STANOVISKO GENERÁLNÍ ADVOKÁTKY

JULIANE KOKOTT

přednesené dne 3. března 2011( )

Věc C‑87/10

Electrosteel Europe sa

proti

Edil Centro SpA

(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Tribunale di Vicenza)

„Nařízení Rady (ES) č. 44/2001– Příslušnost a uznávání a výkon soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech – Článek 5 bod 1 písm. b) nařízení (ES) č. 44/2001 – Místo, kde podle smlouvy bylo nebo mělo být dodáno prodané zboží – Obchodní doložky“





I – Úvod

1. Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Tribunale di Vicenza dne 15. února 2010 se týká výkladu pojmu „místo plnění“ použitého v čl. 5 bodu 1 písm. b) nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech( ).

2. Místo plnění zakládá podle tohoto ustanovení alternativní soudní příslušnost, která se pojí k obecné soudní příslušnosti podle bydliště žalovaného( ). V případě kupních smluv na zboží je místem plnění podle čl. 5 bodu 1 písm. b) nařízení č. 44/2001 v zásadě( ) místo dodání zboží.

3. Konkrétně je v projednávaném případě třeba objasnit, kde se toto místo nachází, jestliže se zboží odevzdalo „franko sídlo [italské prodávající]“ přepravci, který je přepravil kupujícímu.

4. V případě zásilkového prodeje se Soudní dvůr nedávno v rozsudku ze dne 25. února 2010( ) zabýval problematikou určení místa dodání, a jestliže se smluvní strany nedohodly jinak, určil je jako místo fyzického předání zboží kupujícímu v „konečném místě určení prodeje“( ).

5. V projednávané věci je nyní třeba v návaznosti na výše uvedený rozsudek Car Trim především objasnit, jakou relevanci může mít pro stanovení místa dodání taková smluvní doložka, jaká je uvedena v bodě 3 výše.

II – Právní rámec

6. Článek 5 nařízení č. 44/2001 stanoví:

„Osoba, která má bydliště na území některého členského státu, může být v jiném členském státě žalována:

1. a) pokud předmět sporu tvoří smlouva nebo nároky ze smlouvy, u soudu místa, kde závazek, o nějž se jedná, byl nebo měl být splněn;

b) pro účely tohoto ustanovení a pokud nebylo dohodnuto jinak, je místem plnění zmíněného závazku

– v případě prodeje zboží místo na území členského státu, kam podle smlouvy zboží bylo nebo mělo být dodáno;

[…]“

III – Mezinárodní obchodní podmínky (International Commercial Terms nebo zkráceně Incoterms( ))

7. Prostřednictvím Incoterms vytvořila Mezinárodní obchodní komora (International Chamber of Commerce, ICC) poprvé v roce 1936 soubor standardních doložek, který se následně neustále přepracovával( ). Jeho cílem je vytvořit mezinárodní, i když právně nezávazná, pravidla k výkladu často používaných smluvních formulací ve smlouvách o zahraničním obchodu. Tím se má co možná nejvíce zabránit nepředvídaným situacím, které mohou vzniknout při různém výkladu takových doložek( ). Od 1. ledna 2011 platí Incoterms v podstatně novém znění (Incoterms 2010)( ).

8. Incoterms navazují na standardizované doložky. Těm se přiřadí určitý význam a dále jednoduchá, ze tří písmen složená zkratka. Tyto doložky systematicky upravují důležité povinnosti prodávajícího( ) a kupujícího( ) s ohledem na dodání zboží, například podmínky dodání, okamžik přechodu nebezpečí a otázku, který smluvní partner ponese přepravní nebo pojistné náklady. Různé doložky a jejich seznam povinností zohledňují možné různé oblasti zájmů smluvních stran. Částečně zatěžují více kupujícího a částečně prodávajícího. Terminologicky vycházejí Incoterms 2000 z Úmluvy OSN o smlouvách o mezinárodní koupi zboží ze dne 11. dubna 1980( ).

9. Takzvaná doložka o odběru „EXW“ (ze závodu, Ex Works) Incoterms 2000 stanoví v bodě A4 pro dodání následující:

„Prodávající dá kupujícímu zboží k dispozici na uvedeném místě dodání v dohodnutém okamžiku nebo v rámci dohodnuté lhůty nebo pokud takový čas nebyl dohodnut, v době obvyklé pro dodávky takového zboží, a sice bez naložení na přepravní prostředek, který je odebírá […]“

10. Bod B4 zní:

„Kupující je povinen převzít zboží, když je dodáno v souladu s A4 […].“

IV – Skutkový stav a předběžná otázka

11. V původním řízení bylo zboží předáno přepravci „franko sídlo [italské prodávající]( )“ a přepraveno do Francie kupující, která je tam usazená. V Itálii vznesla kupující, když byla žalována na zaplacení kupní ceny, námitku nepříslušnosti italských soudů a poukázala na to, že má sídlo ve Francii. Pro prodávající vyplývá příslušnost italských soudů z výše uvedené smluvní doložky.

12. Předkládající soud zvážil, že jako místo plnění zakládající soudní příslušnost ve smyslu článku 5 nařízení č. 44/2001 může přicházet v úvahu konečné místo určení zboží ve Francii nebo místo, na kterém bylo zboží předáno v Itálii přepravci.

13. Za těchto okolností položil předkládající soud Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:

„Mají být čl. 5 odst. 1 písm. b) nařízení č. 44/2001 a obecně právní předpisy Společenství, v nichž se stanoví, že místem plnění závazku v případě prodeje zboží je místo, kam podle smlouvy zboží bylo nebo mělo být dodáno, vykládány v tom smyslu, že místem dodání, které je relevantní pro účely určení příslušného soudu, je místo konečného určení zboží, jež je předmětem smlouvy, nebo místo, na němž se prodávající oprostí od povinnosti dodání na základě hmotněprávních předpisů použitelných v jednotlivém případě, nebo musí být zmíněné ustanovení vykládáno ještě jiným způsobem?“

V – Právní posouzení

A – Úvodní poznámka

14. Svou žádostí o rozhodnutí o předběžné otázce, která kanceláři Soudního dvora došla dne 15. února 2010, předkládající soud nejprve píchl do právního „vosího hnízda“( ), jímž je určení místa dodání v případě zásilkového prodeje( ).

15. V literatuře( ) a judikatuře( ) byla tato otázka velmi sporná. Snahy o řešení se pohybovaly v rámci alternativ uvedených předkládajícím soudem. Nejasné bylo mimo jiné přibližné vytýčení oblasti diskuse, zda má být místo dodání stanoveno spíše podle snadněji prokazatelných faktických kritérií nebo za použití hmotněprávních posouzení.

16. Deset dnů po doručení projednávané žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce nicméně Soudní dvůr toto „vosí hnízdo“ takřka vykouřil a v rozsudku Car Trim rozhodl: „Článek 5 bod 1 písm. b) první odrážka nařízení Rady (ES) č. 44/2001 musí být vykládán v tom smyslu, že v případě zásilkového prodeje musí být místo, kam podle smlouvy zboží bylo nebo mělo být dodáno, určeno na základě ustanovení této smlouvy. Pokud nelze místo dodání určit na tomto základě bez odkazu na hmotné právo použitelné na smlouvu, je tímto místem místo fyzického předání zboží, na základě něhož [na jehož základě] kupující nabyl nebo měl nabýt oprávnění skutečně s tímto zbožím nakládat v konečném místě určení prodeje“ [dále jen „pravidlo Car-Trim“]( ).

17. Na první pohled se zdá, že problémy vznesené předkládajícím soudem jsou tedy s ohledem na rozsudek Car Trim již objasněny: v prvé řadě má podle něj vnitrostátní soud( ) zjistit místo dodání na základě dohod smluvních stran, které jsou samy o sobě relevantní, avšak jen v rozsahu, v němž je to možné, aniž se předtím a pro doplnění uplatnilo hmotné právo použitelné na smlouvu( ). Jestliže místo dodání nemůže být na základě smlouvy takto určeno, je třeba se v druhé řadě zaměřit na místo, ve kterém dojde k předání zboží kupujícímu( ).

B – Společné znaky a rozdíly projednávané věci a věci Car Trim

18. Při podrobnějším zkoumání ale vyjde najevo, že jak skutkový stav, který byl základem rozsudku Car Trim, tak i předběžné otázky, které tehdy měly být zodpovězeny, se liší od skutkového stavu a předběžné otázky v projednávané věci.

1. Věc Car Trim

19. Ve věci Car Trim se mělo dodání uskutečnit „dle dohody na výzvu franko závodu Colleferro“( ) (dále jen „doložka Car-Trim“) žalované kupující v Itálii.

20. Nejprve je překvapivé, že v rozsudku Car Trim této doložce nebyla věnována bližší pozornost. Soudní dvůr zůstává v zásadě při obecném zjištění, že smluvní strany […] mají volnost určit místo dodání zboží“( ). K otázce, zda taková vůle smluvních stran k určení místa dodání byla konkrétně vyjádřena v doložce „na výzvu franko závod“, se nevyjadřuje.

21. Soudní dvůr se však ze dvou důvodů nemusel zabývat podrobně dohodou smluvních stran „na výzvu franko závod“ a zkoumat, zda se může jednat o dohodu o místu dodání. Zaprvé totiž Soudní dvůr pro objasnění těchto otázek odkazuje na vnitrostátní soud( ) a zadruhé, ani v předběžné otázce se nevychází z toho, že sporná doložka by mohla být významná pro určení místa dodání( ). Ani posledně uvedené však není překvapující, jelikož již ze žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce podané německým Bundesgerichtshof dne 9. července 2008( ) lze vyvodit, že předkládající soud se při „soudním posouzení skutečností“ zabýval „doložkou dohodnutou na začátku smluvního vztahu“ a „na základě celkového kontextu smluvních ustanovení“ dospěl k závěru, že se nejedná o dohodu o místě dodání, ale o ustanovení týkající se náhrady nákladů( ).

22. Jinými slovy, ani předkládající soud, ani Soudní dvůr nepřisuzovaly sporné doložce rozhodující význam pro určení místa dodání.

2. Věc Electrosteel Europe

23. Smlouva, která je sporná v původním řízení, obsahuje ustanovení, jež se na první pohled podobá doložce Car-Trim, podle kterého má však být zboží v souladu se smlouvou předáno „franko sídlo [italské prodávající]“. Předkládající soud se nicméně spokojí s tím, že odkazuje na existenci této doložky, aniž se konkrétně vyjádřil k její relevanci pro určení místa dodání.

24. Oproti tomu zastávají účastníci původního řízení v tomto bodě jednoznačné a vzájemně si odporující názory: prodávající v tom spatřuje obchodní doložku, kterou je třeba postavit na roveň doložce Incoterms „franco fabbrica“ (ze závodu, Ex Works, zkráceně: EXW) a která představuje smluvní určení místa dodání ve smyslu rozsudku Car Trim. Určující pro místo plnění je tedy místo předání zboží přepravci v Itálii, avšak nikoli konečné místo určení zboží ve Francii. Komise naopak klade vysoké nároky na smluvní určení místa dodání smluvními stranami, které musí přesně stanovit formu, čas a místo předání zboží. Incoterms a podobné doložky podle Komise upravují primárně přechod nebezpečí a rovněž otázku, kdo ponese náklady. Pro určení místa dodání nemá doložka sporná v původním řízení význam již proto, že při celkovém posouzení písemností ze spisu zůstává nejasné, jaký účel tato doložka sleduje. S ohledem na rozsudek Car Trim je proto při neexistenci smluvního určení místa dodání třeba vycházet z konečného místa určení zboží, ve kterém kupující skutečně získá oprávnění s tímto zbožím nakládat. Tím je třeba chápat čistě faktické získání držby, aniž je nutné posuzovat právní aspekt přechodu vlastnictví.

C – Právní otázky, které je třeba objasnit

25. V prvé řadě je třeba objasnit, jaký význam má v projednávaném řízení doložka „franko sídlo [italské prodávající]“.

26. Toto posouzení v konečném důsledku( ) přísluší předkládajícímu soudu. Tento soud bude možná muset přezkoumat, zda se doložka stala platnou součástí smlouvy, zjistit konkrétní vůli smluvních stran a případně rovněž zhodnotit, že znění sporné doložky není zcela totožné s doložkou Incoterms „franco fabbrica“( ).

27. Není ovšem věcí Soudního dvora, aby se k těmto otázkám vyjádřil.

28. Od toho je třeba odlišovat obecnou předběžnou otázku, jaké požadavky klade čl. 5 bod 1 písm. b) nařízení č. 44/2001 na dohodu o místě plnění, respektive na smluvní určení místa dodání, které musí vnitrostátní soud zohlednit.

29. Rozsudek Car Trim sice připouští zjištění místa dodání na základě smluvních ustanovení, avšak objasňuje, že toto místo dodání musí být v každém případě určeno bez odkazu na právo použitelné na smlouvu( ).

30. Za těchto okolností vyvstává otázka, zda takové mezinárodní obchodní doložky, jako jsou doložky Incoterms, k jejichž výkladu se musí použít pravidla Mezinárodní obchodní komory, vyhovují požadavku určitosti, který zaznívá ve výroku rozsudku Car Trim v souvislosti se zjištěním místa dodání na základě smlouvy; je-li totiž podle rozsudku Car Trim zakázáno uplatnit hmotné právo použitelné na smlouvu, může totéž platit rovněž pro uplatnění Incoterms.

31. Protože nelze vyloučit, že vnitrostátní soud při výkladu sporné smluvní doložky použije pravidla Incoterms( ), považuji za účelné se touto problematikou při zodpovězení předběžné otázky zabývat. Tato problematika je zahrnuta i v široce položené otázce předkládajícího soudu, který žádá Soudní dvůr, pro účely věci, která mu byla předložena, obecně o výklad čl. 5 bodu 1 písm. b) nařízení č. 44/2001 („[…] nebo musí být zmíněné ustanovení vykládáno ještě jiným způsobem […]“).

32. Proto nejprve přezkoumám, zda jsou takové obchodní doložky, jako jsou doložky Incoterms, vhodné k smluvnímu určení místa dodání ve smyslu bodu 2 výroku rozsudku Car Trim. Zadruhé je třeba s ohledem na takto získané výsledky upravit „pravidlo Car-Trim“ na projednávaný případ.

1. Jsou doložky Incoterms a srovnatelné obchodní doložky s konkrétně definovaným významem smluvními ustanoveními, na jejichž základě lze určit místo dodání ve smyslu čl. 5 bodu 1 písm. b) nařízení č. 44/2001?

33. Rozsudek Car Trim upřesňuje prostor, který mají smluvní strany k dispozici při smluvním určení místa dodání ve smyslu čl. 5 bodu 1 písm. b) nařízení č. 44/2001.

34. Systematicky je třeba podle struktury čl. 5 bodu 1 písm. b) nařízení č. 44/2001 rozlišovat mezi dohodami o „místě plnění závazku“ a dohodami o místě dodání.

a) K přípustnosti dohod o místě plnění s ohledem na protichůdné slovní obraty „pokud nebylo dohodnuto jinak“ a „[místo dodání] podle smlouvy“ (čl. 5 bod 1 písm. b) nařízení č. 44/2001)

35. Na první pohled se zdá, že znění čl. 5 bodu 1 písm. b) nařízení č. 44/2001 poskytuje dvě možnosti pro smluvní určení místa plnění: zaprvé jako takřka nepřímou dohodu o místě plnění prostřednictvím smluvního upřesnění místa dodání( ) jako „místa […], kam podle smlouvy zboží […] mělo být dodáno [( )]“, a zadruhé jako přímou, případně na místě dodání( ) dokonce nezávislou dohodu o místě plnění: protože se podle znění čl. 5 bodu 1 písm. b) má za účelem určení místa plnění odkázat na místo dodání jen tehdy, „pokud nebylo dohodnuto jinak“.

36. V jakém rozsahu však smluvní strany mohou na základě výše uvedeného dohodnout „něco jiného“, jako je návaznost na místo dodání, zůstává v konečném důsledku i po přijetí rozsudku Car Trim ve značné míře nejasné( ), takže kontroversní výkladové přístupy v literatuře( ) v této souvislosti nadále čekají na vysvětlení( ).

37. Pro projednávaný případ však nemá tato otázka žádný význam, protože se nejedná o to, zda jsou přípustné případné dohody o místě plnění nezávisle na místě dodání, ale o to, zda lze místo dodání prostřednictvím obchodní doložky účinně upřesnit a tímto způsobem smluvně stanovit místo plnění.

b) Kritéria „pravidla Car-Trim“ k smluvnímu určení místa dodání a jejich použití na obchodní doložky s konkrétně definovaným významem

38. Podle rozsudku Car Trim se smluvní strany mohou dohodnout na místě dodání( ); toto místo dodání přitom nicméně musí být vyvoditelné ze smlouvy, „aniž [je] nutné odkázat na hmotné právo použitelné na smlouvu“( ).

39. Jestliže se tato kritéria promítnou na doložku ze závodu obsaženou v Incoterms 2000, lze nejprve konstatovat, že se tato doložka neodvolává na právo použitelné na smlouvu. Při doslovném uplatnění rozsudku Car Trim by tedy v tomto ohledu nevyvolávala pochybnosti.

40. K určení místa dodání by doložka ze závodu byla rovněž bez dalšího vhodná, protože popisuje nejen přechod nebezpečí (body A5 a B5), ale i místo dodání (body A4 a B4) ve smyslu prosté doložky o odběru zboží. V souladu s tím tvrdí stanovisko zastávané v literatuře( ) a judikatuře( ), že prostřednictvím doložky ze závodu Incoterms, která je účinně zahrnuta do smlouvy, lze určit místo dodání a plnění ve smyslu čl. 5 bodu 1 písm. b) nařízení č. 44/2001.

41. Tento názor se zdá být přesvědčivý i mně. Proč by se mělo smluvním stranám zakazovat, aby pro smluvní určení místa dodání použily praktické obchodní doložky? Pro tyto doložky hovoří zejména to, že jsou dobře promyšlené a jejich význam lze díky pravidlům Mezinárodní obchodní komory objektivně určit, na rozdíl od smluvních doložek, které strany formulovaly volně nebo dokonce v nedokonale ovládané cizí řeči.

42. Naopak námitka, že ten, kdo právo používá, například soud, který zkoumá svou příslušnost, pochopí konkrétní význam doložky případně až po nahlédnutí do pravidel Mezinárodní obchodní komory, není přesvědčivá.

43. Soudní dvůr se sice v rozsudku Car Trim výslovně přihlásil k zásadě pragmatického určení místa plnění a vyloučil případné použití kolizního nebo hmotného práva( ), avšak odkaz na konkrétně vymezené Incoterms se mi nezdá být srovnatelný s „odkazem na hmotné právo použitelné na smlouvu“( ), který Soudní dvůr odmítl. Jejich konkrétní význam lze totiž nezávisle na složitých právních otázkách zjistit nahlédnutím do snadno dostupných pravidel. To platí přinejmenším tehdy, když jsou doložky Incoterms, i s ohledem na znění platné v dané době (například Incoterms 2000), jasně formulovány. Bylo by čistým formalismem, který nenachází v článku 5 nařízení č. 44/2001 žádnou právní oporu, kdyby odpověď na otázku, zda je možné prostřednictvím doložky Incoterms platně dohodnout místo dodání, závisela na tom, zde je či není ke smlouvě navíc připojen výtisk dotčeného pravidla, které doložku popisuje.

c) Dílčí závěr

44. Jako dílčí závěr je tedy třeba konstatovat, že Incoterms a srovnatelné obchodní doložky mohou být v zásadě smluvními ustanoveními a na jejich základě může být určeno místo dodání ve smyslu čl. 5 bodu 1 písm. b) nařízení č. 44/2001.

2. Úprava „pravidla Car-Trim“ v projednávaném případě

45. Aby bylo možné poskytnout předkládajícímu soudu užitečnou odpověď, je třeba poukázat na to, že zásady stanovené v rozsudku Car Trim musí platit obecně pro kupní smlouvy, nejen pro zásilkový prodej. Článek 5 bod 1 písm. b) nařízení č. 44/2001 – tak jako mimo jiné i předběžná otázka v projednávané věci – totiž nerozlišuje mezi zásilkovým prodejem a ostatními kupními smlouvami( ), i když je třeba připustit, že právě u zásilkového prodeje vyvolává určení místa dodání zvláštní problémy.

46. Nejprve je tedy obecně směrodatná dohoda stran, která je sama o sobě rozhodná( ). Incoterms a srovnatelné obchodní doložky s konkrétně definovaným významem mohou být přitom v zásadě smluvními ustanoveními, na jejichž základě lze určit místo dodání ve smyslu čl. 5 bodu 1 písm. b) nařízení č. 44/2001.

47. Není-li možné určit místo dodání na základě dohody stran, která je sama o sobě rozhodná, je třeba postupovat jako v rozsudku Car Trim podle zásady „pragmatického určení místa plnění“ na základě faktických kritérií( ) a zaměřit se na místo fyzického předání zboží kupujícímu, na jehož základě kupující nabude oprávnění skutečně se zbožím nakládat.

48. Skutečnost, že se přitom jedná o čistě faktické kritérium spojené jen s pouhou držbou, vyplývá ze závazného německého znění rozsudku Car Trim s dostatečnou jasností a není třeba žádné konkretizace.

49. To, co se v pravidle Car Trim myslí předáním „v konečném místě určení prodeje“, nicméně vyžaduje bližší vysvětlení.

50. V této souvislosti by se mělo jednat o místo, na kterém se „zboží, které je hmotným předmětem smlouvy, […] po plnění z této smlouvy [fyzickým předáním kupujícímu( )] v zásadě musí […] nacházet“( ).

51. Z toho vyplývá, že vydání zboží přepravci (který není totožný s kupujícím) každopádně ještě nezakládá místo dodání( ). Z pohledu Soudního dvora se totiž prodej ukončí až fyzickým předáním kupujícímu.

52. Dále z toho vyplývá, že nepředvídaná další přeprava zboží kupujícím je pro určení místa dodání irelevantní. Taková další přeprava například ze skladu kupujícího do jiné provozovny by se totiž nacházela mimo prodejní postup a vedla by k místu, na kterém se zboží v zásadě nemá po plnění ze smlouvy nacházet.

53. Jelikož se rozhodujícím způsobem vychází z prodejního postupu, zdá se, že kritérium konečného místa určení prodeje se hodí nejen na zásilkový prodej, ale i v případě osobního odběru zboží kupujícím: v tomto případě by bylo „konečné místo určení prodeje“ dosaženo již v sídle prodávajícího a prodejní postup by byl ukončen předáním zboží kupujícímu, jež by je odebral.

54. Ve všech těchto případech je nakonec rozhodující fyzické předání věci kupujícímu v rámci smluvního plnění. Bližší zkoumání uvedených případů ukazuje, že toto fyzické odevzdání je potřebné, ale i dostačující ke stanovení místa dodání.

55. S ohledem na uvedené vyvstává otázka, zda dodatečné zohlednění kritéria „konečného místa určení“ nevytváří více zmatku než užitku. Systematicky se zdá být toto kritérium sporné i proto, že připomíná „místo pro dodání zboží […]“ v čl. 63 odst. 1 nařízení č. 44/2001, které má výslovně platit jen ve prospěch osob s bydlištěm na území Lucemburska. Pro zobecnění tohoto výjimečného pravidla při zásilkovém prodeji neexistuje žádný důvod.

56. Příčinou nejasností je však zejména adjektivum „konečné“: Jak by se měla posoudit situace, kdy by zboží bylo předběžně uskladněno ve skladě kupujícího a poté kupujícím přepraveno do jiné provozovny a prodávající by o tomto záměru od začátku věděl? Lze si snadno představit, že toto by vzhledem ke kritériu konečného místa určení mohlo být značně sporné. V tomto případě se kromě toho objevuje problematika rozporu mezi případným konečným místem určení (jiná provozovna) a místem prvního skutečného předání (provizorní sklad).

57. Zdá se mi proto vhodnější vyhnout se slovnímu obratu „na konečném místě určení prodeje“. Prostřednictvím místa fyzického předání kupujícímu je k dispozici dostatečně jasné a pro obě smluvní strany předvídatelné kritérium, jehož další úprava není nezbytná.

VI – Závěry

58. V důsledku toho Soudnímu dvoru navrhuji, aby na předběžnou otázku předkládajícího soudu odpověděl následovně:

„Článek 5 bod 1 písm. b) nařízení (ES) č. 44/2001 je třeba vykládat v tom smyslu, že se místo dodání relevantní pro určení příslušného soudu musí určit na základě smluvních ujednání stran.

Incoterms a srovnatelné obchodní doložky s konkrétně definovaným významem mohou být v zásadě smluvními ustanoveními, na jejichž základě může být určeno místo dodání ve smyslu čl. 5 bodu 1 písm. b) nařízení č. 44/2001.

Jestliže místo dodání nelze určit na tomto základě bez odkazu na hmotné právo použitelné na smlouvu, je tímto místem místo fyzického předání zboží, na jehož základě kupující nabyl nebo měl nabýt oprávnění skutečně s tímto zbožím nakládat.“