ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Článek 1 odst. 2 směrnice Rady 91/250/EHS ze dne 14. května 1991 o právní ochraně počítačových programů musí být vykládán v tom smyslu, že ani funkce počítačového programu, ani programovací jazyk či formát datových souborů užívaných počítačovým programem za účelem využití některých z jeho funkcí nepředstavují formu vyjádření tohoto programu, a v důsledku toho nepožívají autorskoprávní ochrany počítačových programů ve smyslu této směrnice.

Připustit, že by funkce počítačového programu mohla být předmětem ochrany, by totiž znamenalo umožnit monopolizaci myšlenek, a to na úkor technického pokroku a průmyslového rozvoje.

Pokud jde o programovací jazyk a formát datových souborů užívaných počítačovým programem za účelem výkladu a provádění programových aplikací napsaných uživateli, jakož i za účelem čtení údajů z datových souborů ve zvláštním formátu a jejich zapisování do souborů tohoto formátu, jedná se o prvky toho programu, jejichž prostřednictvím uživatelé využívají některé z funkcí uvedeného programu.

Kdyby si však třetí osoba opatřila část zdrojového nebo strojového kódu, která se vztahuje k programovacímu jazyku nebo k formátu datových souborů užívaných počítačovým programem, a kdyby s pomocí tohoto kódu vytvořila podobné prvky ve svém vlastním počítačovém programu, mohlo by toto jednání představovat rozmnožení části počítačového programu ve smyslu čl. 4 písm. a) směrnice 91/250.

Konečně mohou programovací jazyk a formát datových souborů požívat jakožto díla autorskoprávní ochrany podle směrnice 2001/29 o harmonizaci určitých aspektů autorského práva a práv s ním souvisejících v informační společnosti, pokud jsou vlastním duševním výtvorem autora.

(viz body 40, 42–43, 45–46, výrok 1)
Článek 56 ES musí být vykládán v tom smyslu, že brání právní úpravě členského státu, která svým rezidentům, kteří si vypůjčili vozidlo registrované v jiném členském státě od rezidenta posledně uvedeného státu, při prvním použití tohoto vozidla na tuzemské silniční síti ukládá daň v plné výši, která je obvykle splatná při registraci vozidla v prvně uvedeném členském státě, bez ohledu na délku používání předmětného vozidla v této silniční síti a bez možnosti pro tyto osoby uplatnit právo na osvobození od daně nebo na její vrácení, pokud totéž vozidlo ani není určeno hlavně k trvalému užívání na území prvního členského státu, ani není skutečně tímto způsobem užíváno.

Pokud jsou vozidla, která nejsou registrována v členském státě, určena hlavně k trvalému užívání na jeho území či jsou skutečně tímto způsobem užívána, odlišné zacházení mezi rezidentem tohoto státu, který bezplatně používá takové vozidlo, a osobou, která používá za stejných podmínek vozidlo registrované v témže členském státě a které tedy již bylo při své registraci podrobeno dani, skutečně neexistuje. Na základě této skutečnosti by byla daň, která je požadována při prvním použití vozidla neregistrovaného v dotyčném členském státě v jeho silniční síti, odůvodněna stejně jako daň splatná při registraci vozidla v uvedeném státě. Naproti tomu, pokud vozidla nejsou určena hlavně k trvalému užívání anebo nejsou skutečně tímto způsobem užívána, existovalo by odlišné zacházení mezi dvěma kategoriemi osob a předmětné zdanění by nebylo odůvodněné. Za takových podmínek by totiž byl vztah daných vozidel k území členského státu nedostatečný k tomu, aby mohlo být odůvodněno uložení daně, která je obvykle splatná při registraci vozidla v tomto státě.

(viz body 50–52, 56 a výrok)
(viz bod 30, výrok 1)

Článek 6 bod 1 nařízení č. 44/2001 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech musí být vykládán v tom smyslu, že situace, ve které je dvěma nebo více společnostem se sídlem v různých členských státech v řízení probíhajícím u soudu jednoho z těchto členských států každé jednotlivě vytýkáno, že prováděním vyhrazených činností týkajících se téhož produktu porušily tutéž národní část evropského patentu, tak jak platí v jiném členském státě, by mohla vést k vydání vzájemně si odporujících rozhodnutí, kdyby o těchto věcech bylo rozhodováno v oddělených řízeních ve smyslu tohoto ustanovení. Předkládajícímu soudu přísluší, aby existenci takového nebezpečí posoudil s přihlédnutím ke všem relevantním okolnostem ve spisu.

Článek 22 bod 4 nařízení č. 44/2001 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání použití článku 31 tohoto nařízení v situaci, která se týká žaloby pro porušení patentu, v jejímž rámci byla v incidenčním řízení jako důvod obrany proti přijetí předběžného opatření spočívajícího v zákazu přeshraničního porušování patentu namítána neplatnost evropského patentu.

Zaprvé je totiž cílem těchto ustanovení upravit různé situace a každé z nich má svou zvláštní oblast působnosti. Článek 22 bod 4 tedy zakládá příslušnost pro rozhodování ve věci samé ve sporech týkajících se přesně vymezené oblasti, a naproti tomu se článek 31 uplatní nezávisle na příslušnosti k rozhodování ve věci samé. Krom toho nic nesvědčí o tom, že by jedno z dotčených ustanovení mohlo být považováno za obecné či zvláštní ve vztahu k druhému dotčenému ustanovení. Z toho plyne, že článek 31 nařízení č. 44/2001 má samostatnou oblast působnosti nezávislou na oblasti působnosti čl. 22 bodu 4 tohoto nařízení. Tento článek 31 se použije v případě, že je jinému soudu než tomu, který je příslušný k rozhodování ve věci samé, podán návrh na předběžná nebo zajišťovací opatření, takže uvedený čl. 22 bod 4, který se týká příslušnosti k rozhodování ve věci samé, v zásadě nemůže být vykládán v tom smyslu, že by mohl být odchylkou od uvedeného článku 31, a že by v důsledku toho mohl vyloučit jeho použití.

Zadruhé soud, u něhož bylo zahájeno incidenční řízení, nevydává konečné rozhodnutí o platnosti dovolávaného patentu, nýbrž posuzuje, jak by v tomto ohledu rozhodl soud příslušný podle čl. 22 bodu 4 nařízení č. 44/2001, a požadované předběžné opatření odmítne přijmout, jestliže podle jeho názoru existuje rozumná, nikoli zanedbatelná možnost, že dovolávaný patent bude příslušným soudem zrušen. Za těchto okolností nebezpečí rozporných rozhodnutí neexistuje, jelikož předběžné rozhodnutí přijaté soudem, u něhož bylo zahájeno incidenční řízení, nijak neovlivní rozhodnutí, které má být ve věci samé vydáno soudem příslušným podle čl. 22 bodu 4 nařízení č. 44/2001.

(viz body 36, 39–40, 48–51, výrok 2)
Z toho vyplývá, že čl. 22 odst. 1 směrnice 2008/48 musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání tomu, aby vnitrostátní opatření, jehož cílem je provést tuto směrnici do vnitrostátního práva, zahrnulo do své věcné působnosti úvěrové smlouvy, jejichž předmětem je poskytnutí úvěru zajištěného nemovitostí, i když jsou takové smlouvy výslovně vyloučeny z věcné působnosti uvedené směrnice na základě čl. 2 odst. 2 písm. a) této směrnice.

Článek 24 odst. 1 směrnice 2008/48 o smlouvách o spotřebitelském úvěru a o zrušení směrnice 87/102 musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání pravidlu, které je součástí vnitrostátního opatření, jehož cílem je provést tuto směrnici a jež v oblasti sporů týkajících se spotřebitelských úvěrů umožňuje spotřebitelům obrátit se přímo na orgán na ochranu spotřebitelů, jenž následně může uložit úvěrovým institucím sankce za porušení tohoto vnitrostátního opatření, aniž jsou tito spotřebitelé předtím povinni využít postupů pro mimosoudní řešení stanovených vnitrostátními právními předpisy pro takové spory.

Uvedený čl. 24 odst. 1, který vyžaduje, aby postupy pro mimosoudní řešení sporů byly vhodné a účinné, ani žádná jiná skutečnost ve směrnici 2008/48, nestanoví totiž přesněji podrobnosti týkající se těchto postupů nebo jejich vlastnosti. Je tudíž věcí členských států, aby upravily podrobnosti týkající se uvedených postupů, včetně jejich případné závazné povahy, a přitom respektovaly užitečný účinek této směrnice.

To nemůže tedy bránit tomu, aby členský stát v rámci své široké posuzovací pravomoci, kterou mu ponechává tato směrnice, umožnil spotřebitelům co nejširší přístup k orgánům, které jsou speciálně zřízeny na ochranu jejich zájmů, zejména z toho důvodu, že spotřebitelé, kteří se obecně nacházejí v podřízeném postavení ve vztahu k věřitelům, pokud jde jak o jejich vyjednávací sílu, tak o úroveň informovanosti, by si nemuseli být vědomi svých práv nebo se potýkat s obtížemi při jejich využívání. Kromě toho nelze mít za to, že účinkem takového vnitrostátního ustanovení je to, že činí postupy pro mimosoudní řešení sporů týkajících se smluv o spotřebitelském úvěru nevhodnými, neúčinnými nebo narušujícími užitečný účinek směrnice 2008/48.

(viz body 94–95, 98–100, výrok 5)
Keywords

Summary



Keywords

1. Podpory poskytované státy – Pojem – Právní charakter – Výklad na základě objektivních skutečností

(Článek 107 odst. 1 SFEU)

2. Podpory poskytované státy – Pojem – Selektivní charakter opatření – Odchylka od obecné daňové soustavy – Odůvodnění vycházející z povahy a systematiky daňové soustavy – Důkazní břemeno

(Článek 107 odst. 1 SFEU)

3. Kasační opravný prostředek – Důvody kasačního opravného prostředku – Nesprávné právní posouzení – Kvalifikace opatření jako státní podpory – Nevykonání úplného přezkumu Tribunálem, přes nekonstatování technické či komplexní povahy posouzení, která se mají přezkoumat

(Článek 107 odst. 1 SFEU a článek 256 SFEU)

4. Kasační opravný prostředek – Kasační opravný prostředek shledán opodstatněný – Vyřešení sporu ve věci samé soudem rozhodujícím o kasačním opravném prostředku – Podmínka – Věc, ve které soudní řízení dovoluje rozhodnout – Pojem

(Statut Soudního dvora, čl. 61 první pododstavec)

5. Podpory poskytované státy – Pojem – Selektivní charakter opatření – Odchylka od obecné daňové soustavy – Odůvodnění vycházející z povahy a systematiky daňové soustavy – Kritéria pro posouzení – Režim úpravy daňových hodnot aktiv v bankovním odvětví

(Článek 107 odst. 1 SFEU)

Summary

1. Viz znění rozhodnutí.

(viz bod 100)

2. Pojem státní podpory nezahrnuje státní opatření zavádějící rozlišení mezi podniky, a tedy a priori selektivní, pokud toto rozlišení vyplývá z povahy nebo systematiky daňové soustavy, do níž tato opatření patří. Členskému státu, který zavedl takové rozlišování mezi podniky v oblasti nákladů, přísluší prokázat, že toto rozlišování je skutečně odůvodněno povahou a systematikou dotčeného systému.

(viz body 101, 120–121)

3. I když byl Tribunál povinen vykonat úplný přezkum kvalifikace státní podpory ze strany Komise a tedy zkoumat, zda rozlišování mezi podniky, ke kterému vede daňový režim, nevyplývalo z povahy či systematiky daňové soustavy, do níž tento režim patří, je jeho přezkum omezen, pokud jde o otázku, zda opatření spadá do působnosti čl. 107 odst. 1 SFEU, je-li posouzení Komise technické či komplexní povahy. Dále je ale třeba, aby Tribunál konstatoval takovou technickou či komplexní povahu, jinak by se dopustil nesprávného právního posouzení tím, že neprovede úplný přezkum.

(viz body 102–104)

4. Viz znění rozhodnutí.

(viz body 106–107)

5. Viz znění rozhodnutí.

(viz body 136–137)
(viz body 34, 39, 41–43)

Na základě výluky uvedené v čl. 1 odst. 2 písm. b) směrnice 98/59 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se hromadného propouštění se na propuštění zaměstnanců vojenské základny tato směrnice nevztahuje, a to nezávisle na skutečnosti, zda jde o vojenskou základu náležející třetímu státu, či nikoli. Za těchto podmínek není nezbytné specificky zohledňovat okolnost, že v projednávané věci jde o vojenskou základnu náležející třetímu státu, což je otázka, která má dopady v mezinárodním právu.

Výklad provedený Soudním dvorem stran ustanovení unijního práva v situacích, které nespadají do jeho působnosti, je odůvodněn, jestliže tato ustanovení byla na základě vnitrostátního práva přímo a bezpodmínečně na takové situace použitelná, aby bylo zajištěno, že s těmito situacemi a situacemi spadajícími do působnosti unijního práva bude zacházeno stejně.

Jestliže přitom vnitrostátní spis neobsahuje dostatečně přesné údaje, podle nichž by se na základě vnitrostátního práva stala automaticky použitelnými řešení uplatněná v dotčeném unijním právu, nelze mít za to, že se ustanovení unijního aktu, kterých se týká předběžná otázka, stala jako taková na základě vnitrostátního práva přímo a bezpodmínečně použitelnými. Je sice pravda, že je v zájmu Unie dbát na jednotnost výkladů ustanovení unijního aktu a těch ustanovení vnitrostátního práva, která jej provádějí a na základě nichž se stává použitelným i mimo rozsah působnosti tohoto aktu. V případě, kdy unijní akt stanoví výslovně případ vyloučení ze své působnosti, tomu tak však není. Jestliže totiž unijní zákonodárce jednoznačně uvede, že se akt, který přijal, na určitou oblast nepoužije, vzdává se – přinejmenším do přijetí případných nových unijních pravidel – cíle směřujícího k jednotnému výkladu a použití právních pravidel v této vyloučené oblasti.

(viz body 47, 51–55)
(viz body 53, 54, 56–59)

Mimoto poznámkou pod čarou 1 přílohy I uvedené směrnice unijní zákonodárce uznal, že existují situace, kdy nebudou moci být odvedeny nebo čištěny všechny městské odpadní vody. Výraz „neobvykle silné deště“ je uveden v této poznámce pod čarou pouze příkladmo. Cíl sledovaný směrnicí 91/271 však neumožňuje domnívat se, že k těmto jiným situacím dochází běžně a pravidelně, a to tím spíše, že výraz „neobvykle“ nasvědčuje tomu, že k neodvádění nebo nečištění odpadních vod nemůže docházet za běžných podmínek. Nelze tudíž přijmout, že k vypouštění může docházet mimo výjimečné situace.

Za účelem dosažení cíle ochrany životního prostředí sledovaného směrnicí 91/271 o čištění městských odpadních vod, musí se pojem „dostatečná účinnost“ čistíren upravený v článku 10 této směrnice, ač není vyjádřen číselnou hodnotou, chápat tak, že znamená, že za běžných klimatických podmínek a při zohlednění sezónních rozdílů musejí být všechny městské odpadní vody odváděny a čištěny. V důsledku toho může být nečištění městských odpadních vod tolerováno pouze za okolností vymykajících se běžným podmínkám a pravidelné vypouštění nevyčištěných městských odpadních vod by bylo v rozporu se směrnicí 91/271.

I když je pojem „nejlepší technick[é] znalost[i], nepřináší-li to nadměrné náklady“ uveden v příloze I A směrnice 91/271 o čištění městských odpadních vod pouze pro stokové soustavy, představuje nicméně pojem inherentní všem ustanovením této směrnice směřujícím k zajištění jejího cíle ochrany životního prostředí, aniž dochází k příliš striktnímu použití stanovených pravidel. Tento pojem se tak bude muset vztahovat i na čistírny odpadních vod v rozsahu, v němž v některých případech umožňuje vypouštění nevyčištěných odpadních vod, přestože mají nepříznivé účinky na životní prostředí. Tento pojem tedy umožňuje zajistit dodržování povinností plynoucích z této směrnice, aniž členským státům ukládá neproveditelné povinnosti, které by nemohly splnit nebo s jejichž splněním by se pojily nepřiměřené náklady. Tento pojem je třeba zkoumat porovnáním nejnovější technologie a předpokládaných nákladů na straně jedné a přínosů, které účinnější stoková soustava nebo čistírna odpadních vod může představovat, na straně druhé. V tomto kontextu nemohou být vzniklé náklady nepřiměřené ve vztahu k přínosům.

(viz body 63, 64, 67)
Životní prostředí – Vodní politika Společenství – Směrnice 2000/60 – Povinnost členských států vypracovat plány povodí – Povinnost zveřejnit plány pro oblasti povodí do devíti let od data vstupu směrnice v platnost – Povinnost členských států zdržet se činnosti v přechodném období – Povinnost nepřijmout opatření, která by mohla vážně ohrozit dosažení výsledku stanoveného směrnicí 2000/60

(Článek 10 druhý pododstavec ES a čl. 249 třetí pododstavec ES; směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/60, článek 4)
(viz body 44–47)

Viz znění rozhodnutí.

I když je předmětem nařízení č. 617/2010 o povinnosti informovat Komisi o investičních projektech do energetické infrastruktury v rámci Evropské unie shromažďování informací, bylo toto shromažďování zavedeno uvedeným nařízením k tomu, aby Unie mohla uskutečnit určité cíle, které jí byly vytyčeny v oblasti energetiky. Obsah nařízení č. 617/2010 totiž vypovídá o tom, že se toto nařízení týká především zavedení systému shromažďování informací o investičních projektech do energetické infrastruktury určeného k tomu, aby Unie mohla uskutečňovat cíle stanovené v oblasti energetiky, konkrétně pokud jde o fungování vnitřního energetického trhu, zabezpečení dodávek energie do Unie a rozvoj nových a obnovitelných energií.

Vzhledem ke svému účelu a obsahu nemůže být základem tohoto nařízení článek 337 SFEU. Toto ustanovení totiž tvoří právní základ aktů týkajících se obecné činnosti shromažďování informací prováděné Komisí, aniž se vyžaduje, aby toto shromažďování bylo nezbytné k uskutečnění cílů určité unijní politiky.

Základem nařízení č. 617/2010 tedy musí být článek 194 SFEU, který jak vyplývá z jeho znění, konkrétně pak ze znění jeho odstavce 2, tvoří právní základ unijních aktů, které jsou „nezbytné“ pro dosažení cílů vytýčených unijní politikou v oblasti energetiky. Účel a obsah uvedeného nařízení se totiž úzce váže k cílům sledovaným unijní politikou v oblasti energetiky a uvedené shromažďování informací je odůvodněno pouze cílem spočívajícím v plnění některých ze specifických úkolů svěřených Unii v čl. 194 odst. 1 SFEU, který se týká energetické politiky.

Konečně, i když se nařízení č. 617/2010 týká i podávání zpráv Komisi o investičních projektech týkajících se některých jaderných infrastruktur, nic to nemění na tom, že se uvedené nařízení s ohledem na svůj účel a obsah týká zavedení unijní politiky v oblasti energetiky obecně, a nikoli unijní politiky ve specifické oblasti jaderné energetiky, jak je definována Smlouvou o ESAE. Z toho vyplývá, že se na toto nařízení nevztahuje ani článek 187 SESAE.

(viz body 52, 61, 64, 66, 69, 73, 82, 85)
(viz body 30–38)

Viz znění rozhodnutí.

(viz bod 40, výrok 1)

Články 5, 6 a 7 nařízení č. 261/2004, kterým se stanoví společná pravidla náhrad a pomoci cestujícím v letecké dopravě v případě odepření nástupu na palubu, zrušení nebo významného zpoždění letů, musejí být vykládány v tom smyslu, že cestující, jejichž let byl zpožděn, mají na základě tohoto nařízení právo na náhradu škody, jestliže v důsledku takového letu utrpí časovou ztrátu v rozsahu tří nebo více hodin, tzn. jestliže svého cílového místa určení dosáhnou o tři nebo více hodin později, než je čas příletu původně plánovaný leteckým dopravcem. Při takovém zpoždění však cestujícím právo na náhradu škody nevzniká, může-li letecký dopravce prokázat, že významné zpoždění je způsobeno mimořádnými okolnostmi, kterým by nebylo možné zabránit, i kdyby byla přijata všechna přiměřená opatření, tedy okolnostmi, jež se vymykají účinné kontrole leteckého dopravce.

Ani z článků 19, 22 a 29 Montrealské úmluvy o sjednocení některých pravidel pro mezinárodní leteckou dopravu, ani z ostatních ustanovení této úmluvy nevyplývá, že by autoři posledně uvedené úmluvy měli v úmyslu uchránit letecké dopravce před jakoukoli jinou formou zásahů, než jaké upravují tato ustanovení, zejména takových zásahů, které mohou být stanoveny veřejnými orgány za účelem standardizované a okamžité nápravy újmy, jíž je nepohodlí způsobené zpožděním při letecké přepravě cestujících, aniž by tito cestující měli být vystaveni nesnázím spojeným s podáváním žalob na náhradu škody před soudy.

Náhrada škody podle článku 7 nařízení č. 261/2004, kterým se stanoví společná pravidla náhrad a pomoci cestujícím v letecké dopravě v případě odepření nástupu na palubu, zrušení nebo významného zpoždění letů, se nachází mimo působnost Montrealské úmluvy. Časová ztráta vyvolaná významným zpožděním letu, která je ve smyslu nařízení č. 261/2004 nepohodlím, totiž nemůže být kvalifikována jako „škoda způsobená zpožděním“ ve smyslu článku 19 Montrealské úmluvy, a nespadá tedy do působnosti článku 29 uvedené úmluvy. Časová ztráta navíc postihuje stejným způsobem všechny cestující, jejichž let je zpožděn, a proto je možné ji napravit standardizovaným opatřením a není nezbytné jakkoli zkoumat individuální situaci každého dotyčného cestujícího. Takové opatření se tak může použít okamžitě. Mezi skutečným zpožděním a časovou ztrátou, která je pokládána za relevantní pro účely prokázání vzniku práva na náhradu škody podle nařízení č. 261/2004 nebo pro účely výpočtu výše této náhrady škody, mimoto není nutně dána příčinná souvislost. Povinnost nahradit škodu cestujícím, jejichž let byl významně zpožděn, vyplývající z nařízení č. 261/2004 se proto jeví být slučitelná s článkem 29 Montrealské úmluvy a je k tomuto článku komplementární, neboť zaujímá místo před úpravou obsaženou v uvedeném článku.

(viz body 46–49, 52, 53, 55–57)
Článek 88 odst. 2 čtvrtý pododstavec ES sice stanoví, že Komise věc rozhodne, nevyjádří-li se Rada do tří měsíců po podání žádosti členským státem o uznání podpory za slučitelnou se společným trhem, avšak toto pravidlo je použitelné pouze v případě, že Komise již zahájila řízení stanovené v čl. 88 odst. 2 prvním pododstavci ES, avšak dosud nepřijala rozhodnutí prohlašující podporu za neslučitelnou se společným trhem. Ze znění třetího a čtvrtého pododstavce čl. 88 odst. 2 ES totiž vyplývá, že účelem tohoto časového omezení pravomoci Rady je předejít tomu, aby pozastavení řízení zahájeného Komisí, které implikuje podání žádosti Radě, nebylo prodlužováno donekonečna, neboť by to mohlo ochromit činnost Komise, a oslabit tak ústřední úlohu, kterou jí vyhrazují články 87 ES a 88 ES při určování případné neslučitelnosti podpory.

S ohledem na ústřední úlohu, kterou Smlouva o FEU vyhrazuje Komisi při určování případné neslučitelnosti podpory s vnitřním trhem, se čl. 88 odst. 2 třetí pododstavec ES týká výjimečného a zvláštního případu, takže pravomoc, která je svěřena Radě tímto ustanovením, má zjevně výjimečnou povahu. To znamená, že toto ustanovení musí být nutně vykládáno restriktivně.

Pokud jde o ustanovení obsažená v čl. 88 odst. 2 třetím a čtvrtém pododstavci ES, podle nichž zaprvé podání žádosti členským státem Radě pozastavuje probíhající přezkum Komise po dobu tří měsíců, a zadruhé v případě, že Rada v této lhůtě nerozhodne, rozhodne Komise, tato ustanovení musejí být vykládána v tom smyslu, že pokud uvedená lhůta uplynula, nemá již Rada pravomoc přijmout rozhodnutí ohledně dotyčné podpory na základě zmíněného třetího pododstavce. Pokud tedy dotyčný členský stát nepodal Radě žádost na základě čl. 88 odst. 2 třetího pododstavce ES, není již Rada nadále oprávněna využít výjimečnou pravomoc, která je jí svěřena třetím pododstavcem posledně uvedeného ustanovení za účelem prohlášení takovéto podpory za slučitelnou s vnitřním trhem.

Tento výklad umožňuje předejít tomu, aby byla vydána rozhodnutí s protichůdnými výroky, čímž přispívá k právní jistotě.

Rada nemůže ani mařit účinnost rozhodnutí Komise, kterým se konstatuje protiprávnost podpory, tím, že by prohlásila na základě čl. 88 odst. 2 třetího pododstavce ES za slučitelnou s vnitřním trhem podporu mající za cíl vyrovnat vrácení podpor, k němuž jsou příjemci protiprávní podpory povinni na základě uvedeného rozhodnutí.

(viz body 34, 35, 51–54, 57)