STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

HENRIKA SAUGMANDSGAARDA ØE

přednesené dne 6. července 2016 ( 1 )

Věc C‑216/15

Betriebsrat der Ruhrlandklinik gGmbH

proti

Ruhrlandklinik gGmbH

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Bundesarbeitsgericht (Spolkový pracovní soud, Německo)]

„Řízení o předběžné otázce — Sociální politika — Agenturní zaměstnávání — Směrnice 2008/104/ES — Oblast působnosti — Článek 1 odstavce 1 a 2 — Pojem zaměstnanec — Pojem hospodářská činnost — Člen neziskového sdružení pobírající odměnu od tohoto sdružení, který byl přidělen ke třetí osobě k výkonu práce podle jejích pokynů — Náhrada nákladů na zaměstnance a administrativních nákladů vyplácená sdružení třetí osobou“

I – Úvod

1. Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Bundesarbeitsgericht (Spolkový pracovní soud, Německo) se týká výkladu směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/104/ES ze dne 19. listopadu 2008 o agenturním zaměstnávání ( 2 ), konkrétně článku 1, který vymezuje oblast působnosti tohoto právního předpisu.

2. Předkládací rozhodnutí vzešlo ze sporu mezi podnikem provozujícím kliniku s lůžkovým oddělením a orgánem zastupujícím zaměstnance v rámci tohoto podniku, jelikož tento orgán odmítl udělit souhlas s trvalým přidělením zdravotní sestry, která je členkou neziskového sdružení, na uvedenou kliniku na základě smlouvy, která byla uzavřena mezi tímto podnikem a uvedeným sdružením.

3. Přestože byla Soudnímu dvoru předložena pouze jedna otázka, z odůvodnění předkládacího rozhodnutí vyplývá, že předkládající soud se v podstatě dotazuje na význam a rozsah dvou různých pojmů. Soud se totiž táže zaprvé, zda členové sdružení, kteří vykonávají povolání pod vedením třetí osoby, musí být v takovém kontextu považování za „zaměstnance“ ve smyslu čl. 1 odst. 1 směrnice 2008/104, i když za ně nejsou považováni z hlediska německého práva, a zadruhé, zda přidělování členů sdružení za úplatu v podobě náhrady poskytované třetí osobou představuje „hospodářskou činnost“ ve smyslu odstavce 2 stejného článku.

II – Právní rámec

A – Unijní právo

4. Článek 1 odst. 1 a 2 směrnice 2008/104, který vymezuje oblast působnosti uvedené směrnice, stanoví: „1. Tato směrnice se vztahuje na zaměstnance, kteří mají pracovní smlouvu nebo jsou v pracovněprávním vztahu s agenturou práce a jsou přiděleni uživatelům, aby pod jejich dohledem a vedením po přechodnou dobu pracovali. 2. Tato směrnice se vztahuje na veřejné a soukromé podniky, které jsou agenturami práce nebo uživateli a provozují hospodářskou činnost ziskové či neziskové povahy.“

5. Podle článku 2 směrnice 2008/104 je cílem této směrnice „zabezpečit ochranu zaměstnanců agentur práce a zlepšit kvalitu agenturního zaměstnávání tím, že se zajistí uplatňování zásady rovného zacházení podle článku 5 na zaměstnance agentur práce a že se agentury práce uznají za zaměstnavatele, přičemž se vezme v úvahu potřeba vytvořit vhodný rámec pro využívání agenturního zaměstnávání s cílem účinně přispět k vytváření pracovních míst a k rozvoji pružných forem práce.“

6. Článek 3 směrnice, nadepsaný „Definice“, zní následovně: „1. Pro účely této směrnice se rozumí: a) ‚zaměstnancem‘ osoba, které je v dotyčném členském státě poskytována ochrana jako zaměstnanci v souladu s vnitrostátním pracovním právem; b) ‚agenturou práce‘ fyzická nebo právnická osoba, která v souladu s vnitrostátními právními předpisy uzavírá pracovní smlouvy nebo je v pracovněprávním vztahu se svými zaměstnanci, aby je mohla přidělit uživatelům, u nichž tito zaměstnanci po přechodnou dobu pod jejich dohledem a vedením pracují; c) ‚zaměstnancem agentury práce‘ zaměstnanec, který má pracovní smlouvu nebo je v pracovněprávním vztahu s agenturou práce, za účelem přidělení k uživateli, aby pod jeho dohledem a vedením po přechodnou dobu pracoval; […] 2. Touto směrnicí nejsou dotčeny vnitrostátní právní předpisy, pokud jde o definici odměňování, pracovní smlouvy, pracovněprávního vztahu nebo zaměstnance. […]“

B – Německé právo

7. Betriebsverfassungsgesetz (zákon o sociálních vztazích v podniku, dále jen „BetrVG“), ve znění platném v době rozhodné z hlediska skutkových okolností v původním řízení ( 3 ), v ustanovení § 99, nadepsaném „Spolurozhodování v případě personálních individuálních opatření“, stanoví: „1. V podniku, který má zpravidla více než 20 zaměstnanců s hlasovacím právem, je zaměstnavatel povinen před každým přijetím zaměstnance […] uvědomit závodní radu, předložit jí nezbytné doklady, informaci o důsledcích plánovaného opatření a získat souhlas závodní rady s tímto plánovaným opatřením. […] 2. Závodní rada může udělení souhlasu odmítnout, pokud by […] [p]ersonální opatření […] mohlo být v rozporu se zákonem […]“ ( 4 ).

8. Arbeitnehmerüberlassungsgesetz (zákon o dočasném přidělování zaměstnanců, dále jen „AÜG“), ve znění pozměněném zákonem ze dne 28. dubna 2011 ( 5 ), provádí do vnitrostátního práva směrnici 2008/104. Ustanovení § 1 odst. 1 uvádí, že „[z]aměstnavatelé, kteří jako poskytovatelé pracovní síly chtějí v rámci hospodářské činnosti přidělovat zaměstnance (zaměstnance agentury práce) k třetím osobám (uživatelům), musí mít povolení“ a „[p]řidělení zaměstnanců k uživateli je dočasné“.

III – Spor v původním řízení, předběžná otázka a řízení před Soudním dvorem

9. DRK‑Schwesternschaft Essen eV [sdružení zdravotních sester Německého červeného kříže v Essenu (Německo), dále jen „sdružení zdravotních sester“ ( 6 )] je registrovaným neziskovým sdružením, které je součástí Verband der Schwesternschaften vom Deutschen Roten Kreuz eV (Svaz sdružení zdravotních sester Německého červeného kříže) ( 7 ). Toto sdružení je držitelem povolení k přidělování zaměstnanců.

10. Sdružení zdravotních sester již od roku 2003 neuzavírá pracovní smlouvy s ošetřovatelskými pracovníky, které přijímá pouze jako členy sdružení. V souladu se stanovami tohoto sdružení vykonávají jeho členové, kteří musí být oprávněni k výkonu povolání v oblasti zdravotní péče, činnost buď plně u sdružení zdravotních sester, nebo v zařízeních nemocniční a zdravotní péče na základě smluv o přidělování zaměstnanců ( 8 ). Jestliže jsou přiděleni ke třetí osobě, podléhají členové sdružení zdravotních sester odborným a organizačním pokynům této třetí osoby.

11. Sdružení zdravotních sester vyplácí svým členům na základě svého pracovního řádu měsíční odměnu, jejíž výpočet se řídí podle kritérií obvyklých v daném odvětví, k níž se přidává náhrada některých nákladů na cestu a stěhování. Uvedení členové mají dále nárok na placenou dovolenou a doplňkový důchod, jak je v tomto odvětví stanoveno příslušnými právními předpisy, jakož i na výplatu odměny a doplňkových náhrad v případě pracovní neschopnosti v důsledku nemoci nebo úrazu.

12. Ruhrlandklinik provozuje kliniku s lůžkovým oddělením, která se nachází v Essenu. V roce 2010 uzavřela se sdružením zdravotních sester smlouvu o přidělování zaměstnanců, na jejímž základě se uvedené sdružení zavázalo, že jí bude z řad svých členů poskytovat ošetřovatelské pracovníky. Podle této smlouvy pobírá sdružení zdravotních sester za každé poskytnutí pracovníka náhradu, která zahrnuje hrubé náklady na zaměstnance a 3 % paušální částku na administrativní náklady. Členové uvedeného sdružení přidělení k Ruhrlandklinik dostávají stejnou odměnu jako zaměstnanci, kteří jsou u této kliniky zaměstnaní přímo, a vztahují se na ně prakticky identická pravidla a pracovní podmínky.

13. Paní K. je členkou sdružení zdravotních sester. Na základě smlouvy o přidělování pracovníků uzavřené mezi Ruhrlandklinik a uvedeným sdružením měla od 1. ledna 2012 pracovat u Ruhrlandklinik jako ošetřovatelka.

14. Betriebsrat der Ruhrlandklinik ( 9 ) (závodní rada Ruhrlandklinik, dále jen „závodní rada“) odmítla dopisem ze dne 2. prosince 2011 udělit s tímto opatřením souhlas podle ustanovení § 99 odst. 1 a 2 BetrVG, neboť paní K. neměla být přidělena na přechodnou dobu, což je v rozporu s ustanovením § 1 odst. 1 AÜG, který ukládá, aby přidělení zaměstnanců agentury práce k uživateli bylo dočasné.

15. Ruhrlandklinik měla za to, že toto odmítnutí není důvodné, jelikož ustanovení § 1 odst. 1 AÜG, tedy zákona provádějícího směrnici 2008/104, není použitelné na přijetí osoby, která je členem sdružení, a nikoli zaměstnancem. Proto se rozhodla přijmout dotyčnou osobu prozatímně a podat žalobu, kterou se domáhala rozhodnutí soudu, jež by povolilo její trvalé přijetí. Jelikož soudy, které rozhodovaly ve věci v nižším stupni, tomuto návrhu vyhověly, závodní rada podala dovolání k Bundesarbeitsgericht (Spolkový pracovní soud).

16. Tento soud uvádí, že pokud by věcná kritéria vyžadovaná směrnicí 2008/104 byla považována za splněná v takové situaci, jako je situace ve sporu v původním řízení, ustanovení § 1 odst. 1 AÜG by podle zásady konformního výkladu s unijním právem muselo být vykládáno tak, že přijetí paní K. představuje přidělení zaměstnance agentury práce k výkonu práce nikoli na dobu přechodnou, a tudíž je podle vnitrostátního práva nepřípustné.

17. Rozhodnutím ze dne 17. března 2015, došlým Soudnímu dvoru dne 12. května 2015, se Bundesarbeitsgericht (Spolkový pracovní soud) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku: „Použije se čl. 1 odst. 1 a 2 směrnice [2008/104] na přidělení člena sdružení jinému podniku k výkonu práce podle jeho odborných a organizačních pokynů, pokud se člen sdružení při vstupu do sdružení zavázal poskytovat svou pracovní sílu v plném rozsahu také třetím osobám, za což pobírá od sdružení měsíční odměnu, jejíž výpočet se řídí podle kritérií obvyklých pro danou činnost, a sdružení obdrží za toto přidělení náhradu nákladů na zaměstnance v souvislosti s tímto členem sdružení, jakož i paušální částku na administrativní náklady?“

18. Závodní rada, Ruhrlandklinik, česká vláda a Evropská komise předložily písemná vyjádření. Závodní rada, Ruhrlandklinik a německá vláda kromě toho písemně odpověděly na otázky, které jim byly položeny Soudním dvorem v souladu s čl. 61 odst. 1 jednacího řádu. Závodní rada, Ruhrlandklinik a Komise byly zastoupeny na jednání, které se konalo dne 20. dubna 2016.

IV – Analýza

A – K pojmu „zaměstnanci “ ve smyslu čl. 1 odst. 1 směrnice 2008/104

1. K předmětu a kontextu položené otázky

19. Předkládající soud se Soudního dvora v podstatě táže na případnou použitelnost směrnice 2008/104 o agenturním zaměstnávání v takovém případě, jako je případ ve sporu v původním řízení, kde je jeden ze členů sdružení přidělen uživateli k výkonu práce podle pokynů tohoto uživatele, za což pobírá odměnu, kterou mu vyplácí sdružení. Jinými slovy, chce vědět, zda za takových podmínek může být uvedený člen označen za „zaměstnance“ ve smyslu této směrnice.

20. Bundesarbeitsgericht (Spolkový pracovní soud) na podporu své žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce tvrdí, že pravidlo, které je upraveno v ustanovení § 1 odst. 1 AÜG, podle kterého je přidělování pracovní síly zakázané, pokud není dočasné, se vztahuje pouze na „zaměstnance“ podniku, který poskytuje pracovní síly třetím osobám.

21. Uvádí, že tento pojem není vnitrostátními právními předpisy definován, ale že podle jeho vlastní judikatury se „zaměstnancem“ podle německého práva rozumí „osoba, která je na základě soukromoprávní smlouvy povinna vykonávat práci pro jinou osobu na základě pokynů této osoby ve vztahu osobní podřízenosti“ ( 10 ). Podle jeho judikatury dále platí, že členové takového sdružení zdravotních sester, jako je sdružení dotčené v původním řízení, nejsou z hlediska německého práva zaměstnanci, neboť jsou členy tohoto sdružení nikoli na základě soukromoprávní smlouvy, ale z důvodu svého vstupu do sdružení, a to i když splňují ostatní výše uvedená kritéria ( 11 ).

22. Předkládající soud se v této souvislosti táže, zda by člen takového sdružení bez ohledu na to, že není „zaměstnancem“ ve smyslu použitelného vnitrostátního práva, nemohl být přesto považován za zaměstnance podle unijního práva, konkrétně z hlediska čl. 1 odst. 1 směrnice 2008/104.

23. Ruhrlandklinik se v tomto ohledu domnívá, že zaprvé se směrnice 2008/104 nevztahuje na zaměstnance agentury práce, pokud nejsou považováni za zaměstnance z hlediska vnitrostátního práva, a zadruhé se ochrana zamýšlená touto směrnicí nevztahuje na členy Německého červeného kříže. Naopak podle závodní rady, české vlády a Komise nelze členy takového sdružení, jako je sdružení dotčené v původním řízení, vyloučit z oblasti působnosti směrnice 2008/104 a musí být považováni za „zaměstnance“ ve smyslu jejího čl. 1 odst. 1 ( 12 ). Jsem rovněž tohoto názoru, a to z následujících důvodů.

2. K navrhovanému výkladu

24. Nejprve zdůrazňuji, že znění čl. 1 odst. 1 i čl. 3 odst. 1 písm. c) směrnice 2008/104 podle všeho svědčí ve prospěch přijetí pružného, či dokonce širokého pojetí pojmu „zaměstnanec“ za účelem vymezení oblasti působnosti této směrnice. V těchto ustanoveních je totiž výslovně stanoveno, že právním základem vztahu mezi agenturou práce a zaměstnancem, kterého přijala za účelem přidělení k třetí osobě ( 13 ), může být „pracovní smlouva nebo pracovněprávní vztah“, tedy alternativa, která se nachází rovněž v jiných ustanoveních uvedené směrnice ( 14 ), jakož i v jiných směrnicích týkajících se sociální ochrany zaměstnanců ( 15 ).

25. Připomínám, že podle judikatury Soudního dvora není pojem „zaměstnanec“ ve smyslu unijního práva zdaleka jednoznačný ( 16 ), v zásadě ale musí být definován podle objektivních kritérií, která charakterizují pracovněprávní vztah se zohledněním práv a povinností dotčených osob tak, aby byla zajištěna rovnocenná ochrana zaměstnanců v různých členských státech. Bylo opakovaně rozhodnuto, že „pracovněprávní vztah je charakterizován především okolností, že určitá osoba vykonává po určitou dobu ve prospěch jiné osoby a pod jejím vedením činnosti, za které protihodnotou pobírá odměnu ( 17 )“.

26. Jak zdůrazňuje Komise, toto označení je v unijním právu obecně přijímáno, pokud jsou splněny výše uvedené podmínky, bez ohledu na skutečnost, zda došlo k uzavření pracovní smlouvy s dotyčnou osobou, a bez ohledu na důsledky, které z toho vyplývají z hlediska vnitrostátního práva ( 18 ). Zdá se však, že situace dotčená v původním řízení splňuje všechny tyto podmínky, jelikož členové sdružení zdravotních sester vykonávají povolání ve prospěch a pod vedením zařízení nemocniční či zdravotnické péče, k nimž jsou pravidelně přidělováni tímto sdružením, které jim protihodnotou vyplácí odměnu.

27. Z pohledu unijního práva a v rozporu s tím, co platí podle německého práva, se za účelem případného použití směrnice zdá irelevantní, zda byla mezi dotčenými stranami uzavřena smlouva či nikoli ( 19 ). Předkládající soud tedy správně uvádí, že vzhledem ke znění výše uvedených ustanovení směrnice 2008/104 se zdá, že „kvalifikace právního vztahu, existujícího mezi osobou, která přiděluje zaměstnance k výkonu práce, a osobou, která je k výkonu práce přidělována, nemá žádný význam“.

28. V projednávané věci může nicméně přetrvávat jistá pochybnost o definici pojmu „zaměstnanec“ ve smyslu směrnice 2008/104, když její článek 3 dvakrát odkazuje k právům členských států. Odstavec 1 písm. a) tohoto článku totiž uvádí, že „‚zaměstnancem‘ [se rozumí] osoba, které je v dotyčném členském státě poskytována ochrana jako zaměstnanci v souladu s vnitrostátním pracovním právem“ ( 20 ), kdežto odstavec 2 první pododstavec upřesňuje, že uvedenou směrnicí „nejsou dotčeny vnitrostátní právní předpisy, pokud jde o definici […] zaměstnance“ ( 21 ). Bundesarbeitsgericht (Spolkový pracovní soud) má za to, že „podle platného vnitrostátního práva není namístě vycházet z definice zaměstnance zavedené unijním právem, když se jedná o výklad vnitrostátního práva“.

29. Jsem toho názoru, že skutečnost, že tato ustanovení uvedeného článku 3 setrvávají u pojetí, jakým členské státy chápou „zaměstnance“, kterým má být poskytnuta ochrana v souladu s vnitrostátním právem, což je právní otázka, kterou směrnice 2008/104 nemá za cíl harmonizovat, jak uvádí odstavec 2 tohoto článku, nemůže být chápána jako rezignace unijního normotvůrce na výkon vlastní pravomoci vymezit oblast působnosti rationae personae této směrnice.

30. Pokud by se totiž hranice uvedené oblasti působnosti mohly měnit v závislosti na různých přístupech zvolených na vnitrostátní úrovni, vytvořilo by to významný zdroj právní nejistoty, i když je nutno konstatovat, že preambule této směrnice zdůrazňuje, že „v rámci Evropské unie existují značné rozdíly, pokud jde o využívání agenturního zaměstnávání a o právní postavení a pracovní podmínky zaměstnanců agentur práce“ ( 22 ).

31. Domnívám se, že čl. 3 odst. 1 písm. a) ve spojení s písm. c) směrnice 2008/104 je dalek toho, aby svěřil orgánům členských států možnost vymezit její působnost, když vymezuje tuto působnost sám s upřesněním, že pojem „zaměstnanec“ ve smyslu tohoto aktu unijního práva zahrnuje každou osobu, která vykonává práci a je jí poskytována ochrana jako zaměstnanci v členském státě, kde vykonává pracovní činnost, ať jsou povaha a forma vztahu, který ji spojuje s agenturou práce, jakékoliv.

32. Vzhledem k tomu, že tento článek neprovádí pouhý odkaz k právům členských států, jsem toho názoru, že pokud dojde k situaci, že se restriktivnější pojetí pojmu „zaměstnanec“ zastávané na vnitrostátní úrovni střetává s ustanoveními uvedené směrnice, musí tato ustanovení převážit. V projednávaném případě je třeba podotknout, že okolnost, že určitá osoba je z hlediska německého práva považována za „zaměstnance“ pouze v případě, že uzavřela soukromoprávní smlouvu, nemůže mít za důsledek takové omezení oblasti působnosti směrnice 2008/104, když znění této směrnice má za cíl zavést stejný ochranný režim jak u osob s pracovní smlouvou, tak u osob v pracovněprávním vztahu.

33. Tento názor podporuje úvaha, že – jak poznamenává zejména předkládající soud – Soudní dvůr již rozhodl, že když je členským státům ponechán prostor pro uvážení, jak vymezit rozsah pojmů, které se vyskytují ve směrnici přijaté v sociální oblasti, jejich volnost není neomezená. Zdá se mi, že tato judikatura vztahující se k jiným směrnicím, které stanovily minimální povinnosti v pracovním právu ( 23 ) – a zejména zavedly zásadu rovného zacházení se zaměstnanci – stejně jako směrnice 2008/104 ( 24 ), vnáší do této věci užitečné vyjasnění ( 25 ).

34. Z toho vyplývá, že i když některé výrazy použité v ustanoveních unijního práva mohou být definovány z hlediska právních předpisů a zvyklostí platných v členských státech ( 26 ), musí členské státy zaprvé zajistit ochranu cílů daného předpisu ( 27 ) a zadruhé zajistit dodržování obecných zásad unijního práva ( 28 ). Soudní dvůr především rozhodl, že členský stát nemůže z vlastní vůle vyloučit určité kategorie osob z dosahu ochrany zamýšlené dotčeným předpisem, aby nedošlo k narušení užitečného účinku tohoto předpisu a porušení obecné zásady rovného zacházení, která je tam zakotvena, s vědomím, že se zde jedná o pravidla unijního práva, která mají mimořádný význam a musí se vztahovat na každého zaměstnance. Takové vyloučení lze připustit pouze v případě, že odlišné zacházení s uvedenými kategoriemi osob je odůvodněné objektivními důvody a zejména zvláštní povahou dotčeného pracovněprávního vztahu ( 29 ).

35. Obdobně se v projednávaném případě domnívám, že členský stát nesmí použít vnitrostátní úpravu takovým způsobem, že by to mělo za následek ohrožení dosažení cílů sledovaných směrnicí 2008/104 ( 30 ), a tudíž by ji to zbavilo jejího užitečného účinku. Konkrétně je třeba uvést, že definice pojmu „zaměstnanec“ zastávaná ve vnitrostátním právu nemůže vést k vyloučení určitých kategorií výdělečně činných osob z této kvalifikace bez objektivních důvodů, a tím i z poskytované ochrany, která vyplývá z uvedené směrnice.

36. Nemá-li mít případné vyloučení svévolný charakter, je třeba podle výše uvedené judikatury určit, zda a do jaké míry je povaha vztahu, který spojuje sdružení zdravotních sester a jeho členy, „podstatně odlišná od povahy vztahu mezi zaměstnavateli a osobami, jež podle vnitrostátního práva spadají do kategorie zaměstnanců“, což musí určit předkládající soud ( 31 ). Nicméně Soudní dvůr může tomuto soudu dodat užitečná vodítka ke skutečnostem, které by měl zohlednit v rámci posouzení.

37. Zdůrazňuji, že samotné předkládací rozhodnutí správně uvádí, že členové sdružení zdravotních sester jsou povinni stejně jako zaměstnanci agentury práce na základě právních vztahů, které vytvořili se subjektem, který je přiděluje ke třetím osobám, poskytnout závislou práci za odměnu a tyto dvě kategorie pracovníků rovnocenně podléhají pokynům uživatelů. Předkládací rozhodnutí podle mého názoru opět správně dodává, pokud jde tentokrát o zaměstnavatele, že neexistuje žádný rozdíl mezi činností právních subjektů, které jednají na jedné straně jako agentury práce a na straně druhé jako poskytovatelé pracovní síly. Domnívám se tedy, stejně jako závodní rada, česká vláda a Komise, že jelikož pracovněprávní vztah, který spojuje dotčené sdružení s jeho členy, není svojí povahou zásadně odlišný od vztahu zaměstnanců, kterým je poskytována ochrana podle vnitrostátního práva, vyloučení z dosahu ochrany zaručené směrnicí 2008/104 se v projednávaném případě nejeví odůvodněné.

38. Jak již bylo uvedeno v rámci předchozích věcí, jsem toho názoru, že forma právního vztahu, na němž je založeno dotčené zaměstnání, nemůže sama o sobě charakterizovat objektivní rozdíl mezi situacemi, který je vyžadován k odůvodnění různého zacházení ve světle výše uvedené judikatury ( 32 ), tedy rozdíl, který musí být podle mého názoru založen na obsahových, nikoli formálních důvodech ( 33 ). V projednávaném případě nesmí být podle mého názoru vyloučení určité kategorie osob z označení za „zaměstnance“, a tudíž z oblasti působnosti směrnice 2008/104, aby nedošlo k narušení užitečného účinku této směrnice, založeno pouze na jediném důvodu, že dotyčné osoby neuzavřely soukromoprávní smlouvu, jak je tomu v německém právu ( 34 ).

39. Ruhrlandklinik naopak tvrdí, že v případě, že by směrnice 2008/104 byla prohlášena za nepoužitelnou na členy takového sdružení, jako je sdružení zdravotních sester, z důvodu definice „zaměstnance“ přijaté podle německého práva, nevedlo by to k obcházení cílů této směrnice, jelikož ochrana zde dotčených pracovníků by se tím nesnížila. V tomto smyslu tvrdí, že na uvedené členy se v praxi vztahují pracovní podmínky a podmínky odměňování nikoli méně příznivé, ale naopak výhodnější než podmínky, které se vztahují na osoby označované za „zaměstnance“ podle německého práva a zejména na zaměstnance její kliniky, které přijala přímo.

40. Mám nicméně za to, že tento konjunkturální argument není přesvědčivý v rámci výkladu směrnice 2008/104, která musí mít obecný význam. I pokud bychom předpokládali, že se v projednávaném případě prokáže rovné zacházení, takové zacházení není zaručeno systematicky a trvale každému zaměstnanci, jak by to umožnilo prohlášení o použitelnosti této směrnice na takové situace. Pouhá skutečnost, že osoba může být za všech okolností kryta ochrannými pravidly této povahy, totiž sama o sobě představuje velmi významnou výsadu ( 35 ). Kromě toho nelze nezohlednit druhý aspekt hospodářského rázu, tj. cíle uvedené v článku 2 této směrnice ( 36 ), z něhož podle mého názoru především vyplývá, že všechny subjekty provozující tuto činnost by měly být v rovnocenné soutěžní situaci ( 37 ).

41. Vzhledem k těmto poznatkům se domnívám, že v takovém kontextu, jako je kontext ve sporu v původním řízení, musí být členové sdružení označeni za „zaměstnance“ ve smyslu čl. 1 odst. 1 směrnice 2008/104, jestliže jsou přiděleni k podniku za účelem výkonu práce pod dohledem a vedením tohoto podniku za protihodnotu v podobě odměny, kterou jim sdružení vyplácí. Uvedení členové nemohou být vyloučeni z oblasti působnosti této směrnice rationae personae pouze proto, že neuzavřeli se sdružením pracovní smlouvu, a nejsou tedy z hlediska použitelného vnitrostátního práva považováni za „zaměstnance“.

B – K pojmu „podniky […] které provozují hospodářskou činnost “ ve smyslu čl. 1 odst. 2 směrnice 2008/104

42. Předkládající soud podle druhé části předběžné otázky a odůvodnění týkajícího se této části vyzývá Soudní dvůr, aby se vyslovil k tomu, zda skutečnost, že sdružení zdravotních sester přiděluje své členy k výkonu práce k uživatelům za náhradu hrubých nákladů na zaměstnance, k níž se přidává výplata paušální náhrady administrativních nákladů, může představovat „hospodářskou činnost“ ve smyslu čl. 1 odst. 2 směrnice 2008/104.

43. V tomto ohledu předkládající soud uvádí, že ze znění uvedeného odstavce 2 vyplývá, že samotná absence snahy dosahovat zisku u podniků poskytujících pracovní síly nevylučuje výkon hospodářské činnosti, z čehož by mohlo vyplývat, že směrnice 2008/104 se může použít, i když k přidělování pracovníků dochází prostřednictvím veřejně prospěšných subjektů.

44. Ruhrlandklinik se domnívá, že taková činnost, jako je činnost sdružení zdravotních sester, nespadá do oblasti působnosti této směrnice, zatímco závodní rada a Komise zastávají opačný názor ( 38 ). Tento názor sdílím, a to z následujících důvodů.

45. Podle čl. 1 odst. 2 směrnice 2008/104 se tato směrnice vztahuje na subjekty, „které jsou agenturami práce“. Článek 3 odst. 1 písm. b) podle mého názoru uvádí autonomní definici toho, jak je třeba chápat „agenturu práce“ ve smyslu této směrnice ( 39 ) za účelem minimální harmonizace, o niž tato směrnice usiluje ( 40 ). Z toho vyplývá, že se směrnice 2008/104 může použít i na zaměstnavatele, který není za zaměstnavatele považován podle vnitrostátního práva členských států, a to za předpokladu, že splňuje všechny podmínky stanovené v uvedených článcích 1 a 3 ( 41 ). Kromě toho význam a dosah této formulace nejsou podle mě nutně shodné s významem a dosahem formulace, která se nachází ve směrnici 96/71/ES ( 42 ), i když preambule směrnice 2008/104 ( 43 ) vytváří mezi těmito dvěma právními nástroji spojitost.

46. S ohledem na samotné znění čl. 1 odst. 2 směrnice 2008/104 není relevantní, že subjekt podnikající v oboru poskytování zaměstnanců agentury práce je v daném případě charitativním sdružením a částky pobírané protihodnotou za přidělení pracovní síly mu případně nepřinášejí žádný zisk, jak to uvádí Ruhrlandklinik ( 44 ). Jediné kritérium, které je skutečně rozhodující, je to, zda daný subjekt jak veřejnoprávního, tak soukromoprávního typu provozuje hospodářskou činnost ( 45 ).

47. Definice tohoto pojmu však jasně nevyplývá ani ze znění směrnice 2008/104, ani z přípravných prací souvisejících s touto směrnicí ( 46 ). Jsem toho názoru, že směrnice by měla být vykládána ve světle judikatury Soudního dvora, který vyjasnil konstitutivní znaky „hospodářské činnosti“ v jiných oblastech unijního práva, jak navrhuje závodní rada ( 47 ) a Komise ( 48 ).

48. Připomínám, že pojem „hospodářská činnost“ ve smyslu unijního práva se vyvinul v úzké spojitosti s pojmem „podnik“ v rámci ustanovení Smlouvy o FEU týkajících se vnitřního trhu ( 49 ), zejména z hlediska článků 49 a 56 SFEU, které se týkají svobody usazování, respektive volného pohybu služeb, jakož i v kontextu soutěžního práva. Soudní dvůr tyto pojmy neuchopil restriktivně, jelikož mají za cíl vymezit oblast působnosti základních svobod zaručených Smlouvou ( 50 ).

49. Podle mého názoru tomu tak musí být, i pokud jde o pojem „hospodářská činnost“ ve smyslu směrnice 2008/104, a to nejen proto, že její preambule uvádí, že tato směrnice „by měla být prováděna v souladu s ustanoveními Smlouvy týkajícími se volného pohybu služeb a svobody usazování“ ( 51 ), ale také proto, aby bylo zaručeno dosažení všech cílů sledovaných touto směrnicí ( 52 ) a zabránilo se nekalé soutěži ( 53 ).

50. Podle ustálené judikatury pojem podnik zahrnuje „jakékoli subjekty, které provozují hospodářskou činnost bez ohledu na jejich právní postavení a způsob jejich financování“, a „hospodářskou činnost představuje jakákoli činnost spočívající v nabízení zboží nebo služeb na daném trhu“ ( 54 ). Kromě toho bylo opakovaně rozhodnuto, že „za hospodářskou činnost ve smyslu článku 2 smlouvy [ES] je nutno považovat výkon závislé práce nebo poskytování služeb za odměnu“, tedy určitý výkon za protihodnotu ( 55 ).

51. Z toho zaprvé vyplývá, že právní postavení dotčeného subjektu, v daném případě sdružení, neovlivňuje možnost označit tento subjekt za „podnik“ ve smyslu unijního práva a nepředjímá případnou hospodářskou povahu činnosti, kterou provozuje. Znění čl. 3 odst. 1 písm. b) směrnice 2008/104 působí ve stejném duchu, neboť pod pojem „agentura práce“ ve smyslu této směrnice ( 56 ) zahrnuje „fyzickou nebo právnickou osobu“ jakékoliv právní formy ( 57 ), která provozuje činnost agentury práce za podmínek uvedených v tomto ustanovení.

52. Zadruhé, jestliže dotčený subjekt nabízí služby spočívající v přidělování zaměstnanců, s nimiž má pouze tento subjekt navázané pracovněprávní vztahy právě za účelem jejich přidělování ke třetím podnikům ( 58 ), musí být podle mého názoru označen za podnik provozující hospodářskou činnost, která má povahu agenturního zaměstnávání ve smyslu směrnice 2008/104. To je právě případ sdružení zdravotních sester. Předpokládaný sociální účel dotčeného provozovatele není sám o sobě dostatečným důvodem k tomu, aby bylo vyloučeno označit jeho činnost za hospodářskou činnost ( 59 ). Dotčená činnost je navíc vykonávána na daném trhu, v projednávaném případě na trhu zdravotnických služeb, kde působí další provozovatelé stejným způsobem, tedy agentury práce klasického typu, které rovněž nabízejí přidělování ošetřovatelských pracovníků.

53. Podobně jako Komise jsem toho názoru, že z hlediska směrnice 2008/104 je irelevantní, že se činnost dotčeného subjektu neomezuje na přidělování zaměstnanců ke třetím osobám ( 60 ), přičemž připomínám, že v projednávaném případě členové sdružení zdravotních sester mohou podle stanov pracovat také přímo pro toto sdružení. Žádná konkrétní okolnost v článku 1, ani v čl. 3 odst. 1 písm. b) této směrnice totiž podle mě neumožňuje omezit oblast její působnosti na podniky, jejichž výhradní činností je přidělování pracovníků k výkonu práce uživatelům ( 61 ).

54. Zatřetí podle judikatury Soudního dvora a v souladu s článkem 57 SFEU musí být každé poskytování služby za úplatu považováno za hospodářskou činnost ( 62 ) s upřesněním, že je nezbytné, ale postačující, existuje-li protihodnota ( 63 ). Okolnost, že dotčená činnost případně není stejně zisková jako srovnatelné služby jiných provozovatelů, nemůže zabránit tomu, že může mít povahu hospodářské činnosti ( 64 ). V daném případě přiděluje sdružení zdravotních sester zaměstnance ke třetím osobám skutečně za hospodářskou protihodnotu poskytovanou těmito osobami, tedy za náhradu nákladů na zaměstnance a administrativních nákladů, které jsou s přidělením spojeny, přičemž skutečnost, že tato protihodnota jí nepřináší žádný zisk, je irelevantní.

55. Na rozdíl od námitek Ruhrlandklinik ( 65 ) konečně zdůrazňuji, že se mi jeví vhodné, zejména pro zaručení plného užitečného účinku směrnice 2008/104, aby takové subjekty, jako je dotčený subjekt, byly zahrnuty do její oblasti působnosti stejně jako komerční agentury práce, neboť jinak by prvně uvedené subjekty podléhaly méně přísným právním omezením než posledně uvedené subjekty, i když nabízejí podobné služby na stejném trhu, což by mohlo vést k narušení hospodářské soutěže. Tato posledně uvedená obava, která se objevuje i v předkládacím rozhodnutí a ve vyjádření české vlády, je o to méně zanedbatelná, pokud se, jako v tomto případě, týká velkého počtu potenciálně dotčených zaměstnanců ( 66 ).

56. Proto jsem toho názoru, že poskytování takových služeb, jako jsou služby ve sporu v původním řízení, skutečně spadá pod ustanovení čl. 1 odst. 2 směrnice 2008/104, jelikož dotčené sdružení poskytuje služby, které jsou srovnatelné se službami agentury práce, když přiděluje pracovní síly k výkonu práce u třetích osob na trhu ošetřovatelských pracovníků, za které protihodnotou pobírá finanční náhradu.

V – Závěry

57. S ohledem na předcházející úvahy navrhuji, aby Soudní dvůr na předběžnou otázku položenou Bundesarbeitsgericht (Spolkový pracovní soud, Německo) odpověděl následovně: „Článek 1 odst. 1 a 2 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/104/ES ze dne 19. listopadu 2008 o agenturním zaměstnávání musí být vykládán v tom smyslu, že se tato ustanovení použijí i v případě, kdy neziskové sdružení přiděluje určitému podniku za finanční náhradu některého ze svých členů, aby pod dohledem a vedením tohoto podniku vykonával práci za odměnu, kterou mu vyplácí toto sdružení.“

( 1 ) – Původní jazyk: francouzština.

( 2 ) – Úř. věst. 2008, L 327, s. 9.

( 3 ) – Znění ze dne 25. září 2001 (BGBl. 2001 I, s. 2518).

( 4 ) – Předkládající soud upřesňuje, že podle jeho vlastní judikatury pojem „přijetí zaměstnance“ ve smyslu prvního odstavce uvedeného ustanovení § 99 nenařizuje vytvoření pracovněprávního vztahu s daným podnikem a je dostačující, aby tam dotyčná osoba vykonávala činnost v souladu s cíli tohoto podniku a podle jeho pokynů.

( 5 ) – Novela zákona, která vstoupila v účinnost dne 1. prosince 2011 (BGBl. 2011 I, s. 642).

( 6 ) – Výraz „zdravotní sestra“ zde musí být chápán ve všeobecném smyslu jako generický pojem, který odkazuje nejen ke členkám ženského pohlaví, ale také ke členům takového sdružení, kteří jsou mužského pohlaví.

( 7 ) – Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že existuje 33 sdružení zdravotních sester Německého červeného kříže, které jsou rozmístěny na celém území státu a celkově mají okolo 22000 členů. Ruhrlandklinik gGmbH uvádí, že sdružení v Essenu čítá přibližně 1650 členů.

( 8 ) – Ruhrlandklinik ve svém vyjádření tvrdí, že tento druhý případ je „zdaleka nejběžnější“ a že „je časté, že zdravotní sestry z Německého červeného kříže zůstávají mnoho let v pracovním poměru u smluvních partnerů [sdružení tohoto typu]“.

( 9 ) – „Betriebsrat“ je podle německého práva orgán pro zastupování zaměstnanců podniku, který má řadu oprávnění, počínaje pouhým právem na informace a konče pravomocí spolurozhodovat v oblastech vyjmenovaných zákonem a pravomocí, z níž vyplývá, že zaměstnavatel musí získat souhlas tohoto orgánu před přijetím některých rozhodnutí, zejména individuálních opatření, jako je přijímání zaměstnanců, v souladu s ustanovením § 99 BetrVG.

( 10 ) – Bundesarbeitsgericht v tomto smyslu cituje jedno ze svých posledních rozhodnutí, které vydal dne 17. září 2014 (10 AZB 43/14, bod 18).

( 11 ) – Bundesarbeitsgericht upřesňuje, že výkon práce ve vztahu osobní podřízenosti může být založen na právním základě spočívajícím ve členství ve sdružení za předpokladu, že tím nejsou obcházena kogentní ochranná ustanovení pracovního práva, k čemuž podle jednoho z jeho rozhodnutí ze dne 6. července 1995 (5 AZB 9/93) u sdružení zdravotních sester nedochází.

( 12 ) – Německá vláda se ve svých písemných odpovědích na otázky položené Soudním dvorem k meritu žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce přímo nevyjádřila.

( 13 ) – V tomto ohledu připomínám, že pracovněprávní vztahy s agenturou práce jsou zvláštní svou tříčlennou strukturou v tom, že zahrnují vztahy různé povahy, a to mezi zaměstnancem a agenturou práce, která ho zaměstnává, dále mezi touto agenturou a uživatelem a konečně mezi tímto uživatelem a zaměstnancem, který pracuje pod jeho vedením. Viz zejména rozsudek ze dne 17. prosince 1970, Manpower (35/70, EU:C:1970:120, body 5 a 6).

( 14 ) – Viz čl. 1 odst. 3, čl. 3 odst. 1 písm. b) a odst. 2 druhý pododstavec, jakož i článek 6 odst. 2 první pododstavec a odst. 3.

( 15 ) – Viz zejména ustanovení 2 a 3 rámcové dohody připojené ke směrnici Rady 97/81/ES ze dne 15. prosince 1997 o Rámcové dohodě o částečném pracovním úvazku uzavřené mezi organizacemi UNICE, CEEP a EKOS (Úř. věst. 1998, L 14, s. 9; Zvl. vyd. 05/03, s. 267), jakož i ustanovení 1, 2, 3 a 5 rámcové dohody připojené ke směrnici Rady 1999/70/ES ze dne 28. června 1999 o rámcové dohodě o pracovních poměrech na dobu určitou uzavřené mezi organizacemi UNICE, CEEP a EKOS (Úř. věst. 1999, L 175, s. 43; Zvl. vyd. 05/03, s. 368).

( 16 ) – Zejména rozsudek ze dne 1. března 2012, O’Brien (C‑393/10, EU:C:2012:110, bod 30).

( 17 ) – Viz zejména rozsudky ze dne 13. února 2014, Komise v. Itálie (C‑596/12, EU:C:2014:77, body 16 a 17), jakož i ze dne 4. prosince 2014, FNV Kunsten Informatie en Media (C‑413/13, EU:C:2014:2411, bod 34).

( 18 ) – Viz rozsudek ze dne 11. listopadu 2010, Danosa (C‑232/09, EU:C:2010:674, body 40 a 42 a citovaná judikatura).

( 19 ) – Zpráva expertní skupiny k provedení směrnice 2008/104 ze srpna 2011 připravená pod záštitou Komise (dále jen „zpráva z roku 2011“) uvádí, že „výraz ‚pracovněprávní vztah‘ by se měl vztahovat na situace, kdy jsou přítomné typické vlastnosti pracovněprávního vztahu, ale nedošlo k uzavření oficiální pracovní smlouvy“ (s. 14).

( 20 ) – Zvýrazněno autorem tohoto stanoviska. Podotýkám, že čl. 2 odst. 1 písm. d) směrnice Rady 2001/23/ES ze dne 12. března 2001 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se zachování práv zaměstnanců v případě převodů podniků, závodů nebo částí podniků nebo závodů (Úř. věst. 2001, L 82, s. 16; Zvl. vyd. 05/04, s. 98) obsahuje shodnou formulaci, která v podstatě přebírá formulaci z bodu 28 rozsudku ze dne 11. července 1985, Foreningen af Arbejdsledere i Danmark (105/84, EU:C:1985:331), který se týkal výkladu právního předpisu, který uvedená směrnice nahradila.

( 21 ) – Zvýrazněno autorem tohoto stanoviska. Podotýkám, že podobně jako čl. 2 odst. 2 směrnice 2001/23, která byla přijata ve stejnou dobu, čl. 3 odst. 2 původního návrhu Komise ze dne 20. března 2001, který nakonec vyústil v přijetí směrnice 2008/104 [COM (2002) 149 final], odkazoval k vnitrostátnímu právu pouze u definice „pracovní smlouvy nebo pracovněprávního vztahu“. Evropský parlament chtěl začlenit do tohoto ustanovení pojem „odměna“ (stanovisko přijaté v prvním čtení dne 21. listopadu 2002, Úř. věst. 2004, C 25 E, s. 368). Pozměněný návrh Komise ze dne 28. listopadu 2002 k tomu kromě toho bez bližšího vysvětlení přidal pojem „zaměstnanec“ [COM (2002) 701 final].

( 22 ) – Bod 10 odůvodnění směrnice 2008/104. Viz také existující rozdíly mezi „vnitrostátními normativními rámci“ popsanými v odůvodnění původního návrhu Komise [COM (2002) 149 final, oddíl 2, odst. 2].

( 23 ) – Viz zejména rozsudky ze dne 13. září 2007, Del Cerro Alonso (C‑307/05, EU:C:2007:509, bod 29), který se týká výkladu směrnice 1999/70, jakož i ze dne 1. března 2012, O’Brien (C‑393/10, EU:C:2012:110, bod 34), který se týká výkladu směrnice 97/81.

( 24 ) – Článek 5 směrnice 2008/104 stanoví „zásadu rovného zacházení“, podle které musí být pracovní podmínky a podmínky zaměstnávání zaměstnanců agentur práce po dobu trvání jejich přidělení k uživateli přinejmenším stejné jako podmínky, jež by se na tyto zaměstnance vztahovaly, pokud by je tento uživatel zaměstnal na stejném pracovním místě přímo.

( 25 ) – Komise se ve svém vyjádření domnívá, že stanovisko přijaté Soudním dvorem v kontextu, který vykazuje řadu podobností, zejména strukturální povahy, je v projednávaném případě použitelné. Ke společným bodům mezi směrnicemi 1999/70, 97/81 a 2008/104 viz také stanovisko generálního advokáta M. Szpunara ve věci AKT (C‑533/13, EU:C:2014:2392, bod 33).

( 26 ) – Je tomu tak v případě, že dotčený unijní právní předpis nemá za cíl dosažení úplné harmonizace vnitrostátních pravidel použitelných v dané oblasti, což je i případ směrnice 2008/104 (viz bod 23 odůvodnění a článek 9).

( 27 ) – Bod 17 odůvodnění směrnice 1999/70 a bod 16 odůvodnění směrnice97/81 v této souvislosti jasně uvádějí, že „[p]okud jde o pojmy použité v dohodě, které v ní nejsou zvlášť vymezeny, ponechává tato směrnice členským státům volnost vymezit je v souladu s vnitrostátními právními předpisy a zvyklostmi, obdobně jako u jiných směrnic z oblasti sociální politiky používajících obdobné pojmy, za předpokladu, že tyto definice odpovídají obsahu dohody“ (zvýrazněno autorem tohoto stanoviska).

( 28 ) – Viz zejména rozsudek ze dne 1. března 2012, O’Brien (C‑393/10, EU:C:2012:110, body 31 až 35 a citovaná judikatura), jakož i stanovisko generálního advokáta Poiarese Madura ve věci Del Cerro Alonso (C‑307/05, EU:C:2007:3, body 12 až 15) a stanovisko generální advokátky Kokott ve věci O’Brien (C‑393/10, EU:C:2011:746, body 34 až 37).

( 29 ) – Viz rozsudky ze dne 13. září 2007, Del Cerro Alonso (C‑307/05, EU:C:2007:509, body 26 až 29); ze dne 1. března 2012, O’Brien (C‑393/10, EU:C:2012:110, body 36 až 42), jakož i ze dne 3. července 2014, Fiamingo a další (C‑362/13, C‑363/13 a C‑407/13, EU:C:2014:2044, bod 31).

( 30 ) – Viz zejména body 1, 11 a 12 odůvodnění, jakož i článek 2 směrnice 2008/104, podle kterých je hlavním cílem směrnice „zabezpečit ochranu zaměstnanců agentur práce a zlepšit kvalitu agenturního zaměstnávání tím, že se zajistí uplatňování zásady rovného zacházení […] na zaměstnance agentur práce“ a dále „[vzít] v úvahu potřeb[u] vytvořit vhodný rámec pro využívání agenturního zaměstnávání s cílem účinně přispět k vytváření pracovních míst a k rozvoji pružných forem práce“.

( 31 ) – Viz rozsudek ze dne 1. března 2012, O’Brien (C‑393/10, EU:C:2012:110, body 42 a násl.), jakož i stanovisko generální advokátky J. Kokott ve věci O’Brien (C‑393/10, EU:C:2011:746, body 43 a násl.).

( 32 ) – Poznámka pod čarou 29 tohoto stanoviska.

( 33 ) – Viz stanovisko generálního advokáta M. Poiarese Madura ve věci Del Cerro Alonso (C‑307/05, EU:C:2007:3, bod 15) a stanovisko generální advokátky J. Kokott ve věci O’Brien (C‑393/10, EU:C:2011:746, body 44 a násl.). Soudní dvůr pro odůvodnění odlišného zacházení rovněž trval na tom, aby povaha dotčeného pracovněprávního vztahu byla „podstatně odlišná“ (viz rozsudek ze dne 1. března 2012, O’Brien, C‑393/10, EU:C:2012:110, body 42 až 44).

( 34 ) – V tomto smyslu viz Laulom, S., „La directive 2008/104: avancées et limites de la protection des travailleurs intérimaires [Směrnice 2008/104: pokroky a limity v ochraně zaměstnanců agentur práce]“, Revue de droit du travail, 2012, s. 308 a násl., podle kterého „je možné si myslet, že nepostačí, aby vnitrostátní právní předpisy uváděly, že zde není pracovní smlouva, aby vyloučení z oblasti působnosti ochrany již nepodléhalo kontrole“, jakož i Moizard, N., „Les intérimaires dans l’Union européenne: les données du débat [Zaměstnanci agentur práce v Evropské unii: údaje k diskusi]“, Revue de droit du travail, 2012, s. 240 a násl., který po připomenutí rozsudku ze dne 18. ledna 2007, Confédération générale du travail a další (C‑385/05, EU:C:2007:37, bod 35), uvádí, že „[v]e směrnici 2008/104 se nejedná o pouhý odkaz na vnitrostátní právo“ a že „Soudní dvůr má ještě možnosti kontrolovat úhybné manévry, které státy používají“.

( 35 ) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 13. září 2007, Del Cerro Alonso (C‑307/05, EU:C:2007:509, bod 27).

( 36 ) – Viz poznámka pod čarou 30 tohoto stanoviska. Ke dvěma hlavním cílům sledovaným směrnicí 2008/104 – tedy pracovním podmínkám osob označovaných za zaměstnance agentur práce a podmínkám použitelným na využívání agenturního zaměstnávání – jakož i k jejich komplementární povaze viz stanovisko generálního advokáta Szpunara ve věci AKT (C‑533/13, EU:C:2014:2392, body 30 a násl.).

( 37 ) – K těmto úvahám viz také body 49 a 55 tohoto stanoviska.

( 38 ) – Pokud jde o výklad pojmu „hospodářská činnost“ ve smyslu směrnice 2008/104, česká vláda nezaujala žádné stanovisko.

( 39 ) – Zdůrazňuji, že uvedený bod b) odkazuje k právu členských států pouze okrajově následujícími slovy: „[…] osoba, která v souladu s vnitrostátními právními předpisy uzavírá pracovní smlouvy nebo je v pracovněprávním vztahu se svými zaměstnanci […]“. Kromě toho odstavec 2 téhož článku 3 nenařizuje používání vnitrostátního práva, pokud jde o pojem „agentury práce“.

( 40 ) – Viz poznámka pod čarou 26 tohoto stanoviska.

( 41 ) – Ve stejném smyslu viz zpráva z roku 2011 (s. 10 a17).

( 42 ) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 16. prosince 1996 o vysílání pracovníků v rámci poskytování služeb (Úř. věst. 1997, L 18, s. 1; Zvl. vyd. 05/02, s. 431). K tomuto tématu viz zpráva z roku 2011 (přinejmenším ve francouzském znění), která zdůrazňuje, že výraz „agentura práce“ je obsažený ve francouzském znění jak směrnice 96/71, tak směrnice 2008/104, ale že jejich „znění v anglickém jazyce […] nepoužívají stejné výrazy (tedy temporary employment undertaking nebo placement agency v první směrnici a temporary‑work agency ve druhé směrnici)“ (s. 17).

( 43 ) – Viz bod 22 odůvodnění směrnice 2008/104.

( 44 ) – Ruhrlandklinik hlavně zdůrazňuje, že předmět činnosti sdružení zdravotních sester podle stanov spočívá výhradně v přidělování kvalifikovaných ošetřovatelských pracovníků do nemocničních a zdravotnických zařízení při dodržování zásad Červeného kříže (zásady humanity, nestrannosti, neutrality, nezávislosti, dobrovolnosti, jednoty a univerzálnosti), s vyloučením snahy o dosažení zisku, protože pokud by tomu bylo jinak, toto sdružení by podle německého práva nemohlo být považováno za veřejně prospěšnou organizaci.

( 45 ) – Uvedený odstavec 2 totiž uvádí, že se směrnice 2008/104 vztahuje na „veřejné a soukromé podniky“, které provozují „hospodářskou činnost“ bez ohledu na skutečnost, zda jsou „ziskové či neziskové povahy“.

( 46 ) – Přehled legislativního vývoje, kterým prošlo znění čl. 1 odst. 2 směrnice 2008/104, se nachází ve zprávě z roku 2011 (s. 7 a násl.).

( 47 ) – Závodní rada tvrdí, že „směrnice [2008/104] se opírá […] o obecný evropský pojem podniku, který vychází z evropského kartelového práva (článek 101 SFEU), který také předpokládá hospodářskou činnost“, přičemž se dovolává německé právní teorie [Rieble, V., a Vielmeier, S., „Umsetzungsdefizite der Leiharbeitsrichtlinie“, Europäische Zeitschrift für Arbeitsrecht, 2011, sv. 4, s. 474 a násl., jakož i Mestwerdt, W., „Arbeit in persönlicher Abhängigkeit im Rahmen vereinsrechtlicher Strukturen“, Neue Zeitschrift für Arbeitsrecht, 2014, s. 281 a násl.].

( 48 ) – Komise odkazuje zejména k rozsudku ze dne 12. září 2000, Pavlov a další (C‑180/98 až C‑184/98, EU:C:2000:428, bod 75 a citovaná judikatura), který se týkal hospodářské soutěže.

( 49 ) – Články 26 a násl. SFEU.

( 50 ) – Viz pracovní dokument útvarů Komise ze dne 7. prosince 2010 nadepsaný „Pokyny pro uplatňování pravidel Evropské unie týkajících se státních podpor, ‚veřejných zakázek‘ a ‚vnitřního trhu‘ na služby obecného hospodářského zájmu a především na sociální služby obecného zájmu“ [SEC(2010) 1545 final, dále jen „pokyny z roku 2010“, bod 6.1], který cituje rozsudek ze dne 11. dubna 2000, Deliège (C‑51/96 a C‑191/97, EU:C:2000:199, bod 52).

( 51 ) – Jak je uvedeno v bodě 22 odůvodnění směrnice 2008/104.

( 52 ) – Viz poznámka pod čarou 30 tohoto stanoviska.

( 53 ) – Zpráva z roku 2011 (přinejmenším ve francouzském znění) správně poukazuje na tyto dvě úvahy pro odůvodnění širokého pojetí oblasti působnosti směrnice 2008/104 vzhledem k uživatelům a uvádí, že evropští sociální partneři se k tomu přístupu vyjádřili pozitivně (s. 10).

( 54 ) – Zvýrazněno autorem tohoto stanoviska. Viz zejména rozsudky ze dne 1. července 2008, MOTOE (C‑49/07, EU:C:2008:376, body 21 a 22), ze dne 22. října 2015, EasyPay a Finance Engineering (C‑185/14, EU:C:2015:716, bod 37), jakož i ze dne 23. února 2016, Komise v. Maďarsko (C‑179/14, EU:C:2016:108, body 147 a násl.).

( 55 ) – Viz zejména rozsudky ze dne 11. dubna 2000, Deliège (C‑51/96 a C‑191/97, EU:C:2000:199, bod 53), jakož i ze dne 23. února 2016, Komise v. Maďarsko (C‑179/14, EU:C:2016:108, bod 154).

( 56 ) – Podotýkám, že mezi různými jazykovými verzemi směrnice 2008/104 existují významné terminologické rozdíly z hlediska použitých výrazů nejen ve znění jejího obecného názvu, ale také u pojmu „agentura práce“ (srov. pro ilustraci jednotlivé formulace, které se vyskytují v německé verzi: „über Leiharbeit“, „Leiharbeitsunternehmen“; v dánské verzi: „om vikararbejde“, „vikararbejde“; v anglické verzi: „on temporary agency work“, „temporary-work agency“; v italské verzi: „relativa al lavoro tramite agenzia interinale“, „agenzia interinale“; v nizozemské verzi: „betreffende uitzendarbeid“, „uitzendbureau“ a v portugalské verzi: „relativa ao trabalho temporário“, „empresa de trabalho temporário“).

( 57 ) – Zpráva z roku 2011 konstatuje, že Komise v rámci přípravných prací ke směrnici 2008/104 uvedla, že „charitativní organizace, ozbrojené složky, odbory a veřejné orgány budou vyloučeny [pouze z její oblasti působnosti], pokud se nevěnují hospodářské činnosti, byť třeba jako doplňkové aktivitě“ (s. 9).

( 58 ) – Viz rozsudek ze dne 10. února 2011, Vicoplus a další (C‑307/09 až C‑309/09, EU:C:2011:64, bod 27). Zpráva z roku 2011 naproti tomu uvádí, že pod toto označení by zejména nespadalo přidělení zaměstnanců v rámci téže skupiny podniků (s. 17).

( 59 ) – Obdobně viz rozsudek ze dne 22. května 2003, Freskot (C‑355/00, EU:C:2003:298, bod 77). Pokyny z roku 2010 zmiňují několik případů, v nichž Soudní dvůr nepovažoval dané činnosti za hospodářskou činnost z důvodu jejich „čistě sociální povahy“ (bod 3.1.4).

( 60 ) – Taková výlučná povaha činnosti poskytování pracovníků není vyžadována podle německého práva (viz Rémy, P., „L’impact de la directive 2008/104 relative au travail intérimaire sur les droits nationaux, Deuxième partie [Dopad směrnice 2008/104 o agenturním zaměstnávání na vnitrostátní práva, Druhá část]“, Revue de droit du travail, 2010, s. 55 a násl., poznámka pod čarou 6), ani podle dánského práva (viz Abrahamson, A. M., Vikarloven med kommentarer, Karnov Group, Kodaň, 2014, s. 55), zatímco například podle francouzského práva je vyžadována (viz článek L 1251-2 zákoníku práce).

( 61 ) – Komise v odůvodnění svého návrhu směrnice Rady v oblasti dočasného zaměstnávání ze dne 30. dubna 1982 [COM (82) 155 final, s. 7] zdůrazňovala, že tento návrh „nenařizuje, aby [agentura práce] provozovala výlučně agenturní zaměstnávání“.

( 62 ) – Viz rovněž pokyny z roku 2010 (bod 6.2); zprávu z roku 2011 (s. 9, poznámka pod čarou 13), jakož i zprávu Komise určenou Evropskému parlamentu, Radě, Evropskému hospodářskému a sociálnímu výboru a Výboru regionů, o používání směrnice 2008/104 ze dne 21. března 2014 [COM (2014) 176 final, s. 4, poznámka pod čarou 4].

( 63 ) – Proto nejsou hospodářskou činností služby, které jsou poskytovány bez jakékoli protihodnoty, například státem při plnění úkolů v sociální oblasti (viz příklady uvedené v pokynech z roku 2010, body 3.1.4 a 6.3, které citují zejména rozsudek ze dne 7. prosince 1993, Wirth, C‑109/92, EU:C:1993:916, body 13 až 19). Není naopak podstatné, že protihodnota není poskytována příjemcem služby (viz rozsudek ze dne 12. července 2001, Smits a Peerbooms, C‑157/99, EU:C:2001:404, body 48 a 55 až 58)

( 64 ) – Viz rozsudek ze dne 25. října 2001, Ambulanz Glöckner (C‑475/99, EU:C:2001:577, bod 21).

( 65 ) – Ruhrlandklinik tvrdí, že pokud by se směrnice 2008/104 měla použít na sdružení zdravotních sester Německého červeného kříže, mělo by to za důsledek, že by již nebylo prakticky možné přidělit jeho členy ke zdravotnickým zařízením, jelikož německé právo povoluje přidělení pouze na přechodnou dobu, v naprosté většině případů jsou k nim však uvedení členové přiřazeni trvale (viz také poznámka pod čarou 8 tohoto stanoviska).

( 66 ) – Viz poznámka pod čarou 7 tohoto stanoviska.