ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
(viz bod 15)

Viz znění rozhodnutí.

(viz bod 16)

Viz znění rozhodnutí.

Pokud jde o odůvodnění rozhodnutí o žádosti o informace na základě čl. 18 odst. 3 nařízení č. 1/2003, toto ustanovení vymezuje její základní náležitosti. Tato zvláštní povinnost odůvodnění představuje základní požadavek nejen za účelem vyjádření odůvodněnosti žádosti o informace, ale i za účelem umožnění dotyčným podnikům uvědomit si rozsah jejich povinnosti spolupráce, při zachování jejich práva na obhajobu.

Pokud jde o povinnost uvést účel žádosti, tato povinnost znamená, že Komise musí v žádosti uvést předmět svého šetření, a určit tedy údajné porušení pravidel hospodářské soutěže. V tomto ohledu není Komise povinna adresátovi rozhodnutí požadujícího informace sdělit veškeré informace, které má k dispozici o údajném protiprávním jednání, ani nemusí provádět přesnou právní kvalifikaci těchto protiprávních jednání, pokud jasně uvede domněnky, jež zamýšlí ověřit. Nezbytnost informací přitom musí být posouzena ve vztahu k účelu uvedenému v žádosti o informace, přičemž tento účel musí být uveden s dostatečnou přesností, bez níž by nebylo možné určit, zda je informace nezbytná, a Soudní dvůr by nemohl vykonat svůj přezkum.

V tomto ohledu je pravda, že žádost o informace představuje vyšetřovací opatření obecně používané v rámci fáze předběžného šetření, jež předchází oznámení námitek a jehož jediným účelem je umožnit Komisi shromáždit informace a dokumenty nezbytné k ověření reálnosti a rozsahu určité skutkové a právní situace. Kromě toho bylo sice konstatováno, pokud jde o rozhodnutí nařizující kontrolu, že ačkoli je povinností Komise co nejpřesněji uvést, co je předmětem šetření, a skutečnosti, kterých se má kontrola týkat, není naopak nutné, aby rozhodnutí nařizující kontrolu obsahovalo přesné vymezení dotčeného trhu, přesnou právní kvalifikaci údajných protiprávních jednání nebo uvedení období, během něhož měla být tato protiprávní jednání spáchána, nicméně tato úvaha byla odůvodněna tím, že se kontroly konají na začátku šetření, tedy v období, kdy Komise ještě nemá k dispozici přesné informace. Nicméně příliš stručné, neurčité, všeobecné a v některých ohledech nejednoznačné odůvodnění nemůže splňovat požadavky odůvodnění stanovené čl. 18 odst. 3 nařízení č. 1/2003 k odůvodnění žádosti o informace v případě, kdy je taková žádost zaslána více než dva roky poté, co Komise již zaslala několik žádostí o informace podnikům, o nichž se domnívala, že se účastnily protiprávního jednání, a několik měsíců po přijetí rozhodnutí o zahájení řízení.

(viz body 17, 19–21, 24, 37–39)
Článek 33 směrnice 2011/95 o normách, které musí splňovat státní příslušníci třetích zemí nebo osoby bez státní příslušnosti, aby mohli požívat mezinárodní ochrany, o jednotném statusu pro uprchlíky nebo osoby, které mají nárok na doplňkovou ochranu, a o obsahu poskytnuté ochrany musí být vykládán v tom smyslu, že povinnost bydliště ukládaná osobám, kterým byl přiznán status doplňkové ochrany, představuje omezení svobody pohybu zaručené uvedeným článkem, a to i když toto opatření nezakazuje těmto osobám volně se pohybovat na území členského státu, který uvedenou ochranu přiznal, a dočasně na tomto území pobývat mimo místo závazně určeného bydliště.

Body 8, 9 a 39 odůvodnění uvedené směrnice v tomto ohledu uvádějí, že unijní zákonodárce hodlal v reakci na Stockholmský program vytvořit jednotný status osob, jimž byla poskytnuta mezinárodní ochrana, a že zamýšlel osobám, kterým byl přiznán status doplňkové ochrany, přiznat stejná práva a výhody, jaké podle této směrnice náleží uprchlíkům, s výjimkou nutných a objektivně odůvodněných případů. Článek 33 směrnice 2011/95 upřesňuje, že svoboda pohybu, kterou zakotvuje, je zaručena osobám požívajícím mezinárodní ochrany, což znamená, že uprchlíci a osoby, kterým byl přiznán status doplňkové ochrany, podléhají v tomto ohledu stejnému režimu.

Článek 26 Ženevské úmluvy o právním postavení uprchlíků, která je základem mezinárodního právního režimu na ochranu uprchlíků a jejíž uplatňování příslušnými orgány členských států na základě společných pojmů a kritérií je podporováno ustanoveními směrnice, přitom zaručuje uprchlíkům svobodu pohybu, přičemž výslovně stanoví, že tato svoboda zahrnuje nejen právo volně se pohybovat na území státu, který přiznal postavení uprchlíka, ale rovněž právo vybrat si místo bydlení na jeho území. Žádný poznatek nenaznačuje, že by unijní zákonodárce hodlal do směrnice 2011/95 převzít pouze první z těchto práv. Jiný výklad by znamenal, že toto právo by bylo zaručeno pouze uprchlíkům, a činil by tak navzdory výslovné formulaci obsažené za tímto účelem v uvedené směrnici rozdíl mezi obsahem ochrany zajištěné v tomto ohledu uprchlíkům, na straně jedné, a osobám, kterým byl přiznán status doplňkové ochrany, na straně druhé, což by bylo v rozporu s cílem vytvoření jednotného statusu osob, jimž byla poskytnuta mezinárodní ochrana.

(viz body 28, 32, 34–36, 40 a výrok 1)
(viz body 40, 41)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 45, 46)

(viz bod 47)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 48, 54, 56, 73 a výrok)

(viz body 48, 62–64, 73 a výrok)

V tomto ohledu je třeba uvést, že vnitrostátní pravidla, která se uplatní na řízení, jež je vedeno před vnitrostátním soudem, tomuto soudu musí umožnit, aby posoudil otázku mezinárodní příslušnosti podle pravidel stanovených v nařízení č. 44/2001 s ohledem na všechny informace, které k tomuto účelu potřebuje. Pokud by tomu tak nebylo, bylo by na uvedeném soudu, zda vyloží svá procesní pravidla v tom smyslu, že mu umožňují zmíněným požadavkům dostát, nebo zda určí soud věcně příslušný k meritornímu posouzení nároku v rámci běžného občanského soudního řízení jakožto místně příslušný soud, který má za této situace s ohledem na kritéria uvedená v nařízení č. 44/2001 případně rozhodnout o své vlastní mezinárodní příslušnosti.

Právo Evropské unie musí být vykládáno v tom smyslu, že za okolností, kdy je u soudu vedeno řízení týkající se určení místně příslušného soudu členského státu původu evropského platebního rozkazu a kdy tento soud za uvedených okolností posuzuje mezinárodní příslušnost soudů tohoto členského státu k vedení sporného řízení ohledně pohledávky vedoucí k vydání takového platebního rozkazu, proti kterému podal žalovaný ve lhůtě k tomu stanovené odpor, a za předpokladu, že takový soud rozhodne o mezinárodní příslušnosti soudů členského státu původu evropského platebního rozkazu a dospěje k závěru, že taková příslušnost je dána s ohledem na kritéria uvedená v nařízení č. 44/2001 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech, posledně uvedené nařízení a nařízení č. 1896/2006, kterým se zavádí řízení o evropském platebním rozkazu, ukládají tomuto soudu povinnost, aby vyložil vnitrostátní právo v tom smyslu, že mu umožňuje určit nebo označit soud, který je místně a věcně příslušný k vedení tohoto řízení.

Naproti tomu za předpokladu, že takový soud dospěje k závěru, že taková mezinárodní příslušnost dána není, není povinen tento platební rozkaz bez návrhu přezkoumat per analogiam s článkem 20 nařízení č. 1896/2006. Jelikož se taková procesní situace neřídí ustanoveními nařízení č. 1896/2006, ale vnitrostátním právem, ustanovení tohoto nařízení, včetně jeho článku 20, nelze na tuto situaci, a to ani per analogiam, uplatnit. Podle čl. 18 odst. 1 nařízení č. 1896/2006 mimoto platí, že platební rozkaz, proti němuž podal žalovaný ve lhůtě k tomu stanovené odpor, se nemůže stát vykonatelným. Je tudíž na takovém soudu, aby ze zjištění o nedostatku příslušnosti soudů členského státu původu evropského platebního rozkazu na základě nařízení č. 44/2001 vyvodil důsledky, které za tohoto předpokladu stanoví vnitrostátní procesní právo.

(viz body 48, 66, 67, 69–73 a výrok)
Obecná zásada zákazu diskriminace na základě věku konkretizovaná směrnicí Rady 2000/78/ES, kterou se stanoví obecný rámec pro rovné zacházení v zaměstnání a povolání, musí být vykládána v tom smyslu, že i ve sporu mezi jednotlivci brání vnitrostátní právní úpravě, podle níž nemají zaměstnanci nárok na odstupné v případě propuštění, mají-li současně nárok na starobní důchod od svého zaměstnavatele v rámci důchodového systému, jehož účastníky se stali před dovršením 50 let věku, a to bez ohledu na to, zda se rozhodnou zůstat na trhu práce nebo odejít do důchodu.

Vzhledem k tomu, že samotná směrnice 2000/78 nezakotvuje obecnou zásadu zákazu diskriminace na základě věku, nýbrž tuto zásadu pouze konkretizuje pro oblast zaměstnání a práce [povolání], nejde rozsah ochrany poskytované touto směrnicí nad rámec ochrany poskytované touto zásadou.

Současně vzhledem k tomu, že článek 2 a čl. 6 odst. 1 směrnice 2000/78 brání takové vnitrostátní právní úpravě, podle níž zaměstnanci, kteří mají nárok na starobní důchod vyplácený zaměstnavatelem v rámci důchodového systému, jehož členy [účastníky] se stali před dovršením věku 50 let, nemohou pouze z tohoto důvodu obdržet zvláštní odstupné v případě propuštění určené k podpoře opětovného začlenění zaměstnanců, kteří byli v podniku zaměstnáni déle než dvanáct let, do pracovního procesu, platí totéž i pro základní zásadu rovného zacházení, jejímž je obecná zásada zákazu diskriminace na základě věku pouze zvláštním vyjádřením.

(viz body 23, 26, 27, výrok 1)
Článek 7 odst. 1 směrnice 93/13 o nepřiměřených podmínkách [zneužívajících klauzulích] ve spotřebitelských smlouvách musí být vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, která v insolvenčním řízení neumožňuje soudu, u něhož je toto řízení vedeno, zkoumat z moci úřední případnou zneužívající povahu smluvních ujednání, z nichž vznikly pohledávky přihlášené v uvedeném řízení, ačkoli má tento soud za tímto účelem k dispozici nezbytné informace o právním a skutkovém stavu, a která uvedenému soudu umožňuje zkoumat pouze nezajištěné pohledávky, přičemž se toto zkoumání omezuje jen na námitky týkající se zániku či promlčení těchto pohledávek.

Vnitrostátní soud má totiž povinnost posuzovat zneužívající charakter smluvní klauzule spadající do působnosti směrnice 93/13 i bez návrhu, a odstraňovat tak nerovnováhu, která existuje mezi spotřebitelem a prodávajícím nebo poskytovatelem, pokud má za tímto účelem k dispozici nezbytné informace o právním a skutkovém stavu. V této souvislosti vzhledem k tomu, že součástí práva na účinnou soudní ochranu je právo spotřebitele popřít před vnitrostátním soudem oprávněnost pohledávek z úvěrové smlouvy, která obsahuje klauzule, jež mohou být prohlášeny za zneužívající, bez ohledu na to, zda jde o pohledávky zajištěné či nezajištěné, platí, že vnitrostátní právní úprava, která omezuje možnosti námitky dlužníka, který hodlá popřít nezajištěnou pohledávku, pouze na promlčení či zánik této pohledávky, může zasahovat do efektivity ochrany zamýšlené články 6 a 7 směrnice 93/13.

(viz body 52, 56, 57, 59 a výrok 1)
(viz bod 40)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 46, 49, 50, 58)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 65, 78, 79)

(viz bod 90)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 94, 95, 98, 99, bod výrok 2)

Proto v rozsahu, v němž Komise přinejmenším zčásti zohlednila při stanovení maximálního ročního počtu povolenek, které lze bezplatně přidělit každý rok, emise ze zařízení zařazených do systému obchodování s povolenkami před rokem 2013, toto číslo nesplňuje podmínky stanovené v čl. 10a odst. 5 prvním pododstavci písm. b) směrnice 2003/87, neboť je příliš vysoké. Stejně tak je v rozporu s tímto ustanovením i opravný koeficient jednotný pro všechna odvětví, který je stanoven v článku 4 a v příloze II rozhodnutí 2013/448 o vnitrostátních prováděcích opatřeních pro přechodné bezplatné přidělování povolenek na emise skleníkových plynů v souladu s čl. 11 odst. 3 uvedené směrnice. Z toho důvodu jsou článek 4 a příloha II rozhodnutí 2013/448 neplatné.

Komise mohla při určování maximálního ročního počtu povolenek, které slouží jako základ pro výpočet bezplatných povolenek na emise skleníkových plynů, zohledňovat v souladu s čl. 10a odst. 5 prvním pododstavcem písm. b) směrnice 2003/87 o vytvoření systému pro obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů ve Společenství pouze emise ze zařízení zařazených do systému Společenství od roku 2013. Toto ustanovení tak brání tomu, aby byly zohledněny emise z činností uvedených v příloze I uvedené směrnice od roku 2013 v rozsahu, v němž tyto emise vyprodukovala zařízení zařazená do systému obchodování s povolenkami před tímto datem.

Pokud to odůvodňují naléhavé důvody právní jistoty, má Soudní dvůr podle čl. 264 druhého pododstavce SFEU, který je obdobně použitelný rovněž v rámci řízení podle článku 267 SFEU o předběžné otázce týkající se platnosti unijních aktů, posuzovací pravomoc k tomu, aby v každém jednotlivém případě uvedl ty účinky dotčeného aktu, které jsou nadále považovány za zachované.

Je třeba omezit časové účinky prohlášení neplatnosti článku 4 a přílohy II rozhodnutí 2013/448 o vnitrostátních prováděcích opatřeních pro přechodné bezplatné přidělování povolenek na emise skleníkových plynů v souladu s čl. 11 odst. 3 směrnice 2003/87 tak, aby Komise mohla přijmout nezbytná opatření a aby opatření přijatá do té doby na základě zrušených ustanovení nemohla být zpochybněna. Zrušení opravného koeficientu jednotného pro všechna období, který je stanoven v článku 4 a v příloze II rozhodnutí 2013/448, se totiž může dotknout všech povolenek na emise skleníkových plynů, které byly dříve bezplatně přiděleny s konečnou platností v členských státech na základě právních předpisů považovaných za platné. Rozhodnutí o neplatnosti uvedených ustanovení by tak mohlo mít závažný dopad na velký počet právních vztahů založených v dobré víře. Tyto naléhavé důvody právní jistoty mohou odůvodnit omezení časových účinků tohoto rozhodnutí. Kromě toho dočasné právní vakuum vyplývající z prohlášení uvedených ustanovení za neplatné by mohlo ohrozit fungování systému obchodování s povolenkami zřízeného směrnicí 2003/87, a tedy i plnění jejích cílů.

(viz body 103, 105, 106, 111, výrok 3).
(viz body 33, 40, 41, 43, výrok 1)

Pojem „přiměřená náhrada“ obsažený v čl. 94 odst. 1 nařízení č. 2100/94 o odrůdových právech Společenství musí být vykládán v tom smyslu, že vedle platby obvyklého poplatku za licenční výrobu pokrývá veškerou škodu, která úzce souvisí s nezaplacením tohoto poplatku a pod níž může spadat kromě jiného i platba úroků z prodlení. Je na vnitrostátním soudu, aby určil okolnosti, na základě kterých je třeba uvedený poplatek navýšit, s tím, že žádnou z těchto okolností nelze při vyčíslení přiměřené náhrady zohlednit více než jedenkrát.

Pro účely určení přiměřené náhrady, která musí být zaplacena v případě protiprávního jednání, by byla v tomto ohledu vhodným základem výpočtu výše poplatku za výrobu odrůdy na základě licence běžné v tomtéž tržním odvětví, jak se uvádí v čl. 14 odst. 3 nařízení č. 2100/94. Škodu, která úzce souvisí s nezaplacením této náhrady, mohou kromě toho představovat i úroky z prodlení, k němuž dojde v důsledku opožděné platby licenčního poplatku hrazeného za běžných okolností, a to tím spíše, jedná-li se o smluvní ujednání, které by si upravily rozumně si počínající a obezřetné smluvní strany, pokud licenční poplatek, ze kterého se vychází, takové úroky nezahrnuje.

(viz body 48, 52–54, výrok 2)
(viz body 32–35, 43)

Viz znění rozhodnutí.

Příslušník některého členského státu Unie, který studuje v jiném členském státě, se může dovolávat práva přiznaného články 18 a 21 SFEU volně se pohybovat a pobývat na území hostitelského členského státu, aniž by byl přímo či nepřímo diskriminován na základě státní příslušnosti. Do oblasti působnosti Smlouvy o FEU spadá systém, který stanoví slevy z cen jízdného poskytované studentům, neboť jim přímo nebo nepřímo umožňuje pokrýt životní náklady. Mimoto zásada zákazu diskriminace na základě státní příslušnosti, která je obecně zakotvena v článku 18 SFEU a s ohledem na občany Unie, na které dopadá směrnice 2004/38 o právu občanů Unie a jejich rodinných příslušníků svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států, je konkretizována v článku 24 této směrnice, zakazuje mimo jiné přímé diskriminace na základě státní příslušnosti. V této souvislosti je sice pravda, že jejím cílem je usnadnit a posílit výkon základního a osobního práva volného pohybu a pobytu na území členských států, jež je přiznáno přímo každému občanu Unie, to však nemění nic na tom, že jejím předmětem je, jak vyplývá z jejího čl. 1 písm. a), stanovení podmínek výkonu tohoto práva. V souvislosti zejména s přístupem k takovým příspěvkům, jako jsou příspěvky na úhradu cestovních výdajů, se občan Unie může domáhat stejného zacházení jako státní příslušníci hostitelského členského státu podle čl. 24 odst. 1 směrnice 2004/38, pouze pokud jeho pobyt na území hostitelského členského státu splňuje podmínky stanovené touto směrnicí.

(viz body 78–82)
V případě použití procesních pravidel týkajících se porušení pravidel hospodářské soutěže Unie se Tribunál dopouští nesprávného právního posouzení a porušuje právo navrhovatelek být vyslechnuty tím, že má za to, že úředník pro slyšení může odmítnout uspořádat neveřejné slyšení z důvodu, že takové slyšení by se nepříznivě dotklo práv podniku na obhajobu, ačkoli tento podnik měl během dotčeného období protiprávního jednání postavení třetí osoby v řízení. I když některé informace oznámené Komisi by mohly být takové povahy, že by mohly následně Komisi umožnit, aby shledala třetí podnik odpovědný za dotčené protiprávní jednání za delší období než původně předpokládané období, Komise je povinna v každém případě zaslat tomuto třetímu podniku dodatečné oznámení námitek, které by mu umožnilo předložit připomínky k takovým skutečnostem.

(viz body 66–68)
Celní unie – Společný celní sazebník – Položky sazebníku – Alkoholický nápoj vyrobený kvašením jablečného koncentrátu a následnou filtrací – Zařazení do čísla 2208 kombinované nomenklatury

Celní unie – Společný celní sazebník – Položky sazebníku – Alkoholické nápoje vyrobené přidáním určitých přídavných látek, jako například cukru a aromatických látek, do základního nápoje spadajícího do čísla 2208 kombinované nomenklatury – Zařazení do čísla 2208 kombinované nomenklatury

(Nařízení Rady č. 2658/87, příloha I; nařízení Komise č. 1719/2005 a č. 1214/2007)
Článek 34 bod 1 nařízení č. 44/2001 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech, týkající se pojmu „veřejný pořádek“, musí být vykládán striktně, neboť představuje překážku uskutečnění jednoho ze základních cílů tohoto nařízení, a může se uplatnit pouze ve výjimečných případech.

I když Soudnímu dvoru nepřísluší definovat obsah veřejného pořádku členského státu, přísluší mu nicméně kontrolovat meze, v jejichž rámci může soud členského státu použít tento pojem, aby neuznal rozhodnutí vydané v jiném členském státě.

V tomto ohledu článek 36 a čl. 45 odst. 2 nařízení č. 44/2001 tím, že stanoví zákaz přezkoumávání cizího rozhodnutí ve věci samé, zakazují soudu členského státu, v němž se o uznání žádá, odmítnout uznání nebo výkon tohoto rozhodnutí jen proto, že existuje rozdíl mezi právním pravidlem použitým soudem členského státu původu a právním pravidlem, které by byl použil soud členského státu, v němž se o uznání žádá, pokud by mu byl spor předložen. Stejně tak nemůže soud členského státu, v němž se o uznání žádá, přezkoumávat správnost právních nebo skutkových posouzení, která provedl soud členského státu původu.

Z tohoto důvodu použití výjimky veřejného pořádku stanovené v čl. 34 bodu 1 nařízení č. 44/2001 přichází v úvahu pouze v případě, že uznání nebo výkon rozhodnutí vydaného v jiném členském státě by nepřijatelným způsobem narušovaly právní řád členského státu, v němž se o uznání žádá, neboť by byla dotčena některá základní zásada. Aby byl respektován zákaz přezkoumávání cizího rozhodnutí ve věci samé, musel by zásah představovat zjevné porušení právního pravidla považovaného v právním řádu členského státu, v němž se o uznání žádá, za zásadní, nebo práva, které je v tomto právním řádu uznáváno za základní.

(viz body 38, 40–42, 46)
Věc C‑607/14

Bookit Ltd

v.

Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná First-tier Tribunal (Tax Chamber)]

„Řízení o předběžné otázce — Společný systém daně z přidané hodnoty — Směrnice 2006/112/ES — Osvobození od daně — Článek 135 odst. 1 písm. d) — Činnosti týkající se plateb a převodů — Pojem — Nákup vstupenek do kina po telefonu nebo přes internet — Platba debetní nebo kreditní kartou — Služby zvané ‚zpracování platby kartou‘“

Shrnutí – rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 26. května 2016

Harmonizace daňových právních předpisů – Společný systém daně z přidané hodnoty – Osvobození od daně – Bankovní operace uvedené v čl. 135 odst. 1 písm. d) směrnice 2006/112 – Pojem – Nákup vstupenek do kina po telefonu nebo přes internet – Platba debetní nebo kreditní kartou – Služba zvaná „zpracování platby kartou“ – Vynětí [Směrnice Rady 2006/112, čl. 135 odst. 1 písm. d)] Harmonizace daňových právních předpisů – Společný systém daně z přidané hodnoty – Osvobození od daně – Bankovní operace uvedené v čl. 135 odst. 1 písm. d) směrnice 2006/112 – Činnosti týkající se plateb a převodů ve smyslu uvedeného článku – Kritéria pro určení [Směrnice Rady 2006/112, čl. 135 odst. 1 písm. d)]
(viz body 22–24)

Viz znění rozhodnutí.

Článek 7 směrnice 93/13 o nepřiměřených podmínkách [zneužívajících klauzulích] ve spotřebitelských smlouvách musí být vykládán v tom smyslu, že brání takové vnitrostátní právní úpravě, která vnitrostátnímu soudu, jemuž byla předložena individuální žaloba, kterou se spotřebitel domáhá určení zneužívající povahy smluvní klauzule, která ho váže k prodávajícímu či poskytovateli, ukládá povinnost automaticky přerušit řízení o takové žalobě až do vydání pravomocného rozsudku v probíhajícím řízení o kolektivní žalobě, jež byla podána sdružením spotřebitelů na základě druhého odstavce tohoto článku, s cílem zabránit dalšímu používání podobných klauzulí, jako jsou klauzule dotčené v uvedené individuální žalobě, ve smlouvách téhož druhu, aniž může být vzata v potaz relevance takového přerušení z hlediska ochrany spotřebitele, který podal individuální žalobu k soudu, a tento spotřebitel se může rozhodnout, zda se distancuje od kolektivní žaloby.

Individuální a kolektivní žaloby totiž mají v rámci směrnice 93/13 odlišné předměty a právní účinky, takže procesní vztah mezi průběhem jedné a druhé žaloby musí splňovat pouze procesní požadavky týkající se především řádného výkonu spravedlnosti a potřeby zabránit protichůdným soudním rozhodnutím, avšak vzájemné působení těchto různých žalob nesmí vést k oslabení ochrany spotřebitelů, jak je stanovena ve směrnici 93/13. V této souvislosti nezbytnost zajistit soulad mezi soudními rozhodnutími nemůže odůvodnit nedostatek účinnosti spočívající v tom, že spotřebitel přijde o práva, která by mu byla přiznána v řízení o individuální žalobě, v důsledku přerušení tohoto řízení až do vydání konečného rozsudku o kolektivní žalobě, jelikož rozdíl v povaze soudní kontroly vykonávané v rámci kolektivní žaloby a soudní kontroly vykonávané v rámci individuální žaloby by v zásadě měl zamezit riziku vydání protichůdných soudních rozhodnutí. Stejně tak, pokud jde o nezbytnost zabránit přetížení soudů, účinný výkon subjektivních práv, která směrnice 93/13 přiznává spotřebitelům, nelze zpochybnit úvahami týkajícími se organizace soudnictví v členském státě.

(viz body 30, 35 a 40–43 a výrok)