STANOVISKO GENERÁLNÍ ADVOKÁTKY

VERICI TRSTENJAK

přednesené dne 25. března 20101( )

Věc C‑442/08

Evropská komise

proti

Spolkové republice Německo





„Článek 226 ES – Řízení o nesplnění povinnosti – Evropská dohoda s Maďarskou republikou – Protokol č. 4 – Systém spolupráce – Průvodní osvědčení EUR.1 – Kontrola po propuštění zboží – Opravný prostředek – Článek 220 odst. 1 celního kodexu – Dodatečné zaúčtování – Článek 221 celního kodexu – Vyrozumění dlužníka – Promlčení – Nařízení (EHS, Euratom) č. 1552/89 a nařízení (EHS, Euratom) č. 1150/2000 – Vlastní zdroje – Článek 10 odst. 1 první pododstavec – Opožděné připsání – Článek 11 – Úroky z prodlení“





Obsah





I – Právní rámec

A – Evropská dohoda s Maďarskou republikou

B – Nařízení č. 515/97

C – Ustanovení celního práva

D – Ustanovení o vlastních zdrojích

II – Skutkový stav a postup před zahájením soudního řízení

III – Řízení před Soudním dvorem

IV – K žalobním důvodům vzneseným Komisí

A – K žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení čl. 220 odst. 1 první věty a čl. 221 odst. 1 CK

1. K zohlednění probíhajícího soudního řízení o opravném prostředku podaném proti výsledkům kontroly po propuštění zboží

a) Argumenty účastníků řízení

b) Posouzení

i) K rozsudku Sfakianakis

ii) K účinku kontroly po propuštění zboží

iii) K účinku opravného prostředku

iv) Závěr

2. K extenzivnímu uplatňování podmínek stanovených v článku 220 CK

a) Argumenty účastníků řízení

b) Posouzení

3. K absenci posouzení OLAF a k nezbytnosti závěrečné zprávy

a) Argumenty účastníků řízení

b) Posouzení

4. Ke sdělení v rámci vzájemné pomoci ze dne 27. října 1999

a) Argumenty účastníků řízení

b) Posouzení

5. Závěr

B – K okamžiku, kdy měla být připsána částka sporných vlastních zdrojů

1. Argumenty účastníků řízení

2. Posouzení

C – K nezaplacení úroků z prodlení

1. Argumenty účastníků řízení

2. Posouzení

V – Náklady řízení

VI – Závěry

1. Toto řízení o nesplnění povinnosti se na první pohled týká právních předpisů upravujících vlastní zdroje. V podstatě se však jedná o právní otázky týkající se metod spolupráce mezi celními správami v rámci Evropské dohody, podle níž se poskytují celní preference pro výrobky s původem v přidruženém třetím státě.

2. Jedná se o motorová vozidla, která byla dovážena z Maďarské republiky do Evropské unie v době, kdy ještě byla třetím státem přidruženým k Evropské unii. Podle Evropské dohody uzavřené mezi Evropskými společenstvími a jejich členskými státy na jedné straně a Maďarskou republikou na straně druhé( ) (dále jen „Evropská dohoda“) byla výrobkům maďarského původu při dovozu do Společenství poskytována preference. V projednávaném případě udělily maďarské celní orgány některým motorovým vozidlům potvrzení o původu ve formě průvodních osvědčení EUR.1. Po dovezení těchto motorových vozidel do Německa za preferenčních podmínek se německé celní orgány od Komise dozvěděly výsledky dodatečné kontroly průvodních osvědčení EUR.1 provedené maďarskými celními orgány. Podle těchto výsledků nebylo možno na motorová vozidla pohlížet jako na výrobky s původem v Maďarsku, a průvodní osvědčení EUR.1 byla tak udělena neprávem. Ústřední otázkou v projednávaném případě je, zda byly německé celní orgány od tohoto okamžiku povinny provést dodatečné zaúčtování cla podle čl. 220 odst. 1 první věty a sdělit částku cla dlužníkovi podle čl. 221 odst. 1 nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství( ) (dále jen „CK“), jestliže byly zároveň informovány o tom, že byl u maďarského soudu podán opravný prostředek proti výsledku kontroly po propuštění zboží.

3. Projednávaný případ poskytuje Soudnímu dvoru příležitost, aby v návaznosti na svůj rozsudek ve věci Sfakianakis( ) objasnil otázky týkající se metody správní spolupráce, která je upravena v protokolu č. 4 Evropské dohody.

I – Právní rámec

A – Evropská dohoda s Maďarskou republikou

4. Protokol č. 4 Evropské dohody upravuje pojmy „původní výrobky“ a metody správní spolupráce.

5. Na skutkový stav této věci se ratione temporis použije protokol č. 4 ve znění rozhodnutí Rady přidružení mezi Evropskými společenstvími a jejich členskými státy na jedné straně a Maďarskou republikou na straně druhé č. 1/95 ze dne 17. července 1995, kterým se mění protokol č. 4 k Evropské dohodě zakládající přidružení mezi Evropskými společenstvími a jejich členskými státy na jedné straně a Maďarskou republikou na straně druhé( ) a ve znění rozhodnutí Rady přidružení, přidružení mezi Evropskými společenstvími a jejich členskými státy na jedné straně a Maďarskou republikou na straně druhé č. 3/96 ze dne 28. prosince 1996, kterým se mění protokol Evropské dohody zakládající přidružení mezi Evropskými společenstvími a jejich členskými státy na jedné straně a Maďarskou republikou na straně druhé( ). Pokud se v projednávaném případě použijí ustanovení protokolu č. 4 ve znění rozhodnutí č. 1/95, shodují se v podstatě obsahově s dotyčnými ustanoveními protokolu č. 4 ve znění rozhodnutí č. 3/96. Dále se tedy budu zabývat pouze protokolem ve znění rozhodnutí č. 3/96 (dále jen „protokol“).

6. Podle čl. 16 odst. 1 písm. a) protokolu se dohoda uplatní na výrobky původem z Maďarska při dovozu do Společenství na základě předložení průvodního osvědčení EUR.1( ).

7. Podle čl. 17 odst. 1 protokolu vydají průvodní osvědčení EUR.1 celní orgány země vývozu na písemnou žádost podanou vývozcem nebo na jeho odpovědnost jeho zmocněným zástupcem( ). Podle odstavce 5 tohoto ustanovení přijmou celní orgány vydávající osvědčení EUR.1 všechna nezbytná opatření k tomu, aby ověřily původ výrobků a splnění ostatních podmínek tohoto protokolu( ). K tomuto účelu jsou oprávněny požadovat jakékoli doklady a provádět jakoukoli kontrolu účetnictví vývozce nebo jakoukoli jinou kontrolu, kterou považují za účelnou.

8. Podle čl. 31 odst. 2 protokolu si Společenství a Maďarská republika poskytují vzájemnou pomoc prostřednictvím příslušných celních správ při kontrole pravosti průvodních osvědčení EUR.1 a při kontrole přesnosti údajů uvedených v těchto dokumentech za účelem zajištění správného provádění tohoto protokolu.

9. Článek 32 protokolu upravuje kontrolu důkazů původu po propuštění zboží. Tento článek stanoví:

„(1) Kontrola důkazů původu po propuštění zboží se provádí namátkově nebo kdykoliv mají celní orgány země dovozu důvodné pochybnosti o pravosti těchto dokumentů, o původu výrobků v nich uvedených nebo o splnění jiných podmínek tohoto protokolu.

(2) Za účelem provedení odstavce 1 vrátí celní orgány země dovozu průvodní osvědčení EUR.1 […] nebo kopie těchto dokumentů případně s uvedením meritorních a formálních důvodů ospravedlňujících šetření. Všechny dokumenty a informace získané o tom, že údaje uvedené na potvrzení o původu jsou nesprávné, jsou zaslány spolu se žádostí o kontrolu po propuštění zboží.

(3) Kontrola je prováděna celními orgány země vývozu. Za tímto účelem jsou celní orgány oprávněny vyžadovat veškeré důkazy a provádět jakoukoli kontrolu účtů vývozce nebo jinou kontrolu, kterou považují za užitečnou.

(4) Rozhodnou-li celní orgány země dovozu pozastavit uplatnění preferenčního zacházení s dotyčným výrobkem až do výsledku kontroly, umožní dovozci nakládat se zbožím s výhradou zajišťovacích opatření, která pokládají za nezbytná.

(5) Celní orgány žádající o kontrolu jsou informovány o jejích výsledcích co nejdříve. Z výsledků musí být zřejmé, zda jsou dokumenty pravé, zda je možno v nich uvedené výrobky považovat za výrobky původem ze Společenství, Maďarska nebo jiné země uvedené v článku 4 a zda jsou splněny ostatní podmínky tohoto protokolu.

(6) V případě důvodných pochybností a neobdrží‑li odpověď ke dni uplynutí lhůty deseti měsíců po datu žádosti o kontrolu nebo neobsahuje‑li odpověď dostatečné informace pro určení pravosti dotčeného dokumentu nebo skutečného původu výrobků, nepřiznají celní orgány, které žádají o kontrolu, nárok na preferenční zacházení, s výjimkou případu výjimečných okolností.“ (neoficiální překlad)

10. Podle čl. 33 odst. 1 protokolu jsou spory, které vyvstanou při kontrolách podle článku 32 protokolu a které nebude možno vyřešit mezi celními orgány žádajícími o kontrolu a celními orgány zodpovědnými za její provedení, nebo které vznášejí otázku výkladu tohoto protokolu, předkládány Výboru pro přidružení.

B – Nařízení č. 515/97

11. Hlava III nařízení Rady (ES) č. 515/97 ze dne 13. března 1997 o vzájemné pomoci mezi správními orgány členských států a jejich spolupráci s Komisí k zajištění řádného používání celních a zemědělských předpisů( ) upravuje vztahy celních orgánů členských států ke Komisi. Podle čl. 17 odst. 2 této hlavy sdělí Komise příslušným orgánům každého členského státu veškeré informace, které by jim mohly pomoci zajistit dodržování celních předpisů.

C – Ustanovení celního práva

12. CK byl po svém přijetí několikrát měněn. Jelikož však nebyla změněna ustanovení použitelná ratione temporis, budu dále vycházet pouze z CK.

13. Podle čl. 201 odst. 1 písm. a) CK vzniká celní dluh při dovozu propuštěním zboží podléhajícího dovoznímu clu do volného oběhu.

14. Článek 217 odst. 1 první pododstavec CK upravuje zaúčtování. Podle tohoto článku vypočtou celní orgány částku cla, jakmile mají potřebné údaje, a zapíší ji do účetních dokladů nebo na jiný rovnocenný nosič údajů.

15. Nebyla-li částka cla vyplývající z celního dluhu zaúčtována nebo byla-li zaúčtována ve výši, která je nižší než částka dlužná ze zákona, zaúčtuje se podle čl. 220 odst. 1 věty první CK částka cla, která má být vybrána, do dvou dnů ode dne, kdy se celní orgány o této situaci dověděly a mohou vypočítat částku dlužnou ze zákona a určit dlužníka (dále jen „dodatečné zaúčtování“).

16. Podle čl. 221 odst. 1 CK musí být hned po zaúčtování částky cla tato částka odpovídajícím postupem sdělena dlužníkovi. Podle čl. 221 odst. 3 první věty CK nelze sdělení dlužníkovi zásadně provést po uplynutí lhůty tří let ode dne vzniku celního dluhu.

D – Ustanovení o vlastních zdrojích

17. Podle čl. 2 odst. 1 rozhodnutí Rady ze dne 31. října 1994 o systému vlastních zdrojů Společenství (94/728/ES, Euratom)( ) je třeba do rozpočtu Evropských společenství zahrnout různé druhy vlastních zdrojů. Podle písm. b) tohoto ustanovení sem patří zejména cla stanovená ve společném celním sazebníku a další cla zavedená orgány Společenství v obchodě se třetími zeměmi.

18. Podle čl. 8 odst. 1 první věty tohoto rozhodnutí vybírají členské státy cla v souladu se svými právními a správními předpisy, které případně upraví tak, aby splňovaly požadavky právních předpisů Společenství. Podle čl. 8 odst. 1 třetí věty tohoto rozhodnutí poskytnou členské státy Komisi vlastní zdroje podle čl. 2 odst. 1 písm. b) (clo). Podle čl. 2 odst. 3 tohoto rozhodnutí si členské státy ponechávají jako náklady na výběr 10 % z částek, jež mají být odvedeny na základě čl. 2 odst. 1 písm. b) tohoto rozhodnutí.

19. V nařízení Rady (EHS, Euratom) č. 1552/89 ze dne 29. května 1989, kterým se provádí rozhodnutí 88/376/EHS, Euratom [94/728]( ) o systému vlastních zdrojů Společenství( ), ve znění nařízení Rady (Euratom, ES) č. 1355/96 ze dne 8. července 1996, kterým se mění nařízení č. 1552/89( ) (dále jen „změněné nařízení č. 1552/89“), byly zavedeny podmínky, na základě kterých poskytují členské státy Komisi vlastní zdroje, přidělené ve prospěch Společenství.

20. Podle čl. 2 odst. 1 tohoto změněného nařízení se nárok Společenství na vlastní zdroje podle čl. 2 odst. 1 písm. b) (clo) stanoví, jakmile jsou splněny podmínky stanovené celními předpisy, které se týkají zaúčtování částky nároku a vyrozumění dlužníků.

21. Podle čl. 2 odst. 1a tohoto změněného nařízení je dnem stanovení den zaúčtování podle celních předpisů.

22. Článek 6 odst. 2 písm. a) tohoto změněného nařízení stanoví, že nároky stanovené podle článku 2 se, aniž je dotčeno písmeno b), účtují nejpozději v první pracovní den po 19. dni druhého měsíce následujícího po měsíci, v němž byl nárok stanoven.

23. Podle čl. 6 odst. 2 písm. b) tohoto změněného nařízení se stanovené nároky nezaúčtované podle písmene a), protože dosud nejsou uhrazeny a nebylo na ně poskytnuto žádné zajištění, uvádějí na zvláštních účtech ve lhůtě stanovené v písmenu a). Členské státy mohou takto postupovat také v případě, že proti stanoveným nárokům, na něž bylo poskytnuto zajištění, jsou vzneseny námitky a jejich výše by se mohla po vyřešení vzniklých sporů změnit.

24. Podle čl. 9 odst. 1 prvního pododstavce tohoto změněného nařízení poukáže postupem podle článku 10 tohoto změněného nařízení každý členský stát vlastní zdroje na účet vedený na jméno Komise u ministerstva financí nebo jiného subjektu, který každý členský stát určí.

25. Podle čl. 10 odst. 1 prvního pododstavce tohoto změněného nařízení musejí být vlastní zdroje podle čl. 2 odst. 1 písm. b) (clo) zaúčtovány po odečtení 10 % na náklady spojené s vybíráním vlastních zdrojů podle čl. 2 odst. 3 rozhodnutí 88/376 [rozhodnutí 94/728] nejpozději v první pracovní den po 19. dni druhého měsíce následujícího po měsíci, v němž byl nárok podle odst. 2 stanoven. Podle druhého pododstavce musejí být nároky uváděné na zvláštních účtech podle čl. 2 odst. 3 písm. b) zaúčtovány nejpozději v první pracovní den po 19. dni druhého měsíce následujícího po měsíci, v němž byl nárok stanoven.

26. V případě jakéhokoli zpoždění v připisování částek na účet uvedený v čl. 9 odst. 1 zaplatí dotyčný členský stát podle článku 11 tohoto změněného nařízení úrok vypočtený podle úrokové míry uplatňované ke dni uplynutí lhůty na peněžním trhu daného členského státu na krátkodobé operace veřejného financování zvýšené o dva procentní body. Tato úroková míra se zvyšuje o 0,25 procentního bodu za každý měsíc prodlení. Takto zvýšená sazba se použije na celou dobu prodlení.

27. Podle čl. 17 odst. 1 tohoto změněného nařízení přijmou členské státy veškerá nezbytná opatření, aby zajistily, že částky odpovídající nárokům stanoveným podle článku 2 budou poskytnuty Komisi tak, jak je stanoveno v tomto nařízení. Podle čl. 17 odst. 2 první a druhé věty tohoto změněného nařízení nejsou členské státy povinny Komisi poskytnout částky odpovídající stanoveným nárokům jedině tehdy, pokud tyto částky nemohly být vybrány z důvodu vyšší moci nebo jestliže se po důkladném zhodnocení všech závažných okolností každého jednotlivého případu ukáže, že v dlouhodobém výhledu není vybrání těchto částek možné z důvodů, které nemohou být přičítány těmto členským státům.

28. Změněné nařízení č. 1552/89 bylo kodifikováno v nařízení Rady (ES, Euratom) č. 1150/2000 ze dne 22. května 2000, kterým se provádí rozhodnutí 94/728/ES, Euratom o systému vlastních zdrojů Společenství( ). Článek 11 nařízení 1150/2000 se shoduje s článkem 11 změněného nařízení č. 1552/89.

II – Skutkový stav a postup před zahájením soudního řízení

29. Od roku 1994 byla v rámci Evropské dohody dovážena z Maďarské republiky do Německa motorová vozidla, která při předložení průvodního osvědčení EUR.1 uděleného maďarskými orgány požívala preferenčního celního režimu.

30. Sdělením v rámci vzájemné pomoci, které bylo německým orgánům zasláno v anglickém znění dne 13. června 1996 a v německém znění dne 28. listopadu 1996, varovala koordinační jednotka Komise pro boj proti podvodům (UCLAF; dále budu pro UCLAF a jejího nástupce OLAF používat jednotné označení „OLAF“) členské státy před dovozy určitého výrobce. Měla pochybnosti o tom, že motorová vozidla splňují podmínky výrobků maďarského původu ve smyslu protokolu. V tomto dopise OLAF členské státy mimo jiné vyzval, aby ohledně dotyčných průvodních osvědčení EUR.1 požádaly maďarské orgány o kontrolu po propuštění zboží. Kromě toho vyzval OLAF členské státy zejména k tomu, aby před propuštěním dotyčných vozidel vyžadovaly systematicky záruku nebo složení cla a učinily veškeré právní kroky, které přeruší promlčecí doby a mohou zachovat možnost vybrání cla po propuštění zboží. V důsledku toho provedla sama Komise další šetření, mezi nimi i kontrolní misi v Maďarsku.

31. Sdělením v rámci vzájemné pomoci ze dne 26. června 1998, které bylo vypracováno i v německém znění, informoval OLAF německé orgány o výsledku kontroly maďarských celních orgánů po propuštění zboží. Podle tohoto ověřování nebylo možné nahlížet na některá vozidla jako na výrobky maďarského původu a průvodní osvědčení EUR.1 byla tedy udělena neprávem. Z dopisu vyplynulo, že tím bylo dotčeno 19 123 vozidel dovezených do Německa. V oznámení OLAF informoval, že sdělí další údaje, překlad korespondence s maďarskými celními orgány, jakož i soubory, v nichž OLAF na základě údajů maďarských celních orgánů popíše provedené operace rozčleněné podle zemí.

32. Dopisem, který německé orgány obdržely v anglickém znění dne 13. července 1998 a v německém znění dne 18. srpna 1998 (dále jen „dopis obdržený dne 18. srpna“), zaslal OLAF avizované dokumenty a soubory. Patřil k nim zejména německý překlad dopisu maďarských celních orgánů ze dne 26. května 1998, v němž tyto orgány oznamovaly provedení kontroly po propuštění zboží a informovaly OLAF o výsledcích této kontroly. Byly rovněž předány přílohy a soubory, na jejichž základě byla určena vozidla, která nebyla možno považovat z pohledu maďarských celních orgánů oproti původnímu přesvědčení za maďarské výrobky a kterým byla tudíž udělena průvodní osvědčení EUR.1 neprávem. V dopise ze dne 26. května 1998 však maďarské orgány poukázaly i na to, že byl proti výsledku kontroly po propuštění zboží podán opravný prostředek a v této záležitosti probíhá soudní řízení.

33. Po obdržení tohoto dopisu požadovala Spolková republika Německo opakovaně závěrečnou zprávu kontrolní mise Komise v Maďarsku. Dne 23. února 1999 jí OLAF zaslal formální závěrečnou zprávu kontrolní mise Společenství, která byla příslušným orgánům doručena dne 2. března 1999.

34. Dne 15. dubna 1999 začaly německé celní orgány provádět dodatečné zaúčtování cla za motorová vozidla, u kterých se podle výsledků kontroly maďarských celních orgánů po propuštění zboží nejednalo o výrobky maďarského původu. Na základě tříleté lhůty pro vyrozumění dlužníků podle čl. 221 odst. 3 první věty CK nemohlo být stanoveno dovozní clo pro motorová vozidla dovezená před 15. dubnem 1996. Za toto období nebyly ani stanoveny či připsány žádné vlastní zdroje.

35. Sdělením v rámci vzájemné pomoci ze dne 27. října 1999 informoval OLAF členské státy o tom, že řízení před maďarským soudem je skončeno a maďarské celní orgány odpovídajícím způsobem změnily výsledky své kontroly po propuštění zboží. Podle změněného výsledku bylo třeba pohlížet na část vozidel, kterým maďarské celní orgány upíraly ještě ve svém dopise ze dne 26. května 1998 status původu, jakožto na maďarské výrobky. Ohledně druhé části výrobků však setrvaly celní orgány u výsledku, že se nejednalo o maďarské výrobky a průvodní osvědčení bylo uděleno neprávem. Následně vrátily resp. prominuly německé celní orgány dovozní clo na motorová vozidla, u kterých maďarské celní orgány vycházely z maďarského původu.

36. V květnu 2000 provedla Komise v Německu kontrolní misi týkající se vlastních zdrojů. Vyplynulo z ní, že německé celní orgány pro motorová vozidla:

– u nichž z kontroly maďarských celních orgánů po propuštění zboží nejprve vyplynulo, že nebyly maďarského původu, a kterým tak byla průvodní osvědčení EUR.1 udělena neprávem,

– u nichž tento výsledek po vydání rozsudku maďarského soudu nebyl změněn,

– která byla do Německa dovezena po 18. listopadu 1995 a

– u kterých neprovedly německé celní orgány dodatečné zaúčtování ani vyrozumění dlužníků o částce cla v rámci vybrání cla po propuštění zboží ode dne 15. dubna 1999 z důvodu uplynutí tříleté promlčecí lhůty podle čl. 221 odst. 3 první věty CK,

nepřipsaly odpovídající vlastní zdroje. Dále budou tato motorová vozidla označována jako „dotčená motorová vozidla“ a příslušné dovozní clo jako „dotčené dovozní clo“.

37. Následně vyzvala Komise Spolkovou republiku Německo k zaplacení odpovídajících vlastních zdrojů. Během jednání, jehož průběh byl zaznamenán v protokolu ze dne 12. června 2003, požádala Komise německé orgány o bližší informace o dotčeném dovozním clu. Oznámila, že v důsledku toho bude vydána formální žádost dopisem. Konečně konstatovala, že platba v rámci stanovené lhůty napomůže vyhnout se naúčtování úroků z prodlení.

38. Dopisem ze dne 30. března 2005 sdělily německé orgány Komisi, že dotčené dovozní clo činí 408 735,53 eura. Dopisem ze dne 4. května 2005 vyzvala Komise německé orgány pod pohrůžkou řízení o nesplnění povinnosti, aby během dvou měsíců vyčlenily dotčené dovozní clo snížené o procentní sazbu ve výši 10 %, tedy 367 861,98 eur (dále jen „sporná částka vlastních zdrojů“). Poukázala na to, že po obdržení této částky vypočítá dlužné úroky z prodlení.

39. Dopisem ze dne 8. listopadu 2005 informovaly německé orgány Komisi o tom, že provedly dne 31. října 2005 platbu ve výši 408 735,53 eur, nicméně s výhradou vydání rozhodnutí Soudního dvora, které potvrdí právní názor Komise. Německé orgány v tomto dopise zdůraznily, že touto platbou nebyl uznán právní názor Komise a že platba slouží pouze k omezení možného rizika úroků z prodlení v případě neúspěchu v řízení před ESD.

40. Dopisem ze dne 16. prosince 2005 a 30. března 2006 poukázala Komise na to, že procentní sazba ve výši 10 % (40 873,55 eur) nebyla německými orgány zadržena a byla proto opět vrácena. Kromě toho vysvětlila Komise základy výpočtu úroků z prodlení, a na tomto základě vyfakturovala částku ve výši 571 011,21 euro (dále jen „sporná částka úroků z prodlení“).

41. Dopisem ze dne 13. června 2006 odmítly německé orgány zaplatit spornou částku úroků z prodlení a znovu opakovaly, že již platba hlavní částky byla provedena pouze s výhradou.

42. Komise následně zahájila řízení o nesplnění povinnosti podle článku 226 ES. Poté, co Komise dopisem ze dne 18. října 2006 vyzvala Spolkovou republiku Německo, aby jí předložila své vyjádření a tento členský stát odpověděl dopisem ze dne 19. února 2007, zaslala Komise dne 29. června 2007 odůvodněné stanovisko. Vyzvala v něm Spolkovou republiku Německo, aby přijala opatření nezbytná k tomu, aby vyhověla tomuto stanovisku ve lhůtě dvou měsíců od jeho oznámení.

III – Řízení před Soudním dvorem

43. Vzhledem k tomu, že Komise nebyla s odpovědí Spolkové republiky Německo na své odůvodněné stanovisko ze dne 24. srpna 2007 spokojena, podala dne 6. října 2008 žalobu pro nesplnění povinnosti na základě článku 226 ES.

44. Dne 4. února 2009 se konalo jednání, jehož se zúčastnili zástupce Komise a německé vlády, kteří doplnili svá tvrzení a odpověděli na otázky.

45. Komise navrhuje, aby Soudní dvůr určil:

1. Spolková republika Německo tím, že

– navzdory obdržení sdělení v rámci vzájemné pomoci nechala promlčet pohledávky z cla a odvedla dlužné vlastní zdroje za tyto pohledávky příliš pozdě a

– odmítla zaplatit vzniklé úroky z prodlení,

– nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článků 2, 6, 9, 10 a 11 změněného nařízení č. 1552/89, resp. nařízení č. 1150/2000.

2. Spolková republika Německo ponese náklady řízení.

46. Spolková republika Německo navrhuje:

1. zamítnout žalobu a

2. uložit Komisi náhradu nákladů řízení.

IV – K žalobním důvodům vzneseným Komisí

47. Komise svou žalobu zakládá na třech navazujících žalobních důvodech vycházejících z porušení práva Společenství. Nejprve vytýká, že německé celní orgány porušily čl. 220 odst. 1 první větu a čl. 221 odst. 1 CK. Podle názoru Komise disponovaly německé celní orgány dne 18. srpna 1998 všemi potřebnými informacemi k tomu, aby provedly dodatečné zaúčtování částky dotčeného dovozního cla a vyrozuměly o něm dlužníky. Německé celní orgány s tím však nezapočaly nejpozději do 18. listopadu 1998, ale až 1. dubna 1999. Tím došlo k promlčení dotčeného dovozního cla (A). V návaznosti na to vytýká Komise porušení článků 2, 6, 9, 10 a 11 změněného nařízení č. 1552/1989. Sporná částka vlastních zdrojů byla splatná nejpozději od 20. ledna 1999. Spolková republika Německo ji však Komisi připsala až dne 31. října 2005 (B). Konečně vytýká Komise porušení článku 11 nařízení č. 1522/1989, resp. nařízení č. 1150/2000. Spolková republika Německo nezaplatila za spornou částku vlastních zdrojů žádné úroky z prodlení (C).

A – K žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení čl. 220 odst. 1 první věty a čl. 221 odst. 1 CK

48. Celní dluhy při dovozu, které vzniknou podle čl. 201 odst. 1 písm. a) CK při dovozu zboží podléhajícího dovoznímu clu propuštěním do volného oběhu, musejí být zásadně podle čl. 217 odst. 1 CK vypočteny a zapsány, jakmile mají celní orgány potřebné údaje. Nasvědčují-li však výsledky kontroly celního prohlášení nebo kontroly po propuštění zboží, že při dovozu zboží se vycházelo z nesprávných nebo neúplných údajů, musejí celní orgány podle čl. 78 odst. 3 CK přijmout opatření nezbytná k nápravě, přičemž vezmou v úvahu nové skutečnosti, které mají k dispozici. K těmto opatřením patří zejména dodatečné zaúčtování částky dovozního cla, odpovídajícího celnímu dluhu ze zákona. Toto zaúčtování se podle čl. 220 odst. 1 první věty CK provede zásadně do dvou dnů ode dne, kdy se celní orgány o této situaci dozvěděly a mohou vypočítat částku dlužnou ze zákona a určit dlužníka. Dotyčná částka musí být podle čl. 221 odst. 1 CK odpovídajícím postupem sdělena dlužníkovi.

49. Komise nejprve vytýká, že německé celní orgány porušily čl. 220 odst. 1 první věty a čl. 221 odst. 1 CK, neboť navzdory dopisu obdrženému dne 18. srpna 1998 nepřijaly nezbytná opatření k nápravě, při zohlednění nových skutečnosti, které měly k dispozici. Podle názoru Komise měly německé celní orgány během tří měsíců po obdržení tohoto dopisu, tedy do 18. listopadu 1998, dodatečně vybrat částky cla, což předpokládá jejich dodatečné zaúčtování a vyrozumění dlužníků.

50. Podle názoru německé vlády oproti tomu neměly ode dne 18. srpna 1998 německé celní orgány ještě povinnost dodatečného zaúčtování a vyrozumění dlužníků. Vzhledem k podání opravného prostředku k soudu, týkajícího se výsledků kontroly maďarských celních orgánů po propuštění zboží, nebylo dodatečné zaúčtování a vyrozumění dlužníků přípustné (1). Neexistoval tak právní důvod pro tato opatření. Článek 220 CK však nelze použít na případ, v němž se objeví ex ante pochybnosti, že jsou částky cla oprávněné (2). Kromě toho německá vláda vytýká, že konstatování maďarských celních orgánů ohledně výsledků kontroly po propuštění zboží nebyla hodnocena OLAF. Německé celní orgány mohly být kromě toho činné pouze na základě závěrečné zprávy OLAF (3). Konečně německá vláda namítá, že Komise jedná v rozporu se svým sdělením v rámci vzájemné pomoci ze dne 27. října 1999 (4).

1. K zohlednění probíhajícího soudního řízení o opravném prostředku podaném proti výsledkům kontroly po propuštění zboží

a) Argumenty účastníků řízení

51. Německá vláda se nejprve odvolává na rozsudek Sfakianakis( ). Z bodů 32 a 43 tohoto rozsudku vyplývá, že německé celní orgány při obdržení dopisu dne 18. srpna 1998 ještě nemohly dodatečně zaúčtovat dovozní clo. Odvolání průvodních osvědčení EUR.1 nebyla v tomto případě ještě pravomocná. Proto byla dotčená průvodní osvědčení EUR.1 nadále v oběhu a měla být německými celními orgány zohledněna. Dodatečné zaúčtování by nepřípustně předjímalo probíhající řízení o opravném prostředku.

52. Podle názoru Komise nelze z rozsudku Sfakianakis dovodit, že celní orgány členských států nemohou být činné, dokud probíhalo řízení o opravném prostředku proti odvolání průvodních osvědčení EUR.1. Dále nebrání protokol povinnosti německých celních orgánů dodatečně zaúčtovat celní dluh, jestliže nebylo odvolání ještě pravomocné. Tento případ totiž není v protokolu upraven. Kromě toho poskytují ustanovení CK dlužníkům dostatečné možnosti ochrany.

b) Posouzení

53. Nejprve je třeba posoudit, zda lze přenést odůvodnění v bodech 32 a 43 rozsudku Sfakianakis na projednávaný případ (i). Podle mého názoru to není možné. Proto budu dále zkoumat, jaké právní účinky mělo na německé celní orgány sdělení výsledku kontroly průvodních osvědčení EUR.1 provedené maďarskými celními orgány po propuštění zboží (ii) a zda na to má vliv okolnost, že bylo zahájeno řízení o opravném prostředku proti výsledku dodatečného zaúčtování (iii).

i) K rozsudku Sfakianakis

54. V rozporu s názorem německé vlády Soudní dvůr v rozsudku Sfakianakis nerozhodl, že dodatečné zaúčtování a vyrozumění dlužníků v případě, jakým je projednávaný případ, bylo nepřípustné.

55. Jak uvádí sama německá vláda, týká se bod 32 tohoto rozsudku, který tato vláda cituje, případu, kdy jsou orgány státu dovozu informovány o již vydaných rozhodnutích soudů státu vývozu. O tuto situaci se v projednávaném případě nejedná. Německé celní orgány se totiž dozvěděly o rozhodnutí maďarských soudů až po 18. srpnu 1998 a rovněž po 18. listopadu 1998, tj. teprve sdělením v rámci vzájemné pomoci ze dne 27. října 1999.

56. Pokud se německá vláda na podporu svého právního názoru dovolává bodu 43 rozsudku Sfakianakis, není to rovněž přesvědčivé. V bodě 43 rozsudku Sfakianakis Soudní dvůr určil, že třebaže rozhodnutí orgánů státu vývozu, jež původně vydaly osvědčení EUR.1, nebyla odvolána nebo zrušena, brání užitečný účinek zrušení cel stanoveného v dohodě o přidružení tomu, aby celní orgány státu dovozu vydaly předtím, než jim bude sdělen konečný výsledek žalob podaných proti závěrům kontroly po propuštění zboží, správní rozhodnutí ukládající zaplacení cla. Z této odpovědi Soudního dvora nelze podle mého názoru dovodit závěr, že dodatečné zaúčtování je nepřípustné i v případě, jakým je projednávaný případ. Soudní dvůr se totiž zabýval pouze situací, kdy celní orgány členského státu nemohly na základě informací, které měly k dispozici, s jistotou vycházet z toho, že existovalo sdělení maďarských celních orgánů, podle kterého byla průvodní osvědčení EUR.1 vydána neprávem.

57. Lze to zaprvé dovodit z části věty „třebaže rozhodnutí orgánů státu vývozu, jež původně vydaly osvědčení EUR.1, nebyla odvolána nebo zrušena“. Zadruhé ze skutkového stavu v této věci uvedeného předkládajícím soudem nevyplývá, jak konstatoval Soudní dvůr v bodě 40 tohoto rozsudku, že maďarské orgány provedly takové odvolání, jež by umožnilo řeckým orgánům přestat uplatňovat preferenční režim na dotčené výrobky. Na toto zjištění je třeba pohlížet v souvislosti s bodem 11 tohoto rozsudku. Podle tohoto bodu obdržely celní orgány členského státu po sdělení informací o výsledcích dodatečné kontroly Komisí další informace přímo od maďarských celních orgánů. Tyto orgány zaslaly celním orgánům členského státu v dopise ze dne 3. listopadu 1998 seznam skládající se ze tří částí. První část obsahovala identifikační údaje všech vozidel, jimž byl maďarský původ přiznán jak výrobcem, tak maďarskými kontrolními orgány, druhá vyjmenovávala vozidla, jimž uvedené orgány přiznaly cizí původ, který výrobce výslovně uznal, a třetí se týkala vozidel, jejichž statut byl předmětem soudního řízení. Pokud jde o tuto třetí část, v níž jsou uvedena vozidla, jejichž dodatečné zatížení clem je projednáváno u předkládajícího soudu, maďarské celní orgány prohlásily, že nemohou poskytnout informace ohledně výsledku zahájených soudních řízení do okamžiku, kdy tato budou skončena; tytéž orgány požádaly příslušné řecké orgány, aby před vybráním dotčeného cla posečkaly. Na základě toho poukázal Soudní dvůr v bodě 41 rozsudku na skutečnost, že vnitrostátnímu soudu náleží posoudit, zda řecké celní orgány disponovaly dostatečnými informacemi, aby se mohly domnívat, že dotčená osvědčení EUR.1 nebyla odvolána, a zůstala v důsledku toho v platnosti.

58. V projednávaném případě je skutkový stav odlišný. Jak objasnila německá vláda na jednání, obdržely německé celní orgány v projednávaném případě pouze sdělení Komise o výsledku kontroly po propuštění zboží. Na rozdíl od rozsudku Sfakianakis neobdržely žádné další informace přímo od maďarských celních orgánů, které by mohly zpochybnit informace z dopisu obdrženého dne 18. srpna. Projednávaný případ se proto neshoduje s případem, kterým se Soudní dvůr zabýval v bodě 43 rozsudku Sfakianakis.

59. Námitky německé vlády vztahující se k bodům 32 a 43 rozsudku Sfakianakis je tedy třeba zamítnout.

ii) K účinku kontroly po propuštění zboží

60. Dále budu nejprve zkoumat, jaký právní účinek mělo sdělení výsledků kontroly po propuštění zboží na německé celní orgány. Jelikož jsou ustanovení protokolu jakožto smlouvy mezinárodního práva veřejného nadřazena ustanovením CK, který je předpisem sekundárního práva, je nejprve třeba zkoumat, zda odpověď na tuto otázku vyplývá z ustanovení protokolu.

61. Na rozdíl od názoru, který zastává Komise( ), se domnívám, že protokol upravuje, jaké právní účinky má sdělení výsledku kontroly po propuštění zboží, pokud je tímto výsledkem, že dotčená motorová vozidla nelze považovat za maďarské výrobky, a průvodní osvědčení EUR.1 tak byla udělena neprávem. Vyplývá to ze systému správní spolupráce, která je vyjádřena zejména v čl. 16 odst. 1, čl. 17 odst. 1 a článku 32 protokolu.

62. Podle čl. 16 odst. 1 protokolu mají výrobky původem z Maďarska při dovozu do Společenství nárok na uplatnění výhod podle této dohody, pokud je předloženo průvodní osvědčení. Podle čl. 17 odst. 1 protokolu jsou příslušné k vydávání průvodních osvědčení EUR.1 maďarské celní orgány. Musejí přitom podle čl. 17 odst. 4 a 5 protokolu přijmout opatření, která jsou nezbytná ke kontrole původu výrobků. Z čl. 32 odst. 3 a odst. 5 protokolu vyplývá, že tyto orgány jsou příslušné i k jejich kontrole po propuštění zboží.

63. Tento systém správní spolupráce zavazuje celní orgány státu dovozu nejprve k tomu, aby zásadně uznal průvodní osvědčení EUR.1 udělené orgány státu vývozu. Dále je zavazuje k tomu, aby zásadně uznávaly výsledek dodatečné kontroly celních orgánů státu vývozu( ). Systém spolupráce totiž spočívá na rozdělení úkolů a na vzájemné důvěře mezi celními orgány státu dovozu a celními orgány státu vývozu. Rozdělení úkolů je odůvodněno skutečností, že orgány státu vývozu mohou nejlépe provést přímé ověření okolností podmiňujících původ dotyčného výrobku. Tento systém může fungovat pouze tehdy, pokud celní orgány státu dovozu uznávají závěry vyslovené orgány státu vývozu, a to nikoliv jen při udělování průvodních osvědčení EUR.1, ale i při jejich pozdější kontrole.

64. V projednávaném případě tak měly německé celní orgány uznat výsledek kontroly provedené maďarskými celními orgány po propuštění zboží, že dotčená motorová vozidla nejsou maďarskými výrobky a průvodní osvědčení EUR.1 bylo ohledně těchto motorových vozidel uděleno neprávem.

65. Proti tomu nelze namítat, že ke kontrole po propuštění zboží došlo v projednávaném případě v souvislosti s kontrolní misí Komise. Článek 32 odst. 1 protokolu sice stanoví, že kontrola po propuštění zboží se provádí namátkově nebo v případě důvodných pochybností celních orgánů státu dovozu. To však nicméně nelze chápat jako taxativní výčet. Výklad tohoto ustanovení jakožto taxativní úpravy případů, v nichž je přípustná kontrola po propuštění zboží, by totiž vedl ke zjevně nesmyslným výsledkům, neboť by byly vyloučeny i kontroly prováděné maďarskými celními orgány po propuštění zboží z úřední povinnosti na základě upozornění nebo podezření.

66. Dále nelze proti tomuto výsledku namítat, že ke sdělení nedošlo přímo mezi maďarskými a německými celními orgány. Článek 32 odst. 5 protokolu stanoví, že výsledky kontroly po propuštění zboží je třeba sdělit celním orgánům, které o kontrolu požádaly. Ačkoli se pojem „celní orgány“ v protokolu zpravidla používá pro celní orgány členských států a Maďarska, mohlo by se toto ustanovení v projednávaném případě přinejmenším přiměřeně použít na Komisi, z jejíhož popudu došlo k rozsáhlé kontrole po propuštění zboží. Argumentem pro tento výklad je zaprvé, že podle čl. 31 odst. 2 protokolu si Společenství a Maďarsko poskytují vzájemnou pomoc prostřednictvím svých celních správ při kontrole pravosti průvodních osvědčení EUR.1. Pojem „celní správa Společenství“ ve smyslu tohoto ustanovení podle mého názoru zahrnuje i Komisi. Zadruhé je třeba ve vztahu mezi Komisí a členskými státy rovněž zohlednit čl. 17 odst. 2 nařízení č. 515/97, podle něhož je Komise oprávněna sdělit příslušným orgánům jednotlivých členských států veškeré informace, které by těmto orgánům mohly pomoci zajistit dodržování celních předpisů.

67. Konečně je třeba rovněž odmítnout námitku německé vlády, že v případě informací sdělených Komisí se nejednalo o konečný výsledek, neboť maďarské celní orgány oznámily, že sdělí celním orgánům členských států konečné výsledky kontroly. Je totiž zjevné, že tím byly myšleny pouze celní orgány členských států, které vyhověly výzvě Komise ve sděleních v rámci vzájemné pomoci ze dne 13. června 1996 a ze dne 28. listopadu 1996 a které samy přímo vyzvaly maďarské orgány k dodatečné kontrole průvodních osvědčení EUR.1. Jelikož německá vláda této výzvě nevyhověla, nemůže se dovolávat toho, že očekávala přímou reakci maďarských celních orgánů. Dále z dopisu maďarských celních orgánů ze dne 26. května 1998 dostatečně jasně vyplynulo, že se jedná již o konečné výsledky. Celní orgány členských států, které měly být přímo informovány, totiž měly být upozorněny na to, že mohou od Komise obdržet detailní údaje. Jednalo se o údaje, které sdělila Komise německým celním orgánům v dopise obdrženém dne 18. srpna 1998.

68. Na základě údajů v dopise obdrženém dne 18. srpna 1998 musely německé celní orgány vycházet z toho, že se u dotčených motorových vozidel nejednalo o maďarské výrobky, a proto nemohla být dotčená motorová vozidla dovážena za preferenčních podmínek podle čl. 16 odst. 1 protokolu. Německé celní orgány proto měly provést dodatečné zaúčtování dlužné částky dovozního cla a vyrozumět o ní dlužníky.

iii) K účinku opravného prostředku

69. V projednávaném případě se nabízí otázka, zda okolnost, že německé celní orgány byly informovány i o tom, že bylo zahájeno řízení o opravném prostředku proti výsledkům kontroly po propuštění zboží, mění něco na tomto právním stavu. Na tuto otázku je třeba odpovědět záporně.

70. Nejprve je třeba poukázat na to, že v protokolu není výslovné ustanovení, podle něhož musí být výsledek kontroly po propuštění zboží pravomocný. Naopak se mi zdá, že čl. 32 odst. 5 protokolu, podle něhož je třeba co nejdříve informovat o výsledcích kontroly po propuštění zboží, hovoří proti této hypotéze.

71. Dále sice Soudní dvůr objasnil, že celní orgány členských států jsou povinny zohlednit již vydaná rozhodnutí maďarských soudů, přijatá na základě opravného prostředku podaného proti výsledkům kontroly po propuštění zboží( ). Tato povinnost vyplývá jednak z rozdělení úkolů stanovených protokolem a ze vzájemné důvěry mezi maďarskými celními orgány a celními orgány členských států, které se v konečném důsledku vztahují i na soudy( ). Krom toho vyplývá z nutnosti poskytnutí účinné soudní ochrany( ). Na rozdíl od názoru německé vlády to však neznamená, že německé celní orgány nesmějí provést dodatečné zaúčtování také před vydáním takového soudního rozhodnutí.

72. Zaprvé, proti takovému argumentu hovoří systém spolupráce upravený v protokolu, který se opírá o zásady rozdělení úkolů a vzájemné důvěry mezi celními orgány. Jak již bylo zmíněno výše( ), jsou celní orgány státu vývozu příslušné k dodatečné kontrole průvodních osvědčení EUR.1 a celní orgány státu dovozu musejí zásadně důvěřovat správnosti výsledků. Okolnost, že byl podán opravný prostředek proti výsledku kontroly po propuštění zboží, ještě nic nevypovídá o tom, jaké jsou jeho vyhlídky na úspěch. Opravný prostředek jako takový tedy nemůže otřást důvěrou celních orgánů členských států ve výsledky kontroly provedené maďarskými celními orgány po propuštění zboží.

73. Zadruhé, nepožaduje v projednávaném případě ani zásada poskytnutí účinné soudní ochrany upustit od dodatečného zaúčtování podle čl. 220 odst. 1 první věty CK a vyrozumění dlužníků podle čl. 221 odst. 1 CK. Bylo by to totiž nutné jen tehdy, pokud by nemohla být rozhodnutí maďarských soudů, vydaná v řízení o opravném prostředku proti výsledkům kontroly po propuštění zboží, po jejich vydání platně zohledněna. Z toho by však v projednávaném případě nebylo možno vycházet ani tehdy, pokud by maďarské celní orgány po vydání rozsudku sdělily, že na dotčená motorová vozidla je třeba nahlížet jako na maďarské výrobky (což tyto orgány neučinily)( ). Jak totiž uvádí správně Komise, jsou cla, u nichž se později prokáže, že nebyla dlužná, podle čl. 236 odst. 1 CK vrácena nebo prominuta. Pokud jsou celní orgány členských států informovány o tom, že celní orgány státu vývozu na základě soudního rozhodnutí mění výsledky své dodatečné kontroly a znovu vycházejí z toho, že dotčené výrobky jsou maďarského původu, jsou povinny to zohlednit( ). I v případě, že by bylo neúnosné vyčkávat na vrácení, existují podle CK dostatečné možnosti ochrany. Například dotčenému dlužníkovi může být za podmínek článku 229 CK povoleno ulehčení platby. To je sice zásadně podmíněno poskytnutím jistoty. Ta se však nemusí vyžadovat, pokud by mohl tento požadavek vyvolat vážné hospodářské nebo sociální obtíže.

74. Pouhá okolnost, že byl podán opravný prostředek proti výsledkům kontroly po propuštění zboží, proto není důvodem k neprovedení dodatečného zaúčtování.

75. Něco jiného platí tehdy, když ze sdělení celních orgánů jasně nevyplývá, co je výsledkem kontroly po propuštění zboží. Je tomu tak například tehdy, když celní orgány státu vývozu sdělí celním orgánům státu dovozu, že do ukončení řízení o opravném prostředku nemohou uvést bližší údaje, a požádají celní orgány státu dovozu, aby posečkaly s výběrem cla sporného v původním řízení. O takový případ se zde nejedná.

iv) Závěr

76. Německé celní orgány měly na základě informací, jež obdržely v dopise dne 18. srpna, provést dodatečné zaúčtování dlužné částky dovozního cla a sdělit dlužníkovi odpovídající částku.

2. K extenzivnímu uplatňování podmínek stanovených v článku 220 CK

a) Argumenty účastníků řízení

77. Dále německá vláda uvádí, že extenzivní uplatnění použití článku 220 CK na zaúčtování dovozního cla, ohledně jehož oprávněnosti existují ex ante pochybnosti, se nemůže opírat o to, že CK stanoví ochranné mechanismy pro podniky. Naopak je v takových případech v zájmu dotčených podniků žádoucí od dodatečného zaúčtování upustit. Je třeba přijmout skutečnost, že v důsledku toho se celní dluhy promlčí. Tuto situaci lze případně řešit např. úpravou CK.

b) Posouzení

78. Také tuto námitku je třeba odmítnout. Jak bylo uvedeno výše, musely německé celní orgány podle ustanovení protokolu při obdržení dopisu ze dne 18. srpna 1998 vycházet z toho, že neexistoval právní základ pro preferenční režim dotčených motorových vozidel. Článek 220 odst. 1 první věta CK by nebyl v projednávaném případě uplatňován extenzivně. Námitku německé vlády, která se v prvé řadě opírá o to, že neexistoval právní základ pro dodatečné zaúčtování, je tedy třeba odmítnout.

79. Pro doplnění bych ráda poukázala na to, že názor německé vlády není jen nesprávný, ale kromě toho může vést i k závažným rizikům pro rozpočet Společenství. Podle čl. 221 odst. 3 první věty CK totiž může být provedeno vyrozumění dlužníků pouze ve lhůtě tří let ode dne vzniku celního dluhu. Podání opravného prostředku u maďarských soudů proti výsledkům kontroly po propuštění zboží nemá na tuto lhůtu žádný vliv. Pokud by celní orgány členských států tedy musely při podání takového opravného prostředku vždy vyčkat rozhodnutí maďarských soudů, než provedou dodatečné zaúčtování a než mohou provést vyrozumění dlužníka, hrozilo by v mnoha případech promlčení podle čl. 221 odst. 3 první věty CK. V této souvislosti je třeba vzít v potaz, že soudní řízení nemusí být nutně jednostupňové, a že tak může trvat delší dobu, než je k dispozici pravomocný rozsudek a tím i konečný výsledek. Kromě toho je při uplatnění právního názoru německé vlády zjevný zájem dlužníka na tom, aby bylo řízení před maďarskými soudy protahováno, aby bylo možné v co možná největším rozsahu využít promlčení.

3. K absenci posouzení OLAF a k nezbytnosti závěrečné zprávy

a) Argumenty účastníků řízení

80. Německá vláda namítá, že OLAF neposoudil výsledek kontroly maďarských celních orgánů po propuštění zboží. Dále mohly být německé celní orgány činné podle německé vlády pouze na základě závěrečné zprávy OLAF. Tento názor se opírá zaprvé o průkaznost závěrečné zprávy a zadruhé o bod 4.5 pokynů Komise k provádění misí Společenství podle nařízení č. 515/97( ) (dále jen „vademecum“).

81. Komise zastává stanovisko, že posouzení ani závěrečná zpráva nebyly nutné. V projednávaném případě již neexistovala žádná průvodní osvědčení EUR.1, neboť byla maďarskými celními orgány vzata zpět. Komise krom toho není povinna provádět na místě kontrolní mise. Konečně si argumenty německé vlády protiřečí. Ani existence závěrečné zprávy totiž nevede k tomu, že je dáno konečné, tedy pravomocné rozhodnutí maďarských celních orgánů, jak požaduje německá vláda.

b) Posouzení

82. Také tyto námitky německé vlády nejsou přesvědčivé. Nejprve je třeba opět poukázat na to, že systém spolupráce může fungovat pouze tehdy, když celní orgány státu dovozu uznají posouzení provedená orgány státu vývozu, a to nejen při udělování průvodních osvědčení EUR.1, ale i při jejich dodatečné kontrole( ). Tato základní povinnost uznání není odvislá od toho, že OLAF nebo Komise ohodnotí posouzení celních orgánů státu vývozu.

83. Pokud se německá vláda zaprvé dovolává skutečnosti, že pouze závěrečná zpráva ve smyslu nařízení č. 515/97 poskytuje německým celním orgánům potřebnou minimální úroveň jistoty, aby mohly považovat průvodní osvědčení EUR.1 maďarských celních orgánů za irelevantní, vychází tato námitka z nesprávného předpokladu. Německé celní orgány byly informovány o výsledku kontroly maďarských celních orgánů po propuštění zboží, podle které nebyla dotčená motorová vozidla výrobky maďarského původu a průvodní osvědčení EUR.1 jim bylo uděleno neprávem. Musely proto vycházet z toho, že se v případě dotčených motorových vozidel nejedná o maďarské výrobky. Proto není správný již předpoklad, že se k průvodním osvědčením nemělo přihlížet.

84. Zadruhé je třeba odmítnout námitku, že německé celní orgány měly vyčkat posouzení Komise nebo závěrečné zprávy Komise o její kontrolní misi v Maďarsku. Komise sice sama provedla v úzké souvislosti s dodatečnou kontrolou provedenou maďarskými celními orgány kontrolní misi v Maďarsku. Výsledky kontrolní mise Komise a výsledky kontroly maďarských celních orgánů po propuštění zboží je nicméně třeba od sebe oddělit. Německé celní orgány byly informovány v dopise obdrženém dne 18. srpna 1998 o výsledku kontroly maďarských celních orgánů po propuštění zboží. Tento výsledek měly německé celní orgány zásadně uznat jakožto výsledek kontroly po propuštění zboží podle čl. 32 odst. 5 protokolu, aniž by bylo třeba navíc posouzení Komise nebo závěrečné zprávy Komise.

85. Zatřetí je třeba odmítnout námitku zakládající se na bodě 4.5 vademeka, podle kterého musejí členské státy vyčkat závěrečné zprávy Komise, než provedou opatření. V případě vademeka se zaprvé jednalo o dokument z dubna 2009, který byl podle informace Komise na jednání přijat výborem podle článku 43 nařízení č. 515/97 teprve v prosinci 2009, tedy mnohem později, než je zde relevantní období mezi 18. srpnem 1998 a 15. dubnem 1999. Dále nemá mít vademecum, jak je objasněno výslovně v jeho úvodu, závazný účinek a ani nemá fungovat jako výklad nařízení č. 515/97.

86. Podle mého názoru nemůže být beztak bod 4.5 vademeka chápán tak, že se týká případu, v němž maďarské celní orgány samy jakožto výsledek své dodatečné kontroly konstatují, že dotčené výrobky nejsou maďarského původu. V tomto případě totiž z protokolu vyplývá, že celní orgány členských států musejí tento výsledek uznat nezávisle na závěrečné zprávě Komise. Platí to nezávisle na tom, zda byla kontrola po propuštění zboží zahájena na základě pochybností Komise nebo v souvislosti s kontrolní misí Komise.

87. Zdá se mi, že tento bod se spíše zaměřuje na případ, kdy celní orgány třetího státu trvají navzdory vyjadřovaným pochybnostem na původu dotčených výrobků a jako výsledek jejich dodatečné kontroly konstatují, že pochybnosti o maďarském původu výrobků jsou neodůvodněné a průvodní osvědčení EUR.1 byla proto udělena právem. V takovém případě totiž celní orgány členských států nemohou navzdory svým pochybnostem zásadně jednostranně opomíjet nadále platná průvodní osvědčení. Celní orgány mohou odmítnout přiznání nároku na preference pouze za podmínek čl. 32 odst. 6 protokolu, tedy v případě důvodných pochybností a neobdrží-li odpověď ke dni uplynutí lhůty deseti měsíců po datu žádosti o kontrolu nebo neobsahuje-li odpověď dostatečné informace. Případy, které nespadají pod čl. 32 odst. 6 protokolu, je třeba objasnit v rámci řešení sporů podle článku 33 protokolu. Z výše uvedených důvodů by mohlo být v případech, v nichž nakonec nejsou vyjádřené pochybnosti o původu maďarskými celními orgány zohledněny, vhodné, aby celní orgány členských států, které se neúčastnily mise Společenství, vyčkaly výsledků závěrečné zprávy( ).

4. Ke sdělení v rámci vzájemné pomoci ze dne 27. října 1999

a) Argumenty účastníků řízení

88. Konečně se německá vláda odvolává na sdělení v rámci vzájemné pomoci ze dne 27. října 1999. Z tohoto sdělení vyplývá, že sama Komise zastávala názor, že německé celní orgány byly povinny dodatečně zaúčtovat clo teprve na základě závěrečné zprávy Komise. Německá vláda se v této souvislosti opírá v prvé řadě o výzvu OLAF členským státům, obsaženou ve sdělení v rámci vzájemné pomoci, aby zakládaly své jednání na závěrech zprávy Společenství z února 1999( ).

b) Posouzení

89. Také tato námitka není přesvědčivá.

90. Nejprve je třeba poukázat na to, že německá vláda citovala sdělení v rámci vzájemné pomoci ze dne 27. října 1999 velmi zkráceně. V tomto sdělení zaprvé vyzval OLAF celní orgány, aby zamítly přepracované závěry maďarských celních orgánů, které směřovaly v létě 1999 jednotlivě vůči členským státům, a zadruhé, aby zakládaly své jednání na závěrech zprávy Společenství z února 1999. Z této výzvy nelze na rozdíl od názoru německé vlády dovodit, že Komise vycházela z povinnosti německých celních orgánů jednat teprve po obdržení závěrečné zprávy.

91. Ve skutkové rovině je totiž třeba přihlédnout k tomu, že maďarské celní orgány po vydání rozsudku maďarských soudů částečně změnily výsledek své dodatečné kontroly a nyní nahlížejí na určitá motorová vozidla opět jako na maďarské výrobky. Tuto změnu měly německé celní orgány zásadně uznat na základě systému spolupráce stanoveného v protokolu. Na výzvu OLAF vycházet ze závěrečné zprávy Komise musí být nahlíženo v této souvislosti. OLAF nechtěl uznat změněné výsledky kontroly po propuštění zboží, a vyzval proto členské státy k tomu, aby se opíraly o závěrečnou zprávu Komise, aby mohly změněné výsledky kontroly po propuštění zboží považovat za irelevantní.

92. Okolnost, zda byla tato výzva slučitelná s protokolem, není třeba v projednávaném případě objasnit. Nevyplývalo z ní totiž, že Komise považuje za nezbytné vycházet ohledně dotčených motorových vozidel ze závěrečné zprávy. Výzva ve sdělení v rámci vzájemné pomoci se totiž týkala pouze motorových vozidel, ohledně kterých vycházely maďarské celní orgány opět z maďarského původu. Ohledně dotčených motorových vozidel setrvávaly maďarské celní orgány ale i po vydání rozsudku soudu u zjištění, že se nejedná o maďarské výrobky a že průvodní osvědčení EUR.1 tak byla udělena neprávem.

5. Závěr

93. Výsledně je tak zaprvé třeba konstatovat, že německé celní orgány měly provést na základě informací, které získaly v dopise obdrženém dne 18. srpna 1998, dodatečné zaúčtování dlužné částky dovozního cla podle čl. 220 odst. 1 první věty CK a sdělit dlužníkovi odpovídající částku.

B – K okamžiku, kdy měla být připsána částka sporných vlastních zdrojů

1. Argumenty účastníků řízení

94. Podle názoru Komise měly německé celní orgány účetně stanovit dlužné částky cla během tří měsíců od 18. srpna 1998, tedy do 18. listopadu 1998, a sdělit je dlužníkům. Dále vyplývá z článků 2, 6, 9, 10 a 17 změněného nařízení č. 1552/1989, resp. nařízení č. 1150/2000 a judikatury Soudního dvora ve věci C‑392/02, Komise v. Dánsko( ), že Spolková republika Německo měla spornou částku vlastních zdrojů, odpovídající dotčenému dovoznímu clu sníženému o 10 %, zaúčtovat dne 20. ledna 1999.

95. Německá vláda namítá, že jí nemůže být vytýkáno žádné pochybení v oblasti celního práva a již z tohoto důvodu nevznikl nárok Společenství vůči Spolkové republice Německo na vlastní zdroje. Dále se německá vláda poprvé na jednání dovolávala toho, že dodatečné zaúčtování a vyrozumění dlužníků během tří měsíců od 18. srpna 1998 by nutně nevedlo k tomu, že by vznikl nárok na vlastní zdroje od 20. ledna. Komise zohledňuje pouze případ podle čl. 6 odst. 2 písm. a) změněného nařízení č. 1552/89. Je však třeba zohlednit, že podle čl. 6 odst. 2 písm. b) tohoto nařízení musejí být nároky, které z důvodu nesolventnosti dlužníka nemohly být vybrány, vykazovány na zvláštním účtu. To je možné i tehdy, jestliže byl podán opravný prostředek. Je však třeba téměř jistě předpokládat, že takové opravné prostředky by byly podány.

2. Posouzení

96. Komise uvádí, že německé celní orgány měly během tří měsíců od 18. srpna 1998 účetně stanovit dlužné částky cla a vyrozumět o nich dlužníky. Přitom odkazuje jednak na složitost případu, a jednak i na to, že případ byl členským státům znám od roku 1996. Tomuto skutkovému vylíčení německá vláda neoponuje( ). Při zohlednění okolností projednávaného případu se mi nezdá být období tří měsíců nepřiměřeně krátké. Pro účely tohoto řízení o nesplnění povinnosti lze tedy vycházet z toho, že německé celní orgány měly během tří měsíců od 18. srpna 1998 provést dodatečné zaúčtování a vyrozumět dlužníky.

97. Podle článku 2 změněného nařízení č. 1552/89 se nárok Společenství na vlastní zdroje určí, jakmile o splatné částce příslušný orgán členského státu vyrozumí dlužníka. Podle čl. 6 odst. 2 písm. a) tohoto nařízení se nároky stanovené podle článku 2 tohoto nařízení, aniž je dotčeno písmeno b), účtují nejpozději v první pracovní den po 19. dni druhého měsíce následujícího po měsíci, v němž byl nárok stanoven. Podle článku 9 a čl. 10 odst. 1 prvního pododstavce poukáže členský stát vlastní zdroje nejpozději v první pracovní den po 19. dni druhého měsíce následujícího po měsíci, v němž byl nárok podle článku 2 stanoven, na účet vedený na jméno Komise.

98. Soudní dvůr ve věci C‑392/02, Komise v. Dánsko, určil, že povinnost členských států stanovit vlastní zdroje existuje i tehdy, jestliže celní orgány členských států v rozporu s předpisy celního práva neprovedly dodatečný výběr částky cla u dlužníka. Ohledně povinnosti připsat tyto zdroje na účet Komise v předepsaných lhůtách nelze rozlišovat mezi případem, kdy členský stát stanovil vlastní zdroje a neodvedl je, a případem, kdy je nedůvodně opominul stanovit( ).

99. Na základě těchto právních požadavků je třeba pro projednávaný případ konstatovat, že Spolková republika Německo zjevně připsala dotčenou částku vlastních zdrojů opožděně. K dodatečnému zaúčtování a vyrozumění dlužníků mělo dojít nejpozději do 18. listopadu 1998. K připsání mělo dojít do 20. ledna 1999. Došlo k němu však teprve 31. října 2005.

100. Německá vláda se teprve na jednání dovolávala toho, že v (hypotetickém) případě, že by německé celní orgány provedly dodatečné zaúčtování a sdělily částky cla, přicházelo by v úvahu i vykázání na zvláštním účtu podle čl. 6 odst. 2 písm. b) změněného nařízení č. 1552/89. V tomto případě by se mělo zaúčtování podle čl. 10 odst. 2 druhého pododstavce tohoto nařízení provést teprve nejpozději v první pracovní den po 19. dni druhého měsíce následujícího po měsíci, v němž by byly částky odpovídající nárokům vybrány.

101. Tuto námitku je třeba odmítnout, aniž by muselo být objasněno, zda bylo první vznesení takové námitky ve stádiu jednání přípustné z hlediska procesního práva. Zaprvé je třeba poukázat na to, že Spolková republika Německo nesla podle zásady reus in excipiendo fit actor povinnost tvrzení a důkazního břemene ohledně existence podmínek čl. 6 odst. 2 písm. b) změněného nařízení č. 1552/89. Nedoložila však jednak, z jakých důvodů zde bylo třeba vycházet z nesolventnosti dlužníka( ). Kromě toho není její argument, vzhledem k možnosti členských států vykázat nároky v případě napadení na zvláštním účtu, přesvědčivý. Německá vláda se odvolává na to, že dlužníci by téměř jistě nároky napadli. O tomto skutkovém tvrzení lze mít značné pochybnosti. Dokud maďarské celní orgány setrvávaly u výsledku, že dotčená motorová vozidla nebyla maďarského původu, nemohlo mít totiž napadení určených nároků před německými celními orgány naději na úspěch. Stejně jako německé celní orgány musely zásadně respektovat tento výsledek i německé soudy. Rozumný dlužník by proto nejprve zkusil postupovat proti výsledku dodatečného zaúčtování v Maďarsku. Na rozdíl od názoru německé vlády tak tedy nelze vycházet z toho, že by bezprostředně došlo k napadení celních pohledávek stanovených německými celními orgány. Konečně nadále trvá situace non liquet, která jde k tíži Spolkové republiky Německo, jež nese důkazní břemeno. Tento výsledek se mi v projednávaném případě zdá být odůvodněný i proto, že nemožnost objasnit projednávaný případ vychází z toho, že německé celní orgány neprovedly v rozporu s předpisy celního práva dodatečné zaúčtování a nevyrozuměly dlužníky o částkách cla. Jinak je třeba poukázat na to, že podmínkou vykazování na zvláštním účtu podle čl. 6 odst. 2 písm. b) změněného nařízení č. 1552/89 je nejen to, že jsou určené nároky napadeny, ale i to, že je poskytnuto zajištění. K této podmínce Spolková republika nic neuvedla.

102. Závěrem je tedy třeba konstatovat, že Spolková republika Německo opožděným zaúčtováním vlastních zdrojů porušila článek 2, čl. 6 odst. 2 písm. b), článek 9, čl. 10 odst. 1 první pododstavec a článek 17 změněného nařízení č. 1552/89.

C – K nezaplacení úroků z prodlení

1. Argumenty účastníků řízení

103. Komise nakonec Spolkové republice Německo vytýká, že porušila článek 11 nařízení č. 1522/89 resp. nařízení č. 1150/2000, neboť nezaplatila za spornou částku vlastních zdrojů žádné úroky z prodlení. Povinnosti zaplatit úroky není na překážku ani její poznámka v dokumentu z jednání ze dne 12. června 2003, podle níž zaplacení v rámci lhůty navržené Komisí napomůže vyhnout se naúčtování úroků z prodlení. Tím Komise nevyjádřila, že úroky z prodlení by připadly teprve tímto okamžikem. Spolková republika Německo se nemůže dovolávat ochrany legitimního očekávání.

104. Německá vláda nejprve tvrdí, že z důvodu neexistence opožděného připsání neexistuje ani nárok na úrok. I kdyby bylo třeba vycházet z porušení celního práva, došlo ke zpoždění teprve v okamžiku stanovení lhůty Komisí. Dále namítá, že nárok na úroky nemůže začít běžet s počátkem tříměsíční lhůty, stanovené Komisí ex post. Dále se německá vláda odvolává na větu v dokumentu z jednání ze dne 12. června 2003, podle které zaplacení v rámci lhůty navržené Komisí napomůže vyhnout se naúčtování úroků z prodlení. Jelikož Spolková republika Německo zaplatila v rámci stanovené lhůty, požívá ochrany legitimního očekávání.

2. Posouzení

105. Podle článku 11 změněného nařízení č. 1522/19 resp. článku 11 pozdějšího nařízení č. 1150/2000 musejí členské státy při zpoždění v připisování částek zaplatit úroky z prodlení. V tomto případě se jednalo o zpoždění Spolkové republiky Německo. Jak bylo uvedeno výše, mělo k připsání dojít nejpozději do 20. ledna 1999; došlo k němu však až dne 31. října 2005.

106. Námitky, které uplatňuje Spolková republika proti zpoždění, nejsou přesvědčivé.

107. Zaprvé není podmínkou zpoždění, že Komise stanoví lhůtu a tato lhůta marně uplyne. Z článku 11 změněného nařízení č. 1522/89 a jejího nástupce – nařízení č. 1150/2000 vyplývá, že v případě zpoždění v připisování částek je třeba zaplatit úroky. Podle znění tohoto ustanovení není stanovení lhůty relevantní. Dále z čl. 10 odst. 1 prvního pododstavce změněného nařízení č. 1522/89 a pozdějšího nařízení č. 1150/2000 vyplývá, že k připsání částek musí dojít v první pracovní den po 19. dni druhého měsíce následujícího po měsíci, v němž byl nárok stanoven. Rovněž podle tohoto ustanovení se splatnost řídí podle zákonem stanoveného kalendářního data. Proto je i v této souvislosti stanovení lhůty irelevantní.

108. Námitku německé vlády, že v případě, jakým je projednávaný případ, je nepřípustné, aby Komise stanovila ex post podle vlastního uvážení, od kdy bylo připisování částek splatné, nelze přijmout. Jak bylo vysvětleno výše, neřídí se okamžik splatnosti lhůtou, která je stanovená Komisí. To platí i pro projednávaný případ. Od toho je nicméně třeba odlišovat otázku procesního postupu Komise. V projednávaném případě je přesný okamžik, od něhož měly být německé celní orgány schopny provést dodatečné zaúčtování a vyrozumět dlužníky, objektivně obtížné stanovit. Proto vycházela Komise ve své žalobě z toho, že tři měsíce by byla pro německé celní orgány dostatečně dlouhá doba k provedení dodatečného zaúčtování a vyrozumění dlužníků. Procesní postup Komise je tedy třeba chápat tak, že nejpozději v tomto okamžiku bylo třeba vycházet z porušení. Neznamená to však, že Komise stanovila hmotněprávní lhůtu pro splatnost připisování částek a pro počátek prodlení.

109. Německá vláda nemůže svůj názor opírat ani o rozsudek Komise v. Dánsko( ). Tento rozsudek neobsahuje žádný odkaz na to, že povinnost zaplatit úroky oproti znění článků 10 a 11 změněného nařízení č. 1522/89 a pozdějšího nařízení č. 1150/2000 závisí na stanovení lhůty. Pokud německá vláda odkazuje na bod 27 tohoto rozsudku, je třeba poukázat na to, že Soudní dvůr zde pouze zopakoval skutkový stav. Ani z výroku nelze oproti názoru německé vlády dovodit takový závěr nebo schválení správní praxe. V tomto řízení o nesplnění povinnosti se totiž Komise pouze domáhala, aby bylo určeno porušení z důvodu nezaplacení úroků z prodlení od uplynutí lhůty, kterou členskému státu určila k připisování dlužných částek( ). Skutečnost, že Soudní dvůr ve svém výroku rozhodl v souladu s tímto návrhem, spočívá na zásadě ne ultra petita. Z toho však nelze dovodit výklad článků 10 a 11 změněného nařízení č. 1552/89 a pozdějšího nařízení č. 1150/2000, který by byl neslučitelný se zněním těchto ustanovení. Vyplývá naopak z odůvodnění Soudního dvora v bodě 67 tohoto rozsudku a zde uváděné judikatury, že povinnosti stanovit vlastní zdroje Společenství, tyto zdroje připsat v předepsaných lhůtách (podle nařízení) a zaplatit úroky z prodlení jsou vzájemně neoddělitelné. Spočívá na myšlence obsažené rovněž v bodě 67 tohoto rozsudku, že z pohledu právních předpisů týkajících se vlastních zdrojů nemůže být rozdílu v tom, zda členský stát stanoví vlastní zdroje, aniž by je odvedl, nebo zda neprovede již stanovení vlastních zdrojů. Členskému státu tedy nemají plynout výhody z toho, že nepřipsal vlastní zdroje k okamžiku uvedenému ve změněném nařízení č. 1552/89 a pozdějším nařízení č. 1150/2000.

110. Zadruhé německá vláda namítá, že na základě ochrany legitimního očekávání není povinna zaplatit úroky z prodlení. Podle dokumentu z jednání ze dne 12. června 2003 poukázala Komise na to, že zaplacení v rámci lhůty navržené Komisí napomůže vyhnout se naúčtování úroků z prodlení. Jelikož spornou částku vlastních zdrojů zaplatila v rámci lhůty stanovené Komisí, požívá ochrany legitimního očekávání.

111. Rovněž tuto námitku je třeba zamítnout. Chráněné legitimní očekávání Spolkové republiky Německo, že nemá platit žádné úroky z prodlení, nelze v projednávaném případě předpokládat. Podmínkou je totiž nejprve, že musejí být poskytnuty přesné, bezpodmínečné a shodné záruky, vyplývající z oprávněných a spolehlivých zdrojů. Dále tyto záruky musejí být takové povahy, že z nich vznikne legitimní očekávání u toho, komu jsou určeny. Konečně musejí být poskytnuté záruky v souladu s použitelnými normami( ).

112. V tomto případě není dána již první z obou podmínek. Z obsahu dokumentu z jednání ze dne 12. června 2003 totiž německá vláda nemohla dovodit dostatečně přesné záruky, ze kterých by u ní mohlo vzniknout legitimní očekávání. Věta z dokumentu z jednání sice nemusí být oproti názoru Komise chápána pouze v tom smyslu, že má poukazovat na zkrácení doby prodlení. Tato věta však nemusí být oproti názoru Spolkové republiky Německo nutně chápána ani tak, že by se při připisování částek sporných vlastních zdrojů v rámci stanovené lhůty neuplatnily úroky z prodlení. Proti tomu hovoří již skutečnost, že sporné úroky z prodlení dosáhly na základě uplynutí času nikoliv zanedbatelné výše (571 011,21 euro), která přesahovala částku sporných vlastních zdrojů (367 861,98 eur). Dále mohla být věta Komise chápána i v tom smyslu, že Komise chtěla pro úroky z prodlení všech členských států, které neprovedly v rozporu s předpisy celního práva vybrání cla po propuštění zboží a které neodvedly Komisi odpovídající vlastní zdroje, určit nejen jednotné počáteční datum, ale i jednotné konečné datum( ). Takový postup by usnadnil výpočet úroků z prodlení, neboť by nemuselo být ohledně doby prodlení rozlišováno individuálně pro každý členský stát. Výsledně není třeba se zabývat otázkou, jak bylo třeba chápat tuto poznámku. Lze totiž mít za to, že věta postrádala dostatečnou určitost, aby mohla založit ochranu legitimního očekávání Spolkové republiky.

113. Německá vláda v této souvislosti tvrdí, že nejasnosti musejí jít k tíži Komise. Vyplývá to z toho, že zásadě právní jistoty musí být vyhrazen zvláštní význam. Nezávisle na otázce, zda je třeba zásadě právní jistoty v oblasti vzniku právních nároků v oblasti vlastních zdrojů přisoudit odpovídající význam, je tato námitka nesprávná. Právním základem, který upravoval vznik nároku na úrok, byla totiž ustanovení v článku 11 ve spojení s článkem 10 změněného nařízení č. 1552/89. Tato ustanovení jsou jasná a přesná. V projednávaném případě se oproti tomu jedná o otázku, zda se Spolková republika Německo na základě informace v dokumentu z jednání ze dne 12. června 2003 mohla spoléhat na to, že Komise se vzdá nároku na úroky. Přitom platí zásady uvedené v bodě 111 tohoto stanoviska.

114. Zatřetí hovoří proti legitimnímu očekávání spolkové vlády i následující úvaha. I kdyby měla být věta v dokumentu z jednání ze dne 12. června 2003 vykládána tak, že Komise při připisování částek nemohla vymáhat vzniklý nárok na úroky v rámci lhůty, kterou stanovila, nebyly by splněny podmínky legitimního očekávání Spolkové republiky Německo. Vzhledem k nikoli bezvýznamné výši nároku na úroky a k předchozím událostem by taková nabídka mohla být totiž správně chápána pouze v tom smyslu, že se Komise vzdá zaplacení úroků, pokud členské státy uznají povinnost zaplatit sporné vlastní zdroje. Nezávisle na otázce, zda by byl takový postup Komise přípustný, je třeba konstatovat, že Spolková republika zaplatila spornou částku vlastních zdrojů výslovně pouze s výhradou a aniž by uznala právní nárok v oblasti vlastních zdrojů.

115. Spolková republika Německo tak měla zaplatit za období od 21. ledna 1999 do 30. října 2005 úroky z prodlení. Závěrem je třeba konstatovat, že Spolková republika Německo porušila svou povinnost zaplatit úroky z prodlení podle článku 11 změněného nařízení č. 1552/89 resp. pozdějšího nařízení č. 1150/2000.

V – Náklady řízení

116. Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Spolková republika Německo neměla ve věci úspěch, je důvodné uložit jí náhradu nákladů řízení.

VI – Závěry

117. S ohledem na výše uvedené úvahy navrhuji, aby Soudní dvůr určil:

„1. Spolková republika Německo tím, že nepřipsala vlastní zdroje ve výši 367 861,98 eur nejpozději 20. ledna 1999, ale až 31. října 2005, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článku 9 ve spojení s článkem 2, čl. 6 odst. 2 písm. a) a čl. 10 odst. 1 prvním pododstavcem nařízení Rady (EHS, Euratom) č. 1552/89 ze dne 29. května 1989, kterým se provádí rozhodnutí 88/376/EHS, Euratom o systému vlastních zdrojů Společenství, ve znění nařízení Rady (Euratom, ES) č. 1355/96 ze dne 8. července 1996, kterým se mění nařízení č. 1552/89.

2. Spolková republika Německo tím, že odmítla zaplatit úroky z prodlení ve výši 571 011,21 euro, vzniklé v důsledku prodlení s částkou dlužných vlastních zdrojů od 21. ledna 1999 do 30. října 2005, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článku 11 nařízení č. 1552/89, ve znění nařízení č. 1355/96 a článku 11 nařízení Rady (ES, Euratom) č. 1150/2000 ze dne 22. května 2000, kterým se provádí rozhodnutí 94/728/ES, Euratom o systému vlastních zdrojů Společenství.

3. Spolková republika Německo ponese náklady řízení.“