ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
24.

V obou případech RDW zamítlo registraci z následujících důvodů: V první řadě má RDW za to, že jelikož vozidla nesplňují technické požadavky stanovené v rámcové směrnici, nejsou „vozidly“ ve smyslu směrnice o registračních dokladech. V případě, že by vozidla spadala do oblasti působnosti směrnice o registračních dokladech, má RDW za to, že osvědčení o registraci nejsou harmonizovanými doklady, a proto nemusí být vzájemně uznávány na základě této směrnice. Jestliže osvědčení o registraci spadají do oblasti působnosti této směrnice, RDW má za to, že vozidla nemohou být identifikována na základě těchto osvědčení, a to z důvodu nepřesností v těchto dokladech. Konečně podle RDW není možné, aby vozidla v jejich současném stavu získala schválení jejich technických vlastností, a není jasné, zda byla vozidla schválena na individuálním základě po jejich úpravě.
45.

Pokud by byla v souladu s tvrzením navrhovatele pravomoc Tribunálu prohlásit návrh na úpravu žaloby za nepřípustný omezena pouze na případ uvedený v čl. 86 odst. 5 jeho jednacího řádu, znamenalo by to například, že Tribunál nesmí prohlásit za nepřípustný takový návrh, který by byl podán v rozporu s lhůtou stanovenou v čl. 263 šestém pododstavci SFEU, na který je odkázáno v čl. 86 odst. 2 uvedeného jednacího řádu.
16.

Na základě čl. 41 odst. 2 zákona o veřejných komunikacích Minister Infrastruktury i Rozwoju (ministr infrastruktury a rozvoje, Polsko) vydal dne 13. května 2015 rozporządzenie w sprawie wykazu dróg krajowych oraz dróg wojewódzkich, po których mogą poruszać się pojazdy o dopuszczalnym nacisku pojedynczej osi do 10 t, oraz wykazu dróg krajowych, po których mogą poruszać się pojazdy o dopuszczalnym nacisku pojedynczej osi do 8 t (nařízení o seznamu státních a regionálních silnic, na kterých mohou jezdit vozidla s přípustným zatížením na jednu nápravu do 10 tun, a o seznamu státních silnic, na kterých mohou jezdit vozidla s přípustným zatížením na jednu nápravu do 8 tun ( 18 )).
77.

Zatřetí uplatníme-li systematický pohled, čl. 5 odst. 1 směrnice 2004/17 by neměl velkého významu, pokud by bylo obecně vyloučeno jeho použití na podniky, které poskytují služby v dopravě, z toho důvodu, že tato činnost by nebyla považována za provozování sítě, aby se hned poté (odst. 2 ustanovení) prohlásilo, že se nepoužije „na subjekty poskytující veřejnosti dopravu autobusy a které jsou vyňaty z rozsahu použitelnosti směrnice 93/38/EHS podle jejího čl. 2 odst. 4“. Je-li třeba výslovně to upřesnit, tedy právě proto, že na zbytek podniků, které poskytují služby v přepravě, se směrnice 2004/17 v zásadě použije.
22.

G. Pandalis napadení rozsudku Tribunálu odůvodňuje třemi důvody kasačního opravného prostředku. První se týká zařazení výrobků, které jsou označovány ochrannou známkou CYSTUS, do skupiny „doplňky stravy pro neléčebné účely“ (viz část B), druhý se týká otázky, zda G. Pandalis ochrannou známku CYSTUS při označování svých výrobků používal jako ochrannou známku (viz část C), a třetí se týká práva být vyslechnut v řízení před EUIPO (viz část D). Nejprve je však na místě úvodní poznámka týkající se prvních dvou důvodů kasačního opravného prostředku.
76.

Vzhledem k všem výše uvedeným úvahám navrhuji následující odpověď na otázky, které položil Finanzgericht Münster (finanční soud v Münsteru, Německo): „1) Článek 316 odst. 1 směrnice Rady 2006/112/ES ze dne 28. listopadu 2006 o společném systému daně z přidané hodnoty je třeba vykládat v tom smyslu, že obchodník povinný k dani má právo využít režim ziskové přirážky podle tohoto ustanovení, pokud se jedná o prodej uměleckých děl, jež pořídil od autorů nebo jejich právních nástupců z jiných členských států, kteří nepatří do kategorie osob uvedených v článku 314 této směrnice, a to rovněž za situace, kdy tyto subjekty využily osvobození od daně z dodání zboží uvnitř Společenství na základě čl. 138 odst. 1 této směrnice. 2) Článek 322 písm. b) směrnice 2006/112 je nutno vykládat v tom smyslu, že vylučuje nárok obchodníka povinného k dani na odpočet DPH jím odvedené z pořízení uměleckých děl uvnitř Společenství, na jehož dodání tato osoba povinná k dani uplatňuje režim ziskové přirážky podle čl. 316 odst. 1 písm. b) této směrnice, a to rovněž za situace, kdy vnitrostátní právo členského státu takovéto právo na odpočet nevylučuje.“
8.

Článek 8 stanoví: „[…] 2. Aniž je dotčen odstavec 3, musí být uzavírání smluv o veřejných službách v přepravě po železnici a po silnici uvedeno do souladu s článkem 5 tohoto nařízení do 3. prosince 2019. Během tohoto přechodného období přijmou členské státy opatření, aby postupně dosáhly souladu s článkem 5, a tím se vyhnuly vážným strukturálním problémům, zejména v souvislosti s přepravní kapacitou. Do šesti měsíců od konce první poloviny přechodného období předloží členské státy Komisi zprávu o pokroku zdůrazňující provádění postupného uzavírání smluv o veřejných službách v souladu s článkem 5. Na základě zpráv o pokroku od členských států může Komise navrhnout členským státům vhodná opatření. 3. Pro účely použití odstavce 2 se neberou v úvahu smlouvy o veřejných službách uzavřené v souladu s právem Společenství a vnitrostátním právem a) před 26. červencem 2000 na základě spravedlivého nabídkového řízení; b) před 26. červencem 2000 na základě jiného řízení než spravedlivého nabídkového řízení; c) od 26. července 2000 a přede dnem 3. prosince 2009 na základě spravedlivého nabídkového řízení; d) od 26. července 2000 a přede dnem 3. prosince 2009 na základě jiného řízení než spravedlivého nabídkového řízení. Smlouvy uvedené v písmenu a) zůstávají v platnosti do uplynutí doby jejich platnosti. Smlouvy uvedené v písmenech b) a c) zůstávají v platnosti do uplynutí doby jejich platnosti, ale ne déle než po dobu 30 let. Smlouvy uvedené v písmenu d) zůstávají v platnosti do uplynutí doby jejich platnosti, pokud mají omezenou dobu trvání srovnatelnou s dobami trvání uvedenými v článku 4. Smlouvy o veřejných službách zůstávají v platnosti do uplynutí doby jejich platnosti, pokud by jejich ukončení mělo nežádoucí právní nebo hospodářské dopady a pokud k tomu Komise dala svůj souhlas. […]“
7.

V bodech 1, 4, 6, 26, 29 a 32 odůvodnění nařízení č. 1215/2012 se uvádí: „(1) Komise dne 21. dubna 2009 přijala zprávu o provádění nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech[ ( 4 )]. Z této zprávy vyplynulo, že fungování nařízení (ES) č. 44/2001 je v obecné rovině uspokojivé, je však zapotřebí zdokonalit uplatňování některých jeho ustanovení, dále zjednodušit volný pohyb soudních rozhodnutí a posílit přístup ke spravedlnosti. Vzhledem k tomu, že je třeba provést větší počet změn, by uvedené nařízení mělo být v zájmu srozumitelnosti a přehlednosti přepracováno. […] (4) Určité rozdíly mezi vnitrostátními pravidly pro určení příslušnosti a pro uznávání rozhodnutí ztěžují řádné fungování vnitřního trhu. Je nezbytné přijmout ustanovení, která umožní sjednotit pravidla pro určení příslušnosti v občanských a obchodních věcech v mezinárodním ohledu a zajistí rychlé a jednoduché uznávání a výkon rozhodnutí přijatých v členských státech. […] (6) Za účelem dosažení volného pohybu rozhodnutí v občanských a obchodních věcech je nezbytné a vhodné, aby se pravidla upravující příslušnost, uznávání a výkon soudních rozhodnutí řídila právním nástrojem Unie, který by byl závazný a přímo použitelný. […] (26) Vzájemná důvěra při výkonu spravedlnosti v Unii odůvodňuje zásadu, že rozhodnutí vydaná v některém členském státě by měla být uznána ve všech členských státech, aniž by bylo vyžadováno zvláštní řízení. Dále snaha o menší časovou náročnost a finanční nákladnost přeshraničních sporů odůvodňuje zrušení prohlášení vykonatelnosti před výkonem rozhodnutí v dožádaném členském státě. V důsledku toho by mělo být rozhodnutí vydané soudy členského státu považováno za rozhodnutí vydané v dožádaném členském státě. […] (29) Přímý výkon v dožádaném členském státě rozhodnutí vydaného v jiném členském státě bez prohlášení vykonatelnosti by neměl ohrozit respektování práv na obhajobu. Proto by osoba, vůči níž je výkon navrhován, měla mít možnost podat návrh na odepření uznání a výkonu rozhodnutí, domnívá-li se, že je dán některý z důvodů pro jeho odepření. Mezi tyto důvody by měla být zahrnuta okolnost, že se tato osoba nemohla připravit na svou obhajobu, jelikož rozhodnutí v občanskoprávním řízení vztahujícím se k trestnímu řízení bylo vydáno v její nepřítomnosti. […] […] (32) S cílem informovat osobu, vůči níž je výkon navrhován, o výkonu rozhodnutí vydaného v jiném členském státě, by mělo osvědčení vydané podle tohoto nařízení a doplněné v případě potřeby uvedeným rozhodnutím být doručeno této osobě v přiměřené době před přijetím prvního opatření v rámci výkonu. V této souvislosti se takovým opatřením rozumí první opatření[…] v rámci výkonu provedené po takovém doručení.“
9.

Článek 8 nařízení č. 1370/2007, nadepsaný „Přechodné období“, stanoví: „1. Smlouvy o veřejných službách se uzavírají v souladu s pravidly stanovenými tímto nařízením. […] 2. Aniž je dotčen odstavec 3, musí být uzavírání smluv o veřejných službách v přepravě po železnici a po silnici uvedeno do souladu s článkem 5 tohoto nařízení do 3. prosince 2019. Během tohoto přechodného období přijmou členské státy opatření, aby postupně dosáhly souladu s článkem 5, a tím se vyhnuly vážným strukturálním problémům, zejména v souvislosti s přepravní kapacitou. Do šesti měsíců od konce první poloviny přechodného období předloží členské státy Komisi zprávu o pokroku zdůrazňující provádění postupného uzavírání smluv o veřejných službách v souladu s článkem 5. Na základě zpráv o pokroku od členských států může Komise navrhnout členským státům vhodná opatření. 3. Pro účely použití odstavce 2 se neberou v úvahu smlouvy o veřejných službách uzavřené v souladu s právem Společenství a vnitrostátním právem a) před 26. červencem 2000 na základě spravedlivého nabídkového řízení; b) před 26. červencem 2000 na základě jiného řízení než spravedlivého nabídkového řízení; c) od 26. července 2000 a přede dnem 3. prosince 2009 na základě spravedlivého nabídkového řízení; d) od 26. července 2000 a přede dnem 3. prosince 2009 na základě jiného řízení než spravedlivého nabídkového řízení. Smlouvy uvedené v písmenu a) zůstávají v platnosti do uplynutí doby jejich platnosti. Smlouvy uvedené v písmenech b) a c) zůstávají v platnosti do uplynutí doby jejich platnosti, ale ne déle než po dobu 30 let. Smlouvy uvedené v písmenu d) zůstávají v platnosti do uplynutí doby jejich platnosti, pokud mají omezenou dobu trvání srovnatelnou s dobami trvání uvedenými v článku 4. Smlouvy o veřejných službách zůstávají v platnosti do uplynutí doby jejich platnosti, pokud by jejich ukončení mělo nežádoucí právní nebo hospodářské dopady a pokud k tomu Komise dala svůj souhlas. […]“
53.

Argument předkládajícího soudu by mohl být relevantní, pokud by neexistovala souvislost (na to, zdá se, poukazuje) mezi informacemi, které lze získat z DIČ, jež se nutně vztahují k dotčené fyzické osobě, a činností podniku. Při tomto ověření jde však právě o zjištění, zda se obě fyzické osoby vykonávající důležité funkce v podniku, který se uchází o status AEO, v posledních třech letech dopustily vlastního jednání (to znamená nikoliv v rámci jednání podniku), které zpochybňuje jejich spolehlivost, a tak říkajíc nakazily absencí čestnosti, pokud byly v minulosti trestány, subjekt, jehož celkové řízení nebo řízení celních záležitostí mají na starost.
17.

V tomto ohledu poukazuje na to, že období, za které byla jeho žádost zamítnuta, spadá v části od 1. dubna do 30. dubna 2010 do působnosti nařízení č. 1408/71 a v části od 1. května 2010 do 31. ledna 2013 do působnosti nařízení č. 883/2004. Kromě toho E. Bogatu uvádí argument, podle kterého z článku 73 nařízení č. 1408/71 vykládaného ve spojení s čl. 1 písm. a) bodu i) uvedeného nařízení vyplývá, že každá osoba, která je pojištěna v rámci systému sociálního zabezpečení pro zaměstnané osoby v některém členském státě, má nárok na rodinné dávky pro rodinné příslušníky, kteří mají bydliště v jiném členském státě, jako kdyby měli bydliště v prvním členském státě. Dodává, že s ohledem na rozsudky Soudního dvora ve věcech Dodl a Oberhollenzer (rozsudek ze dne 7. června 2005, C‑543/03, EU:C:2005:364), a Borger (rozsudek ze dne 10. března 2011, C‑516/09, EU:C:2011:136), vyplývá uvedený nárok z pouhé skutečnosti, že je dotyčná osoba pojištěna, a tudíž trvá i v případě, že v době podání své žádosti o rodinné dávky již tato osoba není zaměstnanou osobou ani v tomto okamžiku nepobírá dávky ze svého pojištění.
51.

Nařízení č. 1290/2005 stanoví vedle uvedené obecné povinnosti stanovené v čl. 9 odst. 1 rovněž zvláštní mechanismy, jejichž účelem je podpora včasného a účinného zpětného získávání neoprávněně vyplacených částek ze strany EZZF. Podstatné je, že čl. 32 odst. 5 nařízení zavedl mechanismus, který umožňuje rovné rozdělení (50/50) finanční zátěže v důsledku toho, že částky nebyly získány zpět, mezi rozpočet EU a dotčené členské státy, pokud nebyly částky získány zpět během čtyř let následujících po dni prvotního zjištění správním orgánem nebo soudem nebo během osmi let, jestliže je zpětné získání předmětem vnitrostátního soudního řízení. Kromě toho se Komise může na základě čl. 32 odst. 8 rozhodnout, je-li to vhodné, že vyloučí určité částky z financování z unijního rozpočtu v souladu s čl. 32 odst. 8 nařízení č. 1290/2005. Je tomu tak například v případě, kdy má Komise za to, že členský stát nebo jeho orgány jednaly nedbale při zpětném získávání částek ztracených kvůli nesrovnalostem.
13.

Dále, přestože si francouzská pobočka v případě své bankovní a finanční činnosti zvolila postavení osoby povinné k DPH ve Francii v souladu s čl. 13 částí C prvním pododstavcem šesté směrnice a čl. 137 odst. 1 směrnice 2006/112, které byly oba provedeny CGI, předkládající soud ani zúčastnění nepředložili žádné důkazy o tom, že by tato stálá provozovna byla zcela nezávislá na londýnském ústředí v tom smyslu, že by francouzská pobočka nesla riziko související s ekonomickou činností, kterou vykonává. Je tedy rozumné předpokládat, jak uvedla portugalská vláda, že francouzská pobočka není jako taková „osobou povinnou k dani“ ve smyslu čl. 4 odst. 1 šesté směrnice a čl. 9 odst. 1 prvního pododstavce směrnice 2006/112, a sice že na rozdíl od dceřiné společnosti nesplňuje podmínku „samostatného“ výkonu ekonomické činnosti bez ohledu na účel nebo výsledky této činnosti ( 9 ). Takovou samostatnou ekonomickou činnost naopak vykonává subjekt, který tvoří francouzská pobočka s londýnským ústředím, takže v souladu s judikaturou Soudního dvora právě tento subjekt by měl být považován za jedinou osobu povinnou k dani pro účely výkladu pravidel v oblasti DPH ( 10 ). Zúčastnění, kteří předložili v této věci vyjádření, s tím souhlasí. Tato judikatura se však výslovně netýká nároku na odpočet DPH, a může tudíž být pouze výchozím bodem pro posouzení, které musí být v projednávané věci provedeno.
76.

Jiný výklad by znamenal, že by původní podmínky rámcové dohody byly nepřiměřeně vágní, pokud jde o některé z jejích nejdůležitějších prvků, s dvojím a negativním důsledkem: na jedné straně by to odrazovalo hospodářské subjekty, které by mohly být případně zainteresovány, které by v důsledku neurčitého předmětu smlouvy upustily od účasti v řízení; na druhé straně by byl neúčinný zákaz provádět při zadávání zakázek „podstatné změny v podmínkách stanovených v rámcové dohodě“ (čl. 32 odst. 2 třetí pododstavec směrnice 2004/18).
21.

Z těch důvodů moderní státy, včetně členských států, investují značné finanční prostředky do udržení a rozvoje vzdělávacích systémů. Bylo by tedy vnitřně rozporné, pokud by zároveň omezovaly dostupnost tohoto systému zvyšováním cen služeb poskytovaných v jeho rámci z důvodu zdanění. To by rovněž odporovalo zásadě rovnosti, neboť osoby méně majetné by měly ke vzdělávacímu systému ztížený přístup. V neposlední řadě je třeba mít na paměti, že náklady na vzdělání dětí nesou obvykle rodiče. Tyto náklady jsou často velmi vysoké, přičemž nemají jednorázovou povahu, ale je třeba je nést po delší dobu. Pokud by převyšovaly finanční možnosti rodičů, mohli by tito rodiče upustit nejen od zajištění vzdělání dětem, ale dokonce i od rození dětí, což vede k demografickým problémům známým již řadě členských států.
26.

Můj výklad čl. 2 písm. a) a b) ve spojení s čl. 3 odst. 1 je v souladu s cíli směrnice 95/46, které uvádí, že směrnice by se měla mimo jiné použít na zaznamenání, uchování či sdělování zvukových a obrazových údajů týkajících se fyzických osob ( 13 ). Bod 16 odůvodnění uvádí, že oblast působnosti směrnice má být omezena, pokud jde o zpracování údajů tvořených zvuky či obrazy, pokud „byly zavedeny pro zajištění veřejné bezpečnosti, obrany a bezpečnosti státu, nebo pro výkon činností státu v oblasti trestní nebo pro výkon jiných činností, které nespadají do oblasti působnosti [unijního práva]“, a z toho a contrario vyplývá, že normotvůrce měl za to, že směrnice 95/46 by se v ostatních případech měla na videozáznamy vztahovat ( 14 ).
62.

Zadruhé ze systematického výkladu bodu 5 vyplývá, že úmyslem unijního zákonodárce nemohlo být, aby vykolení jako jeden z kroků procesu porážky bylo vždy perfektně čisté a nikdy nevedlo k žádné kontaminaci. To by bylo nejenom nepřiměřené, ale zároveň by to činilo poněkud nadbytečnou prohlídku po porážce. Jak totiž vyplývá z bodů 6 a 7, které logicky navazují na bod 5, části, které byly po prohlídce po porážce prohlášeny za nevhodné k lidské spotřebě, musí být co nejdříve odstraněny z čisté části zařízení a vnitřnosti ponechané v jatečně upraveném těle musí být co nejdříve zcela odstraněny. Z těchto pravidel jasně vyplývá, že jatky mohou problémy, které případně vznikly při vykolení, řešit a během fáze bezprostředně následující je napravit. Problém je buď určitým způsobem vyřešen, anebo musí být celé jatečně upravené tělo odstraněno.
70.

Jiné řešení by vedlo ke vzniku právní nejistoty při přepravě některých stejných výrobků uvnitř Společenství a k následným narušením trhu, protože v některých členských státech by se tyto výrobky prodávaly jako podléhající dani, a v jiných jako od daně osvobozené. Posuzování otázky, kdy a v jaké míře je vlastní určení některých výrobků, které nebyly zamýšleny pro lidskou spotřebu, de facto a ve skutečnosti nahrazeno lidskou spotřebou, by se odvíjelo od zjištění měnících se v závislosti na době a na zemi (či dokonce na oblasti té které země), což by bylo v rozporu s daňovou harmonizací, o kterou usiluje směrnice 92/83.
40.

Podle předkládajícího soudu v případě, že by prohlášení učiněné Polskou republikou nebylo platné, byly by oba členské státy povinny použít režim rámcového rozhodnutí 2008/909. Ve vztahu k Nizozemskému království by tedy předkládající soud měl předně posoudit, zda může vyložit čl. 5:2 odst. 3 WETS v souladu s tímto rámcovým rozhodnutím. Pokud by nebylo možné toto ustanovení vyložit způsobem, který by byl v souladu s rámcovým rozhodnutím 2008/909, WETS by se nepoužil a nebylo by zaručeno, že Nizozemské království trest skutečně vykoná. V takovém případě by byla odpověď na první otázku nadále relevantní. Jestliže by mohl být čl. 5:2 odst. 3 WETS naopak vyložen v souladu s rámcovým rozhodnutím 2008/909, předkládající soud uvádí, že by měl posoudit, zda je výkon trestu při použití WETS skutečně zaručen.
48.

Lze dodat, že tento závěr je rovněž v souladu se zásadou plné asimilace pohledávek zakotvené v čl. 13 odst. 1 směrnice 2010/24. Dle tohoto ustanovení je nutno s pohledávkami, které jsou předmětem žádosti o vymáhání, zacházet tak, jako by to byly pohledávky dožádaného členského státu. Pokud mají být pohledávky z jiného členského státu plně asimilovány s vnitrostátními pohledávkami ve smyslu řízení o vymáhání (a dojde k zaplacení určité peněžní částky), je jedině logické, aby byly tyto pohledávky asimilovány s vnitrostátními pohledávkami i co do rozporování některého aspektu týkajícího se tohoto vymáhání (a může-li potenciálně dojít k výplatě této peněžní částky). Plná asimilace vyžaduje asimilaci v obou směrech. Proto platí, že tak, jak by k tomu došlo v případě námitky týkající se jakéhokoli (vykonávacího) opatření přijatého orgány některého členského státu, musí být z povahy věci pasivně legitimován orgán, který ono napadené opatření (k vymáhání) přijal.
88.

V tomto duchu společnost Parpública zdůrazňuje, že dohody podepsané mimo jiné s Angolou a Mosambikem stanoví, že letecká společnost, která má zajišťovat spojení s Portugalskem, musí mít sídlo na území Portugalska, takže jejich přesun do jiného členského státu by znamenal ztrátu licence a příslušných provozních práv ( 45 ), což by mohlo velmi vážně poškodit jeden ze základních prvků komunikace, která je základem tradičních vztahů Portugalska se zeměmi lusofonního společenství národů, a která pro tento členský stát představuje prvořadý kulturní a politický statek.
84.

Pokud by tomu bylo jinak, pak by skutečně bylo potřeba vycházet z logiky, kterou v projednávané věci v podstatě prosazovala belgická vláda. Výjimka služeb obecného zájmu nehospodářské povahy podle směrnice o službách by prakticky doplňovala směrnici o další blokovou výjimku. Ta by byla definovaná druhem činnosti pro jakýkoliv a jakkoliv financovaný druh (vysokoškolského) vzdělávání. Je tomu tak proto, že v zájmu státu je, aby měl co možná nejvzdělanější obyvatelstvo, a jakékoliv poskytované vzdělávání proto bude vždy v obecném zájmu: všechny vzdělávací činnosti jsou tedy vyloučeny ze směrnice o službách jakožto služby obecného zájmu nehospodářské povahy ( 37 ).
80.

Pokud by však vnitrostátní soud mohl měnit obsah zneužívajících ujednání, splnění tohoto cíle by mohlo být ohroženo. Taková možnost by totiž mohla přispět k eliminaci odrazujícího účinku pro prodávající a poskytovatele tím, že se taková zneužívající ujednání vůči spotřebiteli jednoduše neuplatní, a mohlo by je to tak svádět k používání uvedených ujednání, jelikož by věděli, že i když by mělo být rozhodnuto o jejich neplatnosti, může vnitrostátní soud smlouvu v nezbytném rozsahu doplnit, takže by jejich zájmy byly tímto způsobem přesto zajištěny ( 23 ).
36.

Česká vláda naproti tomu uvádí, že dotčená látka nebyla v době rozhodné pro projednávanou věc odpadem ve smyslu čl. 3 odst. 1 rámcové směrnice o odpadech, protože je zaregistrována podle nařízení REACH a je používána jako palivo. Česká vláda kromě toho tvrdí, že se Komise nemůže dovolávat čl. 28 odst. 1 nařízení o přepravě odpadů. V případě, že by členský stát mohl použít čl. 28 odst. 1 dle své libovůle, aniž by bylo objektivně prokázáno, že látka je skutečně odpadem, vedlo by to podle názoru České republiky k závažnému narušení volného pohybu zboží. Členské státy by například mohly ochromit dovoz potravin z jiných členských států.
42.

Jak tvrdí Komise (viz bod 31 výše), podle ustálené judikatury Soudního dvora platí, že nestanoví-li Smlouva o přistoupení nového členského státu jinak, použije se unijní právo ode dne přistoupení na budoucí účinky situací vzniklých před přistoupením tohoto nového členského státu k Evropské unii ( 36 ). Na jednání nebylo předloženo nic, co by nasvědčovalo tomu, že by postavení takových dlužníků, jako je žalobkyně, bylo předmětem jednání s Chorvatskem. Jak poznamenala Komise ve svém písemném vyjádření, ve Smlouvě o přistoupení Chorvatska žádná taková odchylka není obsažena ( 37 ).