ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3

Body 4, 5, 7, 12, 21 a 34 odůvodnění směrnice 2011/83 uvádějí: „(4) […] Harmonizace určitých aspektů spotřebitelských smluv uzavřených na dálku nebo mimo obchodní prostory je nezbytná pro podporu skutečného spotřebitelského vnitřního trhu, na němž je nastolena správná rovnováha mezi vysokou úrovní ochrany spotřebitele a konkurenceschopností podniků […] (5) […] Úplná harmonizace v oblasti informací pro spotřebitele a práva odstoupit od smluv uzavřených na dálku a smluv uzavřených mimo obchodní prostory […] přispěje k vysoké míře ochrany spotřebitelů a k lepšímu fungování spotřebitelského vnitřního trhu. […] (7) Úplnou harmonizací některých klíčových regulačních aspektů by se významným způsobem měla zvýšit právní jistota jak pro spotřebitele, tak pro obchodníky. Spotřebitelé i obchodníci by měli mít možnost spolehnout se na jednotný regulační rámec vycházející z jasně vymezených právních pojmů, které upravují určitá hlediska smluv uzavíraných mezi podniky a spotřebiteli v celé Unii. Výsledkem takové harmonizace by mělo být odstranění překážek vzniklých v důsledku roztříštěnosti pravidel a dotvoření vnitřního trhu v této oblasti. Tyto překážky lze odstranit pouze tím, že budou stanovena jednotná pravidla na úrovni Unie. Kromě toho by spotřebitelé měli požívat společné vysoké úrovně ochrany v celé Unii. […] (12) Požadavky na informace stanovené touto směrnicí by měly doplňovat požadavky na informace směrnice Evropského parlamentu a Rady 2006/123/ES ze dne 12. prosince 2006 o službách na vnitřním trhu [(Úř. věst. 2006, L 376, s. 36)] a směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/31/ES ze dne 8. června 2000 o některých právních aspektech služeb informační společnosti, zejména elektronického obchodu, na vnitřním trhu (směrnice o elektronickém obchodu) [(Úř. věst. 2000, L 178, s. 1; Zvl. vyd. 13/25, s. 399)]. Členské státy by i nadále měly mít možnost ukládat poskytovatelům služeb usazeným na jejich území další požadavky na informace. […] (21) […] Mimo obchodní prostory může být spotřebitel potenciálně vystaven psychologickému nátlaku nebo vůči němu může být využito momentu překvapení, bez ohledu na to, zda si návštěvu obchodníka vyžádal či nikoli. […] […] (34) Obchodník by měl spotřebitele jasně a srozumitelně informovat předtím, než bude spotřebitel zavázán smlouvou uzavřenou na dálku nebo smlouvou uzavřenou mimo obchodní prostory, jakoukoliv smlouvou jinou, než je smlouva uzavřená na dálku či mimo obchodní prostory, nebo jinou příslušnou smluvní nabídkou. Při poskytování těchto informací by měl obchodník přihlédnout ke specifickým potřebám spotřebitelů, kteří jsou vzhledem ke svému duševnímu nebo tělesnému postižení, psychické labilitě, věku či důvěřivosti obzvlášť ohroženi způsobem, který může obchodník v rozumné míře předvídat. Přihlížení k těmto specifickým potřebám by však nemělo vést k různé míře ochrany spotřebitele.“
3

Body 15, 21 a 34 odůvodnění nařízení č. 1215/2012 zní takto: „(15) Pravidla pro určení příslušnosti by měla být vysoce předvídatelná a měla by vycházet ze zásady, podle které je příslušnost obecně založena na místě bydliště žalovaného. Příslušnost by měla být na tomto základě vždy určitelná, kromě několika přesně vymezených případů, kdy předmět sporu nebo smluvní volnost stran opravňuje k použití odlišného spojujícího prvku. Sídlo právnické osoby musí být v nařízení samostatně vymezeno tak, aby společná pravidla byla přehlednější a zamezilo se sporům o příslušnost. […] (21) V zájmu harmonického výkonu spravedlnosti je nezbytné minimalizovat možnost souběžných řízení a zajistit, aby v různých členských státech nebyla vydána vzájemně neslučitelná rozhodnutí. Měl by existovat jasný a účinný mechanismus pro řešení souběžně probíhajících řízení, a rovněž pro zamezení obtíží vyplývajících z rozdílů mezi jednotlivými členskými státy, pokud jde o stanovení doby, kdy se věc považuje za projednávanou. Pro účely tohoto nařízení by měla být tato doba stanovena samostatně. […] (34) Měla by být zajištěna kontinuita mezi úmluvou [ze dne 27. září 1968 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 1972, L 299, s. 32)], nařízením [Rady] (ES) č. 44/2001 [ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 2001, L 12, s. 1; Zvl. vyd. 19/04, s. 42)] a tímto nařízením a za tímto účelem by měla být přijata přechodná ustanovení. Stejná potřeba kontinuity trvá, i pokud jde o výklad Bruselské úmluvy z roku 1968 a nařízení, která ji nahrazují, Soudním dvorem Evropské unie.“
35

Pojmy „úplné provedení“ a „správné provedení“ je tudíž nutno dle názoru Komise jednoznačně odlišovat. Konstatuje-li Komise mezery v provádění směrnice do vnitrostátního práva, neznamená to, že provedla kontrolu souladu stávajících vnitrostátních ustanovení s touto směrnicí. To platí tím spíše, pokud členský stát, který nesplnil svou povinnost, stejně jako v projednávané věci sám připouští, že směrnice byla do jeho vnitrostátního práva provedena zatím pouze částečně. O tomto rozdílu ostatně výstižně svědčí důsledky plynoucí z rozsudku, kterým je rozhodnuto o nesplnění povinnosti. Je-li totiž konstatováno, že vnitrostátní legislativní opatření není v souladu s unijním právem, příslušné vnitrostátní orgány nemohou předmětné vnitrostátní opatření uplatňovat, ačkoliv vnitrostátní zákonodárce zatím z dotčeného rozsudku nevyvodil žádné důsledky. Z rozsudku, v němž je zjištěna mezera v provádění směrnice, naproti tomu zákaz uplatňovat stávající vnitrostátní opatření vyplývat nemůže, jelikož v takovém rozsudku je konstatováno pouze to, že ve vnitrostátním právu chybí opatření vyžadovaná unijním právem.
13

Za těchto podmínek se Gerechtshof Den Haag (odvolací soud v Haagu) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1) a) Musí být obchodník, který na základě smlouvy uzavřené se svým dodavatelem (tedy dovozcem, velkoobchodníkem, distributorem, výrobcem nebo jinou osobou, od které předmět nabyl) vrátí tomuto dodavateli předmět vrácený spotřebitelem nebo předmět, který se stal v jeho sortimentu nadbytečným, považován za držitele, který se zbavuje předmětu ve smyslu čl. 3 bodu 1 směrnice [2008/98]? b) Je pro odpověď na [první] otázku [písm. a)] relevantní, že se jedná o předmět, který má snadno odstranitelnou vadu či nedostatek? c) Je pro odpověď na [první] otázku [písm. a)] relevantní, že se jedná o předmět, který má vadu nebo nedostatek takového rozsahu nebo takové závažnosti, že z tohoto důvodu již není vhodný nebo použitelný ke svému původnímu účelu? 2) a) Musí být obchodník nebo dodavatel, který dále prodá kupujícímu (nakupujícímu nevyužité zásoby) předmět, který vrátil spotřebitel nebo se stal nadbytečným v jeho sortimentu, považován za držitele, který se zbavuje předmětu ve smyslu čl. 3 bodu 1 směrnice [2008/98]? b) Je pro odpověď na [druhou] otázku [písm. a)] relevantní, jak vysoká je kupní cena, kterou musí kupující zaplatit prodejci nebo dodavateli? c) Je pro odpověď na [druhou] otázku [písm. a)] relevantní, že se jedná o předmět, který má snadno odstranitelnou vadu či nedostatek? d) Je pro odpověď na [druhou] otázku [písm. a)] relevantní, že se jedná o předmět, který má vadu nebo nedostatek takového rozsahu nebo takové závažnosti, že z tohoto důvodu již není vhodný nebo použitelný ke svému původnímu účelu? 3) a) Musí být kupující, který (zahraniční) třetí osobě dále prodává velkou zásilku zboží koupeného od obchodníků a dodavatelů, které spotřebitelé vrátili nebo se stalo nadbytečným, považován za držitele, který se zbavuje zboží ve smyslu čl. 3 bodu 1 směrnice [2008/98]? b) Je pro odpověď na [třetí] otázku [písm. a)] relevantní, jak vysoká je kupní cena, kterou musí kupujícímu zaplatit třetí osoba? c) Je pro odpověď na [třetí] otázku [písm. a)] relevantní, že je v této zásilce zahrnuto i zboží, které má snadno odstranitelnou vadu či nedostatek? d) Je pro odpověď na [třetí] otázku [písm. a)] relevantní, že je v této zásilce zahrnuto i zboží, které vykazuje vadu nebo nedostatek takového rozsahu nebo takové závažnosti, že z tohoto důvodu již není dotčený předmět vhodný nebo použitelný ke svému původnímu účelu? e) Je pro odpověď na [třetí] otázku [písm. c)] nebo [třetí] otázku [písm. d)] relevantní, jaký procentní podíl má vadné zboží v celkové zásilce zboží dále prodávaného třetí osobě? Pokud je odpověď na tuto otázku kladná, jaký procentní podíl je zlomový?“
29

Tento orgán má za to, že studie, o které se tento členský stát opírá, neprokazují existenci vztahu mezi cenami služeb a jejich kvalitou. Poukazuje rovněž na to, že z vysvětlení předložených uvedeným členským státem není zřejmé, proč by tvrzený motivující účinek minimálních sazeb vedl k důsledkům, které Spolková republika Německo v obecné rovině popisuje. Komise má za to, že dopis Evropské rady inženýrských komor ze dne 5. listopadu 2015 odkazuje na prohlášení této Rady ze dne 26. září 2015, v němž jsou příznivě popsány systémy zajišťující jednotné, předvídatelné a transparentní odměňování za určité typy služeb, které však závazně nestanovují sazby za tyto služby. Podle Komise z uvedeného prohlášení vyplývá, že požadovaného cíle lze dosáhnout i opatřeními méně restriktivními, než jsou opatření stanovená v HOAI. Má za to, že za účelem dosažení očekávané úrovně kvality by měla být přijata opatření jako alternativa k HOAI, jako jsou pravidla pro odbornou kvalifikaci a profesní odpovědnost.
23

Polská vláda má v prvé řadě za to, že směrnice 2006/123 se na věc v původním řízení nevztahuje, jelikož v ní jde o čistě vnitrostátní situaci bez jakéhokoli přeshraničního prvku. Vlámské společenství, belgická vláda a podpůrně i polská vláda se dále domnívají, že použitelnost této směrnice v projednávaném případě je třeba vyloučit, neboť magisterské diplomy dotčené v původním řízení byly vydány společností GES Switzerland, která se jakožto švýcarská společnost nemůže uvedené směrnice dovolávat. A nakonec norská vláda, aniž výslovně namítá nepřípustnost žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, poukazuje na to, že pokud by bylo prokázáno, že tyto diplomy vydala uvedená společnost, ani směrnice 2005/29 ani směrnice 2006/123 by se na věc v původním řízení nevztahovaly.
35

Pokud by tomu tak bylo, postoupení dotčené v původním řízení, k němuž došlo podle vyjádření předložených před Soudním dvorem před tím, než rozsudek, jímž byla přisouzena dotčená nemovitosti, nabyl právní moci, by spočívalo v převodu hmotného majetku jednou stranou opravňující druhou stranu k faktickému nakládání s uvedeným majetkem, jako by byla vlastníkem tohoto majetku, což představuje dodání zboží (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 27. března 2019, Mydibel, C‑201/18, EU:C:2019:254, bod 34 a citovaná judikatura). Kdyby tomu tak nebylo, plnění dotčené v původním řízení by spočívalo v převodu nehmotného majetku, jehož předmětem jsou práva k nemovitosti a spadalo by do pojmu poskytnutí služeb podle čl. 25 písm. a) směrnice 2006/112. Předkládající soud musí provést ověření, která jsou v tomto ohledu nezbytná.
22

Předkládající soud zdůrazňuje, že vlk je ve Finsku vážně ohroženým druhem. V průběhu posledních let zde počet vlků značně kolísal, a to pravděpodobně v důsledku pytláctví. Pokud jsou výjimky umožňující usmrcování vlků z důvodu tzv. „lovu za účelem regulace populace“ přiznány pro určitou oblast, klade si zejména otázku, zda musí být stav druhu z hlediska ochrany posuzován pro účely přiznání takové výjimky na základě čl. 16 odst. 1 písm. e) směrnice o přírodních stanovištích z hlediska této oblasti nebo celého území členského státu. Táže se rovněž, v jakém rozsahu mohou být takové výjimky odůvodněny omezením pytláctví a jaký význam má v tomto ohledu skutečnost, že spadají do rámce vnitrostátního plánu péče a vnitrostátní právní úpravy, které stanoví maximální počet jedinců, kteří mohou být každoročně odstřeleni na území státu. Žádá navíc o objasnění dopadu obtíží souvisejících s kontrolou pytláctví v rámci analýzy existence uspokojivého alternativního řešení usmrcování vlků. Konečně se předkládající soud snaží zjistit, zda úmysl vyhnout se vzniku škod způsobovaných psům a zvýšení obecného pocitu bezpečí obyvatelstva na dotčeném území spadá mezi důvody, které by mohly odůvodnit uvedenou výjimku.
12

V případě A. Krah byla při jejím zařazení se zpětnou účinností k 1. říjnu 2010 započítána relevantní odpracovaná doba čtyř let, takže byla zařazena do platové třídy B1 za podmínek uvedených v § 49 odst. 3 písm. b) kolektivní smlouvy, přičemž postup do vyššího platového stupně její platové třídy vyžaduje odpracování doby čtyř let.
3

Body 12, 13, 16, 19 a 20 odůvodnění směrnice 93/13 stanoví: „vzhledem k tomu, že však za daného stavu věcí vnitrostátní právní předpisy umožňují, aby se uvažovalo pouze o částečné harmonizaci; že zejména tato směrnice se vztahuje pouze na smluvní ujednání, která nebyla sjednána individuálně; že členským státům by měla být ponechána možnost, aby s náležitým ohledem na Smlouvu zajistily spotřebitelům vyšší úroveň ochrany prostřednictvím přísnějších vnitrostátních ustanovení, než jsou ustanovení této směrnice; vzhledem k tomu, že se předpokládá, že právní nebo správní předpisy členských států, které přímo nebo nepřímo stanoví ujednání spotřebitelských smluv, neobsahují zneužívající ujednání; že se proto nejeví jako nezbytné podřídit ustanovením této směrnice ujednání, která odrážejí závazné právní nebo správní předpisy a zásady nebo ustanovení mezinárodních úmluv, jejichž stranami jsou členské státy; že v tomto ohledu ‚závazné právní nebo správní předpisy‘ v čl. 1 odst. 2 zahrnují také pravidla, která se v souladu s právními předpisy použijí mezi smluvními stranami, pokud nebylo ujednáno jinak; […] vzhledem k tomu, že posouzení zneužívající povahy smluvních ujednání podle zvolených obecných kritérií, zejména v činnostech prodeje nebo poskytování, které mají veřejnoprávní povahu a které poskytují kolektivní služby se zohledněním solidarity mezi uživateli, musí být doplněno o prostředek k celkovému hodnocení různých dotčených zájmů; že to staví do popředí požadavek poctivosti; že při posuzování poctivosti musí být brán zvláštní ohled na sílu vyjednávacích pozic stran, na to, zda měl spotřebitel nějakou pohnutku k tomu, aby souhlasil s ujednáním, a zda zboží bylo dodáno nebo služby poskytnuty na zvláštní objednávku spotřebitele; že požadavek poctivosti může být uspokojen prodávajícím nebo poskytovatelem, jestliže jedná poctivě a spravedlivě s druhou stranou, jejíž oprávněné zájmy musí vzít v úvahu; […] vzhledem k tomu, že pro účely této směrnice se posouzení zneužívající povahy nesmí týkat ujednání, která popisují hlavní předmět smlouvy, ani poměru kvalita/cena dodávaného zboží nebo poskytovaných služeb; že hlavní předmět smlouvy a poměr kvalita/cena mohou být nicméně vzaty v úvahu při posuzování zneužívající povahy jiných ujednání; […] vzhledem k tomu, že smlouvy by měly být sepsány jasným a srozumitelným jazykem; že by měla být spotřebiteli dána příležitost, aby si prověřil všechna ujednání a v případě pochybnosti by měl převažovat výklad, který je pro spotřebitele nejpříznivější“.
34

Je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury Soudního dvora je v rámci spolupráce mezi Soudním dvorem a vnitrostátními soudy zavedené článkem 267 SFEU věcí pouze vnitrostátního soudu, kterému byl spor předložen a jenž musí nést odpovědnost za soudní rozhodnutí, které bude vydáno, aby s ohledem na konkrétní okolnosti věci posoudil jak nezbytnost rozhodnutí o předběžné otázce pro vydání rozsudku, tak relevanci otázek, které Soudnímu dvoru klade. Proto, týkají-li se položené otázky výkladu nebo platnosti unijního práva, je Soudní dvůr v zásadě povinen rozhodnout (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 16. června 2015, Gauweiler a další, C‑62/14, EU:C:2015:400, bod 24, a ze dne 4. prosince 2018, Minister for Justice and Equality a Commissioner of An Garda Síochána, C‑378/17, EU:C:2018:979, bod 26).
11

V bodě 32 odůvodnění nařízení 2016/679 se uvádí: „Souhlas by měl být dán jednoznačným potvrzením, které je vyjádřením svobodného, konkrétního, informovaného a jednoznačného svolení subjektu údajů ke zpracování osobních údajů, které se jej týkají, a to [například] v podobě písemného prohlášení, i učiněného elektronicky, nebo ústního prohlášení. Mohlo by se například jednat o zaškrtnutí políčka při návštěvě internetové stránky, volbu technického nastavení pro služby informační společnosti nebo jiné prohlášení či jednání, které v této souvislosti jasně signalizuje souhlas subjektu údajů s navrhovaným zpracováním jeho osobních údajů. Mlčení, předem zaškrtnutá políčka nebo nečinnost by tudíž neměly být považovány za souhlas. Souhlas by se měl vztahovat na veškeré činnosti zpracování prováděné pro stejný účel nebo stejné účely. Jestliže má zpracování několik účelů, měl by být souhlas udělen pro všechny. Má-li subjekt údajů vyjádřit souhlas na základě žádosti podané elektronickými prostředky, musí být žádost jasná a stručná a nesmí zbytečně narušit využívání služby, pro kterou je souhlas dáván.“
2)

Ustanovení čl. 8 odst. 1 a 5 směrnice 95/46 musí být vykládána v tom smyslu, že provozovatel vyhledávače je na základě těchto ustanovení povinen až na výjimky stanovené touto směrnicí vyhovět žádostem o odstranění odkazů na internetové stránky, na kterých jsou uvedeny osobní údaje, které spadají do zvláštních kategorií ve smyslu těchto ustanovení. Článek 8 odst. 2 písm. e) směrnice 95/46 musí být vykládán v tom smyslu, že podle tohoto ustanovení může takový provozovatel odmítnout vyhovět žádosti o odstranění odkazů, zjistí-li, že dotčené odkazy vedou na obsah, jehož součástí jsou osobní údaje, které spadají do zvláštních kategorií podle tohoto čl. 8 odst. 1, avšak na jejichž zpracování se vztahuje výjimka stanovená v uvedeném čl. 8 odst. 2 písm. e), pokud toto zpracování splňuje všechny ostatní zákonné podmínky stanovené touto směrnicí a pokud subjekt údajů nemá na základě článku 14 prvního pododstavce písm. a) uvedené směrnice právo vznést proti uvedenému zpracování námitku z vážných a legitimních důvodů souvisejících s jeho osobní situací. Ustanovení směrnice 95/46 musí být vykládána v tom smyslu, že je-li provozovateli vyhledávače předložena žádost o odstranění odkazu na internetovou stránku, na níž jsou zveřejněny osobní údaje, které spadají do zvláštních kategorií podle čl. 8 odst. 1 a 5, musí tento provozovatel na základě všech relevantních okolností věci a s ohledem na závažnost zásahu do základního práva subjektu údajů na soukromí a na ochranu osobních údajů ve smyslu článků 7 a 8 Listiny základních práv Evropské unie ověřit, zda nejsou dány důvody významného veřejného zájmu podle čl. 8 odst. 4 uvedené směrnice a zda se s ohledem na podmínky stanovené v tomto ustanovení jeví, že uvedení tohoto odkazu v seznamu výsledků zobrazeném po zadání jména subjektu údajů do vyhledavače je nezbytně nutné k tomu, aby bylo chráněno právo uživatelů internetu, kteří mají potenciálně zájem na tom mít přístup k této internetové stránce na základě zadání takového dotazu do vyhledávače, na svobodu informací chráněné článkem 11 Listiny.
39

Začtvrté má Komise za to, že v projednávaném případě nebylo namístě vyvažovat synalagmatický vztah, neboť v rámci koncese je koncesionář odměněn provozováním infrastruktury a nese riziko spojené s provozem, takže ochrana smluvní rovnováhy by toto riziko zcela eliminovala a zkreslila předmět koncesní smlouvy. Pokud jde navíc o případné odůvodnění toho, že při uzavírání jednotné smlouvy z roku 2009 nedošlo k soutěži, „potřebou zaručit smluvní rovnováhu“, Komise tvrdí, že rozsudek ze dne 14. července 2016, Promoimpresa a další (C‑458/14 a C‑67/15, EU:C:2016:558), na který poukazuje Italská republika, není v tomto případě relevantní, neboť se týká toho, zda lze uplatnit zásady vyplývající ze Smlouvy o FEU na koncese, které až do vstupu směrnice Evropského parlamentu a Rady 2014/23/EU ze dne 26. února 2014 o udělování koncesí (Úř. věst. 2014, L 94, s. 1), žádná směrnice neupravovala, zatímco při uzavírání jednotné smlouvy z roku 2009 již směrnice 2004/18 platila. Tento orgán s odkazem na rozsudek ze dne 4. června 2009, Komise v. Řecko (C‑250/07, EU:C:2009:338, bod 38), zdůrazňuje, že směrnice 2004/18 nestanoví výjimky ze zásady rovného zacházení, jež by se zakládaly na údajné potřebě „zaručit smluvní rovnováhu“, ale stanoví jiné výjimky z této zásady, které musí být vykládány restriktivně. Z rozsudku ze dne 14. listopadu 2013, Belgacom (C‑221/12, EU:C:2013:736, bod 40), podle ní dále vyplývá, že zásady právní jistoty se nelze dovolávat za účelem rozšíření účelu dohody, které by bylo v rozporu se zásadami rovného zacházení a zákazu diskriminace, jakož i z nich vyplývající povinností transparentnosti.
34

Doplnění takové podmínky není ostatně odůvodněno cílem sledovaným uvedenou směrnicí, a to snížit náklady na lékařskou péči a učinit ji přístupnější jednotlivcům (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 13. března 2014, Klinikum Dortmund, C‑366/12, EU:C:2014:143, bod 28 a citovaná judikatura), neboť uvedená lékařská péče má dostatečnou úroveň kvality (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 27. dubna 2006, Solleveld a van den Hout-van Eijnsbergen, C‑443/04 a C‑444/04, EU:C:2006:257, bod 37), aniž by byl v tomto ohledu rozhodující vztah vzájemné důvěry mezi pacientem a poskytovatelem zdravotní péče.
6

Body 4, 5, 7, 8, 10 a 22 odůvodnění směrnice 2004/48 uvádějí: „(4) Na mezinárodní úrovni jsou všechny členské státy i samo Společenství v záležitostech spadajících do jejich pravomoci vázány [Dohodou TRIPS] […] (5) Dohoda TRIPS obsahuje zejména ustanovení o prostředcích k dodržování práv duševního vlastnictví, které[á] tvoří společná pravidla použitelná na mezinárodní úrovni a prováděná ve všech členských státech. Touto směrnicí by neměly být dotčeny mezinárodní závazky členských států, včetně závazků vyplývajících z dohody TRIPS. […] (7) Z konzultací Komise týkajících se této otázky vyplývá, že v členských státech, nehledě na dohodu TRIPS, stále existují velké rozdíly v prostředcích k dodržování práv duševního vlastnictví. Například existují výrazné rozdíly v jednotlivých členských státech mezi prováděcími pravidly pro používání prozatímních opatření, užívaných zejména k zajištění důkazů, stanovení výše náhrady škody, nebo v řízení vedoucímu k vydání soudního zákazu. […] (8) Rozdíly mezi úpravami v jednotlivých členských státech týkajícími se prostředků k dodržování práv duševního vlastnictví jsou na újmu řádnému fungování vnitřního trhu a znemožňují zajištění rovnocenné úrovně ochrany práv duševního vlastnictví v celém Společenství. […] […] (10) Cílem této směrnice je sblížení právních systémů [členských států] tak, aby byla zajištěna vysoká, rovnocenná a stejnorodá úroveň ochrany [duševního vlastnictví na] vnitřní[m] trhu. […] (22) Je také nezbytné stanovit prozatímní opatření k okamžitému ukončení porušování práv, bez čekání na rozhodnutí ve věci samé, při zajištění práva na obhajobu, přiměřenosti prozatímních opatření s ohledem na zvláštní okolnosti dotyčného případu a poskytnutím záruky úhrady nákladů a škody způsobené žalovanému neoprávněným návrhem. Taková opatření jsou zvlášť oprávněná tam, kde by prodlení způsobilo nenapravitelnou újmu nositeli práva duševního vlastnictví.“
46

Co se týče autorského práva, z článku 9 směrnice 2001/29, který je nadepsán „Další používání jiných právních předpisů“ a musí být vykládán mimo jiné se zřetelem ke všem jazykovým zněním (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 4. února 2016, C & J Clark International a Puma, C‑659/13 a C‑34/14, EU:C:2016:74, bod 122 a citovaná judikatura) a ve světle bodu 60 odůvodnění této směrnice, vyplývá, že touto směrnicí nejsou dotčena vnitrostátní či unijní ustanovení v dalších oblastech, zejména ustanovení týkající se práv týkajících se (průmyslových) vzorů.