(viz bod 45)

Článek 54 Úmluvy k provedení Schengenské dohody (ÚPSD), který podmiňuje uplatnění zásady ne bis in idem tím, že v případě odsouzení sankce „již byla vykonána“ nebo je „právě vykonávána“, je slučitelný s článkem 50 Listiny základních práv Evropské unie, který tuto zásadu zaručuje.

Dodatečná podmínka výkonu obsažená v článku 54 ÚPSD představuje omezení zásady ne bis in idem, které je slučitelné s článkem 50 Listiny, jelikož na toto omezení se vztahují vysvětlení k Listině týkající se posledně uvedeného článku, na která přímo odkazují ustanovení čl. 6 odst. 1 třetího pododstavce SEU a čl. 52 odst. 7 Listiny.

V každém případě, podmínka výkonu, která činí širší ochranu, již poskytuje článek 50 Listiny, závislou na dodatečné podmínce, představuje omezení práva zakotveného v uvedeném článku ve smyslu článku 52 Listiny.

Zaprvé je totiž třeba o omezení zásady ne bis in idem mít za to, že je stanoveno zákonem, jelikož vyplývá z článku 54 ÚPSD.

Zadruhé je o takovém ustanovení, jako je článek 54 ÚPSD, třeba mít za to, že respektuje podstatu zásady ne bis in idem. Podmínka výkonu stanovená v tomto článku totiž nezpochybňuje zásadu ne bis in idem jako takovou, neboť jejím účelem je zabránit tomu, aby osoba, která byla pravomocně odsouzena v prvním smluvním státě, již nemohla být stíhána za tentýž čin ve druhém smluvním státě, a zůstala tedy nakonec nepotrestána, pokud první stát výkon uloženého trestu nezajistil.

Cíl Unie stát se prostorem svobody, bezpečnosti a práva, jak vyplývá z čl. 67 odst. 3 SFEU, vede k tomu, že Unie musí usilovat o zajištění vysoké úrovně bezpečnosti prostřednictvím opatření pro předcházení trestné činnosti a boji proti ní, prostřednictvím opatření pro koordinaci a spolupráci mezi policejními a justičními orgány a jinými příslušnými orgány, jakož i prostřednictvím vzájemného uznávání soudních rozhodnutí v trestních věcech, a je-li to nezbytné, prostřednictvím sbližování předpisů trestního práva. Podmínka výkonu stanovená v článku 54 ÚPSD zapadá do tohoto kontextu, jelikož jejím cílem je zabránit v prostoru svobody, bezpečnosti a práva tomu, aby osoby odsouzené v členském státě Evropské unie konečným rozsudkem mohly zůstat nepotrestány. Kromě toho je k dosažení tohoto cíle vhodná, jelikož tím, že v případě nevykonání uložené sankce je orgánům smluvního státu umožněno stíhat pro tentýž čin osobu, která již byla odsouzena konečným rozsudkem jiného smluvního státu, je zabráněno riziku, že uvedený odsouzený zůstane nepotrestán, jelikož opustil území státu, ve kterém byl rozsudek vydán. Co se týče nezbytnosti uvedené podmínky, na úrovni Unie sice existuje řada nástrojů sekundárního práva, jež mají usnadnit spolupráci mezi členskými státy v trestních věcech, takové nástroje vzájemné pomoci však nestanoví podmínku výkonu obdobnou podmínce v článku 54 ÚPSD, a nemohou tak zajistit plné dosažení sledovaného cíle. V rámci konkrétního použití podmínky výkonu podle článku 54 na jednotlivý případ však nelze vyloučit, že na základě čl. 4 odst. 3 SEU a uvedených nástrojů sekundárního práva navážou příslušné vnitrostátní soudy kontakt a zahájí konzultace, aby ověřily, zda členský stát prvního odsouzení má skutečně v úmyslu přistoupit k výkonu uložených sankcí.

(viz body 55, 57–59, 62–65, 68, 73, 74, výrok 1)