Keywords

Summary



Keywords

1. Volný pohyb služeb – Služby – Pojem – Poskytování lékařské péče v jiném členském státě uhrazené pacientem – Zahrnutí

(Článek 49 ES)

2. Sociální zabezpečení migrujících pracovníků – Zdravotní pojištění – Poskytování péče v jiném členském státě

(Nařízení Rady č. 1408/71, článek 22)

3. Volný pohyb služeb – Omezení – Vnitrostátní právní úprava týkající se náhrady léčebných výdajů vynaložených v jiném členském státě

(Článek 49 ES)

Summary

1. Zdravotní služby poskytované za úplatu spadají do působnosti ustanovení o volném pohybu služeb, aniž je třeba činit rozdíl podle toho, zda je péče poskytována v rámci nemocnice, nebo mimo ni.

Článek 152 odst. 5 ES mimoto nevylučuje povinnost členských států z titulu jiných ustanovení Smlouvy, jako je článek 49 ES, přizpůsobit své systémy sociálního zabezpečení, aniž je přitom možné mít za to, že je tím porušena jejich svrchovaná pravomoc v této oblasti.

Okolnost, že vnitrostátní právní úprava spadá do oblasti sociálního zabezpečení, a že pokud jde o zdravotní pojištění, stanoví konkrétně poskytování věcných dávek namísto peněžité náhrady výdajů, nemůže vyjmout zdravotní péči z rozsahu působnosti této svobody. Lékařská služba mimoto nepřestává být poskytováním služeb ve smyslu článku 49 ES z důvodu, že pacient poté, co zaplatil zahraničnímu poskytovateli za poskytnutou péči, požádá následně o náhradu nákladů na péči ze strany vnitrostátního zdravotního systému.

Z toho vyplývá, že se článek 49 v oblasti přeshraniční zdravotní péče použije.

(viz body 46, 49–52)

2. Článek 22 nařízení č. 1408/71, ve znění pozměněném a aktualizovaném nařízením č. 118/97, ve znění nařízení č. 1992/2006, nezakládá zásadu požadavku předchozího povolení pro veškerou léčbu v jiném členském státě.

Skutečnost, že vnitrostátní opatření může být případně v souladu s určitým ustanovením sekundárního práva, jako je výše uvedený článek 22, nemá za následek to, že se na toto opatření nevztahují ustanovení Smlouvy. Cílem čl. 22 odst. 1 nařízení č. 1408/71 je dále umožnit pojištěnci, který získal povolení příslušné instituce k odjezdu do jiného členského státu za účelem léčení přiměřeného jeho zdravotnímu stavu, pobírat věcné dávky v nemoci na účet příslušné instituce podle právních předpisů státu, v němž jsou dávky poskytovány zejména v případech, kdy je převoz nezbytným s ohledem na zdravotní stav dotčené osoby, a to bez dodatečných výdajů. Předmětem článku 22 uvedeného nařízení vykládaného v souladu s jeho cílem naopak není úprava, a tudíž ani zákaz, hrazení výdajů za péči vzniklých v jiném členském státě ze strany členského státu pojištěnce a podle tarifů platných v uvedeném členském státě, a to i bez předchozího povolení.

(viz body 69–70)

3. Členský stát, který s výjimkou případů stanovených v nařízení č. 1408/71, ve znění pozměněném a aktualizovaném nařízením č. 118/97, ve znění nařízení č. 1992/2006, nestanoví možnost úhrady výdajů na mimonemocniční péči vynaložených v jiném členském státě, která nezahrnuje využití velkých a nákladných přístrojů uvedených v taxativním výčtu ve vnitrostátních právních předpisech, nebo v případech, kdy vnitrostátní právní úprava, kterou se stanoví požadavky pro úhradu léčebných výdajů vzniklých v zahraničí, připouští možnost úhrady uvedené péče, její úhradu podmiňuje udělením předchozího povolení, nesplňuje povinnosti, které pro něj vyplývají z článku 49 ES.

I když taková právní úprava přímo nebrání dotyčným pacientům obrátit se na poskytovatele zdravotních služeb usazeného v jiném členském státě, vyhlídka finanční újmy vzniklé v případě, že by vnitrostátní zdravotní systém v návaznosti na negativní správní rozhodnutí nepřevzal léčebné výdaje, již je může sama o sobě zjevně odradit. Složitost povolovacího postupu, projevuje-li se třístupňovým provedením, představuje další odrazující faktor pro využití přeshraničních zdravotních služeb. Pokud navíc vnitrostátní právní úprava stanoví hrazení lékařské péče v zahraničí pouze v jediném výjimečném případě, kdy vnitrostátní zdravotní systém nemá k dispozici léčebné řešení pro nemocného účastníka tohoto systému, je tato podmínka sama o sobě způsobilá značně omezit případy, kdy lze povolení získat.

Takové omezení není odůvodněno rizikem, že bude vážně narušena finanční rovnováha systému sociálního zabezpečení, pokud ze spisu nevyplývá, že by zrušení požadavku předchozího povolení pro mimonemocniční péči v jiném členském státě vyvolalo – nehledě na jazykové překážky, zeměpisnou vzdálenost, náklady na pobyt v zahraničí – přeshraniční pohyb pacientů v takové míře, že by tím byla vážně narušena finanční rovnováha vnitrostátního systému sociálního zabezpečení, a že by tudíž byla ohrožena celková úroveň ochrany veřejného zdraví, což by mohlo platně odůvodňovat překážku základní zásadě volného pohybu služeb.

Požadavek předchozího povolení pro úhradu dotyčných léčebných výdajů dále nelze ospravedlnit důvody ochrany zdraví vážícími se k potřebě kontroly kvality zdravotní péče poskytované v zahraničí. Požadavek takového předchozího povolení nemohou odůvodnit ani základní charakteristiky vnitrostátního systému, jako je neexistence mechanismu úhrady léčebných výdajů a povinnost postupovat pro účely návštěvy u odborného lékaře přes všeobecného lékaře.

Důvody týkající se restriktivní povahy požadavku předchozího povolení a neexistence jeho legitimního odůvodnění se uplatní tím spíše, pokud jde o mimonemocniční zdravotní péči, u které není dána jakákoliv možnost úhrady.

(viz body 62–63, 76, 83–84, 88, 92, 95 a výrok)