ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Nová čtyřkolá terénní vozidla s jedním sedadlem, s řízením Ackermanova typu ovládaným ruční pákou a s vlečným hákem, jejichž technické vlastnosti jim umožňují tlačit alespoň dvojnásobek jejich vlastní hmotnosti, totiž musí být zařazena do položky 8701 90 kombinované nomenklatury, neboť zařazení uvedených vozidel do osmimístných podpoložek je určováno výkonem jejich motoru. V této souvislosti jsou dotčeny výlučně osmimístné podpoložky 8701 90 11 až 8701 90 39 kombinované nomenklatury, které se týkají nových zemědělských a lesnických traktorů a tahačů.

Bod 2 přílohy nařízení Komise č. 1051/2009 o zařazení určitého zboží do kombinované nomenklatury je neplatný v rozsahu, v němž zařazuje v něm popsané vozidlo do podpoložky 8701 90 90 této kombinované nomenklatury, ve znění nařízení č. 948/2009, a nikoli do podpoložek 8701 90 11 až 8701 90 39 uvedené kombinované nomenklatury podle výkonu motoru tohoto vozidla.

Vysvětlivky ke kombinované nomenklatuře pro zařazování zboží přispívají k výkladu dosahu jednotlivých položek sazebníku, aniž by však měly závaznou právní sílu. V této souvislosti je podle všeobecného pravidla č. 1 zařazení zboží právně určeno zněním čísel, položek a poznámek ke třídám nebo kapitolám a ostatními všeobecnými pravidly, pokud nejsou v rozporu s uvedenými čísly, položkami a poznámkami. Podle všeobecného pravidla č. 6 platí, že zařazení zboží do položek a podpoložek určitého čísla je pro právní účely stanoveno zněním těchto položek a podpoložek a příslušných poznámek k položkám a podpoložkám, jakož i mutatis mutandis ostatními všeobecnými pravidly. Kromě toho z všeobecného pravidla č. 3 písm. a) vyplývá, že pokud se jeví, že zboží lze zařadit do dvou čísel, má číslo, které obsahuje nejspecifičtější popis, přednost před čísly s obecnějším popisem. Konečně účel použití výrobku může navíc tvořit objektivní kritérium pro zařazení, pokud je inherentní tomuto výrobku, přičemž to, zda tomu tak skutečně je, musí být posouzeno v závislosti na objektivních charakteristikách a vlastnostech zboží.

(viz body 52–54, 56)
Věc C‑592/15

Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

proti

British Film Institute

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division)]

„Řízení o předběžné otázce – Daň z přidané hodnoty – Šestá směrnice 77/388/EHS – Článek 13 část A odst. 1 písm. n) – Osvobození poskytování určitých kulturních služeb od daně – Neexistence přímého účinku – Určování kulturních služeb osvobozených od daně – Posuzovací pravomoc členských států“

Shrnutí – rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 15. února 2017

Harmonizace daňových právních předpisů – Společný systém daně z přidané hodnoty – Osvobození od daně stanovená šestou směrnicí – Osvobození některých činností ve veřejném zájmu od daně – Článek 13 část A odst. 1 písm. n) – Osvobození poskytování určitých kulturních služeb od daně – Přímý účinek – Nedostatek

[Směrnice Rady 77/388, čl. 13 část A odst. 1 písm. n)]

Článek 13 část A odst. 1 písm. n) šesté směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně, který upravuje osvobození „poskytování určitých kulturních služeb“ od daně, musí být vykládán v tom smyslu, že nemá přímý účinek, takže v případě, že toto ustanovení nebylo provedeno, nemůže se jej veřejnoprávní subjekt nebo jiný subjekt uznaný dotyčným členským státem a poskytující kulturní služby dovolávat přímo.

Doslovný výklad čl. 13 části A odst. 1 písm. n) šesté směrnice potvrzuje geneze této směrnice, jakož i cíle sledované unijním normotvůrcem.

Platí tedy, že když čl. 13 část A odst. 1 písm. n) šesté směrnice hovoří o „poskytování určitých kulturních služeb“, nevyžaduje osvobození poskytování veškerých kulturních služeb, takže členské státy mohou osvobodit od DPH „určité“ služby a zároveň jiné kulturní služby této dani podrobit.

(viz body 19, 23, 28 a výrok)
(viz bod 19)

Viz znění rozhodnutí.

Elektronická databáze zajisté umožňuje extrakci každé v ní obsažené informace. Nicméně z možnosti, že z takové databáze lze vytvořit dokument, nelze vyvodit, že tento dokument musí být kvalifikován jako existující ve smyslu nařízení č. 1049/2001 o přístupu veřejnosti k dokumentům Evropského parlamentu, Rady a Komise. Právo na přístup k dokumentům orgánů se totiž týká pouze existujících dokumentů, které jsou v držení dotyčného orgánu, a nařízení č. 1049/2001 se nelze dovolávat za účelem toho, aby bylo orgánu uloženo vytvořit dokument, který neexistuje. Z toho vyplývá, že žádost o přístup, která by dotyčný orgán vedla k vytvoření nového dokumentu, a to i na základě prvků, které jsou již obsaženy v existujících dokumentech, jimiž disponuje, nespadá do rámce nařízení č. 1049/2001.

V případě dokumentů statické povahy, zejména v papírové podobě nebo podobě jednoduchého elektronického souboru, stačí za účelem určení, zda dokument existuje, ověřit existenci nosiče a jeho obsahu. Avšak dynamická povaha elektronických databází je stěží kompatibilní s takovým postupem, neboť dokument, který může být snadno generován z informací již obsažených v databázi, není nutně existujícím dokumentem v užším slova smyslu. Pokud jde o elektronické databáze, mělo by se tudíž mezi existujícím a novým dokumentem rozlišovat na základě kritéria přizpůsobeného specifickým technickým vlastnostem těchto databází a jež bude v souladu s cílem nařízení č. 1049/2001, kterým je, jak vyplývá z bodu 4 odůvodnění a čl. 1 písm. a) tohoto nařízení, zajistit co nejširší přístup k dokumentům.

Za těchto podmínek musí být existující dokument kvalifikován jako všechny informace, které lze extrahovat z elektronické databáze v rámci jejího běžného používání s využitím předem naprogramovaných vyhledávacích nástrojů, i když tyto informace nebyly dosud v této podobě zobrazeny nebo nebyly nikdy vyhledávány zaměstnanci orgánu. Z toho vyplývá, že za účelem splnění požadavků nařízení č. 1049/2001 mohou být orgány přiměny k tomu, aby vytvořily dokument z informací obsažených v databázi s využitím existujících vyhledávacích nástrojů. Naproti tomu všechny informace, jejichž extrakce z databáze vyžaduje podstatný vklad, by se měly považovat za nový, a nikoli existující dokument. Z toho vyplývá, že všechny informace, jejichž získání vyžaduje úpravu uspořádání elektronické databáze nebo vyhledávacích nástrojů, které jsou v dané době k dispozici pro extrakci informací, musí být kvalifikovány jako nový dokument.

(viz body 30, 31, 33–35, 37–40)
Věc C‑539/15

Daniel Bowman

proti

Pensionsversicherungsanstalt

(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Oberster Gerichtshof)

„Řízení o předběžné otázce – Sociální politika – Listina základních práv Evropské unie – Směrnice 2000/78/ES – Rovné zacházení v zaměstnání a povolání – Článek 2 odst. 1 a 2 – Diskriminace na základě věku – Kolektivní pracovní smlouva – Prodloužení doby pro postup z prvního do druhého platového stupně – Nerovné zacházení na základě věku“

Shrnutí – rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 21. prosince 2016

Sociální politika – Rovné zacházení v zaměstnání a povolání – Směrnice 2000/78/ES – Zákaz diskriminace na základě věku – Kolektivní pracovní smlouva upravující delší lhůtu pro postup z prvního do druhého platového stupně než činí lhůta pro postup mezi následujícími platovými stupni – Přípustnost – Podmínka – Prodloužení vztahující se na každého zaměstnance, jemuž jsou započteny doby školní docházky pro účely jeho zařazení do platových stupňů

(Směrnice Rady 2000/78, čl. 2 odst. 1 a 2)

Článek 2 odst. 1 a 2 směrnice 2000/78, kterou se stanoví obecný rámec pro rovné zacházení v zaměstnání a povolání, musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání vnitrostátní kolektivní pracovní smlouvě, podle níž se na zaměstnance, jemuž jsou započteny doby školní docházky pro účely jeho zařazení do platových stupňů, vztahuje prodloužení doby pro postup z prvního do druhého platového stupně, neboť toto prodloužení se použije na každého zaměstnance, u něhož jsou tyto doby zohledňovány, včetně těch, a to i retroaktivně, kteří již byli povýšeni do dalších platových stupňů.

Taková kolektivní smlouva totiž nezakládá vůči takovému zaměstnanci rozdílné zacházení založené přímo na věku.

Kromě toho zařazení zaměstnanců správního orgánu do platových stupňů závisí zejména na absolvovaných dobách školní docházky. Tyto doby školní docházky lze zohlednit pro účely uvedeného zařazení nezávisle na věku pracovníka v době jeho přijetí do služebního poměru. Takový režim tedy vychází z kritéria, které není ani neoddělitelně, ani nepřímo spojeno s věkem zaměstnanců.

Na mladého zaměstnance nově přijatého do služebního poměru, který má jen málo pracovních zkušeností a jenž požaduje zohlednění svých dob školní docházky pro zařazení do platových stupňů, se tedy bude konkrétně vztahovat delší doba pro postup v rámci prvního platového stupně, avšak to nemění nic na tom, že se i na věkově staršího zaměstnance, jenž dosáhl značného počtu let v rámci služby u správního orgánu a který podá totožnou žádost, bude na stejném základě, virtuálně nebo retroaktivně vztahovat stejné prodloužení doby pro povýšení.

(viz body 23, 28, 30, 33 a výrok)
(viz body 32, 33)

(viz body 51–54, 70 a výrok)

Jak vyplývá z bodu 12 odůvodnění nařízení č. 2201/2003, toto nařízení bylo vypracováno s cílem zohlednit nejlepší zájmy dítěte a za tímto účelem upřednostňuje kritérium blízkosti. Článek 8 nařízení č. 2201/2003 uskutečňuje tento cíl tím, že stanoví obecnou příslušnost ve prospěch soudů členského státu, ve kterém má dítě obvyklé bydliště. Podle tohoto čl. 8 odst. 1 musí být příslušnost soudu v souladu s článkem 16 tohoto nařízení určena „v době podání žaloby“, tzn. v okamžiku, kdy byl návrh na zahájení řízení podán k tomuto soudu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 1. října 2014, E., C‑436/13 , EU:C:2014:2246 , bod 38 ). Jak kromě toho generální advokát uvedl v bodě 45 svého stanoviska s odkazem na bod 40 rozsudku ze dne 1. října 2014, E. ( C‑436/13 , EU:C:2014:2246 ), tato příslušnost musí být ověřena a určena v každém jednotlivém případě, kdy je u soudu zahájeno řízení, což znamená, že tato příslušnost nepřetrvává po ukončení řízení.

Soudní dvůr v rozsudku ze dne 22. prosince 2010, Mercredi (C‑497/10 PPU, EU:C:2010:829, bod 46), který byl potvrzen ustálenou judikaturou (viz zejména rozsudek ze dne 9. října 2014, C, C‑376/14 PPU, EU:C:2014:2268, bod 50), rozhodl, že smysl a dosah pojmu „obvyklé bydliště“ musí být určeny s ohledem na nejlepší zájmy dítěte a zejména na blízkost. Tento pojem odpovídá místu, které vykazuje určitou míru integrace dítěte v rámci sociálního a rodinného prostředí. Toto místo musí vnitrostátní soud určit s přihlédnutím ke konkrétním skutkovým okolnostem v každém jednotlivém případě. Relevantní jsou zejména podmínky a důvody pobytu dítěte na území členského státu, jakož i jeho státní příslušnost. Kromě fyzické přítomnosti dítěte v členském státě, která musí být zohledněna, musí i z dalších skutečností vyplývat, že tato přítomnost nemá v žádném případě pouze dočasnou či příležitostnou povahu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 22. prosince 2010, Mercredi, C‑497/10 PPU, EU:C:2010:829, body 47 až 49). Určení obvyklého bydliště dítěte v daném členském státě tedy přinejmenším vyžaduje, aby dítě bylo v tomto členském státě fyzicky přítomno.

(viz body 60, 61)
Povinnost Tribunálu uvést odůvodnění je splněna, pokud Tribunál v rámci výkonu své pravomoci soudního přezkumu v plné jurisdikci určil výši pokuty uložené podniku za porušení unijních pravidel hospodářské soutěže, zaprvé tím, že zohlednil jeho účast na jediném protiprávním jednání, zadruhé tím, že uvedl okolnosti vlastní situaci tohoto podniku, které považuje za relevantní, pokud jde zejména o závažnost a délku jeho účasti na tomto protiprávním jednání, zatřetí tím, že při určení výše této pokuty zohlednil nezbytnost zajistit její dostatečně odrazující účinek, jakož i zásadu proporcionality a konečně tím, že se necítil vázán ani výpočty Komise, ani jejími pokyny, nýbrž provedl vlastní posouzení výše pokuty se zohledněním všech okolností dané věci, i pokud nespecifikoval metodu výpočtu, kterou použil, ani konkrétně zvláště důležitost připsanou každé z relevantních skutkových okolností, které v tomto ohledu vzal v úvahu. Nesprávné právní posouzení Tribunálem z důvodu nepřiměřené výše pokuty by totiž bylo možné konstatovat pouze v případě, že by Soudní dvůr měl za to, že výše pokuty je nejen nevhodná, ale také nadměrná, a to natolik, že je nepřiměřená.

(viz body 53–56)
Směrnice 2004/18 o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek na stavební práce, dodávky a služby, a zejména její článek 47, musí být vykládány v tom smyslu, že vnitrostátní právní úprava, kterou se řídí udělování koncesí v oblasti hazardních her, nespadá do jejich působnosti.

Článek 49 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání vnitrostátnímu ustanovení, které ukládá hospodářským subjektům, jež se chtějí zúčastnit zadávacího řízení na udělení koncesí v oblast her a sázek, povinnost prokázat své hospodářské a finanční předpoklady předložením potvrzení vystavených alespoň dvěma bankovními institucemi, aniž umožňuje tyto předpoklady prokázat i jinak, jelikož takové ustanovení může splňovat podmínky proporcionality, což přísluší ověřit vnitrostátnímu soudu.

Členské státy mohou totiž volně stanovit cíle své politiky v oblasti hazardních her a případně přesně vymezit požadovanou úroveň ochrany stran ochrany spotřebitelů a společenského pořádku. Omezení, která členské státy stanoví, však musí splňovat podmínky, pokud jde zejména o jejich odůvodnění naléhavými důvody obecného zájmu a jejich přiměřenost. Pokud jde o vnitrostátní ustanovení, které je v tomto ohledu odůvodněno v rámci cíle boje proti trestné činnosti spojené s hazardními hrami zájmem, aby byla zajištěna kontinuita legální činnosti přijímání sázek, a tím zastaven rozvoj paralelní nelegální činnosti, a zájmem chránit spotřebitele, takový cíl může být naléhavým důvodem obecného zájmu, který je s to odůvodnit omezení základních svobod.

Pokud jde o otázku, zda je uvedené omezení vhodné k zaručení uskutečnění sledovaného cíle, povinnost předložit bankovní potvrzení od dvou bankovních institucí je zjevně svou povahou schopna zajistit, že hospodářský subjekt disponuje určitými hospodářskými a finančními předpoklady, které mu umožní dostát povinnostem, ke kterým by se mohl zavázat ve vztahu k výhercům. S ohledem na zvláštní povahu hospodářských činností odvětví hazardních her, požadavek, aby uchazeči založení před méně než dvěma roky, jejichž celkové příjmy spojené s činností provozovatele her byly nižší než dva miliony eur během posledních dvou období, předložili příslušná potvrzení vystavená alespoň dvěma bankovními institucemi, nejde patrně nad rámec toho, co je nezbytné k dosažení sledovaného cíle.

(viz body 40, 42, 43, 45, 46, 48, 50, výrok 2)
2)

National Iranian Oil Company PTE Ltd (NIOC), National Iranian Oil Company International Affairs Ltd (NIOC International Affairs), Iran Fuel Conservation Organization (IFCO), Karoon Oil & Gas Production Co., Petroleum Engineering & Development Co. (PEDEC), Khazar Exploration and Production Co. (KEPCO), National Iranian Drilling Co. (NIDC), South Zagros Oil & Gas Production Co., Maroun Oil & Gas Co., Masjed-Soleyman Oil & Gas Co. (MOGC), Gachsaran Oil & Gas Co., Aghajari Oil & Gas Production Co. (AOGPC), Arvandan Oil & Gas Co. (AOGC), West Oil & Gas Production Co., East Oil & Gas Production Co. (EOGPC), Iranian Oil Terminals Co. (IOTC) a Pars Special Economic Energy Zone (PSEEZ) ponesou vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené Radou Evropské unie.
Článek 25 odst. 2 rozhodnutí 2008/615 o posílení přeshraniční spolupráce, zejména v boji proti terorismu a přeshraniční trestné činnosti tím, že vyžaduje, aby opatření nezbytná k provedení tohoto rozhodnutí na úrovni Unie byla přijata Radou rozhodující jednomyslně, ačkoliv čl. 34 odst. 2 písm. c) EU stanovil, že taková opatření musí být přijata Radou rozhodující kvalifikovanou většinou, zavádí protiprávně přísnější podmínky přijetí opatření, než postup stanovený za tímto účelem Smlouvami.

Jelikož jsou tedy pravidla tvorby vůle unijních orgánů stanovena Smlouvami a členské státy ani samotné orgány jimi nemohou disponovat, mohou ve zvláštních případech zmocnit některý orgán ke změně rozhodovacího postupu, který stanoví, pouze Smlouvy. Pokud by tedy některému z orgánů byla přiznána možnost vytvářet odvozené právní základy umožňující přijetí legislativních aktů nebo prováděcích opatření, ať již ve smyslu zpřísnění nebo zmírnění podmínek pro přijetí právního aktu, byla by mu tím přiznána zákonodárná pravomoc překračující hranice toho, co je stanoveno Smlouvami. V tomto ohledu z čl. 34 odst. 2 písm. c) EU a čl. 39 odst. 1 EU vyplývá, že Rada, rozhodující jednomyslně na podnět každého členského státu nebo Komise, může přijmout legislativní akty za jakýmkoli účelem, který je v souladu s cíli hlavy VI Smlouvy o EU, avšak kromě oblastí uvedených v čl. 34 odst. 2 písm. a) a b) EU, a rozhodující většinou, přijímá opatření nezbytná k provedení těchto aktů na úrovni Unie. Článek 25 odst. 2 rozhodnutí 2008/615 musí být přitom vykládán tak, že stanoví přijetí prováděcích opatření k tomuto rozhodnutí Radou, která rozhoduje jednomyslně.

(viz body 47, 49, 69, 72)
Úkoly svěřené Smlouvou o zřízení Evropského mechanismu stability Komisi jí v tomto ohledu ukládají, jak je to stanoveno v čl. 13 odst. 3 a 4 této smlouvy, povinnost dbát na slučitelnost memorand o porozumění, které uzavírá uvedený mechanismus, s unijním právem. Tento orgán si tudíž v rámci uvedené smlouvy zachovává roli strážce smluv, jak plyne z čl. 17 odst. 1 SEU, takže by byl povinen zdržet se podpisu memoranda o porozumění, o jehož slučitelnosti s unijním právem by měl pochybnosti.

Okolnost, že jeden nebo vícero unijních orgánů mohou v rámci Evropského mechanismu stability hrát určitou roli, nemění povahu aktů tohoto mechanismu, které nespadají do unijního právního řádu. Může-li mít ovšem takovéto konstatování vliv na podmínky přípustnosti žaloby na neplatnost, již lze podat na základě článku 263 SFEU, není té povahy, že by bylo na překážku tomu, aby bylo možné Komisi a Evropské centrální bance vytýkat protiprávní jednání související případně s přijetím memoranda o porozumění jménem Evropského mechanismu stability v rámci žaloby na náhradu škody na základě článku 268 a čl. 340 pododstavce druhého a třetího SFEU.

Pokud jde o memorandum o porozumění podepsané členským státem a Komisí jménem Evropského mechanismu stability, s ohledem na jeho cíl obecného zájmu zajistit stabilitu bankovního systému v eurozóně a s přihlédnutím k bezprostřednímu riziku finančních ztrát, jimž by byli vystaveni vkladatelé obou dotčených bank členského státu, pokud by došlo k úpadku těchto bank, nejsou opatření, která zakotvují zejména to, že národní banka převezme pojištěné vklady z jiné národní banky, že dojde ke konverzi nepojištěných vkladů u prvně uvedené banky na akcie spojené s plným hlasovacím právem a právy na dividendy, a dočasně i ke zmražení další části těchto nepojištěných vkladů, nepřiměřeným a neúnosným zásahem, jímž by byla dotčena samotná podstata práva na vlastnictví vkladatelů. Tato opatření proto nelze považovat za neodůvodněná omezení tohoto práva, jak je zaručeno v čl. 17 odst. 1 Listiny základních práv Evropské unie.

(viz body 71, 73–75)
(viz body 41, 52 a výrok)

Ačkoli jsou totiž členské státy povinny v případě prostředku pro sebetestování požadovat překlad informací nezbytných k bezpečnému a řádnému použití tohoto prostředku do svých úředních jazyků, nemohou v žádném případě ukládat dovozci takového prostředku opatřeného označením CE, který byl předmětem posouzení shody oznámeným subjektem, povinnost předložit tento prostředek oznámenému subjektu za účelem posouzení shody změn v důsledku této povinnosti překladu.

Článek 9 směrnice 98/79 o diagnostických zdravotnických prostředcích in vitro musí být vykládán v tom smyslu, že neukládá souběžnému dovozci prostředku pro sebetestování určeného k měření hladiny cukru v krvi opatřeného označením CE, který byl předmětem posouzení shody oznámeným subjektem, provést nové posouzení za účelem osvědčení shody značení a návodu k použití tohoto prostředku z důvodu jejich překladu do úředního jazyka členského státu dovozu.

Povinnost provést postup posouzení shody stanovená v článku 9 směrnice 98/79 o diagnostických zdravotnických prostředcích in vitro je určena pouze výrobcům. Tento pojem, definovaný v čl. 1 odst. 2 písm. f) této směrnice, se týká osoby, jež uvádí takový prostředek na trh pod svým vlastním jménem. Pokud osoba nakoupí v členském státě diagnostické prostředky in vitro poté, co byly uvedeny na trh Unie jejich výrobcem, aby je poté znovu prodala v jiném členském státě, a nezmění jejich balení ani jejich původní obchodní úpravu jinak než tím, že připojí značení a návod k použití v úředním jazyce nebo úředních jazycích členského státu dovozu, nelze na tuto osobu nahlížet tak, že nově zabalila nebo uvedla tento prostředek na trh „pod svým vlastním jménem“.

Z tohoto důvodu nemůže být souběžný dovozce prostředků pro sebetestování, neuvádí-li tyto prostředky na trh pod svým vlastním jménem, považován za „výrobce“ ve smyslu čl. 1 odst. 2 písm. f) směrnice 98/79. Tento dovozce tudíž nemůže mít povinnost podrobit dotčené prostředky novému postupu posouzení shody ve smyslu článku 9 této směrnice za účelem osvědčení shody změn, které vnáší do značení a návodu k použití tohoto prostředku z důvodu jejich překladu do úředního jazyka členského státu dovozu.

(viz body 43, 44)
Článek 3 odst. 3a směrnice 2002/21 o společném předpisovém rámci pro sítě a služby elektronických komunikací, ve znění směrnice 2009/140, (rámcová směrnice), musí být vykládán v tom smyslu, že brání v tom, aby předseda a člen rady, kteří jsou členy kolektivního orgánu, jenž řídí vnitrostátní regulační orgán, byli odvoláni před uplynutím svých funkčních období pouze z důvodu institucionální reformy, jež spočívá ve sloučení vnitrostátního regulačního orgánu, jenž odpovídá za regulaci trhu ex ante nebo řešení sporů mezi podniky, s dalšími vnitrostátními regulačními orgány za účelem vytvoření víceodvětvového regulačního orgánu, který je mimo jiné pověřen plněním úkolů, které jsou ve smyslu této směrnice svěřeny vnitrostátním regulačním orgánům, pokud nejsou stanovena pravidla, která zajišťují, že takovým odvoláním nebude ohrožena jejich nezávislost a nestrannost.

Úmyslem unijního normotvůrce totiž bylo prostřednictvím směrnice 2009/140, jak vyplývá z jejího bodu 13 odůvodnění, posílit nezávislost vnitrostátních regulačních orgánů, aby se zajistilo efektivnější uplatňování předpisového rámce a zvýšila se jejich autorita i předvídatelnost jejich rozhodnutí. Tento cíl posílit nezávislost a nestrannost vnitrostátních regulačních orgánů sledovaný rámcovou směrnicí, který je vyjádřen v jejím čl. 3 odst. 3a, by byl ovšem ohrožen, pokud by bylo možné pouze z důvodu takové institucionální reformy, jako je reforma dotčená ve věci v původním řízení, ukončit předčasně a okamžitě mandát jednoho či více z členů kolektivního orgánu, který řídí dotčený orgán. Pokud by to totiž možné bylo, riziko okamžitého odvolání na základě jiných důvodů, než byly předem stanoveny zákonem, které by mohlo postihnout byť jediného z členů takového kolektivního orgánu, by mohlo zakládat důvodné obavy ohledně neutrality dotčeného vnitrostátního regulačního orgánu a jeho neovlivnitelnosti vnějšími faktory a ohrožovat jeho nezávislost, nestrannost a autoritu.

Jestliže však členské státy požívají institucionální autonomii v rámci organizace a uspořádání svých vnitrostátních regulačních orgánů, nezbytnost dodržovat nestrannost a nezávislost předsedy takového orgánu, jenž odpovídá za regulaci trhu ex ante nebo řešení sporů mezi podniky, či případně členů kolektivního orgánu plnícího tuto funkci v rámci vnitrostátního regulačního orgánu, nebrání v tom, aby byly v důsledku institucionální reformy změněny jejich mandáty před řádným uplynutím jejich funkčního období. K tomu, aby splnil povinnosti, které jsou stanoveny podle čl. 3 odst. 3a rámcové směrnice, musí ovšem dotčený členský stát stanovit pravidla, která zaručí, že odvoláním před uplynutím funkčního období dotčených osob není ohrožena jejich nezávislost a nestrannost.

(viz body 45, 47, 49–52, výrok 2)