ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Věc C-150/08

Siebrand BV

v.

Staatssecretaris van Financiën

(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Hoge Raad der Nederlanden)

„Kombinovaná nomenklatura — Sazebníkové položky 2206 a 2208 — Kvašený (fermentovaný) nápoj, který obsahuje destilovaný alkohol — Nápoj vyráběný z ovoce nebo přírodního produktu — Přidání látek — Důsledky — Ztráta chuti, vůně a vzhledu původního nápoje“

Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 7. května 2009 I ‐ 3943

Shrnutí rozsudku

Společný celní sazebník – Položky sazebníku – Kvašené (fermentované) nápoje, které obsahují destilovaný alkohol, vyráběné z ovoce nebo přírodního produktu, a ke kterým byly přidány různé látky

(Nařízení Rady č. 2658/87, příloha I, položky 2206 a 2208; nařízení Komise č. 2587/91)

Nápoje na bázi alkoholu vzniklého kvašením (fermentací) odpovídající původně položce 2206 kombinované nomenklatury uvedené v příloze I nařízení č. 2658/87 o celní a statistické nomenklatuře a o společném celním sazebníku, ve znění nařízení č. 2587/91, do nichž byly v určitém poměru přidány destilovaný alkohol, voda, cukrový sirup, aromatické látky, barviva a do některých z nich smetanová báze, což způsobilo ztrátu jejich chuti, vůně a/nebo vzhledu nápoje vyráběného z určitého ovoce nebo určitého přírodního produktu, nespadají do položky 2206 kombinované nomenklatury, ale do její položky 2208 s ohledem zaprvé na jejich charakteristiky a podstatné objektivní vlastnosti, zejména obsah destilovaného alkoholu, zadruhé jejich organoleptické charakteristiky a nakonec jejich účel použití jakožto lihových nápojů.

(viz body 35–40 a výrok)
Věc C-75/08

The Queen, na žádost:

Christophera Mellora

proti

Secretary of State for Communities and Local Government

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division)]

„Směrnice 85/337/EHS — Posuzování vlivů záměrů na životní prostředí — Povinnost zpřístupnit veřejnosti odůvodnění rozhodnutí o tom, že záměr nepodléhá posouzení“

Stanovisko generální advokátky J. Kokott přednesené dne 22. ledna 2009 I ‐ 3801

Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 30. dubna 2009 I ‐ 3815

Shrnutí rozsudku

Životní prostředí – Posuzování vlivů některých záměrů na životní prostředí – Směrnice 85/337

(Směrnice Rady 85/337, ve znění směrnice 2003/35, článek 4 a příloha II)

Článek 4 směrnice 85/337 o posuzování vlivů některých veřejných a soukromých záměrů na životní prostředí, ve znění směrnice 2003/35, musí být vykládán v tom smyslu, že nevyžaduje, aby rozhodnutí o tom, že záměr uvedený v příloze II této směrnice není nutné podrobit posouzení vlivů na životní prostředí, samo o sobě obsahovalo důvody, na základě kterých příslušný orgán o tom, že posouzení není nutné, rozhodl. Nicméně v případě, že o to zúčastněná osoba požádá, má příslušný správní orgán povinnost sdělit jí důvody, na základě kterých bylo rozhodnutí přijato, nebo poskytnout v rámci odpovědi na předloženou žádost relevantní informace a podklady.

Pokud rozhodnutí členského státu o tom, že záměr uvedený v příloze II této směrnice nepodléhá posouzení vlivů na životní prostředí v souladu s články 5 až 10 uvedené směrnice, uvádí důvody, na kterých je založeno, je toto rozhodnutí dostatečně odůvodněno tehdy, jestliže důvody, které obsahuje, společně se skutečnostmi, se kterými již byly zúčastněné osoby seznámeny, a případně doplněné o nezbytné další informace, které je příslušný vnitrostátní orgán těmto osobám povinen poskytnout na jejich žádost, umožňují těmto osobám posoudit možnost napadnutí rozhodnutí žalobou.

(viz body 61, 66, výrok 1–2)
Věc C-16/08

Schenker SIA

v.

Valsts ieņēmumu dienests

(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Administratīvā apgabaltiesa)

„Společný celní sazebník — Sazební zařazení zboží — Kombinovaná nomenklatura — Zařízení s kapalnými krystaly s aktivní maticí“

Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 11. června 2009 I ‐ 5017

Shrnutí rozsudku

Společný celní sazebník – Položky sazebníku – Zařízení určitého typu s kapalnými krystaly s aktivní maticí

(Nařízení Rady č. 2658/87, příloha I; nařízení Komise č. 1789/2003)

Podpoložka 85282190 kombinované nomenklatury, která tvoří přílohu I nařízení č. 2658/87 o celní a statistické nomenklatuře a o společném celním sazebníku, ve znění nařízení č. 1789/2003, musí být vykládána v tom smyslu, že se ke dni 29. prosince 2004 tato podpoložka nevztahovala na zařízení s kapalnými krystaly (LCD) s aktivní maticí, která sestávají hlavně z následujících prvků:

— dvou skleněných desek;

— vrstvy kapalných krystalů umístěné mezi uvedené desky;

— vertikální a horizontální čtečky signálu;

— podsvícení;

— konvertoru, jenž generuje vysoké napětí pro podsvícení, a

— ovládacího panelu – rozhraní pro přenos dat (PCB či PWB ovladač), jež zajišťuje sekvenční přenos dat do jednotlivých pixelů (bodů) LCD modulu za použití specifické technologie – LVDS (Low-voltage Differential Signaling).

Jelikož jejich konečné užití závisí na dalších součástkách, které se do nich zabudují v následném výrobním cyklu, nemají taková zařízení podstatné rysy kompletního nebo hotového výrobku ve smyslu podpoložky 85282190 kombinované nomenklatury.

Nicméně tato zařízení by mohla být jakožto zboží, které lze použít v přístrojích spadajících do položky 8528, zařazena pod číslo 8529 kombinované nomenklatury („Části a součásti vhodné pro použití výhradně nebo hlavně s přístroji čísel 8525 až 8528“) a konkrétně do podpoložky 85299081. Je na vnitrostátním soudu, aby ověřil, zda tato zařízení mají takové objektivní charakteristické znaky a vlastnosti, aby byla považována za zboží vhodné pro použití výhradně nebo hlavně s přístroji položek 8525 až 8528 kombinované nomenklatury.

(viz body 27–32 a výrok)
Operace, kdy je zboží pouze převezeno přes hranici poté, co bylo zpracováno na výrobek nepodléhající antidumpingovému clu, a to bez skutečného úmyslu je zpětně vyvézt, a krátce na to je dovezeno zpět, nemůže být legálně zařazena do režimu aktivního zušlechťovacího styku. V tomto ohledu je cílem režimu aktivního zušlechťovacího styku osvobodit od cla pouze to zboží, které na celní území Společenství vstupuje jen dočasně za účelem přepracování, opravy nebo zpracování a které je poté vyvezeno zpět tak, aby tím nebyla hospodářská činnost zemí Společenství penalizována. Z toho vyplývá, že takové praktiky, jaké jsou popsány výše, jsou v rozporu se samotným cílem režimu aktivního zušlechťovacího styku a ohrožují účinnost právní úpravy Společenství.

Dovozce, který by se do tohoto režimu neoprávněně zařadil a využíval by jeho výhod, je povinen odvést z předmětných výrobků příslušné clo, čímž nejsou dotčeny případné sankce podle vnitrostátních předpisů správního, občanského či trestního práva. Vnitrostátnímu soudu přísluší posoudit, zda s ohledem na výše uvedené úvahy musí být daná operace považována z hlediska práva Společenství za protiprávní, či nikoli.

(viz body 23–30, výrok 2)
Článek 5 bod 1 písm. b) druhá odrážka nařízení č. 44/2001 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech musí být vykládán v tom smyslu, že v případě letecké dopravy osob z jednoho členského státu do jiného členského státu uskutečňované na základě smlouvy uzavřené s jedinou leteckou společností, která je skutečným dopravcem, je soudem příslušným k rozhodnutí o návrhu na náhradu škody – který se zakládá na této smlouvě o přepravě a nařízení č. 261/2004, kterým se stanoví společná pravidla náhrad a pomoci cestujícím v letecké dopravě v případě odepření nástupu na palubu, zrušení nebo významného zpoždění letů a kterým se zrušuje nařízení č. 295/91– na základě volby žalobce soud, v jehož obvodě se nachází místo odletu nebo místo příletu letadla, která jsou sjednána v uvedené smlouvě.

V tomto ohledu, službami, jejichž poskytování odpovídá plnění závazků vyplývajících ze smlouvy o letecké přepravě osob, jsou registrace, jakož i nástup cestujících, jejich přijetí na palubě v místě odletu sjednaném ve smlouvě o přepravě, odlet letadla ve stanovenou hodinu, přeprava cestujících a jejich zavazedel z místa odletu do místa příletu, zaopatření cestujících během letu a nakonec jejich bezpečný výstup v místě přistání a v hodinu sjednanou v této smlouvě. Jedinými místy, která mají přímou vazbu s těmito službami, jsou přitom místa odletu a příletu letadla a musejí být chápána jakožto místa sjednaná v příslušné smlouvě o přepravě.Letecká doprava představuje, již z důvodu své povahy, služby poskytované nedělitelným a jednotným způsobem, a to z místa odletu do místa příletu letadla, takže v takových případech není možné rozlišit určitou část poskytování služby, která by představovala hlavní plnění, jež bylo poskytnuto v konkrétním místě. Každé z obou těchto míst má dostatečně blízkou vazbu ke skutkovým okolnostem sporu, a tudíž zaručuje úzký vztah mezi smlouvou a příslušným soudem na základě cílů úzkého vztahu a předvídatelnosti, které jsou naplňovány prostřednictvím koncentrace soudní příslušnosti do místa poskytování služeb a prostřednictvím určení jednotné soudní příslušnosti pro veškeré nároky vycházející ze smlouvy.

(viz body 37, 40–44, 47 a výrok)
Věc C-7/08

Har Vaessen Douane Service BV

v.

Staatssecretaris van Financiën

(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Hoge Raad der Nederlanden)

„Osvobození od dovozního cla — Nařízení (EHS) č. 918/83 — Článek 27 — Zboží, jehož individuální hodnota je zanedbatelná a jež je odesíláno jako seskupená zásilka — Zásilky, které jsou odesílány přímo z třetí země příjemci ve Společenství“

Stanovisko generální advokátky J. Kokott přednesené dne 23. dubna 2009 I ‐ 5583

Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 2. července 2009 I ‐ 5596

Shrnutí rozsudku

Společný celní sazebník – Osvobození od dovozního cla

(Nařízení Rady č. 918/83, článek 27, a nařízení Rady č. 3357/91)

Článek 27 nařízení č. 918/83 o systému Společenství pro osvobození od cla ve znění nařízení č. 3357/91 nebrání tomu, aby seskupené zásilky zboží, jejichž celková vlastní hodnota přesahuje omezení stanovené uvedeným článkem 27, ale které posuzované samostatně mají zanedbatelnou hodnotu, byly osvobozeny od dovozního cla za podmínky, že každý balíček seskupené zásilky je adresován individuálně příjemci, který se nachází v Evropském společenství.

Pro účely osvobození od cla není totiž relevantní skutečnost, že balíčky s individuální hodnotou nižší, než je omezení stanovené uvedeným článkem 27, jsou za účelem jejich odeslání do Společenství předkládány celním orgánům seskupeny, protože od okamžiku opuštění třetí země odeslání je příjemce každého z těchto balíčků identifikován. Není rovněž relevantní skutečnost, že smluvní partner těchto příjemců je sám usazen v Evropském společenství, jestliže je zboží uvedeným příjemcům odesíláno přímo z třetí země. V tomto ohledu pouhá okolnost, že smluvní partner je usazen ve Společenství, neumožňuje sama o sobě se domnívat, že zásilky zboží podléhaly před svým propuštěním do volného oběhu ve Společenství jinému celnímu režimu, což je situace, která by umožňovala vyloučit osvobození těchto zásilek od cla, aby tak bylo zabráněno zneužití takového osvobození.

(viz body 38, 42–43, 49 a výrok)
Článek 25 odst. 2 nařízení č. 1346/2000 o úpadkovém řízení musí být vykládán v tom smyslu, že formulace „pokud je tato úmluva použitelná“ znamená, že předtím, než bude moci být učiněn závěr, že se ustanovení upravující uznávání a výkon obsažená v nařízení č. 44/2001 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech použijí na jiná rozhodnutí než ta, která jsou uvedena v čl. 25 odst. 1 nařízení č. 1346/2000, je třeba ověřit, zda tato rozhodnutí nejsou vyloučena z věcné působnosti nařízení č. 44/2001.

Takové ověření se jeví být nezbytné, jelikož není vyloučeno, že se mezi rozhodnutími uvedenými v čl. 25 odst. 2 nařízení č. 1346/2000, která nespadají do jeho oblasti působnosti, vyskytují i rozhodnutí, která nespadají ani do oblasti působnosti nařízení č. 44/2001. Ze znění čl. 25 odst. 2 v této souvislosti vyplývá, že použití nařízení č. 44/2001 na rozhodnutí ve smyslu tohoto ustanovení podléhá podmínce, aby toto rozhodnutí spadalo do oblasti působnosti posledně uvedeného nařízení. Z toho vyplývá, že jestliže se dotyčné rozhodnutí netýká občanských nebo obchodních věcí nebo se jedná o případ vyloučení z působnosti nařízení č. 44/2001, které upravuje článek 1 tohoto nařízení, nemůže se uvedené nařízení použít.

(viz body 17–18, 20, výrok 1)
Věc C-37/08

RCI Europe

v.

Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná VAT and Duties Tribunal, London)

„Šestá směrnice o DPH — Daňová příslušnost — Poskytování služeb vztahujících se k nemovitosti — Služby, které spočívají v usnadnění výměny užívacích práv k rekreační nemovitosti mezi majiteli těchto práv“

Stanovisko generální advokátky V. Trstenjak přednesené dne 2. dubna 2009 I ‐ 7535

Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 3. září 2009 I ‐ 7568

Shrnutí rozsudku

Daňová ustanovení – Harmonizace právních předpisů – Daně z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty – Poskytování služeb – Určení místa rozhodného pro vznik daňové povinnosti – Poskytování služeb vztahujících se k nemovitosti

[Směrnice Rady 77/388, čl. 9 odst. 2 písm. a)]

Článek 9 odst. 2 písm. a) šesté směrnice 77/388 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu je nutno vykládat v tom smyslu, že místem poskytování služeb sdružením, jehož činnost spočívá v organizování výměny práv k dočasnému užívání rekreačních objektů mezi jeho členy, za což toto sdružení od svých členů vybírá jako protiplnění vstupní poplatky, roční příspěvky a poplatky za výměnu, je místo, kde se nachází nemovitost, ke které dotyčnému členovi přísluší právo k dočasnému užívání.

Je totiž obtížné konstatovat vztah mezi sdružením organizujícím výměnu a jeho členy bez zohlednění účelu tohoto vztahu. Krom toho práva k dočasnému užívání představují práva k nemovitostem a jejich postoupení výměnou za užívání obdobných práv představuje transakci vztahující se k nemovitosti. Majitel, který si přeje vyměnit své právo k dočasnému užívání za právo někoho jiného, nekontaktuje přímo tuto posledně uvedenou osobu, nýbrž sdružení, které se zabývá organizací výměny. To, co tento systém odlišuje od prostého pronájmu prostřednictvím jakékoli cestovní kanceláře, je skutečnost, že v rámci tohoto systému dotčená osoba neplatí za dovolenou, nýbrž za služby poskytnuté uvedeným sdružením k usnadnění výměny jejího práva, které se váže k určité nemovitosti. Z toho vyplývá, že nemovitostí, k níž se vztahuje poskytnutí služeb sdružení, je ta nemovitost, ke které majitel, jenž chce měnit, drží své právo. Krom toho logika, na které jsou založena ustanovení týkající se místa poskytnutí služby obsažená v článku 9 šesté směrnice, vyžaduje, aby ke zdanění došlo pokud možno v místě spotřeby zboží nebo služeb. V rámci organizace výměny práv k dočasnému užívání rekreačních objektů přitom nedochází ke spotřebě služeb v místě usazení sdružení organizujícího výměnu, nýbrž v místě, kde se nachází nemovitost, ke které se váže uvedené užívací právo, které je předmětem výměnné služby. Pokud jde o vstupní poplatky, roční příspěvky a poplatek za výměnu, je touto nemovitostí ta nemovitost, ke které má dotyčný člen práva k dočasnému užívání, která dává k dispozici do výměnného systému.

(viz body 37–39, 41, 43 a výrok)
Vzhledem k tomu, že právo Společenství ve svém současném stavu nestanoví obecná kritéria pro rozdělení pravomocí mezi členské státy, pokud jde o vyloučení dvojího zdanění uvnitř Evropského společenství, článek 56 ES nebrání dvojstranné daňové smlouvě, na základě které mohou být dividendy vyplácené společností usazenou v členském státě akcionáři, který je rezidentem v jiném členském státě, zdaněny v obou členských státech a která nestanoví, že má být členskému státu bydliště akcionáře uložena bezpodmínečná povinnost zamezit z toho vyplývajícímu dvojímu právnímu zdanění.

Dividendy vyplácené společností usazenou v členském státě akcionáři, který je rezidentem v jiném členském státě, mohou být totiž předmětem dvojího právního zdanění, pokud se oba členské státy rozhodnou vykonávat svou daňovou pravomoc a zdanit uvedené dividendy u akcionáře. Nevýhody, které mohou vyplývat ze souběžného výkonu daňové pravomoci různých členských států, netvoří omezení zakázaná Smlouvou za předpokladu, že takový výkon není diskriminační.

V situaci, ve které jak členský stát zdroje dividend, tak členský stát bydliště akcionáře mohou zdaňovat uvedené dividendy, by v tomto ohledu úvaha, že přísluší nezbytně členskému státu bydliště zamezit uvedenému dvojímu zdanění, vedla k přiznání priority ve zdanění tohoto druhu příjmu členskému státu zdroje. Takové rozdělení pravomocí by sice bylo v souladu zejména s pravidly mezinárodněprávní praxe, jak se odráží ve vzorové daňové smlouvě ohledně daní z příjmů a z majetku vypracované Organizací pro hospodářskou spolupráci a rozvoj (OECD), avšak je nesporné, že právo Společenství ve svém současném stavu a v takové situaci nestanoví obecná kritéria pro rozdělení pravomocí mezi členské státy, co se týče vyloučení dvojího zdanění uvnitř Společenství. Členský stát tedy sice nemůže namítat dvojstrannou smlouvu, aby unikl povinnostem, které mu přísluší na základě Smlouvy, avšak okolnost, že jak členský stát zdroje dividend, tak členský stát bydliště akcionáře mohou zdaňovat uvedené dividendy, neznamená, že by členský stát bydliště byl na základě práva Společenství povinen zabránit nevýhodám, které by mohly vyplývat z výkonu takto rozdělené pravomoci oběma členskými státy.

(viz body 26–27, 32–35 a výrok)
Pokud by totiž s osobami, které mají dvojí společnou státní příslušnost, bylo zacházeno, jako kdyby měly pouze státní příslušnost dožádaného členského státu, znamenalo by to, že je jim zakázáno dovolávat se na základě přechodného ustanovení o uznávání uvedeného v čl. 64 odst. 4 nařízení č. 2201/2003 před soudem dožádaného členského státu ustanovení čl. 3 odst. 1 písm. b) tohoto nařízení za účelem založení příslušnosti soudů jiného členského státu, byť jsou jeho státními příslušníky.

Jsou-li oba manželé státními příslušníky dvou stejných členských států, brání čl. 3 odst. 1 písm. b) nařízení č. 2201/2003 o příslušnosti a uznávání a výkonu rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti a o zrušení nařízení č. 1347/2000 tomu, aby byla příslušnost soudů jednoho z těchto členských států vyloučena z důvodu, že navrhovatele k tomuto členskému státu neváže žádné další pouto. Soudy členských států, s nimiž manžele pojí státní příslušnost, jsou naopak na základě tohoto ustanovení příslušné k projednání věci, takže si manželé mohou podle svého uvážení zvolit soud členského státu, jemuž bude spor předložen.

V tomto ohledu je systém určování příslušnosti soudů stanovený v čl. 3 odst. 1 písm. a) a b) nařízení č. 2201/2003 založen na několika alternativních objektivních kritériích a na rovnocenném postavení základů soudní příslušnosti uvedených v tomto ustanovení. Několik soudních příslušností postavených si na roveň je tedy možných.

Krom toho ze znění čl. 3 odst. 1 písm. b) nelze nijak vyvozovat, že může být pro účely uplatňování tohoto ustanovení brána v úvahu pouze státní příslušnost, která „nejpřesněji odpovídá skutečnosti“. Takové kritérium se nemůže opírat o účel tohoto ustanovení ani o kontext, do něhož je zasazen, a vedl by k omezování jednotlivců v jejich volbě soudní příslušnosti, zejména pokud využili práva na volný pohyb osob. Pokud by tedy bylo obvyklé bydliště hlavním hlediskem pro určování státní příslušnosti, která nejpřesněji odpovídá skutečnosti, znamenalo by to zejména, že by v četných případech docházelo k překryvu základů soudní příslušnosti stanovených v čl. 3 odst. 1 písm. a) a b) nařízení č. 2201/2003. To by u osob s více státními příslušnostmi vedlo k hierarchizaci základů soudní příslušnosti, třebaže ze znění uvedeného ustanovení takováto hierarchie nevyplývá.

(viz body 48–54, výrok 2)
Věc C-126/08

Distillerie Smeets Hasselt NV

v.

Belgische Staat a další

(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Hof van Cassatie)

„Nařízení (EHS) č. 2913/92 — Celní kodex Společenství — Vybrání dovozního nebo vývozního cla po propuštění zboží — Zaúčtování částky cla — Zápis do účetních dokladů nebo na jiný rovnocenný nosič údajů — Zápis do protokolu považovaný za zaúčtování — Předání opisu protokolu považovaného za sdělení částky cla dlužného ze zákona“

Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 16. července 2009 I ‐ 6811

Shrnutí rozsudku

Vlastní zdroje Evropských společenství – Vybrání dovozního nebo vývozního cla po propuštění zboží

(Nařízení Rady č. 2913/92, článek 217)

Článek 217 celního kodexu Společenství je třeba vykládat v tom smyslu, že členské státy mohou stanovit, že zaúčtování částky cla vyplývající z celního dluhu je provedeno zapsáním uvedené částky do protokolu, který je vypracován příslušnými celními orgány a který konstatuje porušení použitelných celních právních předpisů. Členským státům totiž přísluší, aby stanovily podrobná pravidla pro toto zaúčtování, která se mohou lišit podle toho, do jaké míry si jsou či nejsou celní orgány jisté s ohledem na okolnosti, za nichž vznikl celní dluh, že částka cla vyplývající z uvedeného dluhu bude zaplacena. Takový prostor pro uvážení členských států se uplatní zejména, když se postup vybírání částky cla vztahuje k celnímu dluhu, který vznikl poté, co příslušné vnitrostátní orgány zjistily porušení použitelných celních právních předpisů, a když je výsledek takového postupu ze své podstaty nejistý, což vylučuje jistotu celních orgánů o tom, že uvedená částka bude zaplacena.

(viz body 23–26 a výrok)
Nicméně nedodržení desetidenní lhůty zakotvené v čl. 20 odst. 5 základního antidumpingového nařízení č. 384/96 může vést ke zrušení sporného nařízení pouze tehdy, jestliže existuje možnost, že z důvodu této vady by správní řízení bývalo mohlo vést k jinému výsledku, čímž by došlo ke konkrétnímu zásahu do práva navrhovatelky na obhajobu.

Konečně případné obtíže, na něž při dodržování lhůt stanovených základním antidumpingovým nařízením č. 384/96 narážejí orgány, nemůže mít za následek, že by byly porušovány tyto lhůty na ochranu práva dotčených podniků na obhajobu. Je naopak na těchto orgánech, a to zejména na Komisi, aby braly v úvahu omezení vyplývající ze lhůt stanovených dotčeným nařízením a dodržovaly práva dotčených podniků na obhajobu.

Takový výklad vyplývá nejen ze systematického rámce, do něhož dotčené ustanovení spadá, nýbrž je nezbytný rovněž proto, aby bylo zaručeno, že případná stanoviska dotčených osob budou vzata v úvahu účinným způsobem a bez předpojatosti. Samotná okolnost, že Radě byl již podán návrh konečných opatření, je totiž sama o sobě s to ovlivnit důsledky, které lze z těchto stanovisek vyvozovat.

Dodržování práva na obhajobu v každém řízení vedeném vůči osobě, které může vést k aktu nepříznivě zasahujícímu do jejího právního postavení, je základní zásadou práva Společenství, která musí být zajištěna, i když neexistuje žádná právní úprava týkající se řízení. Tato zásada vyžaduje, aby osoby, kterým jsou určena rozhodnutí, která významně ovlivňují jejich zájmy, mohly užitečně vyjádřit své stanovisko.

Dodržování této zásady má v antidumpingových řízeních klíčový význam. Aby se dotčený podnik domohl zrušení rozhodnutí Komise, kterým bylo odmítnuto přiznání statusu podniku působícího v tržním hospodářství, při jehož přijetí nebyla dodržena lhůta stanovená v čl. 20 odst. 5 základního antidumpingového nařízení č. 384/96, nelze dotčenému podniku ukládat, aby prokázal, že by uvedené rozhodnutí bylo mělo jiný obsah, ale pouze to, že taková hypotéza není zcela vyloučena, pokud by dotčený podnik byl mohl lépe zajistit svou obhajobu a nebylo by došlo k procesní vadě

(viz body 83–85, 89, 91, 93–94)