STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

PAOLA MENGOZZIHO

přednesené dne 27. října 2011( )

Věc C‑495/10

Centre hospitalier universitaire de Besançon

proti

Thomasovi Dutrueuxovi,

Caisse primaire d’assurance maladie du Jura

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Conseil d’État (Francie)]

„Harmonizace právních předpisů – Odpovědnost veřejných zdravotnických zařízení vůči jejich pacientům za vadné výrobky – Omezení odpovědnosti poskytovatele služeb“





1. Projednávaná žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 3 a 13 směrnice Rady 85/374/EHS ze dne 25. července 1985 o sbližování právních a správních předpisů členských států týkajících se odpovědnosti za vadné výrobky (Úř. věst. L 210, s. 29; Zvl. vyd. 15/01, s. 257).

2. Tato žádost byla předložena v rámci sporu týkajícího se odpovědnosti centre hospitalier universitaire de Besançon (fakultní nemocnice v Besançonu, dále jen „CHU de Besançon“) za škody způsobené pacientovi v důsledku použití vadné ohřevné podložky.

I – Právní rámec

A – Směrnice 85/374

3. První, čtvrtý, třináctý a osmnáctý bod odůvodnění směrnice 85/374 uvádí:

„vzhledem k tomu, že sbližování právních předpisů členských států týkajících se odpovědnosti výrobce za škodu způsobenou vadou jeho výrobků je nezbytné, protože stávající rozdíly mohou narušovat hospodářskou soutěž, ovlivňovat pohyb zboží v rámci společného trhu a způsobit rozdílný stupeň ochrany spotřebitele proti škodě způsobené vadným výrobkem na jeho zdraví nebo majetku;

[...]

vzhledem k tomu, že ochrana spotřebitele vyžaduje, aby všichni výrobci zapojení do výrobního procesu nesli odpovědnost, pokud jejich konečný výrobek, součást nebo jakákoliv surovina jimi dodávané jsou vadné; že z téhož důvodu by měla být odpovědnost rozšířena i na dovozce výrobků do Společenství a na osoby, které vystupují jako výrobci připojením svého názvu, ochranné známky nebo jiných rozlišovacích znaků, nebo na toho, kdo dodává výrobek, jehož výrobce nemůže být určen;

[...]

vzhledem k tomu, že podle právních řádů členských států může poškozená strana uplatňovat nárok na náhradu škody na základě smluvní odpovědnosti nebo mimosmluvní odpovědnosti jiné než té, která je stanovena v této směrnici; v míře, v jaké tato ustanovení slouží také k dosažení účinné ochrany spotřebitelů, by měla zůstat nedotčena touto směrnicí; že pokud je ve členském státě v odvětví farmaceutických výrobků již také dosaženo účinné ochrany spotřebitelů na základě systému zvláštní odpovědnosti, měly by zůstat nároky založené na tomto systému rovněž možné;

[...]

vzhledem k tomu, že z toho plynoucí harmonizace nemůže být v současnosti úplná, ale otevírá cestu větší harmonizaci; [...]“

4. Směrnice 85/374 ve svém článku 1 stanoví, že „[v]ýrobce je odpovědný za škodu způsobenou vadou jeho výrobku“.

5. Článek 3 uvedené směrnice zní následovně:

„1. ,Výrobcem‘ se rozumí výrobce konečného výrobku, výrobce každé suroviny nebo výrobce součásti a každá osoba, která uvedením svého názvu, ochranné známky nebo jiného rozlišovacího znaku na výrobku vystupuje jako jeho výrobce.

2. Aniž je dotčena odpovědnost výrobce, každá osoba, která v rámci své obchodní činnosti doveze do Společenství výrobek za účelem prodeje, pronájmu, leasingu nebo jakékoliv jiné formy distribuce, se považuje za výrobce ve smyslu této směrnice a je odpovědná jako výrobce.

3. Pokud nelze určit výrobce výrobku, považuje se každý dodavatel výrobku za výrobce, pokud v přiměřené lhůtě neuvědomí poškozenou osobu o totožnosti výrobce nebo osoby, která mu výrobek dodala. Totéž platí v případě dovezeného výrobku, jestliže na tomto výrobku není uvedena totožnost dovozce podle odstavce 2, i když je název výrobce uveden.“

6. Článek 13 směrnice 85/374 stanoví:

„Tato směrnice se nedotýká žádných práv, která může poškozená osoba mít podle právních předpisů o smluvní nebo mimosmluvní odpovědnosti nebo na základě zvláštního systému odpovědnosti existujícího v okamžiku oznámení této směrnice.“

B – Vnitrostátní právní úprava

7. Články 1386-1 až 1386-18 občanského zákoníku zajišťují provedení ustanovení směrnice 85/374 do vnitrostátního práva.

8. Conseil d’État (Francie) vysvětluje, že odpovědnost veřejných zdravotnických zařízení vůči jejich pacientům spadá pod systém odpovědnosti, který se řídí zejména zásadami vyplývajícími ze správní judikatury.

9. Mezi tyto zásady patří zásada vyplývající z rozhodnutí Conseil d’État ze dne 9. července 2003( ), podle které veřejné nemocniční zařízení musí i při neexistenci svého zavinění nahradit škodu způsobenou pacientovi v důsledku vady přístroje nebo výrobku použitého v rámci poskytované léčby.

II – Spor v původním řízení a předběžné otázky

10. Pacient, kterému bylo tehdy 13 let, utrpěl při chirurgickém zákroku provedeném dne 3. října 2000 v CHU de Besançon popáleniny. Tyto popáleniny byly způsobeny ohřevnou podložkou, na kterou byl pacient položen a jejíž systém regulace teploty byl závadný.

11. Rozsudkem ze dne 27. března 2007 tribunal administratif de Besançon uložil CHU de Besançon povinnost nahradit takto způsobenou škodu. Vzhledem k tomu, že cour administrative d’appel de Nancy odvolání proti tomuto rozsudku rozsudkem ze dne 26. února 2009 zamítl, podala CHU de Besançon proti posledně uvedenému rozhodnutí kasační opravný prostředek ke Conseil d’État.

12. Na podporu svého kasačního opravného prostředku CHU de Besançon tvrdí, že rozhodnutí uvedeného cour administrative d’appel je v rozporu se směrnicí 85/374. Tato směrnice totiž podle CHU de Besançon brání vzniku odpovědnosti veřejného nemocničního zařízení – v případě neexistence jeho zavinění – pouze za škodlivé následky vady použitých zdravotnických výrobků a přístrojů. Za odpovědného musí být považován pouze výrobce podložky, je-li náležitě určen.

13. Zásada, podle které veřejné nemocniční zařízení musí i při neexistenci svého zavinění nahradit škodu způsobenou pacientovi v důsledku vady přístroje nebo výrobku používaného v rámci léčby, je zásadou vyplývající z judikatury Conseil d’État ze dne 9. července 2003. Tento zvláštní systém odpovědnosti vyplývá ze specifických vztahů, které vznikají mezi veřejným nemocničním zařízením a osobami, kterým poskytuje léčbu. Podle Conseil d’État tak lze zejména tvrdit, že tento systém odpovědnosti spočívá na specifickém základě, který se liší od základu systému zavedeného směrnicí 85/374. Systém odpovědnosti veřejných zdravotnických zařízení se proto může podle článku 13 uvedené směrnice nadále používat.

14. Kdyby tomu tak nebylo, uvedený soud je toho názoru, že by pak výsledek sporu v původním řízení závisel na otázce, zda se systém odpovědnosti zavedený směrnicí 85/374 týká škod, které uživatel vadného výrobku mohl způsobit třetí osobě v rámci poskytování služeb této osobě.

15. Za těchto podmínek se Conseil d’État rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

„1) Umožňuje směrnice [85/374] s ohledem na ustanovení svého článku 13 zavedení systému odpovědnosti, který se zakládá na zvláštním postavení pacientů veřejných zdravotnických zařízení v rozsahu, v němž jim vůči těmto zařízením přiznává – i při neexistenci jejich zavinění – zejména nárok na náhradu škody způsobené vadou výrobků a přístrojů, které používají, aniž je dotčena možnost zařízení uplatnit regresní nárok vůči výrobci?

2) Omezuje směrnice [85/374] možnost členských států stanovit odpovědnost osob, které používají vadné přístroje nebo výrobky v rámci poskytování služeb, a způsobí tím škodu příjemci služby?“

III – Řízení před Soudním dvorem

16. Projednávaná žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, podaná rozhodnutím Conseil d’État ze dne 4. října 2010, byla Soudnímu dvoru doručena dne 15. října 2010.

17. CHU de Besançon, francouzská, německá a řecká vláda, jakož i Evropská komise předložily Soudnímu dvoru písemná vyjádření.

18. Tyto zúčastněné strany byly s výjimkou německé vlády vyslechnuty na jednání, které se konalo dne 20. září 2011.

IV – Právní posouzení

19. Jak správně uznali všichni účastníci řízení přítomní na jednání, Soudní dvůr by se měl nejprve zabývat druhou předběžnou otázkou, jelikož jejím cílem je určit, zda takový systém odpovědnosti, jako je systém odpovědnosti dotčený v původním řízení, spadá do rozsahu působnosti směrnice 85/374, či nikoliv. Záporná odpověď na tuto otázku by vedla k bezpředmětnosti přezkumu první předběžné otázky, která se týká článku 13 směrnice 85/374, a postačovala by k tomu, aby předkládajícímu soudu poskytla dostatečné informace pro vyřešení sporu v původním řízení.

A – Ke druhé otázce

20. Druhá otázka předkládajícího soudu se týká vymezení rozsahu působnosti směrnice 85/374. Soudní dvůr musí zejména určit, zda uvedená směrnice omezuje možnost zavést vnitrostátní systém odpovědnosti veřejných nemocnic, které v rámci poskytování služeb použijí vadné přístroje nebo výrobky.

21. Obecně vyvstává otázka použití směrnice 85/374 na systém odpovědnosti poskytovatele služeb za škody způsobené vadným výrobkem použitým v rámci jeho služeb. Použití dané směrnice na situaci uvedeného poskytovatele služeb, které by bránilo zavedení vnitrostátního systému odpovědnosti, by bylo možné připustit ve dvou případech.

22. V prvním případě by se směrnice 85/374 na systém odpovědnosti poskytovatele služeb použila, protože posledně uvedený by byl postaven na roveň „dodavateli“ vadného výrobku ve smyslu čl. 3 odst. 3 směrnice 85/374. Toto ustanovení stanoví, že „[p]okud nelze určit výrobce výrobku, považuje se každý dodavatel výrobku za výrobce, pokud v přiměřené lhůtě neuvědomí poškozenou osobu o totožnosti výrobce nebo osoby, která mu výrobek dodala“. Zákonodárce nedefinuje tento pojem „dodavatele“, který by tedy mohl zahrnovat poskytovatele služeb. Podle čl. 3 odst. 3 směrnice 85/374 by tedy byl poskytovatel služeb považován za „výrobce“ vadného výrobku použitého v rámci poskytování služeb, kdyby v přiměřené lhůtě poškozenou osobu neuvědomil o totožnosti „výrobce“ nebo svého vlastního „dodavatele“.

23. Ve druhém případě by se směrnice 85/374 na systém odpovědnosti poskytovatele služeb použila z důvodu, že ho vylučuje z taxativního výčtu osob odpovědných za vadné výrobky, do kterého výslovně zahrnuje pouze „výrobce“ a „dodavatele“. Na rozdíl od prvního případu by poskytovatel služeb nebyl považován za „výrobce“ vadného výrobku, pokud nemůže být postaven na roveň „dodavateli“ uvedeného výrobku. Nebylo by tedy možné založit odpovědnost tohoto poskytovatele za škodu způsobenou vadným výrobkem, i když neuvede totožnost „výrobce“ nebo osoby, která mu dodala daný výrobek použitý v rámci poskytování služeb.

24. Je třeba se postupně vrátit k těmto dvěma případům, a sice zaprvé k zahrnutí poskytovatele služeb do pojmu „dodavatel“ ve smyslu čl. 3 odst. 3 směrnice 85/374 (1) a zadruhé k taxativnímu určení okruhu odpovědných osob ve směrnici 85/374 (2).

1. K otázce, zda lze poskytovatele služeb postavit na roveň „dodavateli“ uvedenému v čl. 3 odst. 3 směrnice 85/374

25. Směrnice 85/374 nedefinuje „dodavatele“ vadného výrobku ve smyslu svého čl. 3 odst. 3.

26. Podle řecké vlády se „dodavatelem“ ve smyslu čl. 3 odst. 3 směrnice 85/374 rozumí osoba, která je zapojena do distribučního řetězce( ). Ve věci v původním řízení je tak posledním článkem distribučního řetězce dodání vadných podložek CHU de Besançon. Následné použití této podložky CHU v rámci léčby poskytované pacientům není součástí tohoto distribučního řetězce. Francouzská vláda má za to, že tímtéž „dodavatelem“ je subjekt profesně začleněný do dodavatelského řetězce výrobku( ). Komise se na jednání přidala k názoru těchto dvou účastníků řízení.

27. S ohledem na judikaturu Soudního dvora k výkladu směrnice 85/374 umožňují některé skutečnosti upřesnit tento pojem „dodavatel“ ve smyslu čl. 3 odst. 3 směrnice 85/374. V rozsudku Skov a Bilka( ) Soudní dvůr uvedl, že „články 1 a 3 směrnice […] určují, který z podnikatelů účastnících se výrobního a obchodního procesu je povinen nést odpovědnost zavedenou směrnicí“( ). V pozdějším rozsudku Soudní dvůr kritizoval dánská ustanovení, jež zakládají odpovědnost „zprostředkujících dodavatelů, kteří se podílejí na distribučním řetězci“, za stejných podmínek jako odpovědnost výrobce( ). Když se dále Soudní dvůr zabýval pojmem „uvedení do oběhu“ vadného výrobku, uvedl, že „[v] tomto ohledu je v zásadě bez významu skutečnost, že výrobek je prodáván výrobcem přímo uživateli nebo spotřebiteli nebo že se tento prodej uskutečňuje v rámci takového distribučního procesu, který zahrnuje jeden či více subjektů, jako je proces uvedený v čl. 3 odst. 3 směrnice [85/374]“( ).

28. Soudní dvůr měl navíc za to, že „výrobce […] je definován zejména jako výrobce konečného výrobku. Pouze v taxativně uvedených případech mohou být jiné osoby považovány za výrobce, tedy ten, kdo uvedením svého názvu, ochranné známky nebo jiného rozlišovacího znaku na výrobku, vystupuje jako jeho výrobce (čl. 3 odst. 1 směrnice 85/374), ten, kdo výrobek doveze do Společenství (čl. 3 odst. 2), a dodavatel výrobku, který v případě, že výrobce nemůže být určen, neuvědomí v přiměřené lhůtě poškozenou osobu o totožnosti posledně uvedeného nebo osoby, která mu výrobek dodala (čl. 3 odst. 3)“ ( ). Přijetí zvláště široké definice pojmu „dodavatel“ by bylo v rozporu s touto vůlí taxativně vymezit okruh „výrobců“.

29. Soudní dvůr nikdy přímo nedefinoval pojem „dodavatel“ ve smyslu čl. 3 odst. 3 směrnice 85/374. Z výše uvedených rozsudků nicméně vyplývá, že dodavatel vadného výrobku musí být chápán jako zprostředkovatel v dodavatelském a distribučním řetězci vadného výrobku. Taková definice by měla mít restriktivní povahu.

30. K vymezení pojmu „dodavatel“ ve smyslu čl. 3 odst. 3 směrnice 85/374 v rámci dodavatelského a distribučního řetězce vadného výrobku je užitečné odkázat na směrnici 2001/95/ES( ). Jak totiž připomíná francouzská vláda, vymezení rozsahu působnosti této směrnice nezbytně vychází z vymezení rozsahu působnosti směrnice 85/374( ).

31. Směrnice 2001/95 ve svém devátém bodě odůvodnění uvádí, že „[…] [b]ezpečnost zařízení používaných poskytovateli služeb samotnými pro dodání služby spotřebitelům […] musí být upravena společně s bezpečností poskytované služby […]“. Vzhledem k souvislosti existující mezi oběma směrnicemi lze mít s ohledem na směrnici 85/374 současně za to, že použití vadného výrobku poskytovatelem služeb musí být posuzováno společně se službou, pro kterou je používán. Poskytovatel služeb se tedy odlišuje od „dodavatele“ vadného výrobku ve smyslu čl. 3 odst. 3 směrnice 85/374, neboť nedodal výrobek, ale poskytnul službu, pro kterou byl vadný výrobek použit( ).

32. Ve věci v původním řízení je nepopiratelné, že vadná podložka byla použita v rámci léčby poskytované CHU de Besançon. Jak uvedla Komise na jednání, v tomto případě se nejednalo o spotřebitele, který si koupil podložku, ale o pacienta, který byl přijat do nemocnice. Bezpečnost vadné podložky musí být tedy posuzována společně se samotným poskytováním léčby. CHU de Besançon nelze tedy považovat za distributora vadné podložky a nelze ho postavit na roveň „dodavateli“ ve smyslu čl. 3 odst. 3 směrnice 85/374, na rozdíl od prvního případu uvedeného v bodě 21 tohoto stanoviska.

2. K taxativnímu určení okruhu osob odpovědných za vadné výrobky ve směrnici 85/374

33. Na systém odpovědnosti veřejných nemocnic – použitelný na CHU de Besançon na základě rozsudku Conseil d’État ze dne 9. července 2003 – by se podle druhého případu uvedeného v bodě 23 tohoto stanoviska mohla vztahovat směrnice 85/374, i když tuto fakultní nemocnici nelze postavit na roveň dodavateli ve smyslu čl. 3 odst. 3 této směrnice. Bylo by možné mít za to, že podle systému zavedeného touto směrnicí mají veškerou odpovědnost za vadné výrobky pouze osoby výslovně uvedené ve směrnici 85/374. Kdyby tudíž bylo na CHU de Besançon nahlíženo tak, že nepatří do okruhu odpovědných osob uvedených v článku 3 směrnice 85/374, nemohla by být odpovědná za použití vadné podložky. Pouze „výrobce“ a případně „dodavatel“ vadné podložky by byli odpovědni za škody způsobené vadným výrobkem použitým v rámci poskytování služeb.

34. Zdá se, že Soudní dvůr v tomto smyslu rozhodl v řadě rozsudků, jelikož uvádí, že „určení okruhu odpovědných osob provedené v článcích 1 a 3 [směrnice 85/374] je třeba považovat za taxativní“( ).

35. Avšak důkladný přezkum judikatury týkající se výkladu směrnice 85/374 ukazuje, že tvrzení, podle kterého nemůže vzniknout odpovědnost poskytovatele služeb, není-li stanovena směrnicí 85/374, nemá oporu v judikatuře Soudního dvora (a). Kromě toho nedávný rozsudek naopak prokazuje, že nelze mít za to, že se uvedená směrnice použije i na jiné otázky než ty, které výslovně upravuje (b).

a) Ke skutečnosti, že působnost směrnice 85/374 nebyla judikaturou rozšířena na systém odpovědnosti poskytovatelů služeb

36. Nelze přehlížet kontext, v němž bylo uvedeno tvrzení Soudního dvora citované v bodě 34 tohoto stanoviska. Z tohoto kontextu je přitom patrné, že Soudní dvůr v rozhodnutích obsahujících uvedené tvrzení výslovně nerozhodoval o případném rozšíření rozsahu působnosti směrnice 85/374 na systém odpovědnosti poskytovatelů služeb.

37. Soudní dvůr vycházel z taxativního určení okruhu odpovědných osob ve dvou rozdílných situacích. Zaprvé za účelem posouzení rozsahu odpovědnosti „dodavatele“ ve smyslu čl. 3 odst. 3 směrnice 85/374, jejíž podpůrná povaha ve vztahu k odpovědnosti „výrobce“ tak byla potvrzena( ). Kvalifikace „dodavatele“ nevyvolávala obtíže, jelikož se v projednávané věci jednalo o majitele obchodu, ve kterém byl vadný výrobek zakoupen. Zadruhé Soudní dvůr převzal toto taxativní pojetí okruhu odpovědných osob, když vyvstala otázka případné záměny účastníka řízení, jelikož žaloba byla podána proti společnosti chybně považované za „výrobce“ vadného výrobku( ). Není žádných pochyb o tom, že tyto věci se týkaly systému odpovědnosti „výrobce“ nebo „dodavatele“ ve smyslu článku 3 směrnice 85/374.

38. Kromě těchto věcí Soudní dvůr nikdy přímo nerozhodoval o rozšíření rozsahu působnosti směrnice 85/374 na systém odpovědnosti poskytovatele služeb za vadný výrobek. Konkrétně ve svém rozsudku Veedfald, který se týká použití směrnice 85/374 v případě, že je vadný výrobek použit v rámci poskytování služeb, Soudní dvůr rozhodl pouze o odpovědnosti „výrobce“ uvedeného vadného výrobku ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice 85/374( ).

39. V tomto ohledu je třeba rovněž poznamenat, že okolnosti konkrétní věci mohly Soudnímu dvoru umožnit rozhodnout o takové otázce. V tomto rozsudku se Soudní dvůr zabýval situací paní Gonzalez Sanchez, která tvrdila, že při transfúzi ve zdravotnickém zařízení byla nakažena virem hepatitidy C( ). Soudní dvůr mohl při této příležitosti upřesnit, zda je dotčené zdravotnické zařízení považováno za „dodavatele“ vadného výrobku ve smyslu čl. 3 odst. 3 směrnice 85/374. Ačkoli nepostavil toto zdravotnické zařízení na roveň „dodavateli“, mohl konstatovat, že se působnost směrnice 85/374 vztahuje i na systém odpovědnosti tohoto zdravotnického zařízení. Soudní dvůr taková upřesnění neposkytl, neboť mu byla předložena pouze otázka, zda „[č]lánek 13 směrnice [85/374] musí [...] být vykládán v tom smyslu, že brání tomu, aby práva přiznaná spotřebitelům právními předpisy členského státu byla v důsledku provedení směrnice omezena [...]“( ).

40. Soudní dvůr na tuto otázku poskytl podrobnou odpověď, když uvedl, že „článek 13 směrnice musí být vykládán v tom smyslu, že práva, která právní předpisy členského státu přiznávají osobám, kterým byla vadným výrobkem způsobena škoda, na základě obecného systému odpovědnosti, který má stejný základ jako systém zavedený danou směrnicí, mohou být omezena v důsledku provedení této směrnice do vnitrostátního právního řádu daného státu“( ). Případná práva, přiznaná právními předpisy členského státu osobám, kterým byla vadným výrobkem způsobena škoda, mohou být omezena v důsledku provedení dané směrnice. I kdyby totiž vnitrostátní právo stanovilo další podmínky vzniku odpovědnosti „výrobce“ nebo „dodavatele“ vyplývající z téhož základu, jímž je vada výrobku, takové podmínky by nemohly přetrvávat i po provedení dané směrnice. Soudní dvůr tak v tomto rozsudku nerozhodl o otázce působnosti směrnice 85/374 a jejím rozšíření na poskytovatele služeb.

b) K nepoužitelnosti směrnice 85/374 na jiné otázky než na ty, které výslovně upravuje

41. Soudní dvůr nedávno potvrdil, že se směrnice 85/374 nepoužije na jiné otázky než na ty, které výslovně upravuje, když rozhodoval o otázce odpovědnosti za vadný výrobek. Jednalo se o případ, ve kterém byl vydán rozsudek Moteurs Leroy Somer( ). V daném případě se elektrický agregát nemocnice vzňal v důsledku přehřátí alternátoru. Vadný alternátor tak způsobil škodu na věci určené k podnikatelskému použití a použité pro tento účel. Soudní dvůr měl za to, že harmonizace provedená směrnicí 85/374 nepokrývá náhradu tohoto druhu škody. Uvedená směrnice proto členskému státu nebrání, aby v tomto ohledu vedle systému zavedeného danou směrnicí zavedl další systém odpovědnosti .

42. Výše uvedený postoj Soudního dvora je v souladu se skutečností, že směrnice 85/374 v osmnáctém bodě odůvodnění výslovně stanoví, že „z toho plynoucí harmonizace nemůže být v současnosti úplná, ale otevírá cestu větší harmonizaci“( ). Cílem směrnice 85/374 není vyčerpávajícím způsobem upravit oblast odpovědnosti za vadné výrobky.

43. Soudní dvůr zaujal tento postoj, i když dříve uvedl, že „[č]lánky 1 a 9 vyčerpávajícím způsobem uvádí […] kategorie možných škod“( ). V tomto rozsudku Moteurs Leroy Somer Soudní dvůr upřesnil, že „jakkoli směrnice 85/374 […] v otázkách, které upravuje, sleduje úplnou harmonizaci právních a správních předpisů členských států [( )], nemá – jak vyplývá z jejího osmnáctého bodu odůvodnění – poslání harmonizovat vyčerpávajícím způsobem oblast odpovědnosti za vadné výrobky nad rámec uvedených otázek“( ). Soudní dvůr měl za to, že „jak ze znění, tak ze systematiky směrnice 85/374 vyplývá […], že náhrada škody způsobené na věci určené pro podnikatelské použití a použité k takovému účelu není součástí otázek, které uvedená směrnice upravuje […]“( ). Rozsah působnosti směrnice 85/374 se tedy nevztahuje na škody způsobené vadným výrobkem na věci určené pro podnikatelské použití a použité k takovému účelu.

44. Výše uvedený postoj Soudního dvora ve věci Moteurs Leroy Somer má zvláště významnou hodnotu pro účely odpovědi, která má být poskytnuta předkládajícímu soudu, ve světle skutečnosti, že Soudní dvůr ve svém rozsudku Veedfald potvrdil neexistenci pravidel týkajících se odpovědnosti poskytovatele služeb za škody způsobené vadnými výrobky( ). Soudní dvůr tím uznal, že zákonodárce nezamýšlel zavést směrnicí 85/374 systém odpovědnosti použitelný rovněž na poskytovatele služeb. Společný výklad těchto dvou rozsudků vede nezbytně k závěru, že působnost směrnice 85/374 se vztahuje pouze na odpovědnost „výrobce“ nebo případně „dodavatele“ vadného výrobku ve smyslu článku 3 uvedené směrnice, i když tento výrobek způsobil škodu, když byl použit v rámci poskytování služeb. Harmonizace směrnice 85/374 se proto nevztahuje na systém odpovědnosti poskytovatele služeb na rozdíl od druhého případu uvedeného v bodě 23 tohoto stanoviska.

45. Soudní dvůr byl kromě toho v rozsudku Moteurs Leroy Somer toho názoru, že dotčená škoda „nespadá do pojmu ,škoda‘ ve smyslu směrnice 85/374“( ), a nikoliv že se na tuto škodu vztahuje tato směrnice a že neexistuje nárok na její náhradu, neboť uvedená směrnice stanoví pouze náhradu škod způsobených na věci určené k soukromému užití a použité poškozenou osobou pro tento účel. Přístup Soudního dvora ponechal otevřenou možnost zajistit lepší náhradu osobám, které utrpěly škodu způsobenou vadnými výrobky.

46. Věc v původním řízení se obdobně týká odpovědnosti osoby, kterou směrnice 85/374 neuvádí. Tímto vnitrostátním systémem odpovědnosti není dotčen systém odpovědnosti „výrobce“, a případně „dodavatele“ vadného výrobku, který je harmonizovaný směrnicí. Jak uvádí německá vláda, tento vnitrostátní systém odpovědnosti poskytovatele služeb existuje vedle odpovědnosti „výrobce“ a „dodavatele“ uvedených ve směrnici 85/374. Toto rozšíření kategorie osob odpovědných vůči pacientovi veřejného zdravotnického zařízení tím posiluje práva pacienta. V tomto ohledu lze přitom poznamenat, že toto rozšíření je myšlenkově v souladu s účinnou ochranou spotřebitelů sledovanou směrnicí 85/374( ).

47. V tomto ohledu je zajímavé poznamenat, že na rozdíl od toho, co Komise uvedla ve svém písemném vyjádření, měla v tomto smyslu na jednání za to, že směrnice 85/374 neomezuje možnost členských států stanovit odpovědnost osob, které použijí vadné přístroje nebo výrobky v rámci poskytování služeb. Ve věci v původním řízení, jak Komise správně poznamenala, umožňuje pouze použití vnitrostátního systému odpovědnosti poskytovatele služeb přiznat pacientovi nárok na náhradu škody za popáleniny způsobené vadnými podložkami. Vzhledem k tomu, že tyto škody byly způsobeny při chirurgickém zákroku provedeném dne 3. října 2000, byla by žaloba proti „výrobci“ vadné podložky ve smyslu čl. 3 odst. 1 uvedené směrnice promlčena( ).

48. V souladu s rozsudkem Moteurs Leroy Somer by tedy Soudní dvůr měl být toho názoru, že otázka, zda je poskytovatel služeb povinen nahradit škody způsobené vadným výrobkem použitým v rámci poskytování jeho služeb, nepatří mezi otázky upravené směrnicí 85/374. Tato směrnice proto členskému státu nebrání stanovit vedle systému zavedeného danou směrnicí v tomto ohledu další systém odpovědnosti, který by umožňoval vznik odpovědnosti CHU de Besançon jakožto poskytovatele léčby, pro jejíž účely byla použita vadná podložka.

3. Dílčí závěr

49. Ze všech těchto důvodů navrhuji, aby Soudní dvůr na druhou otázku položenou předkládajícím soudem odpověděl, že směrnice 85/374 umožňuje členským státům stanovit odpovědnost osob, které použijí vadné přístroje nebo výrobky v rámci poskytování služeb, a způsobí tím škodu příjemci služeb, aniž je dotčena možnost uplatnit vůči výrobci systém stanovený na základě směrnice 85/374.

50. V případě, že by Soudní dvůr s tímto závěrem nesouhlasil a byl by toho názoru, že se působnost směrnice 85/374 vztahuje na systém odpovědnosti poskytovatele služeb za použití vadného výrobku v rámci svých služeb, budu se podpůrně zabývat první otázkou, která se týká výkladu článku 13 směrnice 85/374, abych Soudnímu dvoru poskytl co nejlepší informace.

B – Podpůrně k první otázce

51. První otázka položená předkládajícím soudem se týká výkladu článku 13 směrnice 85/374, podle kterého „[s]e tato směrnice nedotýká žádných práv, která může poškozená osoba mít podle právních předpisů o smluvní nebo mimosmluvní odpovědnosti nebo na základě zvláštního systému odpovědnosti existujícího v okamžiku oznámení této směrnice“. V projednávaném případě se jedná o určení toho, zda směrnice 85/374 umožňuje zavedení systému odpovědnosti, který je založen na zvláštní situaci pacientů veřejných zdravotnických zařízení, z důvodu vady výrobků nebo přístrojů, které tato veřejná zařízení používají.

52. Soudní dvůr vyložil článek 13 směrnice 85/374 v tom smyslu, že „systém zavedený uvedenou směrnicí, který podle jejího článku 4 umožňuje poškozené osobě domáhat se náhrady škody, pokud předloží důkaz o škodě, vadě výrobku a příčinné souvislosti mezi touto vadou a škodou, nevylučuje použití jiných systémů smluvní nebo mimosmluvní odpovědnosti založených na odlišných základech, jako je odpovědnost za skryté vady nebo zavinění“( ).

53. Směrnice 85/374 v důsledku toho umožňuje použití zvláštního systému odpovědnosti existujícího v okamžiku oznámení uvedené směrnice a použití systému smluvní nebo mimosmluvní odpovědnosti založeného na odlišném základě.

54. Pokud jde nejprve o zvláštní systém odpovědnosti existující v okamžiku oznámení směrnice 85/374, tato směrnice byla členským státům oznámena dne 30. července 1985. V tomto ohledu je však třeba poznamenat, jak uvádí předkládající soud, že systém odpovědnosti dotčený ve věci v původním řízení je založen na zásadě, která vyplývá z judikatury a kterou Conseil d’État uvedl v rozhodnutí ze dne 9. července 2003. Podle písemného vyjádření francouzské vlády judikatura Conseil d’État předcházející tomuto rozsudku vyžadovala pro vznik odpovědnosti veřejného léčebného zařízení existenci zavinění( ). Teprve po vynesení rozsudku ze dne 9. července 2003 tedy mohlo být veřejné nemocniční zařízení i při neexistenci svého zavinění odpovědné za škodlivé následky, které byly uživatelům způsobeny vadou zdravotnických výrobků nebo přístrojů použitých v rámci poskytované léčby. Tento systém odpovědnosti nemůže být proto považován za existující v okamžiku oznámení směrnice 85/374.

55. Pokud jde dále o systém smluvní nebo mimosmluvní odpovědnosti založený na odlišném základě, je třeba určit, zda je daný systém odpovědnosti veřejného zdravotnického zařízení založen na odlišném základě než systém zavedený směrnicí 85/374.

56. Na rozdíl od systému odpovědnosti za skryté vady nebo systému odpovědnosti za zavinění směrnice 85/374 podle Soudního dvora zavádí systém odpovědnosti, který je založen pouze na vadě výrobku. Směrnice 85/374 upřesňuje, co rozumí vadou, a sice výrobek, který „neposkytuje bezpečnost, kterou je osoba oprávněná očekávat“( ). Pojem „základ“ se podle Soudního dvora týká pouze vady výrobku.

57. K učinění závěru, že systém odpovědnosti je založen na odlišném základě, neodkázal Soudní dvůr obecně na podmínky nebo účinky systému odpovědnosti a nezajímal se o kontext takové odpovědnosti. Směrnici 85/374 je proto třeba vykládat v tom smyslu, že vylučuje použití systému, který má stejný předmět – odpovědnost – a stejný základ – vadu výrobku, který neposkytuje bezpečnost, kterou je osoba oprávněná očekávat.

58. Předkládající soud má za to, že je možné tvrdit, že dotčený systém odpovědnosti je založen na odlišném základě, neboť základem takové odpovědnosti jsou specifické vztahy, které vznikají mezi veřejným nemocničním zařízením a osobami, kterým poskytuje léčbu. Podle německé vlády rozdílný základ spočívá v tom, že kategorie odpovědných osob je definována odchylně od směrnice 85/374. V rámci těchto postojů je pojem „základ“ patrně chápán odlišně od pojmu „základ“, na který Soudní dvůr odkazuje ve své judikatuře týkající se výkladu směrnice 85/374. V tomto ohledu je významné, že francouzská vláda nepovažuje za rozhodné, zda dotčený systém spočívá na stejném základě objektivní odpovědnosti, či nikoliv.

59. Systém dotčený ve věci v původním řízení je systém odpovědnosti založený na selhání zdravotnických výrobků a zařízení. Založit systém odpovědnosti na selhání výrobku přitom znamená založit takový systém na vadě uvedeného výrobku, který neposkytuje bezpečnost, kterou lze oprávněně očekávat. Tento systém odpovědnosti nelze tedy považovat za systém spočívající na jiném základě, než je základ, o který se opírá systém zavedený směrnicí 85/374.

60. Pokud by proto Soudní dvůr měl dospět k závěru, že se působnost směrnice 85/374 vztahuje na systém odpovědnosti veřejných zdravotnických zařízení za vadu výrobků nebo přístrojů, které používají, měl by pak Soudní dvůr připustit, že směrnice 85/374 s ohledem na výklad jejího článku 13 neumožňuje zavedení systému odpovědnosti založeného pouze na vadě uvedených výrobků a přístrojů.

V – Závěry

61. S ohledem na primárně rozvinuté úvahy navrhuji, aby Soudní dvůr odpověděl Conseil d’État následovně:

„Směrnice Rady 85/374/EHS ze dne 25. července 1985 o sbližování právních a správních předpisů členských států týkajících se odpovědnosti za vadné výrobky umožňuje členským státům stanovit odpovědnost osob, které použijí vadné přístroje nebo výrobky v rámci poskytování služeb, a způsobí tím škodu příjemci služeb, aniž je dotčena možnost uplatnit vůči výrobci systém stanovený na základě směrnice 85/374.“