ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1

Loi no 2000-108, du 10 février 2000, relative à la modernisation et au développement du service public de l’électricité (zákon č. 2000‑108 ze dne 10. února 2000 o modernizaci a rozvoji veřejné služby zásobování elektřinou) (JORF ze dne 11. února 2000, s. 2143) si klade za cíl podporu rozvoje energie vyrobené z obnovitelných zdrojů na francouzském území. Uvedený zákon za tímto účelem zavedl povinnost výkupu, která byla převzata články L.314‑1 a následujícími code de l’énergie (Energetický zákoník) a podle níž společnost Électricité de France (EDF) a nezestátnění distributoři uvedení v článku 23 loi no 46-628 du 8 avril 1946, sur la nationalisation de l’électricité et du gaz (zákon č. 46‑628 ze dne 8. dubna 1946 o znárodnění elektrické energie a plynu) mají povinnost uzavřít, pokud je o to dotčení výrobci požádají, smlouvu o výkupu elektřiny vyrobené z obnovitelných zdrojů, včetně fotovoltaické energie, po dobu 20 let za cenu stanovenou ministerskou sazební vyhláškou. Až do 31. prosince 2015 se na náklady nesené EDF a nezestátněnými distributory uvedenými v článku 23 zákona č. 46‑628 z důvodu povinnosti výkupu na základě décret no 2004-90, du 28 janvier 2004, relatif à la compensation de charges de service public d’électricité (dekret č. 2004‑90 ze dne 28. ledna 2004 o vyrovnání nákladů na veřejnou službu zásobování elektřinou) vztahoval mechanismus plné náhrady, financovaný z příspěvku na veřejnou službu elektřiny vybíraného od spotřebitelů elektřiny. Od 1. ledna 2016 jsou tyto náklady kompenzovány z účtu určeného zvláště pro energetický přechod, financovaného z daní ze spotřeby energetických produktů.
19

Odvolací senát měl za to, že je nezbytné zohlednit další důkazy, které před ním předložila vedlejší účastnice. Odvolací senát měl za to, že jsou relevantní a podporují důkazy předložené před zrušovacím oddělením. Zdůraznil zvláště to, že příloha 32 byla předložena na podporu zpřístupnění etikety R5015 uvedené v příloze 8, která byla předložena v rámci návrhu na prohlášení neplatnosti. Odvolací senát rovněž uvedl, že tyto důkazy byly oznámeny žalobkyni, která k nim předložila vyjádření, že neexistuje lhůta pro podání návrhu na prohlášení neplatnosti a že jejich zohlednění by mohlo přispět k zajištění toho, aby zapsaný (průmyslový) vzor Společenství, jehož platnost by mohla být následně úspěšně zpochybněna jiným řízením o prohlášení neplatnosti, nezůstal zapsán v rejstříku. Odvolací senát konečně dodal, že tyto důkazy byly předloženy za účelem zpochybnění rozhodnutí zrušovacího oddělení, podle kterého byly důkazy o zpřístupnění veřejnosti nedostatečné. Prohlásil tedy, že jsou přípustné.
5

V tomto ohledu Tribunál v bodech 62 až 70 rozsudku ze dne 14. února 2017, Kerstens v. Komise (T‑270/16 P, nezveřejněný, EU:T:2017:74), uvedl, že disciplinární řízení CMS 12/063 bylo zahájeno, aniž bylo vedeno předchozí administrativní vyšetřování, aniž byl žalobce předtím vyslechnut a aniž byla po ukončení takového vyšetřování řádně vypracována vyšetřovací zpráva, přičemž tak byly porušeny povinnosti příslušející Komisi. V bodech 88 a 89 uvedeného rozsudku z toho Tribunál vyvodil, že disciplinární řízení, které měl provést orgán oprávněný ke jmenování (dále jen „OOJ“) na základě takového vyšetřování a zprávy, která by jej uzavřela a po vyslechnutí žalobce, bylo podstatným způsobem stiženo těmito nedostatky, takže nebylo možné vyloučit, že by toto řízení mohlo vést k jinému výsledku, pokud by pravidla použitelná na toto řízení byla dodržena a pokud by byl žalobce vyslechnut. V důsledku toho Tribunál rozhodnutí ze dne 15. dubna 2014 zrušil.
12

Dne 27. dubna 2020 předložila žalobkyně u EUIPO písemné odůvodnění odvolání, ve kterém tvrdila, že rozhodnutí námitkového oddělení je chybné, neboť uvedené oddělení v rozporu s čl. 34 odst. 1 nařízení 2017/1001 nedodrželo požadavek totožnosti výrobků a služeb, na které se vztahuje přihláška ochranné známky Evropské unie, s výrobky a službami, na které se vztahuje ochranná známka zakládající právo přednosti. Žalobkyně připustila, že značný počet výrobků a služeb, na které se vztahuje přihlášená ochranná známka, je buď totožný s výrobky a službami, na které se vztahuje přihláška libanonské ochranné známky, nebo je v nich zahrnut. Naproti tomu měla za to, že některé výrobky a služby spadající do tříd 9, 38 a 39, na které se vztahuje přihlášená ochranná známka, a sice „informační vybavení; navigační, řídicí, sledovací, zaměřovací a kartografické vybavení; navigační software“, spadající do třídy 9, „elektronický přenos dat; poskytování elektronických komunikačních služeb“, spadající do třídy 38, a „organizování zájezdů; zprostředkování dopravy“, spadající do třídy 39, nejsou totožné s výrobky a službami, na které se vztahuje přihláška libanonské ochranné známky, ani v nich nejsou zahrnuty. Žalobkyně měla tudíž za to, že přihlášená ochranná známka nemůže těžit z uplatnění práva přednosti pro tyto výrobky a služby spadající do tříd 9, 38 a 39. V témže písemném odůvodnění tedy navrhla částečné zrušení rozhodnutí námitkového oddělení v rozsahu, v němž se týkalo pouze těchto výrobků a služeb.
68

I když si však lze představit, že by povinnost jednat s náležitou péčí mohla za určitých okolností případně vést OOJ k tomu, aby snížil, případně zrušil zamýšlenou sankci, zohlednění zájmů úředníka, včetně jeho zdravotního stavu, nemůže naproti tomu vést až k tomu, že by byl OOJ zbaven možnosti uložit sankci, a to i závažnou sankci odvolání z funkce, v případě, že skutkové okolnosti jsou mimořádně závažné a nemohou být přičítány výlučně ani hlavně zdravotnímu stavu dotyčného úředníka (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 16. července 1998, Y v. Parlament, T‑144/96, EU:T:1998:173, bod 50).
24

Zadruhé EUIPO tvrdí, že jelikož zrušení napadeného rozhodnutí již žalobkyni nemůže přinést žádný prospěch, žalobkyně již nemá právní zájem na pokračování v tomto řízení. Uvádí, že i kdyby přihlášku ochranné známky Evropské unie zamítl, přihlašovatel by svou ochrannou známku mohl převést na přihlášky národních ochranných známek ve všech členských státech Unie s tím, že si v souladu s článkem 139 nařízení 2017/1001 zachová právo přednosti zamítnuté přihlášky ochranné známky Evropské unie. Přihlašovatel by tak získal ochranu ochranné známky na stejném území jako v případě, že by námitky podané proti uvedené přihlášce ochranné známky Evropské unie byly zamítnuty. Na jednání EUIPO dodal, že podle něj neexistence právního zájmu na pokračování v řízení vyplývá mimo jiné ze skutečnosti, že v případě, že by Tribunál zrušil napadené rozhodnutí, a v důsledku toho by byl spor vrácen odvolacímu senátu, by tento odvolací senát musel odvolání zamítnout, jelikož z judikatury ve věcech, ve kterých byly vydány rozsudky ze dne 14. února 2019, ALTUS (T‑162/18, nezveřejněný, EU:T:2019:87), a ze dne 2. června 2021, Zobrazení hráče póla (T‑169/19, EU:T:2021:318), vyplývá, že chráněná ochranná známka, na níž jsou založeny námitky, nesmí ztratit svou platnost v okamžiku, kdy EUIPO přijímá své rozhodnutí.
41

Ve své odpovědi na organizační procesní opatření přijatá Tribunálem (viz bod 18 výše) Komise upřesňuje následující: „4. Pokud jde o dopad, který by mohl mít výmaz odkazů na [první sankci] z osobního spisu žalobce na rozhodnutí napadené v rámci projednávaného sporu, pokud žalobce takto hodlá tvrdit, že tato skutečnost měla být vzata v úvahu za účelem zmírnění napadené sankce, takový argument je přípustný, ale neopodstatněný […] Komise totiž prokázala, že toto zrušení nemá za následek úplné zahlazení [první sankce]. Jelikož se disciplinární spis týkající se této sankce uchovává po dobu 20 let, mohl být legitimně zohledněn pro účely použití čl. 10 písm. h) přílohy IX služebního řádu. […] 25. Podle článku 26 šestého pododstavce služebního řádu má každý úředník pouze jeden osobní spis. 26. Disciplinární spis se liší od osobního spisu. Tento spis totiž obsahuje všechny dokumenty související s konkrétním disciplinárním řízením. Tyto dokumenty se uchovávají podle [výše] uvedených dob uchovávání. Jsou k dispozici pouze zaměstnancům [IDOC] a nejsou obsaženy v osobním spise. 27. Do osobního spisu je založeno pouze rozhodnutí o disciplinární sankci, což je v souladu s článkem 26 šestým pododstavcem služebního řádu. Je tak přístupné v zabezpečeném elektronickém systému, který Komise používá pro řízení lidských zdrojů […] pouze zaměstnancům, kteří mají přístupová práva. Uchovává se tam po dobu [tří] let (pokud jde o písemnou výstrahu a důtku) nebo [šesti] let, pokud jde o všechny ostatní sankce uvedené v čl. 9 písm. c) až h) přílohy IX služebního řádu.“
75

Jako příklad žalobci uvádí, že na základě prahových hodnot stanovených podle části C přílohy IV napadeného prováděcího nařízení bude kvůli neexistenci klonů schopných zajistit dodržování nulové prahové hodnoty výskytu RNŠO zakázáno uvádět na trh 57,7 % odrůd zapsaných do italského registru révy určené k produkci vína. Tento zákaz by nejméně na deset let znemožnil obnovení nebo provedení nové výsadby původních odrůd, na které se vztahují označení původu nebo zeměpisná označení, a vedl by k radikálnímu zjednodušení některých odrůdových biotypů. Důsledkem sanačních opatření nezbytných k boji proti virům, viroidům a virům podobným chorobám by bylo především značné snížení meziodrůdové biologické rozmanitosti. Tyto nepříznivé důsledky ovšem nejsou spojeny s žádným přínosem ani nezaručují, že sanované rostliny nebudou po výsadbě infikovány hmyzími přenašeči. Komise přitom měla tyto důsledky v rámci posuzování nepřijatelného hospodářského dopadu RNŠO na rostliny k pěstování zohlednit. Současná situace naproti tomu svědčí o tom, že výskyt RNŠO, na které se vztahují sporné části přílohy IV napadeného prováděcího nařízení, neovlivnil výnosnost dotčených zemědělských podniků, takže nelze mít za to, že by tento výskyt měl nepřijatelný hospodářský dopad ve smyslu čl. 36 písm. e) nařízení 2016/2031.
49

Na rozdíl od toho, co tvrdí Komise, však unijní orgány nemají právo opravit svá nedostatečně odůvodněná rozhodnutí před unijním soudem a unijní soud nemá povinnost zohlednit doplňující vysvětlení poskytnutá až během soudního řízení autorem dotčeného aktu za účelem posouzení dodržení povinnosti uvést odůvodnění. Takový právní stav by mohl ohrozit rozložení pravomocí mezi správou a unijními soudy, což by oslabilo přezkum legality a ohrozilo výkon práva na účinný prostředek nápravy. Pouze ve výjimečných případech, kdy se ukáže, že pro příslušný unijní orgán bylo prakticky nemožné právně dostačujícím způsobem odůvodnit sporné rozhodnutí, může být odůvodnění doplněno vysvětleními poskytnutými autorem aktu v průběhu soudního řízení (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne čtvrtek 11. června 2020, Komise v. Di Bernardo, C‑114/19, EU:C:2020:457, body 58 a 59).
34

Na rozdíl od toho, co EUIPO tvrdil na jednání, nelze mít v tomto ohledu za to, že odvolací senát v napadeném rozhodnutí implicitně přezkoumal, zda sporná ochranná známka navozuje u veřejnosti dojem spojitosti mezi jejím majitelem a Unií. Odvolací senát se totiž tím, že se v bodech 19 a 25 tohoto rozhodnutí omezil na zjištění, že tato ochranná známka obsahuje celý symbol CHZO, a v bodě 26 uvedeného rozhodnutí pouze uvedl, že i kdyby sporná ochranná známka nebyla totožná se symbolem CHZO, nezměnilo by to jeho posouzení, nijak nezkoumal způsob, jak by veřejnost vnímala tento symbol jakožto součást uvedené ochranné známky posuzované jako celek, ani otázku, zda by hrozilo, že toto vnímání povede veřejnost k domněnce, že se na výrobky označené takovouto ochrannou známkou vztahuje záruka Unie.
50

Tribunál již měl možnost rozhodnout o povinnosti uvést odůvodnění, kterou má zadavatel, pokud měl ve fázi posouzení nabídek pochybnosti o mimořádně nízké povaze předložené nabídky a pokud poté, co vyslechl dotčeného uchazeče a provedl podrobnější analýzu, měl za to, že tato nabídka není mimořádně nízká. Rozhodl zejména, že za účelem dostatečného odůvodnění skutečnosti, že vybraná nabídka nebyla po provedení důkladné analýzy mimořádně nízká, musí veřejný zadavatel uvést, z jakých důvodů dospěl k závěru, že především svou finanční povahou je tato nabídka v souladu zejména s právními předpisy země, v níž mají být služby poskytovány, a to v oblasti odměňování zaměstnanců, přispívání do systému sociálního zabezpečení a dodržování norem bezpečnosti a ochrany zdraví při práci, a dále zda ověřil, že nabídnutá cena zahrnuje všechny náklady vyplývající z technických aspektů uvedené nabídky (viz rozsudek ze dne 4. července 2017, European Dynamics Luxembourg a další v. Agentura Evropské unie pro železnice, T‑392/15, EU:T:2017:462, bod 91 a citovaná judikatura).
92

Komise má totiž za to, že pokud by účastníci výběrového řízení měli přístup k váhovým koeficientům různých složek tohoto výběrového řízení, získali by vhled do samotného prostoru pro uvážení, kterým disponuje výběrová komise při hodnocení uchazečů, kteréžto uvážení je širokého rozsahu a podléhá jen velmi omezené kontrole legitimity, přičemž odkazuje na rozsudky ze dne 11. května 2005, de Stefano v. Komise (T‑25/03, EU:T:2005:168, bod 34), a ze dne 8. května 2019, Stamatopoulos v. ENISA (T‑99/18, nezveřejněný, EU:T:2019:305, bod 49). Má za to, že uchazeči výběrových řízení by tak mohli činit závěry ohledně volby váhových koeficientů s cílem zpochybnit výsledky výběrového řízení a mohli by například tvrdit, že tyto váhové koeficienty byly zavedeny za účelem zvýhodnění té či oné kategorie účastníků.
7

Dopisem ze dne 14. prosince 2017 EIB informovala žalobce, že probíhají jednání o jeho možném návratu do práce na částečný úvazek na dobu tří měsíců na jiné pracovní místo než to, které zastával, přičemž od 1. ledna 2018 do jeho návratu do práce bude zproštěn povinnosti docházet do EIB.
77

Zaprvé a z důvodu uvedeného výše v bodě 74 nemůže uspět žalobcův odkaz na zjištění Výboru pro dohled nad dodržováním ustanovení Aarhuské úmluvy ze dne 17. března 2017, nazvaná „Findings and Recommendations of the Compliance Committee with Regard to Communication ACCC/C/2008/32 (Part II) Concerning Compliance by the European Union“ [Zjištění a doporučení Výboru pro dohled nad dodržováním Aarhuské úmluvy, pokud jde o sdělení ACCC/C/2008/32 (část II) ohledně dodržování závazků Evropskou unií], podle kterých je postup Komise údajně v rozporu se závazky týkajícími se přístupu k právní ochraně v záležitostech životního prostředí a vyplývajícími z Aarhuské úmluvy.
4

Bod 41 odůvodnění nařízení 2017/1939 zní takto: „Výběrová komise by měla vypracovat užší seznam způsobilých kandidátů na pozici evropského nejvyššího žalobce. Pravomoc stanovit pravidla fungování této komise a jmenovat její členy by měla být svěřena Radě na návrh [Evropské k]omise. Tato prováděcí pravomoc by odrážela zvláštní pravomoci svěřené Radě podle článku 86 [SFEU], jakož i specifickou povahu Úřadu, který zůstává pevně začleněn do vnitrostátních právních struktur a zároveň je subjektem Unie. Úřad bude působit v řízeních, kde většina ostatních aktérů bude vnitrostátních, jako například soudy, policie a jiné donucovací orgány, a Rada má tedy zvláštní zájem na tom, aby do postupu jmenování byla úzce zapojena. Svěření těchto pravomocí Radě rovněž řádně zohledňuje potenciální citlivou povahu jakýchkoli rozhodovacích pravomocí, které mají přímý dopad na vnitrostátní soudní systém a systém stíhání trestných činů […]“
79

Žalobce v podstatě zaprvé tvrdí, že Rada sama uznala, že není podnikatelem „působícím v Sýrii“ ve smyslu čl. 27 odst. 2 písm. a) a čl. 28 odst. 2 písm. a) rozhodnutí 2013/255, ve znění rozhodnutí 2015/1836. Zadruhé popírá, že je „podnikatelem s osobními a rodinnými podnikatelskými zájmy a aktivitami v řadě odvětví syrského hospodářství“. Zatřetí tvrdí, že nemůže být považován za „předního“ podnikatele. Začtvrté tvrdí, že není napojen na režim Bašára Asáda, nemá na tento režim žádný vliv a nepředstavuje skutečné riziko obcházení sankcí vztahujících se na tento režim. Zapáté tvrdí, že již není zapojen do činnosti společnosti ASM International General Trading, jelikož tato společnost vstoupila do likvidace a byla zrušena. Zašesté má za to, že není zapojen do činnosti společností se sídlem v Sýrii ani do činnosti společnosti Aman Holding JSC. Zasedmé tvrdí, že z profesního hlediska není obchodním společníkem Samera Foze. Zaosmé uvádí, že skutečnost, že má vazby na Samerea Foze, nezpochybňuje naprostou neexistenci jeho napojení na režim Bašára Asáda, neboť sám Samer Foz není nijak na uvedený režimem napojen a před Tribunálem napadá zařazení vlastního jména na dotčené seznamy. Zadeváté tvrdí, že není zapojen do projektu Marota City, takže nemohl využívat vyvlastněné pozemky patřící osobám, které byly v důsledku konfliktu v Sýrii přesídleny, což jim zabránilo v tom, aby se vrátily do svých domovů. Zadesáté není podle něj uvedený projekt podporován syrským režimem.
79

Zadruhé, pokud jde o otázku, zda služby poskytované vedlejší účastnicí bylo obtížné opakovat ve smyslu bodu 44 písm. b) pokynů, z bodů 82 a 85 napadeného rozhodnutí vyplývá, že okamžitá repatriace cestujících vedlejší účastnice, kteří uvízli v zahraničí, nemohla být zajištěna jinými konkurenčními leteckými společnostmi v krátkém čase z důvodu souběžného výskytu řady faktorů, včetně uzemnění celkem 669 letadel Boeing 737 MAX, což snížilo dostupnost pronajatých letadel s posádkou na trhu, a současně probíhající repatriace 140000 cestujících společnosti Thomas Cook do Spojeného království, do níž se zapojilo nejméně 50 leteckých společností, které během dvou týdnů uskutečnily celkem 746 letů do 55 různých destinací. Pro srovnání, případná repatriace cestujících vedlejší účastnice by byla podstatně rozsáhlejší a složitější, neboť by se týkala přibližně 200000 až 300000 cestujících v 50 až 150 různých destinacích, z nichž přibližně 20000 až 30000 cestujících v přibližně 30 vzdálených destinacích, což by vyžadovalo přibližně 1000 až 1500 letů. Podle bodu 88 napadeného rozhodnutí by navíc kapacita čtyř německých letišť obsluhovaných vedlejší účastnicí rovněž představovala omezení pro případnou repatriaci, přičemž lze pro srovnání uvést, že repatriace cestujících společnosti Thomas Cook do Spojeného království sama o sobě vyžadovala použití deseti leteckých základen společnosti Thomas Cook.
1

V období od 2. do 26. listopadu 2007 provedl Evropský úřad pro boj proti podvodům (OLAF) misi Společenství pro správní a vyšetřovací spolupráci v Laosu, které se zúčastnila zástupkyně české celní správy (dále jen „inspekční cesta“). Vyšetřování se týkalo prověřování dovozu neplnitelných plynových kapesních kamínkových zapalovačů (dále jen „kapesní zapalovače“) z Laosu do různých zemí Evropské unie, a to v období od roku 2004 do roku 2007. Dne 15. listopadu 2007 byl vypracován dokument nazvaný „agreed joint minutes“, který podepsali všichni členové mise a příslušné laoské orgány (dále jen „protokol ze dne 15. listopadu 2007“).
Pokud jde vedle toho o výtku týkající se odůvodnění možnosti nahradit služby TAROM, je třeba uvést, že v bodě 61 odůvodnění napadeného rozhodnutí učinila Komise závěr, opírajíc se o body 17 až 19 odůvodnění tohoto rozhodnutí, že se jeví nepravděpodobným, že by letecké společnosti, které jsou konkurenty TAROM, zcela převzaly vnitrostátní linky, na kterých je tato společnost výlučným provozovatelem, jelikož jejich vůle vstoupit na tento trh je pravděpodobně nízká. V tomto ohledu bod 17 odůvodnění uvedeného rozhodnutí uvádí, že tyto vnitrostátní linky by pro uvedené konkurenty, kteří jsou nízkonákladovými leteckými společnostmi, nebyly atraktivní, jelikož poptávka na těchto linkách je nízká co do počtu cestujících na let a nebylo by výhodné je provozovat s letadly většími, než jsou letadla používaná společností TAROM, která používají takové společnosti. V bodě 18 odůvodnění téhož rozhodnutí je zdůrazněno, že neexistují plnohodnotné alternativy k linkám provozovaným společností TAROM, pokud jde o lokální letiště, minimální dobu cesty a počet přestupů, jelikož lety nabízené jejími konkurenty na mezinárodních linkách jsou možné pouze s jedním nebo dvěma přestupy. Konečně v bodě 19 odůvodnění napadeného rozhodnutí se uvádí, že konkurenti TAROM by nemohli po dobu několika měsíců nabídnout dodatečnou kapacitu pro převzetí linek, které by byly opuštěny, a že pokud by tak učinili, nebyly by nabízené služby na stejné úrovni jako služby TAROM co do frekvence letů a kvality služeb.
24

Pokud jde o individuální povahu zpochybněného (průmyslového) vzoru, měl odvolací senát zaprvé za to, že informovaným uživatelem je osoba, která zná základní znaky a konfigurace odtokových žlabů, které jsou dostupné v běžném obchodním styku, a patří jak k odborné veřejnosti (tvořené například maloobchodníky, kteří prodávají odtokové žlaby třetím osobám, instalatéry, kteří je instalují, nebo interiérovými designéry, kteří hledají a vybírají žlaby pro své zákazníky s přihlédnutím k jejich estetickému vzhledu), tak k neodborné veřejnosti, která tudíž zahrnuje konečné uživatele, kteří si tyto žlaby vybírají a sami kupují pro jejich instalaci a použití v jakémkoli odvětví nebo prostředí. Odvolací senát měl zadruhé za to, že volnost původce vzoru je poměrně široká, neboť i kdyby informovaný uživatel jako takový věděl, že odtokové žlaby musí být k tomu, aby plnily svou evakuační funkci, doplněny nádrží s bočními a čelními stěnami, sifonem napojeným na kanalizaci a mřížkami nebo mřížkou nebo zavřenou deskou se škvírami nebo otvory, kterými odtéká voda, nic to nemění na tom, že se specifický vzhled těchto prvků, pokud jde zejména o tvar, materiál, velikost a rozměry, může lišit, neboť neexistují jiná zvláštní omezení než ta, která umožňují zajistit odvod vody. Zatřetí po určení znaků zpochybněného (průmyslového) vzoru a zveřejněných starších (průmyslových) vzorů posuzovaných jednotlivě a následně po srovnání jejich celkových dojmů (viz body 117 až 127 níže) dospěl odvolací senát k závěru, že zpochybněný (průmyslový) vzor má individuální povahu a že a fortiori nepostrádá novost, takže je platný.
100

Přitom v projednávaném případě má požadavek vyhnout se střetu zájmů z důvodu rodinných nebo citových vazeb zabránit závažnému a zjevnému porušení požadavku nestrannosti a objektivity (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 6. dubna 2006, Camós Grau v. Komise, T‑309/03, EU:T:2006:110, bod 141), kterému podléhá zejména osoba odpovědná za osvědčování výkazů pracovní doby výzkumných pracovníků pracujících na projektu dotovaném Unií. Proto i za předpokladu, že by takové pravidlo, které má zaručit neexistenci střetu zájmů, jako je dotčené pravidlo, mohlo ovlivnit práva chráněná články 7 a 9 Listiny, nebyl by dotčen obsah těchto práv, ale nanejvýš by byl omezen jejich výkon. Podle čl. 52 odst. 1 Listiny přitom při dodržení zásady proporcionality mohou být omezení výkonu práv a svobod uznaných Listinou zavedena pouze tehdy, když jsou nezbytná a skutečně odpovídají cílům obecného zájmu, které uznává Unie, nebo potřebě ochrany práv a svobod druhého.
40

V rozhodnutí o zamítnutí stížnosti předseda Parlamentu uvedl následující: „[v]yplývá ze spisu, a zejména z prohlášení učiněných Vaší klientkou, že prováděla obecné pokyny ke zpracování finančních spisů, spojené s její funkcí, které jí byly předloženy, aniž by se jimi zabývala po obsahové stránce, protože použití výjimečných postupů bylo systematické. Navíc Vaše klientka prohlásila, že se cítila svými nadřízenými nucena dokončit práci zahájenou jejími kolegy, že výkonný ředitel naléhal a důrazně trval na provedení projektů do září 2017 a že chtěl postupy urychlit za každou cenu. Z toho vyplývá, že existence pokynů ve smyslu článku 21a služebního řádu je prokázána. [V]aše klientka, vzděláním právník, si měla při výkladu článku 104 finančního nařízení (nařízení č. 966/2012) a čl. 134 odst. 1 písm. c) prováděcích pravidel k finančnímu nařízení platných v rozhodné době (nařízení č. 1268/2012) být vědoma nesrovnalostí a důsledků, k nimž tyto nesrovnalosti mohly vést. Jako právník měla znát zásadu výkladu právních textů, podle které je třeba výjimky z obecných pravidel vykládat restriktivně. Článek 104 finančního nařízení je přitom třeba vykládat ve spojení s výše uvedeným čl. 134 odst. 1 písm. c) prováděcích pravidel, který obsahuje znění – „pokud z mimořádně naléhavých důvodů způsobených nepředvídatelnými událostmi“, – což mělo Vaši klientku upozornit, a to tím spíše, že věděla o existenci 36 nót o výjimce v roce 2016, což prokazuje systematické používání obtížně slučitelné se zněním obou výše uvedených ustanovení. […]“