ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1)

Připouští článek 6 odst. 1 směrnice 2002/20/ES Rady, ze dne 7. března 2002, o oprávnění pro sítě a služby elektronických komunikací (1), takový výklad, podle něhož může členský stát požadovat po poskytovatelích telekomunikací ročně finanční poplatek, jaký je stanoven v článku 5 zákona č. 8/2009 o financování RTVE (Ley 8/2009, de 28 de agosto, de financiación de la Corporación de Radio y Televisión Española), za účelem podpořit financování [RTVE] s ohledem na pozitivní dopad na oblast telekomunikací, který vychází z nové právní úpravy televizního a audiovizuálního odvětví, a to zejména rozšířením služeb pevného a mobilního připojení, jakož i snížením podílu reklamy a odstraněním placeného obsahu nebo přístupu [ze strany RTVE podmíněného], s ohledem na následující okolnosti: — tato nová právní úprava neodůvodnila existenci uvedeného pozitivního dopadu na uvedené podniky, ať už přímého či nepřímého, pro příslušný hospodářský rok, ani to nebylo prokázáno, — tento poplatek je stanoven ve výši 0,9 % hrubých příjmů vyfakturovaných v příslušném roce a nepočítá se z příjmů získaných z poskytování audiovizuálních služeb a z reklamy, ze zvýšení příjmů, které vzešlo z těchto činností, nebo ze zisku, který tyto činnosti generují. A to s ohledem na skutečnost, že uvedený poplatek představuje daňový odvod upravený v článku 5 zákona č. 8/2009 (Ley 8/2009) v jeho původním znění a nemůže být odůvodněný v souvislosti s dotčenou audiovizuální službou, přičemž na základě uvedeného článku 5 byly v rozhodnutí napadeném projednávanou správní žalobou zamítnuty žádosti o vrácení bezdůvodného obohacení a o dodatečnou opravu daňových přiznání podané žalobkyní?
3)

S ohledem na skutečnost, že potřeba obsadit ve veřejném sektoru a při výkonu základních služeb neobsazená pracovní místa a pracovní místa volná z důvodu pracovní neschopnosti či dovolené (…) je v podstatě „trvalá“, a je tedy třeba vymezit pojem „objektivní důvod“ pro uzavírání smluv na dobu určitou: a. Lze mít za to, že je v rozporu se směrnicí 1999/70/ES [ustanovení 5 odst. 1 písm. a)] a že tedy neexistuje objektivní důvod k tomu, aby se zaměstnancem byly opakovaně uzavírány po sobě jdoucí smlouvy na dobu určitou, v situaci, kdy pracuje každý či téměř každý den v roce na základě po sobě jdoucích a opakovaných jmenování/přijetí, které stabilně po sobě následují v průběhu řady let, přičemž jsou vždy splněny důvody pro přijetí zaměstnance? b. Musí být považována za trvalou a nikoli dočasnou potřeba, která jako taková nezakládá „objektivní důvod“ podle ustanovení 5 odst. 1 písm. a), na základě výše uvedených kritérií; jinými slovy z existence mnoha jmenování a přijetí v průběhu řady let, jakož i z existence systémové chyby, která se projevuje procentním podílem zaměstnanců na dobu určitou v dotčeném odvětví (a/nebo) tím, že je tato potřeba zpravidla pokrývána dočasnými zaměstnanci, takže se stávají stabilní a zásadní součástí rozvoje veřejné služby? c. Nebo lze mít za to, že pro určení časového limitu je v zásadě třeba pouze řídit se doslovným výkladem předpisu, který upravuje využívání dočasných zaměstnanců a který stanoví, že zaměstnance lze jmenovat z důvodů nezbytnosti, naléhavosti či pro účely rozvoje programů dočasné, přechodné či mimořádné povahy; stručně řečeno, že k existenci objektivního důvodu musí využití dočasného zaměstnance nastat za uvedených výjimečných okolností, přičemž se tak nestává a dochází tedy ke zneužití, když takové využití není konkrétní, příležitostné či náhodné?
1.

První důvod kasačního opravného prostředku vychází z nepříslušnosti autora aktu: — finanční otázky spadají do příslušnosti předsednictva Evropského parlament, nikoliv jeho generálního tajemníka, — absence pověření generálního tajemníka, — námitka protiprávnosti z důvodu zásahu do nezávislosti poslanců a do práva na nestranný soudní proces.
CS Úřední věstník Evropské unie C 166/25

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná tribunal de première instance de Liège (Belgie) dne 5. března 2018 – Jean Jacob, Dominique Lennertz v. État belge

(Věc C-174/18)

(2018/C 166/32)

Jednací jazyk: francouzština

Předkládající soud

Tribunal de première instance de Liège

Účastníci původního řízení

Navrhovatelé: Jean Jacob, Dominique Lennertz

Odpůrce: État belge

Předběžná otázka

Brání článek 39 Smlouvy o Evropské unii tomu, aby v důsledku belgického daňového režimu vyplývajícího z článku 155 ZDP 1992, bez ohledu na to, zda se oběžník č. Ci.RH.331/575.420 ze dne 12. března 2008 použije, či nikoli, byly částky lucemburského důchodu žalobce, které jsou osvobozeny od daně podle článku 18 Smlouvy o zamezení dvojímu zdanění uzavřené mezi Belgií a Lucemburskem, zahrnuty do výpočtu belgické daně a zohledněny při uplatnění daňových výhod upravených v ZDP 1992, přičemž by neměly být jeho součástí, protože byly zcela osvobozeny podle Smlouvy o zamezení dvojímu zdanění, a aby byl nárok na uvedené výhody, jako je nezdanitelná část základu daně, dlouhodobé spoření, výdaje zaplacené s poukázkami na služby, výdaje vynaložené za účelem snižování nákladů na energie v domácnosti, na zabezpečení domácnosti proti krádeži nebo požáru, dary žalobce na dobročinné účely, buď částečně ztracen, nebo snížen nebo poskytnut v menším rozsahu než v případě, že by oběma žalobcům plynuly příjmy ze zdrojů v Belgii, které se zdaňují v Belgii a nejsou osvobozeny od daně, a mohou se tedy v souvislosti s nimi uplatnit všechny daňové výhody?
1)

a) Brání čl. 5 odst. 6 směrnice Evropského parlamentu a Rady č. 2008/48/ES (1) ze dne 23. dubna 2008 o smlouvách o spotřebitelském úvěru, jehož cílem je zajistit spotřebiteli možnost posoudit, zda nabízený úvěr odpovídá jeho potřebám a finanční situaci, znění článku 15 prvního pododstavce zákona o spotřebitelském úvěru (zrušen a nyní nahrazen článkem VII.75 zákoníku hospodářského práva), který stanoví povinnost věřitele a zprostředkovatele úvěru usilovat v rámci úvěrových smluv, které obvykle nabízejí nebo obvykle zprostředkovávají, o co nejvhodnější druh a výši úvěru vzhledem k finanční situaci spotřebitele v době uzavření smlouvy a účelu úvěru, v rozsahu, v němž posledně uvedené ustanovení zavádí obecnou povinnost věřitele a zprostředkovatele úvěru usilovat o úvěr, který je pro spotřebitele nejvhodnější, již znění výše uvedené směrnice neobsahuje? b) brání čl. 5 odst. 6 směrnice Evropského parlamentu a Rady č. 2008/48/ES ze dne 23. dubna 2008 o smlouvách o spotřebitelském úvěru, jehož cílem je zajistit spotřebiteli možnost posoudit, zda nabízený úvěr odpovídá jeho potřebám a finanční situaci, znění článku 15 druhého pododstavce zákona o spotřebitelském úvěru (zrušen a nyní nahrazen článkem VII.77 odst. 2 první pododstavec zákoníku hospodářského práva), podle kterého věřitel může uzavřít úvěrovou smlouvu pouze tehdy, jestliže s ohledem na informace, které zná nebo by znát měl, a to zejména na základě konzultací podle článku 9 zákona ze dne 10. srpna 2001 o Ústředním registru úvěrů fyzických osob a na základě informací uvedených v článku 10, se může důvodně domnívat, že spotřebitel bude schopen plnit závazky vyplývající ze smlouvy, v rozsahu, v němž má toto ustanovení za následek, že věřitel sám musí namísto spotřebitele rozhodnout, zda je případné uzavření úvěru vhodné?
CS Úřední věstník Evropské unie C 166/22

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná The Labour Court (Irsko) dne 27. února 2018 – Tomás Horgan, Claire Keegan v. Minister for Education & Skills, Minister for Finance, Minister for Public Expenditure & Reform, Irsko a Attorney General

(Věc C-154/18)

(2018/C 166/29)

Jednací jazyk: angličtina

Předkládající soud

The Labour Court, Irsko

Účastníci původního řízení

Navrhovatelé: Tomás Horgan, Claire Keegan

Odpůrci: Minister for Education & Skills, Minister for Finance, Minister for Public Expenditure & Reform, Irsko a Attorney General

Předběžné otázky

1) Je nepřímou diskriminaci na základě věku ve smyslu čl. 2 písm. b) směrnice 2000/78/ES (1), jestliže členský stát jakožto zaměstnavatel zavede nižší platové stupnice pro nové pracovníky v povolání učitele státních základních škol, zatímco ponechá beze změny platy učitelů, kteří jsou již zaměstnaní, pokud a) pozměněné platové stupnice a stávající platové stupnice se vztahují na všechny učitele v příslušné kategorii bez ohledu na jejich věk; b) v době, kdy byli učitelé přijati a zařazeni do příslušných stupnic, neexistoval žádný rozdíl ve věkovém profilu osob ve skupině s vyšší odměnou a osob ve skupině s nižší odměnou; c) zavedení pozměněných stupnic vedlo ke značnému rozdílu v odměňování mezi dvěma skupinami učitelů, kteří vykonávají rovnocennou práci; d) průměrný věk těch, kteří jsou zařazeni do nižších platových stupnic, je nižší než průměrný věk osob zařazených v původních platových stupnicích; e) v době, kdy byly zavedeny nižší platové stupnice, bylo dle státních statistických údajů 70 % jmenovaných učitelů ve věku 25 let nebo mladších, a bylo zjištěno, že to byl obvyklý věkový profil u nových pracovníků státních škol v kterémkoliv jiném roce; a f) učitelé státních základních škol, kteří nastoupili do této profese v roce 2011 a později, jsou zřetelně finančně znevýhodněni ve srovnání s jejich kolegy jmenovanými před rokem 2011?

2) Pokud je odpověď na první otázku kladná, může být zavedení nižších platových stupnic objektivně odůvodněno požadavkem na dosažení střednědobých až dlouhodobých strukturálních snížení nákladů veřejné služby, s ohledem na rozpočtová omezení, jimž stát čelil, nebo nezbytností udržení dobrých pracovních vztahů se stávajícími úředníky a zaměstnanci veřejné správy?

3) Byla by odpověď na druhou otázku jiná, pokud by stát mohl dosáhnout stejných úspor snížením odměny všech učitelů, ale o podstatně nižší částku, než bylo snížení jen u nově přijatých učitelů?

4) Byla by odpověď na druhou a třetí otázku jiná, pokud by rozhodnutí nesnižovat platové stupnice u již pracujících učitelů bylo přijato v souladu s kolektivní smlouvou uzavřenou mezi vládou jako zaměstnavatelem a odborovými svazy zastupujícími pracovníky ve veřejných službách, ve které se vláda zavázala, že nebude dále snižovat platy stávajících pracovníků ve veřejných službách, u kterých již došlo ke snížení platů, a to s ohledem na dopady na pracovní vztahy, které by nastaly v důsledku nedodržení této dohody, přičemž nová platová stupnice zavedená v roce 2011 nebyla součástí takové kolektivní smlouvy?

(1) Úř. věst. 2000, L 303, s. 16.
1)

Má být definice služby elektronických komunikací stanovená v čl. 2 písm. c) směrnice 2002/21/ES ze dne 7. března 2002 o společném předpisovém rámci pro sítě a služby elektronických komunikací (1), ve znění pozdějších předpisů, chápána v tom smyslu, že internetovou hlasovou službu VoIP (Voice over Internet Protocol) nabízenou prostřednictvím počítačového programu, kdy je volání ukončováno ve veřejné (komutované) telefonní síti přepojením na číslo pevné linky nebo mobilního telefonu zahrnuté ve vnitrostátním číslovacím plánu veřejných telefonních sítí (ve formě podle technického doporučení E.164), je třeba považovat za službu elektronických komunikací, nehledě na skutečnost, že služba připojení na internet, jehož prostřednictvím přistupuje uživatel k uvedené službě VoIP, je sice sama o sobě službou elektronických komunikací, avšak poskytovatel počítačového programu přitom poskytuje danou službu za úplatu a uzavírá smlouvy s poskytovateli telekomunikačních služeb, kteří mají řádné oprávnění k přenosu a ukončování volání směřujících do veřejné (komutované) telefonní sítě, která umožňuje ukončovat volání na pevnou linku nebo číslo mobilního telefonu zahrnuté ve vnitrostátním číslovacím plánu veřejných telefonních sítí?
CS Úřední věstník Evropské unie C 182/14

Žaloba podaná dne 15. března 2018 – Evropská komise v. Polská republika

(Věc C-192/18)

(2018/C 182/17)

Jednací jazyk: polština

Účastnice řízení

Žalobkyně: Evropská komise (zástupci: A. Szmytkowska, K. Banks, H. Krämer, C. Valero, zmocněnci)

Žalovaná: Polská republika

Návrhová žádání žalobkyně

— Prohlásit, že Polská republika tím, že na základě čl. 13 bodů 1 až 3 ustawy z dnia 12 lipca 2017 r. o zmianie ustawy – Prawo o ustroju sądów powszechnych oraz niektórych innych ustaw (zákon ze dne 12. července 2017, kterým se mění zákon o soustavě obecných soudů a jiné zákony) zavedla odlišný věk odchodu do důchodu pro muže a ženy působící jako soudci obecných soudů, soudci Nejvyššího soudu a státní zástupci, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článku 157 SFEU a čl. 5 písm. a) a čl. 9 odst. 1 písm. f) směrnice Evropského parlamentu a Rady 2006/54/ES ze dne 5. července 2006 o zavedení zásady rovných příležitostí a rovného zacházení pro muže a ženy v oblasti zaměstnání a povolání (1) a

— tím, že na základě čl. 13 bodu 1 výše uvedeného zákona snížila věk odchodu do důchodu pro soudce obecných soudů a současně na základě čl. 1 bodu 26 písm. b) a c) téhož zákona přiznala ministru spravedlnosti právo rozhodnout o prodloužení doby aktivní služby soudců, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z čl. 19 odst. 1 druhého pododstavce SEU ve spojení s článkem 47 Listiny základních práv Evropské unie;

— uložit Polské republice náhradu nákladů řízení.

Žalobní důvody a hlavní argumenty

Komise Polské republice vytýká, že tím, že na základě čl. 13 bodů 1 až 3 zákona ze dne 12. července 2017, kterým se mění zákon o soustavě obecných soudů a jiné zákony, zavedla odlišný věk odchodu do důchodu pro muže a ženy působící jako soudci obecných soudů, soudci Nejvyššího soudu a státní zástupci a na základě čl. 13 bodu 1 výše uvedeného zákona snížila věk odchodu do důchodu pro soudce obecných soudů, přičemž současně na základě čl. 1 bodu 26 písm. b) a c) výše uvedeného zákona udělila ministru spravedlnosti právo rozhodnout o prodloužení doby aktivní služby soudců, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článku 157 SFEU a čl. 5 písm. a) a čl. 9 odst. 1 písm. f) směrnice Evropského parlamentu a Rady 2006/54/ES ze dne 5. července 2006 o zavedení zásady rovných příležitostí a rovného zacházení pro muže a ženy v oblasti zaměstnání a povolání, a povinnosti, které pro ni vyplývají z čl. 19 odst. 1 druhého pododstavce SEU ve spojení s článkem 47 Listiny základních práv Evropské unie.

(1) Úř. věst. 2006, L 204, s. 23.
2)

Umožňuje unijní právo v rámci konkurenčního a nediskriminačního trhu s elektřinou ukládat environmentální daně, jejichž zavedení se odůvodňuje znečištěním životního prostředí, které je vlastní výrobě jaderné energie, aniž by byla stanovena upřesňující norma – preambule zákona uvádí jako odůvodnění, že ohledně daně z produkce vyhořeného jaderného plavila a radioaktivního odpadu nebyla do textu zákonného předpisu zahrnuta internalizace nákladů, které je třeba pokrýt, stejně jako v případě jaderného odpadu, kde rovněž neexistuje upřesnění, jelikož náklady na nakládaní s odpady a uložení odpadu jsou pokryty jinými poplatky, a navíc není jasně stanoveno určení vybraných daní, přičemž dotčené společnosti mají povinnost převzít občanskoprávní odpovědnost až do výše 1 200 milionů eur?
2)

Brání uvedená unijní právní úprava v rámci konkurenčního a nediskriminačního trhu s elektřinou ukládat environmentální daně, jejichž zavedení se odůvodňuje znečištěním životního prostředí, které je vlastní výrobě jaderné energie, aniž by byla stanovena upřesňující norma – preambule zákona uvádí jako odůvodnění, že ohledně daně z produkce vyhořeného jaderného plavila a radioaktivního odpadu nebyla do textu zákonného předpisu zahrnuta internalizace nákladů, které je třeba pokrýt, stejně jako v případě jaderného odpadu, kde rovněž neexistuje upřesnění, jelikož náklady na nakládaní s odpady a uložení odpadu jsou pokryty jinými poplatky, a navíc není jasně stanoveno určení vybraných daní, přičemž dotčené společnosti mají povinnost převzít občanskoprávní odpovědnost až do výše 1 200 milionů eur?
1.

S ohledem na: a) zaslání oznámení Spojeného království podle článku 50 SEU; b) nejistotu, pokud jde o ujednání, která budou mezi Evropskou unií a Spojeným královstvím upravovat vztahy po vystoupení Spojeného království; a c) z toho plynoucí nejistotu, pokud jde o otázku, do jaké míry bude mít KN v praxi práva podle Smluv, Listiny či příslušných právních předpisů, pokud bude předán do Spojeného království a zůstane tam uvězněn i po vystoupení Spojeného království z Evropské unie, vyžaduje unijní právo, aby dožádaný členský stát odmítl předat do Spojeného království osobu, na kterou je vydán evropský zatýkací rozkaz, jestliže předání jinak vyžadují vnitrostátní právní předpisy tohoto členského státu, i) ve všech případech? ii) v některých případech s ohledem na zvláštní okolnosti případu? iii) v žádném případě?
1)

Podle španělského práva se starobní důchod vypočítá tak, že se na výpočtový základ stanovený na základě příjmů ze závislé činnosti v posledních letech uplatní procentní sazba závislá na počtu let pojištění po celý pracovní život. Musí být taková ustanovení vnitrostátního práva, jako jsou ustanovení čl. 247 písm. a) a čl. 248 odst. 3 Ley General de la Seguridad Social (obecný zákon o sociálním zabezpečení), která v případě dob odpracovaných v režimu práce na částečný úvazek snižují počet let započitatelných pro účely uplatnění procentní sazby, považována za ustanovení v rozporu s čl. 4 odst. 1 směrnice Rady 79/7/EHS ze dne 19. prosince 1978 o postupném zavedení zásady rovného zacházení pro muže a ženy v oblasti sociálního zabezpečení (1)? Vyžaduje čl. 4 odst. 1 směrnice 79/7/EHS, aby byl počet let pojištění zohledněných pro účely stanovení příslušné procentní sazby, která se má uplatnit při výpočtu starobního důchodu, určen stejným způsobem v případě pracovníků na plný úvazek i pracovníků na částečný úvazek?
CS Úřední věstník Evropské unie C 190/8

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Court of Appeal (Spojené království) dne 5. března 2018 – Safeway Ltd v. Andrew Richard Newton, Safeway Pension Trustees Ltd

(Věc C-171/18)

(2018/C 190/10)

Jednací jazyk: angličtina

Předkládající soud

Court of Appeal

Účastníci původního řízení

Odvolatelka: Safeway Ltd

Další účastníci řízení: Andrew Richard Newton, Safeway Pension Trustees Ltd

Předběžná otázka

V případě, že pravidla penzijního plánu zakotvují oprávnění dle vnitrostátní právní úpravy snížit se zpětnou účinností na základě změny statutu penzijního plánu provozovaného formou svěřenského fondu hodnoty nabytých důchodových nároků u mužů i žen za období ode dne písemného oznámení zamýšlených změn penzijního plánu do dne, kdy je statut svěřenského fondu skutečně změněn, vyžaduje článek 157 Smlouvy o fungování Evropské unie (dříve a v rozhodné době článek 119 Římské smlouvy), aby nabyté důchodové nároky mužů i žen byly považovány za nezrušitelné během tohoto období, tj. že jejich důchodové nároky požívají ochrany proti zpětnému snížení na základě vnitrostátního práva?
8)

Je v souladu s právem Společenství, článkem 183 směrnice o DPH a zásadou efektivity praxe členského státu, podle níž možnost požadovat úroky z prodlení, které musí být zaplaceny z úroků z DPH (jistiny), které přísluší osobě povinné k dani z daně, která nebyla vrácena v okamžiku, kdy bylo možné se jí původně domáhat, kvůli pravidlu vnitrostátního práva, které bylo později prohlášeno za odporující právu Společenství, závisí, pro celé období od roku 2005 do roku 2011, na tom, zda osoba povinná k dani nyní může žádat o vrácení DPH odpovídající období pro přiznání uvedené daně, během nějž bylo ve vnitrostátním právním řádu zrušeno dotčené ustanovení odporující právu Společenství (září 2011), ačkoliv k zaplacení úroků z DPH (jistiny) do tohoto okamžiku nedošlo, a nedošlo k němu ani později, do okamžiku, kdy byl požadavek předložen vnitrostátnímu soudu?
Věc C-195/18: Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Sąd Okręgowy w Piotrkowie Trybunalskim (Polsko) dne 19. března 2018 – Trestní řízení proti B. S.

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Sąd Okręgowy w Piotrkowie Trybunalskim (Polsko) dne 19. března 2018 – Trestní řízení proti B. S.

(Věc C-195/18)

Předkládající soud

Sąd Okręgowy w Piotrkowie Trybunalskim

Účastníci původního řízení

B. S.

Prokuratura Okręgowa w Piotrkowie Trybunalskim

Łódzki Urząd Celno-Skarbowy w Łodzi

Urząd Celno-Skarbowy w Piotrkowie Trybunalskim

Předběžná otázka

Musí být článek 2 směrnice Rady 92/83/EHS ze dne 19. října 1992 o harmonizaci struktury spotřebních daní z alkoholu a alkoholických nápojů ( 1 ), ve spojení s přílohou č. 1 nařízení Rady (EHS) č. 2658/87 o celní a statistické nomenklatuře a o společném celním sazebníku ( 2 ) vykládán v tom smyslu, že produkt, v jehož případě byl k výrobě mladiny využit výtažek ze sladu, glukózový sirup, kyselina citronová a voda, a to i v případě, kdy podíl nesladových složek v mladině je v poměru ke sladovým složkám převažující a glukózový sirup byl do mladiny přidán před procesem kvašení mladiny může být pivem získaným ze sladu zařazeným do kódu KN 2203 kombinované nomenklatury, a dále jakými kritérii je třeba se řídit při určování poměru podílů jednotlivých sladových a nesladových složek mladiny tak, aby získaný výrobek mohl být kvalifikován jako pivo ve smyslu kódu 2203 KN?

( 1 ) – Úř. věst. 1992, L 316, s. 21; Zvl. vyd. 09/01, s. 206

( 2 ) – Úř. věst. 1987, L 256, s. 1; Zvl. vyd. 02/02, s. 382
2)

V případě záporné odpovědi na první otázku, lze mít za to, že v souladu s článkem č. 96 nařízení (ES) č. 2100/94 se promlčení vztahuje pouze na konkrétní protiprávní jednání, k nimž došlo mimo lhůtu tří let, nikoli však na jednání, k nimž došlo během posledních tří let?
4.

Čtvrtý důvod kasačního opravného prostředku vycházející z toho, že Tribunál: — nesprávně vyložil článek 22a služebního řádu, když v podstatě shledal, že i když zaměstnanec poukazuje in tempore non suspecto na vadné finanční řízení, předloží o něm alespoň neúplný důkaz a tato tvrzení jsou pravdivá, je agentura oprávněna postupovat tak, že jeho roční výkonnost vyhodnotí tytéž osoby, kterých se jeho tvrzení týkají, — podpůrně se dopustil nesprávného právního posouzení, když měl za to, že navrhovatelovy argumenty nebyly učiněny in tempore non suspecto ani nejsou pravdivé či podložené důkazy a že úředníci, kterých se tvrzení týkala, mohli přesto neutrálně vyhodnotit navrhovatelovu výkonnost.
1)

Důvody spočívající v porušení čl. 8 odst. 5 nařízení 2017/1001 ( 1 ) a) Tribunál se dopustil nesprávného právního posouzení, jelikož neučinil žádná zjištění, co se týče „spojitosti“. b) Tribunál se dále dopustil nesprávného právního posouzení, jelikož konstatoval, že TBL nepředložila důkaz svědčící o újmě na rozlišovací způsobilosti či o získání neférové výhody. c) Tribunál se dále dopustil nesprávného právního posouzení, když konstatoval, že nebyly předloženy potřebné důkazy, jelikož i) nastavil právní limit příliš vysoko a ii) nezohlednil relevantní důkazy. d) Jediný závěr, k němuž totiž Tribunál dospěl, bylo to, že došlo k újmě na rozlišovací způsobilosti či získání neférové výhody. e) Tribunál nesprávně odmítl tvrzení TBL, podle něhož v rozhodnutí odvolacího senátu zjevně nebyla zohledněna její tvrzení.
1)

Má se vycházet z toho, že smluvní ujednání, na jehož základě nese spotřebitel devizové riziko, formulované (jako všeobecná smluvní podmínka, kterou používá podnikatel, který je smluvní stranou, a která nebyla individuálně sjednaná) na základě informační povinnosti, která je nezbytně všeobecně stanovená v zákoně, ale v které není výslovně uvedeno, že výše splátek úvěru, které mají být placeny podle smlouvy o úvěru, může být vyšší než výše příjmů spotřebitele zjištěných v rámci posuzování úvěrové bonity provedeného podnikatelem, který je smluvní stranou, není zneužívající, tedy že je jasné a srozumitelné se zřetelem na hospodářské následky, a to i s ohledem na to, že příslušný vnitrostátní předpis vyžaduje, aby bylo riziko vymezené písemně, přičemž nestačí samotné konstatování existence rizika, jakož i s ohledem na to, že Soudní dvůr Evropské unie v bodě 74 rozsudku ve věci C-26/13 určil, že podnikatel, který je smluvní stranou, má nejen seznámit spotřebitele s rizikem, ale že je rovněž nutné, aby spotřebitel mohl na základě této informace posoudit možné významné hospodářské důsledky pro svoji osobu plynoucí z devizového rizika, které přebírá, a teda i celkové náklady svého úvěru?