STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

PAOLA MENGOZZIHO

přednesené dne 15. června 20101( )

Věc C‑132/09

Evropská komise

proti

Belgickému království

„Článek 226 ES – Nesplnění povinnosti státem – Příslušnost Soudního dvora – Přípustnost – Statut evropských škol – Úmluvy z roku 1957 a z roku 1994 – Ustanovení o soudní příslušnosti – Dohoda o sídle z roku 1962 – Financování nákladů na vybavení a učební pomůcky – Porušení dohody o sídle a článku 10 ES“

I – Úvod

1. V projednávané věci se Komise Evropských společenství domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Belgické království tím, že odmítlo převzít finanční náklady na vybavení a učební pomůcky evropských škol umístěných na jeho území, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z dohody o sídle uzavřené dne 12. října 1962 mezi Nejvyšší radou Evropské školy a vládou Belgického království (dále jen „dohoda o sídle“) ve spojení s článkem 10 ES.

II – Právní rámec

A – Statut evropských škol

2. Při svém vytvoření se evropské školy řídily dvěma úmluvami, a sice jednak statutem Evropské školy, podepsaným v Lucemburku dne 12. dubna 1957 (dále jen „úmluva z roku 1957“)( ), a jednak Protokolem o vytváření evropských škol zakládaných podle statutu Evropské školy, podepsaným v Lucemburku dne 13. dubna 1962 (dále jen „protokol z roku 1962“)( ). Tyto dva právní nástroje byly uzavřeny mezi šesti členskými státy, které založily Evropská společenství.

3. Nejvyšší rada Evropské školy (dále jen „Nejvyšší rada“), zřízená úmluvou z roku 1957, se skládá z příslušného ministra nebo ministrů každé smluvní strany. Podle článku 9 této úmluvy Nejvyšší rada dohlíží na provádění uvedené úmluvy a pro tento účel má nezbytné rozhodovací pravomoci ve vzdělávacích, rozpočtových a správních záležitostech. Nejvyšší rada po společné dohodě stanoví obecný školní řád. Na základě článku 28 této úmluvy může Nejvyšší rada sjednat s vládou země, ve které je škola umístěna, jakoukoli dodatkovou dohodu nutnou k zajištění co nejlepších hmotných a nehmotných podmínek pro fungování této školy.

4. Úmluva z roku 1957 a protokol z roku 1962 byly zrušeny a nahrazeny v současné době platnou Úmluvou o statutu evropských škol ze dne 21. června 1994 (dále jen „úmluva z roku 1994“), jak je stanoveno v článku 34 této úmluvy( ). Úmluva z roku 1994 byla uzavřena členskými státy a Evropskými společenstvími; účast Evropských společenství byla předmětem rozhodnutí Rady 94/557/ES, Euratom ze dne 17. června 1994, kterým se Evropské společenství a Evropské společenství pro atomovou energii zmocňuje podepsat a uzavřít Úmluvu o statutu evropských škol( ).

5. Podle této úmluvy (článek 34) se odkazy v aktech předcházejících přijetí této úmluvy, které se týkají škol, chápou jako vztahující se k odpovídajícím článkům uvedené úmluvy.

6. Působnost úmluvy z roku 1994 se vztahuje na školy uvedené v její příloze I, mezi něž náleží evropské školy Brusel I, Brusel II, Brusel III, jakož i Evropská škola v Mol.

7. Podle čl. 2 odst. 3 uvedené úmluvy podléhá otevření nové školy na území členského státu předchozí dohodě mezi Nejvyšší radou a přijímacím členským státem o bezplatném poskytnutí a udržování odpovídajících prostor pro novou školu.

8. Článek 6 druhý pododstavec úmluvy z roku 1994 stanoví, že pokud jde o její práva a povinnosti, škola je v každém členském státě považována, s výhradou zvláštních ustanovení této úmluvy, za vzdělávací zařízení podléhající veřejnému právu.

9. Nejvyšší rada, která se skládá zejména ze zástupce na ministerské úrovni z každého členského státu a člena Komise, dbá podle článku 10 úmluvy z roku 1994 na provádění této úmluvy a pro tento účel má nezbytné rozhodovací pravomoci ve vzdělávacích, rozpočtových a správních záležitostech, a také pro sjednávání dohod uvedených v článcích 28 až 30 této úmluvy.

10. Podle článku 30 uvedené úmluvy může Nejvyšší rada sjednat s vládou země, ve které je škola umístěna, jakoukoli dodatkovou dohodu nutnou k zajištění co nejlepších hmotných a nehmotných podmínek pro fungování této školy.

11. Podle článku 25 úmluvy z roku 1994 je rozpočet škol financován zejména příspěvky členských států prostřednictvím průběžného vyplácení odměn přiděleným nebo vyslaným učitelům, a případně prostřednictvím finančního příspěvku a příspěvkem Evropských společenství, který je určen k pokrytí rozdílu mezi celkovým objemem výdajů škol a součtem ostatních příjmů.

12. Podle článku 26 této úmluvy je Soudní dvůr výlučně příslušný rozhodovat spory mezi smluvními stranami týkající se výkladu a uplatňování uvedené úmluvy, které nevyřešila Nejvyšší rada.

13. Článek 33 úmluvy z roku 1994 zejména uvádí, že tato úmluva je ratifikována členskými státy vystupujícími jako smluvní strany v souladu s jejich příslušnými ústavními předpisy a že vstupuje v platnost prvním dnem měsíce, který následuje po tom, co členské státy uloží všechny nástroje o ratifikaci členskými státy a akty oznamující uzavření Evropskými společenstvími.

14. V odpovědi na písemné otázky položené účastníkům řízení Komise a Belgické království potvrdily, že úmluva z roku 1994 vstoupila v platnost dne 1. října 2002.

B – Dohoda o sídle

15. Dne 12. října 1962 podepsaly Nejvyšší rada a vláda Belgického království dohodu o sídle k zajištění co nejlepších hmotných a nehmotných podmínek pro fungování evropských škol v Bruselu a v Mol, v souladu s článkem 28 úmluvy z roku 1957.

16. Kapitola I dohody o sídle, nazvaná „Budovy a vybavení škol“, obsahuje článek 1, který zní takto:

„Vláda Belgického království se zavazuje, že školám poskytne budovy nezbytné k jejich provozu, které odpovídají cílům stanoveným vládami, jež podepsaly Protokol o vytváření evropských škol.

Bude tyto budovy udržovat a pojistí je v souladu s pravidly, jimiž se řídí majetek ve vlastnictví belgického státu.

Zavazuje se poskytnout těmto školám vybavení a učební pomůcky podle kritérií uplatňovaných na vlastní zařízení.“

17. Podle článku 13 uvedené dohody vstupuje tato dohoda v platnost dnem, kdy belgická vláda oznámí Nejvyšší radě splnění ústavních formalit. Podle téhož článku nabývají ustanovení dohody o sídle účinků ke dni 17. září 1958, vyjma článků 2 a 3, které nabývají účinku ke dni vstupu této dohody v platnost.

18. K ratifikaci dohody o sídle Belgickým královstvím došlo dne 8. listopadu 1975( ). Dohoda o sídle je stále v platnosti a nebyla později měněna.

C – Rozhodnutí z Karlsruhe

19. Na zasedání konaném v Karlsruhe ve dnech od 17. do 19. května 1967 Nejvyšší rada zkoumala na základě zprávy předložené Skupinou pro finanční záležitosti způsoby financování nákladů na vybavení a výstavbu školních budov (dále jen „rozhodnutí z Karlsruhe“).

20. Podle bodu 12 zápisu z tohoto zasedání schválila Nejvyšší rada zprávu Skupiny pro finanční záležitosti týkající se financování nákladů na vybavení a výstavbu školních budov a pověřila ji, aby vypracovala ustanovení, která by měla být obsažena v dohodě, která má být podepsána mezi Nejvyšší radou a vládami států sídel evropských škol.

21. Bod 12 rovněž stanoví, že Nejvyšší rada přijme rozhodnutí uvedená v příloze k tomuto zápisu, a uvádí, že tato rozhodnutí nemají zpětný účinek.

22. Podle bodu 12 odst. 1 přílohy k zápisu nese hostitelský stát náklady na vybavení, které se stane „příslušenstvím“ v důsledku jeho začlenění do budovy, i když má být dodáno v průběhu existence školy. Vybavení a učební pomůcky zůstávají druhem investice, která musí být financována z běžných rozpočtových prostředků, a je tedy úzce spojena s provozem školy.

23. Bod 12 odst. 3 téže přílohy stanoví, že „Nejvyšší rada požádá každý z členských států, aby s ní uzavřel dohodu, která zajistí evropským školám takové podmínky fungování, jaké jsou stanoveny v článku 28 [úmluvy z roku 1957] […]. Nejvyšší rada schvaluje níže uvedená ustanovení o financování nákladů na vybavení a na výstavbu školních budov. Tato ustanovení mohou představovat článek 1 dohody mezi Nejvyšší radou a vládami států sídel evropských škol“.

III – Postup před zahájením soudního řízení a návrhová žádání účastníků řízení

24. V návaznosti na obsáhlou korespondenci mezi Nejvyšší radou a belgickými orgány mezi lety 1995 a 2006 a na dopis ze dne 30. října 2006, v němž tyto orgány uvedly, že se domnívají, že nemají povinnost nést náklady na vybavení a učební pomůcky požadované od Belgického království od roku 1995, zaslala Komise dne 23. října 2007 Belgickému království výzvu dopisem na základě článku 226 ES.

25. V tomto dopise Komise Belgickému království vytýkala, že porušilo článek 10 ES tím, že jednak od roku 1995 odmítá financovat počáteční vybavení a učební pomůcky evropských škol umístěných na jeho území, což činí 837 708, 33 eur požadovaných pro evropské školy Brusel II a Brusel III, a jednak od roku 1989 odmítá vyplatit roční dotaci na provoz a vybavení určenou k pokrytí běžných nákladů evropských škol usazených na jeho území, jejíž výši je třeba ještě určit. Podle názoru Komise a na základě rozsudku Komise v. Belgie( ) totiž v rozporu s článkem 10 ES ohrožuje postoj belgických orgánů systém financování Společenství a rozdělení finančních břemen mezi členskými státy.

26. Jelikož Komise nebyla s odpovědí Belgického království ze dne 22. února 2008 spokojena, vydala na základě čl. 226 prvního pododstavce ES dne 27. června 2008 odůvodněné stanovisko.

27. V tomto odůvodněném stanovisku se Komise domnívala, že Belgické království tím, že odmítlo nést finanční náklady na vybavení a učební pomůcky, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z článku 10 ES, a vyzvala tento členský stát, aby přijal opatření nezbytná k tomu, aby vyhověl uvedenému stanovisku ve lhůtě dvou měsíců od jeho obdržení.

28. Jelikož Belgické království nepřijalo požadovaná opatření ve stanovené lhůtě, Komise podáním došlým kanceláři Soudního dvora dne 6. dubna 2009 podala projednávanou žalobu.

29. Komise navrhuje, aby Soudní dvůr:

– určil, že Belgické království tím, že odmítlo nést finanční náklady na vybavení a učební pomůcky pro evropské školy, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z dohody o sídle ve spojení s článkem 10 ES, a

– uložil Belgickému království náhradu nákladů řízení.

30. Belgické království navrhuje, aby Soudní dvůr:

– prohlásil, že je nepříslušný k rozhodnutí o žalobě;

– podpůrně určil, že je žaloba nepřípustná;

– ještě podpůrněji určil, že je žaloba neopodstatněná, a

– uložil Komisi náhradu nákladů řízení.

IV – Analýza

31. Belgické království se dovolává nepříslušnosti Soudního dvora k rozhodnutí o projednávaném sporu a podpůrně nepřípustnosti žaloby pro nesplnění povinnosti.

32. Hned na počátku uvádím, že se mi zdá, že těmto návrhovým žádáním může být vyhověno v části týkající se tvrzeného nesplnění povinnosti, která vychází z porušení dohody o sídle. Naproti tomu, jak budu mít příležitost vysvětlit v následujících úvahách, navrhuji přezkoumat meritum části nesplnění povinnosti vycházející z porušení článku 10 ES.

A – K příslušnosti Soudního dvora

1. Argumentace účastníků řízení

33. Belgické království zpochybňuje příslušnost Soudního dvora k rozhodnutí o otázkách týkajících se dohody o sídle. Je toho názoru, že k legitimnímu podání žaloby pro nesplnění povinnosti na základě článku 226 ES je třeba, aby Komise prokázala zaprvé porušení ustanovení práva Společenství, zadruhé porušení dohody, jejíž je Společenství smluvní stranou, a zatřetí existenci klauzule o soudní příslušnosti.

34. Tato vláda tvrdí, že v projednávaném případě nebylo ustanovení Společenství porušeno (žádné porušení ustanovení Smlouvy o ES, ani jejích příloh ani sekundárního práva Společenství), že dohoda o sídle není dohodou, jejíž smluvní stranou by bylo Společenství, a že neexistuje klauzule o soudní příslušnosti. Podle této vlády nemůže být dohoda o sídle kvalifikována jako akt „odvozený“ z úmluvy z roku 1994 (ani z úmluvy z roku 1957), jelikož právně závazný účinek aktu, kterým Belgické království uzavřelo tuto dohodu, vychází pouze ze svrchovanosti Belgického státu.

35. Komise odmítá postoj belgické vlády ze dvou důvodů.

36. Zaprvé připomíná, že žaloba odkazuje nejen na samotnou dohodu o sídle, nýbrž i na článek 10 ES ve spojení s touto dohodou.

37. Zadruhé Komise tvrdí, že dohoda o sídle je nesporně součástí práva Společenství, nezávisle na článku 10 ES, neboť je ji třeba považovat za akt „odvozený“ z úmluvy z roku 1994, která je součástí práva Společenství.

38. Uvádí, že podle ustálené judikatury mají dohody uzavřené Společenstvím a jeho členskými státy s třetími zeměmi v právním řádu Společenství stejné postavení jako dohody ve výlučné pravomoci Společenství, pokud se jedná o ustanovení náležející do pravomoci Společenství, a že úmluva z roku 1994 byla uzavřena mezi Společenstvím a jeho členskými státy.

39. Komise připomíná, že dohoda o sídle byla původně aktem „odvozeným“ z úmluvy z roku 1957 a že již v roce 1962 byl Vysoký úřad Evropského společenství uhlí a oceli (ESUO) členem hlasujícím v Nejvyšší radě. Vysoký úřad byl tedy smluvní stranou dohody o sídle. Komise upřesňuje, že podpisem slučovací smlouvy dne 8. dubna 1965 nahradila Vysoký úřad ESUO a že cílem úmluvy z roku 1994 bylo jak konsolidovat acquis úmluvy z roku 1957, tak posílit úlohu Evropských společenství jako smluvních stran. Dochází tudíž k závěru, že s ohledem na skutečnost, že dohoda o sídle byla přijata na základě článku 28 úmluvy z roku 1957 a že jsou dohody o sídle rovněž předvídány úmluvou z roku 1994, tvoří dohoda o sídle součást práv a povinností, ke kterým se Společenství v roce 1994 zavázala.

2. Posouzení

40. Nejprve uvádím, že jak vyplývá zejména z bodu 35 žaloby a bodů 12 až 14 její repliky, Komise Belgickému království vytýká, že jednak porušilo dohodu o sídle, která je nedílnou součástí práva Společenství od podpisu úmluvy z roku 1994, ze které je tato dohoda odvozena, a jednak( ) ohrozilo systém financování Společenství a rozdělení finančních břemen mezi členskými státy v rozporu s článkem 10 ES tím, že odmítlo nést finanční náklady na vybavení a učební pomůcky evropských škol umístěných na území tohoto členského státu od 13. prosince 1995( ), co se týče financování počátečního vybavení, a od roku 1986( ), co se týče zaplacení roční dotace na provoz a zařízení týkající se vybavení a učebních pomůcek evropských škol.

41. Tyto dvě části vytýkaného nesplnění povinnosti jsou tak formulovány samostatně, jak ostatně patrně uznává Komise v bodě 12 své repliky( ), třebaže se žalobní petit týká porušení dohody o sídle „ve spojení s článkem 10 ES“.

42. Jak je zjevné z argumentace Belgického království shrnuté výše, tento stát se dovolává nepříslušnosti Soudního dvora k rozhodnutí o porušení dohody o sídle tvrzeném Komisí, jelikož tato dohoda podle tohoto členského státu nenáleží k normám, které přísluší přezkoumávat Soudnímu dvoru. Nicméně se rovněž v bodě 63 své žalobní odpovědi a svých návrhových žádáních domnívá, že by se Soudní dvůr měl prohlásit za nepříslušný k rozhodnutí o „projednávané věci“, přičemž tak tímto výrazem nevyhnutelně zahrnuje druhou část vytýkaného nesplnění povinnosti vycházející z porušení článku 10 ES.

43. Nicméně se mi zdá, že rozšíření námitky nepříslušnosti na tuto druhou část vytýkaného nesplnění povinnosti musí být odmítnuto, jelikož tato část se týká porušení ustanovení práva Společenství, v projednávaném případě článku 10 ES, ve vztahu k němuž je Soudní dvůr příslušný.

44. Naproti tomu příslušnost Soudního dvora k rozhodnutí o tvrzeném porušení dohody o sídle musí být podle mého názoru zkoumána s ohledem na dva následující klíčové body, a sice jednak okolnost, že úmluva z roku 1994 vstoupila v platnost až 1. října 2002, zatímco vytýkané nesplnění povinnosti počalo podle písemností Komise v roce 1986, co se týče odmítnutí zaplatit roční dotaci, a od 13. prosince 1995, co se týče financování prvního vybavení, a jednak skutečnost, že Komise podala žalobu k Soudnímu dvoru založenou výlučně na čl. 226 druhém pododstavci ES, a nikoliv ani částečně na základě ustanovení o soudní příslušnosti zakotveného v článku 26 úmluvy z roku 1994.

45. Co se týče prvního bodu, domnívám se, že z důvodů dále uvedených není Soudní dvůr v žádném případě příslušný k rozhodnutí o tvrzeném porušení dohody o sídle, co se týče období před vstupem úmluvy z roku 1994 v platnost, tedy do 30. září 2002, což je datum, po němž byla Soudnímu dvoru přiznána výlučná příslušnost k rozhodování sporů mezi smluvními stranami týkajících se „výkladu a uplatňování“ této úmluvy, v souladu s článkem 26 uvedené úmluvy.

46. V tomto ohledu je třeba připomenout, že Soudní dvůr ve svém rozsudku Hurd( ) rozhodl, že je nepříslušný k rozhodnutí o výkladu úmluvy z roku 1957 a povinností, které z ní vyplývají pro členské státy, jelikož i přesto, že tato úmluva souvisí se Společenstvím a fungováním jeho orgánů, se jedná o mezinárodní úmluvu uzavřenou členskými státy, jež není nedílnou součástí práva Společenství( ). Nezdá se mi, že by tento závěr musel být omezen na procesní kontext věci, v níž byl vydán výše citovaný rozsudek Hurd a v jejímž rámci byl Soudní dvůr požádán, aby rozhodl o předběžné otázce, nýbrž platí rovněž v rámci řízení stanoveného článkem 226 ES, který se může vztahovat jen na situace, kdy členský stát nesplní jednu ze svých povinností, které pro něj vyplývají ze Smlouvy o ES.

47. Soudní dvůr je podle mého názoru nepříslušný, co se týče dohody o sídle, po celou dobu před vstupem úmluvy z roku 1994 v platnost, v projednávaném případě tedy po dobu od roku 1986 do 30. září 2002.

48. Tato dohoda totiž původně byla, jak uvádí její preambule, založena na článku 28 úmluvy z roku 1957, který přiznává Nejvyšší radě pravomoc sjednat s vládou členského státu sídla jakoukoli dodatkovou dohodu nutnou k zajištění co nejlepších hmotných a nehmotných podmínek pro fungování evropských škol. Režim této dohody tudíž musel vycházet z režimu úmluvy z roku 1957.

49. Postoj belgické vlády je v tomto ohledu pozoruhodně nejednoznačný, jelikož tato vláda v bodě 22 své žalobní odpovědi tvrdí, že právě „na základě úmluvy [z roku 1957]“ byla podepsána dohoda o sídle, zatímco v bodě 20 své dupliky se snaží popřít „odvozený“ a dodatkový charakter téže dohody ve vztahu k téže úmluvě, když tvrdí, že dohoda nemá právní základ v úmluvě. Toto tvrzení nelze podle mého názoru sdílet z důvodů již vylíčených v předcházejícím bodě tohoto stanoviska. Dodávám, že kdyby úmluva z roku 1957 nebyla nahrazena úmluvou z roku 1994, nýbrž byla pouze zrušena, Nejvyšší rada, jakožto orgán zřízený úmluvou z roku 1957, by byla automaticky zbavena jakékoliv právní existence. Dohoda o sídle by tím tudíž byla nevyhnutelně dotčena, což umožňuje potvrdit „odvozený“ a dodatkový charakter této dohody ve vztahu k úmluvě z roku 1957.

50. V tomto ohledu se mi zdá rovněž obtížné přijmout argumentaci Komise, která patrně naznačuje, že z důvodu účasti Vysokého úřadu ESUO v Nejvyšší radě od roku 1962 patří dohoda o sídle mezi normy, jejichž přezkum přísluší Soudnímu dvoru.

51. Účastí Vysokého úřadu ESUO v Nejvyšší radě totiž podle mého názoru není nikterak dotčen právní režim dohody o sídle. Ani ESUO, ani později Společenství nebyly smluvními stranami úmluvy z roku 1957. Mimoto žádné ustanovení této úmluvy nepřiznávalo příslušnost Soudnímu dvoru. V důsledku toho nepatřila z důvodu svého charakteru dodatkového aktu k této dohodě ani dohoda o sídle k normám, jejichž přezkum by náležel Soudnímu dvoru. Krom toho je podle mého názoru chybou zaměňovat Nejvyšší radu s členy, ze kterých byla složena, a domnívat se tak, že dohoda o sídle byla uzavřena mezi Belgickým královstvím na straně jedné a ostatními tehdejšími členskými státy a Společenstvími na straně druhé.

52. V důsledku toho se v tomto stadiu analýzy domnívám, že by se Soudní dvůr měl prohlásit nepříslušným k rozhodnutí o části týkající se tvrzeného nesplnění povinnosti spočívajícího v porušení dohody o sídle v době mezi rokem 1986 a 30. zářím 2002 včetně.

53. Co se týče období od vstupu úmluvy z roku 1994 v platnost, tedy od 1. října 2002, Soudní dvůr je podle mého názoru v zásadě příslušný k rozhodnutí o tomto sporu. Tato příslušnost vyplývá nicméně nikoliv ze skutečnosti, že je dohoda o sídle součástí práva Společenství, jak tvrdí Komise, nýbrž z klauzule o soudní příslušnosti stanovené v článku 26 úmluvy z roku 1994, podle níž je Soudní dvůr výlučně příslušný rozhodovat spory mezi smluvními stranami týkající se výkladu a uplatňování uvedené úmluvy, které nevyřešila Nejvyšší rada.

54. Nejprve připomínám, že v souladu s článkem 34 úmluvy z roku 1994, ke které Evropská společenství přistoupila, tato úmluva „zrušila a nahradila“ úmluvu z roku 1957 a odkaz na článek 28 úmluvy z roku 1957 obsažený v dohodě o sídle musí být chápán jako odkaz na odpovídající článek úmluvy z roku 1994, a sice její článek 30. Krom toho podle svého článku 33 vstoupila úmluva z roku 1994 v platnost prvním dnem měsíce následujícím po tom, co členské státy uložily nástroje o ratifikaci všemi členskými státy a akty oznamující její uzavření Evropskými společenstvími, a sice dne 1. října 2002.

55. Od tohoto data je tudíž Soudní dvůr příslušný na základě článku 26 úmluvy z roku 1994 rozhodovat spory mezi smluvními stranami týkající se výkladu a uplatňování této úmluvy, což ostatně Belgické království připouští.

56. Dále rovněž připomínám, že podle článku 10 úmluvy z roku 1994, jenž nahradil článek 9 úmluvy z roku 1957, dbá Nejvyšší rada na provádění uvedené úmluvy a pro tento účel má nezbytné rozhodovací pravomoci ve vzdělávacích, rozpočtových a správních záležitostech, a také pro sjednávání dohod uvedených v článcích 28 až 30 této úmluvy. Úmluva z roku 1994 je tudíž prováděna zejména prostřednictvím uzavírání dohod o sídle, což ve svém důsledku znamená, že se přezkum Soudního dvora ohledně provádění uvedené úmluvy musí podle článku 26 této úmluvy rovněž týkat výkladu a uplatňování dohody o sídle.

57. Po tomto upřesnění je nutno nicméně poukázat na to, že projednávaná žaloba nebyla k Soudnímu dvoru podána, a to ani částečně, na základě ustanovení o soudní příslušnosti zakotveného v článku 26 úmluvy z roku 1994, nýbrž výlučně na základě čl. 226 druhého pododstavce ES, tedy z důvodu porušení povinnosti vyplývající ze Smlouvy.

58. Jak totiž vyplývá z písemností Komise, ta se domnívá, že od přistoupení Evropských společenství k úmluvě z roku 1994, tedy od 21. června 1994, je tato úmluva i dohoda o sídle jakožto akt z ní „odvozený“ nedílnou součástí práva Společenství.

59. O tomto přístupu nejsem přesvědčen.

60. Na jedné straně, jak již bylo uvedeno, úmluva z roku 1994 vstoupila v platnost až dnem 1. října 2002. Mohla být tudíž vůči dvanácti signatářským členským státům, včetně Belgického království, uplatňována až od tohoto data, a nikoliv od roku 1994.

61. Na straně druhé argumentace Komise ponechává zjevně bez povšimnutí autonomii procesních prostředků. Nehledě na problematiku spojenou s dohodou o sídle se mi totiž skutečnost, že je, jak tvrdí Komise, samotná úmluva z roku 1994 nedílnou součástí práva Společenství, nezdá být dostatečným důvodem pro neuplatnění ustanovení o soudní příslušnosti a umožnění Komisi, aby si zvolila, který ze dvou soudních postupů, a to postup podle článku 26 úmluvy z roku 1994 nebo postup podle čl. 226 druhého pododstavce ES, je podle jejího mínění nejvhodnější. Není mi tudíž jasné, proč by Komise měla být od 1. října 2002 z důvodu skutečnosti, že je úmluva z roku 1994 součástí práva Společenství, oprávněna založit například žalobu, kterou uplatňuje porušení ustanovení této úmluvy členským státem, nikoliv na základě článku 26 této úmluvy, nýbrž na základě čl. 226 druhého pododstavce ES( ). Totéž podle mého názoru platí v případě tvrzeného porušení aktu týkajícího se uplatňování úmluvy z roku 1994, jako je v projednávaném případě dohoda o sídle, která má přímý vztah k úmluvě z roku 1994.

62. Ze všech těchto důvodů se domnívám, že Soudní dvůr je nepříslušný k rozhodnutí na základě čl. 226 druhého pododstavce ES o první části tvrzeného nesplnění povinnosti, která se týká údajného porušení dohody o sídle.

63. Naproti tomu navrhuji, aby se Soudní dvůr prohlásil příslušným k rozhodnutí o tomto sporu v rozsahu, v němž Komise Belgickému království vytýká, že nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z článku 10 ES.

B – K přípustnosti žaloby

1. Argumentace účastníků řízení

64. Belgická vláda podpůrně tvrdí, že je žaloba nepřípustná zaprvé z důvodu nesouladu mezi vytýkanými skutečnostmi uplatňovanými v odůvodněném stanovisku a vytýkanými skutečnostmi v žalobě a zadruhé z důvodu nejednoznačné povahy článku 10 ES jako právního základu.

65. Co se týče první námitky nepřípustnosti, Belgické království připomíná význam fáze před zahájením soudního řízení, jejímž cílem je vymezit předmět sporu a dát členskému státu příležitost, aby jednak splnil své povinnosti vyplývající z práva Společenství, a jednak užitečně uplatnil své důvody na obranu vůči vytýkaným skutečnostem formulovaným Komisí. Uvádí, že v projednávané věci se nesoulad mezi odůvodněným stanoviskem a žalobou váže právě k právnímu základu. Belgické království totiž poznamenává, že zatímco ve výroku odůvodněného stanoviska odkazuje Komise pouze na článek 10 ES týkající se povinnosti loajální spolupráce, rozhodla se ve své žalobě bez jakéhokoliv vysvětlení spojit ho s porušením dohody o sídle. Žaloba přitom musí být založena na stejném odůvodnění a žalobních důvodech jako odůvodněné stanovisko. Tento členský stát ještě poukazuje na to, že odkaz na článek 10 ES v odůvodněném stanovisku je formulován velmi neurčitě.

66. Podle Belgické vlády je irelevantní rozsudek Komise v. Dánsko( ), na který odkazuje Komise ve svých písemnostech a podle kterého Soudní dvůr prohlásil za přípustné dva žalobní důvody obsažené v jedné ze žalob pro nesplnění povinnosti podané proti tomuto členskému státu, jež se týkají dodržení opatření na kontrolu rybolovu pro rybářský hospodářský rok 1988. V bodě 36 tohoto rozsudku totiž Soudní dvůr konstatoval, že ačkoliv výrok odůvodněného stanoviska neobsahoval žádný odkaz na relevantní ustanovení použitelného nařízení, toto odůvodněné stanovisko nicméně odmítlo argumentaci vztahující se k dodržování tohoto ustanovení, kterou uplatnila dánská vláda ve své odpovědi na výzvu dopisem. Podle názoru Belgického království tak judikatura Soudního dvora sice nevyžaduje doslovnou shodu mezi tvrzeními uplatněnými v jednotlivých procesních písemnostech, vyžaduje nicméně věcnou stejnorodost mezi těmito jednotlivými písemnostmi. Dochází k závěru, že i když není vyžadován úplný soulad mezi zněním vytýkaných skutečností ve výzvě dopisem, výrokem odůvodněného stanoviska a návrhovými žádáními v žalobě, v projednávané věci se nemůže hovořit ani o přibližném souladu.

67. Co se týče druhé námitky nepřípustnosti žaloby vycházející z nejednoznačné povahy článku 10 ES jako právního základu, belgická vláda tvrdí, že se Komise v projednávané věci spokojuje s odkazem na článek 10 ES, který navrhuje spojit s dohodou o sídle, aniž předkládá jakýkoliv důkazní prostředek, který by mohl takové spojení podpořit. Podle belgické vlády měla Komise nejdříve relevantním důkazem jasně označit dotčenou povinnost Společenství a poté prokázat existenci nesplnění povinnosti. Tato vláda se domnívá, že takový důkaz v projednávaném případě chybí a že žaloba obsahuje pouhé domněnky a tvrzení bez jakýchkoliv důkazů.

68. Mimoto Belgické království poukazuje na to, že Komise v bodě 35 své žaloby uvádí dvě samostatná porušení. Jednak Komise kvalifikuje porušení dohody o sídle jako porušení práva Společenství, a jednak tvrdí, že postoj belgických orgánů ohrožuje systém financování Společenství a rozdělení finančních břemen mezi členskými státy, a tudíž porušuje článek 10 ES. Žalovaný členský stát však poznamenává, že Komise podobná porušení v petitu žaloby nikterak neuvádí, nýbrž slučuje údajná samostatná porušení, aby dospěla k závěru, že Belgické království tím, že odmítlo převzít finanční náklady na vybavení a učební pomůcky pro evropské školy, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z dohody o sídle ve spojení s článkem 10 ES.

69. Belgické království krom toho uvádí, že Komise líčí poprvé ve své replice příčinnou souvislost mezi porušením dohody o sídle a porušením článku 10 ES. Podle této vlády vyplývá z těchto vyhýbavých tvrzení nesoudržnost a nejasnost.

70. Co se týče údajného nesouladu mezi odůvodněným stanoviskem a žalobou, Komise poznamenává, že i když je pravda, že výrok odůvodněného stanoviska posuzovaný samostatně uvádí pouze porušení článku 10 ES, nic to však nemění na tom, že samotná skutečnost, že výrok odůvodněného stanoviska neobsahuje odkaz na všechna ustanovení, na jejichž porušení Komise ve své žalobě poukazuje, nestačí k prokázání porušení práv na obhajobu, pokud se vytýkaná skutečnost jasně nachází v textu odůvodněného stanoviska. Tvrdí, že podle judikatury Soudního dvora se nevyžaduje úplný soulad mezi skutečnostmi vytýkanými ve výzvě dopisem, výrokem odůvodněného stanoviska a návrhovými žádáními v žalobě, přičemž tyto původní výtky mohou být zpřesněny za předpokladu, že se předmět sporu nezměnil. Krom toho i kdyby měl mít Soudní dvůr za to, že Komise neměla odkazovat na dohodu o sídle v petitu žaloby, tento závěr by měl pouze za následek částečnou nepřípustnost žaloby.

71. Co se týče údajně nejednoznačné povahy právního základu, Komise má za to, že její žaloba označuje se všemi požadovanými podrobnostmi ustanovení, která podle jejího názoru Belgické království porušuje. Upřesňuje, že jednak bod 35 její žaloby jasným způsobem líčí, že z chování belgických orgánů vyplývá jak porušení dohody o sídle, tak článku 10 ES, a jednak takové spojení porušení zásady loajální spolupráce a jiného ustanovení práva Společenství Soudní dvůr již několikrát konstatoval.

72. Komise dodává, že po přistoupení Společenství k úmluvě z roku 1994 už není zmínka o článku 10 ES nutná, a že pokud se v žalobě pro nesplnění povinnosti dovolává zároveň porušení tohoto článku a porušení konkrétnějšího ustanovení Společenství, žaloba je přípustná i tehdy, když Soudní dvůr nerozhodne o porušení uvedeného článku jako o samostatném nesplnění povinností a rozhodne pouze o porušení konkrétnějšího ustanovení Společenství. Rovněž dodává, že se dokonce stává, že Komise navrhuje určení nesplnění povinnosti vyplývající z článku 10 ES a z jiného ustanovení práva Společenství a že Soudní dvůr vyhoví žalobě bez uvedení článku 10 ES ať již v bodech odůvodnění, nebo ve výroku rozsudku a že z toho plyne, že nadbytečná zmínka o článku 10 ES v žalobě zjevně nemá žádný důsledek pro její přípustnost.

73. Co se týče důkazního břemene, Komise se omezuje na konstatování, že to, co rozděluje účastníky tohoto sporu, není povaha chování zvoleného belgickými orgány, nýbrž výklad textů upravujících uvedené chování pro účely určení rozsahu povinností příslušejících Belgickému království.

2. Posouzení

74. Jak jsem již uvedl v bodě 40 tohoto stanoviska, z žaloby vyplývá, že vytýkané nesplnění povinnosti spočívá ve dvou samostatných částech. První část vychází z porušení dohody o sídle, zatímco druhá část spočívá v porušení článku 10 ES.

75. Námitka nepřípustnosti vznesená Belgickým královstvím se týká obou částí žaloby, na které je podle mého názoru třeba odpovědět odlišně.

a) K přípustnosti první části vytýkaného nesplnění povinnosti týkající se porušení dohody o sídle

76. Co se týče první části údajného nesplnění povinnosti, jak jsem již uvedl výše, domnívám se, že Soudní dvůr není příslušný o něm rozhodovat.

77. V každém případě, a zejména za předpokladu, že by Soudní dvůr nesdílel stanovisko, které jsem zaujal v předcházejících bodech tohoto stanoviska, navrhuji, aby prohlásil tuto část za nepřípustnou v rozsahu, v němž žalobní důvod vycházející z porušení dohody o sídle rozšířil předmět sporu, jak byl vymezen v rámci postupu před zahájením soudního řízení.

78. V tomto ohledu je třeba uvést, že přestože je dohoda o sídle dostatečně zmíněná jak ve výzvě dopisem, tak v odůvodněném stanovisku zaslaném Belgickému království, tyto dvě písemnosti se nicméně omezují na výtku, že tento členský stát porušil článek 10 ES – výtku, která odpovídá výlučně druhé části, na níž spočívá žaloba Komise – v tom, že postoj belgických orgánů ohrožuje systém financování Společenství a rozdělení finančních břemen mezi členskými státy.

79. Mimoto i za předpokladu, že by některé pasáže procesních písemností v rámci postupu před zahájením soudního řízení mohly nasvědčovat tomu, že záměrem Komise bylo určení, že byla porušena dohoda o sídle, toto porušení zjevně nebylo nikdy kvalifikováno během tohoto řízení jako samostatné porušení práva Společenství, nýbrž bylo kvalifikováno jako porušení, které je předběžnou podmínkou pro určení nesplnění povinnosti vyplývající z článku 10 ES, jelikož by toto porušení mělo negativní důsledky pro rozpočet Společenství a rozdělení finančních břemen mezi členskými státy.

80. Podle judikatury je přitom předmět žaloby podané na základě článku 226 ES vymezen postupem před zahájením soudního řízení stanoveným v tomto ustanovení, a v důsledku toho se musí žaloba zakládat na stejných výtkách jako odůvodněné stanovisko, takže aniž je vyžadován úplný soulad mezi zněním vytýkaných skutečností ve výroku odůvodněného stanoviska a návrhovými žádáními v žalobě, nesmí být předmět sporu, tak jak byl vymezen v odůvodněném stanovisku, rozšířen ani změněn( ).

81. Tento požadavek kladený na Komisi odráží dvojí zájem, podle kterého má jednak postup před zahájením soudního řízení za cíl dát členskému státu příležitost splnit své povinnosti, které pro něj vyplývají z práva Společenství, a jednak mu tento postup musí rovněž umožnit užitečně uplatnit důvody na jeho obranu proti výtkám Komise( ).

82. Jelikož tedy v projednávané věci není možno z fáze před zahájením soudního řízení, zejména z odůvodněného stanoviska, dovodit žádnou vytýkanou skutečnost vycházející z porušení dohody o sídle per se, musí být první část vytýkaného nesplnění povinnosti podle mého názoru prohlášena za nepřípustnou ve stadiu řízení před Soudním dvorem( ).

83. Toto posouzení není vyvráceno odkazem Komise na výše citovaný rozsudek Komise v. Dánsko, v němž byly prohlášeny za přípustné dva žalobní důvody obsažené v jedné ze žalob pro nesplnění povinnosti podaných proti tomuto členskému státu, jež se týkaly dodržení opatření na kontrolu rybolovu pro rybářský hospodářský rok.

84. Zaprvé z bodu 35 tohoto rozsudku vyplývá, že se jasně ubírá týmž směrem jako judikatura, kterou jsem právě zmínil a jež se týká požadavku souladu mezi výtkami vyjádřenými během fáze před zahájením soudního řízení a výtkami formulovanými v žalobě k Soudnímu dvoru, a nikoliv případným směrem paralelní judikatury. Skutečnost, že ve výše citovaném rozsudku Komise v. Dánsko prohlásil Soudní dvůr za přípustné sporné důvody žaloby pro nesplnění povinnosti, lze tedy patrně vysvětlit pouze zvláštními okolnostmi uvedené věci, kterým nemůže být podle mého názoru přiznána hodnota precedentu pro projednávanou věc.

85. Zadruhé totiž zejména z bodů 28, 30 a 36 uvedeného rozsudku vyplývá, že sporné žalobní důvody byly prohlášeny za přípustné z důvodu, že i když výrok odůvodněného stanoviska vydaného vůči Dánskému království neobsahoval odkaz na přesný článek jednoho z nařízení Společenství relevantních v této věci, tento orgán v tomtéž stanovisku odmítl, že žalovaný členský stát údajně splnil povinností stanovené tímto článkem, které mu byly vytýkány ve výzvě dopisem a o nichž měl za to, že byly vynechány ve fázi odůvodněného stanoviska.

86. V projednávaném případě, jak jsem již zdůraznil, přitom Komise nikdy během obou fází postupu před zahájením soudního řízení nevytýkala nesplnění povinnosti ve smyslu čl. 226 druhého pododstavce ES zhmotněné porušením dohody o sídle.

87. V důsledku toho má opomenutí jakékoliv výtky vztahující se k samotnému porušení dohody o sídle ve fázi postupu před zahájením soudního řízení vedeného vůči Belgickému království zcela odlišnou povahu než problematika nastolená ve výše citovaném rozsudku Komise v. Dánsko, jelikož předmět tohoto sporu, tak jak je vymezen během fáze před zahájením soudního řízení, se omezuje na porušení článku 10 ES.

88. První část vytýkaného nesplnění povinnosti musí být tudíž podle mého názoru odmítnuta jako nepřípustná, pokud předtím Soudní dvůr nerozhodne, že není příslušný o něm rozhodnout.

b) K přípustnosti druhé části vytýkaného nesplnění povinnosti týkající se porušení článku 10 ES

89. Připomínám, že Belgické království tvrdí, že žaloba je nejednoznačná v tom, že je zčásti založena na článku 10 ES nebo na tomto ustanovení ve spojení s dohodou o sídle.

90. S ohledem na můj návrh, že by první část žaloby měla být odmítnuta jako nepřípustná, se tudíž tvrzení týkající se nejednoznačné povahy žaloby může týkat už jen druhé části vytýkaného nesplnění povinnosti.

91. Zdá se mi, že takto vymezená námitka nepřípustnosti vznesená Belgickým královstvím nemůže obstát.

92. Je sice pravda, že žaloba podaná Komisí není modelem jasnosti co se týče vztahů mezi dohodou o sídle a článkem 10 ES. Konkrétně platí, jak jsem již zdůraznil v bodech 40 a 41 tohoto stanoviska, že zatímco výrok žaloby uvádí porušení dvou textů vykládaných ve vzájemném spojení, z jejího odůvodnění lze spíše jasně usuzovat na samostatná porušení. Zdá se, že Komise ve své replice dokonce zastává názor, že se údajná porušení navzájem překrývají v tom smyslu, že by podle ní výtka vycházející z porušení článku 10 ES nebyla od podpisu úmluvy z roku 1994 nutná.

93. Přes tato politováníhodná nepřesná vyjádření ve stadiu řízení před Soudním dvorem to nic nemění na tom, že se předmět vytýkaného nesplnění povinnosti soustavně během fází postupu před zahájením soudního řízení a soudního řízení týkal, byť částečně, pokud jde o tuto druhou fázi, porušení článku 10 ES.

94. Je nicméně nutno poukázat na částečný nesoulad mezi postupem před zahájením soudního řízení a žalobou, co se týče délky trvání údajného porušení článku 10 ES v rozsahu, v němž se vztahuje k odmítnutí belgických orgánů poskytnout roční dotaci na provoz a vybavení. Co se týče této výtky, zatímco totiž Komise ve stadiu výzvy dopisem a odůvodněného stanoviska udávala nesplnění povinnosti vyplývající z článku 10 ES pouze po „komunitarizaci“ vzdělávání v Belgii, tedy od roku 1989( ), žaloba uvádí, že k tomuto nesplnění povinnosti došlo již o tři roky dříve, a sice v roce 1986( ). Takové prodloužení doby trvání údajného nesplnění povinnosti ve stadiu žaloby však není být možné, a je tudíž nepřípustné.

95. Za těchto okolností musí být druhá část vytýkaného nesplnění povinnosti považována za přípustnou( ) v rozsahu, v němž se týká jednak odmítnutí belgických orgánů poskytovat od roku 1989 roční dotaci na provoz a vybavení evropským školám, které jsou umístěny na území Belgického království, za účelem údržby a obměny jejich vybavení a učebních pomůcek, a jednak odmítnutí týchž orgánů financovat počáteční vybavení a učební pomůcky škol od 13. prosince 1995.

96. S ohledem na tuto analýzu navrhuji, aby Soudní dvůr rozhodl pouze o opodstatněnosti této části tak, jak jsem ji vymezil.

C – K opodstatněnosti druhé části vytýkaného nesplnění povinnosti, vycházející z porušení článku 10 ES

1. Argumentace účastníků řízení

97. Komise nejprve uvádí, že Belgické království financovalo vybavení evropských škol v Uccle (Brusel I), v Mol a ve Woluwe (Brusel II) a že těmto školám Belgické království vyplácelo roční dotaci ve výši 500 000 belgických franků až do roku 1985. Připomíná, že následně Belgické království tyto každoroční platby zastavilo.

98. Komise rovněž uvádí, že od roku 1995 už Belgické království ani neproplácelo faktury, které mu byly zasílány evropskými školami za náklady na vybavení a učební pomůcky vzniklé rozšířením evropské školy Brusel II od roku 1995 do roku 1997 a otevřením evropské školy Brusel III v roce 1999. Uvádí, že v důsledku toho byly tyto náklady zahrnuty do rozpočtu uvedených škol, a tudíž byly dočasně kryty příspěvkem z rozpočtu Společenství vypláceného Komisí ve prospěch rozpočtu evropských škol na základě článku 25 úmluvy z roku 1994.

99. Dále podle názoru Komise vyplývá finanční povinnost příslušející belgickým orgánům jasně z článku 1 dohody o sídle a újma způsobená rozpočtu Společenství, která plyne z jejich odmítnutí dodržet své závazky, představuje porušení článku 10 ES. Komise se totiž domnívá – opírajíc se o výše citované rozsudky Hurd a Komise v. Belgie, ve kterých Soudní dvůr konstatoval, že fungování orgánů Společenství mohlo být ztíženo v rozporu s článkem 10 ES opatřeními přijatými v rámci provádění úmluvy z roku 1957 – že postoj belgických orgánů ohrožuje systém financování Společenství a rozdělení finančních břemen mezi členskými státy, a tudíž porušuje uvedený článek.

100. Komise rovněž v podstatě uvádí, že rozsah povinnosti stanovené článkem 1 dohody o sídle nebyl rozhodnutím z Karlsruhe změněn. Konkrétně tvrdí, že z bodu 12 zápisu ze zasedání Nejvyšší rady výslovně vyplývá, že Nejvyšší rada stanovila pouze všeobecný politický rámec pro nadcházející dohody. Mimoto připomíná, že Nejvyšší rada neměla dokonce ani pravomoc pouhým jednostranným rozhodnutím změnit obsah dohody o sídle s ohledem na zásadu hierarchie právních norem a článek 28 úmluvy z roku 1957, podle kterého musejí být hmotné podmínky pro fungování škol ve státě sídla určeny dohodou o sídle.

101. Dodává, že i když podle článku 1 dohody o sídle se musí financování vybavení a učebních pomůcek evropských škol uskutečňovat „podle kritérií uplatňovaných na [belgická] zařízení“, studie belgického práva, kterou nechala pořídit, ukázala, že jak počáteční vybavení, tak roční dotace na provoz škol patřících do oficiální sítě Francouzského, Vlámského a Německého společenství převzaly belgické veřejné orgány. Jelikož tedy tyto školy mají představovat referenční bod pro stanovení převzetí finančních nákladů na vybavení a učební pomůcky evropských škol umístěných v Belgii v souladu s čl. 6 druhým pododstavcem úmluvy z roku 1994, nemůže se Belgické království dovolávat vnitrostátních aspektů, jako je komunitarizace vzdělávání, aby se bránilo proti uvedenému převzetí finančních nákladů.

102. Závěrem Komise připomenula, že belgické orgány při několika příležitostech a až donedávna uznávaly své závazky, a v návaznosti na to tvrdí, že povinnosti Belgického království je třeba vykládat ve světle cíle dohody o sídle a zásady dobré víry, která podle judikatury tvoří nedílnou součást článku 10 ES a obecného mezinárodního práva( ). V tomto ohledu uvádí, že jelikož cíl dohody o sídle spočívá, jak je uvedeno v její preambuli, v přijetí vhodných opatření k zajištění co nejlepších podmínek pro fungování evropských škol, v okamžiku, kdy byla přijata rozhodnutí o hlavním sídle Rady a Komise, Belgické království řadou aktů zaručilo hmotné podmínky evropských škol a svým chováním dalo orgánům a jiným členským státům najevo, že přijalo a schválilo své finanční závazky vůči těmto školám. Belgické království tak vyvolalo důvěru u orgánů a jiných členských států v tom, že převezme své finanční povinnosti vůči evropským školám umístěným na svém území.

103. Belgické království vytýkané nesplnění povinnosti vyplývající z článku 10 ES odmítá.

104. Domnívá se, že žaloba je neopodstatněná, neboť právní základ žaloby Komise je nesprávný.

105. Podle něho totiž článek 10 ES nemůže být použit per se, nýbrž naopak předpokládá existenci povinnosti upravující jeho použití. Podle názoru Belgického království čl. 10 první pododstavec ES v zásadě stanoví, že členské státy musejí přijmout všechna opatření požadovaná pro vykonání svých závazků vyplývajících ze Smlouvy nebo závazků, které jsou důsledkem aktů orgánů. Komise přitom dovoláním se tohoto článku nikterak předem neurčila povinnost Společenství, která by takové dovolání podpořila.

106. Krom toho podle názoru Belgického království na tom nic nemění výše citované rozsudky Hurd a Komise v. Belgie, kterých se Komise dovolává. Z prvního rozsudku vyplývá, že povinnosti příslušející členským státům podle článku 10 ES nemohou být uplatněny ani na úmluvu uzavřenou členskými státy (jako je úmluva z roku 1957), ani na úmluvu uzavřenou převážně (avšak nikoliv výlučně) mezi členskými státy (jako je úmluva z roku 1994). Belgické království se mimoto domnívá, že na rozdíl od věci, v níž byl vydán výše citovaný rozsudek Hurd, neexistence financování některých nákladů evropských škol Belgickým královstvím nevede v projednávaném případě k převodu finančních prostředků k tíži Evropského společenství, nýbrž se nanejvýš dotýká fungování uvedených škol. Stejně tak se výše citovaný rozsudek Komise v. Belgie na rozdíl od projednávané věci týkal vnitrostátního opatření, jehož důsledkem bylo snížení vnitrostátních platů vyplácených učitelům evropských škol, což vyvolalo zvýšení části financování příslušejícího Společenství.

107. V projednávaném případě podle Belgického království nepodala Komise důkaz o tom, že by Belgické království mělo platit faktury v důsledku údajného nesplnění povinnosti žalovaným členským státem. V rámci řízení o nesplnění povinnosti je přitom na Komisi, aby prokázala všechny skutkové okolnosti, na kterých zakládá svou žalobu. Belgická vláda se ostatně domnívá, že nestačí, aby Komise prokázala, že se příspěvek Společenství na fungování evropských škol zvýšil, avšak je ještě třeba, aby se tento příspěvek týkal hmotných věcí, které se staly příslušenstvím nemovitosti, jelikož rozhodnutí z Karlsruhe se týká pouze tohoto druhu vybavení.

108. Podpůrně Belgické království tvrdí, že se žaloba pro nesplnění povinnosti nemůže zakládat na správném výkladu dohody o sídle, která musí být ostatně vykládána s ohledem na rozhodnutí z Karlsruhe a belgické právo v oblasti školství.

109. Belgické království v podstatě zaprvé tvrdí, že se dohoda o sídle uplatňuje pouze na existující školy nebo školy plánované v okamžiku jejího uzavření, jakož i na jejich přiměřený předvídatelný rozvoj, avšak v žádném případě se neuplatňuje na financování vybavení a učebních pomůcek při rozšíření evropské školy Brusel II od roku 1995 do roku 1997 a na okamžik otevření evropské školy Brusel III v roce 1999. V tomto ohledu Belgické království tvrdí, že žádný z aktů ani jednání uváděných Komisí nemohly vyvolat legitimní očekávání u orgánů a jiných členských států v tom, že by tento členský stát měl přinést financování evropským školám, které jde nad rámec závazků stanovených dohodou o sídle.

110. Zadruhé belgická vláda tvrdí, že dohoda o sídle musí být vykládána s ohledem na rozhodnutí z Karlsruhe, které se nikterak neomezuje na vymezení politického rámce pro budoucí dohody, nýbrž naopak směřuje k vyvolání okamžitých právních účinků. Rozhodnutí z Karlsruhe představuje ostatně pozdější dohodu uzavřenou mezi stranami vztahující se k dohodě o sídle, což je v souladu s Vídeňskou úmluvou o smluvním právu ze dne 23. května 1969( ) nezbytné vzít v úvahu při výkladu a použití dohody o sídle. Z tohoto důvodu může s ohledem na rozhodnutí z Karlsruhe vybavení, které se Belgické království zavazuje poskytnout v souladu s článkem 1 dohody o sídle, zahrnovat pouze vybavení, které se stane příslušenstvím nemovitosti.

111. Konečně zatřetí podle názoru Belgického království ani pravidla uplatnitelná na financování belgických školních zařízení nemohou podpořit tezi Komise. Připomíná, že po komunitarizaci vzdělávání jsou kritérii uplatnitelnými pro určení rozsahu sporného financování evropských škol kritéria vydaná Francouzským, Vlámským a Německým společenstvím v jejich vlastní právní úpravě. Dodává, že i když v každém společenství existují dva typy oficiálních škol, a sice školy, které jsou organizovány samotnými společenstvími, a školy, které jsou těmito společenstvími dotovány, evropské školy musejí být z hlediska belgického práva považovány za školy náležející do této druhé kategorie.

112. V každém případě, ačkoliv jsou pravidla financování uplatnitelná na oba typy školních zařízení odlišná, žádné z nich neumožňuje jakékoliv financování počátečního vybavení nebo poskytnutí roční dotace na provoz evropských škol.

113. Podle Belgického království se totiž ve smyslu právních předpisů jednotlivých společenství jako počáteční vybavení financují pouze hmotné věci, které jsou nemovitostmi nebo příslušenstvím nemovitosti. Náklady na vybavení a učební pomůcky zajisté tuto povahu nemají. Navíc ani náklady na počáteční vybavení nejsou kryty ročním financováním nákladů na provoz školy od roku jejího vytvoření, a to zejména proto, že belgická středoškolská zařízení mají přístup k dotacím až po roce provozu a na základě stanoviska školní inspekce.

114. Co se týče roční dotace na provoz, Belgické království připomíná, že pokud podle belgického práva mají dotovaná zařízení nárok na roční dotaci, jedná se o celkovou a paušální dotaci na pokrytí nákladů na provoz, vybavení zařízení a na bezplatnou distribuci učebnic a školních potřeb, která odpovídá stanovené částce na studenta, který je řádně zapsán ke studiu. Tento charakteristický rys systému znemožňuje finanční pokrytí skutečně vynaložených nákladů v plné výši, účtovaných na základě faktur. Belgická vláda uvádí, že byť poskytnutí roční dotace směřuje k dosažení cíle bezplatného přístupu ke vzdělávání a rovnosti, podléhá tato dotace požadavku dodržení různých právních podmínek (inspekce a pravidelné kontroly, soulad s právní úpravou v oblasti organizace studia, služební řád, jazykové zákony) a že v případě jejich nedodržení není možné požadovat poskytnutí dotace. Krom toho se v rámci takové dotace jedná o striktně omezené náklady, zatímco náklady spojené se zápisem, účtované studentům evropských škol, převyšují povolené hranice stanovené právními předpisy, což je vylučuje z nároku na uvedenou dotaci.

2. Posouzení

115. Podle čl. 10 prvního pododstavce první věty ES musí členské státy přijmout veškerá vhodná opatření k plnění povinností, která vyplývají ze Smlouvy nebo jsou důsledkem činnosti orgánů, a podle jeho druhé věty mají povinnost usnadnit Společenství plnění jeho poslání. Podle čl. 10 druhého pododstavce ES se členské státy musí zdržet jakýchkoli opatření, jež by mohla ohrozit dosažení cílů Smlouvy.

116. Soudní dvůr z čl. 10 prvního pododstavce druhé věty ES ve spojení s jeho druhým pododstavcem zejména vyvodil obecně závaznou povinnost loajální spolupráce obzvláště ze strany členských států( ). Soudní dvůr rovněž opakovaně rozhodl, že povinnost vyplývající z výše uvedených ustanovení článku 10 ES zahrnuje také povinnost nepřijímat opatření, která by mohla ohrozit chod orgánů Společenství( ).

117. Obzvláště úzký výklad významu článku 10 ES provedený Belgickým královstvím, omezený na první pododstavec první větu tohoto ustanovení, podle něhož uvedený článek ukládá členským státům pouze povinnost přijmout všechna opatření nezbytná ke splnění povinností vyplývajících ze Smlouvy, musí být proto jednoznačně odmítnut. Tento přístup totiž nebere v úvahu skutečnost, že členské státy nesmějí ani při výkonu pravomocí, které si ponechaly, ani při výkonu zbytkových pravomocí, ohrozit jak pravomoci Společenství, tak chod orgánů Společenství( ).

118. To je dle mého názoru právě předmětem povinnosti loajální spolupráce členských států, jak je zakotvena v článku 10 ES, a sice že je zakázáno, aby výkon vlastních pravomocí členských států snižoval účinnost pravomocí Společenství, včetně ohrožení chodu jeho orgánů( ). V projednávané věci navíc druhá část vytýkaného nesplnění povinnosti vychází z článku 10 ES, a nikoli z konkrétního pododstavce tohoto článku.

119. Ve výše uvedených rozsudcích Hurd a Komise v. Belgie, které zapadají do judikatury popsané v bodě 116 tohoto stanoviska, měl Soudní dvůr za to, že jednostranné jednání členského státu, které tím, že zasahuje do platu učitelů v evropských školách, ohrožuje nebo by mohlo ohrozit systém financování Společenství a rozdělení finančních břemen mezi členské státy, s ohledem na finanční mechanismus stanovený ve služebním řádu učitelů na uvedených školách, podle něhož jsou v podstatě náklady, které nenesou členské státy, financovány z rozpočtu Společenství, představuje porušení povinnosti loajální spolupráce zakotvené v článku 5 Smlouvy o EHS (později článek 5 Smlouvy o ES, nyní článek 10 ES).

120. Vzhledem k tomu, že Belgické království zpochybňuje relevanci těchto rozsudků pro rozhodování projednávaného sporu, je třeba tyto rozsudky přezkoumat podrobněji( ).

121. V první věci se D. Hurd, učitel britské státní příslušnosti vyslaný do evropské školy v Culhamu ve Spojeném království, ohradil vůči britským daňovým orgánům ohledně daňového výměru týkajícího se částek, které mu byly vyplaceny evropskou školou z titulu příplatků nazvaných „evropské příplatky“( ). Podle rozhodnutí Nejvyšší rady přijatého v roce 1957 byly tyto příplatky osvobozeny od jakékoli daně. Ve Spojeném království byly pouze evropské příplatky vyplacené školou v Culhamu učitelům jiné než britské státní příslušnosti skutečně osvobozeny od daně z příjmu. Ve sporu mezi D. Hurdem a britskými daňovými orgány probíhajícím před vnitrostátním soudem vyvstala tedy otázka, zda daň z příjmu, která je po něm vyžadována z titulu vyplacení evropských příplatků, je slučitelná s právem Společenství, a to konkrétně s článkem 3 Aktu o podmínkách přistoupení Dánského království, Irska a Spojeného království Velké Británie a Severního Irska( ) (dále jen „akt o přistoupení“) a s články 5 a 7 Smlouvy o EHS.

122. Zaprvé byla Soudnímu dvoru položena otázka, zda je v rámci žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce příslušný poskytnout výklad k článku 3 aktu o přistoupení, jakož i k „jakékoli dohodě uzavřené původními členskými státy týkající se chodu Společenství, která má souvislost s jejich jednáním“ a „prohlášení, rozhodnutí nebo jinému stanovisku […] týkajících se Evropských společenství, která jsou přijata vzájemnou dohodou členských států“, což jsou výrazy použité v tomto článku, které patrně zohledňují jednak úmluvu z roku 1957 a jednak rozhodnutí Nejvyšší rady z roku 1957 týkající se evropských příplatků.

123. Soudní dvůr připustil, že má pravomoc k výkladu článku 3 aktu o přistoupení, avšak pokud jde o úmluvu z roku 1957, jakož i texty, akty a rozhodnutí orgánů evropských škol přijaté na tomto základě, vyloučil, jak bylo již uvedeno v bodě 46 tohoto stanoviska, jakoukoli pravomoc, neboť výše uvedené akty nespadají pod žádnou z kategorií aktů uvedených v článku 177 Smlouvy o EHS (později článek 177 Smlouvy o ES, nyní článek 234 ES)( ). Soudní dvůr konkrétně uvedl, že nemá pravomoc k vymezení povinností, které vyplývají z těchto aktů pro členské státy( ).

124. Zadruhé Soudní dvůr rozhodoval o otázce, zda členské státy měly evropské příplatky vyplácené učitelům na evropských školách, nacházejících se na jejich území, osvobodit od vnitrostátních daní, pokud byli tito učitelé jejich státními příslušníky, tedy o otázce, která se týká zejména rozsahu povinnosti uvedené v článku 5 Smlouvy o EHS.

125. V bodě 36 svého rozsudku Soudní dvůr konstatoval, že úmluva z roku 1957 a protokol z roku 1962 zapadají do kontextu celé řady dohod, rozhodnutí, aktů a stanovisek, prostřednictvím nichž členské státy spolupracují a koordinují své činnosti, aby tak přispěly k řádnému chodu orgánů Společenství a k usnadnění plnění jeho poslání. Soudní dvůr nicméně upřesnil, že taková spolupráce a pravidla, která se k ní vážou, nemají právní základ ve Smlouvách o založení Evropských společenství a nejsou součástí práva vytvářeného Společenstvími a odvozeného ze Smluv( ). Soudní dvůr měl proto za to, že povinnosti loajální spolupráce a pomoci vyjádřené v článku 5 Smlouvy o EHS, „které spadají do rámce Smluv, nelze použít na odlišné úmluvy mezi členskými státy, které do tohoto rámce nespadají, jako je tomu v případě statutu Evropské školy“( ).

126. Soudní dvůr nicméně tento závěr částečně zmírnil, když upřesnil, že „by tomu bylo jinak, pokud by použití ustanovení Smluv nebo práva z nich odvozeného nebo chod orgánů Společenství byl ohrožen opatřením přijatým v rámci provádění takové úmluvy uzavřené mezi členskými státy mimo oblast působnosti Smluv. V takovém případě by bylo možné mít za to, že předmětné opatření je v rozporu s povinnostmi vyplývajícími z čl. 5 druhého pododstavce Smlouvy o EHS“( ).

127. Při konkrétním přezkumu takového případu Soudní dvůr nejprve podotkl, že mechanismus stanovený ve služebním řádu učitelů na evropských školách vede k tomu, že pokud se členský stát rozhodne podrobit evropské příplatky vnitrostátní dani, musí dotyčná škola učitelům nahradit částku této daně jiným příspěvkem, který lze znovu zdanit( ). Soudní dvůr poté poznamenal, že finanční břemeno tohoto mechanismu zatěžuje v plném rozsahu a přímo rozpočet Společenství, jelikož Společenství hradí rozdíl mezi vlastními příjmy školy a vnitrostátními platy učitelů na jedné straně a celkovým rozpočtem evropské školy na straně druhé( ). Konečně měl za to, že zobecněný přístup, jaký byl zaujat britskými daňovými orgány v případě D. Hurda, vede skutečně k tíži rozpočtu Společenství a ve prospěch vnitrostátního rozpočtu k přesunu prostředků a ve finanční rovině má přímé nežádoucí důsledky pro Společenství. Členský stát tak může jednostranně ohrozit systém financování Společenství a rozdělení finančních břemen mezi členské státy( ). Soudní dvůr z toho tudíž vyvodil, že takové jednání odporuje „povinnosti loajální spolupráce a pomoci, kterou mají členské státy ve vztahu ke Společenství a která je vyjádřena v povinnosti stanovené v článku 5 Smlouvy o EHS, jíž je usnadnit Společenství plnění jeho poslání a neohrozit dosažení cílů Smlouvy“( ).

128. Z velké části na základě úvah rozvedených ve výše uvedeném rozsudku Hurd zaujal Soudní dvůr totožný přístup ve věci, v níž byl vydán výše uvedený rozsudek Komise v. Belgie v nepatrně rozdílné skutkové situaci. V uvedené věci vytýkala Komise Belgickému království, že porušilo článek 5 Smlouvy o EHS tím, že přijalo královskou vyhlášku, podle které tzv. „čekatelský“ plat nebo dotace platu přiznané zaměstnancům belgického školství vyslaných u evropských škol byly sníženy o 50 %, což vedlo k dodatečnému zatížení rozpočtu Společenství s ohledem na mechanismus finanční kompenzace stanovený ve služebním řádu učitelů na evropských školách( ).

129. Je třeba uvést, že Belgické království nezpochybňovalo existenci nesplnění povinnosti, které mu bylo vytýkáno, ale pouze před Soudním dvorem tvrdilo, že belgické školství spadá nyní do pravomoci tří jazykových společenství, což znamená, že sporná královská vyhláška mohla být doplněna nebo zrušena až po shodném stanovisku příslušných orgánů, konkrétně po dosažení shody o rozdělení finančních břemen.

130. Soudní dvůr nejprve připomenul bod 36 výše uvedeného rozsudku Hurd, jehož obsah byl vylíčen výše v bodě 125 tohoto stanoviska, a pak rozhodl, že „je třeba připustit […], že rozhodnutí přijaté jednostranně členským státem, které snižuje vnitrostátní platy učitelů vyslaných do evropských škol, s sebou nese odpovídající zvýšení příslušného financování Společenstvími. Takové rozhodnutí tudíž ohrožuje systém financování Společenství a rozdělení finančních břemen mezi členské státy“( ). Stejně jako v bodě 45 výše uvedeného rozsudku Hurd Soudní dvůr uvedl, že takové jednání odporuje povinnosti loajální spolupráce a pomoci, kterou mají členské státy a která je vyjádřena v povinnosti stanovené v článku 5 Smlouvy o EHS( ). Soudní dvůr dále odmítl argument Belgického království vycházející z komunitarizace belgického školství z důvodu, že členský stát se nemůže dovolávat ustanovení, praxe nebo okolností svého vnitrostátního právního řádu, aby tím odůvodnil nesplnění povinností vyplývajících z práva Společenství( ). Konstatoval tudíž nesplnění povinností vyplývajících z článku 5 Smlouvy o EHS.

131. V projednávané věci, s výjimkou několika obecných úvah týkajících se relevantnosti obou těchto rozsudků pro rozhodnutí sporu, zůstali účastníci řízení v průběhu postupu před zahájením soudního řízení a v průběhu soudního řízení pozoruhodně tiší ohledně dvou aspektů, které se mi zdají zásadní pro odůvodnění uvedených rozsudků a které podle mě mají dopad na projednávaný spor.

132. Tyto aspekty se týkají jednak působnosti článku 10 ES v závislosti na tom, zda opatření, o které se jedná, spadá do rámce Smlouvy (nebo obecněji do práva Společenství) nebo mimo tento rámec, a to na základě rozlišování provedeného Soudním dvorem v bodech 38 a 39 výše uvedeného rozsudku Hurd, a dále souběžně jednostranného charakteru dotčeného opatření, připomenutého v obou výše uvedených rozsudcích.

133. Připomínám, že Soudní dvůr sice v bodě 38 výše uvedeného rozsudku Hurd v podstatě uvedl, že povinnost loajální spolupráce, jejíž jedno z vyjádření se nachází v článku 5 Smlouvy o EHS, nelze použít na různé smlouvy mezi členskými státy mimo rámec Smluv, jako je tomu v případě statutu Evropské školy, nicméně v bodě 39 tohoto rozsudku upřesnil, že povinnost loajální spolupráce se může uplatnit na „opatření přijaté v rámci provádění takové úmluvy uzavřené mezi členskými státy mimo oblast působnosti Smluv“.

134. Výraz „opatření přijaté v rámci provádění úmluvy z roku 1957“ se jeví poněkud nejednoznačným. Z letmého přečtení této pasáže bodu 39 výše uvedeného rozsudku Hurd se může totiž zdát, že dotčené opatření, které je předmětem přezkumu slučitelnosti s povinností loajální spolupráce, je opatřením přijatým k provedení uvedené úmluvy. Tento výklad, jak připouštím, může ostatně podporovat anglické znění uvedeného rozsudku, které uvádí „a measure taken to implement such an agreement“( ).

135. Takový výklad se mi jeví jako nesprávný ze dvou důvodů.

136. Zaprvé by takový výklad znamenal připustit, že posouzení obsažené v bodě 39 výše uvedeného rozsudku Hurd je v rozporu s posouzením uvedeným zejména v bodech 37 a 38 téhož rozsudku. Pokud totiž Soudní dvůr v těchto dvou bodech rozsudku vyloučil uplatnění povinnosti loajální spolupráce ve vztazích mezi členskými státy a orgány Společenství, které se týkají úmluvy z roku 1957 a dohod, aktů, rozhodnutí a textů přijatých na základě uvedené úmluvy, nemůže logicky v bodě 39 téhož rozsudku tvrdit, že tatáž povinnost loajální spolupráce se nicméně vztahuje na „opatření k provedení uvedené úmluvy“, což je výraz, který v sobě nezbytně zahrnuje uvedené dohody, akty, rozhodnutí a texty přijaté na základě uvedené úmluvy.

137. To, že výraz „opatření přijaté v rámci provádění“ úmluvy z roku 1957, použitý v bodě 39 výše uvedeného rozsudku Hurd, nemůže v žádném případě znamenat „opatření přijaté k provedení“ uvedené úmluvy, lze zadruhé rovněž dovodit z přezkumu provedeného Soudním dvorem v bodech 40 až 45 uvedeného rozsudku.

138. Konkrétní přezkum porušení povinnosti loajální spolupráce, který provedl Soudní dvůr v bodech 40 až 45 výše uvedeného rozsudku Hurd, byl zaměřen nikoli na opatření přijaté k provedení úmluvy z roku 1957, jakým by bylo například rozhodnutí Nejvyšší rady z roku 1957, avšak na jednostranné a autonomní daňové opatření, jehož účelem bylo zdanit evropské příplatky britských učitelů na evropské škole. Tento přezkum, jaký byl proveden Soudním dvorem v bodě 40 výše uvedeného rozsudku Hurd, následoval bezprostředně po stanovení kritéria v bodě 39 uvedeného rozsudku a proběhl „v této souvislosti“.

139. Pokud tedy dotčené daňové opatření, které je předmětem přezkumu slučitelnosti s článkem 5 Smlouvy o EHS, nijak neodpovídá opatření přijatému k provedení úmluvy z roku 1957, jedná se o opatření, které souvisí se statutem Evropské školy pouze tak, že zasahuje do působnosti rozhodnutí Nejvyšší rady z roku 1957, tj. jinými slovy spadá do spektra nebo rámce (ve smyslu působnosti) rozhodnutí, které provádí úmluvu z roku 1957.

140. To je podle mého názoru rovněž důvod, proč – kam také směřuje moje druhá poznámka – Soudní dvůr trvá jak v rozsudku Hurd, tak v rozsudku Komise v. Belgie, uvedených výše, na jednostranné povaze dotčených opatření, která jsou předmětem přezkumu slučitelnosti s článkem 5 Smlouvy o EHS. Bylo totiž třeba zabránit tomu, aby tyto rozsudky byly vykládány tak, že směřují k přezkumu provádění závazků převzatých členskými státy v rámci úmluvy z roku 1957.

141. Pokud je třeba z výše uvedených rozsudků Hurd a ze dne 5. dubna 1990, Komise v. Belgie, vyvodit právě toto poučení, mám za to, že tvrzené porušení článku 10 ES, které se vztahuje k období, které předcházelo okamžiku vstupu úmluvy z roku 1994 v platnost, je v projednávaném případě neopodstatněné.

142. Dotčené opatření, tj. odmítnutí belgických orgánů financovat vybavení a učební pomůcky evropských škol usazených na území Belgického království, totiž vyplývá z výkladu rozsahu povinností obsažených v dohodě (dohoda o sídle) přijaté na základě úmluvy z roku 1957. Vzhledem k tomu, že z bodů 37 a 38 výše uvedeného rozsudku Hurd vyplývá, že se taková dohoda nachází mimo oblast působnosti ustanovení Smlouvy i povinnosti loajální spolupráce, vyjádřené v článku 10 ES, je tomu tak podle mého názoru i v případě odmítnutí splnit povinnosti údajně vyplývající z této dohody. Jiný závěr by totiž podle mě vedl k překročení pravomocí přiznaných Soudnímu dvoru, neboť by bylo třeba za účelem prokázání tvrzeného porušení článku 10 ES definovat rozsah povinností, které vyplývají z dohody o sídle( ).

143. Na základě podobné úvahy, jakou jsem právě rozvedl, mám rovněž za to, že pokud jde o období po vstupu úmluvy z roku 1994 v platnost, je třeba údajné porušení článku 10 ES odmítnout.

144. Je sice pravda, že od 1. října 2002 a z důvodu přistoupení Společenství je úmluva z roku 1994 nedílnou součástí práva Společenství a lze ji uplatňovat vůči členským státům.

145. Nic to však nemění na tom, že sporné povinnosti jsou v projednávaném případě vymezeny nikoli v úmluvě z roku 1994, ale v dohodě o sídle, ke které Společenství nepřistoupilo. Dohoda o sídle je totiž nadále dohodou uzavřenou mezi Nejvyšší radou a Belgickým královstvím. Na rozdíl od toho, co prosazuje Komise, nelze tvrdit, že Společenství z důvodu, že je smluvní stranou úmluvy z roku 1994, rovněž převzalo práva a závazky uvedené v dohodě o sídle, takže tato dohoda spadá pod kvalifikaci pravidla práva Společenství, ani že Nejvyšší rada je organickou odnoží Společenství.

146. Jestliže připouštím, jak je uvedeno výše v bodech 53 až 56 tohoto stanoviska, že dohoda o sídle může od vstupu úmluvy z roku 1994 v platnost spadat pod normy, které mohou být vykládány Soudním dvorem, je tomu tak pouze z toho důvodu, že podle ustanovení uvedené úmluvy, konkrétně jejího článku 26, spadá tato dohoda do „působnosti“ této úmluvy ve smyslu doložky o soudní příslušnosti stanovené v tomto článku. Nicméně vyjma situací, na které se tato doložka vztahuje, není Soudní dvůr příslušný k rozhodování o uvedené dohodě( ). V projednávané věci přitom, jak jsem již měl příležitost zdůraznit v bodě 57 tohoto stanoviska, podala Komise k Soudnímu dvoru tuto žalobu nikoli na základě článku 26 úmluvy z roku 1994, nýbrž na základě článku 226 ES.

147. V rámci dohody o sídle se proto povinnost loajální spolupráce vyjádřená v článku 10 ES neuplatní, a to ani na období po vstupu úmluvy z roku 1994 v platnost.

148. Navrhuji tedy, aby Soudní dvůr zamítl druhou část tvrzeného nesplnění povinnosti vycházející z porušení článku 10 ES.

149. Vzhledem k výše uvedenému navrhuji, aby Soudní dvůr žalobu pro nesplnění povinnosti zamítl v plném rozsahu.

V – K nákladům řízení

150. Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu Soudního dvora se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Belgické království náhradu nákladů řízení od Komise požadovalo a že Komise, jak navrhuji, by neměla mít ve věci úspěch, je důvodné vyhovět návrhovému žádání Belgického království.

VI – Závěry

151. „Z těchto důvodů navrhuji, aby Soudní dvůr

– zamítl žalobu;

– uložil Evropské komisi náhradu nákladů řízení.“