Opinion of the Advocate-General



Opinion of the Advocate-General

1. V kontextu nesplnění povinnosti, které Komise přičítá Portugalské republice v souvislosti s převedením dávek z cukru nevyvezeného po přistoupení tohoto členského státu, vyvstává otázka vztahující se k právní povaze poplatků uvalených na tyto přebytky. Soudní dvůr tak má příležitost vyjádřit se ke kvalifikaci těchto finančních zdrojů, které Komise, na rozdíl od názoru Portugalské republiky, považuje za „vlastní zdroje“ Unie.

2. V případě, že se Soudní dvůr ztotožní s mým názorem a dospěje k závěru, že se jedná o vlastní zdroje Společenství, bude muset následně rozhodnout i otázku, zda se Portugalská republika řádně splnila svou povinnost, kterou je vymožení částky dlužné z onoho titulu, nebo zda se naopak bude Portugalská republika nucena převzít na sebe v konečném důsledku odpovědnost vůči Unii a uhradit částku, které nevymohla.

I – Právní rámec

A – Akt o podmínkách přistoupení Španělského království a Portugalské republiky a o úpravách smluv (2)

3. Článek 254 aktu o přistoupení stanoví:

„Případné zásoby produktů ve volném oběhu na portugalském území k 1. březnu 1986 a přesahující množství, jež lze považovat za obvyklý převod zásob, musí být odstraněny Portugalskou republikou na její náklady, a to postupem stanoveným pravidly Společenství a ve lhůtách určených za podmínek stanovených v článku 258.

[…]“ (neoficiální překlad)

4. Podle čl. 371 odst. 1 aktu o přistoupení platí, že „[r]ozhodnutí ze dne 21. dubna 1970 o nahrazení finančních příspěvků členských států vlastními zdroji Společenství […] bude uplatňováno v souladu s ustanoveními uvedenými v článcích 372 a 375“ (neoficiální překlad) .

5. Podle čl. 372 prvního pododstavce aktu o přistoupení platí, že „příjmy plynoucí ze ‚zemědělských dávek‘ uvedených v čl. 2 prvním pododstavci písm. a) nařízení ze dne 21. dubna 1970, se rozumí také příjmy plynoucí z jakýchkoli částek vyměřených v rámci obchodu mezi Portugalskem a ostatními členskými státy a mezi Portugalskem a třetími zeměmi […]“ (neoficiální překlad) .

B – Rozhodnutí 85/257/EHS, Euratom (3)

6. Článek 2 první pododstavec rozhodnutí 85/257 stanoví:

„Příjmy plynoucí:

a) z dávek, prémií, doplňkových nebo vyrovnávacích částek, dodatečných částek nebo položek a jiných poplatků, které vyměřily nebo vyměří orgány Společenství v obchodu s třetími zeměmi v rámci společné zemědělské politiky, jakož i z dávek a jiných poplatků stanovených v rámci společné organizace trhu s cukrem;

b) z cla podle Společného celního sazebníku a jiná cla, která vyměřily nebo vyměří orgány Společenství v obchodu s třetími zeměmi, jsou vlastními zdroji Společenství plynoucími do rozpočtu Společenství“. (neoficiální překlad)

7. Článek 7 odst. 1 rozhodnutí 85/257 stanoví:

„Zdroje Společenství uvedené v článcích 2 a 3 vyberou členské státy v souladu s vnitrostátními právními a správními předpisy, které budou případně za tím účelem pozměněny. Členské státy poskytují tyto zdroje Komisi.“ (neoficiální překlad)

C – Nařízení EHS č. 1697/79 (4)

8. Podle článku 1 nařízení č. 1697/79 platí:

„1. Toto nařízení stanoví podmínky, za kterých mohou příslušné orgány přistoupit k vybrání dovozního nebo vývozního cla po propuštění zboží, které z jakéhokoliv důvodu nebylo požadováno od osoby povinné k zaplacení cla ze zboží navrženého v celním prohlášení do celního režimu s povinností platit toto clo.

2. Pro účely tohoto nařízení se rozumí:

a) ‚dovozním clem‘ cla a poplatky s rovnocenným účinkem, zemědělské dávky a jiné dovozní poplatky zavedené v rámci společné zemědělské politiky nebo v rámci zvláštních úprav platných pro některé druhy zboží vzniklého zpracováním zemědělských produktů, v souladu s článkem 235 Smlouvy;

[…]

c) ‚zaúčtováním částky cla‘ správní akt, kterým je řádně vyměřena částka dovozního nebo vývozního cla […];

d) ‚celním dluhem‘ nesplněná povinnost fyzické nebo právnické osoby zaplatit dovozní clo nebo vývozní clo za zboží, které takovému clu podléhá […]“. (neoficiální překlad)

9. Článek 2 nařízení č. 1697/79 zní takto:

„1. Pokud příslušné orgány shledají, že celek nebo část dovozního cla nebo vývozního cla dlužného podle právních předpisů ze zboží navrženého v celním prohlášení do celního režimu s povinností platit toto clo nebyly požadovány od osoby zodpovědné za zaplacení cla, učiní úkony směřující k vybrání nezaplacené částky cla.

Takové úkony nicméně nelze učinit po uplynutí doby tří let od data zaúčtování částky cla, původně požadované po osobě zodpovědné za zaplacení cla, nebo pokud neproběhlo zaúčtování, od data vzniku celního dluhu za uvedené zboží.

2. Ve smyslu odstavce 1 se úkon směřující k vybrání cla provede tak, že se dotčené osobě oznámí částka dovozního nebo vývozního cla, za jejíž zaplacení je zodpovědná“. (neoficiální překlad)

D – Nařízení EHS č. 3771/85 (5)

10. Článek 1 nařízení č. 3771/85 uvádí, že toto nařízení „stanoví obecná prováděcí pravidla k článku 254 aktu o přistoupení“ (neoficiální překlad) .

11. V souladu s čl. 3 odst. 1 písm. b) tohoto nařízení se „za produkty ve volném oběhu na portugalském území se pokládají: […] produkty […] dovezené do Portugalska, u kterých byly v Portugalsku splněny dovozní náležitosti a zaplacena cla a poplatky s rovnocenným účinkem a u kterých nedošlo k plnému ani částečnému navrácení těchto cel a poplatků“ (neoficiální překlad) .

12. Článek 8 nařízení (ES) č. 3771/85 stanoví, že:

„1. Prováděcí pravidla k tomuto článku se stanoví postupem podle článku 38 nařízení Rady č. 136/66/EHS ze dne 22. září 1966 o zřízení společné organizace trhu s oleji a tuky [ (6) ] nebo podle odpovídajících článků jiných nařízení o společné organizaci zemědělských trhů.

2. Prováděcí pravidla podle odstavce 1 zahrnují zejména:

[…]

d) pravidla odstraňování přebytečných zásob.

3. Prováděcí pravidla podle článku 1 mohou stanovit:

[…]

c) výběr poplatku v případě, že dotyčná osoba nedodržuje pravidla pro odstraňování přebytečných zásob.“ (neoficiální překlad)

E – Nařízení EHS č. 579/86 (7)

13. Ve druhém bodě odůvodnění nařízení č. 579/86 se uvádí, že: „vzhledem k nebezpečí spekulací, které existuje v nových členských státech v souvislosti s cukrem […], je namístě stanovit pravidla ohledně zásob existujících ve Španělsku a Portugalsku k 1. březnu 1986“ (neoficiální překlad) .

14. V šestém bodě odůvodnění téhož nařízení se uvádí, že „množství přesahující obvyklý převod zásob […] které nebyly vyvezeny do stanoveného data, a tedy nebyly odstraněny z trhu, je třeba považovat za uvedené na vnitřní trh Společenství, jako by byly dovezeny ze třetích zemí; […] za těchto podmínek je důvodné stanovit vybranou částku ve stejné výši jako je dovozní dávka pro dotčený produkt platná v poslední den lhůty stanovené pro vývoz […]“ (neoficiální překlad) .

15. V osmém bodě odůvodnění téhož nařízení se stanoví, že „v zájmu řádného řízení trhů v daném odvětví je třeba uložit novým členským státům povinnost podat oznámení o ověřeném množství zásob a o množství, které se považuje za uvedené na vnitřní trh“ (neoficiální překlad) .

16. Článek 3 nařízení č. 579/86 stanoví:

„1. Nové členské státy provedou samostatně evidenci zásob cukru […] ve volném oběhu nacházejících se dne 1. března 1986 v 0:00 hodin na jejich územích.

2. Pro účely odstavce 1 platí, že každý, kdo má dne 1. března 1986 v 0:00 hodin z jakéhokoli důvodu v držení cukr ve volném oběhu v množství alespoň 3 000 kilogramů, musí jej nahlásit příslušným orgánům před 13. březnem 1986.

[…]“ (neoficiální překlad)

17. Článek 4 nařízení č. 579/86 stanoví:

„1. Jestliže množství zásob cukru […] v členském státě přesahuje přidělené množství […], zajistí tento členský stát, aby před 1. lednem 1987 [ (8) ] bylo mimo Společenství vyvezeno množství, které se rovná rozdílu mezi evidovaným množstvím a příslušným stanoveným množstvím. V případě Portugalska se prověření zásob a určení množství cukru, které má být vyvezeno podle prvního pododstavce, provede odděleně pro autonomní regiony Azory a Madeira na jedné straně a pro ostatní regiony Portugalska na straně druhé.

2. Pro množství, které má být vyvezeno podle odstavce 1, platí:

[…]

c) předmětný produkt musí být z území nového členského státu, v němž došlo k ověření podle odstavce 1, vyvezen před 1. lednem 1987; daný produkt musí před tímto datem opustit území Společenství“(9) . (neoficiální překlad)

18. Článek 5 tohoto nařízení zní:

„1. Důkaz o vývozu […] musí být předložen, s výjimkou případů vyšší moci, před 1. březnem 1987 [ (10) ] formou:

a) vývozních licencí […] vydaných příslušným orgánem nového členského státu;

b) dokumentů podle článků 30 a 31 nařízení Komise č. 3183/80 [ (11) ] nezbytných pro uvolnění jistoty.

2. V případě, že důkaz podle odstavce 1 není předložen před 1. březnem 1987, bude se předmětné množství považovat za množství uvedené na vnitřní trh Společenství.“ (neoficiální překlad)

19. Článek 7 citovaného nařízení stanoví:

„1. Z množství považovaných za uvedená na vnitřní trh ve smyslu čl. 5 odst. 2 se vybere:

a) z cukru za každých 100 kg částka rovnající se dovozní dávce na bílý cukr platné ke dni 31. prosince 1986 [ (12) ] […]“. (neoficiální překlad)

20. Podle čl. 8 odst. 1 nařízení Komise č. 579/86 platí, že „[n]ové členské státy přijmou všechna opatření nezbytná k provedení tohoto nařízení, zejména stanoví kontrolní postupy potřebné k evidenci zásob podle článku 3 a ke splnění povinnosti vývozu podle čl. 4 prvního pododstavce“ (neoficiální překlad) .

F – Nařízení Rady (EHS, Euratom) č. 1552/89 (13)

21. Článek 2 odst. 1 nařízení č. 1552/89 stanoví, že „[p]ro účely použití tohoto nařízení se nárok Společenství na vlastní zdroje uvedené v čl. 2 odst. 1 písm. a) a b) rozhodnutí 88/376/EHS, Euratom stanoví, jakmile o splatné částce příslušný orgán členského státu vyrozumí dlužníka. Vyrozumění se učiní, jakmile je dlužník znám a jakmile může být výše nároku vypočtena příslušnými správními orgány v souladu s příslušnými předpisy Společenství“. (neoficiální překlad)

22. V souladu s článkem 11 téhož nařízení platí, že: „[v] případě jakéhokoli zpoždění v připisování částek na účet uvedený v čl. 9 odst. 1 zaplatí dotyčný členský stát úrok […].“ (neoficiální překlad)

23. Článek 17 nařízení č. 1552/89 stanoví:

„1. Členské státy přijmou veškerá nezbytná opatření, aby zajistily, že částky odpovídající nárokům stanoveným […] budou poskytnuty Komisi tak, jak je stanoveno v tomto nařízení.

2. Členské státy nejsou povinny Komisi poskytnout částky odpovídající stanoveným nárokům jedině tehdy, pokud tyto částky nemohly být vybrány z důvodu vyšší moci. Kromě toho nemusí členské státy poskytnout Komisi tyto částky ve zvláštních případech, jestliže se po důkladném zhodnocení všech závažných okolností každého jednotlivého případu ukáže, že v dlouhodobém výhledu není vybrání těchto částek možné z důvodů, které nemohou být přičítány těmto členským státům. Tyto případy musí být zmíněny ve zprávě podle odstavce 3, pokud dotčené částky přesahují 10 000 ecu […]. V této zprávě musí být zdůvodněno, proč daný členský stát nemohl dotyčné částky poskytnout. Komise může do šesti měsíců sdělit danému členskému státu své připomínky.

[…]“. (neoficiální překlad)

II – Postup před zahájením soudního řízení

24. Dopisem ze dne 26. června 2003 požádaly portugalské orgány Komisi, aby jim v souladu s čl. 17 odst. 2 nařízení (ES, Euratom) č. 1150/2000(14) prominula povinnost poskytnout ji částku 785 078, 50 eur z titulu stanovených nároků souvisejících s přebytečnými zásobami cukru, u nichž nepředložila důkaz o vývozu ve lhůtě stanovené nařízením č. 579/86. Portugalská republika tvrdila, že platební výměr adresovaný dlužníkovi dne 25. října 1990 byl zrušen rozsudkem Supremo Tribunal Administrativo (Nejvyššího správního soudu) ze dne 8. května 2002(15), což znemožnilo vymožení dlužné částky.

25. Komise poté, co si vyžádala doplňující informace, této žádosti nevyhověla, neboť již uběhly více než tři roky od prvního data, kdy bylo možno zaúčtovat dluh, a skutečného data, kdy bylo zahájeno řízení o zpětném vymáhání. Komise naopak – s přihlédnutím k tomu, že nebylo prokázáno, že by Portugalské republice nebyla přičitatelná odpovědnost za nevymožení dlužné částky – vyzvala portugalské orgány, aby před 20. srpnem 2004 poskytly Komisi částku 785 078, 50 eur.

26. Po opakované výměně dopisů portugalské orgány poukázaly v dopise ze dne 31. ledna 2006 na skutečnost, že Supremo Tribunal Administrativo vycházel ve svém rozsudku z argumentu, že sporné poplatky netvoří vlastní zdroje, takže se neuplatní čl. 17 odst. 2 nařízení č. 1150/2000, a proto portugalské orgány požádaly, aby byla jejich žádost o prominutí zrušena.

27. Předmětnou žádost Komise odmítla dopisem ze dne 28. června 2006, v němž portugalské orgány opětovně vyzvala, aby ji neprodleně poskytly spornou částku. Tato žádost, stejně jako pozdější žádost ze dne 31. ledna 2007, zůstala bez odpovědi.

28. Dne 23. října 2007 zaslala Komise portugalským orgánům výzvu dopisem, v níž vyjádřila svůj nesouhlas s tvrzením, že předmětné nároky nepředstavují vlastní zdroje, a uvedla, že ačkoli nelze nepřihlížet k rozsudku Supremo Tribunal Administrativo, tento se týká pouze vztahů mezi konkrétním hospodářským subjektem a vnitrostátními orgány.

29. Jelikož Portugalsko této výzvě nevyhovělo, zaslala Komise dopisem ze dne 2. února 2009 portugalským orgánům odůvodněné stanovisko, které bylo dopisem ze dne 28. října 2011 doplněno dodatečným odůvodněným stanoviskem. Vzhledem k tomu, že Portugalská republika setrvala na svém postoji, podala Komise projednávanou žalobu.

III – Žaloba Komise

30. Komise má za to, že Portugalsko tím, že Unii nepřevedlo částku 785 078,50 eur, odpovídající dávkám z cukru nevyvezeného po přistoupení Portugalska ke Společenství, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z bývalého článku 10 ES, z článku 254 aktu o přistoupení, z článku 7 rozhodnutí 85/257, z článků 4, 7 a 8 nařízení č. 579/86, z článku 2 nařízení č. 1697/79 a z článků 2, 11 a 17 nařízení č. 1552/89.

31. Komise tvrdí, že požadovaná částka představuje „vlastní zdroje“ Společenství ve smyslu čl. 2 odst. 1 písm. a) rozhodnutí 85/257, neboť se jedná o příjem pocházející z „jiných poplatků stanovených v rámci společné organizace trhu s cukrem“ vyplývající ze zvláštního režimu stanoveného pro Portugalskou republiku v době jejího přistoupení.

32. Komise tvrdí, že v souladu s článkem 254 aktu o přistoupení musí být případné zásoby produktů ve volném oběhu na portugalském území k 1. březnu 1986 a přesahující množství, jež lze považovat za obvyklý převod zásob, musí být odstraněny Portugalskou republikou na její náklady, a to postupem stanoveným pravidly Společenství a ve lhůtách určených v nařízeních č. 3771/85 a č. 579/86.

33. Dle Komise nelze z důvodu jejich povahy zaměňovat částku nákladů případně spojených s vývozem přebytečných zásob na jedné straně a částku, kterou měly vnitrostátní orgány vybrat z důvodu, že na přebytečné zásoby mělo být nahlíženo, jako na „uvedené na vnitřní trh Společenství a jako by byly dovezeny ze třetích zemí“, na druhé straně, jak stanoví šestý bod odůvodnění nařízení č. 579/86. Tato druhá částka představuje vlastní zdroje Společenství, jelikož jinou právní povahu potvrdil Soudní dvůr v bodě 57 výše uvedeného usnesení vydaného ve věci William Hinton & Sons.

34. K prodlení, s nímž byl podle názoru Komise oznámen sporný dluh, Komise uvádí, že od prvního možného data zaúčtování celního dluhu – a to 16. října 1987 – do data skutečného zahájení zpětného vymáhání – a to 29. října 1990 – uplynula doba více než tří let, což znamená, že uběhla prekluzivní lhůta stanovená v čl. 2 odst. 1 nařízení č. 1697/79, jak uznal Supremo Tribunal Administrativo v rozsudku ze dne 8. května 2002, ze kterého a contrario plyne, že dluh mohl být oznámen včas. Komise tvrdí, s tím, že její názor potvrdil i Soudní dvůr v rozsudku ze dne 15. listopadu 2005(16) .

35. S ohledem na výše uvedené úvahy Komise navrhuje, aby Soudní dvůr rozhodl, že Portugalská republika nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z bývalého článku 10 ES, z článku 254 aktu o přistoupení, z článku 7 rozhodnutí 85/257, z článků 4, 7 a 8 nařízení č. 579/86, z článku 2 nařízení č. 1697/79 a z článků 2, 11 a 17 nařízení č. 1552/89. Dále navrhuje, aby Portugalské republice uložil náhradu nákladů řízení.

IV – Řízení před Soudním dvorem

36. Soudní dvůr vyzval Komisi i Portugalskou republiku, aby se ve svých vyjádřeních na jednání soustředily na čtyři otázky: (1) zda poplatek stanovený v čl. 8 odst. 3 písm. c) nařízení č. 3771/85 představuje vlastní zdroj Společenství; (2) zda se na tento poplatek v případě, že je poplatkem stanoveným v rámci společné organizace trhu s cukrem, vztahuje nařízení č. 1697/79; (3) jaká by v tomto případě byla přesná data počátku a konce tříleté lhůty stanovené v čl. 2 odst. 1 druhém pododstavci nařízení č. 1697/79; (4) jaká by podle Komise byla přesná data lhůty, ve které portugalské orgány údajně nejednaly s náležitou rychlostí tak, aby oznámily sporný dluh.

37. Portugalská republika předložila žalobní odpověď, v níž k povaze sporné částky uvádí, že stran pochybností Komise o použitelnosti nařízení č. 1697/79 Soudní dvůr již ve výše uvedeném usnesení William Hinton & Son rozhodl, že tato použitelnost předpokládá, že zboží bylo nahlášeno v souladu s čl. 3 odst. 2 nařízení č. 579/86, což měl zjistit Supremo Tribunal Administrativo. V opačném případě, jak se uvádí v bodě 38 citovaného rozsudku, musí vnitrostátní soud uplatnit portugalské právo v oblasti vymáhání.

38. Podle názoru Portugalské republiky Supremo Tribunal Administrativo neupřesnil, zda byla splněna tato podmínka, nicméně dospěl k názoru, že nařízení č. 1697/79 se uplatní v důsledku odkazu v článku 98 celní rekodifikace(17), podle něhož se zpětný výběr cla, které není ani vlastními zdroji ani zbytkovým clem, řídí platnými ustanoveními práva Společenství.

39. Podle názoru Portugalské republiky se Supremo Tribunal Administrativo dopustil chyby. Nicméně z naléhavých důvodů ústavněprávní povahy nebylo možno jednat jinak, než rozsudek ze dne 8. května 2002 vykonat.

40. Portugalská republika tvrdí, že vzhledem k tomu, že článek 17 nařízení č. 1150/2000 se použije jen tehdy, jedná-li se o vlastní zdroje Společenství, měla být původní žádost o prominutí odvodu považována za neplatnou.

41. Na druhou stranu uvádí, že v souhrnných rozpočtech Společenství na roky 1987, 1988 a 1989 není částka podle čl. 7 odst. 1 písm. a) nařízení č. 579/86 zaúčtována do žádné položky, přičemž podle článku 4 finančního nařízení o souhrnném rozpočtu Evropských společenství ze dne 21. prosince 1977(18) lze příjmy vybírat jen jejich zúčtováním do některé z položek rozpočtu. Proto zde podle ní platí, že i kdyby se jednalo v daném případě o vlastní zdroje, existuje právní překážka pro jejich vymáhání.

42. Kromě toho Portugalská republika uvádí, že příjmy, které mají být považovány za vlastní zdroje, jsou specifikovány v aktu o přistoupení, čímž jsou vyloučeny příjmy pocházející z částky stanovené v čl. 7 odst. 1 písm. a) nařízení č. 579/86.

43. Portugalská republika zastává názor, že kvalifikaci této částky coby dávek zpochybnil Soudní dvůr v rozsudku ze dne 26. října 2006, Koninklijke Coöperatie Cosun v. Komise(19) a že pokud by se mělo jednat o vlastní zdroje, musely by jimi být i částky podle čl. 6 odst. 3 nařízení č. 60/2004(20) a podle čl. 12 odst. 3 nařízení č. 1832/2006(21), kde ovšem takto kvalifikovány nejsou.

44. V důsledku toho má Portugalská republika za to, že sporná částka vychází jednak z čl. 8 odst. 3 písm. c) nařízení č. 3771/85, a jednak z článku 254 aktu o přistoupení, na který odkazuje na první a druhý bod odůvodnění nařízení č. 579/86.

45. Ohledně prodlení při oznamování dluhu Portugalská republika uvádí, že původní žádost vycházela z nemožnosti vymoci spornou částku z důvodu nicotnosti výměru, kterou vyslovil Supremo Tribunal Administrativo. V této souvislosti uvádí, že vnitrostátní orgány se o dluhu dověděly teprve dne 2. srpna 1990 a že zpětné vymáhání dluhu nemohly zahájit dříve než dne 9. října 1990, kdy bylo zjištěno, že údaje, které uvedla dotčená společnost, byly nesprávné.

46. Na základě výše uvedeného Portugalská republika navrhuje, aby žaloba byla zamítnuta a aby Komisi byla uložena náhrada nákladů řízení.

47. Účastnice řízení věcně setrvaly na svých stanoviscích i v replice a duplice.

V – Posouzení věci

48. Klíčovou otázkou pro posouzení této žaloby je otázka právní povahy poplatků vztahujících se k přebytečným zásobám cukru nevyvezeným po přistoupení Portugalska.

49. Pro vyřešení této otázky je nutné zastavit se u právního rámce pro zacházení s předmětnými přebytečnými zásobami.

A – Přebytečné zásoby cukru v době přistoupení Portugalska

50. V souladu s aktem o přistoupení (článek 254) mělo Portugalsko povinnost odstranit na své náklady „zásoby produktů ve volném oběhu na [jeho] území k 1. březnu 1986 a přesahující množství, jež lze považovat za obvyklý převod zásob“. To znamená přebývající nebo přebytečné množství.

51. Nařízení č. 3771/85, jehož účelem bylo provést tuto povinnost v oblasti zemědělských produktů, stanovilo obecná prováděcí pravidla k článku 254 aktu o přistoupení. V souladu s těmito pravidly se má za to, že „za produkty ve volném oběhu na portugalském území se pokládají: […] produkty […] dovezené do Portugalska, u kterých byly v Portugalsku splněny dovozní náležitosti a zaplacena cla a poplatky s rovnocenným účinkem“ (článek 1).

52. Článek 8 nařízení č. 3771/85 odkazoval v souvislosti se svým prováděním na procesní postupy stanovené v o zřízení společné organizace trhu s oleji a tuky a se zemědělskými produkty, přičemž konkrétně uvádí, že prováděcí pravidla mohou stanovit „výběr poplatku v případě, že dotyčná osoba nedodržuje pravidla pro odstraňování přebytečných zásob“.

53. Na základě článku 8 nařízení č. 3771/85 bylo přijato nařízení č. 579/86, jímž se stanoví pravidla týkající se zásob produktů z odvětví cukru nacházejících se dne 1. března 1986 ve Španělsku a v Portugalsku. Relevantní ustanovení jsou tato:

a) Portugalsko mělo provést evidenci zásob cukru, které se k 1. březnu 1986 nacházely na jeho území ve volném oběhu (čl. 3 odst. 1). Za tím účelem měly osoby, které měly v držení cukr v množství přesahujícím 3 000 kg, povinnost nahlásit tuto skutečnost příslušným orgánům před datem 13. března 1986 (čl. 3 odst. 2);

b) pro případ, že by bylo překročeno množství určené pro Portugalsko v článku 2 téhož nařízení, stanovil článek 4 pro Portugalsko povinnost zajistit, aby přebytečné množství bylo vyvezeno z území Společenství před 1. červencem;

c) důkaz o vývozu měl být předložen před 1. září 1987, jak stanovil čl. 5 odst. 1 citovaného nařízení;

d) pro případ, že by takový důkaz nebyl předložen, mělo se přebytečné množství považovat za množství uvedené na vnitřní trh Společenství (čl. 5 odst. 2);

e) článek 7 stanovil, že z přebytečných množství považovaných za uvedená na vnitřní trh se vybere částka rovnající se dovozní dávce na bílý cukr platné ke dni 30. června 1987, zvýšená nebo snížená o přístupovou vyrovnací částku na bílý cukr platnou pro Portugalsko k témuž datu.

54. Komise chápe posledně zmíněnou částku jako částku tvořící „vlastní zdroje“ Společenství. Portugalsko to zpochybňuje s odůvodněním, které je podle mého názoru nepřesvědčivé.

B – Pojem „vlastní zdroje“

55. Původně byla Společenství financována prostřednictvím finančních příspěvků jednotlivých členských států. Nicméně již Římské smlouvy stanovily vytvoření systému vlastních zdrojů tvořených především příjmy ze společného celního sazebníku (článek 201 Smlouvy o EHS).

56. Systém financování založený na finančních příspěvcích členských států byl systémem vlastních zdrojů nahrazen v roce 1970(22), ale oba systémy v praxi koexistovaly až do roku 1980. Dodnes se finanční příspěvky uplatní pro financování některých mimorozpočtových nástrojů(23) . Financování pomocí vlastních zdrojů je však coby rozpočet potvrzující samostatnou a vlastní subjektivitu Unie principiální otázkou.

57. Žádná ze Smluv neobsahuje definici vlastních zdrojů. Komise je – z hlediska právní nauky umírněně – definovala jako „fiskální příjmy trvale přenesené na Společenství za účelem financování jeho rozpočtu, které mu de iure náleží bez nutnosti pozdějšího rozhodnutí vnitrostátních orgánů“(24) .

58. Předmětné zdroje se skládají z následujících složek(25) :

a) takzvané „tradiční vlastní zdroje a svou povahou vlastní zdroje“, mezi něž lze zařadit: clo, zemědělské dávky a poplatky stanovené Společenstvím v rámci společné zemědělské politiky (kromě jiného i poplatky stanovené v rámci společné organizace trhu s cukrem);

b) procentní podíl z jednotného základu DPH;

c) „doplňkové zdroje“ vázané na výši hrubého národního důchodu (HND).

59. K těmto zdrojům je třeba přiřadit i ty, které plynou z daně z platů, mezd a služebních požitků úředníků a zaměstnanců Unie, či příjmy plynoucí z výkonu správních funkcí a z hospodářské činnosti orgánů. Nicméně, základ vlastních zdrojů Společenství se skládá ze složek uvedených shora.

60. „Tradiční vlastní zdroje“ získané v některém z členskcýh států musí být poukázány na účet, který za tím účelem zřídila Komise ve státní pokladně(26) . Přísně vzato by vzhledem k tomu, že jsou k nim od počátku oprávněna Společenství, neměly již figurovat ve vnitrostátních rozpočtech, a to ani na straně výdajů, ani na straně příjmů. Nicméně v praxi mnoho členských států je do svých státních rozpočtů zařazuje, i když figurují vždy jen jako příchozí a odchozí příjmy. To ovšem vyvolává dojem, že poukázání těchto prostředků Společenství závisí na vnitrostátním rozhodnutí, což neodpovídá jejich povaze coby zdrojů, které z povahy věci přísluší výhradně Unii.

C – Povaha poplatků, které jsou předmětem sporu

61. Rozliším důvody, které svědčí pro kvalifikaci těchto poplatků jako vlastních zdrojů Unie, a důvody pro jejich kvalifikaci doby prostředků členských států, a k tomuto rozlišení zaujmu stanovisko.

1. Důvody pro jejich kvalifikaci coby „vlastní zdroje“

62. Hned na začátku je třeba říci, že o poplatcích z přebytečného množství cukru již bylo rozhodnuto, že představují poplatky s účinkem rovnocenným clu, a tedy „vlastní zdroje“. Shora citované usnesení ve věci William Hinton & Sons(27) používá v souvislosti s těmito poplatky opakovaně pojem „dávka“.

63. Tento závěr nicméně podle názoru Portugalské republiky Soudní dvůr opustil v již zmíněném rozsudku ve věci Koninklijke Coöperatie Cosun v. Komise. Soudní dvůr, který se ztotožnil s názorem Tribunálu, v něm sice uvedl, že částka, která je předmětem posouzení v projednávané věci „není vybírán[a] z důvodu překročení vnějších hranic Společenství určitým množstvím cukru C, ale naopak z toho důvodu, že uvedené množství nebylo vyvezeno ze Společenství nebo protože při jeho vývozu nebyly splněny podmínky a dodrženy [stanovené] lhůty […]“(28) . Podle mého názoru je relevantnost citovaného názoru poměrně diskutabilní, neboť z něj vyplývá pouze to, že poplatky z přebytečného množství cukru nejsou vývozním ani dovozním clem, aniž je dovozen závěr, že se nemůže jednat o vlastní zdroje z jiných důvodů.

64. V každém případě Komise prosazuje od roku 2006 závěr, že sporné poplatky je třeba kvalifikovat jako „poplatky stanovené v rámci společné organizace trhu s cukrem“, ve smyslu článku 2 rozhodnutí 2000/597.

65. Podle mého názoru je obtížné nesdílet názor Komise, i kdyby to mělo být jen proto, že znění článku 2 rozhodnutí 2000/597 má dostatečně široký rozsah na to, aby se pod vlastní příjmy daly zařadit i sporné poplatky. A to bez ohledu na to, že ačkoli se podle rozsudku Koninklijke Coöperatie Cosun v. Komise nejedná striktně vzato o dovozní nebo vývozní clo, nic to nemění na tom, že podle unijních právních předpisů použitelných na daný případ dopadají, plní funkci rovnocennou funkci těchto typů cla.

66. Jak zdůraznila Komise, v šestém bodě odůvodnění nařízení č. 579/86 se totiž uvádí, že „množství přesahující obvyklý převod zásob […] které nebyly vyvezeny do stanoveného data, a tedy nebyly odstraněny z trhu, je třeba považovat za uvedené na vnitřní trh Společenství, jako by byly dovezeny ze třetích zemí ; […] za těchto podmínek je důvodné stanovit vybranou částku ve stejné výši jako je dovozní dávka pro dotčený produkt platná v poslední den lhůty stanovené pro vývoz […]“(29) (neoficiální překlad) .

67. Poměrně jasně z toho vyplývá, že tato částka by měla být vlastním zdrojem Unie z důvodu, že je rovnocenná dovozní dávce.

68. V případě odmítnutí výše uvedeného by podle mého názoru nebylo jednoduché upřít jí povahu vlastního zdroje coby „poplatku stanoveného v rámci společné organizace trhu s cukrem“ ve smyslu citovaného rozhodnutí 2000/597.

69. V osmém bodě odůvodnění nařízení č. 579/86 se totiž stanoví, že „v zájmu řádného řízení trhů v daném odvětví je třeba uložit novým členským státům povinnost podat oznámení o ověřeném množství zásob a o množství, které se považuje za uvedené na vnitřní trh“(30) (neoficiální překlad) . Takové ověření je nutné pro zjištění, zda Portugalsko nepřekročilo množství cukru stanovené samotným nařízením č. 579/86, a v případě, že by tomu tak bylo, mělo Portugalsko podle článku 4 nařízení předložit důkaz o tom, že přebytečné množství bylo z území Společenství vyvezeno před 1. lednem 1987.

70. Jedná se tedy o prostředek, jehož účelem je zajistit stabilitu trhu s cukrem a zabránit deformaci, kterou by v okamžiku přistoupení nového členského státu mohla způsobit přítomnost přebytečného množství. Kdyby nebyly odstraněny přebytky prostřednictvím vývozu, vznikla by na trhu nerovnováha, kterou se nařízení č. 579/86 snaží zhojit tím, že na tyto přebytky uvaluje poplatek rovnocenný dávce, která by musela být odvedena v případě, že by se jednalo o dovezené množství.

71. Nařízení č. 579/86 jinak zachovává zřejmý soulad s nařízením č. 2670/81(31), které v čl. 3 odst. 1 stanoví poplatek vybíraný z množství, která „by byla prodána na vnitřním trhu “(32), stejně jako s čl. 7 odst. 1 nařízení č. 579/86, který hovoří o „množství[ch] považovaných za uvedená na vnitřní trh “(33) . Není nicméně zřejmý důvod, proč Portugalsko výslovně připouští(34), že částky vybrané na základě čl. 3 odst. 1 nařízení č. 2670/81 tvoří příjmy plynoucí z „dalších poplatků stanovených v rámci společné organizace trhu s cukrem“ ve smyslu článku 2 rozhodnutí 85/257, ale nepřipouští, že by se totéž dalo říci o částkách vybraných na základě čl. 7 odst. 1 nařízení č. 579/86(35) .

72. Vzhledem k tomu, že se jedná o poplatek, který plní funkci rovnocennou dovoznímu clu, a zároveň o opatření ke zlepšení řízení trhu s cukrem, lze proto důvodně dospět k názoru, že předmětný poplatek tvoří vlastní zdroj, ať už z kteréhokoli z obou důvodů. Je však ještě třeba se vypořádat s argumenty proti tomuto závěru.

2. Důvody proti jejich kvalifikaci coby „vlastní zdroje“

73. Komise poukazuje na to, že právním základem nařízení č. 579/86, jímž se stanoví pravidla týkající se zásob produktů z odvětví cukru nacházejících se dne 1. března 1986 v Portugalsku, je vedle aktu o přistoupení i nařízení č. 3771/85 o zásobách zemědělských produktů v Portugalsku. To jistě neznamená, že by se nařízení č. 579/86 vztahovalo na „poplatky stanovené v rámci společné organizace trhu s cukrem“, to jest na vlastní zdroje ve smyslu rozhodnutí 85/257. Kromě toho je nařízení č. 579/86 pouze prováděcím nařízením ve vztahu k nařízení č. 3771/85, jehož jediným právním základem je akt o přistoupení, a nikoli Nařízení č. 1785/81 o společné organizaci trhů s cukrem(36) .

74. Mám za to, že výše uvedené nevyvrací závěr, že sporné poplatky jsou vlastními zdroji Společenství.

75. Jak bylo řečeno shora(37), sporné poplatky mají za cíl zajistit rovnováhu na trhu s cukrem a v tomto smyslu mají působit „v rámci společné organizace trhu s cukrem“. Nařízení č. 1785/81 je sice předpisem, který upravuje „společnou organizaci trhu s cukrem“, jak naznačuje jeho název, což však neznamená, že toto nařízení představuje právní základ pro případná ustanovení použitelná na tyto trhy.

76. Rozhodnutí 85/257 vskutku hovoří o „poplatcích stanovených v rámci společné organizace trhu s cukrem“. A ačkoli je tento rámec definován nařízením č. 1785/81, mohou být poplatky v něm zmíněné upravené v jiných předpisech. Tak by tomu mohlo být například v případě nařízení č. 3771/85 o zásobách zemědělských produktů v Portugalsku.

77. Na druhou stranu nelze odhlédnout od obsahu aktu o přistoupení, jehož článek 254 stanoví, že přebytečné zásoby musí být z trhu odstraněny „postupem stanoveným pravidly Společenství“, přičemž účelem nařízení č. 3771/85 je právě stanovení takového postupu. Podle čl. 371 odst. 1 aktu o přistoupení dále platí, že „[r]ozhodnutí ze dne 21. dubna 1970 o nahrazení finančních příspěvků členských států vlastními zdroji Společenství […] bude uplatňováno v souladu s ustanoveními uvedenými v článcích 372 a 375“. A podle čl. 372 prvního odstavce platí, že „příjmy plynoucí ze ‚zemědělských dávek‘ uvedených v čl. 2 prvním pododstavci písm. a) nařízení ze dne 21. dubna 1970, se rozumí také příjmy plynoucí z jakýchkoli částek vyměřených při dovozu v rámci obchodu mezi Portugalskem a ostatními členskými státy a mezi Portugalskem a třetími zeměmi podle článků 233 a 345, čl. 210 odst. 3 a článku 213“(38) .

78. V důsledku toho nezbývá než vyvodit závěr, že samotný akt o přistoupení nejenže představuje dostatečný právní základ nařízení č. 3771/85 (potažmo pro jeho prováděcí nařízení, a sice nařízení č. 579/86), ale dokonce i samotný základ pro závěr, že sporné poplatky je třeba považovat za „vlastní zdroje“ (vzhledem k tomu, že – jak bylo již uvedeno – představují poplatky rovnocenné dovoznímu clu).

79. Portugalská republika uvádí i další argument proti kvalifikaci sporných poplatků jakožto vlastních zdrojů a vycházející ze skutečnosti, že předmětný poplatek není zahrnut v rozpočtech Unie. V této souvislosti je třeba zdůraznit, že není možno zaměňovat opatření rozpočt ového práva, která definují vlastní zdroje, na jedné straně s dávkami či poplatky stanovenými zákonodárcem při výkonu zvláštních normotvorných pravomocí na straně druhé(39) . Jak uvádí Komise, výběr dlužné částky nezávisí na tom, zda jde o částku zúčtované do některé z položek rozpočtu Společenství, nýbrž postačí, když ji stanoví zvláštní legislativní akt; v tomto případě jde o zmíněné nařízení č. 579/86. Rozhodnutí 85/257 (vztahující se k vlastním zdrojům, takže jako takové představuje rozpočtový předpis) stanoví v článku 7, že členské státy jsou povinny poskytnout předmětné zdroje Komisi. Je zde tedy zřetelná vazba na rozpočtové předpisy.

80. Portugalská republika konečně tvrdí, že kdyby byl poplatek, který je předmětem sporu, součástí vlastních zdrojů, musely by jimi být i částky podle čl. 6 odst. 3 nařízení č. 60/2004 a podle čl. 12 odst. 3 nařízení č. 1832/2006(40), kde ovšem takto kvalifikovány nejsou. Oba předpisy totiž stanoví, že poplatky z přebytečných množství se zaúčtují do vnitrostátního rozpočtu nového členského státu. Nařízení č. 60/2004 nicméně hned v článku 7 stanoví, že pokud nebude odstranění přebytečných množství doloženo, „bude se po novém členském státu požadovat částka rovnající se množství, jež nebylo odstraněno […]. Tato částka se […] připočte k rozpočtu Společenství [ (41) ] […]“(42) . Jak uvádí Komise, jde o systém dvoufázového výběru, který vždy vede k příjmu na straně rozpočtu Společenství.

81. K uzavření této části týkající se právní kvalifikace sporných poplatků uvádím ještě jednu skutečnost, která podle mého názoru umožňuje tvrdit, že předmětné poplatky je třeba v každém případě považovat za vlastní zdroje.

82. Jedná se o obsah usnesení Soudního dvora ve věci William Hinton & Sons, které bylo vydáno na základě předběžné otázky předložené v rámci řízení zahájeného portugalskými orgány, které se domáhaly částky dlužné z důvodu nevyvezených zásob. Ačkoli toto usnesení vycházelo v zásadě z toho, že vymáhaná částka byla součástí vlastních zdrojů, mělo by se s ohledem na požadavek právní jistoty a legitimního očekávání předejít tomu, aby projednávaný případ skončil vydáním rozsudku vycházejícího z předpokladu nikoli odlišného, nýbrž protichůdného ve srovnání s tím, ze kterého Soudní dvůr vycházel původně. A to vše bez ohledu na to, že – jak již bylo řečeno – změna judikatury, ke které došlo ve věci Koninklije Coöperatie Cosun v. Komise, by mohla být předmětem určitých výhrad.

83. Podle mého názoru lze proto jako první dílčí závěr v této věci konstatovat, že částka, která je předmětem sporu, odpovídá poplatku, který musí být považován za součást vlastních zdrojů Unie.

D – Použitelnost nařízení č. 1697/79

84. Po zjištění, že sporná částka představuje vlastní zdroje, je zapotřebí určit, zda se na tento případ vztahuje nařízení č. 1697/79, které upravuje postup při výběru dovozního nebo vývozního cla a podle kterého lze tento výběr provést ve lhůtě tří let.

85. Přestože mohou vyvstávat určité pochybnosti o použitelnosti nařízení č. 1697/79, a to vzhledem k tomu, že sporný poplatek – jak již bylo řečeno – nemůže být považován za dovozní clo, je podle mého názoru nesporné, že na projednávaný případ se toto nařízení vztahuje v plném rozsahu. Je tomu tak proto, že v usnesení William Hinton & Sons, jak bylo již řečeno, rozhodnutí vycházelo z toho, že tento poplatek je dávkou, potažmo vlastním zdrojem, přičemž Soudní dvůr přenechal Supremo Tribunal Administrativo úkol, aby určil, zda zboží podléhající onomu odvodu bylo nahlášeno v souladu s nařízením č. 579/86, a pokud nikoli, pak by se měly uplatnit vnitrostátní předpisy, a nikoli nařízení č. 1697/79(43) . A také – a to především – proto, že sám Supremo Tribunal Administrativo v rozsudku ze dne 8. května 2002(44) dovodil, že toto nařízení bylo použitelné v důsledku odkazu ve vnitrostátním právu(45) .

86. K této poslední otázce lze říci, že je nerozhodné, zda se Supremo Tribunal Administrativo dopustil pochybení – jak uvedla Portugalská republika – když dospěl k závěru, že sporný poplatek není vlastním zdrojem. A to v prvé řadě proto, že je evidentní, že právní kvalifikace, která je pro posouzení této věci důležitá, je v konečném důsledku jen kvalifikace provedená Soudním dvorem. A v druhé řadě a v rozhodné míře proto, že Supremo Tribunal Administrativo v každém případě jasně rozhodl, že předpisem použitelným v této věci je právě nařízení č. 1697/79.

87. V důsledku toho by použitelnost nařízení č. 1697/79 na projednávaný případ neměla působit velký problém, neboť tuto otázku vyřešil už Supremo Tribunal Administrativo a nepřímo i sám Soudní dvůr. Můj druhý dílčí závěr je tedy vymezen v tomto duchu.

E – Postup portugalských orgánů

88. Nakonec – po konstatování, že jde o vlastní zdroje a že nařízení č. 1697/79 je použitelné – zbývá vyřešit jako poslední otázku, zda promlčení dluhu, na které poukázal Supremo Tribunal Administrativo, a z něj plynoucí nemožnost poskytnout tuto částku Komisi představují zanedbání povinností ze strany Portugalské republiky.

89. Komise tvrdí, že sporný dluh bylo možno vymáhat od 16. října 1987, tedy data jeho zaúčtování. Proto prekluzivní lhůta pro jeho vymožení uplynula v souladu s článkem 2 nařízení č. 1697/79 o tři roky později, tedy dne 16. října 1990. Nicméně portugalské orgány nejednaly až do 29. října 1990, čímž podle názoru Komise zanedbaly své povinnosti, takže Portugalská nesplnila své povinnosti vůči Unii.

90. Portugalská republika v duplice uvedla(46), že sporný dluh zanikl k 1. září 1987, ačkoli na jednání tvrdila, že k tomu došlo dne 17. září 1987. V každém případě však v průběhu celého řízení tvrdila, že se o dluhu dověděla teprve dne 2. srpna 1990 a že do 9. října 1990 jej nemohla vymáhat.

91. Za předpokladu nejvýhodnějšího pro Portugalskou republiku a v souladu se závěry Supremo Tribunal Administrativo, nemohla lhůta pro vymáhání sporné částky započít později než dne 16. října 1987, kdy bylo podle vnitrostátního soudu zaevidováno vyčíslení částky poplatků požadovaných od povinné společnosti. Je-li to tak, pak podle článku 2 nařízení došlo k promlčení dluhu dne 16. října 1990, zatímco úkon směřující k vymožení poplatků, které portugalské orgány nevybraly, byl proveden teprve dne 29. října 1990.

92. Jak uvedla Komise s odkazem mimo jiné na shora citovaný rozsudek Komise v. Dánsko, členské státy jsou povinny stanovit nárok Společenství na vlastní zdroje, jakmile mohou jejich orgány vypočítat jeho částku. Připustíme-li, že v projednávaném případě to bylo možné teprve dne 2. srpna 1990, jak tvrdí Portugalská republika, nabízí se otázka, zda vnitrostátní orgány udělaly vše, co po nich bylo možno rozumně požadovat, aby dlužná částka mohla být známa k dřívějšímu datu tak, aby při dodržení všech formálních náležitostí nutných pro její vybrání mohla být vymáhána před uplynutím tříleté prekluzivní lhůty ve smyslu článku 2 nařízení č. 1697/79, jako se tomu stalo v tomto případě.

93. Podle popisu skutkového stavu provedeného portugalskými orgány ve vyjádření k žalobě(47) uhradila společnost v postavení dlužníka dne 30. října 1987 částku ve výši 552 511,20 eur, k jejímuž uhrazení ji vyzval celní úřad ve Funchalu dopisem ze dne 16. října 1987. Dne 26. června 1990 vyzval celní úřad ve Funchalu společnost o dodatečné zaplacení částky 23 419,63 eur z důvodu neoprávněně uplatněného odpočtu. Tato částka byla uhrazena dne 20. února 1991. Dne 26. září 1990 byla vymáhána ještě jiná související platba z titulu DPH a konečně dne 25. října 1990 byla vymáhána částka, která je předmětem tohoto řízení a která byla posléze předmětem opravy ze dne 26. listopadu 1990.

94. Důležitý je především údaj, že dluh původně vymáhaný od dané společnosti byl oznámen dne 16. října 1987 a že jeho oprava spočívající ve zvýšení, které je v současné době předmětem sporu, se uskutečnila až dne 25. října 1990 a byla odůvodněna, jak je vysvětleno ve vyjádření k žalobě(48), výsledkem inspekce nařízené státním tajemníkem pro výživu v důsledku údajných nesrovnalostí v rozložení částek, které měli odvést držitelé zásob cukru v autonomní oblasti Madeira a Instituto do Vinho da Madeira. Portugalská republika nicméně nespecifikovala datum, kdy byla inspekce provedena, ani nevysvětlila, kdy byly shledány údajné nesrovnalosti, které byly důvodem pro její zahájení. Výsledky inspekce se totiž projevily teprve tři roky poté, co byla společnost v postavení dlužníka vyzvána k zaplacení poplatků vymáhaných ze strany celního úřadu ve Funchalu.

95. Jak bylo možno konstatovat na jednání, počet držitelů cukru v autonomní oblasti Madeira nebyl tak vysoký, aby bylo nemožné nebo velmi obtížné alespoň minimální ověření reálného stavu přebytečných množství, která tito držitelé nahlásili. Portugalská republika v každém případě nijak nedoložila, že by tomu tak nebylo, takže doba tří let, která uplynula od stanovení nároků do jednání vnitrostátních orgánů formou inspekce, je podle mého názoru neospravedlnitelná a potvrzuje nedostatek úsilí ze strany orgánů, jež se projevuje jako nesplnění povinností napadené Komisí, se kterými se – a to je můj poslední dílčí závěr – nemohu než ztotožnit.

VI – Náklady řízení

96. Podle čl. 184 odst. 1 a čl. 138 odst. 1 jednacího řádu navrhuji, aby Soudní dvůr uložil Portugalské republice náhradu nákladů řízení.

VII – Závěry

97. Na základě výše uvedených úvah navrhuji, aby Soudní dvůr rozhodl takto:

„Portugalská republika tím, že neposkytla Komisi částku 785 078,50 eur z titulu poplatků za přebytečné zásoby cukru nevyvezené po jejím přistoupení ke Společenstvím, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článku 10 ES, z článku 254 aktu o přistoupení, z článku 7 rozhodnutí 85/257, z článků 4, 7 a 8 nařízení č. 579/86, z článku 2 nařízení č. 1697/79 a z článků 2, 11 a 17 nařízení č. 1552/89.

Portugalské republice se ukládá náhrada nákladů řízení.“

(1) .

(2) – Úř. věst. 1985, L 302, s. 23. Dále jen „akt o přistoupení“.

(3) – Rozhodnutí Rady ze dne 7. května 1985 o systému vlastních zdrojů Společenství (Úř. věst. L 128, s. 15).

(4) – Nařízení Rady č. 1697/79 ze dne 24. července 1979 o vybírání dovozního nebo vývozního cla po propuštění zboží, které nebylo požadováno od osoby zodpovědné za zaplacení cla ze zboží navrženého v celním prohlášení do celního režimu s povinností toto clo platit (Úř. věst. L 197, s. 1).

(5) – Nařízení Rady (EHS) č. 3771/85 ze dne 20. prosince 1985 o zásobách zemědělských produktů v Portugalsku (Úř. věst. L 362, s. 21).

(6) – Úř. věst. L 172, s. 3025; Zvl. vyd. 03/01, s. 77.

(7) – Nařízení Komise (EHS) č. 579/86 ze dne 28. února 1986, jímž se stanoví pravidla týkající se zásob produktů z odvětví cukru nacházejících se dne 1. března 1986 ve Španělsku a Portugalsku.

(8) – Nařízením Komise (EHS) č. 3332/86 ze dne 31. října 1986, kterým se mění nařízení (EHS) č. 579/86, jímž se stanoví pravidla týkající se zásob produktů z odvětví cukru nacházejících se dne 1. března 1986 ve Španělsku a Portugalsku (Úř. věst. L 306, s. 37), bylo toto datum pro Portugalsko změněno na 1. července 1987.

(9) – I nařízením č. 3332/86 bylo toto datum pro Portugalsko stanoveno na 1. červenec 1987.

(10) – Nařízením č. 3332/86 bylo toto datum pro Portugalsko stanoveno na 1. září 1987.

(11) – Nařízení Komise ze dne 3. prosince 1980, kterým se stanoví společná prováděcí pravidla k režimu dovozních a vývozních licencí a osvědčení o stanovení náhrady předem pro zemědělské produkty (Úř. věst. L 338, s. 1).

(12) – Nařízením č. 3332/86 bylo toto datum pro Portugalsko stanoveno na 30. června 1987.

(13) – Nařízení Rady (EHS, Euratom) ze dne 29. května 1989, kterým se provádí rozhodnutí 88/376/EHS, Euratom o systému vlastních zdrojů Společenství (Úř. věst. L 155, p. 1).

(14) – Nařízení Rady (ES, Euratom) č. 1150/2000 ze dne 22. května 2000, kterým se provádí rozhodnutí 94/728/ES, Euratom o systému vlastních zdrojů Společenství (Úř. věst. L 130, s. 1; Zvl. vyd. 01/02, s. 169).

(15) – V rámci řízení, v němž byl vydán citovaný rozsudek, byla položena předběžná otázka C‑30/00, William Hinton & Sons, na kterou odpověděl Soudní dvůr usnesením ze dne 11. října 2001 (Recueil, s. I‑7511).

(16) – Věc Komise v. Dánsko, C‑392/02 (Sb. rozh. s. I‑9811), body 60, 63, 67 a 68.

(17) – Schválené nařízením s mocí zákona č. 46311 ze dne 27. dubna 1965.

(18) – Úř. věst. L 356, s. 1.

(19) – Věc C‑68/05 P (Sb. rozh. s. I‑10367).

(20) – Nařízení Komise ze dne 14. ledna 2004, kterým se stanoví přechodná opatření v odvětví cukru z důvodu přistoupení České republiky, Estonska, Kypru, Lotyšska, Litvy, Maďarska, Malty, Polska, Slovinska a Slovenska (Úř. věst. L 9, s. 8; Zvl. vyd. 03/42, s. 125).

(21) – Nařízení Komise (ES) č. 1832/2006 ze dne 13. prosince 2006 , kterým se stanoví přechodná opatření v odvětví cukru z důvodu přistoupení Bulharska a Rumunska (Úř. věst. L 354, s. 8).

(22) – Rozhodnutí Rady (ESUO, EHS, Euratom) 70/243 ze dne 21. dubna 1970 (Úř. věst. L 94, s. 19).

(23) – Například Evropský rozvojový fond (ERF), který je výsledkem Dohody o spolupráci mezi Společenstvím a jeho členskými státy na jedné straně a členy skupiny afrických, karibských a tichomořských států na straně druhé, podepsané dne 23. června 2000. Patří sem také finanční příspěvky členských států na určité výzkumné programy [čl. 18 odst. 1 písm. a) nařízení, kterým se stanoví finanční nařízení o souhrnném rozpočtu Evropských společenství (nařízení Rady (ES, Euratom) č. 1605/2002, Úř. věst. L 248, s. 1; Zvl. vyd. 01/04, s. 74]

(24) – Evropská Komise, Las finanzas públicas de la Unión Europea , Úřad pro úřední tisky Evropských společenství, Lucemburk 2002, s. 108.

(25) – Tato skladba se od roku 1970 v následných rozhodnutích o vlastních zdrojích nezměnila. Posledním z nich bylo rozhodnutí Rady 2007/436/ES, Euratom ze dne 7. června 2007 (Úř. věst. L 163, p. 17). K vývoji systému vlastních zdrojů srov. mimo jiné Waldhoff, Ch., „Art. 311 (3)“ v Calliess, Ch. a Ruffert, M. (eds.), EU V/AEUV Kommentar , 4. vyd., Verlag C. H. Beck, Mnichov, 2011.

(26) – Převod se musí realizovat v měsíci následujícím po „zjištění nároku“. Nárok je „zjištěn“ v okamžiku, kdy příslušné orgány členského státu stanoví dluh. Unie je totiž závislá na vnitrostátních výběrčích službách.

(27) – Kterou zahájil, jak bylo již uvedeno výše, Supremo Tribunal Administrativo v rámci řízení, ve kterém bylo rozhodnuto o promlčení dluhu vymáhaného od držitele přebytečného množství cukru.

(28) – Rozsudek Koninklijke Coöperatie Cosun v. Komise, bod 41.

(29) – Zvýraznění provedeno autorem tohoto stanoviska.

(30) – Zvýraznění provedeno autorem tohoto stanoviska.

(31) – Nařízení Komise (EHS) č. 2670/81 ze dne 14. září 1981, kterým se stanoví prováděcí pravidla pro výrobu cukru nad rámec kvóty (Úř. věst. L 262, s. 14).

(32) – Zvýraznění provedeno autorem tohoto stanoviska.

(33) – Zvýraznění provedeno autorem tohoto stanoviska.

(34) – Odstavec 2 písemné dupliky.

(35) – Na podporu svého odlišného posouzení odkazuje Portugalsko v bodě 3 dupliky na svou odpověď, kterou zaslalo Komisi v reakci na odůvodněné stanovisko. Tato odpověď ovšem žádný odkaz na nařízení č. 2670/81 neobsahuje.

(36) – Úř. věst. L 177, s. 4.

(37) – Body 69 a 70.

(38) – Zvýraznění provedeno autorem tohoto stanoviska.

(39) – Viz usnesení ze dne 21. února 2013, Isera & Scaldi Sugar a další (C‑154/12), bod 31 a citovaná judikatuay. Inghelram, J, komentář k článku 310 SFEU v Lenz, C.‑O. a Borchardt, K.-D., EU -Verträge Kommentar , Bundesanzeiger Verlag, 6. vyd., Kolín, 2013.

(40) – Obě nařízení již byla citována; obě stanoví přechodná opatření v odvětví cukru z důvodu přistoupení nových členských států v letech 2004 a 2007.

(41) – Zvýraznění provedeno autorem tohoto stanoviska.

(42) – V témže smyslu zní i článek 13 nařízení č. 1832/2006.

(43) – Usnesení William Hinton & Sons, bod 38.

(44) – Strana 15 kopie přiložené k žalobě Komise.

(45) – Konkrétně v článku 98 celní rekodifikace.

(46) – Body 34 a 35.

(47) – Body 6 a 12.

(48) – Body 9 a 10.