ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1) Italská republika tím, že systematicky a trvale překračovala mezní hodnoty koncentrací částic PM10 a jejich překračování neukončila, – pokud jde o denní mezní hodnotu, – od roku 2008 do roku 2017 včetně v následujících zónách: IT 1212 (údolí Sacco); IT 1507 (bývalá zóna IT 1501, asanovaná zóna Neapol a Caserte); IT 0892 (Emilia-Romagna, Pianura Ovest [západní nížina]); zóna IT 0893 (Emilia-Romagna, Pianura Est [východní nížina]); IT 0306 (aglomerace Milán); IT 0307 (aglomerace Bergamo); IT 0308 (aglomerace Brescia); IT 0309 (Lombardie, nížina s vysokou mírou urbanizace A); IT 0310 (Lombardie, nížina s vysokou mírou urbanizace B); IT 0312 (Lombardie, údolí D); IT 0119 (Piemontská nížina); IT 0120 (Piemontské pohoří); – od roku 2008 do roku 2016 včetně v zóně IT 1215 (aglomerace Řím); – od roku 2009 do roku 2017 včetně v následujících zónách: IT 0508 a IT 0509 (bývalá zóna IT 0501, aglomerace Benátky-Treviso); IT 0510 (bývalá zóna IT 0502, aglomerace Padova); IT 0511 (bývalá zóna IT 0503, aglomerace Vicenza), IT 0512 (bývalá zóna IT 0504, aglomerace Verona); IT 0513 a IT 0514 (bývalá zóna IT 0505; zóna A1 – provincie Benátsko); – od roku 2008 do roku 2013 a poté opět od roku 2015 do roku 2017 v zóně IT 0907 (zóna Prato-Pistoia); – od roku 2008 do roku 2012 a poté opět od roku 2014 do roku 2017 v zónách IT 0909 (zóna Valdarno Pisano a Piana Lucchese) a IT 0118 (aglomerace Turín); – od roku 2008 do roku 2009 a od roku 2011 do roku 2017 v zónách IT 1008 (zóna Conca Ternana [Terniská kotlina]) a IT 1508 (bývalá zóna IT 1504, zóna Beneventského horského úpatí); – v roce 2008 a od roku 2011 do roku 2017 v zóně IT 1613 (Apulie – průmyslová zóna) a od roku 2008 do roku 2012 a v letech 2014 a 2016 v zóně IT 1911 (aglomerace Palermo); a – pokud jde o roční mezní hodnotu, v následujících zónách: IT 1212 (údolí Sacco) od roku 2008 do roku 2016 včetně; IT 0508 a IT 0509 (bývalá zóna IT 0501, aglomerace Benátky-Treviso) v letech 2009, 2011 a 2015; IT 0511 (bývalá zóna IT 0503, aglomerace Vicenza) v letech 2011, 2012 a 2015; IT 0306 (aglomerace Milán) od roku 2008 do roku 2013 a v roce 2015; IT 0308 (aglomerace Brescia), IT 0309 (Lombardie, nížina s vysokou mírou urbanizace A) a IT 0310 (Lombardie, nížina s vysokou mírou urbanizace B) od roku 2008 do roku 2013 a v letech 2015 a 2017; IT 0118 (aglomerace Turín) od roku 2008 do roku 2012 a v letech 2015 a 2017, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článku 13 ve spojení s přílohou XI směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/50/ES ze dne 21. května 2008 o kvalitě vnějšího ovzduší a čistším ovzduší pro Evropu, a tím, že od 11. června 2010 nepřijala náležitá opatření k zajištění dodržování mezních hodnot koncentrací částic PM10 ve všech těchto zónách, nesplnila povinnosti stanovené článkem 23 odst. 1 směrnice 2008/50, vykládaným samostatně a ve spojení s přílohou XV oddílem A této směrnice, a konkrétně povinnost, stanovenou v čl. 23 odst. 1 druhém pododstavci uvedené směrnice, zajistit, že plány kvality ovzduší stanoví náležitá opatření, aby období překročení mezních hodnot bylo co možná nejkratší.
47

Zaprvé pravomoc určit sídlo EMA, subjektu zřízeného akty sekundárního unijního práva na základě ustanovení odpovídajících nynějšímu článku 114 SFEU a čl. 168 odst. 4 písm. c) SFEU, je nepochybně pravomocí Unie. To vyplývá zejména ze společného prohlášení z roku 2012, kterým se Parlament, Rada a Komise dohodly, že volba sídla unijních agentur může spadat do pravomoci Rady nebo členských států. Závěr o nepřípustnosti žalob proti napadenému rozhodnutí by vedl k obcházení pravomoci Soudního dvora a k vyloučení některých rozhodnutí Rady z přezkumu unijním soudem pokaždé, když se členské státy shodnou na tom, že rozhodnutí spadající do pravomocí a postupů Unie má mezivládní povahu.
65

Je pravda, že pojem „nezávislost“ advokáta byl původně rozvinut v souvislosti s důvěrností dokumentů v oblasti hospodářské soutěže, přičemž judikatura, která je uvedena v bodech 53 a 63 napadeného usnesení, v tomto ohledu upřesnila, že advokát je osobou napomáhající spravedlnosti, která má v jejím vyšším zájmu poskytovat klientovi právní pomoc (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 18. května 1982, AM & S Europe v. Komise, 155/79, EU:C:1982:157, bod 24, jakož i ze dne 14. září 2010, Akzo Nobel Chemicals a Akcros Chemicals v. Komise a další, C‑550/07 P, EU:C:2010:512, bod 42). Je však třeba konstatovat, že význam tohoto pojmu se v oblasti zastupování před unijními soudy změnil, jelikož rozhodujícím kritériem se nyní v tomto ohledu stala ochrana a obrana zájmů klienta v souladu se zákonem a profesními a etickými pravidly (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 4. února 2020, Uniwersytet Wrocławski a Polsko v. REA, C‑515/17 P a C‑561/17 P, EU:C:2020:73, bod 62).
39

Výklad článku 96 nařízení č. 2100/94, podle kterého by promlčecí lhůta, kterou stanoví, začala běžet až od ukončení inkriminovaného úkonu porušujícího práva, by přitom vedl k tomu, že po dobu, po kterou tento úkon trvá, by držitel odrůdového práva Společenství mohl uplatnit nároky uvedené v článcích 94 a 95 tohoto nařízení až tři roky od ukončení tohoto úkonu, a to nezávisle na dni, kdy uvedený úkon započal a na skutečnosti, že se tento držitel dověděl o existenci tohoto úkonu a o totožnosti odpovědné strany.
3

V bodech 5, 7 a 8 odůvodnění směrnice 2004/25 je uvedeno: „5) Každý členský stát by měl jmenovat orgán nebo orgány k dozoru nad těmi aspekty nabídek, které upravuje tato směrnice, a k zajištění toho, že strany nabídek převzetí budou dodržovat pravidla stanovená podle této směrnice. Všechny tyto orgány by měly vzájemně spolupracovat. […] 7) Samosprávné subjekty by měly mít možnost vykonávat dohled. 8) V souladu s obecnými zásadami práva [Evropské unie] a zejména s právem na spravedlivý proces, by měl být za patřičných podmínek připuštěn přezkum rozhodnutí dozorčího orgánu nezávislým soudem. Členským státům by však mělo být ponecháno právo určit, zda mají být stanovena práva, která mohou být uplatňována ve správním nebo soudním řízení, jak v řízení proti dozorčímu orgánu, tak v řízení mezi stranami nabídky.“
40

Jak uvedl generální advokát v bodě 37 svého stanoviska, harmonizace provedená směrnicí 2004/109 může být provedena pouze v oblasti působnosti této směrnice. Orgán příslušný podle čl. 24 odst. 1 uvedené směrnice pověřený dohledem nad uplatňováním předpisů přijatých v souladu s touto směrnicí proto nemůže mít pravomoc, která by překračovala pravomoc, která pro něj vyplývá z tohoto ustanovení, a která by se týkala oblasti nespadající do této harmonizace, a sice oblasti nabídek převzetí, transakcí za účelem fúzí a jiných transakcí majících vliv na vlastnictví a kontrolu nad společnostmi.
74

V případě, že by taková přímá diskriminace nicméně nebyla konstatována, je třeba připomenout, že v souladu s čl. 2 odst. 2 písm. b) bodem i) této směrnice by takové rozdílné zacházení, jaké uvádí předkládající soud – pokud by bylo prokázáno, že ve skutečnosti znevýhodňuje osoby hlásící se k určitému náboženskému vyznání nebo přesvědčení – zakládalo nepřímou diskriminaci ve smyslu čl. 2 odst. 2 písm. b) této směrnice, jak již bylo uvedeno v bodě 60 tohoto rozsudku, ledaže by bylo objektivně odůvodněno a prostředky k dosažení tohoto cíle by byly přiměřené a nezbytné.
115

Pokud jde konkrétně o druhý z případů stanovených v čl. 14 odst. 1 písm. a) směrnice o elektronickém obchodu, a sice případ, kdy si je dotčený „vědom skutečností nebo okolností, z nichž by byla zjevná protiprávní činnost nebo informace“, Soudní dvůr konstatoval, že stačí, aby si dotčený poskytovatel služeb byl jakkoli vědom skutečností nebo okolností, na základě nichž by musel hospodářský subjekt postupující s řádnou péčí konstatovat dotčenou protiprávnost a jednat v souladu s tímto čl. 14 odst. 1 písm. b). Jde tak zejména o situaci, kdy takový provozovatel po posouzení provedeném z vlastního podnětu odhalí existenci protiprávní činnosti nebo informace, jakož i o situaci, kdy je mu existence takové činnosti nebo informace oznámena. V tomto druhém případě nemůže sice oznámení automaticky vést k vyloučení zproštění odpovědnosti stanoveného v uvedeném článku 14, neboť oznámení o údajně protiprávních činnostech nebo informacích se mohou ukázat jako nedostatečně přesná a nepodložená, nemění to ovšem nic na tom, že toto oznámení je zpravidla okolností, kterou musí vnitrostátní soud zohlednit při posouzení, zda byl poskytovatel ve vztahu k informacím, které mu byly takto předány, skutečně seznámen se skutečnostmi nebo okolnostmi, na základě nichž by musel hospodářský subjekt postupující s řádnou péčí konstatovat protiprávnost (rozsudek ze dne 12. července 2011, L’Oréal a další, C‑324/09, EU:C:2011:474, bod 122).
28

Maďarsko podporované Polskou republikou má za to, že žaloba je přípustná, neboť napadené usnesení je napadnutelným aktem ve smyslu článku 263 SFEU vzhledem k jeho účinkům zejména podle jediného článku písm. b) protokolu (č. 24) a vzhledem k poznatkům vyplývajícím z rozsudku ze dne 25. července 2018, Minister for Justice and Equality (Nedostatky v systému soudnictví) (C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586). Článek 269 SFEU musí být mimoto vykládán striktně a nezbavuje Soudní dvůr pravomoci rozhodnout o projednávané žalobě.
34

Na podporu kasačního opravného prostředku navrhovatelky předkládají pět důvodů kasačního opravného prostředku. První důvod kasačního opravného prostředku vychází z nesprávného právního posouzení, jehož se měl Tribunál dopustit tím, že rozhodl, že celní kodex, nařízení v přenesené pravomoci ani prováděcí nařízení nepřiznávají Komisi pravomoc přijímat rozhodnutí, která zavazují vnitrostátní celní orgány v řízení o udělení povolení použít režim aktivního zušlechťovacího styku. V rámci druhého důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelky tvrdí, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když úlohu Komise při prověřování hospodářských podmínek kvalifikoval jako úlohu čistě procesní povahy. Třetí důvod kasačního opravného prostředku vychází z nesprávného právního posouzení, kterého se Tribunál dopustil tím, že rozhodl, že rozsudek ze dne 11. května 2006 ve věci Friesland Coberco Dairy Foods (C‑11/05, dále jen „rozsudek Friesland Coberco, EU:C:2006:312) je právně závazný pro výklad čl. 259 odst. 5 prováděcího nařízení. Čtvrtý důvod kasačního opravného prostředku vychází z nesprávného právního posouzení, jehož se měl Tribunál dopustit tím, že jako důkaz závazné povahy sporných závěrů nezohlednil dokument nazvaný „Správní praxe týkající se prověřování hospodářských podmínek podle čl. 211 odst. 6 [celního kodexu] a článku 259 [prováděcího nařízení]“ (Administrative practice regarding the examination of the economic conditions in accordance with Articles 211(6) [Union Customs Code (UCC)] and 259 [UCC Implementing Act (IA UCC)]) ze dne 5. srpna 2016 [Ares(2016)4155451, dále jen „správní praxe“]. Pátý důvod kasačního opravného prostředku vychází z nesprávného právního posouzení, jehož se Tribunál údajně dopustil tím, že nedospěl k závěru, že navrhovatelky byly spornými závěry bezprostředně a osobně dotčeny.
149

Za těchto podmínek, a zejména s ohledem na skutečnost, že vnitrostátní zákonodárce neurčil jiný než předkládající soud, který by splňoval požadavky nezávislosti vyplývající z unijního práva a který by měl rozhodnout o sporech v původním řízení poté, co obdrží odpověď Soudního dvora na otázky, které mu položil předkládající soud ve své původní žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, spočívá v projednávané věci jediný účinný způsob, jak tento soud může zhojit porušení článku 267 SFEU a čl. 19 odst. 1 druhého pododstavce SEU, která by pramenila z přijetí zákona ze dne 26. dubna 2019, v tom, že bude nadále vykonávat soudní pravomoc, na jejímž základě předložil Soudnímu dvoru tuto žádost, podle dosud platných vnitrostátních pravidel (obdobně viz rozsudek A. K. a další, bod 166, jakož i citovaná judikatura).
16

Rozhodnutím ze dne 6. dubna 2017 odsoudil Viru Maakohus (soud prvního stupně pro Viru, Estonsko) H. K. k trestu odnětí svobody v délce dvou let za to, že se v období od 17. ledna 2015 do 1. února 2016 dopustila několika krádeží různých věcí (v hodnotě od 3 do 40 eur) a peněz (obnosů od 5,20 do 2100 eur), použila bankovní kartu třetí osoby, čímž jí způsobila škodu ve výši 3941,82 eura, a dopustila se násilného jednání vůči účastníkům soudního řízení, které se jí týkalo.
70

V případě, že by vnitrostátní soud dospěl k závěru, že přeměna pracovních smluv uzavřených na dobu určitou na smlouvy na dobu neurčitou na základě čl. 8 odst. 3 zákona 2112/1920 není možná, jelikož by vedla k výkladu, který je v rozporu s čl. 103 odst. 7 a 8 řecké ústavy, musel by tento soud ověřit, zda v řeckém právu existují za tímto účelem jiná účinná opatření. V tomto ohledu je třeba upřesnit, že taková opatření musí být dostatečně účinná a odrazující, aby zajistila plnou účinnost norem přijatých k provedení rámcové dohody, a sice v projednávané věci článků 5 a 6 nařízení prezidenta 164/2004, jimiž bylo provedeno ustanovení 5 bod 1 rámcové dohody do řeckého právního řádu.
2.

Životní prostředí – Čištění městských odpadních vod – Směrnice 91/271 – Záruka, že vypouštění v průběhu let odpovídají kvalitativním požadavkům, které musí splňovat od uvedení čistírny do provozu – Neexistence – Nesplnění povinnosti (Směrnice Rady 91/271, čl. 15 odst. 1 první odrážka a příloha I body B a D) (viz body 41, 42)
6.

Právo Evropské unie – Zásady – Právo na obhajobu – Zásada kontradiktornosti – Dodržení v rámci soudního řízení – Rozsah – Rozhodnutí založené na skutečnostech a dokumentech předložených účastníkem řízení, které nebyly předmětem kontradiktorní diskuze s druhým účastníkem řízení – Porušení uvedené zásady – Zrušení uvedeného rozhodnutí – Podmínka – Možnost, že řízení by vedlo k jinému výsledku, pokud by nedošlo k uvedenému porušení (viz body 76, 77)
4.

Úředníci – Smluvní zaměstnanci – Přijímání – Zařazení do platové třídy – Zaměstnanci, na které se vztahuje čl. 3 odst. 1 písm. b) pracovního řádu ostatních zaměstnanců – Možnost zařadit zaměstnance do platové třídy 15 funkční skupiny IV – Vyloučení [Služební řád úředníků, článek 110; pracovní řád ostatních zaměstnanců, čl. 3 odst. 1 písm. b), čl. 86 odst. 1 bod i), články 141 a 142] (viz body 72, 73)
1)

Španělské království tím, že ve stanovených lhůtách nepřijalo veškerá opatření nezbytná k navrácení od společnosti Telecom Castilla La Mancha SA státní podpory prohlášené za protiprávní a neslučitelnou s vnitřním trhem v článku 1 rozhodnutí Komise (EU) 2016/1385 ze dne 1. října 2014 o státní podpoře SA.27408 (C 24/10) (ex NN 37/10, ex CP 19/09) poskytnuté orgány autonomní oblasti Kastilie-La Mancha na zavedení digitálního pozemního televizního vysílání ve vzdálených a méně urbanizovaných oblastech autonomní oblasti Kastilie-La Mancha, a tím, že nepotvrdilo zrušení všech plateb uvedené podpory a neoznámilo Komisi ve stanovené lhůtě opatření přijatá za účelem vyhovění danému rozhodnutí, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z čl. 288 čtvrtého odstavce SFEU, a z článků 3 a 4 uvedeného rozhodnutí.
16

Ačkoli má předkládající soud za to, že požadavky stanovené v rozsudcích ze dne 27. května 2019, OG a PI (Státní zastupitelství v Lübecku a Cvikově) (C‑508/18 a C‑82/19 PPU, EU:C:2019:456) a ze dne 27. května 2019, PF (Nejvyšší státní zástupce Litvy) (C‑509/18, EU:C:2019:457) musí být splněny v případě všech evropských zatýkacích rozkazů bez ohledu na to, zda jsou tyto rozkazy vydávány za účelem trestního stíhání nebo výkonu trestu, a to i pokud vycházejí z vykonatelného rozsudku vyneseného soudem, uvádí, že v projednávané věci vystavující justiční orgán a nizozemské státní zastupitelství sdílejí opačný názor.
50

Švédská vláda kromě toho ve svém písemném vyjádření a na jednání před Soudním dvorem uvedla, že osoba vyžádaná na základě evropského zatýkacího rozkazu má právo podat odvolání proti rozhodnutí, jímž bylo nařízeno její vzetí do vazby, bez časového omezení, a to i po vydání evropského zatýkacího rozkazu a po jejím zatčení ve vykonávajícím členském státě. Je-li napadené rozhodnutí nařizující vzetí do vazby zrušeno, je automaticky zneplatněn i evropský zatýkací rozkaz, neboť jeho vydání je založeno na existenci tohoto rozhodnutí.
40

První senát Soudního dvora totiž poté, co uvedl, že se obě žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce týkají výkladu rámcového rozhodnutí 2002/584, které spadá do působnosti hlavy V třetí části Smlouvy o FEU týkající se prostoru svobody, bezpečnosti a práva, a mohou být tedy projednány v naléhavém řízení o předběžné otázce podle článku 23a statutu Soudního dvora Evropské unie a článku 107 jednacího řádu Soudního dvora, vycházel z okolnosti, že ve věci C‑626/19 PPU, ohledně níž rechtbank Amsterdam (soud v Amsterodamu) požádal, aby o ní proběhlo toto řízení, byl YC zbaven osobní svobody a že jeho další zadržování závisí na vyřešení sporu v původním řízení. Pokud jde o věc C‑566/19 PPU, měl první senát Soudního dvora za to, že ačkoli JR není zbaven osobní svobody, je otázka vznesená v této věci inherentně spojena s otázkou, o kterou se jedná ve věci C‑626/19 PPU, takže pro splnění požadavků na řádný výkon spravedlnosti je třeba uvedenou věc projednat z úřední povinnosti v naléhavém řízení o předběžné otázce.
33

Konečně měl Tribunál v bodech 44 a 45 napadeného rozsudku za to, že cílem užívání dotčené ochranné známky nebylo ani vytvořit či zachovat odbyt pro výrobky. Spotřebitel ochrannou známku rozpozná pouze jako informaci o tom, že obal bude díky přispění výrobce nebo distributora výrobku odstraněn a využit, pokud jej tento spotřebitel zanese do blízkého sběrného zařízení. Proto umístění uvedené ochranné známky na obalu výrobku vyjadřuje pouze skutečnost, že výrobce nebo distributor tohoto výrobku se chová v souladu s požadavkem stanoveným unijními právními předpisy, podle něhož podnikům náleží povinnost využívat obalové odpady. Podle Tribunálu v málo pravděpodobném případě, kdy by se spotřebitel rozhodoval koupit výrobek pouze na základě kvality obalu, to stále nic nemění na tom, že tato ochranná známka nevytváří nebo nezachovává odbyt, pokud jde o tento výrobek, ale pouze pokud jde o jeho obal.
„(43)

V současné době členské státy ukládají určité povinnosti ve veřejném zájmu [(must carry)] u sítí pro šíření rozhlasového nebo televizního vysílání pro veřejnost. S ohledem na oprávněný veřejný zájem by měly členské státy být schopny stanovit přiměřené povinnosti podnikům, které podléhají jejich příslušnosti, ale takové povinnosti se mají ukládat pouze tehdy, jsou-li nezbytně nutné k dosažení cílů obecného zájmu jasně vymezených členskými státy v souladu s [unijním] právem; musí být přiměřené, průhledné a musí podléhat pravidelnému přezkoumání. Tyto povinnosti uložené členskými státy ve veřejném zájmu [(must carry)] musí být přijatelné, tj. přiměřené a průhledné z hlediska jasně vymezených cílů obecného zájmu a popřípadě mohou s sebou nést ustanovení o přiměřené úhradě. Takové povinnosti ve veřejném zájmu [(must carry)] mohou zahrnovat přenos služeb určených zejména k tomu, aby umožnily odpovídající přístup zdravotně postižených uživatelů.
3

Body 16 a 22 odůvodnění směrnice 2016/343 znějí: „(16) Presumpce neviny by byla porušena, pokud by veřejná prohlášení učiněná orgány veřejné moci nebo soudní rozhodnutí jiná než o vině označovala podezřelou nebo obviněnou osobu za vinnou, dokud její vina nebyla prokázána zákonným způsobem. […] [Tím by] neměla být dotčena předběžná rozhodnutí procesní povahy, která přijímají justiční nebo jiné příslušné orgány a jež jsou založena na podezření či usvědčujících důkazech, jako jsou rozhodnutí o vyšetřovací vazbě, pokud taková rozhodnutí neoznačují podezřelou nebo obviněnou osobu za vinnou. […] […] (22) Důkazní břemeno při prokazování viny podezřelé nebo obviněné osoby leží na obžalobě a jakákoli pochybnost by se měla vykládat ve prospěch podezřelé nebo obviněné osoby. K porušení presumpce neviny dojde tehdy, pokud by bylo důkazní břemeno přesunuto z obžaloby na obhajobu, aniž by tím byly dotčeny jakékoli vyhledávací pravomoci soudu z moci úřední, nezávislost soudní moci při posuzování viny podezřelé nebo obviněné osoby a uplatnění domněnek na základě skutečností či právních předpisů ve vztahu k trestní odpovědnosti podezřelé nebo obviněné osoby. […]“
31

Úvodem je třeba připomenout, že z ustálené judikatury vyplývá, že i když přímé daně spadají do pravomoci členských států, tyto členské státy nicméně musejí při výkonu této pravomoci dodržovat unijní právo (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 23. ledna 2014, Komise v. Belgie, C‑296/12, EU:C:2014:24, bod 27 a citovaná judikatura). Členské státy mají volnost určit v rámci dvoustranných smluv k zamezení dvojímu zdanění hraniční určovatele za účelem rozdělení daňových pravomocí, avšak toto rozdělení daňových pravomocí jim nedovoluje uplatňovat opatření odporující volnému pohybu zaručenému Smlouvou o FEU. Co se totiž týče výkonu takto rozdělené zdaňovací pravomoci, členské státy se musí podřídit unijním pravidlům (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 14. března 2019, Jacob a Lennertz, C‑174/18, EU:C:2019:205, bod 25 a citovaná judikatura).
22

Na podporu své žádosti se tento soud dovolával skutečnosti, že NJ je nyní ve vazbě v rámci trestního řízení zahájeného proti němu v Německu (dále jen „první vazba“). Vazba za účelem předání rakouským orgánům bude na dotyčnou osobu uvalena teprve poté, co skončí první vazba, a délka trvání druhé uvedené vazby poté nebude moci ze zákona přesáhnout dobu dvou měsíců. Za těchto podmínek se předkládající soud obává, že pokud by se Soudní dvůr rozhodl nezahájit naléhavé řízení o předběžné otázce, bude muset být NJ propuštěn před ukončením řízení o předběžné otázce a mohl by se vyhnout stíhání, které proti němu bylo zahájeno.
3)

Společnostem FVE Holýšov I s. r. o., FVE Stříbro s. r. o., FVE Úsilné s. r. o., FVE Mozolov s. r. o., FVE Osečná s. r. o., Solarpark Rybníček s. r. o., FVE Kněžmost s. r. o., Hutira FVE - Omice a.s., Exit 90 SPV s. r. o., Onyx Energy s. r. o., Onyx Energy projekt II s. r. o., Photon SPV 1 s. r. o., Photon SPV 3 s. r. o., Photon SPV 4 s. r. o., Photon SPV 6 s. r. o., Photon SPV 8 s. r. o., Photon SPV 10 s. r. o., Photon SPV 11 s. r. o., Antaris GmbH, M. Michael Göde, NGL Business Europe Ltd, NIG NV, GIHG Ltd, Radiance Energy Holding Sàrl, ICW Europe Investments Ltd, Photovoltaik Knopf Betriebs-GmbH, Voltaic Network GmbH a WA Investments-Europa Nova Ltd se ukládá náhrada nákladů řízení souvisejících s hlavním kasačním opravným prostředkem.
51

Takový výklad by totiž znamenal, že pravomoc přijmout pozdější opatření v případě, že odsouzená osoba spáchá nový trestný čin, by byla nutně odepřena příslušnému orgánu členského státu bydliště, pokud rozsudek, kterým se ukládá podmíněný trest, váže zachování tohoto odkladu výlučně na dodržení této povinnosti. Uvedená pravomoc by přitom tomuto orgánu byla přiznána, pokud je tento odklad podmíněn jinou povinností stanovenou v čl. 4 odst. 1 rámcového rozhodnutí 2008/947 bez přímé souvislosti s případným spácháním nového trestného činu. Toto posledně uvedené řešení by se zejména uplatnilo tehdy, když má tato další povinnost velmi omezený rozsah, jako je povinnost informovat konkrétní orgán o každé změně bydliště nebo pracoviště, která je stanovena v čl. 4 odst. 1 písm. a) tohoto rámcového rozhodnutí, nebo pokud by uvedená jiná povinnost neměla žádnou vazbu s vykonávajícím členským státem, jako je povinnost zdržet se návštěv vymezených oblastí vydávajícího členského státu stanovená v čl. 4 odst. 1 písm. b) uvedeného rámcového rozhodnutí.
2

Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi společností Pfizer Consumer Healthcare Ltd (dále jen „Pfizer“) a Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (daňová a celní správa, Spojené království, dále jen „daňová správa“) ve věci sazebního zařazení samoohřívacích náplastí a pásů k úlevě od bolesti.