Věc C-418/07

Société Papillon

v.

Ministère du Budget, des Comptes publics et de la Fonction publique

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Conseil d’État (Francie)]

„Svoboda usazování — Přímé daně — Korporační daň — Zdanění ve skupině — Rezidentní mateřská společnost — Vnukovské společnosti držené prostřednictvím nerezidentní dceřiné společnosti“

Stanovisko generální advokátky J. Kokott přednesené dne 4. září 2008 I ‐ 8950

Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 27. listopadu 2008 I ‐ 8965

Shrnutí rozsudku

Volný pohyb osob – Svoboda usazování – Daňové právní předpisy – Korporační daň

[Smlouva o ES, článek 52 (nyní po změně článek 43 ES)]

Článek 52 Smlouvy (nyní po změně článek 43 ES) musí být vykládán v tom smyslu, že brání právním předpisům členského státu, na jejichž základě je režim zdanění ve skupině přiznán rezidentní mateřské společnosti usazené v tomto členském státě, jež drží dceřiné a vnukovské společnosti, které jsou rovněž usazeny ve zmíněném státě, ale je u takovéto mateřské společnosti vyloučen, jsou-li její rezidentní vnukovské společnosti drženy prostřednictvím dceřiné společnosti usazené v jiném členském státě.

Takovéto právní předpisy totiž vytvářejí nerovnost v zacházení z důvodu místa, kde se nachází sídlo dceřiné společnosti, jejímž prostřednictvím drží rezidentní mateřská společnost své rezidentní vnukovské společnosti. Tyto právní předpisy v rozsahu, v němž v daňové rovině znevýhodňují situace existující na úrovni Společenství v porovnání se situacemi čistě vnitrostátními, které jsou objektivně srovnatelné vzhledem k účelu sledovanému těmito právními předpisy, tedy představují omezení, jež je v zásadě zakázáno ustanoveními Smlouvy týkajícími se svobody usazování.

Zmíněné omezení nemůže být odůvodněno rozdělením zdaňovací pravomoci mezi členské státy, jelikož otázka zohlednění zisků a ztrát společností přináležejících ke skupině vyvstává pouze ohledně společností usazených v témže členském státě, což zároveň a priori vylučuje nebezpečí daňového úniku.

Tyto právní předpisy nelze krom toho odůvodnit potřebou zajistit daňovou soudržnost. Uvedené právní předpisy jsou sice tím, že upírají výhodu režimu daňové integrace rezidentní mateřské společnosti, která si do něj přeje začlenit rezidentní vnukovské společnosti v případech, kdy je drží prostřednictvím nerezidentní dceřiné společnosti, schopny zaručit soudržnost zmíněného režimu. V případě, že dceřiná společnost je společností nerezidentní, by totiž byly ztráty zaznamenané vnukovskou společností zohledněny dvakrát – poprvé v podobě přímých ztrát této vnukovské společnosti, a poté znovu v podobě rezervy vytvořené mateřskou společností na pokles hodnoty její účasti v této vnukovské společnosti, poněvadž vnitřní operace by nebyly neutralizovány, a to proto, že nerezidentní dceřiná společnost nespadá pod režim daňové integrace. V uvedeném případě by rezidentní společnosti využívaly výhody režimu daňové integrace formou konsolidace výsledků a bezprostředního zohlednění ztrát všech společností, na něž se tento daňový režim vztahuje, aniž by se současně mohly ztráty vnukovské společnosti a rezervy mateřské společnosti stát předmětem neutralizace. Za takovéto situace by tedy došlo ke ztrátě bezprostřední souvislosti mezi daňovými výhodami a neutralizací vnitřních operací skupiny, která umožňuje zejména zabránění dvojímu zohlednění ztrát na úrovni rezidentních společností, na něž se vztahuje režim daňové integrace, čímž by byla dotčena soudržnost zmíněného režimu.

Jelikož však jsou pro dosažení cíle spočívajícího v zachování soudržnosti daňového režimu k dispozici prostředky méně omezující svobodu usazování, překračuje takováto právní úprava meze toho, co je nezbytné k dosažení tohoto cíle. Především takové praktické obtíže, jako jsou obtíže s ověřováním existence rizika dvojího využití ztrát v případě, že mezi mateřskou společnost a její vnukovské společnosti je jako mezičlánek vřazena společnost nerezidentní, nemohou samy o sobě odůvodnit porušení některé ze svobod zaručených Smlouvou. Dále si mohou členské státy vyžádat od příslušných orgánů ostatních členských států veškeré informace, jež mohou sloužit ke stanovení přesné částky daně, zejména daně korporační. Konečně jestliže si mateřské společnosti usazené v určitém členském státě nárokují výhodu režimu daňové integrace s jejich rezidentními vnukovskými společnostmi drženými prostřednictvím dceřiných společností usazených v jiném členském státě, daňové orgány prvně uvedeného členského státu si mohou od těchto dceřiných společností vyžádat předložení důkazů, jež považují za potřebné k plnému zajištění průhlednosti rezerv vytvořených těmito dceřinými společnostmi. Dotčené právní předpisy přitom za všech okolností brání tomu, aby rezidentní společnosti prokázaly, že v rámci režimu daňové integrace nedochází ke dvojímu zohlednění ztrát.

(viz body 30–32, 39–40, 46, 48–51, 53–55, 58, 60–63 a výrok)