USNESENÍ SOUDU PRO VEŘEJNOU SLUŽBU EVROPSKÉ UNIE

(první senát)

20. března 2014

Věc F‑84/10 DEP

Efstratios Chatzidoukakis

v.

Evropská komise

„Veřejná služba – Řízení – Určení výše nákladů řízení“

Předmět: Návrh Evropské komise na určení výše nákladů řízení na základě čl. 92 odst. 1 jednacího řádu v návaznosti na rozsudek Soudu ze dne 5. června 2012, Chatzidoukakis v. Komise (F‑84/10, dále jen „rozsudek ze dne 5. června 2012“).

Rozhodnutí: Celková výše nákladů řízení, kterou má E. Chatzidoukakis uhradit Evropské komisi z titulu nahraditelných nákladů řízení ve věci F‑84/10, se stanovuje na částku 2 555,50 eura, přičemž uvedená částka zahrnuje úroky z prodlení ode dne doručení tohoto usnesení do dne úhrady, vypočtené na základě sazby stanovené Evropskou centrální bankou pro hlavní refinanční operace platné v průběhu výše uvedeného období, zvýšené o dva body.

Shrnutí

1. Soudní řízení – Náklady řízení – Určení – Nahraditelné náklady řízení – Pojem – Nutné výdaje vynaložené účastníky řízení – Náklady spojené s externími překlady procesních písemností předložených unijními orgány – Vyloučení

[Nařízení Rady č. 1, článek 1; jednací řád Soudu pro veřejnou službu, čl. 91 písm. b)]

2. Soudní řízení – Náklady řízení – Určení – Nahraditelné náklady řízení – Nutné výdaje vynaložené účastníky řízení – Odměny, jež orgán uhradil svému advokátovi – Zahrnutí – Faktory zohledňované pro účely určení výše

[Statut Soudního dvora, čl. 19 první pododstavec a příloha I, čl. 7 odst. 1; jednací řád Soudního dvora, čl. 144 písm. b) a čl. 145 odst. 1]

1. Z článku 91 písm. b) jednacího řádu Soudu pro veřejnou službu vyplývá, že výše nahraditelných nákladů řízení je omezena na výdaje vynaložené v souvislosti s řízením před Soudem a dále na výdaje, které byly k tomuto účelu nutné.

Výdaje na externí překlady procesních písemností předložených Soudu pro veřejnou službu ze strany unijních orgánů nelze v tomto ohledu považovat za výdaje nutné k řízení, a tudíž za nahraditelné náklady řízení. Tyto orgány mají povinnost provést překlad jakéhokoli aktu řízení, jehož jsou tvůrcem. Tato povinnost uložená unijním orgánům jednacím řádem vychází z toho, že uvedené orgány pracují v mnohojazyčném prostředí a disponují všemi potřebnými lidskými zdroji k provedení překladu procesních písemností do všech jazyků uvedených v článku 1 nařízení č. 1 o užívání jazyků v Evropském hospodářském společenství. Tyto náklady nemůže nést úředník, který má právo zvolit si jazyk řízení, a který by byl z tohoto důvodu diskriminován, kdyby měl tyto náklady hradit. Krom toho se od advokáta neočekává, že bude překládat dokumenty, nýbrž jeho odměna musí odrážet jeho práci jakožto právníka za účelem pomoci svému klientovi a jeho zastupování.

(viz body 20 a 32)

Odkazy:

Soudní dvůr: 26. listopadu 2004, EIB v. De Nicola, C‑198/02 P (R)-DEP, bod 21

Soud pro veřejnou službu: 26. dubna 2010, Schönberger v. Parlament, F‑7/08 DEP, bod 23

2. Jak vyplývá z čl. 19 prvního pododstavce statutu Soudního dvora, který se na Soud pro veřejnou službu použije na základě čl. 7 odst. 1 přílohy 1 uvedeného statutu, mohou unijní orgány využít pomoci advokáta. Odměny advokáta tedy spadají pod pojem „nutné výdaje vynaložené v souvislosti s řízením“, aniž musí daný orgán prokazovat, že taková pomoc byla objektivně opodstatněná.

Co se týče určení výše, do které lze odměny advokáta nahradit, není soud Unie oprávněn určit výši odměny dlužné účastníky řízení jejich vlastním advokátům, nýbrž určit částku, do jejíž výše mohou být tyto odměny nahrazeny účastníkem řízení, kterému byla uložena náhrada nákladů řízení. Při rozhodnutí o návrhu na určení výše nákladů řízení není soud Unie povinen vzít v úvahu vnitrostátní sazebník, podle něhož se stanovují odměny advokátů, ani případnou dohodu uzavřenou v této záležitosti mezi dotčeným účastníkem řízení a jeho zmocněnci nebo poradci.

V případě neexistence unijních předpisů, které by měly povahu sazebníku, je soud v tomto ohledu povinen volně posoudit okolnosti věci s přihlédnutím k předmětu a povaze řízení, jeho významu z hlediska unijního práva, jakož i obtížnosti věci, rozsahu práce, kterou si soudní řízení vyžádalo od zúčastněných zmocněnců nebo poradců, a hospodářským zájmům, které spor pro účastníky řízení představoval.

Stejně tak výše nahraditelné odměny advokáta dotčeného orgánu nemůže být určena bez přihlédnutí k práci vykonané útvary tohoto orgánu ještě před samotným podáním žaloby k Soudu pro veřejnou službu. Jelikož je přípustnost žaloby podmíněna podáním stížnosti a jejím zamítnutím orgánem oprávněným ke jmenování, útvary orgánu se totiž v zásadě podílejí na vyřizování sporů ještě před tím, než jsou předloženy Soudu.

Pokud jde o rozsah práce spojené s řízením před Soudem, přísluší soudu, aby zohlednil celkový počet odpracovaných hodin, které se mohou pro dané řízení jevit jako objektivně nutné.

(viz body 21 až 24 a 29)

Odkazy:

Tribunál Evropské unie: 23. března 2012, Kerstens v. Komise, T‑498/09 P-DEP, bod 20; 28. května 2013, Marcuccio v. Komise, T‑278/07 P-DEP, bod 14

Soud pro veřejnou službu: 10. listopadu 2009, X v. Parlament, F‑14/08 DEP, bod 22; výše uvedené usnesení Schönberger v. Parlament, body 24 a 29; 27. prosince 2011, De Nicola v. EIB, F‑55/08 DEP, body 41 a 42