ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
7

Článek 49 decreto legislativo no 163 – Codice dei contratti pubblici relativi a lavori, servizi e forniture in attuazione delle direttive 2004/17/CE e 2004/18/CE (zákon o veřejných zakázkách na stavební práce, služby a dodávky, kterým se provádí směrnice 2004/17/ES a 2004/18/ES) ze dne 12. dubna 2006 (běžný dodatek GURI č. 100 ze dne 2. května 2006), ve znění decreto legislativo no 152 (legislativní nařízení č. 152) ze dne 11. září 2008 (běžný dodatek GURI č. 231 ze dne 2. října 2008) (dále jen „legislativní nařízení č. 163/2006“), nazvaný „Využití schopností třetích osob“, provádí do italského právního řádu články 47 a 48 směrnice 2004/18.
28

Naopak podle menšinového názoru v rámci předkládajícího soudu může být oprávněný skladovatel solidárně odpovědný pouze za zaplacení spotřebních daní, ale nikoliv za peněžní sankce uložené osobám, které se dopustily pašování. Z řecké právní úpravy ani ze směrnice 92/12 nevyplývá, že by oprávněný skladovatel byl považován z pohledu zákona za majitele zboží, které drží, které opustí jeho sklad s daňovým dozorem a je odesíláno do třetího státu v režimu s podmíněným osvobozením od spotřební daně, až do okamžiku, kdy dorazí do řádného místa určení nebo opustí unijní území. Z uvedené právní úpravy nebo ze směrnice rovněž neplyne, že by existovala zákonná domněnka, že až do doby, než uvedené zboží opustí režim s podmíněným osvobozením, jednají fyzické osoby, které jsou jakýmkoliv způsobem zapojeny do přepravy zboží, jako zmocněnci nebo zástupci oprávněného skladovatele. Rozšířená odpovědnost podporovaná většinovým názorem v rámci předkládajícího soudu tedy není požadována k zajištění účinného uplatňování směrnice 92/12 a naráží na nejrůznější unijní právní zásady. Především na zásadu právní jistoty, zejména zásadu jasnosti a předvídatelnosti omezení svobody podnikání a práva oprávněného skladovatele vlastnit majetek. A dále naráží na zásadu proporcionality, jelikož je zjevně nepřiměřené uložit oprávněnému skladovateli povinnost uhradit správní pokuty, u nichž zákon stanoví, že dosahují výše přinejmenším dvojnásobku dlužných daní nezávisle na jejich výši, za protiprávní jednání plynoucí z úmyslného jednání třetích osob, které nemají postavení žádné z osob uvedených v článku 108 celního zákoníku a jejichž jednání nemůže tento skladovatel, který podle všeho jednal s řádnou péčí, nijak ovlivnit.
(23)

[…] nositelé práv [by měli mít] možnost požádat o soudní zákaz vůči zprostředkovateli, jehož služeb využívá třetí osoba k porušování průmyslových práv nositele práv. Podmínky a řízení týkající se těchto soudních zákazů by měly být upraveny vnitrostátním právem členských států. Pokud jde o porušení autorského práva a práv s ním souvisejících, zajišťuje směrnice [Evropského parlamentu a Rady] 2001/29/ES [ze dne 22. května 2001 o harmonizaci určitých aspektů autorského práva a práv s ním souvisejících v informační společnosti (Úř. věst. 2001, L 167, s. 10; Zvl. vyd. 17/01, s. 230)] vysoký stupeň harmonizace. Touto směrnicí by tudíž neměl být dotčen čl. 8 odst. 3 směrnice 2001/29/ES.“
42

Mimoto je třeba uvést, že podle čl. 74 odst. 1 nařízení č. 1698/2005 musejí členské státy přijmout veškeré právní a správní předpisy nezbytné k zajištění účinné ochrany finančních zájmů Evropské unie. Přitom pokud by podpora byla z EZFRV vyplacena za výdaje, které byly vynaloženy už před přijetím rozhodnutí o přidělení podpory, nebylo by z tohoto důvodu u takových výdajů dobře možné ověřit jejich účelnost, což by mohlo oslabovat účinnost takové ochrany.
36

Jedním z cílů čl. 23 odst. 1 nařízení Brusel I je skutečný souhlas stran (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 21. května 2015, El Majdoub, C‑322/14, EU:C:2015:334, bod 30 a citovaná judikatura). To je odůvodněno snahou chránit nejslabší smluvní stranu a předejít nevědomému souhlasu s ustanovením o soudní příslušnosti vloženým do smlouvy jednou ze stran (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 16. března 1999, Castelletti, C‑159/97, EU:C:1999:142, bod 19 a citovaná judikatura).
11

Body 6, 7 a 12 odůvodnění nařízení č. 1393/2007 uvádějí: „6) Účinnost a rychlost soudního řízení v občanských věcech vyžaduje, aby zasílání soudních a mimosoudních písemností mezi místními orgány určenými členskými státy probíhalo přímo a rychle. Členské státy však mohou vyjádřit svůj záměr určit pouze jeden odesílající nebo přijímající subjekt, nebo subjekt, který bude po dobu pěti let vykonávat obě funkce. Toto určení však může být každých pět let obnovováno. 7) Rychlost zasílání vyžaduje využívání veškerých vhodných prostředků, které zajistí, že budou dodrženy určité podmínky týkající se čitelnosti a spolehlivosti obdržené písemnosti. Bezpečnost zasílání vyžaduje, aby byl k doručované písemnosti přiložen jednotný formulář vyplněný v úředním jazyce nebo v jednom z úředních jazyků místa doručení nebo v jiném jazyce, který dožádaný členský stát označí za přijatelný. [...] 12) Přijímající subjekt vyrozumí písemnou formou s použitím jednotného formuláře adresáta o tom, že může odmítnout přijmout písemnost určenou k doručení, a to v okamžiku, kdy mu je doručena, anebo odesláním písemnosti zpět přijímající agentuře ve lhůtě jednoho týdne, pokud není v jazyce, kterému rozumí, nebo v některém z úředních jazyků místa doručení. Toto pravidlo se uplatní i při následném doručování, poté, co již adresát využil svého práva odmítnout přijetí písemnosti. Tato pravidla pro odmítnutí přijetí písemnosti se uplatní i při doručení úředníky diplomatických nebo konzulárních misí, prostřednictvím pošty a anebo při přímém doručení. Mělo by být stanoveno, že lze doručení písemnosti nahradit doručením adresátovi překladu písemnosti.“
18

Článek II zákona č. 374/2007 Sb. stanoví: „1. Řidiči, kteří jsou držiteli platného osvědčení profesní způsobilosti řidiče ke dni nabytí účinnosti tohoto zákona, jsou povinni do 6 měsíců ode dne nabytí účinnosti tohoto zákona, nejpozději však v den ukončení platnosti osvědčení profesní způsobilosti řidiče, podat obecnímu úřadu obce s rozšířenou působností písemnou žádost o vydání průkazu profesní způsobilosti řidiče. Obecní úřad obce s rozšířenou působností vydá na základě této žádosti řidiči průkaz profesní způsobilosti řidiče podle [ZZOZ], ve znění účinném ode dne nabytí účinnosti tohoto zákona. 2. Platnost dosavadních osvědčení profesní způsobilosti řidiče končí uplynutím 12 měsíců ode dne nabytí účinnosti tohoto zákona, nejpozději však v den ukončení jejich platnosti. 3. Řidičům, kteří se úspěšně podrobili přezkoušení podle dosavadní úpravy v době před nabytím účinnosti tohoto zákona a ke dni nabytí jeho účinnosti jim obecní úřad obce s rozšířenou působností nevydal osvědčení profesní způsobilosti řidiče, vydá obecní úřad obce s rozšířenou působností průkaz profesní způsobilosti řidiče podle [ZZOZ], ve znění účinném ode dne nabytí účinnosti tohoto zákona. 4. Řidičům, kteří získají řidičská oprávnění pro podskupinu C1 do 10. září 2009, vydá obecní úřad obce s rozšířenou působností na základě písemné žádosti průkaz profesní způsobilosti řidiče podle [ZZOZ], ve znění účinném ode dne nabytí účinnosti tohoto zákona. 5. Řidičům, kteří získají řidičská oprávnění v období ode dne nabytí účinnosti tohoto zákona do 10. září 2008 pro skupiny a podskupiny D1, D1+E, D nebo D+E a do 10. září 2009 pro skupiny a podskupiny C1+E, C nebo C+E, vydá obecní úřad obce s rozšířenou působností na základě písemné žádosti průkaz profesní způsobilosti řidiče podle [ZZOZ], ve znění účinném ode dne nabytí účinnosti tohoto zákona. Toto ustanovení se vztahuje i na řidiče, kteří získali řidičská oprávnění pro skupiny a podskupiny uvedené ve větě první do 6 měsíců přede dnem nabytí účinnosti tohoto zákona a nejsou držiteli platného osvědčení profesní způsobilosti řidiče ke dni nabytí účinnosti tohoto zákona. [...] 7. Řidiči, kterým bude vydán průkaz profesní způsobilosti řidiče podle bodů 1, 3, 4 a 5, se podrobí pravidelnému školení podle [ZZOZ], ve znění účinném ode dne nabytí účinnosti tohoto zákona. Povinnost podrobit se vstupnímu školení podle tohoto zákona se na ně nevztahuje.“
15

Komise kromě toho měla za to, že za období od 1. ledna 2003 do 30. června 2004 jsou částky přesahující maximální výši 40 eur za test, jak je uvedeno v bodě 24 pokynů, považovány za neslučitelné s vnitřním trhem a musí být vráceny. Měla za to, že ve zbývající části dotčeného období, a sice od 1. ledna 2001 do 31. prosince 2002, dále od 1. července 2004 do 31. prosince 2005, představuje financování testů ze státních zdrojů podporu slučitelnou s vnitřním trhem. Konečně na další opatření financování poskytnutá v dotčeném období bylo nahlíženo tak, že se nejedná o podporu.
32

Za předpokladu, že by předkládající soud musel dospět k závěru, že taková odlišnost existuje, vnitrostátní právní úprava musí stanovit povinnost zaměstnavatele nabídnout dotyčnému pracovníkovi jinou dobu dovolené za kalendářní rok, kterou pracovník navrhne a která bude případně v souladu s naléhavými důvody souvisejícími se zájmy zaměstnavatele, přičemž nelze a priori vyloučit, že uvedená doba nebude spadat do referenčního období předmětné dovolené za kalendářní rok (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 10. září 2009, Vicente Pereda, C‑277/08, EU:C:2009:542, body 22 a 23).
15

Správa pro veřejné finance v řízení před předkládajícím soudem namítla, že V. Toma měl nejdříve podle platné vnitrostátní právní úpravy podat u povinné daňové správy žádost o vrácení bezdůvodně zaplacené daně, přičemž tato žádost by musela být vyřízena ve lhůtě 45 dnů. Pokud by z důvodu nedostatku finančních prostředků k vrácení daně nedošlo, příslušný orgán by měl dalších šest měsíců na to, aby provedl nezbytné kroky ke splnění své platební povinnosti. Teprve až kdyby věc nebyla vyřízena v této lhůtě, by se V. Toma mohl obrátit na soudy příslušné v oblasti výkonu rozhodnutí.
13

Článek 1 zahajovacího nařízení stanoví, že šetření zahájené uvedeným nařízením se týká dovozu do Unie otevřených síťovin ze skleněných vláken o velikosti buňky větší než 1,8 mm na délku i na šířku a o plošné hmotnosti větší než 35 g/m2, s výjimkou kotoučů ze skleněných vláken, zasílaných z Tchaj-wanu a Thajska, bez ohledu na to, zda je u nich deklarován původ z Tchaj-wanu a Thajska či nikoliv, v současnosti kódů KN ex 7019 51 00 a ex 7019 59 00 (kódů TARIC 7019510012, 7019510013, 7019590012 a 7019590013).
29

Zatřetí a konečně měl Upper Tribunal (Immigration and Asylum Chamber) [vrchní soud (senát pro imigrační a azylové otázky) za to, že odepřením práva pobytu NA ve Spojeném království by byly její děti MA a IA donuceny opustit tento členský stát s ní, neboť byly svěřeny výlučně do péče NA, a také, že by vyhoštění MA a IA ze Spojeného království porušilo jejich práva vyplývající z článku 8 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod podepsané v Římě dne 4. listopadu 1950, a proto žalobě podané NA na základě tohoto ustanovení vyhověl. Ministr vnitra nepodal opravný prostředek proti této části rozhodnutí.
27

Pokud jde o srovnatelnost dotčených situaci, je nesporné, že právní úprava dotčená v původním řízení staví pro účely dědické daně do stejné pozice osoby zařazené do daňové třídy I s bydlištěm v tuzemsku, kterým z důvodu úmrtí připadl majetek, který v průběhu deseti let před tímto přechodem již zdědili nabyvatelé zařazení do téže daňové třídy, nehledě na to, kde se tento majetek nacházel, nebo kde měly strany bydliště při předchozím dědění. Tato právní úprava zachází s těmito osobami odlišně v závislosti na tom, zda se předmětný majetek nacházel v tuzemsku či nikoli při předchozím dědění a v závislosti na tom, zda měly strany na tomto území bydliště či nikoli, pouze pro účely snížení dědické daně na základě § 27 odst. 1 ErbStG (obdobně viz rozsudek ze dne 17. října 2013, Welte, C‑181/12, EU:C:2013:662, bod 51 a citovaná judikatura).
21

Pokud jde o věc v původním řízení, odkaz na belgické právo má za důsledek, že srážková daň z dividend zaplacená v Polsku nemůže být započítána na daň dlužnou v Belgii, protože podmínka stanovená v článku 285 CIR 92 – to znamená určení kapitálu a majetku, z nichž dotyčné dividendy plynou, k výkonu výdělečné činnosti v Belgii – není splněna, zatímco takovéto započtení by bylo přiznáno, aniž by bylo nutno tuto podmínku určení splnit, pokud by dividendy pocházely ze třetího státu, s kterým Belgické království uzavřelo dohodu o zamezení dvojímu zdanění stanovující nepodmíněný nárok na takovéto započtení.
37

Mimoto by podmínka, podle které by se nárok na odpočet na straně dodavatele zboží nebo služeb řídil použitím dotčeného zboží nebo služeb jejich pořizovatelem nebo příjemcem, vedla k tomu, že nárok na odpočet osoby povinné k dani by závisel na pozdějším jednání pořizovatele či příjemce, kteří jsou však vždy oprávněni změnit v krátkodobém či dlouhodobém horizontu způsob využití zboží.
22

Soudní dvůr v této souvislosti opakovaně judikoval, že pojem „poskytování služeb za protiplnění“ ve smyslu uvedeného čl. 2 bodu 1 předpokládá existenci přímé souvislosti mezi poskytnutou službou a získanou protihodnotou (viz rozsudek ze dne 5. února 1981, Coöperatieve Aardappelenbewaarplaats, 154/80, EU:C:1981:38, bod 12, rozsudek ze dne 8. března 1988, Apple and Pear Development Council, 102/86, EU:C:1988:120, bod 12, rozsudek ze dne 3. března 1994, Tolsma, C‑16/93, EU:C:1994:80, bod 13, rozsudek ze dne 29. října 2009, Komise v. Finsko, C‑246/08, EU:C:2009:671, bod 45, a rozsudek ze dne 27. října 2011, GFKL Financial Services, C‑93/10, EU:C:2011:700, bod 19).
24

Pokud jde o účel pravidla uvedeného v čl. 33 odst. 2 první větě nařízení č. 6/2002, je třeba mít za to, že s ohledem na to, co bylo konstatováno v bodech 19 a 20 tohoto rozsudku, je cílem nemožnosti uplatnit vůči třetím stranám právní úkony uvedené v článcích 28, 29 a 30 tohoto nařízení, které nebyly zapsány do rejstříku, chránit toho, kdo má nebo může mít práva k (průmyslovému) vzoru Společenství jako předmětu vlastnictví. Z toho vyplývá, že čl. 33 odst. 2 první věta uvedeného nařízení se nepoužije na takovou situaci, jako je situace dotčená v původním řízení, kdy majitel licence vytýká třetí straně, že neoprávněným užíváním (průmyslového) vzoru porušila práva vyplývající ze zapsaného (průmyslového) vzoru Společenství (obdobně viz rozsudek ze dne 4. února 2016, Hassan,C‑163/15, EU:C:2016:71, bod 25).
7

Steef Mennens si rezervoval a zakoupil jednu celkovou letenku umožňující mu uskutečnit sérii letů provozovaných společností Emirates. Jednalo se o lety z Düsseldorfu (Německo) do Dubaje (Spojené arabské emiráty) v noci z 26. na 27. července 2013, z Dubaje do Tokia (Japonsko) dne 29. července 2013, ze Singapuru (Singapur) do Dubaje v noci z 23. na 24. srpna 2013 a z Dubaje do Frankfurtu (Německo) dne 24. srpna 2013. Lety spojující Düsseldorf, Dubaj a Tokio měl absolvovat v první třídě, kdežto lety spojující Singapur, Dubaj a Frankfurt v business třídě. Letenka uváděla odděleně „tarif“ všech letů zakoupených S. Mennensem, tj. 2371 eur, příslušné jednotlivé „daně a poplatky“ a „součet“ těchto údajů, tj. 2471,92 eur, avšak neuváděla jednotlivě cenu každého z předmětných letů.
23

Předkládající soud, který odkazuje na rozsudek ze dne 14. prosince 2006, Nokia (C‑316/05, EU:C:2006:789), má za to, že případně vyvstává rovněž otázka, zda nepředložení návrhu žalobkyně ve věci v původním řízení směřujícího k zákazu pokračovat v jednání, které představuje porušení ochranné známky, může představovat „zvláštní důvod“ ve smyslu čl. 102 odst. 1 první věty nařízení č. 207/2009, který by ospravedlnil, aby tento soud mohl prvnímu žalobnímu návrhu uvedené žalobkyně vyhovět, aniž by musel vydat příkaz ukládající tento zákaz.
30

Taková vnitrostátní právní úprava, která stanoví absolutní limit nákladů na pomoc advokáta, jako je úprava dotčená ve věci v původním řízení, musí tudíž zajistit, aby tento limit odrážel skutečné sazby, které se používají v případě služeb advokáta v oblasti duševního vlastnictví, a dále, aby strana, která neměla ve sporu úspěch, hradila přinejmenším podstatnou a přiměřenou část nákladů, které skutečně vynaložila strana, která měla ve sporu úspěch. Taková právní úprava, zejména za předpokladu, že uvedený limit by nebyl dostatečně vysoký, by totiž nemohla vyloučit, že dojde k situaci, kdy částka těchto nákladů značně převýší stanovený limit, jakož i to, že náhrada, kterou by mohla strana, která měla ve sporu úspěch, požadovat, by byla nepřiměřená, případně zanedbatelná, což by zbavovalo článek 14 směrnice 2004/48 užitečného účinku.
32

Soudní dvůr tak měl za to, že ačkoliv určité spory mezi orgánem veřejné správy a osobou soukromého práva mohou spadat do působnosti nařízení č. 44/2001, je tomu jinak, jestliže orgán veřejné správy jedná v rámci výkonu veřejné moci (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 11. dubna 2013, Sapir a další, C‑645/11, EU:C:2013:228, bod 33 a citovaná judikatura, jakož i ze dne 12. září 2013, Sunico a další, C‑49/12, EU:C:2013:545, bod 34).
11

Bod 31 odůvodnění rozhodnutí 2011/278 uvádí: „Vzhledem k tomu, že v odvětví energetiky by se od roku 2013 mělo stát výlučné dražení povolenek pravidlem a zároveň s ohledem na schopnost tohoto odvětví přesouvat zvýšené náklady na oxid uhličitý, a dále k tomu, že na výrobu elektřiny by neměly být přidělovány bezplatné povolenky, s výjimkou přechodného přidělování bezplatných povolenek na modernizaci výroby elektřiny a na výrobu elektřiny z odpadních plynů, by se toto rozhodnutí nemělo vztahovat na bezplatné přidělování povolenek na emise vznikající při výrobě či spotřebě elektřiny. Nicméně podle čl. 10a odst. 6 směrnice [2003/87] odvětví nebo pododvětví, u nichž se má za to, že jim hrozí značné riziko úniku uhlíku, mohou obdržet kompenzaci nákladů spojených s emisemi skleníkových plynů, které se promítají do cen elektřiny, na základě finančních opatření přijatých členskými státy v souladu s platnými a připravovanými pravidly státní podpory, která Komise v této oblasti přijme.“
1

Kasačním opravným prostředkem se Apple and Pear Australia Ltd a Star Fruits Diffusion domáhají zrušení rozsudku Tribunálu Evropské unie ze dne 25. března 2015, Apple and Pear Australia a Star Fruits Diffusion v. OHIM – Carolus C. (English pink) (T‑378/13, dále jen „napadený rozsudek“, EU:T:2015:186), v rozsahu, v němž Tribunál uvedeným rozsudkem zamítl jejich žalobu znějící na změnu rozhodnutí čtvrtého odvolacího senátu Úřadu Evropské unie pro duševní vlastnictví (EUIPO) ze dne 29. května 2013 týkajícího se námitkového řízení mezi nimi a společností Carolus C. BVBA (dále jen „sporné rozhodnutí“).
17

Dne 30. června 2008 podala Argos k nizozemským celním orgánům žádost podle článku 85 celního kodexu za účelem povolení k využití režimu pasivního zušlechťovacího styku. Tato společnost zamýšlela propustit do tohoto režimu benzín pocházející ze Společenství, určený k vývozu za účelem přimíšení do bioethanolu pocházejícího ze třetího státu, který nebyl v Unii propuštěn do volného oběhu. Tímto smíšením v poměru přibližně 15 jednotek benzínu k 85 jednotkám bioethanolu by Argos získala ethanol 85 (dále jen „E85“), biopalivo použitelné v určitých upravených vozidlech, tzv. vozidlech na „flex fuel“.
7

Článek 6 směrnice o stanovištích uvádí: „1. Pro zvláštní oblasti ochrany stanoví členské státy nezbytná ochranná opatření zahrnující v případě potřeby odpovídající plány péče vypracované speciálně pro dané lokality nebo integrované do jiných plánů rozvoje a vhodná opatření právního, správního nebo smluvního charakteru, která odpovídají ekologickým požadavkům typů přírodních stanovišť uvedených v příloze I a druhů uvedených v příloze II, jež se na těchto lokalitách vyskytují. 2. Členské státy přijmou vhodná opatření, aby v oblastech zvláštní ochrany vyloučily poškozování přírodních stanovišť a stanovišť druhů ani k vyrušování druhů, pro něž jsou tato území určena, pokud by takové vyrušování mohlo být významné ve vztahu k cílům této směrnice. 3. Jakýkoli plán nebo projekt, který s určitou lokalitou přímo nesouvisí nebo není pro péči o ni nezbytný, avšak bude mít pravděpodobně na tuto lokalitu významný vliv, a to buď samostatně, nebo v kombinaci s jinými plány nebo projekty, podléhá odpovídajícímu posouzení jeho důsledků pro lokalitu z hlediska cílů její ochrany. S přihlédnutím k výsledkům uvedeného hodnocení důsledků pro lokalitu a s výhradou odstavce 4 schválí příslušné orgány příslušného státu tento plán nebo projekt teprve poté, co se ujistí, že nebude mít nepříznivý účinek na celistvost příslušné lokality, a co si v případě potřeby opatří stanovisko široké veřejnosti. 4. Pokud navzdory negativnímu výsledku posouzení důsledků pro lokalitu musí být určitý plán nebo projekt z naléhavých důvodů převažujícího veřejného zájmu, včetně důvodů sociálního a ekonomického charakteru, přesto uskutečněn a není-li k dispozici žádné alternativní řešení, zajistí členský stát veškerá kompenzační opatření nezbytná pro zajištění ochrany celkové soudržnosti sítě NATURA 2000. O přijatých kompenzačních opatřeních uvědomí Komisi. Jestliže se na dotyčné lokalitě vyskytují prioritní typy přírodních stanovišť a/nebo prioritní druhy, pak mohou být uplatněny pouze důvody související s ochranou lidského zdraví a veřejné bezpečnosti s nesporně příznivými důsledky mimořádného významu pro životní prostředí nebo jiné naléhavé důvody převažujícího veřejného zájmu podle stanoviska Komise.“
12

První dohoda uzavřená dne 20. října 2010 zněla: „1. Obecná ujednání Situace v žádném případě neumožňuje městu Vídeň pokračovat ve využívání služeb H. Mascheka na pozici vedoucího odboru nad rámec období uvedeného níže. V souvislosti s odchodem H. Mascheka do důchodu plánovaným na 1. října 2011 se s ním město Vídeň dohodlo na následujícím: 2. Žádost o důchod ze dne 1. října 2011 Hans Maschek předloží do konce roku písemnou žádost o odchod do důchodu s účinností od 1. října 2011. 3. Pozice vedoucího odboru Aby byl zajištěn plynulý přechod, Hans Maschek bude dále zastávat pozici vedoucího odboru až do dne 31. prosince 2011. Do tohoto data vyčerpá pět až šest týdnů ze své dovolené za kalendářní rok. Dovolená se rozdělí do konce října v souladu s Wiener Linien (pokyny města Vídně). Dne 1. ledna 2011 bude H. Maschek uvolněn z pozice vedoucího odboru. 4. Ukončení výkonu služby Ode dne 1. ledna 2011 Magistrát – Personální oddělení technických služeb města Vídně přestane využívat služeb H. Mascheka, který si ponechá svůj plat.“
7

Bod 9 a 16 až 18 odůvodnění směrnice 92/85 uvádějí: „vzhledem k tomu, že ochrana bezpečnosti a zdraví těhotných zaměstnankyň a zaměstnankyň krátce po porodu nebo kojících zaměstnankyň by neměla vyústit v nepříznivé zacházení s nimi na trhu práce ani se nepříznivě dotýkat směrnic o rovném zacházení pro muže a ženy; [...] vzhledem k tomu, že opatření pro organizaci práce týkající se ochrany zdraví těhotných zaměstnankyň a zaměstnankyň krátce po porodu nebo kojících zaměstnankyň by se míjela účinkem, pokud by nebyla doprovázena zachováním práv vyplývajících z pracovní smlouvy, včetně zachování odměny nebo nároku na odpovídající dávku; vzhledem k tomu, že by se opatření týkající se mateřské dovolené rovněž míjela účinkem, pokud by nebyla provázena zachováním práv vyplývajících z pracovní smlouvy nebo nároku na odpovídající dávku; vzhledem k tomu, že pojem přiměřená dávka v případě mateřské dovolené musí být považován za technickou otázku za účelem stanovení minimální úrovně ochrany a v žádném případě by neměl být vykládán užíváním analogie mezi těhotenstvím a nemocí.“
38

Rechtbank Den Haag (soud v Haagu) konstatuje, že pokud by se mělo použít pravidlo pro určení příslušnosti uvedené v článku 4.6 ÚBDV, znamenalo by to, že není pro rozhodování tohoto sporu příslušný. Pokud by naproti tomu mělo mít přednost pravidlo pro určení příslušnosti uvedené v čl. 22 bodu 4 nařízení č. 44/2001, příslušný by být mohl.