ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
58

H & S tvrdí, že se Soud dopustil porušení článku 239 celního kodexu tím, že od dovážející společnosti požadoval, aby její řádná péče zašla až ke zpochybnění sazebního zařazení provedeného její celní správou. Avšak v tomto případě tato společnost neviděla důvody pro takový postup, protože jednak se jí zařazení „nepečených“ výrobků pod sazební podpoložku 19019099 zdálo být v souladu s KN, a jednak se nařízení o sazebním zařazení týká pouze výrobků „pečených“. Navrhovatelka měla dále za to, že od subjektu nelze vyžadovat, aby se seznámil s použitelnými ustanoveními v různých jazykových verzích zveřejněných v Úředním věstníku Evropských společenství. Dle jejího názoru tedy tím, že pokračovala v celním prohlášení pod podpoložkou 19019099 KN, které bylo přijímáno celní správou, jednala s řádnou péčí. Mimoto, jestliže mohlo dojít k nedbalosti, jedná se o čin jejího celního zástupce a neměl by jí být přičítán. A konečně se H & S domnívá, že i když by jí mohla být dokázána nedbalost, šlo by o nedbalost minimální vzhledem k té, které se dopustila uvedená celní správa.
66

Pokud se tedy vnitrostátní soud dozví během řízení u něj zahájeného o předložení věci Komisi podle článků 220 nebo 239 celního kodexu, jako v projednávaném případě Gerechtshof te Amsterdam v řízení o žalobě proti rozhodnutí o výběru dovozního cla, nesmí přijmout rozhodnutí, která půjdou proti zamýšlenému rozhodnutí Komise uplatňujícímu uvedené články (viz obdobně rozsudky ze dne 28. února 1991, Delimitis, C-234/89, Recueil, s. I-935, bod 47, jakož i ze dne , Masterfoods a HB, C-344/98, Recueil, s. I-11369, bod 51). Toto implikuje, že předkládající soud, který svým posouzením nemůže nahradit posouzení Komise, může přerušit řízení do doby, než Komise přijme rozhodnutí (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne , De Haan, C-61/98, Recueil, s. I-5003, bod 48).
48

Soudní dvůr ve výše uvedeném rozsudku Bidar uvedl, že ačkoliv mají členské státy při organizaci a uplatňování svých systémů sociální pomoci projevovat určitý stupeň finanční solidarity se státními příslušníky jiných členských států, je každému členskému státu dovoleno dbát na to, aby se udělení podpor směřujících k pokrytí životních nákladů studentů pocházejících z jiných členských států nestalo nepřiměřenou zátěží, která by mohla mít důsledky na celkovou úroveň podpory, která může být udělena tímto státem (viz výše uvedený rozsudek Bidar, bod 56).
3

Čtrnáctý bod odůvodnění této směrnice uvádí: „Směrnice 97/33/ES stanovila okruh povinností, které by měly být uloženy podnikům s významnou tržní silou, zejména: průhlednost, nediskriminace, oddělené účetnictví, přístup a regulace cen včetně nákladové orientace. Tento okruh možných povinností by měl být zachován, ale mimo to by měl být stanoven jako maximální soubor povinností, které lze uplatňovat vůči podnikům, aby se zabránilo nadměrné regulaci. V zájmu dodržení mezinárodních závazků nebo práva Společenství by výjimečně mohlo být vhodné ukládat povinnosti týkající se přístupu nebo propojení všem účastníkům trhu, jak je tomu nyní u systémů podmíněného přístupu k digitálním televizním službám.“
19

Naproti tomu BIDS tvrdí, že uvedené dohody nespadají do kategorie svým cílem protiprávních jednání, ale měly by se naopak analyzovat s ohledem na jejich konkrétní účinky na trh. Uvádí, že dohody BIDS jednak nesledují protisoutěžní cíl, a jednak nemají škodlivé následky pro spotřebitele, jakož i obecněji pro hospodářskou soutěž. Upřesňuje, že cílem těchto dohod není ohrožovat hospodářskou soutěž a blahobyt spotřebitelů, ale racionalizovat odvětví hovězího a telecího masa, aby se zvýšila jeho konkurenceschopnost tím, že se sníží přebytek výrobní kapacity, aniž by se nicméně zcela odstranil.
46

Podmínka absolutní nemožnosti provedení není splněna, pokud žalovaný členský stát pouze sdělí Komisi právní, politické nebo praktické obtíže provedení uvedeného rozhodnutí, aniž by přijal skutečná opatření vůči dotčeným podnikům za účelem navrácení podpory a aniž by navrhl Komisi alternativní způsoby provedení rozhodnutí, které by umožnily překonání obtíží (viz zejména rozsudek ze dne 14. prosince 2006, Komise v. Španělsko, C-485/03 až C-490/03, Sb. rozh. s. I-11887, bod 74 a citovaná judikatura).
9

Článek 12 přílohy XIII služebního řádu stanoví: „1. V období od 1. května 2004 do 30. dubna 2006 se odkazy na platové třídy ve funkční skupině AST a AD v čl. 31 odst. 2 a 3 služebního řádu provádějí takto: — AST 1 až AST 4: C *1 až C *2 a B *3 až B *4 — AD 5 až AD 8: A *5 až A *8 — AD 9, AD 10, AD 11, AD 12: A *9, A *10, A *11, A *12. 2. V případě úředníků přijatých na základě seznamů vhodných kandidátů, kteří absolvovali výběrová řízení vyhlášená před 1. květnem 2004, se nepoužije čl. 5 odst. 3 služebního řádu. 3. Úředníci, kteří byli před 1. květnem 2006 zařazeni do seznamu vhodných kandidátů a byli přijati do služebního poměru v období od 1. května 2004 do 30. dubna 2006, budou zařazeni: — v případě, že byl seznam sestaven pro kategorii A*, B* nebo C*, do platové třídy vyhlášené ve výběrovém řízení; — v případě, že byl seznam sestaven pro kategorii A, LA, B nebo C, do platové třídy v souladu s následující tabulkou: Platová třída při výběrovém řízení Platová třída při přijetí do služebního poměru A 8/LA 8 A *5 A 7/LA 7 a A 6/LA 6 A *6 A5/LA 5 a A 4/LA 4 A *9 A 3/LA 3 A *12 A 2 A *14 A 1 A *15 B 5 a B 4 B *3 B 3 a B 2 B *4 C 5 a C 4 C *1 C 3 a C 2 C *2“
20

Soud konečně odkázal na sdělení Komise o určení pravidel použitelných na posouzení protiprávních státních podpor (Úř. věst. 2002, C 119, s. 22), podle kterého se Komise rozhodla posuzovat slučitelnost těchto podpor se společným trhem s ohledem na pravidla platná ke dni jejich poskytnutí. Soud se domníval, že pokud by oznámené záměry podpor měly být naopak posuzovány s ohledem na pravidla platná ke dni přijetí rozhodnutí Komise, které se jich týká, podněcovalo by to členské státy k tomu, aby nedodržovaly své procesní povinnosti, jestliže zamýšlí poskytnout podporu, v případě které hrozí, že se použitelná právní úprava zpřísní.
10

Sporné rozhodnutí je v napadeném rozsudku citováno takto: „10 [Sporné] rozhodnutí v pozměněném znění stanoví: ‚Článek 1 Státní podpora formou preferenční ceny pozemku a preferenční sazby poplatku za odvádění a čištění odpadních vod, kterou Francie poskytla společnosti Scott ve výši 39,58 milionu FRF (6,03 milionu eur) nebo, vyjádřeno aktualizovanou hodnotou, ve výši 80,77 milionu FRF (12,3 milionu eur), co se týče preferenční ceny pozemku […], je neslučitelná se společným trhem. Článek 2 1. Francie přijme veškerá nezbytná opatření k tomu, aby příjemce podpory uvedené v článku 1, která mu již byla protiprávně poskytnuta, tuto podporu navrátil. 2. Navrácení bude provedeno bezodkladně v souladu s postupy upravenými vnitrostátním právem, pokud umožňují okamžitý a účinný výkon tohoto rozhodnutí. Podpora, která má být navrácena, zahrnuje úroky od data, kdy byla dána k dispozici příjemci, až do data jejího navrácení. Úroky se vypočítají na základě referenční sazby používané pro výpočet ekvivalentu podpory v rámci podpor na regionální účely.‘ (neoficiální překlad) 11 Co se týče zdanění úroků, Komise uvedla (bod 239 odůvodnění [sporného] rozhodnutí: ‚[Z]a účelem obnovení předchozího stavu, pokud jde o hospodářské podmínky, jimž by byl podnik vystaven, pokud by mu neslučitelná podpora nebyla bývala poskytnuta, jsou francouzské orgány povinny přijmout veškerá nezbytná opatření k tomu, aby bylo odstraněno zvýhodnění vyplývající z podpory a podpora byla jejím příjemcem navrácena. […].‘(neoficiální překlad) 12 Aktualizovaná hodnota podpory, která má být navrácena, vypočítaná Komisí, a sice 80,77 milionu FRF (viz bod 10 výše), tak zohledňuje použití úrokové míry od data poskytnutí protiprávní podpory do data [sporného] rozhodnutí. Tato úroková míra odpovídá referenční sazbě používané Komisí pro vyhodnocení prvku veřejných dotací ve Francii, jenž představuje podporu, a sice ‚5,7 % od 1. ledna 2000‘ (body 172 a 239 odůvodnění [sporného] rozhodnutí).“
33

Co se týče zneužívající povahy sazby obdobných poplatků, jejichž výše rovněž odpovídala procentnímu podílu obratu diskotéky, Soudní dvůr rozhodl, že celkovou povahu těchto poplatků lze v souvislosti se zákazem vysloveným v článku 82 ES napadnout pouze tehdy, pokud by téhož legitimního cíle, kterým je ochrana zájmů autorů, skladatelů a hudebních vydavatelů, bylo možné dosáhnout prostřednictvím jiných metod, jež by zároveň nevedly ke zvýšení nákladů na správu smluv a dohled nad užíváním chráněných hudebních děl (viz rozsudek ze dne 13. července 1989, Tournier, 395/87, Recueil, s. 2521, bod 45).
30

Z ustálené judikatury dále vyplývá, že výrazy použité pro stanovení osvobození v článku 13 šesté směrnice je třeba vykládat striktně, jelikož představují výjimky z obecné zásady, podle které je DPH vybírána za každé úplatné poskytnutí služeb uskutečněné osobou povinnou k dani (viz výše uvedené rozsudky Stichting Uitvoering Financiële Acties, bod 13, a Taksatorringen, bod 36, a rozsudek ze dne 14. června 2007, Horizon College, C-434/05, Sb. rozh. I-4793, bod 16). Nicméně výklad těchto výrazů musí být v souladu s cíli sledovanými těmito osvobozeními a musí splňovat požadavky zásady daňové neutrality, která je vlastní společnému systému DPH Toto pravidlo striktního výkladu tak neznamená, že by znění ustanovení o osvobozeních uvedených v článku 13 mělo být vykládáno způsobem, který vyloučí jejich účinky (výše uvedený rozsudek Horizon College, bod 16). Judikatura Soudního dvora nemá za cíl stanovit takový výklad, jaký by učinil stanovená osvobození od daně v praxi téměř nepoužitelnými (výše uvedený rozsudek Taksatorringen, bod 62).
12

Před tímto soudem žalobci v původním řízení tvrdili, že kód uvedený v identifikačním formuláři je správný, a podpůrně, že případnou odpovědnost za pochybení je třeba připisovat pouze původci odpadů. Provincia di Macerata uvedla, že podle ní nemohou být při dočasném skladování odpady spadající pod různé kódy smíchány. Jinak by se jednalo o činnost nakládání s odpady, která podléhá povolení. Mimoto uvedla, že za předpokladu, že by takové smíšení odpadů bylo přípustné, uplatňoval by se kód 15 01 06, odpovídající „směsným obalům“, pouze na obaly „z více materiálů“, a nikoli na odpady tvořené nashromážděnými obaly z různého materiálu.
11

Článek 120 sedmý až devátý pododstavec francouzského code de justice militaire pour l’armée de terre français (vojenský soudní řád pro pozemní armádu) (JORF ze dne 15. března 1928), ve znění platném dne 26. ledna 1961, stanoví: „Rozsudek vydaný v nepřítomnosti v řádné formě se […] doručuje osobě, která byla odsouzena v nepřítomnosti, nebo do místa jejího bydliště. Osoba, která byla odsouzena v nepřítomnosti, může do pěti dnů od tohoto doručení podat odpor. Poté, co tato lhůta uplyne, aniž by byl podán odpor, rozsudek je považován za vydaný v kontradiktorním řízení. Nicméně pokud nedošlo k osobnímu doručení nebo pokud z aktů k provedení rozsudku nevyplývá, že odsouzený se o něm dozvěděl, je odpor přípustný až do uplynutí lhůty pro promlčení trestu.“
2)

Jestliže funkce kopírování zajišťovaná zařízeními dotčenými v původním řízení je oproti funkcím tisku a skenování vedlejší, musí být tato zařízení považována za jednotky zařízení pro automatizované zpracování dat ve smyslu poznámky 5 B) ke kapitole 84 kombinované nomenklatury, která tvoří přílohu I nařízení č. 2658/87, ve znění nařízení č. 1719/2005, přičemž tyto jednotky na základě poznámky 5 C) k této kapitole spadají, pokud jsou předmětem celního prohlášení odděleně, do čísla 8471. V takovém případě musí být příslušná podpoložka určena na základě poznámky 3 ke třídě XVI uvedené nomenklatury. Naproti tomu, pokud je význam této funkce kopírování rovnocenný oběma ostatním funkcím, musí být tato zařízení zařazena na základě bodu 3 b) všeobecných pravidel do čísla, jež odpovídá jednotce, která těmto zařízením dává jejich podstatné rysy. Pokud by se toto určení ukázalo jako nemožné, musí být uvedená zařízení zařazena na základě bodu 3 c) všeobecných pravidel do čísla 9009.
58

Naopak ve zvláštních případech mohou požadavky podniku přimět zaměstnavatele, aby sám zajistil poskytování stravy (viz, per analogiam s dopravou zaměstnanců do místa výkonu práce zajišťovanou zaměstnavatelem, výše uvedený rozsudek Fillibeck, body 29 a 30).
16

Jelikož podíly držené v C-GmbH společností A.T., její mateřskou společností, byly společností G-SA oceněny v její obchodní a účetní rozvaze nikoliv jejich účetní hodnotou, jaká byla vedena až do té doby v daňové rozvaze společnosti A.T., ale tržní cenou, jaká byla stanovena ve smlouvě o převodu podílů, Finanzamt zamítl na základě § 23 odst. 4 první věty a § 20 odst. 4 první věty UmwSTG, jakož i na základě příslušného pokynu Bundesministerium der Finanzen (spolkové ministerstvo financí, dále jen „BMF“), společnosti A.T. v rámci jejího zdanění za rok 2000 zachovat pro akcie, jež jí byly výměnou přiděleny v kapitálu G-SA, původní účetní hodnoty převedených podílů v C-GmbH. Finanzamt tedy považoval převodní operaci za zdanitelnou, a zdanil proto kapitálový zisk z převodu, který odpovídá rozdílu mezi pořizovacími náklady na podíly v C-GmbH a jejich tržní hodnotou.
84

Z výše uvedeného zejména vyplývá, že neexistence jakýchkoli důsledných opatření k provedení směrnice 2001/18 Francouzskou republikou až do přijetí prováděcích opatření z března 2007 nevykazuje tentýž stupeň závažnosti, zejména pokud jde o ochranu životního prostředí, lidského zdraví, volný pohyb zboží a dotčené veřejné a soukromé zájmy, jaký by vyplynul ze situace, ve které by nebylo do právního řádu dotčeného členského přijato žádné opatření k provedení právní úpravy Společenství sledující cíle takové důležitosti, jako jsou cíle, které charakterizují uvedenou směrnici, bez ohledu na existenci rozsudku Soudního dvora, kterým bylo určeno nesplnění povinností uvedeného členského státu.
26

Článek 4 odst. 4 písm. a) směrnice zavádí ve prospěch ochranných známek s dobrým jménem širší ochranu, než která je stanovena v odstavci 1 téhož článku. Zvláštní podmínkou této ochrany je užívání pozdější ochranné známky bez řádného důvodu, které protiprávně těží nebo by těžilo z rozlišovací způsobilosti nebo dobrého jména starší ochranné známky nebo jim působí nebo by působilo újmu (viz v tomto smyslu, pokud jde o čl. 5 odst. 2 směrnice, výše uvedené rozsudky Marca Mode, bod 36; Adidas-Salomon a Adidas Benelux, bod 27, jakož i rozsudek ze dne 10. dubna 2008, adidas a adidas Benelux, C-102/07, Sb. rozh. s. I-2439, bod 40).
10

Vaasan hallinto-oikeus žalobu zamítl. Usoudil zejména, že uskutečnění cílů směrnice 2000/76 by mohlo být ohroženo, pokud by její oblast působnosti byla vykládána tak úzce, že by požadavky směrnice neplatily pro spalování předzpracovaného odpadu. Tento soud se nicméně domníval, že plynový generátor nelze, jakožto zvláštní funkční jednotku, považovat za spalovací zařízení ve smyslu směrnice 2000/76, protože zplynování je tepelným zpracováním, a aby mohlo být zařízení považováno za spalovací zařízení, muselo by disponovat spalovací linkou.
2)

V případě kladné odpovědi na první otázku, může být takové omezení odůvodněno buď nezbytností zachování soudržnosti systému ‚daňové integrace‘, zejména mechanismu daňové neutralizace vnitroskupinových operací, s ohledem na důsledky systému, který by spočíval v tom, že by byla dceřiná společnost usazená v jiném členském státě považována za patřící do skupiny pouze pro potřeby podmínky nepřímého vlastnictví vnukovské společnosti, přičemž by se na ni nevztahoval režim skupiny, jelikož nepodléhá francouzské dani, anebo jakýmkoli jiným naléhavým důvodem obecného zájmu?“
25

V rámci tohoto řízení se sice předkládající soud výslovně nevyjádřil, pokud jde o otázku, zda a do jaké míry by jej rozsudek Soudního dvora při řešení sporu v původním řízení zavazoval. Skutečnost, že se tento soud obrátil na Soudní dvůr, aby mu položil předběžnou otázku, a že v této otázce založil vztah mezi vnitrostátní právní úpravou a směrnicí 90/435, však vede k závěru, že zmíněný rozsudek bude pro uvedený soud závazný. Vysvětlení poskytnutá v tomto ohledu belgickou vládou během jednání neobsahují objektivní údaje výslovně ukazující na to, že by tomu tak nebylo.
9

Článek 2 zákona 3021/2002, nazvaný „Zákaz zadávání veřejných zakázek podnikům sdělovacích prostředků/uzavírání veřejnoprávních smluv s podniky sdělovacích prostředků“, stanoví: „1. Je zakázáno zadávat veřejné zakázky podnikům sdělovacích prostředků a uzavírat s nimi veřejnoprávní smlouvy. Totéž se týká jejich společníků, významných akcionářů, členů statutárních orgánů a vrcholových řídících pracovníků těchto podniků. Dále je zakázáno zadávat veřejné zakázky, a uzavírat s nimi veřejnoprávní smlouvy, podnikům, jejichž společníky, významnými akcionáři, členy statutárních orgánu nebo vrcholovými řídícími pracovníky jsou podniky sdělovacích prostředků nebo jejich společníci, významní akcionáři, členové statutárních orgánů a vrcholoví řídící pracovníci. 2. Zákaz zadávání veřejných zakázek se týká rovněž: a) manželů a příbuzných, a to neomezeně, pokud jde o linii přímou, a do čtvrtého stupně, pokud jde o linii pobočnou, a fyzických osob spadajících do odstavce 1, pokud nejsou schopni prokázat, že nejsou na těchto osobách hospodářsky závislé; b) jakéhokoliv jiného prostředníka; c) společníků a významných akcionářů společníků a významných akcionářů spadajících do odstavce 1; d) jakýchkoliv fyzických nebo právnických osob, které, aniž by byly akcionáři, přímo či nepřímo ovládají jeden nebo více podniků sdělovacích prostředků nebo mají přímo či nepřímo podstatný vliv na rozhodnutí přijímaná statutárními orgány nebo vrcholovými řídícími pracovníky, týkající se řízení nebo obecného chodu těchto podniků. […]“
13

Zadruhé jde o podporu na vybavení, která je podrobněji upravena v článku 14 uvedeného nařízení. Tato podpora, která je poskytována místním rozhlasovým stanicím s ohledem na jimi předložené podklady, nemůže být poskytnuta v době do pěti let od přiznání zřizovacího příspěvku a může být přiznána pouze jednou za pět let. Její výše může dosáhnout nejvýše 50 % částky odpovídající výši dotčené investice a je rovněž omezena na 100000 FF.
32

Pokud jde o společnosti, je třeba uvést, že jejich sídlo ve smyslu článku 58 Smlouvy slouží k určení, podobně jako státní příslušnost fyzických osob, jejich vazby s právním řádem některého členského státu. Připuštění toho, že by členský stát usazení mohl volně uplatňovat rozdílné zacházení z pouhého důvodu, že se sídlo společnosti nachází v jiném členském státě, by zbavilo článek 52 Smlouvy jeho smyslu. Cílem svobody usazování tak je zaručení výhody tuzemského zacházení v hostitelském členském státě tím, že zakazuje jakoukoli diskriminaci založenou na místě sídla společností (viz výše uvedené rozsudky Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, bod 43; Denkavit Internationaal a Denkavit France, bod 22, a ze dne 26. června 2008, Burda, C-284/06, Sb. rozh. s. I-4571, bod 77).
„(37)

vzhledem k tomu, že zpracování osobních údajů pro účely žurnalistiky nebo uměleckého či literárního vyjádření, zejména v audiovizuální oblasti, by mělo opravňovat k výjimce z některých ustanovení této směrnice nebo k jejich omezení v míře nezbytné pro vytvoření souladu základních práv jednotlivců se svobodou projevu, zejména se svobodou získávat nebo sdělovat informace tak, jak to zejména zaručuje článek 10 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod; že tedy přísluší členským státům, aby pro účely udržování rovnováhy mezi základními právy stanovily nezbytné výjimky a omezení, pokud jde o obecná opatření týkající se oprávněnosti zpracování údajů, o opatření týkající se předávání údajů do třetích zemí a pravomocí orgánů dozoru, aniž by nicméně stanovily výjimky z opatření pro zajištění bezpečnosti zpracování; že by bylo rovněž vhodné svěřit alespoň příslušnému orgánu dozoru v této oblasti některé pravomoci dodatečně [vykonávané a posteriori], které budou spočívat například v pravidelném zveřejňování zprávy nebo v předávání věcí soudním orgánům.“
6

Nařízení č. 261/2004 obsahuje zejména následující body odůvodnění: „(1) Činnost Společenství v oblasti letecké dopravy [by měla] mimo jiné směřovat k zajištění vysoké úrovně ochrany cestujících. Kromě toho by měl být obecně brán zásadní zřetel na požadavky ochrany spotřebitele. (2) Odepření nástupu na palubu a zrušení nebo významné zpoždění letů způsobuje cestujícím závažné potíže a nepohodlí. […] (12) Obtíže a nepohodlí způsobené cestujícím zrušením jejich letů by se měly […] zmírnit. Toho by mělo být dosaženo povinností dopravců informovat cestující o zrušení letu před plánovaným časem odletu a navíc jim nabídnout přiměřené přesměrování tak, aby cestující mohli provést jiná opatření. Pokud tak neučiní, měli by letečtí dopravci cestující odškodnit s výjimkou případu, kdy ke zrušení letu dojde za mimořádných okolností, kterým by nebylo možné zabránit, i kdyby byla všechna přiměřená opatření přijata. […] (14) Stejně jako podle Montrealské úmluvy by měly být povinnosti provozujících leteckých dopravců omezeny nebo vyloučeny v případech, kdy byla událost způsobena mimořádnými okolnostmi, kterým by nebylo možné zamezit i kdyby byla přijata všechna přiměřená opatření. Tyto mimořádné okolnosti se mohou vyskytnout zejména v případech politické nestability, povětrnostních podmínek neslučitelných s uskutečněním dotčeného letu, bezpečnostních rizik, neočekávaných nedostatků letové bezpečnosti a stávek, které postihují provoz provozujícího leteckého dopravce. (15) Za vznik mimořádných okolností by se měl považovat případ, kdy dopad rozhodnutí [o] řízení letového provozu, které se vztahuje k jednotlivému letadlu v určitý den, vyvolá velké zpoždění, zpoždění do dalšího dne nebo zrušení jednoho nebo více letů uvedeného letadla, i když byla dotčeným leteckým dopravcem přijata všechna přiměřená opatření, aby zabránil zpoždění nebo zrušení.“
42

Uplatnění tohoto článku na takové rozhodnutí o zastavení trestního stíhání, jaké bylo přijato v původním řízení, by přitom vedlo k tomu, že by v jiném smluvním státě, ve kterém by možná bylo k dispozici více důkazů, bránilo všem konkrétním možnostem stíhání a případně uložení sankcí osobě z důvodu jejího protiprávního jednání, ačkoli takové možnosti nebyly vyloučeny v prvním smluvním státě, ve kterém není dotčená osoba považována za pravomocně odsouzenou ve smyslu vnitrostátního práva tohoto státu.
44

Předkládajícímu soudu přísluší vyložit v co největším možném rozsahu své vnitrostátní právo ve světle znění a účelu šesté směrnice, aby bylo dosaženo výsledků jí sledovaných, s tím, že upřednostní výklad vnitrostátních pravidel, který je co nejvíce v souladu s tímto cílem, aby se tak dospělo k řešení, jež je slučitelné s ustanoveními uvedené směrnice (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 4. července 2006, Adeneler a další, C-212/04, Sb. rozh. s. I-6057, bod 124) a nepoužít žádné ustanovení vnitrostátního práva, jež by s ním bylo v rozporu (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 22. listopadu 2005, Mangold, C-144/04, Sb. rozh. s. I-9981, bod 77).
42

Pokud jde o mechanismus odkazu zakotvený uvedenou právní úpravou, je třeba uvést, že Soudní dvůr při výkladu článku 49 ES rozhodl, že výhoda povinnosti zařazení do nabídky nemůže být automaticky přiznána všem televizním kanálům vysílaným stejným soukromým subjektem televizního vysílání, ale musí být striktně omezena na ty, jejichž celkový obsah programů je způsobilý takový cíl uskutečnit. Mimoto počet kanálů vyhrazených soukromým subjektům televizního vysílání majícím uvedenou výhodu nesmí zjevně překročit to, co je nezbytné pro uskutečnění tohoto cíle (viz výše uvedený rozsudek United Pan-Europe Communications Belgium a další, bod 47).
48

Článek 8 odst. 2 druhý pododstavec směrnice 91/553 však vyjmenovává tři kategorie zaměstnanců, kterým nelze tuto formalitu předepsat, a sice zaměstnance vyslané do ciziny, zaměstnance, na jejichž pracovní poměr se nevztahuje kolektivní smlouva odpovídajícího odvětví, a zaměstnance s dočasnou pracovní smlouvou nebo dočasným pracovním poměrem. Je třeba mít za to, jak navrhl generální advokát v bodě 39 svého stanoviska, že výjimka takto stanovená zákonodárcem Společenství odpovídá snaze zabránit, aby oznámení bylo nadbytečnou formalitou, která by v praxi ztěžovala nebo znemožňovala dotčenému zaměstnanci přístup k soudní ochraně.