ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Článek 148 písm. c) nařízení č. 2913/92, kterým se vydává celní kodex Společenství, musí být vykládán v tom smyslu, že v rámci žádosti o povolení k využití režimu pasivního zušlechťovacího styku je třeba za účelem posouzení, zda jsou splněny hospodářské podmínky, na které je vázáno využití tohoto režimu, vzít v úvahu nejen zásadní zájmy výrobců výrobků podobných hotovým výrobkům ve Společenství, které jsou výsledkem předpokládaných zušlechťovacích operací, ale rovněž zásadní zájmy výrobců ve Společenství produkujících výrobky podobné surovinám nebo meziproduktům, které nejsou zbožím Společenství, které jsou určeny k zapracování do zboží Společenství dočasně vyváženého během těchto operací.

Hospodářské podmínky upravené v čl. 148 písm. c) nařízení č. 2913/92, na které je vázáno využití režimu pasivního zušlechťovacího styku, totiž slouží k tomu, aby celním orgánům umožnily posoudit, zda využití režimu pasivního zušlechťovacího styku je v podstatě příznivé pro unijní průmysl, a přitom zajistit, aby výhody, které vyplývají z využití uvedeného systému pro subjekt, neměly za následek naopak nevýhody významné pro ostatní unijní výrobce. Zmíněné hospodářské podmínky musí být vykládány způsobem, který umožňuje celním orgánům vzít plně v úvahu takovéto střety zájmů v unijním průmyslu.

Pokud jde o tyto střety zájmů, okolnosti, kdy požadovaná operace zušlechťovacího styku vyžaduje zakomponování do dočasně vyváženého zboží Společenství z velké části suroviny nepocházející ze Společenství, a kdy clo vztahující se na tuto surovinu je podstatně vyšší než clo, které by bylo použitelné na zušlechtěný výrobek získaný z této operace, je třeba konstatovat, že využití režimu pasivního zušlechťovacího styku pro tuto operaci by mohlo vážně poškodit zásadní zájmy subjektů vyrábějících v Unii zmíněnou surovinu.

Uskutečnění téže operace zušlechťovacího styku mimo Unii by totiž umožnilo takovému subjektu dovést do Unie část odpovídající této surovině, která by unikla placení cla, které se na ni použije a které se konkrétně snaží chránit uvedené výrobce Společenství proti takovým dovozům. V takové situaci by využití režimu pasivního zušlechťovacího styku sloužilo jako dodatečná výhoda subjektu požadujícího tento režim, která by spočívala v částečném osvobození od cla použitelného na zušlechtěný výrobek, a činila by tento typ operací ještě výhodnější, avšak nepříznivý pro zájmy unijních výrobců.

(viz body 41, 43, 44, 49 a výrok)
(viz bod 27)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 37–42)

Viz znění rozhodnutí.

Článek 3 odst. 1 písm. a) směrnice 2000/78, kterou se stanoví obecný rámec pro rovné zacházení v zaměstnání a povolání, a čl. 14 odst. 1 písm. a) směrnice 2006/54 o zavedení zásady rovných příležitostí a rovného zacházení pro muže a ženy v oblasti zaměstnání a povolání musí být vykládány v tom smyslu, že situace, kdy osoba, která podáním přihlášky na určité místo neusiluje o to, aby získala toto místo, nýbrž výlučně formální postavení uchazeče o místo, a to s jediným cílem domáhat se náhrady škody, nespadá do působnosti pojmu „přístup k zaměstnání nebo povolání“ ve smyslu těchto ustanovení a může být, jsou-li naplněny požadavky stanovené unijním právem, kvalifikována jako zneužití práva.

Tyto směrnice se totiž už podle znění vlastního názvu týkají zaměstnání a povolání.

Osoba, která se hlásí na určité místo za výše uvedených podmínek, přitom zjevně neusiluje o získání místa, o které se formálně uchází. Nemůže se tedy dovolávat ochrany, kterou poskytují směrnice 2000/78 a 2006/54. Opačný výklad by byl neslučitelný s cílem, který tyto směrnice sledují a který spočívá v tom, že bude každé osobě zajištěno rovné zacházení „v zaměstnání a povolání“ tím, že se jí poskytuje účinná ochrana proti některým druhům diskriminace, a to zejména pokud jde o „přístup k zaměstnání.“

Mimoto takovou osobu nelze za těchto podmínek považovat za „poškozeného“ ve smyslu článku 17 směrnice a článku 25 směrnice 2006/54 či „poškozenou osobu“, která utrpěla v zaměstnání a povolání „škodu“ ve smyslu článku 18 směrnice 2006/54.

(viz body 31, 35, 36, 44 a výrok)
(viz bod 48, výrok 1)

Směrnice 93/42, ve znění nařízení č. 1882/2003, musí být vykládána v tom smyslu, že účelem činnosti oznámeného subjektu v rámci postupu vztahujícího se k ES prohlášení o shodě je chránit konečné příjemce zdravotnických prostředků. Podmínky, ze kterých může zaviněné nesplnění povinností, které má tento subjekt v rámci tohoto postupu na základě této směrnice, založit jeho odpovědnost vůči těmto příjemcům, jsou dány vnitrostátním právem, s výhradou zásad rovnocennosti a efektivity.

V tomto ohledu je třeba bez dalšího připomenout, že Soudní dvůr již konstatoval, že ze skutečnosti, že směrnice ukládá určitým subjektům povinnosti dohledu, ani ze skutečnosti, že mezi cíli této směrnice figuruje rovněž cíl ochrany poškozených stran, nevyplývá, že uvedená směrnice má zakládat práva ve prospěch těchto stran v případě, že uvedené subjekty nesplní své povinnosti, a to platí obzvláště tehdy, pokud tato směrnice neobsahuje žádné výslovné pravidlo přiznávající taková práva (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 12. října 2004, Paul a další, C‑222/02, EU:C:2004:606, body 38 až 40). Rovněž je třeba konstatovat, že při neexistenci jakékoliv zmínky o podmínkách založení občanskoprávní odpovědnosti oznámených subjektů ve směrnici 93/42 nelze mít za to, že účelem této směrnice je upravit podmínky, za kterých mohou koneční uživatelé zdravotnických prostředků případně získat náhradu z důvodu zaviněného nesplnění povinností těchto subjektů.

(viz body 55, 56, výrok 2)
Věc C‑365/15

Wortmann KG Internationale Schuhproduktionen

proti

Hauptzollamt Bielefeld

(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Finanzgericht Düsseldorf)

„Řízení o předběžné otázce – Celní unie a společný celní sazebník – Vrácení dovozního cla – Nařízení (EHS) č. 2913/92 (celní kodex) – Článek 241 první pododstavec první odrážka – Povinnost členského státu stanovit placení úroků z prodlení i v případě nepodání žaloby k vnitrostátním soudům“

Shrnutí – rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 18. ledna 2017

Vlastní zdroje Evropské unie – Vrácení či prominutí dovozního nebo vývozního cla – Částky, které jednotlivec bezdůvodně odvedl z titulu dovozního cla stanoveného neplatným antidumpingovým nařízením – Povinnost zaplatit jednotlivci, který má nárok na vrácení, příslušné úroky

(Nařízení Rady č. 2913/92, článek 241)

Je-li dovozní clo, včetně antidumpingového cla, vráceno proto, že bylo vybráno v rozporu s unijním právem, což musí ověřit předkládající soud, mají členské státy povinnost, vyplývající z unijního práva, zaplatit jednotlivcům, kteří mají nárok na vrácení, příslušné úroky plynoucí ode dne, kdy tito jednotlivci odvedli vrácené clo.

V této souvislosti je třeba poznamenat, že čl. 241 věta první celního kodexu vskutku stanoví, že pokud celní orgány vrátí dovozní nebo vývozní clo nebo úvěrový úrok či úrok z prodlení vybraný při zaplacení cla, nejsou povinny platit úroky. Z tohoto ustanovení jako takového ovšem v takové situaci, jaká nastala ve věci v původním řízení, nemůže vyplývat, že by vnitrostátní právní úprava mohla platně stanovit, že částka vráceného dovozního cla se za dobu od zaplacení tohoto cla do jeho vrácení neúročí. Z historie vzniku článku 241 celního kodexu i z kontextu, do něhož toto ustanovení zapadá, totiž vyplývá, že na takové okolnosti, jaké nastaly ve věci v původním řízení, se toto ustanovení neuplatní.

V této souvislosti je třeba připomenout, že podle judikatury Soudního dvora přísluší vnitrostátním orgánům, aby ve svém právním řádu vyvodily důsledky ze zrušení nařízení o uložení antidumpingového cla nebo z prohlášení jeho neplatnosti, což by mělo za následek, že antidumpingová cla zaplacená na základě dotčeného nařízení již nebudou dlužná ze zákona ve smyslu čl. 236 odst. 1 celního kodexu a celní orgány budou podle tohoto ustanovení v zásadě povinny je vrátit, pokud jsou splněny podmínky, kterým takové vrácení podléhá, včetně podmínky stanovené v čl. 236 odst. 2 tohoto kodexu (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 27. září 2007, Ikea Wholesale, C‑351/04, EU:C:2007:547, bod 67, jakož i ze dne 18. března 2010, Trubowest Handel a Makarov v. Rada a Komise, C‑419/08 P, EU:C:2010:147, bod 25).

(viz body 24–26, 34, 39 a výrok)
Věc C‑275/15

ITV Broadcasting a další

proti

TVCatchup Limited a dalším

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division)]

„Řízení o předběžné otázce – Směrnice 2001/29/ES – Harmonizace určitých aspektů autorského práva a práv s ním souvisejících v informační společnosti – Článek 9 – Přístup ke kabelu vysílacích služeb – Pojem ‚kabel‘ – Další přenos vysílání poskytovatelů komerčního televizního vysílání třetí stranou prostřednictvím internetu – ‚Live streaming‘ “

Shrnutí – rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 1. března 2017

Sbližování právních předpisů – Autorské právo a práva s ním související – Směrnice 2001/29 – Harmonizace určitých aspektů autorského práva a práv s ním souvisejících v informační společnosti – Další používání jiných právních předpisů – Pojem „přístup ke kabelu vysílacích služeb“ – Vnitrostátní právní úprava, která stanoví, že v případě, kdy jsou díla vysílaná na televizních kanálech podléhajících veřejnoprávním povinnostem ihned dále pomocí kabelu, a to i prostřednictvím internetu, přenášena v oblasti jejich původního vysílání, nedochází k porušení autorského práva, spadá pod uvedené ustanovení a je tímto ustanovením dovolena

Vyloučení

(Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/29, bod 60 odůvodnění a články 5 a 9)

Článek 9 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/29/ES ze dne 22. května 2001 o harmonizaci určitých aspektů autorského práva a práv s ním souvisejících v informační společnosti, a konkrétně pojem „přístup ke kabelu vysílacích služeb“, musí být vykládán v tom smyslu, že vnitrostátní právní úprava, která stanoví, že v případě, kdy jsou díla vysílaná na televizních kanálech podléhajících veřejnoprávním povinnostem ihned dále pomocí kabelu, a to případně i prostřednictvím internetu, přenášena v oblasti jejich původního vysílání, nedochází k porušení autorského práva, nespadá pod uvedené ustanovení a není tímto ustanovením dovolena.

Z článku 9 směrnice 2001/29 vykládaného ve spojení s bodem 60 jejího odůvodnění vyplývá, jak podotkl generální advokát v bodech 37 a 38 svého stanoviska, že cílem tohoto ustanovení je umožnit další používání ustanovení v jiných oblastech, než je oblast harmonizovaná uvedenou směrnicí. Výklad článku 9 směrnice 2001/29, podle kterého by tento článek dovoloval takový další přenos, jako je přenos dotčený v původním řízení, bez souhlasu autorů v jiných případech, než v případech stanovených v článku 5 této směrnice, by přitom byl v rozporu nejen s cílem článku 9, nýbrž i s taxativností citovaného článku 5, a měl by tudíž nepříznivý dopad na uskutečňování hlavního cíle uvedené směrnice, jímž je zavedení vysoké úrovně ochrany autorů.

V této souvislosti není důležité, zda chráněná díla byla původně vysílána na televizních kanálech podléhajících veřejnoprávním povinnostem. Směrnice 2001/29 neposkytuje totiž základ, na němž by bylo možné odůvodnit poskytování nižší ochrany obsahu těchto kanálů.

(viz body 26–29 a výrok)
Článek 33 odst. 1 nařízení Rady (ES) č. 2038/1999 ze dne 13. září 1999 o společné organizaci trhů v odvětví cukru musí být vykládán v tom smyslu, že pro účely výpočtu průměrné ztráty je třeba vydělit celkovou výši skutečných nákladů spojených s náhradami za vývoz produktů spadajících pod toto ustanovení celkovým množstvím těchto vyvezených produktů bez ohledu na to, zda byly za tyto produkty skutečně vyplaceny náhrady.

Podle čl. 33 odst. 1 písm. d) nařízení č. 2038/1999 se průměrná ztráta rovná rozdílu mezi celkovou výší náhrad a celkovou výší dávek odpovídajících celkové hmotnosti produktů vyvážených na základě závazků, které musí být splněny v daném hospodářském roce (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 8. května 2008, Zuckerfabrik Jülich a další, C‑5/06 a C‑23/06 až C‑36/06, EU:C:2008:260, bod 46, jakož i ze dne 27. září 2012, Zuckerfabrik Jülich a další, C‑113/10, C‑147/10 a C‑234/10, EU:C:2012:591, bod 39). Přitom pojem „závazky v oblasti vývozu, které musí být v daném hospodářském roce splněny“, jejichž objem je na základě čl. 33 odst. 1 písm. d) nařízení č. 2038/1999 jmenovatelem zlomku umožňujícího výpočet průměrné ztráty, směřuje k tomu, aby zahrnoval veškerý objem výrobků podle článku 33 tohoto nařízení, které jsou určeny k vývozu mimo Evropské společenství, takže otázka, zda vývozní náhrady odpovídají objemům výrobků určených na vývoz, je s ohledem na tento pojem irelevantní (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 8. května 2008, Zuckerfabrik Jülich a další, C‑5/06 a C‑23/06 až C‑36/06, EU:C:2008:260, body 49 až 51).

Proto všechny objemy vyvážených produktů podle článku 33 nařízení č. 2038/1999 je třeba, bez ohledu na to, zda náhrady byly či nebyly skutečně zaplaceny, zohlednit v souladu s odstavcem 1 tohoto článku pro účely určení předpokládané průměrné ztráty na tunu produktu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 8. května 2008, Zuckerfabrik Jülich a další, C‑5/06 a C‑23/06 až C‑36/06, EU:C:2008:260, bod 61). Pokud jde o „celkovou výši náhrad“, která je na základě čl. 33 odst. 1 písm. d) nařízení č. 2038/1999 částí čitatele zlomku umožňujícího vypočíst průměrnou ztrátu, tato musí být v přímé vazbě na náklady, které jdou k tíži rozpočtu Společenství z důvodu odbytu přebytků produktů v odvětví cukru, a zakládat se tak na zohlednění výše vývozních náhrad vyplácených k zajištění odbytu objemu produktů, které byly předmětem vývozních závazků (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 27. září 2012, Zuckerfabrik Jülich a další, C‑113/10, C‑147/10 a C‑234/10, EU:C:2012:591, body 48 a 49).

(viz body 16–20, výrok 1)
(viz body 56, 57)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 65–69)

Pokud jde o věcnou působnost směrnice 94/19 o systémech pojištění vkladů, ve znění směrnice 2005/1, ze samotného názvu této směrnice vyplývá, že se týká systémů pojištění vkladů. Podle čl. 1 bodu 1 prvního pododstavce uvedené směrnice se pojmem „vklad“ pro účely této směrnice rozumí zaprvé jakýkoli kreditní zůstatek vzniklý z prostředků zbylých na účtu nebo z dočasných situací vyplývajících z obvyklých bankovních operací, který musí úvěrová instituce vyplatit na základě příslušných zákonných a smluvních podmínek, a zadruhé každý dluh prokázaný potvrzením vystaveným touto úvěrovou institucí. Do této definice nespadají podíly schválených družstev působících ve finančním sektoru. Jeví se totiž, že se v podstatě u takových podílů jedná o účast na vlastním kapitálu společnosti, kdežto vklady upravené směrnicí 94/19 se vyznačují tím, že patří k cizímu kapitálu úvěrové instituce.

Pokud jde o osobní působnost směrnice 94/19 o systémech pojištění vkladů, ve znění směrnice 2005/1, dva druhy vkladů uvedené v čl. 1 bodu 1 prvním pododstavci této směrnice mají společné to, že jsou provedeny u úvěrové instituce. Článek 1 bod 4 směrnice 94/19 definuje pojem úvěrová instituce tak, že se jí rozumí podnik, jehož činnost spočívá v přijímání vkladů nebo jiných splatných peněžních prostředků od veřejnosti a poskytování úvěrů na vlastní účet. Nejeví se, že by schválená družstva působící ve finančním sektoru přijímala vklady od veřejnosti nebo tak jako banky pravidelně poskytovala úvěry na vlastní účet. Z toho vyplývá, že podíly takových společností nespadají do osobní působnosti směrnice 94/19.

(viz body 70–72)
(viz bod 51)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 55–62)

Viz znění rozhodnutí.

Článek 7 první pododstavec první odrážka rozhodnutí Rady přidružení EHS-Turecko musí být vykládán v tom smyslu, že přiznává právo na pobyt v hostitelském členském státě rodinnému příslušníkovi tureckého pracovníka, kterému bylo povoleno vstoupit do tohoto členského státu za účelem sloučení rodiny a který od svého vstupu na území uvedeného členského státu společně bydlel s uvedeným tureckým pracovníkem, přestože období nejméně tří let, kdy uvedený turecký pracovník působil na řádném trhu práce, nenásledovalo po vstupu dotyčného rodinného příslušníka do hostitelského členského státu bezprostředně, ale až později.

Systém postupného nabývání práv upravený v prvním pododstavci článku 7 rozhodnutí č. 1/80 totiž sleduje dvojí cíl. Zaprvé před uplynutím počáteční tříleté doby je cílem uvedeného ustanovení umožnit přítomnost rodinných příslušníků migrujícího pracovníka u posledně uvedeného, a to v zájmu podpory – prostřednictvím sloučení rodiny – zaměstnání a pobytu tureckého pracovníka, který se již řádně integroval v hostitelském členském státě. Totéž ustanovení zadruhé zamýšlí posílit trvalou integraci rodiny tureckého migrujícího pracovníka v hostitelském členském státě tím, že samotnému dotyčnému rodinnému příslušníkovi po třech letech řádného pobytu dává možnost přístupu na trh práce. Hlavním sledovaným účelem je tedy konsolidovat postavení uvedeného rodinného příslušníka, který je již v této fázi řádně integrován v hostitelském členském státě, tím, že mu budou v dotyčném státě poskytnuty možnosti, aby si sám zajistil svou obživu, a vytvořil si tak nezávislé postavení na migrujícím pracovníkovi

S ohledem na obecný cíl sledovaný rozhodnutím č. 1/80, který spočívá ve zlepšení režimu v sociální oblasti, z něhož mají prospěch turečtí pracovníci a jejich rodinní příslušníci s cílem postupně uskutečnit volný pohyb, směřuje systém zavedený konkrétně v čl. 7 prvním pododstavci téhož rozhodnutí k vytvoření příznivých podmínek pro sloučení rodiny v hostitelském členském státě.

Výklad čl. 7 prvního pododstavce první odrážky rozhodnutí č. 1/80, podle kterého se turecký státní příslušník nemůže dovolávat práv, která mu plynou z tohoto ustanovení, z pouhého důvodu, že období tří let, během něhož referenční turecký pracovník vykonával nepřetržitě zaměstnaneckou činnost, nezapočalo bezprostředně po datu sloučení rodiny, je s ohledem na cíl sledovaný tímto ustanovením příliš omezující.

Za těchto okolností je třeba mít za to, že pro účely nabytí práva na pobyt na základě čl. 7 prvního pododstavce rozhodnutí č. 1/80 rodinným příslušníkem referenčního tureckého pracovníka, nemusí být nutně splněna podmínka působení tohoto pracovníka na řádném trhu práce k samotnému datu vstupu dotyčného rodinného příslušníka do hostitelského členského státu a po dobu tří nebo pěti let bezprostředně následujících po tomto datu.

(viz body 68–70, 75, 76 a výrok)
Věc C‑654/15

Länsförsäkringar AB

proti

Matek A/S

(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Högsta domstolen)

„Řízení o předběžné otázce – Ochranná známka Evropské unie – Nařízení (ES) č. 207/2009 – Článek 9 odst. 1 písm. b) – Článek 15 odst. 1 – Článek 51 odst. 1 písm. a) – Rozsah výlučného práva přiznaného majiteli – Období pěti let následující po zápisu“

Shrnutí – rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 21. prosince 2016

Ochranná známka Evropské unie – Účinky ochranné známky Evropské unie – Práva z ochranné známky – Právo zakázat užívání ochranné známky – Užívání totožného nebo podobného označení, jež se vztahuje na totožné nebo podobné výrobky nebo služby – Rozsah výlučného práva přiznaného majiteli – Období pěti let následující po zápisu

[Nařízení Rady č. 207/2009, čl. 9 odst. 1 písm. b), čl. 15 odst. 1 a čl. 51 odst. 1 písm. a) a odst. 2]

Článek 9 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009 o ochranné známce Evropské unie, ve spojení s čl. 15 odst. 1 a čl. 51 odst. 1 písm. a) tohoto nařízení, musí být vykládán v tom smyslu, že v období pěti let po zápisu ochranné známky Evropské unie je její majitel v případě nebezpečí záměny oprávněn zakázat třetím stranám užívat v obchodním styku označení, které je totožné nebo podobné s jeho ochrannou známkou, pro všechny výrobky a služby, které jsou totožné nebo podobné s výrobky a službami, pro něž byla tato ochranná známka zapsána, aniž musí prokazovat řádné užívání uvedené ochranné známky pro tyto výrobky nebo služby.

Ze znění a účelu čl. 15 odst. 1 a čl. 51 odst. 1 písm. a) a odst. 2 nařízení č. 207/2009 vyplývá, že do uplynutí lhůty pěti let po zápisu ochranné známky Evropské unie nelze zrušit práva majitele ochranné známky pro některé ani pro všechny výrobky nebo služby, pro něž je tato ochranná známka zapsána. Tato ustanovení tak přiznávají majiteli dodatečnou lhůtu, aby začal svou ochrannou známku řádně užívat, během níž může uplatnit výlučné právo z této ochranné známky na základě čl. 9 odst. 1 tohoto nařízení pro všechny tyto výrobky a služby, aniž by musel takové užívání prokazovat.

Aby bylo v souladu s čl. 9 odst. 1 písm. b) uvedeného nařízení určeno, zda výrobky nebo služby údajného poškozovatele práv jsou totožné nebo podobné s výrobky nebo službami, na které se vztahuje dotčená ochranná známka Evropské unie, je tudíž třeba rozsah výlučného práva přiznaného na základě tohoto ustanovení posoudit v průběhu období pěti let po zápisu ochranné známky Evropské unie s ohledem na výrobky a služby, pro které byla ochranná známka zapsána, a nikoli s ohledem na užívání této ochranné známky majitelem během tohoto období.

(viz body 26, 27 a 29 a výrok)
Podmínka poskytnutí hospodářské výhody ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU se vztahuje na zásahy, které mohou v jakékoli formě přímo nebo nepřímo zvýhodňovat podniky nebo které musejí být považovány za hospodářské zvýhodnění, které by podnik-příjemce za obvyklých tržních podmínek nezískal. V tomto ohledu pojem „obvyklé tržní podmínky“ je tedy třeba vykládat tak, že se vztahuje na podmínky řídící hospodářství členského státu, když tento stát nezasahuje ve prospěch určitých podniků. Nemůže se jednat o všeobecnou povinnost Komise před každým zkoumáním případného poskytnutí hospodářské výhody ve prospěch jednoho nebo několika podniků definovat trh nebo trhy dotčené státním zásahem, jenž je či jsou předmětem přezkoumání s ohledem na článek 107 SFEU.

Vzhledem k tomu, že cílem čl. 107 odst. 1 SFEU je zabránit tomu, aby přijímající podnik získal díky státním prostředkům výhodnější finanční postavení než jeho soutěžitelé, totiž Komise může přímo posoudit, pokud je to možné, zda dotčené státní opatření může uvést jeho příjemce do výhodnější finanční situace, než je situace jeho zjištěných soutěžitelů nebo určitého druhu soutěžitelů. Kromě toho v rozsahu, v němž pro účely kvalifikace státního zásahu jako státní podpory ve smyslu tohoto ustanovení Komise zkoumá, zda důsledkem tohoto zásahu je zvýhodnění jeho příjemce, a tedy uvedení tohoto příjemce do výhodnějšího finančního postavení, než je postavení jeho konkurentů, v zásadě nic nebrání tomu, aby Komise měla možnost společně přezkoumat, pokud je to vhodné, několik státních zásahů, které mají dopad na finanční postavení téhož podniku.

(viz body 70, 72–75)