Keywords

Summary



Keywords

1. Svoboda usazování – Omezení – Vnitrostátní právní úprava vyžadující předchozí vydání správního povolení za účelem otevření nových lékáren v určené oblasti

(Článek 49 SFEU)

2. Svoboda usazování – Omezení – Vnitrostátní právní úprava vyžadující předchozí vydání správního povolení za účelem otevření nových lékáren v určené oblasti

[Článek 49 SFEU; směrnice Rady 85/432, čl. 1 odst. 1 a 2; směrnice Evropského parlamentu a Rady 2005/36, čl. 45 odst. 2 písm. e) a g)]

Summary

1. Článek 49 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že v zásadě nebrání vnitrostátní právní úpravě, která omezuje vydávání povolení ke zřízení nových lékáren, když stanoví, že:

– v každé lékárenské oblasti může být pro skupinu zpravidla 2800 obyvatel zřízena pouze jedna lékárna;

– další lékárna může být zřízena, pouze je-li tento práh překročen, přičemž tuto lékárnu lze zřídit pro skupinu větší než 2000 obyvatel, a

– každá lékárna musí být od již existujících lékáren vzdálena zpravidla nejméně 250 metrů.

Článek 49 SFEU však takové vnitrostátní právní úpravě brání v rozsahu, v němž základní pravidla 2800 obyvatel nebo 250 metrů brání zřízení dostatečného počtu lékáren, které mohou zaručit náležitou lékárenskou péči, v zeměpisných oblastech s demografickými zvláštnostmi, což přísluší ověřit vnitrostátnímu soudu.

Členský stát totiž může mít za to, že v některých částech jeho území existuje riziko nedostatku lékáren, a v důsledku toho i riziko nedostatku spolehlivého a kvalitního zásobování léčivy, a může proto s ohledem na toto riziko přijmout právní úpravu, která stanoví, že na určitý počet obyvatel může být zřízena pouze jediná lékárna, aby bylo rozmístění lékáren na území tohoto členského státu vyvážené. Za účelem konstatování, že dotčená vnitrostátní právní úprava sleduje cíl spočívající v zaručení spolehlivého a kvalitního zásobování obyvatelstva léčivy soudržným a systematickým způsobem, přísluší vnitrostátnímu soudu, aby ověřil, zda příslušné orgány využívají korektivních opatření stanovených touto právní úpravou, která umožňují 1) zmírnit dopady uplatnění základního pravidla 2800 obyvatel, 2) povolit v závislosti na hustotě obyvatelstva menší vzdálenosti mezi lékárnami a zvýšit tímto způsobem počet lékáren dostupných v oblastech s velmi vysokou hustotou obyvatel, a 3) vykládat dané obecné pravidlo jako pravidlo umožňující vydat povolení ke zřízení lékárny ve vzdálenosti menší než 250 metrů nejen v opravdu výjimečných případech, ale pokaždé, když by striktní uplatnění obecného pravidla 250 metrů nemuselo zaručit náležitý přístup k lékárenské péči v některých zeměpisných oblastech s vysokou hustotou obyvatel.

Vzhledem k tomu, že s ohledem na prostor pro uvážení, kterým disponují členské státy v oblasti ochrany veřejného zdraví, může mít členský stát za to, že „minimální“ systém stanovící minimální počet lékáren v určených zeměpisných oblastech neumožňuje dosáhnout – stejně účinně jako stávající systém – cíle spočívajícího v zaručení spolehlivého a kvalitního zásobování léčivy v málo přitažlivých oblastech, nelze mít za to, že dotčená vnitrostátní právní úprava překračuje rámec toho, co je k dosažení sledovaného cíle nezbytné.

(viz body 75–76, 78, 84, 95, 98, 100–102, 105–106, 112–113, výrok 1)

2. Článek 49 SFEU ve spojení s čl. 1 odst. 1 a 2 směrnice 85/432 o koordinaci právních a správních předpisů ohledně některých činností v oblasti farmacie a čl. 45 odst. 2 písm. e) a g) směrnice 2005/36 o uznávání odborných kvalifikací musí být vykládán v tom smyslu, že brání kritériím stanoveným ve vnitrostátní právní úpravě pro výběr provozovatelů nových lékáren, podle nichž se zaprvé profesní způsobilost získaná výkonem povolání na určené části území členského státu ohodnotí zvýšením o 20 % a zadruhé se v případě dosažení stejného počtu bodů na základě použití měřítek způsobilosti povolení udělují v pořadí, které dává přednost farmaceutům, kteří již svou profesní činnost v uvedené části území členského státu vykonávali.

Taková kritéria jsou totiž přirozeně snadněji splnitelná pro tuzemské farmaceuty, kteří vykonávají svou hospodářskou činnost nejčastěji na území svého členského státu, než pro farmaceuty, kteří jsou státními příslušníky jiných členských států, kteří tuto činnost vykonávají častěji na území jiného členského státu.

(viz body 21, 122–125, výrok 2)