STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

MANUELA CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONY

přednesené dne 19. července 2016 ( *1 )

Věc C‑294/16 PPU

JZ

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Sąd Rejonowy dla Łodzi-Śródmieścia w Łodzi (obvodní soud v Lodži, Polsko)]

„Řízení o předběžné otázce — Policejní a soudní spolupráce v trestních věcech — Rámcové rozhodnutí 2002/584/SVV — Evropský zatýkací rozkaz a postupy předávání mezi členskými státy — Účinky předání — Započtení doby vazby ve vykonávajícím členském státě — Článek 26 — Vazba související s výkonem evropského zatýkacího rozkazu — Pojem — Domácí vězení s elektronickým monitorováním — Zahrnutí — Základní práva — Článek 6 a čl. 49 odst. 3 Listiny základních práv Evropské unie“

1. Projednávaná žádost o rozhodnutí o předběžné otázce byla podána v řízení, jehož předmětem je návrh, jímž se osoba odsouzená v trestním řízení domáhá toho, aby bylo do celkové doby výkonu jejího trestu odnětí svobody ve státě, který vydal evropský zatýkací rozkaz (Polská republika), započteno období, ve kterém stát, jenž tento rozkaz vykonával (Spojené království Velké Británie a Severního Irska), uplatnil domácí vězení s elektronickým monitorováním a další restriktivní opatření.

2. Sąd Rejonowy dla Łodzi-Śródmieścia w Łodzi (obvodní soud v Lodži, Polsko) si prostřednictvím své předběžné otázky přeje zjistit, zda taková opatření, jako jsou opatření dotčená v původním řízení, mohou být považována za „vazbu“ ve smyslu čl. 26 odst. 1 rámcového rozhodnutí 2002/584/SVV ( *2 ), přičemž položení této otázky je pro Soudní dvůr vůbec první příležitostí k tomu, aby se vyjádřil k výkladu výše uvedeného ustanovení.

3. Přestože na první pohled bychom mohli dospět k názoru, že pojmem „vazba“ ve smyslu čl. 26 odst. 1 rámcového rozhodnutí se rozumí výlučně odnětí svobody v úzkém slova smyslu, z výkladu výše uvedeného ustanovení, který bere v potaz základní práva, jež jsou zakotvena v článku 6 SEU a jež se odrážejí v Listině základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“), vyplývá, že pojmem „vazba“ mohou být označována i opatření spojená s omezením svobody, která lze vzhledem k jejich intenzitě postavit na roveň odnětí svobody.

4. Při posouzení otázky, zda opatření, jež v projednávaném případě uplatnil vykonávající členský stát, mají být s ohledem na svou kumulaci, závažnost a dobu trvání považována za omezení svobody srovnatelné s uvězněním a zda mají být započtena do celkové doby odnětí svobody ve vystavujícím členském státě, nám bude vodítkem judikatura Evropského soudu pro lidská práva.

I – Právní rámec

A – Unijní právo

1. Smlouva o EU

5. Článek 6 SEU stanoví: „1. Unie uznává práva, svobody a zásady obsažené v Listině […], jež má stejnou právní sílu jako Smlouvy. Listina nijak nerozšiřuje pravomoci Unie vymezené ve Smlouvách. Práva, svobody a zásady obsažené v Listině se vykládají v souladu s obecnými ustanoveními v hlavě VII Listiny, jimiž se řídí její výklad a použití, a s náležitým přihlédnutím k vysvětlením zmíněným v Listině, jež uvádějí zdroje těchto ustanovení. 2. Unie přistoupí k Evropské úmluvě o ochraně lidských práv a základních svobod [podepsané v Římě dne 4. listopadu 1950 (dále jen ‚EÚLP‘)]. Přistoupení k této úmluvě se nedotkne pravomocí Unie vymezených Smlouvami. 3. Základní práva, která jsou zaručena [EÚLP] a která vyplývají z ústavních tradic společných členským státům, tvoří obecné zásady práva Unie.“

6. Článek 1 odst. 1 protokolu č. 30 o uplatňování Listiny základních práv Evropské unie v Polsku a ve Spojeném království stanoví, že „Listina nerozšiřuje možnost Soudního dvora Evropské unie ani jakéhokoliv soudu Polska či Spojeného království shledat, že právní a správní předpisy, zvyklosti nebo postupy Polska či Spojeného království nejsou v souladu se základními právy, svobodami nebo zásadami, které Listina potvrzuje“.

2. Listina

7. Podle článku 6 Listiny platí, že „[k]aždý má právo na svobodu a osobní bezpečnost“.

8. Článek 49 odst. 3 Listiny stanoví, že „[v]ýše trestu nesmí být nepřiměřená trestnému činu“.

9. Jak je uvedeno v článku 50 Listiny, „[n]ikdo nesmí být stíhán nebo potrestán v trestním řízení za čin, za který již byl v Unii osvobozen nebo odsouzen konečným trestním rozsudkem podle zákona“.

3. Rámcové rozhodnutí

10. Bod 12 odůvodnění rámcového rozhodnutí stanoví, že toto rámcové rozhodnutí ctí základní práva a zachovává zásady zakotvené v článku 6 SEU, které jsou vyjádřeny i v Listině, zejména v její kapitole VI.

11. Článek 1 odst. 3 rámcového rozhodnutí připomíná, že tímto rámcovým rozhodnutím „není dotčena povinnost ctít základní práva a obecné právní zásady zakotvené v článku 6 Smlouvy o Evropské unii“.

12. Článek 26 rámcového rozhodnutí, nadepsaný „Započtení doby vazby nebo trestu odnětí svobody ve vykonávajícím členském státě“, v odstavci 1 stanoví: „Vystavující členský stát započítá dobu vazby nebo trestu odnětí svobody v souvislosti s výkonem evropského zatýkacího rozkazu do celkové doby odnětí svobody, která má být vykonána ve vystavujícím členském státě v důsledku uložení trestu odnětí svobody nebo ochranného opatření spojeného s odnětím osobní svobody.“

B – Polské právo

13. Článek 63 odst. 1 kodeks karny (trestní zákoník) ze dne 6. června 1997 ( *3 ) stanoví, že do celkové doby odnětí svobody musí být započtena doba skutečného odnětí svobody, které bylo vůči odsouzené osobě uplatněno během řízení.

14. Článek 607f kodeks postępowania karnego (trestní řád) ze dne 6. června 1997 ( *4 ) obsahuje ustanovení, jímž se provádí článek 26 rámcového rozhodnutí. Znění tohoto ustanovení se shoduje se zněním čl. 63 odst. 1 trestního zákona. Jeho působnost je však omezena pouze na odnětí svobody vyplývající z výkonu evropského zatýkacího rozkazu.

II – Spor v původním řízení

15. V roce 2007 byl JZ odsouzen polským soudem k trestu odnětí svobody na dobu tří let a dvou měsíců. Poté, co JZ opustil Polsko, vydal příslušný soud evropský zatýkací rozkaz. Na základě výkonu tohoto evropského zatýkacího rozkazu byl JZ dne 18. června 2014 zadržen orgány Spojeného království.

16. Na dobu od 19. června 2014 do 14. května 2015 bylo vůči JZ uplatněno domácí vězení (curfew condition) s elektronickým monitorováním (electronic monitoring condition).

17. Dne 14. května 2015 byl JZ předán polským orgánům. Odsouzený podal následně k předkládajícímu soudu návrh, jímž se domáhal toho, aby byla doba jeho domácího vězení s elektronickým monitorováním, které bylo uplatněno ve Spojeném království, započtena do celkové doby odnětí svobody, která měla být vykonána v Polsku.

III – Předběžná otázka

18. Za těchto okolností se Sąd Rejonowy dla Łodzi-Śródmieścia w Łodzi (obvodní soud v Lodži) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku: „Musí být čl. 26 odst. 1 rámcového rozhodnutí […] ve spojení s čl. 6 odst. 1 a 3 SEU a čl. 49 odst. 3 [Listiny] vykládán v tom smyslu, že výraz ‚vazba‘ se rovněž vztahuje na opatření uplatněná vykonávajícím členským státem ve spojení s domácím vězením spojeným s elektronickým monitorováním místa bydliště osoby, na kterou se vztahuje zatýkací rozkaz?“

19. Předkládající soud uvádí, že polskému právnímu řádu sice není výkon některých trestů odnětí svobody v podobě domácího vězení s elektronickým monitorováním neznámý, avšak není upraven pro všechny tresty. Polské právo navíc nestanoví domácí vězení s elektronickým monitorováním jakožto ochranné opatření. Vyvstávají tedy pochybnosti, zda mohou být doby uplatnění takovéhoto opatření započteny do celkové doby odnětí svobody.

20. Pojem „vazba“ ve smyslu čl. 26 odst. 1 rámcového rozhodnutí vykládají vnitrostátní soudy zřejmě ve světle příslušných ustanovení vnitrostátního práva, tj. ustanovení obsažených v čl. 63 odst. 1 trestního zákona. Pojem „skutečné odnětí svobody“, který je v těchto ustanoveních používán, má totiž spíše omezenou působnost, a proto je patrné, že vnitrostátní soudy se k možnosti započítat do doby odnětí svobody dobu domácího vězení s elektronickým monitorováním staví poněkud zdrženlivě. Polský ústavní soud však tuto možnost v několika rozhodnutích nevyloučil. Zdůraznil nicméně, že v projednávané věci závisí odpověď na tom, zda podmínky pro výkon zmíněného opatření umožňují, aby bylo postaveno na roveň skutečnému odnětí svobody.

21. Kromě toho se předkládající soud dovolává také judikatury Evropského soudu pro lidská práva týkající se výkladu pojmu „zbavení svobody“ ve smyslu článku 5 EÚLP, aby poukázal na různé způsoby, jakými tento pojem vykládají mezinárodní soudy. Dovolává se rovněž ustanovení Listiny, zejména pak jejího čl. 49 odst. 3, a klade si otázku, zda by případné zamítnutí návrhu podaného v původním řízení nemělo za následek porušení zásady proporcionality ve smyslu výše uvedeného článku.

IV – Řízení před Soudním dvorem a stanoviska zúčastněných stran

22. Tato žádost o rozhodnutí o předběžné otázce došla Soudnímu dvoru dne 25. května 2016. Písemná vyjádření předložily polská vláda a Evropská komise.

23. Dne 4. července 2016 se konalo jednání, na němž byly zúčastněné strany uvedené v článku 23 statutu Soudního dvora Evropské unie, zvláště pak polská vláda a vláda Spojeného království, požádány o zodpovězení následujících otázek: — Jaký je dopad čl. 49 odst. 3 Listiny na výklad čl. 26 odst. 1 rámcového rozhodnutí? — Za předpokladu, že taková opatření, jako jsou opatření dotčená v původním řízení, mohou být považována za vazbu ve smyslu čl. 26 odst. 1 rámcového rozhodnutí, přiznává tento článek justičnímu orgánu vystavujícího členského státu určitý prostor k uvážení, co se týče (částečného nebo úplného) započtení doby, v nichž byla takováto opatření uplatněna ve vykonávajícím členském státě? Pokud bude odpověď kladná, vyplývá míra započtení takovýchto dob z unijního práva, nebo z práva vystavujícího členského státu? Má soud vystavujícího členského státu za takovýchto okolností zohlednit také právo vykonávajícího členského státu?

24. Vláda Spojeného království byla kromě toho požádána, aby poskytla Soudnímu dvoru podrobnosti týkající se ustanovení vnitrostátního práva, jež byla v projednávané věci použita, jakož i konkrétních opatření, která byla vůči JZ uplatněna.

25. Polská a německá vláda a vláda Spojeného království, jakož i Komise přednesly při tomto jednání ústní vyjádření.

26. Polská vláda je toho názoru, že doslovný výklad čl. 26 odst. 1 rámcového rozhodnutí nebrání závěru, že za určitých podmínek mohou do působnosti pojmu „vazba“ spadat kromě tradičních způsobů odnětí svobody i jiná opatření, například taková, která spočívají v elektronickém monitorování stíhané osoby v místě jejího bydliště, které je spojeno s domácím vězením.

27. Polská vláda zdůrazňuje, že při výkladu rámcového rozhodnutí je nutné vzít v potaz práva a zásady, na něž je odkazováno i ve zmíněném rámcovém rozhodnutí, zejména pak práva a zásady zakotvené v článku 6 SEU a vyjádřené v Listině. V této souvislosti odkazuje výše uvedená vláda na judikaturu Evropského soudu pro lidská práva týkající se výkladu pojmu „zbavení svobody“ ve smyslu článku 5 EÚLP. Podle názoru polské vlády je ve světle této judikatury třeba konstatovat, že čl. 26 odst. 1 rámcového rozhodnutí se nevztahuje pouze na zadržení, zajišťovací vazbu nebo další tradiční formy zbavení svobody. Pojem „vazba“, jehož se toto ustanovení týká, musí být vykládán v širším slova smyslu, a sice tak, že zahrnuje veškerá opatření, která v zásadě směřují ke skutečnému zbavení svobody.

28. Opačný postoj by mohl vést k nezapočtení doby skutečného odnětí svobody, což by bylo v rozporu se zásadou proporcionality zakotvenou v čl. 49 odst. 3 Listiny. V této souvislosti má Polská republika rovněž za to, že čl. 26 odst. 1 rámcového rozhodnutí je vyjádřením této zásady proporcionality. Stanoví totiž, že doba vazby související s výkonem evropského zatýkacího rozkazu má být započtena do celkové doby odnětí svobody ve vystavujícím členském státě, takže stíhaná osoba nemůže být za jediný čin potrestána dvěma různými tresty s týmž účinkem.

29. Je tedy věcí soudu, který v členském státě vystavujícím evropský zatýkací rozkaz rozhoduje v dané věci, aby posoudil, zda uplatněním jiných opatření, než jsou tradiční formy zbavení svobody, dochází ke skutečnému odnětí svobody. Právě tento soud je v kterémkoli okamžiku s to určit, zda je opatření, které bylo uplatněno v členském státě vykonávajícím tento rozkaz, natolik důrazné a omezující, aby mohlo být postaveno na roveň odnětí svobody ve smyslu čl. 26 odst. 1 rámcového rozhodnutí, a aby tedy mohlo být započteno do doby uloženého trestu.

30. S ohledem na výše uvedené úvahy se Polská republika domnívá, že pojem „vazba“ se vztahuje i na opatření uplatněná vykonávajícím členským státem, která spočívají v elektronickém monitorování místa bydliště osoby, vůči níž byl zmíněný rozkaz vydán, které je spojeno s domácím vězením, pod podmínkou, že tato opatření budou natolik důrazná a omezující, že představují opatření obdobná odnětí svobody.

31. Německá vláda zdůrazňuje, že opatření elektronického monitorování nepředstavují sama o sobě opatření spojená s odnětím svobody, nýbrž nástroje, jimiž je prováděn dohled nad dodržováním tohoto odnětí.

32. Pokud jde o otázku položenou předkládajícím soudem, německá vláda se přiklání k postoji, který zastává Komise ve svém písemném vyjádření a který je shrnut v bodě 42 tohoto stanoviska.

33. Pokud jde o otázky položené Soudním dvorem, německá vláda vyjadřuje zaprvé pochybnosti ohledně dopadu čl. 49 odst. 3 Listiny na výklad čl. 26 odst. 1 rámcového rozhodnutí a zadruhé tvrdí, že čl. 26 odst. 1 rámcového rozhodnutí nepřiznává žádný prostor k uvážení, co se týče započtení dob ve vystavujícím členském státě, během nichž byla taková opatření, jako jsou opatření dotčená v původním řízení, uplatněna ve vykonávajícím členském státě.

34. Vláda Spojeného království je toho názoru, že pojem „vazba“ ve smyslu čl. 26 odst. 1 rámcového rozhodnutí v zásadě zahrnuje pouze opatření spojená s odnětím svobody v úzkém slova smyslu. Pouze tento závěr lze dovodit ze samotného znění zmíněného článku, z legislativního kontextu rámcového rozhodnutí (v němž je třeba odkázat na článek 12) a z unijního práva (zvláště z rámcového rozhodnutí 2009/829/SVV ( *5 )), jakož i z článku 6 Listiny.

35. Podle názoru vlády Spojeného království nemá čl. 49 odst. 3 Listiny dopad na výklad čl. 26 odst. 1 rámcového rozhodnutí a neexistuje žádný prostor k uvážení, pokud jde o započtení dob, v nichž byla taková opatření, jako jsou opatření dotčená v původním řízení, uplatněna ve vykonávajícím členském státě, za předpokladu, že tato opatření budou považována za „vazbu“ ve smyslu čl. 26 odst. 1 rámcového rozhodnutí.

36. A konečně Komise uvádí, že čl. 26 odst. 1 rámcového rozhodnutí musí být chápán a vykládán v souvislostech systému, jímž se řídí postup předávání zavedený tímto rámcovým rozhodnutím. Podle jejího názoru z tohoto systému vyplývá, že se postup předávání i účinky evropského zatýkacího rozkazu opírají o spolupráci mezi justičními orgány členských států, k níž je nezbytné vzájemné pochopení klíčových pojmů, mezi něž patří i pojem „vazba“, který má pro vyřešení projednávané věci rozhodující význam.

37. Vzhledem k tomu, že pojem „vazba“ není výslovně definován ani v rámcovém rozhodnutí, ani v žádném jiném relevantním ustanovení unijního práva, měl by být vykládán s ohledem na literu příslušného ustanovení v rámci systému zavedeného rámcovým rozhodnutím, jakož i s ohledem na jeho systematiku a cíl.

38. Komise je toho názoru, že doslovný výklad sice vede k omezení pojmu „vazba“ pouze na odnětí svobody pohybu dané osoby, které je důsledkem jejího zatčení a uvěznění v nápravném zařízení, avšak ze systematického výkladu článku 12 rámcového rozhodnutí vyplývá, že by mělo být rozlišováno mezi „vazbou“ na straně jedné a „předběžným propuštěním z vazby“, které je doprovázeno přijetím opatření nezbytných k tomu, aby daná osoba „nemohla utéci“, na straně druhé. Toto ustanovení tedy v podstatě rozlišuje mezi opatřeními spojenými s odnětím svobody pohybu (vazba) a opatřeními, která sice nejsou spojena s odnětím svobody, ale přesto tuto svobodu určitým způsobem omezují, například proto, aby bylo zabráněno útěku.

39. Komise poukazuje na to, že stejnou logikou se řídí i rámcová rozhodnutí 2008/947/SVV ( *6 ) a 2008/909/SVV ( *7 ), která se týkají odsouzených osob, jakož i rámcové rozhodnutí 2009/829, do jehož působnosti spadají osoby, proti nimž jsou vedena trestní řízení, v nichž lze konstatovat, že taková opatření přijímaná v oblasti kontroly či dohledu, jako je například elektronické monitorování, patří mezi opatření, která nejsou spojena s odnětím svobody.

40. Komise ostatně uvádí, že vzhledem ke kumulaci, závažnosti a době trvání opatření uplatňovaných v oblasti kontroly či dohledu může dojít k tomu, že „se kvantita změní v kvalitu“, takže omezení svobody pohybu plynoucí ze souboru těchto opatření budou natolik přísná, že bude nutné postavit je na roveň opatření spojenému s odnětím svobody.

41. V souvislosti s teleologickým výkladem Komise tvrdí, že účelem článku 26 rámcového rozhodnutí je napravit nedostatek, kterým se projevoval předchozí systém mnohostranného vydávání, v němž, jak se uvádí v návrhu rámcového rozhodnutí COM(2001) 522 final ( *8 ), „možnost započítat do celkové doby trestu období strávené ve vydávací vazbě nebyla za všech okolností zaručena“. Článek 26 ukládá tedy soudům vystavujícího členského státu, aby do doby trestu započetly celkovou dobu vazby uplatněné ve vykonávajícím členském státě. Za těchto okolností a s ohledem na zásadu vzájemného uznávání je třeba vykládat článek 26 rámcového rozhodnutí ve světle vývoje jednotlivých opatření, jimiž je nahrazována vazba v tradičním významu tohoto slova.

42. Z výše uvedeného vyvozuje Komise závěr, že pojem „vazba“ ve smyslu článku 26 rámcového rozhodnutí zahrnuje i opatření spojená s odnětím svobody, která nařídil justiční orgán vykonávajícího členského státu v rámci výkonu evropského zatýkacího rozkazu. Kromě uvěznění v nápravném zařízení musí být postavena na roveň opatřením spojeným s odnětím svobody také opatření přijímaná v oblasti kontroly a dohledu v místě bydliště osoby, vůči níž byl vydán evropský zatýkací rozkaz, za předpokladu, že tato opatření vzhledem ke své kumulaci, závažnosti a době trvání zbavují danou osobu její fyzické svobody způsobem, který je srovnatelný s uvězněním. Je věcí justičního orgánu vystavujícího členského státu, aby ověřil, zda je tomu tak s ohledem na veškeré okolnosti projednávané věci, a to na základě informací poskytnutých soudem vykonávajícího členského státu.

V – Analýza

43. Předkládající soud uvádí, že JZ byl dne 18. června 2014 zatčen ve Spojeném království a ve vazbě zůstal do 19. června 2014, kdy byl propuštěn na peněžitou záruku ve výši 2000 liber (GBP) za podmínky, že se na adrese, kterou uvedl, bude zdržovat v době od 22:00 do 7:00 hodin, což bylo spojeno s povinností elektronického monitorování. Kromě toho se odsouzený i) musel hlásit na policejní stanici, a to zpočátku sedmkrát týdně a po třech měsících třikrát týdně v době mezi 10:00 až 12:00 hodinou; ii) nesměl žádat o vydání dokladů, které by mu umožnily cestovat do zahraničí, a iii) musel mít svůj mobilní telefon zapnutý a nabitý po celou dobu. Uvedená opatření byla uplatňována do 14. května 2015, kdy byl odsouzený předán polským orgánům.

44. V této souvislosti podává Sąd Rejonowy dla Łodzi-Śródmieścia w Łodzi (obvodní soud v Lodži) žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, aby zjistil, zda podmínky, které byly JZ uloženy v období od 19. června 2014 do 14. května 2015, představují „vazbu“ ve smyslu čl. 26 odst. 1 rámcového rozhodnutí.

A – Pojem „vazba “ v rámcovém rozhodnutí

45. V unijním právu je obvyklé, že kategorie, které mají být uplatňovány v rámci všech vnitrostátních právních řádů, lze používat pouze za předpokladu, že budou vyjádřeny jednotným pojmem, společným pro všechny členské státy.

46. Jak totiž zdůraznil předkládající soud, podle ustálené judikatury „z požadavků jak jednotného použití unijního práva, tak zásady rovnosti, vyplývá, že znění ustanovení unijního práva, které výslovně neodkazuje na právo členských států za účelem vymezení svého smyslu a dosahu, musí být zpravidla vykládáno autonomním a jednotným způsobem v celé Unii, přičemž tento výklad je třeba hledat s přihlédnutím ke kontextu tohoto ustanovení a k cíli sledovanému dotčenou právní úpravou“ ( *9 ).

47. Pojem „vazba“ v té podobě, v jaké by měl vyplývat z rámcového rozhodnutí, musí sám o sobě vycházet z dodržování základních práv a zásad uznaných článkem 6 SEU a vyjádřených v Listině, přičemž nelze zapomínat na to, že základní práva, která jsou zaručena EÚLP a která vyplývají z ústavních tradic společných členským státům, tvoří podle čl. 6 odst. 3 SEU obecné zásady práva Unie ( *10 ).

48. Tento zásadní postoj je ústřední myšlenkou rámcového rozhodnutí, jehož čl. 1 odst. 3 připomíná, že tímto rozhodnutím, jehož cílem je zavedení zjednodušeného a účinného systému předávání odsouzených osob nebo osob podezřelých ze spáchání trestného činu, „není dotčena povinnost ctít základní práva“.

49. Tím spíše pak výše uvedený závěr platí pro čl. 26 odst. 1 rámcového rozhodnutí, neboť jeho cílem je zachovat právo na osobní svobodu, které náleží osobě, vůči níž byl vydán evropský zatýkací rozkaz, a to tak, že ukládá povinnost započítat do celkové doby odnětí svobody, která má být vykonána ve vystavujícím členském státě, doby vazby, které již byly vykonány ve vykonávajícím členském státě v souvislosti s výkonem zmíněného zatýkacího rozkazu.

50. Cíl sledovaný článkem 26 je, jak vyplývá již z nadpisu tohoto ustanovení, zcela konkrétní: je jím „započtení doby vazby nebo trestu odnětí svobody ve vykonávajícím členském státě“, zejména pak „dob[y] vazby nebo trestu odnětí svobody v souvislosti s výkonem evropského zatýkacího rozkazu“ (odstavec 1 výše uvedeného článku 26). Pojem „vazby nebo trestu odnětí svobody v souvislosti s výkonem evropského zatýkacího rozkazu“ se neliší od pojmu, který je uveden v článku 11 rámcového rozhodnutí v souvislosti s právy vyžádané osoby, která je „zatčena za účelem výkonu evropského zatýkacího rozkazu“ (odstavec 2 výše uvedeného článku 11).

51. Co se týče významové souvislosti, z níž vychází vztah mezi čl. 26 odst. 1 na straně jedné a články 11 a 12 rámcového rozhodnutí na straně druhé, mám za to, že rozdíly existující mezi jednotlivými jazykovými zněními prvního z výše uvedených ustanovení nemají na její správné pochopení žádný dopad ( *11 ).

52. Normotvůrce, který přijal rámcové rozhodnutí, považoval za rovnocenný pojem zatčení „za účelem výkonu evropského zatýkacího rozkazu“ a pojem „vazba“. V článku 12 rámcového rozhodnutí se totiž uvádí, že „[p]ři zatčení osoby na základě evropského zatýkacího rozkazu rozhodne v souladu s právem vykonávajícího členského státu vykonávající justiční orgán o tom, zda by měla být vyžádaná osoba ponechána ve vazbě“ ( *12 ), přičemž alternativou pro toto „ponechán[í] ve vazbě“ je „předběžn[é] propu[štění] z vazby“ ( *13 ), které je podle zmíněného článku 12 možné „kdykoli“.

53. „Vazba“ není tedy ničím jiným než prodloužením „odnětí svobody“, které je důsledkem zatčení. Článek 26 odst. 1 rámcového rozhodnutí je tedy namístě chápat v tom smyslu, že do doby odnětí svobody, která má být vykonána ve vystavujícím členském státě v důsledku uložení trestu odnětí svobody nebo ochranného opatření spojeného s odnětím osobní svobody, má být započtena doba odnětí svobody, která byla vykonána v souvislosti s výkonem evropského zatýkacího rozkazu.

54. Domnívám se však, že pojem „vazba“ ve smyslu čl. 26 odst. 1 rámcového rozhodnutí zahrnuje pouze situace, které vedou k odnětí svobody, a že jsou z něj tedy v zásadě vyloučeny situace, které jsou spojeny s pouhým omezením této svobody.

55. Ve prospěch výše uvedeného výkladu hovoří i další ustanovení unijního práva, například rámcové rozhodnutí 2009/829, které má „za cíl […] prosazovat použití nevazebních opatření jako alternativu zajišťovací vazby“ ( *14 ) a v jehož článku 8 se stanoví, že za opatření takovéto povahy („opatření dohledu“) mají být považována následující opatření: „a) povinnost osoby informovat příslušný orgán […] o jakékoli změně bydliště […]; b) povinnost zdržet se návštěv určitých lokalit, míst nebo vymezených oblastí […]; c) povinnost zdržovat se na konkrétně stanoveném místě, případně během stanovené doby; d) povinnost obsahující omezení ohledně opuštění území vykonávajícího státu; e) povinnost hlásit se v určené době určenému orgánu; f) povinnost zdržet se styku s určitými osobami […]“ ( *15 ).

56. Vzhledem k rovnocennosti pojmů „zatčení“ a „odnětí svobody“, na kterou jsem upozornil v předchozích bodech, lze v zásadě připustit, že odnětím svobody, na něž je odkazováno v čl. 26 odst. 1 rámcového rozhodnutí, se rozumí takové odnětí svobody, při němž musí být zatčená osoba trvale a nepřetržitě k dispozici soudním a/nebo správním orgánům a které spočívá v umístění této osoby ve veřejném zařízení za podmínek, které vedou k zásadnímu omezení její osobní autonomie.

57. Je sice pravda, že od tohoto pojmu „odnětí svobody“ se pojem „omezení svobody“ neliší svou povahou či podstatou, ale spíše intenzitou. Každopádně se i v tomto případě jedná o omezení osobní autonomie, avšak toto omezení není natolik zásadní jako omezení, jemuž jsou podrobeny osoby umístěné do nápravných zařízení nebo do věznic.

B – Vzájemný vztah mezi Listinou a EÚLP

58. Předkládající soud odkazuje na judikaturu Evropského soudu pro lidská práva, přičemž uvádí, že zásady, které z ní vyplývají v souvislosti s článkem 5 EÚLP, mohou být zdrojem poznatků, které pro nás mohou být nyní užitečné.

59. Ve skutečnosti však lze spíše než užitečné poznatky čerpat ze zmíněné judikatury skutečná kritéria pro výklad článku 5 EÚLP a potažmo článku 6 Listiny, na jehož základě je nutné vykládat čl. 26 odst. 1 rámcového rozhodnutí.

60. Prostřednictvím zmíněného článku 26 chtěl unijní normotvůrce splnit svou obecnou povinnost ctít v rámcovém rozhodnutí základní práva, zejména pak základní právo na svobodu, které je zaručeno článkem 6 Listiny a jehož nedodržení by mohlo být do určité míry příčinou nedodržení práva na přiměřenost trestů (čl. 49 odst. 3 Listiny) ( *16 ), a dokonce i práva nebýt trestán dvakrát za tentýž trestný čin (článek 50 Listiny) ( *17 ).

61. Je však nutné, aby byl pojem „vazba“ ve smyslu čl. 26 odst. 1 rámcového rozhodnutí vykládán způsobem, který bude v souladu s obsahem článku 6 Listiny, přičemž práva, která jsou v tomto článku uznána, podle Vysvětlení k Listině – kterým se musí patřičně řídit soudy Unie a členských států, podávají-li výklad Listiny (čl. 52 odst. 7 Listiny) – „odpovídají právům zaručeným článkem 5 EÚLP a v souladu s čl. 52 odst. 3 Listiny mají stejný smysl a rozsah“.

62. V této souvislosti je nutno zmínit rozsudek Evropského soudu pro lidská práva ze dne 6. listopadu 1980, Guzzardi v. Itálie ( *18 ), v němž zmíněný soud uvedl, že mezi „odnětím svobody“ a „omezením svobody“ neexistuje rozdíl v povaze, nýbrž pouze v intenzitě, a že tedy „[z]ařazení do té či oné kategorie může být někdy obtížné, neboť v některých krajních případech závisí čistě na individuálním posouzení“ ( *19 ). Ve výše uvedené věci Evropský soud uvedl, že má-li být určeno, zda byla určitá osoba zbavena osobní svobody, „musí být přihlédnuto ke konkrétní situaci této osoby, jakož i ke všem kritériím včetně povahy předmětného opatření, doby jeho trvání, jeho účinků a způsobu jeho vykonání“ ( *20 ). Na základě toho Evropský soud pro lidská práva konstatoval, že i když u jednotlivých samostatně posuzovaných prvků nelze hovořit o odnětí svobody, při jejich kumulaci již může vyvstat otázka případného použití článku 5 EÚLP. Poté, co štrasburský soud přirovnal pobyt žalobce na ostrově Asinara k umístění v „otevřené věznici“ nebo v nápravném zařízení, rozhodl v tom smyslu, že zacházení, jemuž byl žalobce vystaven, představovalo odnětí svobody ( *21 ).

63. V rozsudku ze dne 2. listopadu 2006, Dacosta Silva v. Španělsko ( *22 ), dospěl Evropský soud pro lidská práva rovněž k závěru, že domácí vězení trvající šest dnů, které bylo nařízeno vůči vyššímu důstojníkovi ozbrojených sil Guardia Civil jeho nadřízeným na základě disciplinárního pochybení, představovalo odnětí svobody, neboť zmíněné domácí vězení bylo spojeno s povinností zůstávat v místě bydliště, odkud bylo povoleno vycházet za účelem nákupu léčiv a jiných nezbytných výrobků, jakož i za účelem účasti na náboženských obřadech.

64. Pojem „vazba“ ve smyslu čl. 26 odst. 1 rámcového rozhodnutí musí být proto vykládán v souladu s výše uvedenou judikaturou Evropského soudu, tj. takovým způsobem, že je třeba vždy vycházet z konkrétní situace dotčené osoby a vzít v potaz veškeré okolnosti, jimiž se vyznačuje výkon opatření spojených s omezením osobní svobody, která byla přijata ve vykonávajícím členském státě za účelem výkonu evropského zatýkacího rozkazu.

C – Posouzení provedené vnitrostátním soudem

65. Je v zásadě věcí předkládajícího soudu, aby ověřil, zda opatření, která byla ve vykonávajícím členském státě uplatněna vůči žalobci v původním řízení, představují skutečná opatření spojená s odnětím svobody, a pokud tomu tak bude, aby je započetl do celkové doby odnětí svobody, která má být vykonána ve vystavujícím členském státě.

66. Za tímto účelem čl. 26 odst. 2 rámcového rozhodnutí stanoví, že „vykonávající justiční orgán […] [poskytne] vystavujícímu justičnímu orgánu při předání všechny informace o délce trvání vazby nebo trestu odnětí svobody vyžádané osoby na základě evropského zatýkacího rozkazu“, což umožňuje, aby vystavující justiční orgán posoudil rovněž skutečnou povahu okolností, jimiž se vyznačuje konkrétní situace vyžádané osoby během doby, kdy vůči ní orgány vykonávajícího členského státu uplatňují „vazbu“.

67. Na základě těchto údajů musí vnitrostátní soud ověřit, zda existuje vztah rovnocennosti mezi opatřeními spojenými s odnětím svobody v úzkém slova smyslu na straně jedné a opatřeními, jež byla uplatněna vůči žalobci v původním řízení, na straně druhé, s cílem zjistit, zda uplatnění posledně jmenovaných opatření vedlo ke vzniku situace, která je z věcného hlediska srovnatelná se situací vyplývající z uplatnění prvně jmenovaných opatření.

68. Domnívám se však, že má-li být předkládajícímu soudu (a tím nepřímo i ostatním soudům členských států) poskytnuta odpověď užitečná pro vyřešení sporu v původním řízení, Soudní dvůr by se měl ve světle článku 26 rámcového rozhodnutí vyjádřit ke kvalifikaci opatření, jež byla vůči JZ přijata po jeho propuštění z vazby ve Spojeném království. Navrhuji, aby tato odpověď zněla v tom smyslu, že s ohledem na údaje, které na jednání poskytly Sąd Rejonowy dla Łodzi-Śródmieścia w Łodzi (obvodní soud v Lodži) a vláda Spojeného království, nemohou být tato opatření považována za opatření spojená s odnětím svobody.

69. Nejvíce omezení ze všech výše uvedených opatření přinášela povinnost zdržovat se na adrese, kterou uvedl dotyčný, v době od 22:00 do 7:00 hodin, jež byla spojena s povinností elektronického monitorování. Další, méně restriktivní opatření ( *23 ) byla tato: i) povinnost hlásit se na policejní stanici, a to zpočátku sedmkrát týdně a po třech měsících třikrát týdně v době mezi 10:00 až 12:00 hodinou; a ii) zákaz žádat o vydání dokladů, které by dotyčnému umožnily cestovat do zahraničí. Uvedená opatření byla uplatňována od 19. června 2014 do 14. května 2015, kdy byl JZ předán polským orgánům.

70. Jedná se tedy o opatření se stejným obsahem a působností jako opatření stanovená v rámcovém rozhodnutí 2009/829, na něž jsem odkázal v bodě 55 tohoto stanoviska a která unijní zákonodárce pojal jako opatření, která nejsou spojena s odnětím svobody. Ani ve vztahu k judikatuře Evropského soudu pro lidská práva se nedomnívám, že situace, v níž se ocitl žalobce v původním řízení, by mohla být považována za rovnocennou odnětí svobody.

71. V porovnání se situacemi, k nimž se vyjádřil Evropský soud pro lidská práva, vedly totiž podmínky, jimž byl vystaven žalobce v původním řízení, pouze k takovým omezením, jež mohou být považována za omezení osobní svobody žalobce, vzhledem k tomu, že žalobce měl možnost pobývat na jím uvedené adrese a nebyl zbaven své svobody cestovat na území Spojeného království. A to i přesto, že se musel zdržovat v místě svého bydliště v době od 22:00 do 7:00 hodin, hlásit se na policejní stanici, a to zpočátku každý den a poté, po větší část předmětného období, třikrát týdně, a nosit stále u sebe mobilní telefon. Mám za to, že se jedná o „omezení“, která nejsou srovnatelná s omezeními, jimž byli vystaveni žalobci ve výše uvedených věcech u Evropského soudu pro lidská práva, a to ani v případě, posuzujeme-li je jako celek. Každopádně se nedomnívám, že by omezila osobní autonomii JZ natolik zásadním způsobem, že by došlo k výraznému omezení jeho možnosti samostatně rozhodovat o vlastním jednání.

72. Je však nutné dodat, že výše uvedený závěr se týká pouze požadavku vyplývajícího z uplatnění povinnosti započtení ve věci v původním řízení, již ukládá čl. 26 odst. 1 rámcového rozhodnutí. Nic nebrání tomu, aby předkládající soud pouze na základě vnitrostátního práva rozhodl v tom smyslu, že do doby odnětí svobody, která má být ještě vykonána, budou započteny doby, které uložil vykonávající členský stát, přestože se nejedná o opatření, která jsou spojena s odnětím svobody, nýbrž pouze o opatření, která tuto svobodu omezují.

73. Řečeno jednodušeji, unijní právo ukládá v této oblasti pouze povinnost, kterou bychom mohli označit za minimální: povinnost započíst doby „vazby“ ve smyslu čl. 26 odst. 1 rámcového rozhodnutí, přičemž je věcí vnitrostátního soudu, aby ověřil, zda opatření, která byla uplatněna vůči žalobci ve vykonávajícím členském státě, představují skutečně opatření, která jsou spojena s odnětím svobody. Pokud soud, který zajišťuje výkon trestu, označí tato opatření za odnětí svobody (s ohledem na kritéria vyplývající z judikatury Evropského soudu pro lidská práva), musí je v souladu s čl. 26 odst. 1 vzít v úvahu pro účely jejich započtení do doby odnětí svobody, jež má být uplatněna ve vystavujícím členském státě.

74. Naopak co se týče jiných opatření než opatření spojených s odnětím svobody ve smyslu čl. 26 odst. 1 rámcového rozhodnutí, i ta mohou být vnitrostátním soudem zohledněna pro účely omezení nebo zmírnění podmínek, za kterých má být vykonán trest odnětí svobody ve vystavujícím členském státě, za předpokladu, že je takový následek stanoven vnitrostátním právem.

VI – Závěry

75. S ohledem na výše uvedené úvahy navrhuji Soudnímu dvoru, aby na otázky položené předkládajícím soudem odpověděl následovně: „1. Článek 26 odst. 1 rámcového rozhodnutí Rady 2002/584/SVV ze dne 13. června 2002 o evropském zatýkacím rozkazu a postupech předávání mezi členskými státy, ve znění rámcového rozhodnutí 2009/299/SVV, musí být vykládán v tom smyslu, že přísluší vnitrostátnímu soudu, aby na základě kritéria rovnocennosti mezi opatřeními spojenými s odnětím svobody v úzkém slova smyslu na straně jedné a opatřeními uplatněnými vůči žalobci v původním řízení na straně druhé ověřil, zda uplatnění posledně jmenovaných opatření vedlo ke vzniku situace, která je z věcného hlediska srovnatelná se situací vyplývající z uplatnění prvně jmenovaných opatření, a pokud tomu tak bude, aby je započetl do doby odnětí svobody, která má být vykonána ve vystavujícím členském státě. 2. Za takových okolností, jaké nastaly ve věci v původním řízení, musí být vyloučeno, že by sporná opatření mohla být považována za opatření spojená s odnětím svobody ve smyslu čl. 26 odst. 1 rámcového rozhodnutí 2002/584, ve znění rámcového rozhodnutí 2009/299.“

( *1 ) – Původní jazyk: francouzština.

( *2 ) – Rozhodnutí Rady ze dne 13. června 2002 o evropském zatýkacím rozkazu a postupech předávání mezi členskými státy (Úř. věst. 2002, L 190, s. 1; Zvl. vyd. 19/6, s. 34), ve znění rámcového rozhodnutí Rady 2009/299/SVV ze dne 26. února 2009 (Úř. věst. 2009, L 81, s. 24; dále jen „rámcové rozhodnutí“).

( *3 ) – Dz. U. č. 88, částka 553.

( *4 ) – Dz. U. č. 89, částka 555.

( *5 ) – Rozhodnutí Rady ze dne 23. října 2009 o uplatnění zásady vzájemného uznávání na rozhodnutí o opatřeních dohledu jakožto alternativy zajišťovací vazby mezi členskými státy Evropské unie (Úř. věst. 2009, L 294, s. 20).

( *6 ) – Rozhodnutí Rady ze dne 27. listopadu 2008 o uplatňování zásady vzájemného uznávání na rozsudky a rozhodnutí o probaci za účelem dohledu nad probačními opatřeními a alternativními tresty (Úř. věst. 2008, L 337, s. 102).

( *7 ) – Rozhodnutí Rady ze dne 27. listopadu 2008 o uplatňování zásady vzájemného uznávání rozsudků v trestních věcech, které ukládají trest odnětí svobody nebo opatření spojená se zbavením osobní svobody, za účelem jejich výkonu v Evropské unii (Úř. věst. 2008, L 327, s. 27).

( *8 ) – Důvodová zpráva, s. 16.

( *9 ) – V tomto smyslu viz zejména rozsudky ze dne 14. února 2012, Flachglas Torgau (C‑204/09, EU:C:2012:71, bod 37), a ze dne 19. prosince 2013, Fish Legal a Shirley (C‑279/12, EU:C:2013:853, bod 42).

( *10 ) – Protokol č. 30 připojený k Lisabonské smlouvě nepřipouští v tomto ohledu žádnou výjimku, neboť jeho „čl. 1 odst. 1 […] ozřejmuje článek 51 [Listiny], týkající se oblasti použití Listiny, a jeho účelem není osvobodit Polskou republiku a Spojené království od povinnosti dodržovat ustanovení Listiny, ani bránit soudu některého z těchto členských států, aby dbal na dodržování těchto ustanovení“ (rozsudek ze dne 21. prosince 2011, N. S. a další, C‑411/10 a C‑493/10, EU:C:2011:865, bod 120).

( *11 ) – Znění ve španělském, německém, francouzském a portugalském jazyce používají různé výrazy pro označení doby, která má být započtena (detención, Haft, détention, detenção), a doby, která má být vykonána ve vystavujícím členském státě (privación de libertad, Freiheitsentzug, privation de liberté, privação da liberdade). Naopak v anglickém a nizozemském znění jsou obě tyto doby označeny týmž slovem (detention, vrijheidsbeneming).

( *12 ) – Kurziva provedena autorem tohoto stanoviska. V nizozemském znění jsou použity výrazy „aangehouden“ pro „zatčení“ a „in hechtenis blijft“ pro „ponechán[í] ve vazbě“. Znění v anglickém jazyce hovoří v obou těchto případech o „detention“.

( *13 ) – Kurziva provedena autorem tohoto stanoviska. Znění v anglickém jazyce používá slovo „released“, zatímco znění v nizozemském jazyce obsahuje výraz „in voorlopige vrijheid worden gesteld“.

( *14 ) – Bod 4 odůvodnění rámcového rozhodnutí 2009/829. Kurziva provedena autorem tohoto stanoviska. Znění v anglickém jazyce hovoří o „non-custodial mesures“ a o „provisional detention“, znění ve španělském jazyce o „medidas no privativas de libertad“ a o „prisión provisional“, znění v německém jazyce o „Maßnahmen ohne Freiheitsentzug“ a o „Untersuchungshaft“ a znění v italském jazyce o „misure non detentive“ o „detenzione cautelare“. V portugalském znění jsou použity výrazy „medidas não privativas de liberdade“ a „prisão preventiva“.

( *15 ) – V témže smyslu je v článku 4 rámcového rozhodnutí 2008/947 uvedeno, že za „probační opatření a alternativní tresty“ mají být kromě opatření uvedených v článku 8 rámcového rozhodnutí 2009/829 považovány například „příkazy týkající se chování, bydliště, vzdělávání a školení, způsobů trávení volného času nebo stanovící omezení či způsoby výkonu zaměstnání“ [písm. d)], „povinnost zdržet se kontaktu s určitými předměty“ [písm. g)] nebo „povinnost podrobit se léčení nebo léčbě závislosti na návykových látkách“ [písm. k)].

( *16 ) – Pokud by ustanovení obsažené v čl. 26 odst. 1 rámcového rozhodnutí neexistovalo, mohlo by se stávat, že by odnětí svobody uložené ve vystavujícím členském státě bylo nepřiměřené, neboť by nebylo zkráceno o dobu odnětí svobody, která již byla vykonána za účelem výkonu evropského zatýkacího rozkazu vydaného z důvodu porušení dotčeného trestního zákona.

( *17 ) – Také z věcného hlediska by mohlo nezapočtení doby odnětí svobody, která již byla vykonána pro účely výkonu evropského zatýkacího rozkazu, vést k určitému druhu druhého potrestání. Odnětí svobody pro účely výkonu evropského zatýkacího rozkazu sice není trestem, ale opatřením, jímž je zaručeno skutečné přemístění stíhané osoby. Přesto by však mohlo dojít ke dvojímu odnětí svobody za tentýž trestný čin: zaprvé k odnětí svobody souvisejícímu se spácháním trestného činu, které vedlo k vydání evropského zatýkacího rozkazu, a zadruhé k odnětí svobody uplatněnému pro účely výkonu zmíněného zatýkacího rozkazu.

( *18 ) – ECLI:CE:ECHR:1980:1106JUD000736776.

( *19 ) – Guzzardi v. Itálie (bod 93).

( *20 ) – Guzzardi v. Itálie (bod 92).

( *21 ) – Podmínky žalobce jsou popsány v bodě 95 rozsudku vydaného ve věci Guzzardi v. Itálie takto:

„Přestože prostor, na němž se žalobce mohl pohybovat, byl mnohem větší než rozloha vězeňské cely a nebyl ohraničen žádnými hmotnými překážkami, představoval pouze malý díl obtížně přístupného ostrova, jehož území přibližně z devíti desetin pokrývala věznice. Pan Guzzardi pobýval v části osady Cala Reale, v níž se povětšinou nacházely zanedbané či dokonce zchátralé domy, bývalá budova zdravotnického zařízení, policejní služebna, škola a kaple. Žil zde ve společnosti dalších osob podléhajících témuž režimu a policistů. Stálí obyvatelé bydleli převážně v obci Cala d’Oliva, kam neměl žalobce povolen přístup, a pravděpodobně příliš nevyužívali svého práva vstupu do Cala Reale. Žalobce měl tedy jen velmi málo příležitostí k navazování sociálních kontaktů, které byly omezeny jen na jeho rodinné příslušníky, další trestané osoby a zaměstnance pověřené dohledem. Zmíněný dohled byl vykonáván přísně a téměř nepřetržitě. Dotyčný nemohl například vycházet ze svého obydlí v době od 22:00 do 7:00 hodin, aniž by včas upozornil příslušné orgány. Musel se těmto orgánům hlásit dvakrát denně, a pokud chtěl telefonovat, musel jim sdělit jméno a číslo osoby, se kterou bude hovořit. Souhlas těchto orgánů potřeboval i ke každé cestě na Sardinii nebo na pevninu, které však vykonával jen zřídka a samozřejmě rovněž pod přísným dohledem policistů. Pokud by některou ze svých povinností porušil, mohlo dojít k ‚zatčení‘. A konečně, od jeho příjezdu do Cala Reale do jeho odjezdu do Force uplynulo více než šestnáct měsíců.“

( *22 ) – ECLI:CE:ECHR:2006:1102JUD006996601.

( *23 ) – Složení záruky ve výši 2000 liber ani povinnost mít nepřetržitě zapnutý a nabitý mobilní telefon nemají na svobodu pohybu žádný dopad.