Z ustanovení čl. 44 odst. 1 písm. c) ve spojení s čl. 48 odst. 2 jednacího řádu z roku 1991 vyplývá, že v průběhu řízení nelze předkládat nové důvody, ledaže by se zakládaly na právních a skutkových okolnostech, které vyšly najevo v průběhu řízení. Nicméně žalobní důvod, který je rozšířením žalobního důvodu dříve výslovně nebo implicitně uvedeného v návrhu, který má úzkou spojitost s tímto žalobním důvodem, musí být prohlášen za přípustný.

Právo uvést dodatečné informace o předmětu, cílech a pozadí tohoto návrhu, či dokonce návrh unijního právního aktu, které organizátorům navrhované iniciativy přiznává příloha II nařízení č. 211/2011, totiž zároveň představuje povinnost Komise zkoumat uvedené informace stejně jako jakékoliv jiné informace poskytnuté na základě uvedené přílohy, a to v souladu se zásadou řádné správy, ke které se váže povinnost příslušného orgánu zkoumat pečlivě a nestranně všechny relevantní skutečnosti projednávaného případu. Proto nezávisle na tom, zda jsou do registru uvedené požadované informace dostačující pro posouzení, zda návrh splňuje podmínky registrace uvedené v čl. 4 odst. 2 písm. b) nařízení č. 211/2011, Komise musí zkoumat dodatečné informace.

Ze znění čl. 4 odst. 2 písm. b) nařízení č. 211/2011 o občanské iniciativě plyne, že Komise musí provést první přezkum poznatků, které má k dispozici, za účelem posouzení, zda navrhovaná občanská iniciativa zjevně nevybočuje z jejích pravomocí, přičemž je nutno upřesnit, že v případě registrace návrhu je počítáno s podrobnějším přezkumem. Článek 10 odst. 1 písm. c) nařízení č. 211/2011 totiž stanoví, že když Komise obdrží evropskou občanskou iniciativu, do tří měsíců vydá sdělení obsahující její právní a politické závěry ohledně této iniciativy, případná opatření, která zamýšlí učinit, a odůvodnění, proč tato opatření hodlá, či nehodlá učinit.

Z výkladu článku 174 SFEU ve spojení s články 175 až 178 SFEU vyplývá, že unijní normotvůrce je zmocněn k přijetí opatření, která mají podporovat harmonický vývoje celé Unie, zejména pak snižovat rozdíly mezi úrovní rozvoje různých regionů a zaostalost nejvíce znevýhodněných regionů, v rámci nichž má být zvláštní pozornost věnována venkovským oblastem, oblastem postiženým průmyslovými přeměnami a regionům, které jsou závažně a trvale znevýhodněny přírodními nebo demografickými podmínkami, jako jsou například nejsevernější regiony s velmi nízkou hustotou obyvatelstva a ostrovní, přeshraniční a horské regiony.

V tomto ohledu nemohou být články 174 až 178 SFEU právním základem pro přijetí aktu, který by měl vést k nové definici pojmu „region“ ve smyslu uvedených ustanovení tím, že by poskytoval plnohodnotný status regionům s národnostní menšinou, a to bez ohledu na politickou, správní a institucionální situaci v dotčených členských státech. V souladu s čl. 4 odst. 2 SEU totiž Unie musí v rámci politiky soudržnosti respektovat politickou, správní a institucionální situaci v členských státech. Pokud tedy pouze za účelem zajištění srovnatelnosti regionálních statistických údajů stanoví čl. 3 odst. 5 nařízení č. 1059/2003 o zavedení společné klasifikace územních statistických jednotek povinnost zohlednit taková kritéria, jako jsou zeměpisná, sociální, hospodářská, historická nebo kulturní hlediska nebo hlediska ochrany životního prostředí, děje se tak pouze za účelem seskupení správních jednotek existujících v dotčeném členském státu do nesprávní jednotky s dostatečně vysokým počtem obyvatel, a to pro zajištění srovnatelnosti statistik týkajících se úrovně rozvoje těchto jednotlivých správních jednotek.

Z toho plyne, že unijní normotvůrce by nemohl, aniž by porušil čl. 4 odst. 2 SEU, přijmout akt, který by vymezil regiony s národnostní menšinou, kterým by měla být věnována zvláštní pozornost v rámci unijní politiky soudržnosti na základě autonomních kritérií, a tedy bez ohledu na politickou, správní a institucionální situaci v dotčených členských státech. Mimoto i za předpokladu, že by regiony s národnostní menšinou mohly odpovídat správním jednotkám existujícím v dotčených členských státech nebo seskupením takových jednotek, zachování etnických, kulturních, náboženských nebo jazykových specifik těchto regionů není cílem, který by mohl odůvodnit přijetí unijního právního aktu na základě článků 174, 176, 177 a 178 SFEU.

(viz body 69, 72 a 74–77)