Věc T-461/08

Evropaïki Dynamiki – Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE

v.

Evropská investiční banka (EIB)

„Veřejné zakázky na služby – Nabídkové řízení – Služba pomoci s údržbou, podporou a rozvojem informačního systému – Odmítnutí nabídky uchazeče – Zadání zakázky jinému uchazeči – Žaloba na neplatnost – Přípustnost – Pravomoc – Povinnost uvést odůvodnění – Právo na účinný prostředek nápravy – Transparentnost – Proporcionalita – Rovné zacházení a zákaz diskriminace – Kritéria výběru a kritéria pro zadání zakázky – Žaloba na náhradu škody – Přípustnost – Ušlý zisk“

Shrnutí rozsudku

1. Žaloba na neplatnost – Akty napadnutelné žalobou – Akty s právně závaznými účinky – Akty Evropské investiční banky

(Čl. 225 odst. 1 ES, článek 230 ES a čl. 237 písm. b) a c) ES)

2. Žaloba na náhradu škody – Autonomie ve vztahu k žalobě na neplatnost – Meze – Návrh na náhradu škody způsobené Evropskou investiční bankou jakožto veřejným zadavatelem

(Čl. 225 odst. 1 ES, článek 235 ES a čl. 288 druhý pododstavec ES)

3. Žaloba na neplatnost – Podmínky přípustnosti – Právní zájem na podání žaloby – Přezkum soudem i bez návrhu – Použití per analogiam na žaloby, jež jsou doprovázeny návrhem na náhradu škody

(Článek 230 ES; jednací řád Tribunálu, článek 113)

4. Žaloba na neplatnost – Právní zájem na podání žaloby – Žaloba směřující proti rozhodnutí, jež bylo naplněno

(Články 230 ES a 233 ES)

5. Veřejné zakázky Evropských společenství – Nabídkové řízení – Zpochybnění legality zadávací dokumentace

(Čl. 230 čtvrtý pododstavec ES)

6. Evropská investiční banka – Nabídková řízení financovaná z vlastních zdrojů banky – Použitelná ustanovení

(Články 28 ES, 43 ES a 49 ES; Listina základních práv Evropské unie; nařízení Rady č. 1605/2002, čl. 88 odst. 1; směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/18)

7. Akty orgánů – Odůvodnění – Povinnost – Působnost

(Čl. 230 pátý pododstavec ES a článek 253 ES)

8. Veřejné zakázky Evropských společenství – Nabídkové řízení – Právo uchazečů na účinnou soudní ochranu – Rozsah

(Čl. 225 odst. 1 ES, články 242 ES, 243 ES a 253 ES)

9. Veřejné zakázky Evropských společenství – Nabídkové řízení – Právo uchazečů na účinnou soudní ochranu – Právo podat prostředek nápravy proti rozhodnutí o zadání zakázky jinému uchazeči

10. Evropská investiční banka – Nabídková řízení financovaná z vlastních zdrojů banky – Zadávání zakázek – Zadání hospodářsky nejvýhodnější nabídce – Kritéria – Výběr veřejným zadavatelem – Meze

11. Žaloba na neplatnost – Žalobní důvody – Porušení zásad rovného zacházení a transparentnosti – Nabídkové řízení

12. Mimosmluvní odpovědnost – Podmínky – Příčinná souvislost – Škoda způsobená uchazeči ztrátou zakázky v rámci nabídkového řízení – Neexistence důkazu o souvislosti mezi touto škodou a protiprávním rozhodnutím o zadání uvedené zakázky jinému uchazeči

(Článek 266 SFEU a čl. 340 druhý pododstavec SFEU)

1. Nutnost přezkumu legality aktů Společenství v plném rozsahu vyžaduje, aby byly čl. 225 odst. 1 ES a článek 230 ES vykládány v tom smyslu, že nevylučují pravomoc Tribunálu rozhodovat o žalobě na neplatnost aktu, který je součástí vyřizování běžných záležitostí Evropské investiční banky řídícím výborem a má s konečnou platností právní účinky vůči třetí osobě.

Přestože banka není orgánem Společenství, je nicméně subjektem Společenství, jenž byl zřízen Smlouvou a byl jí nadán právní subjektivitou, a právě z tohoto důvodu podléhá přezkumu Soudního dvora, zejména pak v rozsahu stanoveném v čl. 237 písm. b) ES. Akty formálně přijaté v rámci banky jinými orgány, než jsou orgány uvedené v čl. 237 písm. b) a c) ES, tedy jinými orgány než Radou guvernérů nebo správní radou, musí tudíž podléhat soudnímu přezkumu, jsou-li konečné a mají-li právní účinky vůči třetím osobám.

(viz body 46, 50, 52)

2. I když žaloba na náhradu škody představuje v rámci systému právních prostředků zavedeném Smlouvou samostatný právní prostředek ve vztahu k žalobě na neplatnost, nic to nemění na tom, že je třeba zohlednit „přímý vztah“ či „komplementaritu“ existující mezi žalobou na neplatnost a žalobou na náhradu škody, pokud tento vztah nebo tato komplementarita existují, jakož i vedlejší povahu žaloby na náhradu škody ve vztahu k žalobě na neplatnost ve fázi posuzování přípustnosti těchto žalob, aby se zabránilo tomu, že výsledek žaloby na náhradu škody bude uměle oddělen od výsledku žaloby na neplatnost, k níž má přitom pouze vedlejší nebo doplňující povahu.

Jelikož škody, jež Evropská investiční banka žalobci podle jeho tvrzení způsobila, vychází údajně z výkonu činností banky, jež jsou spjaty s plněním úkolů správy Společenství a jsou součástí působení této správy jakožto veřejného zadavatele, nevznikly tedy uvedené škody v důsledku výkonu činností nebo operací banky ve finanční oblasti, Tribunál má na základě čl. 225 odst. 1 ES, článku 235 ES a čl. 288 druhého pododstavce ES pravomoc rozhodovat o návrhu na náhradu škody, jenž byl podán proti bance, pokud má takový návrh vedlejší povahu ve vztahu k návrhu na zrušení aktu banky, jenž má s konečnou platností právní účinky vůči třetím osobám, a je sám o sobě přípustný.

(viz body 55–58)

3. Jelikož podmínky přípustnosti žaloby, zejména pak podmínka existence právního zájmu na podání žaloby, patří mezi nepominutelné podmínky řízení, přísluší Tribunálu, aby i bez návrhu ověřil, zda žalobkyně mají právní zájem na zrušení napadeného rozhodnutí. Toto řešení se obdobně použije na návrhy na zrušení formulované v rámci žaloby, jež je doprovázena návrhem na náhradu škody.

(viz bod 62)

4. I v případě, kdy bylo rozhodnutí o zadání zakázky v rámci nabídkového řízení v celém rozsahu naplněno ku prospěchu ostatních soutěžitelů, má uchazeč i nadále právní zájem na zrušení tohoto rozhodnutí, a to buď aby dosáhl zjednání přiměřené nápravy své situace veřejným zadavatelem, nebo aby veřejný zadavatel v budoucnu provedl vhodné změny nabídkových řízení, jestliže bude rozhodnuto, že tato řízení jsou v rozporu s některými právními požadavky.

Skutečnost, že dohoda o provedení veřejné zakázky byla podepsána, či dokonce naplněna před vydáním rozhodnutí o žalobě, kterou vyloučený uchazeč podal proti rozhodnutí o zadání uvedené zakázky, a že veřejný zadavatel je smluvně svázán s úspěšným uchazečem, nebrání povinnosti, která v případě, že je žalobě v původním řízení vyhověno, vyplývá pro veřejného zadavatele z článku 233 ES, tedy povinnosti přijmout opatření nezbytná k zajištění odpovídající ochrany zájmů vyloučeného uchazeče.

Je-li v důsledku žaloby vyloučeného uchazeče o veřejnou zakázku rozhodnutí o zadání zakázky zrušeno, avšak veřejný zadavatel již nemůže znovu otevřít nabídkové řízení týkající se dotčené veřejné zakázky, mohou být zájmy tohoto uchazeče chráněny například finančním odškodněním odpovídajícím ztrátě šance na zadání zakázky nebo – lze-li s jistotou prokázat, že zakázka měla být uchazeči zadána – ušlému zisku. Ztrátě šance na zadání veřejné zakázky, kterou vyloučený uchazeč o uvedenou zakázku utrpěl v důsledku protiprávního rozhodnutí, je totiž možné dát hospodářskou hodnotu.

(viz body 64–66)

5. Dokument týkající se nabídkového řízení, jako jsou zadávací podmínky, nelze považovat za akt, který se každého uchazeče týká individuálně. Stejně jako veškeré dokumenty týkající se nabídkového řízení vydané veřejným zadavatelem se totiž zadávací podmínky použijí na objektivně určené situace a mají právní účinky vůči kategoriím osob, které jsou vymezeny obecně a abstraktně. Vykazují tedy obecný charakter a jejich individuální sdělení uchazečům ze strany veřejného zadavatele neumožňuje individualizovat každého z těchto uchazečů v poměru k jakékoli jiné osobě ve smyslu čl. 230 čtvrtého pododstavce ES. Zadávací dokumentace tedy není aktem, který může být předmětem přímé žaloby podle tohoto ustanovení. Rozhodnutí o zamítnutí nabídky uchazeče je proto prvním napadnutelným aktem, a tudíž prvním aktem, který tomuto uchazeči umožňuje incidenčně zpochybnit legalitu vzorce použitého při srovnávacím hodnocení nabídek, který veřejný zadavatel uvedl v zadávacích podmínkách.

(viz body 73–74)

6. Nabídkové řízení Evropské investiční banky, financované z vlastních zdrojů banky, nepodléhá ustanovením hlavy IV druhé části nařízení č. 1605/2002, kterým se stanoví finanční nařízení o souhrnném rozpočtu Evropských společenství, v pozměněném znění, a tím spíše ani ustanovením hlavy III části druhé nařízení č. 2342/2002 o prováděcích pravidlech k finančnímu nařízení, v pozměněném znění. Tato ustanovení jsou použitelná pouze na souhrnný rozpočet Evropských společenství a jak vyplývá z čl. 88 odst. 1 finančního nařízení, veřejnými zakázkami, které se jím řídí, jsou pouze smlouvy, jež jsou zcela nebo zčásti financovány uvedeným souhrnným rozpočtem.

To nemění nic na tom, že postupy při zadávání veřejných zakázek banky musí být v souladu se základními pravidly Smlouvy a obecnými právními zásadami, jakož i s cíli Listiny základních práv Evropské unie, jež se týkají zejména volného pohybu zboží (článek 28 ES), práva usazování (článek 43 ES), volného pohybu služeb (článek 49 ES), zákazu diskriminace a rovného zacházení, transparentnosti a proporcionality.

Dále platí, že i když směrnice týkající se zadávání veřejných zakázek na stavební práce, dodávky a služby upravují pouze zakázky zadávané subjekty nebo veřejnými zadavateli členských států a nejsou přímo použitelné na veřejné zakázky zadávané správou Společenství, lze se pravidel nebo zásad stanovených nebo vymezených v rámci těchto směrnic vůči uvedené správě dovolávat, jestliže se jeví pouze jako zvláštní vyjádření základních pravidel Smlouvy a obecných právních zásad, kterými se správa Společenství musí řídit. Ve společenství práva je totiž základním požadavkem jednotné použití práva, přičemž zásada dodržování legality platí pro každý právní subjekt. Pravidel nebo zásad stanovených nebo vymezených v rámci těchto směrnic se lze kromě toho dovolávat vůči správě Společenství, jestliže tato správa přijala při uplatňování své funkční a institucionální autonomie a v mezích pravomocí, které jí svěřuje Smlouva, akt, který pro úpravu veřejných zakázek, jež tato správa zadává na vlastní účet, výslovně odkazuje na určitá pravidla nebo určité zásady uvedené ve směrnicích a v jehož důsledku se uvedená pravidla a uvedené zásady použijí v souladu se zásadou patere legem quam ipse fecisti.

Z Příručky pro zadávání zakázek na služby, dodávky a stavební práce Evropskou investiční bankou na vlastní účet krom toho vyplývá, že ačkoli se směrnice 2004/18 o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek na stavební práce, dodávky a služby jako taková na banku nepoužije, je vhodnou referencí pro stanovení postupů banky. Příručka zakotvuje obecně závazná pravidla, jež mají právní účinky vůči třetím osobám, a to zejména těm, jež se rozhodnou ucházet se o veřejnou zakázku financovanou zcela nebo zčásti z vlastních zdrojů banky, stejně jako je právně závazná pro banku, jestliže se rozhodne zadat veřejnou zakázku na vlastní účet. V důsledku toho platí, že pokud banka jedná za využití jak kapitálového trhu, tak vlastních zdrojů, zejména pokud zadává veřejné zakázky na vlastní účet, podléhá jak základním pravidlům Smlouvy, obecným právním zásadám a cílům Listiny základních práv Evropské unie, tak ustanovením příručky, jak byla vyložena ve světle zásad, které uvedená ustanovení provádí, případně ustanovení směrnice 2004/18, na která tato ustanovení odkazují.

(viz body 87–90, 92–93)

7. Pokud má správa Společenství širokou posuzovací pravomoc, je dodržování záruk přiznaných právním řádem Společenství ve správních řízeních o to důležitější. Mezi tyto záruky patří zejména povinnost uvedené správy dostatečně odůvodnit svá rozhodnutí.

Z Příručky pro zadávání zakázek na služby, dodávky a stavební práce Evropskou investiční bankou na vlastní účet přitom vyplývá, že na žádost dotčené strany banka do patnácti dnů po obdržení písemné žádosti sdělí každému uchazeči, který učinil přípustnou nabídku, charakteristiky a relativní výhody vybrané nabídky, jakož i jméno úspěšného uchazeče nebo stran rámcové dohody .

Tento postup je v souladu s účelem povinnosti uvést odůvodnění zakotvené v článku 253 ES. V rámci nabídkových řízení skutečnost, že zúčastnění uchazeči obdrží odůvodněné rozhodnutí až jako odpověď na svoji výslovnou žádost, nikterak neomezuje jejich možnost domáhat se u Tribunálu svých práv. Lhůta pro podání žaloby stanovená v čl. 230 pátém pododstavci ES totiž počíná běžet až v okamžiku oznámení odůvodněného rozhodnutí, a to pod podmínkou, že uchazeč podal svoji žádost o poskytnutí odůvodněného rozhodnutí v přiměřené lhůtě poté, co se dozvěděl o odmítnutí své nabídky.

Veřejný zadavatel je však s ohledem na širokou posuzovací pravomoc, kterou má v rámci nabídkových řízení, povinen poskytnout dostatečné odůvodnění vyloučeným uchazečům, kteří o to požádají, což předpokládá, že musí důsledně dbát na to, aby v odůvodnění, které zasílá, uvedl veškeré skutečnosti, na kterých založil své rozhodnutí.

V tomto ohledu dopis, který banka zaslala vyloučenému uchazeči a v němž mu sdělila jméno vybraného uchazeče, poměrnou váhu kritérií pro zadání zakázky a detailní rozpis udělených bodů, sice může být do určité míry vysvětlením, nelze jej však považovat za dostatečný s ohledem na požadavek, podle kterého musí z odůvodnění jasně a jednoznačně vyplývat úvahy autora aktu. Takové rozhodnutí o zamítnutí nabídky uchazeče je za těchto podmínek stiženo vadou spočívající v nedostatečném odůvodnění, a je tudíž v rozporu s ustanoveními uvedené příručky a obecně s povinností uvést odůvodnění zakotvenou v článku 253 ES.

(viz body 100, 106–108, 112, 114, 116)

8. V rámci nabídkových řízení je třeba uchazeče chránit proti svévoli veřejných zadavatelů tím, že jim bude zaručeno, že protiprávní rozhodnutí přijatá veřejným zadavatelem mohou být předmětem účinných a co nejrychlejších prostředků nápravy.

Úplná právní ochrana uchazečů proti svévoli veřejných zadavatelů nejprve předpokládá povinnost informovat před uzavřením dohody všechny uchazeče o rozhodnutí o zadání zakázky, aby měli skutečnou možnost podat opravný prostředek, jímž se budou domáhat zrušení tohoto rozhodnutí, jsou-li splněny příslušné podmínky. Tato úplná právní ochrana dále vyžaduje, aby měl vyloučený uchazeč možnost včas zkoumat otázku platnosti rozhodnutí o zadání zakázky, což předpokládá, že mezi okamžikem, kdy je rozhodnutí o zadání zakázky oznámeno vyloučeným uchazečům, a uzavřením dohody musí existovat přiměřená doba k tomu, aby bylo vyloučeným uchazečům zejména umožněno podat návrh na předběžná opatření podle ustanovení článku 242 ES ve spojení s článkem 243 ES a čl. 225 odst. 1 ES, jehož cílem je, aby soudce příslušný pro rozhodování o předběžných opatřeních nařídil odklad naplňování rozhodnutí o zamítnutí nabídky vyloučených uchazečů do doby, než soud rozhodující ve věci samé rozhodne o jejich hlavní žalobě na neplatnost tohoto rozhodnutí. Právo na úplnou a účinnou soudní ochranu v sobě totiž zahrnuje také zajištění předběžné ochrany procesních subjektů, pokud je nezbytná k zajištění plné účinnosti rozhodnutí, jež má být přijato v původním řízení, za účelem zabránění vzniku mezer v právní ochraně zajišťované příslušnými soudy. K ochraně požadavku účinné soudní ochrany je konečně třeba, aby veřejný zadavatel splnil svoji povinnost uvést odůvodnění tím, že poskytne dostatečné odůvodnění každému vyloučenému uchazeči, který o to požádá, aby posledně uvedený mohl využít toto právo za co nejpříznivějších podmínek a byla mu přiznána možnost rozhodnout se s plnou znalostí věci, zda je pro něj účelné obrátit se na příslušný soud.

(viz body 119–122)

9. V rámci zadávání veřejné zakázky musí být právo vyloučeného uchazeče na účinný prostředek nápravy proti rozhodnutí, kterým je zakázka zadána jinému uchazeči, stejně jako související povinnost veřejného zadavatele sdělit vyloučenému uchazeči na žádost důvody svého rozhodnutí považovány za podstatné formální náležitosti, neboť doprovázejí vypracování rozhodnutí o zadání zakázky zárukami, jež umožňují výkon účinného přezkumu nestrannosti nabídkového řízení, v němž bylo toto rozhodnutí přijato. Skutečnost, že veřejný zadavatel nedodržel tyto podstatné formální náležitosti, musí vést ke zrušení dotčeného rozhodnutí.

(viz body 130–131)

10. Možnost ponechaná Evropské investiční bance, aby si svobodně zvolila kritéria pro zadání zakázky, na jejichž základě má v úmyslu zadat veřejné zakázky na vlastní účet, jí umožňuje zohlednit povahu, předmět a zvláštnosti vlastní každé zakázce.

Je třeba nicméně zohlednit pravidla použitelná na průběh nabídkového řízení, jež jsou uvedena v Příručce pro zadávání zakázek na služby, dodávky a stavební práce Evropskou investiční bankou na vlastní účet a jejichž cílem je zaručit, že pravomoc, kterou má banka při výběru kritérií pro zadání zakázky, bude ve fázi hodnocení nabídek prováděného pro účely zadání zakázky vykonávána v souladu se zásadami rovného zacházení a transparentnosti. Cílem těchto ustanovení je totiž umožnit všem přiměřeně informovaným uchazečům postupujícím s obvyklou péčí vykládat kritéria pro zadání zakázky týmž způsobem, a mít tak tytéž šance při formulování znění svých nabídek, a dále zaručit dodržování zásady proporcionality.

Ačkoliv kritéria, která mohou být veřejným zadavatelem zohledněna, pokud se zakázka zadává na základě hospodářsky nejvýhodnější nabídky, nejsou v uvedené příručce uvedena taxativně a tato příručka ponechává veřejnému zadavateli možnost volby kritérií pro zadání veřejné zakázky, která se mu jeví jako nejvhodnější, může se tato volba týkat pouze kritérií, jejichž cílem je určit hospodářsky nejvýhodnější nabídku Jakožto kritéria pro zadání zakázky jsou tudíž vyloučena kritéria, jejichž cílem není určení hospodářsky nejvýhodnější nabídky, nýbrž souvisí v zásadě s posouzením vhodnosti uchazečů provést dotčenou zakázku, jež spadají do fáze výběru uchazečů a nemohou být zohledněna pro účely srovnávacího hodnocení nabídek.

Jestliže se nabídka uchazeče, jež nebyla vyloučena z nabídkového řízení a splňuje kritéria výběru uvedená v oznámení o zakázce nebo zadávacích podmínkách, nejeví z hlediska veřejného zadavatele jako hospodářsky nejvýhodnější vzhledem ke kritériím pro zadání zakázky uvedeným v oznámení o zakázce nebo zadávacích podmínkách, musí být veřejným zadavatelem vyřazena a veřejný zadavatel není oprávněn upravit obecnou strukturu zakázky tím, že změní jednu ze základních podmínek jejího zadání. Pokud by byl totiž veřejný zadavatel oprávněn změnit během nabídkového řízení podle svého uvážení samotné podmínky zadání zakázky, jako je poměrná váha kritérií pro zadání zakázky, a to při neexistenci výslovného zmocnění v tomto smyslu obsaženého v příslušných použitelných ustanoveních, pak by byly podmínky, kterými se řídí zadání zakázky, jak byly původně stanoveny, zkresleny. Taková praxe by navíc nevyhnutelně vedla k porušení zásad transparentnosti a rovného zacházení s uchazeči, neboť jednotné použití podmínek zadání zakázky a objektivita řízení by již nebyly zajištěny.

(viz body 137–138, 141–142, 160)

11. Pokud Tribunál nemá v rámci řízení o žalobě na neplatnost rozhodnutí Evropské investiční banky o zadání veřejné zakázky k dispozici žádný důkaz, který by mu umožnil dospět k závěru nebo s jistotou vyloučit, že změny nabídky vybraného uchazeče a poměrného vážení technických kritérií a finančního kritéria před přijetím napadeného rozhodnutí mohly zkreslit srovnávací hodnocení nabídek v neprospěch vyloučených uchazečů takovým způsobem, že by tím byl ovlivněn výsledek nabídkového řízení, musí být taková nejistota přičtena k tíži banky jakožto veřejného zadavatele.

(viz bod 181)

12. Vzhledem k tomu, že v rámci žaloby na náhradu škody nelze konstatovat existenci příčinné souvislosti mezi tím, že veřejný zadavatel přijal rozhodnutí, kterým byl uchazeč vyloučen z nabídkového řízení a jež je protiprávní, a škodou uplatňovanou žalobkyní, jež jí vznikla v důsledku ztráty samotné zakázky, nemůže se žalobkyně důvodně domáhat náhrady škody, jež jí vznikla v důsledku toho, že neuzavřela s veřejným zadavatelem dohodu, a tím spíše ani neprovedla zakázku.

Tím není dotčeno vyrovnání, jež by mohlo žalobkyni náležet podle článku 266 SFEU z titulu zjednání přiměřené nápravy její situace v důsledku zrušení napadeného rozhodnutí.

(viz body 212, 214)

ROZSUDEK TRIBUNÁLU (čtvrtého senátu)

20. září 2011 ( )

„Veřejné zakázky na služby – Nabídkové řízení – Služba pomoci s údržbou, podporou a rozvojem informačního systému – Odmítnutí nabídky uchazeče – Zadání zakázky jinému uchazeči – Žaloba na neplatnost – Přípustnost – Pravomoc – Povinnost uvést odůvodnění – Právo na účinný prostředek nápravy – Transparentnost – Proporcionalita – Rovné zacházení a zákaz diskriminace – Kritéria výběru a kritéria pro zadání zakázky – Žaloba na náhradu škody – Přípustnost – Ušlý zisk“

Ve věci T‑461/08,

Evropaïki Dynamiki – Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE, se sídlem v Athénách (Řecko), zastoupená N. Korogiannakisem a P. Katsimanim, advokáty,

žalobkyně,

proti

Evropské investiční bance (EIB), zastoupené C. Gómezem de la Cruz a T. Pietiläem, jako zmocněnci, ve spolupráci s J. Stuyckem, advokátem,

žalované,

jejímž předmětem je zaprvé návrh na zrušení rozhodnutí EIB ze dne 31. ledna 2008 o odmítnutí nabídky předložené žalobkyní v rámci nabídkového řízení, jež se týkalo služeb pomoci s údržbou, podporou a rozvojem informačního systému, a o zadání zakázky jinému uchazeči, podaný na základě článků 225 ES a 230 ES, a zadruhé návrh na náhradu škody, podaný na základě článků 225 ES, 235 ES a 288 ES,

TRIBUNÁL (čtvrtý senát),

ve složení I. Pelikánová (zpravodajka), předsedkyně, K. Jürimäe a M. van der Woude, soudci,

vedoucí soudní kanceláře: N. Rosner, rada,

s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 17. listopadu 2010,

vydává tento

Rozsudek

Skutečnosti předcházející sporu

1 Žalobkyně, Evropaïki Dynamiki – Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE, je společností založenou podle řeckého práva, která působí v oblasti informačních technologií a komunikací.

2 Oznámením o zakázce ze dne 13. září 2007, zveřejněném v Dodatku k Úřednímu věstníku Evropské unie (Úř. věst. S 176) pod číslem 2007/S 176‑215155, Evropská investiční banka (EIB) zahájila nabídkové řízení týkající se služeb „[p]omoci s údržbou, podporou a rozvojem hlavního řídicího systému [systému pro správu] půjček (SERAPIS)“. Podle popisu uvedeného v oznámení o zakázce a v zadávacích podmínkách k danému nabídkovému řízení je „Système efficace et rapide d’accès aux prêts et aux informations de support“ (SERAPIS) hypertextovou částí informační aplikace (Front Office) EIB pro oblast půjček. SERAPIS je koncipován jako integrovaný portál řízení informací v oblasti „půjček“ pro příslušné útvary EIB, jež zahrnují ředitelství pro „Financování v Evropě“, „Financování mimo Evropu“, „Řízení rizik“, „Projekty“ a právní službu. Slouží k podpoře vnitřního procesu poskytování půjček od vytvoření operace přes její vyhodnocení (potvrzení) až do předložení „Note conjointe“ (podpis), který poté iniciuje následný postup stanovený v rámci části informační aplikace EIB nazvané „Force prêts“, jež umožňuje osobám odpovědným za uvedený systém jeho správu a řízení (Back Office).

3 Oznámení o zakázce počítalo s tím, že s vybraným uchazečem bude uzavřena rámcová dohoda na dobu čtyř let a budou mu zadávány zakázky založené na rámcové dohodě a odpovídající jednotlivým objednávkám na konkrétní projekty. V oznámení o zakázce a zadávacích podmínkách bylo upřesněno, že zakázka bude zadána uchazeči, který předloží hospodářsky nejvýhodnější nabídku, posouzenou na základě kritérií pro zadání zakázky uvedených v zadávacích podmínkách. V zadávacích podmínkách byla uvedena poměrná váha přidělená jednotlivým kritériím pro zadání zakázky, a sice 75 % bodů pro technická kritéria, z nichž 15 % bodů pro kritérium nazvané „Proces řízení kvality“, 45 % bodů pro kritérium nazvané „Míra souladu znalostí, dovedností a kvalifikace navržených zaměstnanců“ a 15 % bodů pro kritérium nazvané „Schopnost poskytnout tým z vlastních zdrojů“, a 25 % bodů pro finanční kritérium.

4 Dopisem ze dne 31. října 2007 EIB oznámila všem osobám, jež podaly žádosti o objasnění týkající se nabídkového řízení, seznam „Otázek a odpovědí“ k dotčenému nabídkovému řízení.

5 Žalobkyně předložila nabídku dne 9. listopadu 2007, tedy v poslední den lhůty pro doručení nabídek (bod IV.3.4 oznámení o zakázce).

6 Evropskou investiční bankou bylo přijato a hodnotícím výborem posouzeno celkem sedm nabídek. Během prvních dvou fází řízení, tedy fáze vylučování (bod 6.1 zadávacích podmínek) a fáze výběru (bod 6.2 zadávacích podmínek), nebyl vyloučen žádný z uchazečů. Během poslední fáze, tedy fáze srovnávacího hodnocení nabídek a zadání zakázky (bod 7 zadávacích podmínek) – pro niž bylo stanoveno, že nabídky uchazečů, kteří nebyli vyloučeni, budou nejprve posouzeny pouze z hlediska technických kritérií, nabídky nedosahující minimální hranice stanovené v zadávacích podmínkách budou vyřazeny a poté budou ty nabídky, jež nebyly při jejich technickém hodnocení vyřazeny, posouzeny z hlediska finančního kritéria – bylo z hlediska uvedeného kritéria posouzeno pouze pět nabídek, včetně nabídky žalobkyně, neboť dvě zbývající nabídky nedosáhly při technickém hodnocení minimální hranice stanovené v zadávacích podmínkách. Na základě srovnávacího hodnocení nabídek dal hodnotící výbor nejlepší celkovou známku nabídce společnosti Sybase BVBA (dále jen „vybraný uchazeč“) a nabídka žalobkyně byla zařazena na druhé místo. S ohledem na hodnocení uskutečněné hodnotícím výborem přijala EIB dne 31. ledna 2008 rozhodnutí o odmítnutí nabídky podané žalobkyní a o zadání zakázky vybranému uchazeči (dále jen „napadené rozhodnutí“) poté, co s ním projednala některé body jeho nabídky na schůzce konané dne 29. ledna 2008.

7 Dne 18. února 2008 EIB zaslala dopisy všem uchazečům, s výjimkou žalobkyně, aby je informovala o zadání zakázky vybranému uchazeči.

8 Rámcová dohoda byla podepsána EIB dne 12. června 2008 a vybraným uchazečem dne 17. června 2008. Účinnosti nabyla dne 16. června 2008.

9 Dopisem ze dne 31. července 2008 se žalobkyně poté, co se seznámila s oznámením o zadání zakázky zveřejněném v Dodatku k Úřednímu věstníku (Úř. věst. S 144) pod číslem 2008/S 144‑192307, obrátila na EIB se stížností, že nebyly dodrženy zadávací podmínky a právní úprava, jíž se řídí nabídková řízení, jelikož nebyla včas informována o napadeném rozhodnutí. Žalobkyně požádala EIB, aby přerušila nabídkové řízení a odložila podpis rámcové dohody, případně tuto rámcovou dohodu zrušila. Žalobkyně navíc požadovala informace týkající se nabídkového řízení, zvláště pak identity vybraného uchazeče, partnerů sdružení, jež vybraný uchazeč vytvořil za účelem účasti na veřejné zakázce, a jeho subdodavatelů, známky udělené její nabídce a nabídce vybraného uchazeče pro každé z kritérií pro zadání zakázky, prvky použité pro srovnání její nabídky s nabídkou vybraného uchazeče, a to zejména z finančního hlediska, jakož i podrobnou kopii zpráv hodnotícího výboru týkajících se její nabídky a nabídky vybraného uchazeče.

10 V dopise ze dne 1. srpna 2008 EIB poskytla žalobkyni údaje o poměrné váze přidělené jednotlivým kritériím pro zadání zakázky. EIB rovněž uvedla, že zakázka byla zadána vybranému uchazeči, a pro každé z kritérií pro zadání zakázky podrobně rozepsala body udělené nabídce žalobkyně a body udělené nabídce vybraného uchazeče. Upřesnila, že nabídka žalobkyně získala 22,03 bodů (ze 35 možných bodů), zatímco nabídka vybraného uchazeče jich získala 29,36 (ze 35 možných bodů).

11 Jelikož měla žalobkyně za to, že obdržela jen zlomek požadovaných informací, zaslala tentýž den EIB nový dopis, ve kterém ji žádala, aby odpověděla na všechny otázky položené v jejím dopise ze dne 31. července, poskytla jí odůvodnění napadeného rozhodnutí a sdělila jí, zda již byla rámcová dohoda s vybraným uchazečem podepsána. Pro případ, že rámcová dohoda podepsána nebyla, žalobkyně požádala EIB, aby odložila podpis uvedené dohody do doby, než bude podrobně posouzena její žaloba.

12 Dne 6. srpna 2008 EIB potvrdila přijetí dopisu žalobkyně. V dopise ze dne 14. srpna 2008 připustila, že se dopustila „administrativního pochybení“, když žalobkyni neinformovala oficiálním dopisem o výsledcích srovnávacího hodnocení nabídek, za což se omluvila. EIB dodala, že nabídkové řízení je jako celek platné a že administrativní pochybení, ke kterému došlo, nepředstavuje podstatnou vadu odůvodňující odklad plnění rámcové dohody uzavřené s vybraným uchazečem nebo její zrušení.

13 Dne 1. září 2008 žalobkyně zaslala EIB nový dopis, v němž poukázala na některé vady, kterými bylo stiženo nabídkové řízení. EIB podle žalobkyně zaměnila kritéria výběru uchazečů s kritérii pro zadání zakázky. EIB dále podle názoru žalobkyně použila diskriminační nebo nepřesná kritéria pro zadání zakázky, nesplnila své povinnosti včas informovat uchazeče o rozhodnutí o zadání zakázky a poskytnout jim období, v němž panuje status quo, tak aby bylo zaručeno jejich právo podat opravný prostředek, nevedla dostatečně transparentní řízení, porušila zásadu rovného zacházení, neodůvodnila napadené rozhodnutí a při srovnávacím hodnocení nabídek použila vzorec, který měl za následek neutralizaci zásady „hospodářsky nejvýhodnější nabídky“, jelikož zvýhodňoval nabídky s nejvyšší cenou.

14 Dne 10. září 2008 EIB potvrdila přijetí dopisu žalobkyně ze dne 1. září 2008 a informovala ji, že tento dopis byl předán k přezkumu jejímu oddělení pro vyřizování stížností a že na něj bude odpovězeno nejpozději dne 27. října 2008.

15 Dne 27. října 2008 zaslala EIB žalobkyni dopis, ve kterém ji informovala, že se již nemůže zabývat její stížností, jelikož žalobkyně dne 6. října 2008 podala žalobu k Tribunálu.

Řízení a návrhová žádání účastnic řízení

16 Žalobkyně podala projednávanou žalobu návrhem zapsaným kanceláří Tribunálu dne 6. října 2008.

17 Evropská investiční banka předložila svoji žalobní odpověď dne 30. ledna 2009.

18 Replika byla předložena dne 15. dubna 2009 a duplika dne 15. června 2009.

19 Na návrh soudce zpravodaje Tribunál (druhý senát) v rámci organizačních procesních opatření upravených v článku 64 svého jednacího řádu vyzval EIB, aby odpověděla na otázku, který z jejích orgánů přijal napadené rozhodnutí, a poskytla Tribunálu toto napadené rozhodnutí nebo jakýkoli jiný dokument, který je tímto rozhodnutím.

20 Evropská investiční banka této žádosti ve stanovené lhůtě vyhověla. V dopise došlém dne 15. prosince 2009 uvedla, že v souladu s jejími vnitřními pravidly a praxí převládající v rozhodné době bylo napadené rozhodnutí přijato vedoucím oddělení informačních technologií, jež je součástí Generálního ředitelství pro strategii, a před podpisem rámcové dohody s vybraným uchazečem bylo potvrzeno předsedou EIB. EIB kromě toho ke spisu vypracovala „přípis“ ze dne 31. ledna 2008, pod značkou SCC/IT/FLA/2008-015/kr (dále jen „přípis ze dne 31. ledna 2008“), jenž obsahuje rozhodnutí uvedeného vedoucího zadat zakázku vybranému uchazeči, jakož i konsolidovaný hodnotící list hodnotícího výboru, který je obsahem přílohy k přípisu.

21 V dopise došlém dne 8. ledna 2010 žalobkyně uvádí své vyjádření k přípisu ze dne 31. ledna 2008. S ohledem na informace obsažené v uvedeném přípisu žalobkyně předložila nový žalobní důvod.

22 V dopise došlém dne 26. ledna 2010 EIB uvádí své vyjádření k novému žalobnímu důvodu, který žalobkyně předložila ve svém dopise došlém dne 8. ledna 2010.

23 Vzhledem k tomu, že došlo ke změně ve složení senátů Tribunálu, byl soudce zpravodaj zařazen ke čtvrtému senátu, a v důsledku toho byla projednávaná věc přidělena právě tomuto senátu.

24 Na základě zprávy soudce zpravodaje rozhodl Tribunál (čtvrtý senát) o zahájení ústní části řízení.

25 Řeči účastnic řízení a jejich odpovědi na otázky Tribunálu byly vyslechnuty na jednání konaném dne 17. listopadu 2010.

26 Žalobkyně navrhuje, aby Tribunál:

– zrušil napadené rozhodnutí;

– uložil EIB povinnost nahradit škodu, která žalobkyni vznikla v rámci nabídkového řízení v důsledku protiprávní povahy napadeného rozhodnutí, jejíž výše je vyčíslena na 1 940 000 eur;

– uložil EIB náhradu veškerých nákladů řízení, a to i v případě, že žaloba bude zamítnuta.

27 Evropská investiční banka navrhuje, aby Tribunál:

– prohlásil návrh na zrušení za neopodstatněný;

– prohlásil návrh na náhradu škody za nepřípustný, nebo podpůrně za neopodstatněný;

– uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.

Právní otázky

1. K přípustnosti žaloby

28 Úvodem je třeba zdůraznit, že pokud jde konkrétně o otázku časové použitelnosti pravidel, která stanoví podmínky přípustnosti žaloby, z ustálené judikatury vyplývá, že v souladu s rčením tempus regit actum se otázka přípustnosti žaloby musí posuzovat na základě pravidel platných ke dni, kdy byla podána (rozsudek Soudního dvora ze dne 8. května 1973, Campogrande v. Komise, 60/72, Recueil, s. 489, bod 4; v tomto smyslu a obdobně viz rovněž usnesení předsedy Soudního dvora ze dne 22. února 2008, Kozlowski, C‑66/08, nezveřejněné ve Sbírce rozhodnutí, bod 7), a rovněž že se podmínky přípustnosti žaloby posuzují k okamžiku podání žaloby, tedy doručení návrhu na zahájení řízení (rozsudek Soudního dvora ze dne 18. dubna 2002, Španělsko v. Rada, C‑61/96, C‑132/97, C‑45/98, C‑27/99, C‑81/00 a C‑22/01, Recueil, s. I‑3439, bod 23; rozsudky Tribunálu ze dne 21. března 2002, Shaw a Falla v. Komise, T‑131/99, Recueil, s. II‑2023, bod 29, a ze dne 9. července 2008, Alitalia v. Komise, T‑301/01, Sb. rozh. s. II‑1753, bod 37).

29 Vzhledem k tomu, že projednávaná žaloba byla podána dne 6. října 2008, otázky týkající se její přípustnosti musí být posouzeny z pohledu ustanovení platných k tomuto datu, tedy ustanovení Smlouvy o ES, a nikoliv nová odpovídající ustanovení Smlouvy o FEU, jež vstoupila v platnost dne 1. prosince 2009.

K pravomoci Tribunálu

Argumenty účastnic řízení

30 Žalobkyně uvádí, že návrh na zrušení napadeného rozhodnutí podaný na základě článku 230 ES je přípustný. Protokol o statutu EIB, který je připojen ke Smlouvě o ES (dále jen „statut“), podle žalobkyně neupravuje úplný mechanismus přezkumu legality aktů EIB. To však podle ní neznamená, že takový přezkum není možný. V rozsudku ze dne 23. dubna 1986, Les Verts v. Evropský parlament (294/83, Recueil, s. 1339, body 23 až 25), Soudní dvůr rozhodl, že jelikož je Evropské společenství společenstvím práva, musí akty všech jeho orgánů, mají-li právní účinky vůči třetím osobám, podléhat soudnímu přezkumu. S ohledem na Smlouvu o ES a statut je podle žalobkyně EIB institucí či dokonce orgánem Společenství, takže její akty, mají-li právní účinky vůči třetím osobám, musí podléhat přezkumu legality ze strany Soudního dvora. Skutečnost, že akty EIB nejsou výslovně uvedeny v článku 230 ES, není podle ní v tomto ohledu překážkou. Soudní dvůr podle žalobkyně formuloval dvojí kritérium, které má být použito za účelem určení, zda se článek 230 ES použije na akty orgánů a agentur Společenství, a to zda je dotčený orgán uveden v článku 230 ES, či nikoliv a zda jeho akty podléhají dostatečnému soudnímu přezkumu, či nikoliv.

31 Evropská investiční banka je rovněž toho názoru, že návrh žalobkyně na zrušení je přípustný. Žádá Tribunál, aby jasně určil svoji pravomoc rozhodovat o návrhu na zrušení jednoho z jejích rozhodnutí o odmítnutí nabídky předložené určitou osobou a o zadání dotčené veřejné zakázky jiné osobě, jakož i o návrhu na náhradu škody údajně způsobené tímto rozhodnutím, jelikož Tribunal administratif (správní soud) v Lucembursku nesprávně uznal svoji vlastní pravomoc v dané oblasti rozsudkem ze dne 26. září 2007 (č. j. 22447), jenž byl v odvolacím řízení potvrzen rozsudkem Cour administrative (vrchní správní soud) ze dne 21. února 2008 (č. j. 23620C). Ve svém rozsudku ze dne 2. prosince 1992, SGEEM a Etroy v. EIB (C‑370/89, Recueil, s. I‑6211), Soudní dvůr totiž uznal svoji pravomoc rozhodovat o žalobě na náhradu škody podané jistou společností a založené na údajné protiprávnosti rozhodnutí EIB o tom, že dané společnosti nebude zadána veřejná zakázka na stavební práce. Tribunál kromě toho na základě judikatury vyplývající z rozsudku Les Verts v. Evropský parlament (viz bod 30 výše) ve svém rozsudku ze dne 8. října 2008, Sogelma v. EAR (T‑411/06, Sb. rozh. s. II‑2771, body 42 a 43), rozhodl, že mají-li rozhodnutí přijatá institucí Společenství, v projednávané věci Evropskou agenturou pro obnovu (EAR), v rámci nabídkového řízení právní účinky vůči třetím osobám, jsou akty napadnutelné před Tribunálem. Podle EIB s ní musí být tedy jakožto se správním orgánem Společenství v případech, kdy v rámci svých nabídkových řízení nebo v rámci vyřizování žádostí o přístup ke svým dokumentům přijímá rozhodnutí, která mají právní účinky vůči třetím osobám, zacházeno stejným způsobem. EIB naproti tomu tvrdí, že do pravomoci Tribunálu nespadá při poskytování půjček, tedy působí-li na finančních trzích stejně jako jakákoli jiná bankovní instituce (usnesení Tribunálu ze dne 26. listopadu 1993, Tête a další v. EIB, T‑460/93, Recueil, s. II‑1257, bod 20).

Závěry Tribunálu

32 Účastníci tohoto sporu se v projednávané věci shodují na tom, že Tribunál má pravomoc rozhodovat o projednávaném návrhu na zrušení. Avšak vzhledem k tomu, že pravomoc Tribunálu je neopominutelnou podmínkou řízení, může ji Tribunál zkoumat i bez návrhu (viz rozsudek Tribunálu ze dne 15. března 2005, GEF v. Komise, T‑29/02, Sb. rozh. s. II‑835, body 72 až 74 a citovaná judikatura; rovněž v tomto smyslu viz rozsudek Soudního dvora ze dne 6. března 1979, Simmenthal v. Komise, 92/78, Recueil, s. 777, body 21 a 22). Tribunál tedy není vázán postojem účastníků řízení ohledně jeho pravomoci rozhodovat o projednávané žalobě a přísluší mu přezkoumat, zda má po vyslechnutí účastníků řízení uplatnit i bez návrhu námitku nepřípustnosti vycházející z nedostatku pravomoci rozhodovat, ať již zcela nebo zčásti, o uvedené žalobě. Za okolností projednávaného případu je to odůvodněno tím spíše, že vnitrostátní soud uznal svoji vlastní pravomoc rozhodovat o legalitě rozhodnutí EIB, kterým byla odmítnuta nabídka předložená určitou osobou a dotčená veřejná zakázka, kterou EIB zadávala na vlastní účet, byla zadána jiné osobě.

33 Podle článků 5 ES, 10 ES, 297 ES a čl. 307 prvního pododstavce ES, jakož i Smlouvy o EU, zvláště pak článku 5 EU, Soudní dvůr vykonává své pravomoci za podmínek a pro účely, které vymezují ustanovení Smluv o ES a EU. Pravomoci Tribunálu jsou ty, jejichž výčet je podán v článcích 225 ES a 140 A AE a které jsou upřesněny v článku 51 statutu Soudního dvora.

34 Otázka pravomoci Tribunálu rozhodovat o žalobě, která zahrnuje jak návrh na zrušení aktu EIB, jenž nepříznivě zasahuje do právního postavení třetí osoby, tak návrh na náhradu škody, která uvedené třetí osobě vznikla v důsledku protiprávního jednání EIB, musí být vyřešena s ohledem na statut, a to ve znění platném v rozhodné době, zvláště pak s ohledem na jeho čl. 29 první pododstavec, jakož i na čl. 225 odst. 1 ES, článek 235 ES, článek 237 ES a čl. 288 druhý pododstavec ES, případně článek 230 ES.

35 Článek 29 první pododstavec statutu stanoví, že „[s]pory mezi [EIB] na jedné straně a jejími věřiteli, dlužníky nebo třetími stranami na druhé straně rozhodují příslušné vnitrostátní soudy, s výhradou pravomocí přiznaných Soudnímu dvoru“. Soudní dvůr kromě toho uznal, že ani Smlouvou o ES, ani tímto článkem není dotčena jeho pravomoc rozhodovat spory týkající se EIB, a dodal, že uvedený článek upravuje výlučně pravomoci, jež mu byly svěřeny Smlouvou o ES (viz v tomto smyslu rozsudek SGEEM a Etroy v. EIB, bod 31 výše, body 17 a 18).

36 V daném sporu proti sobě stojí EIB a společnost založená podle řeckého práva, která nepodléhá jejímu dohledu, takže musí být považována za třetí osobu ve smyslu čl. 29 prvního pododstavce statutu. Podle znění posledně uvedeného ustanovení musí být otázka, zda takový spor, o jaký se jedná v projednávané věci, spadá do pravomoci Soudního dvora, nebo vnitrostátních soudů, případně, zda je k němu příslušný Soudní dvůr, nebo Tribunál, vyřešena na základě ustanovení Smlouvy o ES.

37 Pokud jde o návrh na zrušení napadeného rozhodnutí, vzhledem k tomu, že se jedná o zvláštní ustanovení, závisí zaprvé otázka, zda má Tribunál pravomoc rozhodovat o sporu, na výkladu článku 237 ES ve spojení s čl. 225 odst. 1 ES.

38 Článek 237 ES uvádí:

„Soudní dvůr má v mezích dále uvedených pravomoc rozhodovat spory, které se týkají:

a) plnění závazků členských států, jež vyplývají ze [statutu]. Správní rada [EIB] má v této souvislosti oprávnění, která článek 226 [ES, jež se týká nesplnění jedné z povinností členského státu, které pro něj vyplývají ze Smlouvy o ES], přiznává Komisi;

b) usnesení Rady guvernérů [EIB]. Každý členský stát, Komise a správní rada [EIB] může v této souvislosti podat žalobu za podmínek stanovených v článku 230 [ES];

c) usnesení správní rady [EIB]. Žaloby proti těmto usnesením mohou za podmínek stanovených v článku 230 [ES] podat pouze členské státy nebo Komise, a to pouze pro porušení formálního postupu stanoveného v čl. 21 odst. 2, 5, 6 a 7 [statutu];

[…]“

39 Z článku 225 odst. 1 ES dále vyplývá, že k rozhodování o žalobách uvedených v článku 237 ES je příslušný pouze Soudní dvůr.

40 Za účelem ověření, zda napadené rozhodnutí spadá do působnosti článku 237 ES, je třeba připomenout pravomoc jednotlivých orgánů EIB.

41 Článek 8 statutu stanoví, že EIB spravuje a řídí Rada guvernérů, správní rada a řídící výbor.

42 Podle článku 9 statutu Rada guvernérů vydává obecné směrnice týkající se úvěrové politiky EIB, zejména pak rozhoduje o zvýšení upsaného základního kapitálu, schvaluje výroční zprávu vypracovanou správní radou, jakož i roční rozvahu a výkaz zisků a ztrát a schvaluje jednací řád EIB, takže má jako jediná pravomoc organizovat v zájmu zajištění řádné správy vnitřní fungování svých útvarů (rozsudek Soudního dvora ze dne 10. července 2003, Komise v. EIB, C‑15/00, Recueil, s. I‑7281, bod 67 a následující). Podle článku 11 statutu má správní rada pravomoc rozhodovat o poskytování úvěrů a záruk a o uzavírání půjček, stanoví úrokové míry půjček a poplatky ze záruk, dozírá na řádnou správu EIB a zajišťuje, aby banka byla řízena v souladu se Smlouvou o ES, statutem, jakož i s obecnými směrnicemi vydanými Radou guvernérů. Podle čl. 11 odst. 2 sedmého pododstavce statutu předseda EIB, nebo v jeho nepřítomnosti jeden z místopředsedů řídícího výboru, předsedá schůzi správní rady, avšak neúčastní se hlasování. Podle článku 13 statutu je řídící výbor kolektivním a stálým výkonným orgánem EIB. Pod dohledem předsedy a pod kontrolou správní rady zajišťuje vedení běžných obchodů [vyřizuje běžné záležitosti] EIB a připravuje rozhodnutí správní rady, jejichž provádění následně zajišťuje. Předseda EIB předsedá zasedáním řídícího výboru. Členové řídícího výboru odpovídají pouze EIB. Jsou jmenováni Radou guvernérů na návrh správní rady na dobu šesti let s možností opakovaného jmenování.

43 Z odpovědi EIB na otázku Tribunálu a přípisu ze dne 31. ledna 2008 vyplývá, že napadené rozhodnutí bylo přijato vedoucím oddělení informačních technologií, jež je součástí Generálního ředitelství pro strategii EIB. Podle EIB bylo napadené rozhodnutí následně potvrzeno předsedou EIB, a to před podepsáním rámcové dohody s úspěšným uchazečem ve dnech 12. a 17. června 2008 (viz bod 20 výše). Přestože spis neobsahuje žádný důkaz o tom, že předseda EIB potvrdil napadené rozhodnutí, je toto potvrzení třeba pro účely tohoto řízení považovat za prokázanou skutečnost, jelikož jej žalobkyně nezpochybnila. Pokud bylo tedy napadené rozhodnutí přijato „pod dohledem“ předsedy EIB, lze z toho dovodit, že toto rozhodnutí spadá pod „vedení běžných obchodů [vyřizování běžných záležitostí]“ EIB ve smyslu čl. 13 odst. 3 statutu, a tudíž do oblasti pravomoci řídícího výboru (viz v tomto smyslu rozsudek Komise v. EIB, bod 42 výše, bod 66), jehož úkolem je právě zajišťovat pod dohledem předsedy EIB její běžné záležitosti. V projednávaném případě totiž nic nenasvědčuje tomu, že by bylo možné pochybovat o tom, že udělení veřejné zakázky, kterou EIB zadala na vlastní účet, spadá pod „vyřizování běžných záležitostí“.

44 Je tedy třeba mít za to, že napadené rozhodnutí nespadá do pravomoci Rady guvernérů ani do pravomoci správní rady, takže nemůže být připisováno ani jednomu z těchto orgánů EIB, tudíž se na něj nevztahují zvláštní ustanovení článku 237 ES.

45 Zbývá ještě zjistit, zda může Tribunál na základě článku 225 ES a 230 ES rozhodovat o žalobě na neplatnost podané proti konečnému aktu EIB, který má právní účinky vůči třetí osobě.

46 Zaprvé je třeba připomenout, že Společenství je společenstvím práva v tom smyslu, že ani jeho členské státy, ani jeho orgány nejsou vyňaty z možnosti přezkumu souladu svých aktů s ústavní listinou, kterou je Smlouva o ES, a že tato Smlouva zavedla úplný systém právních prostředků nápravy a řízení určený k tomu, aby byl Soudnímu dvoru svěřen přezkum legality aktů orgánů (viz rozsudek Komise v. EIB, bod 42 výše, bod 75 a citovaná judikatura). Toto je rovněž v souladu s cílem sledovaným článkem 47 Listiny základních práv Evropské unie vyhlášené dne 7. prosince 2000 v Nice (Úř. věst. C 364, s. 1, dále jen „Listina“), která i když nebyla před vstupem Lisabonské smlouvy v platnost, tedy před 1. prosincem 2009, právně závazná, ukazuje význam práv, jež formuluje, v právním řádu Společenství (rozsudek Tribunálu ze dne 15. ledna 2003, Philip Morris International a další v. Komise, T‑377/00, T‑379/00, T‑380/00, T‑260/01 a T‑272/01, Recueil, s. II‑1, bod 122). Podle posledně uvedeného článku má každý, jehož práva a svobody zaručené právem Společenství byly porušeny, právo na účinné prostředky nápravy před nestranným soudem. Přestože EIB není orgánem Společenství, je nicméně subjektem Společenství, jenž byl zřízen Smlouvou o ES a byl jí nadán právní subjektivitou, a právě z tohoto důvodu podléhá přezkumu Soudního dvora, zejména pak v rozsahu stanoveném v čl. 237 písm. b) ES (viz rozsudek Komise v. EIB, bod 42 výše, bod 75 a citovaná judikatura).

47 Zadruhé je třeba přihlédnout k tomu, že článek 237 ES obsahuje zvláštní ustanovení, které se týká pouze určitých sporů EIB, a které má tudíž ve vztahu k jiným článkům Smlouvy o ES, jako je článek 236 ES, pouze omezenou a doplňkovou působnost (rozsudky Soudního dvora ze dne 15. června 1976, Mills v. EIB, 110/75, Recueil, s. 955, body 16 a 17, a SGEEM a Etroy v. EIB, bod 31 výše, bod 17). Kromě toho je třeba uvést, že článek 237 ES a čl. 29 první pododstavec statutu je třeba chápat ve světle článku 267 ES, který stanoví, že „úkolem EIB je přispívat k vyváženému a nerušenému rozvoji vnitřního trhu v zájmu Společenství; využívá k tomu jak kapitálového trhu, tak vlastních zdrojů“, a že „neziskovým poskytováním půjček a záruk usnadňuje financování [...] projektů ve všech odvětvích hospodářství“, jakož i ustanovení statutu uvedeného v bodě 37 výše, z něhož vyplývá, že hlavním úkolem řídícího výboru je připravovat a provádět rozhodnutí v oblasti půjček a záruk nebo uzavírání půjček, jež jsou přijata správní radou v souladu s obecnými pokyny přijatými Radou guvernérů (viz v tomto smyslu a obdobně stanovisko generálního advokáta Jacobse k rozsudku Komise v. EIB, bod 42 výše, Recueil, s. I‑7290, body 75 až 78). I když ustanovení statutu zcela nevylučují možnost řídícího výboru přijímat v rámci vyřizování běžných záležitostí EIB rozhodnutí, která mají právní účinky vůči třetím osobám, vyplývá z nich jasně, že taková rozhodnutí jsou přijímána nebo musí být obvykle přijata Radou guvernérů nebo správní radou.

48 Absence zmínky o řídícím výboru ve znění článku 237 ES je odrazem tohoto rozdělení pravomocí v rámci EIB. Vzhledem k tomu, že řídící výbor má ve smyslu čl. 29 prvního pododstavce statutu obecně připravovat, a nikoliv přijímat rozhodnutí, která mají právní účinky vůči třetím osobám, nepovažovali autoři Smlouvy o ES soudní přezkum těchto aktů za nezbytný. Je zde možné nalézt analogii s článkem 230 ES, který stanoví, že konečné akty, jež mají právní účinky vůči třetím osobám a byly přijaty orgány a ECB, jsou napadnutelné, zatímco opatření, která pouze připravují přijetí takových aktů, napadnutelná nejsou. V tomto smyslu Tribunál v bodě 18 usnesení Tête a další v. EIB, bod 31 výše, uvedl, že „EIB si zachovala svoji původní úlohu, kterou je poskytování půjček a záruk (viz články 129 a 130 [EHS] a články 198d a 198e [ES])“, a že „[v]ůči třetím osobám, kterým neposkytla ani půjčky, ani záruky, EIB tedy nepřijímá rozhodnutí, jež mají právní účinky“. Tyto úvahy nelze nicméně uplatnit v případě, kdy stejně jako v projednávané věci vyjde najevo, že řídící výbor přijal rozhodnutí, které má s konečnou platností právní účinky vůči třetí osobě. V takovém společenství práva, jako je Společenství, musí mít dotyčná osoba možnost takové rozhodnutí napadnout.

49 Je tedy třeba mít za to, že obecné ustanovení, kterým je článek 230 ES, je doplněno zvláštním ustanovením obsaženým v článku 237 ES, jež má pouze omezený dosah a nevztahuje se na akty, které mají s konečnou platností právní účinky vůči třetím osobám a které řídící výbor přijímá v rámci vyřizování běžných záležitostí EIB podle čl. 13 odst. 3 statutu, jako jsou napadené rozhodnutí nebo rozhodnutí, kterým byl zamítnut přístup k administrativním dokumentům EIB.

50 Zatřetí by bylo nepřijatelné, aby se EIB mohla – důmyslným zorganizováním svého vnitřního rozhodovací procesu – vyhnout soudnímu přezkumu stanovenému Smlouvou o ES, pokud jde o akty orgánů a všech subjektů Společenství, jež byly stejně jako EIB zřízeny Smlouvou o ES a byly jí nadány právní subjektivitou (v tomto smyslu a obdobně viz stanovisko generálního advokáta Jacobse k rozsudku Komise v. EIB, bod 47 výše, bod 71). Akty formálně přijaté v rámci EIB jinými orgány, než jsou orgány uvedené v čl. 237 písm. b) a c) ES, tedy jinými orgány než Radou guvernérů nebo správní radou, musí tudíž podléhat soudnímu přezkumu, jsou-li konečné a mají-li právní účinky vůči třetím osobám. Soudnímu dvoru, a v projednávaném případě Tribunálu, přitom byla na základě článků 225 ES, 230 ES a 237 ES svěřena pravomoc k přezkumu legality jakéhokoli správního rozhodnutí EIB, tedy jakéhokoli jednostranného aktu přijatého EIB, který má s konečnou platností právní účinky vůči třetím osobám.

51 Začtvrté je třeba zajistit, aby nebyla ohrožena funkční a institucionální autonomie EIB a její dobrá pověst jakožto nezávislého subjektu na finančních trzích, jak jsou upraveny Smlouvou o ES (rozsudky Soudního dvora ze dne 3. března 1988, Komise v. EIB, 85/86, Recueil, s. 1281, body 27 až 30, a ze dne 10. července 2003, Komise v. EIB, bod 42 výše, bod 101 a následující). Přijetí napadeného rozhodnutí přitom souvisí s výkonem činností EIB, kterými se podílí na správě Společenství a které jsou konkrétně součástí působení této správy jakožto veřejného zadavatele, a nikoliv s výkonem činností nebo operací EIB ve finanční oblasti nebo na finančních trzích. Přezkum legality, který Tribunál může vykonávat na základě čl. 225 odst. 1 ES a článku 230 ES – třebaže je a priori širší, než přezkum, který vykonává Soudní dvůr u usnesení správní rady EIB na základě čl. 237 písm. c) ES – proto nelze považovat za přezkum, který by mohl ohrozit funkční a institucionální autonomii, kterou má EIB za účelem poskytování půjček a záruk a jejich financování, zejména využitím kapitálových trhů, nebo dobrou pověst EIB či její věrohodnost jakožto nezávislého subjektu na finančních trzích. Konečně je třeba uvést, že sama EIB tvrdí, že Tribunál má pravomoc rozhodovat o projednávaném návrhu na zrušení na základě čl. 225 odst. 1 ES a článku 230 ES. EIB se tedy nedomnívá, že by přezkum legality, který Tribunál v takovém rámci vykonává, mohl ohrozit její funkční a institucionální autonomii, kterou má na základě Smlouvy o ES a svého statutu.

52 Nutnost přezkumu legality aktů Společenství v plném rozsahu tak vyžaduje, aby byly čl. 225 odst. 1 ES a článek 230 ES vykládány v tom smyslu, že nevylučují pravomoc Tribunálu rozhodovat o žalobě na neplatnost aktu, který je součástí vyřizování běžných záležitostí EIB řídícím výborem a má s konečnou platností právní účinky vůči třetí osobě.

53 Pokud jde dále o projednávaný návrh na náhradu škody, je třeba poznamenat, že zásada pravomoci soudu Unie, a v projednávané věci pravomoci Tribunálu, rozhodovat o žalobě na určení mimosmluvní odpovědnosti podané proti EIB není právními předpisy konkrétně upravena. Otázka, zda má Soudní dvůr, v projednávané věci pak Tribunál, pravomoc rozhodovat o projednávaném návrhu na náhradu škody, jenž byl podán vůči EIB, tak tedy při neexistenci zvláštních ustanovení závisí na výkladu čl. 225 odst. 1 ES, článku 235 ES a čl. 288 druhého pododstavce ES.

54 Zaprvé je třeba poznamenat, že Soudní dvůr již na základě článku 178 EHS a čl. 215 druhého pododstavce EHS (nyní článek 235 ES a čl. 288 druhý pododstavec ES) uznal svoji pravomoc rozhodovat o žalobě na náhradu škody, jež byla podána proti EIB. Svoji pravomoc odůvodnil tím, že údajně protiprávní akt vyplývá z plnění finanční smlouvy uzavřené EIB za Společenství a na jeho účet při výkonu pravomocí, které jí některá ustanovení přiznávají v oblasti poskytování a správy rizikového kapitálu financovaného rozpočtem Společenství, že EIB je sama subjektem, který je podle Smlouvy o ES součástí rámce Společenství, a že jednání a opomenutí EIB při plnění takové finanční smlouvy jsou přičitatelná Společenství (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 2. prosince 1992, SGEEM a Etroy v. EIB, bod 31 výše, body 4 a 12 až 15, a ze dne 25. května 1993, SGEEM a Etroy v. EIB, C‑370/89, Recueil, s. I‑2583, bod 24). V této souvislosti Soudní dvůr poznamenal, že „pojem ,orgán‘ použitý v čl. 215 druhém pododstavci Smlouvy o [EHS] nesmí být chápán v tom smyslu, že se vztahuje pouze na orgány Společenství uvedené v čl. 4 odst. 1 Smlouvy o [EHS], nýbrž v tom smyslu, že s ohledem na systém mimosmluvní odpovědnosti zavedený Smlouvou o [EHS] zahrnuje rovněž takové subjekty Společenství, jako je [EIB]“ (rozsudek ze dne 2. prosince 1992, SGEEM a Etroy v. EIB, bod 31 výše, bod 16).

55 Zadruhé je třeba přihlédnout k tomu, že i když žaloba na náhradu škody představuje v rámci systému právních prostředků zavedeném Smlouvou o ES samostatný právní prostředek ve vztahu k žalobě na neplatnost, nic to nemění na tom, že v projednávané věci existuje mezi návrhem na náhradu škody a návrhem na zrušení napadeného rozhodnutí přímý vztah, jelikož je v žalobě uvedeno, že „[…] návrh na náhradu škody podle článků 235 ES a 288 ES je založen na protiprávní povaze napadeného rozhodnutí“, takže návrh na náhradu škody se jeví jako akcesorický k návrhu na zrušení. Ze žaloby navíc vyplývá, že návrh na náhradu škody zní na zaplacení částky, jejíž výše přesně odpovídá „odhadovanému hrubému zisku, kterého by žalobkyně dosáhla […], pokud by jí byla zakázka zadána“, tedy nárokům, o něž byla žalobkyně podle svého názoru v důsledku napadeného rozhodnutí připravena. Návrhem na náhradu škody se tedy žalobkyně ve skutečnosti domáhá, aby bylo napadené rozhodnutí ve vztahu k ní zbaveno právních účinků, a pokud by tomuto návrhu bylo vyhověno, měl by tento krok za následek anihilaci uvedených právních účinků.

56 Podle ustálené judikatury (rozsudek Soudního dvora ze dne 26. února 1986, Krohn Import-Export v. Komise, 175/84, Recueil, s. 753, body 32 a 33; rozsudky Tribunálu ze dne 15. března 1995, Cobrecaf a další v. Komise, T‑514/93, Recueil, s. II‑621, bod 59, a ze dne 17. října 2002, Astipesca v. Komise, T‑180/00, Recueil, s. II‑3985, bod 139) je třeba zohlednit „přímý vztah“ nebo „komplementaritu“ existující v projednávaném případě mezi žalobou na neplatnost a žalobou na náhradu škody, jakož i vedlejší povahu žaloby na náhradu škody ve vztahu k žalobě na neplatnost ve fázi posuzování přípustnosti těchto žalob, aby se zabránilo tomu, že výsledek žaloby na náhradu škody bude uměle oddělen od výsledku žaloby na neplatnost, k níž má přitom pouze vedlejší nebo doplňující povahu.

57 Zatřetí je třeba zdůraznit, že jelikož škody, jež EIB žalobkyni podle jejího tvrzení způsobila, vychází údajně z výkonu činností EIB, jež jsou spjaty s plněním úkolů správy Společenství a jsou konkrétně součástí působení této správy jakožto veřejného zadavatele, takže uvedené škody nevznikly v důsledku výkonu činností nebo operací EIB ve finanční oblasti nebo na finančních trzích, nelze přezkum, který by Tribunál vykonal na základě čl. 225 odst. 1 ES, článku 235 ES a čl. 288 druhého pododstavce ES, považovat za přezkum, který by mohl zpochybnit funkční a institucionální autonomii EIB a ohrozit její dobrou pověst jakožto nezávislého subjektu na finančních trzích. EIB ostatně sama tvrdí, že Tribunál má na základě čl. 225 odst. 1 ES, článku 235 ES a článku 288 ES pravomoc rozhodovat o projednávaném návrhu na náhradu škody, který byl proti ní podán, a nikterak netvrdila, že takový přezkum může ohrozit její funkční a institucionální autonomii.

58 Tribunál má tedy na základě čl. 225 odst. 1 ES, článku 235 ES a čl. 288 druhého pododstavce ES pravomoc rozhodovat také o návrhu na náhradu škody, jenž byl podán proti EIB, pokud má takový návrh vedlejší povahu ve vztahu k návrhu na zrušení aktu EIB, jenž má s konečnou platností právní účinky vůči třetím osobám a je sám o sobě přípustný.

59 Z toho vyplývá, že Tribunál má pravomoc rozhodovat o celé projednávané žalobě.

K právnímu zájmu žalobkyně na podání žaloby na neplatnost napadeného rozhodnutí

Argumenty účastnic řízení

60 Evropská investiční banka v odpověď na dotaz k tomuto bodu na jednání potvrdila, že došlo k naplnění napadeného rozhodnutí, neboť rámcová dohoda byla s vybraným uchazečem uzavřena a z části bylo podle ní plněno. EIB byla proto toho názoru, že z případného zrušení napadeného rozhodnutí již nemůže vyvodit žádné důsledky, jako je znovuotevření nabídkového řízení. EIB však rovněž uvedla, že nehodlá zpochybnit přípustnost projednávané žaloby pro nedostatek právního zájmu žalobkyně na podání žaloby na neplatnost napadeného rozhodnutí. Mimo jiné uvedla, že i když je možné teoreticky uvažovat o zjednání přiměřené nápravy situace vyloučeného uchazeče, který podal žalobu, zaplacením náhrady škody, nejsou podmínky pro zaplacení takové náhrady v projednávaném případě splněny, jelikož žalobkyni nevznikla v důsledku napadeného rozhodnutí žádná skutečná škoda.

61 Žalobkyně na jednání tvrdila, že dosáhla několika částečných či úplných zrušení rozhodnutí o zadání zakázky, aniž orgány, které uvedená rozhodnutí přijaly, reagovaly na tato zrušení uspokojivým způsobem. Žalobkyně kromě toho uvedla, že má dvojí právní zájem na podání žaloby na neplatnost napadeného rozhodnutí. Vzhledem k tomu, že se účastní nabídkových řízení, tvrdila, že má zájem na zjištění protiprávností, kterými je stiženo napadené rozhodnutí, aby bylo zabráněno tomu, že se stejné protiprávnosti budou opakovat. Dále má podle svého názoru zájem na zjištění uvedených protiprávností za účelem získání náhrady škody.

Závěry Tribunálu

62 Podle ustálené judikatury je žaloba na neplatnost podaná fyzickou nebo právnickou osobou přípustná pouze v případě, že tato osoba má právní zájem na zrušení napadeného aktu, což předpokládá, že samotné zrušení napadeného aktu může vyvolat právní následky, a žaloba tak může ve svém výsledku přinést prospěch účastníku řízení, který ji podal (rozsudek Tribunálu ze dne 10. prosince 2009, Antwerpse Bouwwerken v. Komise, T‑195/08, Sb. rozh. s. II‑4439, bod 33). Jelikož podmínky přípustnosti žaloby, zejména podmínka existence právního zájmu na podání žaloby, patří mezi nepominutelné podmínky řízení, přísluší Tribunálu, aby i bez návrhu ověřil, zda žalobkyně mají právní zájem na zrušení napadeného rozhodnutí (viz usnesení Tribunálu ze dne 10. března 2005, Gruppo ormeggiatori del porto di Venezia v. Komise, T‑228/00, Sb. rozh. s. II‑787, bod 22 a citovaná judikatura). Tato judikatura se obdobně použije na návrhy na zrušení formulované v rámci žaloby, jež je doprovázena návrhem na náhradu škody.

63 V projednávané věci je třeba i bez návrhu ověřit, zda případné zrušení napadeného rozhodnutí může žalobkyni přinést prospěch, i když nabídkové řízení nemůže být znovu otevřeno a účastníci řízení se za daných okolností shodují na tom, že uzavřením dohody a jejím částečným splněním ztratila žalobkyně jakoukoli šanci na uzavření předmětné dohody s EIB.

64 Z judikatury vyplývá, že i v případě, kdy bylo rozhodnutí o zadání zakázky v celém rozsahu naplněno ku prospěchu ostatních soutěžitelů, má uchazeč i nadále právní zájem na zrušení tohoto rozhodnutí, a to buď aby dosáhl zjednání přiměřené nápravy své situace veřejným zadavatelem, nebo aby veřejný zadavatel v budoucnu provedl vhodné změny nabídkových řízení, jestliže bude rozhodnuto, že tato řízení jsou v rozporu s některými právními požadavky (viz v tomto smyslu rozsudek Simmenthal v. Komise, bod 32 výše, bod 32, a rozsudek Tribunálu ze dne 14. října 1999, CAS Succhi di Frutta v. Komise, T‑191/96 a T‑106/97, Recueil, s. II‑3181, bod 63).

65 Skutečnost, že dohoda o provedení veřejné zakázky byla podepsána, či dokonce naplněna před vydáním rozhodnutí o žalobě v původním řízení, kterou vyloučený uchazeč podal proti rozhodnutí o zadání uvedené zakázky, a že veřejný zadavatel je smluvně svázán s úspěšným uchazečem, totiž nebrání povinnosti, která v případě, že je žalobě v původním řízení vyhověno, vyplývá pro veřejného zadavatele z článku 233 ES, tedy povinnosti přijmout opatření nezbytná k zajištění odpovídající ochrany zájmů vyloučeného uchazeče (viz v tomto smyslu usnesení předsedy Tribunálu ze dne 10. listopadu 2004, European Dynamics v. Komise, T‑303/04 R, Sb. rozh. s. II‑3889, bod 83).

66 Je-li v důsledku žaloby vyloučeného uchazeče o veřejnou zakázku rozhodnutí o zadání zakázky zrušeno, avšak veřejný zadavatel již nemůže znovu otevřít nabídkové řízení týkající se dotčené veřejné zakázky, mohou být zájmy tohoto uchazeče chráněny například finančním odškodněním odpovídajícím ztrátě šance na zadání zakázky nebo – lze-li s jistotou prokázat, že zakázka měla být uchazeči zadána – ušlému zisku (viz v tomto smyslu usnesení předsedy Tribunálu ze dne 2. května 1994, Candiotte v. Rada, T‑108/94 R, Recueil, s. II‑249, bod 27; ze dne 20. července 2000, Esedra v. Komise, T‑169/00 R, Recueil, s. II‑2951, bod 51, a European Dynamics v. Komise, bod 65 výše, bod 83). Z nejnovější judikatury totiž vyplývá, že je možné dát hospodářskou hodnotu ztrátě šance na zadání veřejné zakázky, kterou vyloučený uchazeč o uvedenou zakázku utrpěl v důsledku protiprávního rozhodnutí (v tomto smyslu viz usnesení předsedy Tribunálu ze dne 25. dubna 2008, Vakakis v. Komise, T‑41/08 R, nezveřejněné ve Sbírce rozhodnutí, body 66 a 67 a citovaná judikatura, a ze dne 20. ledna 2010, Agriconsulting Europe v. Komise, T‑443/09 R, nezveřejněné ve Sbírce rozhodnutí, body 32 až 34 a citovaná judikatura).

67 Žalobkyně má v projednávané věci právní zájem na podání žaloby na neplatnost napadeného rozhodnutí, aby na základě povinnosti, jež vyplývá z čl. 233 prvního pododstavce ES, dosáhla zjednání přiměřené nápravy své situace ze strany EIB, jež může mít případně podobu finančního odškodnění odpovídajícího ztrátě její šance na zadání zakázky. I když žalobkyně podala návrh na náhradu škody, jenž může vést k zaplacení finanční částky ve formě náhrady škody, je třeba uvést, že se tento návrh netýká ztráty šance získat zakázku, ale ušlého zisku, kterého by dosáhla, pokud by zakázku provedla (viz bod 210 níže). Z toho vyplývá, že tento návrh na náhradu škody by mohl být zamítnut, aniž by tím byla dotčena možnost žalobkyně získat případně finanční odškodnění za ztrátu šance na zadání zakázky z titulu přiměřené nápravy své předchozí situace podle čl. 266 druhého pododstavce SFEU.

68 Z výše uvedeného vyplývá, že návrh znějící na zrušení může ve svém výsledku přinést žalobkyni prospěch, takže žalobkyně má právní zájem na podání žaloby na neplatnost napadeného rozhodnutí.

K neexistenci zpochybnění vzorce použitého při srovnávacím hodnocení nabídek během nabídkového řízení

Argumenty účastnic řízení

69 Evropská investiční banka tvrdí, že je nepřípustné, aby žalobkyně zpochybňovala vzorec použitý při srovnávacím hodnocení nabídek, jelikož tak neučinila včas, tedy přede dnem uzávěrky pro podávání nabídek.

70 Žalobkyně navrhuje Tribunálu, aby námitku nepřípustnosti, kterou EIB v tomto ohledu vznesla, zamítl.

Závěry Tribunálu

71 Projednávaná námitka nepřípustnosti se prakticky týká třetího a čtvrtého žalobního důvodu návrhu na zrušení, kterými žalobkyně zpochybňuje legalitu kritéria pro zadání zakázky nazvaného „Schopnost poskytnout tým z vlastních zdrojů“, jakož i pátého žalobního důvodu návrhu na zrušení, kterým žalobkyně zpochybňuje legalitu poměrného vážení kritérií pro zadání zakázky, tedy 75 % bodů pro technická kritéria a 25 % bodů pro finanční kritérium.

72 Je pravda, že žalobkyně tím, že zpochybňuje legalitu vzorce použitého při srovnávacím hodnocení nabídek, zpochybňuje incidenčně legalitu zadávacích podmínek. V projednávaném případě tak vyvstává otázka, zda dokument týkající se nabídkového řízení, jako jsou zadávací podmínky, je aktem, který může být předmětem přímé žaloby podle čl. 230 čtvrtého pododstavce ES, a tedy zda žalobkyně měla na základě uvedeného ustanovení a ve dvouměsíční lhůtě stanovené v pátém pododstavci tohoto ustanovení proti zadávacím podmínkám podat žalobu.

73 Zadávací podmínky nelze považovat za akt, který se každého uchazeče týká individuálně. Stejně jako veškeré dokumenty týkající se nabídkového řízení vydané veřejným zadavatelem se totiž zadávací podmínky použijí na objektivně určené situace a mají právní účinky vůči kategoriím osob, které jsou vymezeny obecně a abstraktně. Vykazují tedy obecný charakter a jejich individuální sdělení uchazečům ze strany veřejného zadavatele neumožňuje individualizovat každého z těchto uchazečů v poměru k jakékoli jiné osobě ve smyslu čl. 230 čtvrtého pododstavce ES (rozsudek Tribunálu ze dne 21. května 2008, Belfass v. Rada, T‑495/04, Sb. rozh. s. II‑781, body 36 až 42).

74 Napadené rozhodnutí bylo tedy v projednávané věci prvním aktem napadnutelným žalobkyní, a tudíž prvním aktem, který jí umožňoval incidenčně zpochybnit legalitu vzorce použitého při srovnávacím hodnocení nabídek, který EIB uvedla v zadávacích podmínkách.

75 Evropská investiční banka tedy neprávem namítá, že žalobkyně jednala opožděně, když v rámci projednávané žaloby incidenčně zpochybnila legalitu vzorce použitého při srovnávacím hodnocení nabídek, který EIB uvedla v zadávacích podmínkách.

76 Je proto třeba konstatovat, že třetí, čtvrtý a pátý důvod návrhu na zrušení jsou přijatelné, a námitku nepřípustnosti, kterou EIB v tomto ohledu vznesla, je třeba zamítnout.

K nejasnosti návrhu na náhradu škody

Argumenty účastnic řízení

77 Evropská investiční banka uvádí, že v souladu s požadavky uvedenými v čl. 44 odst. 1 písm. c) jednacího řádu je návrh na náhradu škody nepřípustný, jelikož ony tři podmínky stanovené v čl. 288 odst. 2 ES pro vznik mimosmluvní odpovědnosti Společenství nejsou v projednávané věci v návrhu uvedeny a žalobkyně netvrdí, že jsou uvedené podmínky splněny. Návrh je podle EIB nepřesný, pokud jde o protiprávnosti, kterými je stiženo nabídkové řízení, existenci příčinné souvislosti mezi uvedenými protiprávnostmi a škodou tvrzenou žalobkyní, jakož i o povahu a přesnou výši požadované náhrady škody. S ohledem na použitelnou judikaturu (rozsudek Soudního dvora ze dne 2. prosince 1971, Zuckerfabrik Schöppenstedt v. Rada, 5/71, Recueil, s. 975, a rozsudek Tribunálu ze dne 23. září 1994, An Taisce a WWF UK v. Komise, T‑461/93, Recueil, s. II‑733, body 42 a 43) je tedy podle EIB třeba takový návrh odmítnout jako nepřípustný.

78 Žalobkyně má v podstatě za to, že k porušení čl. 44 odst. 1 písm. c) jednacího řádu nedošlo a že skutečnosti umožňující identifikovat všechny tři podmínky vzniku mimosmluvní odpovědnosti Společenství, jež jsou stanoveny v čl. 288 odst. 2 ES, byly v návrhu uvedeny.

Závěry Tribunálu

79 Je třeba připomenout, že podle článku 21 statutu Soudního dvora a čl. 44 odst. 1 písm. c) jednacího řádu musí každá žaloba obsahovat předmět sporu a stručný popis dovolávaných žalobních důvodů. Tyto údaje musí být natolik jasné a přesné, aby umožnily žalovanému připravit si svou obhajobu a Tribunálu rozhodnout o žalobě případně bez dalších informací. Za účelem zajištění právní jistoty a řádného výkonu spravedlnosti je třeba pro to, aby byla žaloba přípustná, aby hlavní skutkové a právní okolnosti, na kterých je žaloba založena, vyplývaly přinejmenším stručně, ale uceleně a srozumitelně z textu samotné žaloby (viz rozsudek Tribunálu ze dne 3. února 2005, Chiquita Brands a další v. Komise, T‑19/01, Sb. rozh. s. II‑315, bod 64 a citovaná judikatura).

80 Aby byly splněny tyto požadavky, musí žaloba na náhradu škody způsobené orgánem nebo jakoukoli jinou institucí nebo subjektem Společenství obsahovat údaje, které umožňují určit jednání, které žalobce tomuto orgánu, této instituci nebo tomuto subjektu vytýká, tj. důvody, na základě kterých má za to, že mezi tímto jednáním a škodou, o které tvrdí, že ji utrpěl, existuje příčinná souvislost, jakož i charakter a rozsah této škody (viz rozsudky Tribunálu ze dne 18. září 1996, Asia Motor France a další v. Komise, T‑387/94, Recueil, s. II‑961, bod 107; ze dne 10. července 1997, Guérin automobiles v. Komise, T‑38/96, Recueil, s. II‑1223, bod 42, a Chiquita Brands a další v. Komise, bod 79 výše, bod 65 a citovaná judikatura).

81 Ze žaloby vyplývá, že „[…] návrh na náhradu škody podle článků 235 ES a 288 ES je založen na protiprávním charakteru napadeného rozhodnutí, […] jež je předmětem projednávané žaloby“. Z toho plyne, že tento návrh je jednoznačně založen na protiprávnostech uplatněných v rámci návrhu na zrušení. Ze žaloby kromě toho vyplývá, že „žalobkyně požaduje od EIB zaplacení náhrady škody ve výši odpovídající 50 % z 3,88 milionů eur, tedy částky 1,94 milionů eur, což je částka odhadovaného hrubého zisku, kterého by žalobkyně dosáhla v rámci nabídkového řízení, pokud by jí byla zakázka zadána“. Z toho plyne, že žaloba obsahuje údaje umožňující určit charakter a rozsah uplatňované škody. Žalobkyně kromě toho v žalobě vysvětluje způsob, jakým byla tato částka vypočítána. I když tedy žalobkyně nevěnuje zvláštní část žaloby otázce příčinné souvislosti mezi protiprávností a uplatňovanou škodou, žaloba obsahuje skutečnosti umožňující určit důvody, na základě kterých má žalobkyně za to, že mezi tímto jednáním a škodou, o které tvrdí, že ji utrpěla, existuje příčinná souvislost, a sice v projednávané věci podle žalobkyně příčinná souvislost vyplývá ze skutečnosti, že napadené rozhodnutí zabránilo tomu, aby jí byla zakázka zadána a aby s EIB uzavřela rámcovou dohodu o provedení této zakázky.

82 Za těchto okolností je třeba rozhodnout, že návrh na náhradu škody je přípustný a námitku nepřípustnosti, kterou EIB v tomto ohledu vznesla, je třeba zamítnout.

2. K věci samé

K použitelnému právu

Argumenty účastnic řízení

83 Žalobkyně je toho názoru, že EIB je jakožto veřejný zadavatel povinna jednat v souladu s ustanoveními příručky nazvané „Příručka pro zadávání veřejných zakázek – Příručka pro zadávání zakázek na služby, dodávky a stavební práce [EIB] na vlastní účet“, ve znění platném v rozhodné době (dále jen „příručka“), a dodržovat obecné zásady i právo použitelné na nabídková řízení. I když se sice směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/18/ES ze dne 31. března 2004 o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek na stavební práce, dodávky a služby (Úř. věst. L 134, s. 114; Zvl. vyd. 06/07, s. 132) jako taková na nabídková řízení EIB nepoužije, z úvodu příručky podle žalobkyně vyplývá, že uvedená směrnice představuje vhodnou referenci při posuzování ustanovení příručky, která z ní vychází. Tribunál kromě toho již připustil přezkum legality rozhodnutí Komise o zadání veřejné zakázky s ohledem na ustanovení směrnice Rady 92/50/EHS ze dne 18. června 1992 o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek na služby (Úř. věst. L 209, s. 1; Zvl. vyd. 06/01, s. 322), ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 97/52/ES ze dne 13. října 1997, kterou se mění rovněž směrnice 93/36/EHS a 93/37/EHS, jež koordinují postupy při zadávání veřejných zakázek na dodávky a stavební práce (Úř. věst. L 328, s. 1; Zvl. vyd. 06/03, s. 3) (rozsudek Tribunálu ze dne 12. března 2008, Evropaïki Dynamiki v. Komise, T‑345/03, Sb. rozh. s. II‑341, bod 206).

84 Evropská investiční banka namítá, že směrnice 2004/18 se na ni nevztahuje, a dodává, že judikatura použitelná na nabídková řízení se jí týká pouze v rozsahu, v němž poskytuje výklad ustanovení, která se na ni vztahují. Z judikatury (rozsudky Tribunálu Sogelma v. EAR, bod 31 výše, bod 115, a ze dne 10. září 2008, Evropaïki Dynamiki v. Komise, T‑59/05, nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, body 46 a 47) podle EIB vyplývá, že směrnice 2004/18 stejně jako směrnice 92/50, kterou zrušuje a nahrazuje, se nepoužijí na veřejné zakázky zadávané orgánem, institucí nebo subjektem Společenství na vlastní účet, ledaže na ně ustanovení, která jsou na ně použitelná, výslovně odkazují.

Závěry Tribunálu

85 Argumenty účastnic řízení vyvolávají otázku ohledně toho, která pravidla upravují zadávání veřejných zakázek na stavební práce, dodávky nebo služby, jež EIB zadává na vlastní účet, za úplatu a z vlastních zdrojů.

86 Evropská investiční banka je finančně nezávislá v tom, že podle článku 267 ES funguje „za využití jak kapitálového trhu, tak vlastních zdrojů“ (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 10. července 2003, Komise v. EIB, bod 42 výše, body 101 a 128), a nikoliv rozpočtu Společenství, i když spravuje finanční prostředky pocházející z uvedeného rozpočtu jménem Společenství a na jeho účet, takže jedna část jejích činností je uskutečňována z finančních prostředků Společenství. Žaloba se však v projednávané věci týká nabídkového řízení financovaného z vlastních zdrojů EIB.

87 Takové řízení nepodléhá ustanovením hlavy IV druhé části nařízení Rady (ES, Euratom) č. 1605/2002 ze dne 25. června 2002, kterým se stanoví finanční nařízení o souhrnném rozpočtu Evropských společenství (Úř. věst. L 248, s. 1; Zvl. vyd. 01/04, s. 74), v pozměněném znění (dále jen „finanční nařízení“), a tím spíše ani ustanovením hlavy III části druhé nařízení Komise (ES, Euratom) č. 2342/2002 ze dne 23. prosince 2002 o prováděcích pravidlech k nařízení č. 1605/2002 (Úř. věst. L 357, s. 1; Zvl. vyd. 01/04, s. 145), v pozměněném znění (dále jen „prováděcí pravidla“). Tato ustanovení jsou totiž použitelná pouze na „souhrnný rozpočet Evropských společenství“ a jak vyplývá z čl. 88 odst. 1 finančního nařízení, veřejnými zakázkami, které se jím řídí, jsou pouze smlouvy, jež jsou zcela nebo zčásti financovány uvedeným souhrnným rozpočtem (rozsudek Tribunálu ze dne 8. května 2007, Citymo v. Komise, T‑271/04, Sb. rozh. s. II‑1375, bod 121).

88 Nic to nemění na tom, že postupy při zadávání veřejných zakázek EIB musí být v souladu se základními pravidly Smlouvy o ES a obecnými právními zásadami, jež se týkají zejména volného pohybu zboží (článek 28 ES), práva usazování (článek 43 ES), volného pohybu služeb (článek 49 ES), zákazu diskriminace a rovného zacházení, transparentnosti a proporcionality. Pokud jde o postupy při zadávání veřejných zakázek Společenství, z ustálené judikatury totiž vyplývá, že veřejný zadavatel se musí řídit základními pravidly Smlouvy o ES, obecnými právními zásadami a cíli Listiny.

89 Dále platí, že i když směrnice týkající se zadávání veřejných zakázek na stavební práce, dodávky a služby upravují pouze zakázky zadávané subjekty nebo veřejnými zadavateli členských států a nejsou přímo použitelné na veřejné zakázky zadávané správou Společenství, lze se pravidel nebo zásad stanovených nebo vymezených v rámci těchto směrnic vůči uvedené správě dovolávat, jestliže se jeví pouze jako zvláštní vyjádření základních pravidel Smlouvy o ES a obecných právních zásad, kterými se správa Společenství musí řídit (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne 9. září 2003, Rinke, C‑25/02, Recueil, s. I‑8349, body 25 až 28). Ve společenství práva je totiž základním požadavkem jednotné použití práva (rozsudek Soudního dvora ze dne 6. prosince 2005, ABNA a další, C‑453/03, C‑11/04, C‑12/04 a C‑194/04, Sb. rozh. s. I‑10423, bod 104), přičemž zásada dodržování legality platí pro každý právní subjekt. Orgány jsou tedy povinny dodržovat pravidla Smlouvy o ES a obecné právní zásady, které se na ně vztahují, stejným způsobem, jako kterýkoli jiný právní subjekt (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne 17. prosince 1998, Baustahlgewebe v. Komise, C‑185/95 P, Recueil, s. I‑8417, body 18 až 21, a rozsudek Antwerpse Bouwwerken v. Komise, bod 62 výše, bod 55). Pravidel nebo zásad stanovených nebo vymezených v rámci těchto směrnic se lze kromě toho dovolávat vůči správě Společenství, jestliže tato správa přijala při uplatňování své funkční a institucionální autonomie a v mezích pravomocí, které jí svěřuje Smlouva o ES, akt, který pro úpravu veřejných zakázek, jež tato správa zadává na vlastní účet, výslovně odkazuje na určitá pravidla nebo určité zásady uvedené ve směrnicích a v jehož důsledku se uvedená pravidla a uvedené zásady použijí v souladu se zásadou patere legem quam ipse fecisti (viz v tomto smyslu rozsudky Soudního dvora ze dne 11. července 1985, Salerno a další v. Komise a Rada, 87/77, 130/77, 22/83, 9/84 a 10/84, Recueil, s. 2523, body 52, 56 a 57, a ze dne 29. dubna 2004, Komise v. CAS Succhi di Frutta, C‑496/99 P, Recueil, s. I‑3801, body 113 až 115). Vyžaduje-li dotčený akt výklad, musí být v co největším možném rozsahu vykládán ve smyslu jednotného použití práva Společenství a jeho slučitelnosti s ustanoveními Smlouvy o ES a obecnými právními zásadami (viz rozsudky Soudního dvora ze dne 21. března 1991, Rauh, C‑314/89, Recueil, s. I‑1647, bod 17 a citovaná judikatura, a ze dne 29. června 1995, Španělsko v. Komise, C‑135/93, Recueil, s. I‑1651, bod 37).

90 Z příručky vyplývá, že právě v zájmu „dodržování základních zásad EU týkajících se zadávání veřejných zakázek, a zejména zásad rovného zacházení, zákazu diskriminace a transparentnosti“ se EIB rozhodla zavést nabídková řízení, jež mají umožnit „soutěž mezi kvalifikovanými uchazeči a provést výběr založený na zvážení jak nákladů, tak i kvality“. Vedena tímto cílem, EIB měla za to, že „[a]čkoli se [s]měrnice [2004/18] jako taková na EIB nepoužije, je vhodnou referencí pro stanovení postupů [EIB]“. Bod 2.1 příručky zejména uvádí, že „[EIB] uplatňuje postupy popsané ve [s]měrnici [2004/18], když zadává zakázky, jež nejsou vyloučeny z působnosti [s]měrnice [2004/18] v souladu s jejími ustanoveními a jejichž odhadovaná celková hodnota bez daně z přidané hodnoty (DPH) se rovná těmto prahovým hodnotám nebo je vyšší: a) 206 000 EUR pro zakázky na služby […]“. V příručce jsou dále četné odkazy na ustanovení směrnice 2004/18.

91 Body 2.4 a 2.5 příručky podrobně popisují jednotlivé fáze nabídkového řízení ve smyslu bodu 2.2.1 dané příručky.

92 Příručka v tomto ohledu zakotvuje obecně závazná pravidla, jež mají právní účinky vůči třetím osobám, a to zejména těm, jež se rozhodnou ucházet se o veřejnou zakázku financovanou zcela nebo zčásti z vlastních zdrojů EIB, stejně jako je právně závazná pro EIB, jestliže se rozhodne zadat veřejnou zakázku na vlastní účet (viz v tomto smyslu a obdobně rozsudek Citymo v. Komise, bod 87 výše, bod 122).

93 Z výše uvedených úvah vyplývá, že pokud EIB jedná za využití jak kapitálového trhu, tak vlastních zdrojů, zejména pokud zadává veřejné zakázky na vlastní účet, podléhá jak zásadám uvedeným v bodě 88 výše, tak ustanovením příručky, a to zejména těm, jež jsou uvedena v bodě 91 výše, jak byla vyložena ve světle zásad, které uvedená ustanovení provádí, případně ustanovení směrnice 2004/18, na která tato ustanovení odkazují.

K návrhu na zrušení

94 Na podporu svého návrhu na zrušení žalobkyně ve své žalobě uplatňuje pět žalobních důvodů. Podstatou prvního žalobního důvodu je porušení bodu 2.5.2 příručky, zásad transparentnosti a rovného zacházení, jakož i práva na účinný prostředek nápravy. Podstatou druhého žalobního důvodu je porušení zásad transparentnosti a řádné správy, povinnosti odůvodnit rozhodnutí nepříznivě zasahující do jejího právního postavení, jakož i práva na účinný prostředek nápravy. Podstatou třetího žalobního důvodu je porušení zásady proporcionality a povinnosti zvolit kritéria pro zadání zakázky umožňující objektivní srovnávací hodnocení nabídek. Čtvrtý žalobní důvod vychází z porušení zásady rovného zacházení a povinnosti použít za účelem srovnávacího hodnocení nabídek kritéria pro zadání zakázky, jež nelze zaměňovat s kritérii výběru uchazečů. Pátý žalobní důvod vychází z porušení práva použitelného na nabídková řízení, jež spočívá v tom, že poměrné vážení kritérií pro zadání zakázky vedlo v napadeném rozhodnutí ke ztrátě významu nebo minimalizaci „faktoru ceny“.

95 Ve svém dopise došlém dne 8. ledna 2010 (viz bod 21 výše) žalobkyně uplatnila šestý žalobní důvod směřující ke zrušení napadeného rozhodnutí, jenž vychází z porušení článku 99 finančního nařízení a čl. 148 odst. 1 a 2 prováděcích pravidel, které zakazují veškerou diskusi mezi veřejným zadavatelem a zájemci nebo uchazeči vedoucí ke změně podmínek zakázky nebo znění nabídky, jakož i z porušení zásad rovného zacházení, transparentnosti a zákazu diskriminace, jak jsou zakotveny v článku 89 finančního nařízení ve spojení s bodem 18 jeho odůvodnění.

96 Nejprve je třeba společně zkoumat první a druhý žalobní důvod, jelikož se částečně překrývají. Dále je třeba společně odpovědět na třetí a čtvrtý žalobní důvod, jež se jeví jako vzájemně se doplňující. Nakonec je z důvodů účelnosti třeba zkoumat šestý žalobní důvod, a to ještě před zkoumáním žalobního důvodu pátého.

K prvnímu a druhému žalobnímu důvodu

– Argumenty účastnic řízení

97 V rámci prvního a druhého žalobního důvodu žalobkyně tvrdí, že EIB porušila bod 2.5.2 příručky, zásady transparentnosti, rovného zacházení a řádné správy, její právo na účinný prostředek nápravy a povinnost odůvodnit rozhodnutí nepříznivě zasahující do právního postavení. EIB jí měla co nejdříve a písemně oznámit napadené rozhodnutí, předat z vlastního podnětu tytéž informace všem uchazečům bez výjimky a poskytnout jim čas nezbytný pro výkon jejich legitimních práv. EIB jí dále měla do patnácti dnů od její žádosti sdělit jméno vybraného uchazeče, jakož i důvody odmítnutí její nabídky a odůvodnit napadené rozhodnutí, které vůči ní bylo přijato, a to tak, že měla poskytnout informace, jež jsou obsahem hodnocení, umožňující srovnání mezi charakteristikami a výhodami její nabídky a nabídky vybraného uchazeče. Na závěr tvrdí, že jí EIB měla oznámit odůvodnění napadeného rozhodnutí alespoň před podáním projednávané žaloby, aby tak bylo zajištěno její právo na účinný prostředek nápravy.

98 Evropská investiční banka navrhuje Tribunálu, aby první žalobní důvod zamítl. Zveřejnění oznámení o zadání zakázky v Úředním věstníku je podle jejího názoru v právním řádu Společenství oficiálně přípustný prostředek pro oznámení napadeného rozhodnutí žalobkyni. Skutečnost, že EIB neoznámila napadené rozhodnutí žalobkyni individuálně, je administrativním pochybením, kterého se dopustily její útvary. Tyto útvary nicméně bezodkladně, tedy dne 1. srpna 2008, odpověděly na žádost žalobkyně o informace ze dne 31. července 2008. Bod žalobního návrhu vycházející z nedostatku informací nemůže podle EIB v souladu s judikaturou v žádném případě obstát, jelikož žalobkyně měla v den podání projednávané žaloby, tedy 6. října 2008, k dispozici odůvodnění, jež bylo odůvodněním napadeného rozhodnutí. Stejně tak nelze podle EIB konstatovat žádné porušení zásady rovného zacházení, jelikož tvrzená protiprávnost neměla vliv na napadené rozhodnutí, neboť s ohledem na kritéria pro zadání zakázky byl hodnotící výbor jednoznačně toho názoru, že nabídka vybraného uchazeče je mnohem lepší než nabídka žalobkyně.

99 Evropská investiční banka navrhuje Tribunálu, aby zamítl i druhý žalobní důvod. Tvrdí, že napadené rozhodnutí odůvodnila právně dostatečným způsobem a vedla řízení v souladu s ustanoveními příručky a judikaturou použitelnou na nabídková řízení. Podle judikatury a bodu 2.5.2 příručky žalobkyně obdržela dopisem ze dne 1. srpna 2008 odůvodněné vysvětlení k charakteristikám a relativním výhodám přijaté nabídky, jakož i jméno úspěšného uchazeče, takže napadené rozhodnutí bylo odůvodněno dostatečně na to, aby žalobkyni umožnilo uplatnit svá práva a Tribunálu provést svůj přezkum s ohledem na konkrétní okolnosti projednávaného případu. Z uvedeného dopisu jasně vyplývá, že nabídka vybraného uchazeče získala v případě každého z kritérií pro zadání zakázky s výjimkou kritéria finančního známku dvakrát vyšší, než byla známka žalobkyně. I když žalobkyně získala lepší známku, než byla známka vybraného uchazeče, pokud jde o finanční kritérium, nebylo toto rozhodující, neboť poměrná váha přidělená posledně uvedenému kritériu je 25 % bodů z celkové známky.

– Závěry Tribunálu

100 Pokud má správa Společenství širokou posuzovací pravomoc, je dodržování záruk přiznaných právním řádem Společenství ve správních řízeních o to důležitější. Mezi tyto záruky patří zejména povinnost uvedené správy dostatečně odůvodnit svá rozhodnutí. Pouze za těchto okolností může soud ověřit, zda byly dány skutkové a právní okolnosti, na nichž závisí výkon posuzovací pravomoci (rozsudek Soudního dvora ze dne 21. listopadu 1991, Technische Universität München, C‑269/90, Recueil, s. I‑5469, bod 14, a rozsudek Tribunálu ze dne 5. března 2002, Le Canne v. Komise, T‑241/00, Recueil, s. II‑1251, bod 53). Z ustálené judikatury přitom vyplývá, že správa má širokou posuzovací pravomoc, pokud jde o skutečnosti, které mají být zohledněny za účelem přijetí rozhodnutí o zadání zakázky na základě výzvy k podávání nabídek (rozsudky Tribunálu ze dne 27. září 2002, Tideland Signal v. Komise, T‑211/02, Recueil, s. II‑3781, bod 33, a ze dne 6. července 2005, TQ3 Travel Solutions Belgium v. Komise, T‑148/04, Sb. rozh. s. II‑2627, bod 47; rovněž v tomto smyslu viz rozsudek Soudního dvora ze dne 23. listopadu 1978, Agence européenne d’intérims v. Komise, 56/77, Recueil, s. 2215, bod 20).

101 Zaprvé je třeba zkoumat body žalobního důvodu žalobkyně vycházející z porušení ustanovení bodu 2.5.2 příručky v tom, že EIB co nejrychleji neinformovala žalobkyni o přijetí napadeného rozhodnutí.

102 Z bodu 2.5.2 příručky, jež se týká „[s]tyků mezi [EIB] a zájemci a uchazeči“, vyplývá, že „[EIB] uvědomí co nejrychleji všechny dotčené strany o rozhodnutí přijatém v rámci zadávacího řízení“.

103 Evropská investiční banka před Tribunálem a ve svém dopise žalobkyni ze dne 14. srpna 2008 uznala, že „[ž]alobkyně neobdržela včas oficiální dopis informující o výsledku nabídkového řízení“, a vysvětlila, že „po důkladném šetření [na základě] stížnosti žalobkyně zjistila, že toto nesplnění povinnosti jde na vrub administrativního pochybení“. EIB mimoto připustila, že všichni uchazeči, „bohužel s výjimkou [ž]alobkyně“, byli informováni o přijetí napadeného rozhodnutí dopisem ze dne 18. února 2008. Není zpochybňováno, že žalobkyně se o napadeném rozhodnutí dozvěděla až zveřejněním oznámení o zadání zakázky v Dodatku k Úřednímu věstníku dne 26. července 2008, tedy více než měsíc poté, co byla rámcová dohoda ve dnech 12. a 17. června 2008 podepsána a dne 16. června 2008 nabyla účinnosti.

104 Evropská investiční banka tedy v projednávaném případě porušila ustanovení bodu 2.5.2 příručky, jelikož žalobkyni co nejrychleji neinformovala o přijetí napadeného rozhodnutí.

105 Zadruhé je třeba zkoumat body žalobního důvodu žalobkyně vycházející z porušení ustanovení bodu 2.5.2 příručky a povinnosti odůvodnit rozhodnutí nepříznivě zasahující do jejího právního postavení, jež vyplývá z toho, že EIB žalobkyni nesdělila charakteristiky a relativní výhody přijaté nabídky a jméno úspěšného uchazeče do 15 dnů po obdržení její písemné žádosti nebo nejpozději před podáním její žaloby.

106 Bod 2.5.2 příručky zejména uvádí, že „[n]a žádost dotčené strany [EIB] do 15 dnů po obdržení písemné žádosti sdělí: [...] každému uchazeči, který učinil přípustnou nabídku, charakteristiky a relativní výhody vybrané nabídky, jakož i jméno úspěšného uchazeče nebo stran rámcové dohody […]“.

107 Tento postup je v souladu s účelem povinnosti uvést odůvodnění zakotvené v článku 253 ES, podle které odůvodnění rozhodnutí nepříznivě zasahujícího do něčího právního postavení musí umožnit soudu přezkoumat legalitu a dotyčnému seznámit se s důvody, které vedly k přijetí opatření, aby mohl chránit svá práva a ověřit, zda je napadené rozhodnutí opodstatněné, či nikoliv (viz obdobně rozsudky Tribunálu ze dne 24. ledna 1992, La Cinq v. Komise, T‑44/90, Recueil, s. II‑1, bod 42 a citovaná judikatura; ze dne 8. května 1996, Adia Interim v. Komise, T‑19/95, Recueil, s. II‑321, bod 32, a ze dne 12. července 2007, Evropaïki Dynamiki v. Komise, T‑250/05, nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, body 68 a 69). V rámci nabídkových řízení skutečnost, že zúčastnění uchazeči obdrží odůvodněné rozhodnutí až jako odpověď na svoji výslovnou žádost, nikterak neomezuje jejich možnost domáhat se u Tribunálu svých práv. Lhůta pro podání žaloby stanovená v čl. 230 pátém pododstavci ES totiž počíná běžet až v okamžiku oznámení odůvodněného rozhodnutí, a to pod podmínkou, že uchazeč podal svoji žádost o poskytnutí odůvodněného rozhodnutí v přiměřené lhůtě poté, co se dozvěděl o odmítnutí své nabídky (viz výše uvedený rozsudek Adia Interim v. Komise, bod 33 a citovaná judikatura).

108 Veřejný zadavatel je s ohledem na širokou posuzovací pravomoc, kterou má v rámci nabídkových řízení, povinen poskytnout dostatečné odůvodnění vyloučeným uchazečům, kteří o to požádají, což předpokládá, že musí důsledně dbát na to, aby v odůvodnění, které zasílá, uvedl veškeré skutečnosti, na kterých založil své rozhodnutí (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 10. září 2008, Evropaïki Dynamiki v. Komise, bod 84 výše, bod 134).

109 Dodržení povinnosti uvést odůvodnění musí být posuzováno ve spojitosti s informacemi, které má žalobkyně k dispozici v okamžiku podání své žaloby (rozsudky Tribunálu ze dne 25. února 2003, Strabag Benelux v. Rada, T‑183/00, Recueil, s. II‑135, bod 58, a Renco v. Rada, T‑4/01, Recueil, s. II‑171, bod 96). Podle ustálené judikatury naproti tomu nelze uvést odůvodnění poprvé a a posteriori až před soudem, kromě případu výjimečných okolností (viz rozsudek Tribunálu ze dne 20. května 2009, VIP Car Solutions v. Parlament, T‑89/07, Sb. rozh. s. II‑1403, bod 76 a citovaná judikatura).

110 Není zpochybňováno, že dopisem ze dne 31. července 2008 žalobkyně podala žádost o oznámení charakteristik a relativních výhod vybrané nabídky, jakož i jména úspěšného uchazeče. EIB tvrdí, že na tuto žádost odpověděla dopisem ze dne 1. srpna 2008. Když v návaznosti na posledně uvedený dopis žalobkyně opět dopisem ze dne 1. srpna 2008 požádala o objasnění, EIB jí ve svém dopise ze dne 14. srpna 2008 odpověděla, že jí již poskytla nejúplnější možnou odpověď, a vyzvala ji, aby se seznámila s rozhodnutím o zadání zakázky zveřejněným v Úředním věstníku. Ani ze spisu, ani z argumentů účastnic řízení nevyplývá, že odůvodnění napadeného rozhodnutí mohla EIB žalobkyni před podáním projednávané žaloby sdělit jinými prostředky, než jsou prostředky uvedené výše.

111 Z toho plyne, že odůvodnění napadeného rozhodnutí, jež EIB poskytla žalobkyni před podáním její žaloby a v reakci na její žádost ze dne 31. července 2008, je třeba hledat ve znění dopisu EIB ze dne 1. srpna 2008, jeho kontextu a veškerých právních pravidlech upravujících dotčenou oblast, jelikož toto rozhodnutí bylo zasláno ve lhůtě patnácti dnů po obdržení žádosti žalobkyně.

112 Z dopisu ze dne 1. srpna 2008 vyplývá, že EIB sdělila žalobkyni jméno vybraného uchazeče, poměrnou váhu kritérií pro zadání zakázky a detailní rozpis bodů udělených nabídce žalobkyně a nabídce vybraného uchazeče na základě srovnávacího hodnocení nabídek. V daném dopise bylo uvedeno, že nabídka žalobkyně získala 22,03 bodů (ze 35 možných bodů) rozdělených následovně: 8,75 bodů (z 8,75 možných bodů) pro finanční kritérium; 2,85 bodů (z 5,25 možných bodů) pro technické kritérium nazvané „Proces řízení kvality“; 7,43 bodů (z 15,75 možných bodů) pro technické kritérium nazvané „Míra souladu znalostí, dovedností a kvalifikace navržených zaměstnanců“ a 3 body (z 5,25 možných bodů) pro technické kritérium nazvané „Schopnost poskytnout tým z vlastních zdrojů“, zatímco nabídka vybraného uchazeče získala 29,36 bodů (z 35 možných bodů) rozdělených následovně: 5,29 bodů (z 8,75 možných bodů) pro finanční kritérium; 4,12 bodů (z 5,25 možných bodů) pro technické kritérium nazvané „Proces řízení kvality“; 15,3 bodů (z 15,75 možných bodů) pro technické kritérium nazvané „Míra souladu znalostí, dovedností a kvalifikace navržených zaměstnanců“ a 4,12 bodů (z 5,25 možných bodů) pro technické kritérium nazvané „Schopnost poskytnout tým z vlastních zdrojů“.

113 Informace poskytnuté EIB ve formě číselně vyjádřeného hodnocení umožnily žalobkyni v případě každého z kritérií pro zadání zakázky přímo srovnat body, jež získala její nabídka, a body, jež získala nabídka vybraného uchazeče, neboť EIB se neomezila na to, že by žalobkyni sdělila pouze celkovou známku, již získala každá z dotyčných nabídek. Tyto informace žalobkyni zvláště umožnily bezprostředně určit přesné důvody, pro které nebyla její nabídka vybrána, tedy že na základě srovnávacího hodnocení nabídek byla celková známka, kterou získala její nabídka, nižší než celková známka, kterou získala nabídka vybraného uchazeče, neboť i když získala lepší známku v případě finančního kritéria, nepostačovalo to vzhledem k poměrnému vážení jednotlivých kritérií pro zadání zakázky, zvolenému EIB, k vyvážení známek, jež její nabídka získala za každé ze tří technických kritérií pro zadání zakázky a jež byly nižší než známky, které získala nabídka vybraného uchazeče.

114 Pokud jde však o nabídkové řízení, v rámci kterého byla žalobkyně nejlevnější v tom smyslu, že předložila nejnižší nabídku ze všech srovnávaných nabídek, a její nabídka byla tedy zamítnuta pouze z toho důvodu, že technická hodnota uvedené nabídky byla považována za relativně horší než technická hodnota nabídky vybraného uchazeče, je třeba konstatovat, že byť toto ustanovení bylo do určité míry vysvětlením, nebylo nicméně možné je považovat za dostatečné s ohledem na požadavek, podle kterého musí z odůvodnění jasně a jednoznačně vyplývat úvahy autora aktu (viz v tomto smyslu rozsudek VIP Car Solutions v. Parlament, bod 109 výše, body 75 a 76). Dopis ze dne 1. srpna 2008 totiž neobsahuje informace o důvodech, které podle EIB odůvodnily známky udělené v případě technických kritérií nabídce žalobkyně a nabídce vybraného uchazeče. Uvedené známky obsažené v tomto dopise ani nebyly doplněny obecnými komentáři upřesňujícími důvody, které vedly EIB k tomu, že nabídce vybraného uchazeče udělila u každého z technických kritérií více bodů než nabídce žalobkyně, jež by umožnily považovat odůvodnění napadeného rozhodnutí za dostačující (viz v tomto smyslu rozsudky Tribunálu ze dne 10. září 2008, Evropaïki Dynamiki v. Komise, bod 84 výše, bod 129, a ze dne 9. září 2009, Brink’s Security Luxembourg v. Komise, T‑437/05, Sb. rozh. s. II‑3233, bod 169).

115 Je pravda, že EIB během řízení vysvětlila důvody, které ji vedly k přijetí napadeného rozhodnutí, zejména pak skutečnost, že u technického kritéria nazvaného „Míra souladu znalostí, dovedností a kvalifikace navržených zaměstnanců“ a technického kritéria nazvaného „Schopnost poskytnout tým z vlastních zdrojů“ „[je] hlavním problémem zkušenost (nebo spíše nedostatek zkušenosti) konzultantů [ž]alobkyně v bankovním/finančním odvětví“ a u technického kritéria nazvaného „Proces řízení kvality“ nabídka vybraného uchazeče „je konkrétnější“ než nabídka žalobkyně, která „patrně pokrývá všechny požadované aspekty, ale […] je popsána dosti obecně a složitě“. To však nemůže zhojit nedostatek původního odůvodnění napadeného rozhodnutí. EIB totiž neuvedla žádnou výjimečnou okolnost, jež by odůvodnila neposkytnutí dostatečného odůvodnění žalobkyni do patnácti dnů po obdržení její žádosti a v každém případě před podáním její žaloby.

116 Z výše uvedeného vyplývá, že napadené rozhodnutí je stiženo vadou spočívající v nedostatečném odůvodnění, a je tudíž v rozporu s ustanoveními bodu 2.5.2 příručky a obecně s povinností uvést odůvodnění zakotvenou v článku 253 ES.

117 Zatřetí je třeba zkoumat výtky žalobkyně vycházející z porušení práva na účinný prostředek nápravy a zásad rovného zacházení, transparentnosti a řádné správy.

118 Pokud jde nejprve o tvrzené porušení zásady práva na účinný prostředek nápravy, je třeba připomenout, že přístup k soudu je jedním ze základních prvků společenství práva a že je v právním řádu založeném na Smlouvě o ES zaručen díky tomu, že tato Smlouva zavedla ucelený systém právních prostředků nápravy a řízení určený k tomu, aby byl Soudnímu dvoru svěřen přezkum legality aktů správy Společenství (rozsudek Les Verts v. Parlament, bod 30 výše, bod 23). Soudní dvůr kromě toho právo na účinný soudní přezkum před příslušným soudem zakládá na ústavních tradicích společných členským státům a na článcích 6 a 13 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod, podepsané v Římě dne 4. listopadu 1950 (rozsudky Soudního dvora ze dne 15. května 1986, Johnston, 222/84, Recueil, s. 1651, bod 18, a ze dne 9. února 2006, Sfakianakis, C‑23/04 až C‑25/04, Sb. rozh. s. I‑1265, bod 28; rozsudek Philip Morris International v. Komise, bod 46 výše, bod 121). Konečně, právo na účinný prostředek nápravy pro každého, jehož práva a svobody zaručené právem Společenství byly porušeny, bylo dále zakotveno v článku 47 Listiny.

119 V rámci nabídkových řízení je třeba mimoto uchazeče chránit proti svévoli veřejných zadavatelů tím, že jim bude zaručeno, že protiprávní rozhodnutí přijatá veřejným zadavatelem mohou být předmětem účinných a co nejrychlejších prostředků nápravy (viz v tomto smyslu a obdobně rozsudek Soudního dvora ze dne 23. prosince 2009, Komise v. Irsko, C‑455/08, nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 26).

120 Úplná právní ochrana uchazečů proti svévoli veřejných zadavatelů tedy nejprve předpokládá povinnost informovat před uzavřením dohody všechny uchazeče o rozhodnutí o zadání zakázky, aby měli skutečnou možnost podat opravný prostředek, jímž se budou domáhat zrušení tohoto rozhodnutí, jsou-li splněny příslušné podmínky.

121 Tato úplná právní ochrana dále vyžaduje, aby měl vyloučený uchazeč možnost včas zkoumat otázku platnosti rozhodnutí o zadání zakázky, což předpokládá, že mezi okamžikem, kdy je rozhodnutí o zadání zakázky oznámeno vyloučeným uchazečům, a uzavřením dohody musí existovat přiměřená doba, aby bylo vyloučeným uchazečům zejména umožněno podat návrh na předběžná opatření podle ustanovení článku 242 ES ve spojení s článkem 243 ES a čl. 225 odst. 1 ES jehož cílem je, aby soudce příslušný pro rozhodování o předběžných opatřeních nařídil odklad naplňování napadeného rozhodnutí do doby, než soud rozhodující ve věci samé rozhodne o jejich hlavní žalobě na neplatnost tohoto rozhodnutí (viz v tomto smyslu a obdobně rozsudky Soudního dvora ze dne 24. června 2004, Komise v. Rakousko, C‑212/02, nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, body 21 a 23 a citovaná judikatura, a Komise v. Irsko, bod 119 výše, body 27 a 28 a citovaná judikatura). Právo na úplnou a účinnou soudní ochranu v sobě totiž zahrnuje také zajištění předběžné ochrany procesních subjektů, pokud je nezbytná k zajištění plné účinnosti rozhodnutí, jež má být přijato v původním řízení, za účelem zabránění vzniku mezer v právní ochraně zajišťované příslušnými soudy (viz usnesení předsedy Soudního dvora z