ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
36

Za těchto podmínek se Juzgado de lo Social n 33 de Barcelona (pracovní soud č. 33 v Barceloně) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1) Má být obecný zákaz diskriminace uvedený v čl. 21 odst. 1 Listiny vykládán tak, že pod rozsah tohoto zákazu a jeho ochranu spadá rozhodnutí podniku propustit pracovníka, který je do té doby hodnocen kladně, pouze proto, že je ve stavu dočasné pracovní neschopnosti – na neurčitou dobu – v důsledku pracovního úrazu, v době, kdy se léčí a pobírá dávky sociálního zabezpečení? 2) Má být článek 30 Listiny vykládán v tom smyslu, že ochrana, kterou je třeba přiznat pracovníkovi, který byl propuštěn zjevně svévolně a bez důvodu, má být stanovena ve vnitrostátní právní úpravě pro jakékoliv propuštění porušující základní práva? 3) Spadá rozhodnutí podniku propustit pracovníka, do té doby kladně hodnoceného, pouze proto, že je ve stavu dočasné pracovní neschopnosti – na neurčitou dobu – v důsledku pracovního úrazu, v době, kdy se léčil a pobíral dávky sociálního zabezpečení, do působnosti článků 3, 15, 31, čl. 34 odst. 1 a čl. 35 odst. 1 Listiny (nebo jen některého či některých z těchto ustanovení)? 4) V případě kladné odpovědi na tři předchozí otázky (nebo některou z nich) a výkladu Soudního dvora, že rozhodnutí zaměstnavatele propustit pracovníka, do té doby řádně vykonávajícího práci, pouze proto, že je ve stavu dočasné pracovní neschopnosti – na neurčitou dobu – v důsledku pracovního úrazu, v době, kdy se léčil a pobíral dávky sociálního zabezpečení, spadá do působnosti nebo pod ochranu některých nebo některého z článků [Listiny], může vnitrostátní soud tyto články použít pro vyřešení sporu mezi jednotlivci, a to proto, že – v závislosti na tom, zda se jedná o „právo“ nebo „zásadu“ – mají horizontální účinek nebo na základě „zásady konformního výkladu“? 5) Pro případ záporné odpovědi na předchozí čtyři otázky: spadá pod pojem „přímá diskriminace na základě zdravotního postižení“ jako důvodu diskriminace obsaženého v článcích 1, 2 a 3 směrnice 2000/78 rozhodnutí podniku propustit zaměstnance, do té doby kladně hodnoceného, pouze proto, že je ve stavu dočasné pracovní neschopnosti – na neurčitou dobu – v důsledku pracovního úrazu?“
35

„Jeví se“ však, že když jsou dotčená rozhodnutí o investici přezkoumávána v kontextu situace před červencem 2002, nerespektují uvedenou zásadu (bod 228 odůvodnění sporného rozhodnutí). V daném okamžiku se FT nacházela v obtížném hospodářském kontextu a ztratila důvěru trhů a francouzské orgány dosud nepřijaly žádné opatření, které by směřovalo ke zlepšení správy FT a jejích výsledků, neobjednaly si důkladný audit, nejmenovaly nové vedení ani nepřipravily plán na zotavení podniku. Za těchto podmínek je „nepravděpodobné, že by soukromý investor vydával od července 2002 [obdobná] prohlášení jako prohlášení vyjádřená francouzskou vládou, která by z čistě hospodářského hlediska mohla vážně zavázat jeho důvěryhodnost a pověst a z právního hlediska by ho mohla od tohoto data zavazovat, aby v jakémkoliv případě finančně podporoval [FT]“. Takový investor by tak převzal sám na sebe a bez jakékoli kompenzace velmi vysoké riziko vůči FT. Samotný referenční akcionář, který má tytéž informace, jaké měly k dispozici francouzské orgány v dané době, by přitom v červenci 2002 neučinil prohlášení o podpoře ve prospěch FT, aniž by podnikl předběžný důkladný audit její finanční situace a opatření k zotavení, aby mohl posoudit rozsah rizika a výhledy na odměnu, které tento postup obnáší. Takový referenční akcionář by v každém případě kromě toho potřeboval k zotavení situace FT účast finančních trhů. Přitom „v této době se nezdálo, že jsou [uvedené] trhy připraveny investovat nebo poskytnout mnoho úvěrů FT“ (bod 229 odůvodnění sporného rozhodnutí).
22

Předkládající soud se rovněž táže, zda s ohledem na cíl sledovaný rámcovým rozhodnutím 2008/909, jímž je usnadnění společenské rehabilitace odsouzené osoby, a to zejména prostřednictvím rozvoje spolupráce mezi členskými státy při výkonu rozsudků v trestních věcech v případech, jako je věc v původním řízení, kdy byl porušen zájem chráněný právním řádem vydávajícího státu, není třeba přezkoumat oboustrannou trestnost in abstracto, tedy jako by byl porušen zájem chráněný právním řádem vykonávajícího státu.
28

Konečně zatřetí může výklad pojmu „existující dokument“ podaný Tribunálem zbavit nařízení č. 1049/2001 jeho užitečného účinku. Byl by totiž vyloučen přístup ke všem informacím, u nichž neexistuje předem naprogramovaný SQL dotaz. V důsledku toho by se orgány mohly pokusit skrývat elektronické dokumenty, zejména jejich rozdělením do několika částí, které by se nedaly s využitím předem naprogramovaných SQL dotazů nalézt. Vzhledem k tomu, že by tyto orgány nemohly použít nové SQL dotazy, bylo by navíc obtížné automaticky skrýt údaje, na které se vztahuje jedna nebo několik výjimek stanovených v článku 4 tohoto nařízení, jako jsou například osobní údaje.
52

Členské státy vystupující v projednávaných věcech jako vedlejší účastníci řízení konečně tvrdí, že pokud by měla být podmínka selektivnosti vnitrostátního opatření pro účely jeho kvalifikace jako státní podpory ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU chápána široce, což Komise prosazuje ve svých kasačních opravných prostředcích, vedlo by to k narušení institucionální rovnováhy Unie. Pokud by totiž byl takový význam podmínce selektivnosti přisouzen, Komise by mohla na základě svých pravomocí v oblasti státních podpor přezkoumávat téměř všechna opatření ve sféře přímých daní, i když tato sféra v zásadě spadá do legislativní pravomoci členských států.
58

Jak totiž Tribunál v podstatě uvedl v bodě 89 rozsudku Ryanair, pokud bychom měli za to, že snížená sazba DLD představovala pro podniky, na které se vztahovala, selektivní výhodu pouze na základě jediného důvodu, že tato sazba byla zavedena zároveň se sazbou ve výši 10 eur za cestujícího, znamenalo by to, že povaha státní podpory z důvodu státního zásahu by závisela na použité technice úpravy. Přitom, jak vyplývá z ustálené judikatury Soudního dvora, čl. 107 odst. 1 SFEU nerozlišuje mezi státními zásahy v závislosti na technikách používaných vnitrostátními orgány (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 15. listopadu 2011, Komise a Španělsko v. Government of Gibraltar a Spojené království, C‑106/09 P a C‑107/09 P, EU:C:2011:732, bod 87 a citovaná judikatura).
55

V této souvislosti je nutné konstatovat, že taková vnitrostátní právní úprava představuje podstatný zásah do některých svobod, kterých obecně požívají hospodářské subjekty (obdobně viz rozsudek ze dne 28. dubna 2009, Komise v. Itálie,C‑518/06, EU:C:2009:270, bod 66). To se týká svobody takových subjektů uzavírat smlouvy se zaměstnanci k tomu, aby mohly vykonávat činnost, nebo svobody ukončit, z vlastních důvodů, činnost své provozovny, jakož i volnosti rozhodování v otázce, zda a kdy mají podat návrh na hromadné propouštění, v závislosti zejména na takových faktorech, jako je ukončení nebo omezení činnosti podniku, snížení poptávky po výrobku, který vyrábějí, nebo v návaznosti na reorganizaci podniku, která je nezávislá na úrovni jeho činnosti (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 12. února 1985, Dansk Metalarbejderforbund a Specialarbejderforbundet i Danmark, 284/83, EU:C:1985:61, bod 15, jakož i ze dne 8. června 1994, Komise v. Spojené království,C‑383/92, EU:C:1994:234, body 29 a 32).
1

Svým kasačním opravným prostředkem se společnosti Club Hotel Loutraki AE, Vivere Entertainment AE, Theros International Gaming, Inc., Elliniko Casino Kerkyras, Casino Rodos, Porto Carras AE a Kazino Aigaiou AE domáhají zrušení rozsudku Tribunálu Evropské unie ze dne 8. ledna 2015, Club Hotel Loutraki a další v. Komise (T‑58/13, nezveřejněný, dále jen „napadený rozsudek“, EU:T:2015:1), kterým Tribunál zamítl jejich žalobu na neplatnost rozhodnutí Evropské komise C (2012) 6777 final ze dne 3. října 2012 týkající se státní podpory SA.33988 (2011/N) – Řecko – Podmínky prodloužení výlučného práva Organismos Prognostikon Agonon Podosfairou AE (OPAP) (organizace zabývající se tipováním fotbalových výsledků) k provozování třinácti hazardních her a udělení výhradní licence k provozování 35000 videoloterijních terminálů na období deseti let (dále jen „sporné rozhodnutí“).
119

Přitom vzhledem k tomu, že obecný přístup ke všem uchovávaným údajům bez ohledu na jakoukoli přinejmenším nepřímou souvislost se sledovaným cílem nelze považovat za omezený na to, co je nezbytně nutné, musí dotčená vnitrostátní právní úprava vycházet z objektivních kritérií, na jejichž základě jsou vymezeny okolnosti a podmínky, za nichž musí být poskytnut příslušným vnitrostátním orgánům přístup k údajům účastníků nebo registrovaných uživatelů. V této souvislosti lze v zásadě udělit v souvislosti s cílem boje proti trestné činnosti přístup pouze k údajům osob, u nichž je podezření, že připravují, páchají či spáchaly závažný trestný čin nebo se určitým způsobem na takovém trestném činu podílely (viz obdobně Evropský soud pro lidská práva, 4. prosince 2015, Zacharov v. Rusko, CE:ECHR:2015:1204JUD004714306, § 260). Nicméně v určitých situacích, jako jsou případy, kdy jsou stěžejní zájmy národní bezpečnosti, obrany nebo veřejné bezpečnosti ohroženy teroristickými činnostmi, lze rovněž poskytnout přístup k údajům jiných osob, jsou-li dány objektivní skutečnosti, na jejich základě lze mít za to, že tyto údaje mohou v konkrétním případě účinně přispět k boji proti takovým činnostem.
34

V tomto kontextu se Oberlandesgericht Celle (vrchní zemský soud v Celle, Německo) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1) Představuje dohoda mezi dvěma územními samosprávnými celky, na jejímž základě oba tyto celky přijetím stanov společně založí sdružení s vlastní právní subjektivitou, které má od tohoto okamžiku při výkonu svých pravomocí plnit úkoly, které dosud zajišťovaly zúčastněné územní samosprávné celky, ‚veřejnou zakázku‘ ve smyslu čl. 1 odst. 2 písm. a) směrnice 2004/18, pokud se tento přenos úkolů týká poskytování služeb ve smyslu této směrnice a je úplatný, sdružení [celků] vykonává činnost, která jde nad rámec úkolů, které předtím zajišťovaly zúčastněné územní samosprávné celky, a přenos úkolů nepatří do dvou kategorií zakázek, které, ačkoliv jsou zadávány veřejnoprávními subjekty, nespadají podle judikatury Soudního dvora (naposledy rozsudek ze dne 13. června 2013Piepenbrock, C‑386/11, ECLI:EU:C:2013:385, bod 33 a násl.) do působnosti unijního práva v oblasti veřejných zakázek? 2) V případě kladné odpovědi na první otázku: řídí se otázka, zda založení sdružení a s ním spojený přenos úkolů na toto sdružení výjimečně nespadá do působnosti unijního práva v oblasti veřejných zakázek, zásadami, které Soudní dvůr stanovil v souvislosti se smlouvami uzavřenými mezi veřejnoprávním subjektem a subjektem, který je od něho právně odlišný, podle nichž se unijní právo v oblasti veřejných zakázek nepoužije, pokud veřejnoprávní subjekt vykonává nad dotyčným subjektem kontrolu obdobnou té, kterou vykonává nad svými organizačními složkami, a pokud uvedený subjekt současně uskutečňuje převážnou část svých činností pro veřejnoprávní subjekt či veřejnoprávní subjekty, které drží podíly v tomto subjektu (v tomto smyslu viz mimo jiné rozsudek ze dne 18. listopadu 1999, Teckal, C‑107/98, EU:C:1999:562, bod 50), nebo se naopak uplatní zásady, které Soudní dvůr stanovil ohledně smluv, na základě nichž se veřejnoprávní subjekty dohodnou na spolupráci při plnění úkolu v rámci veřejných služeb, který je všem těmto subjektům společný (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 19. prosince 2012, Ordine degli Ingegneri della Provincia di Lecce a další, C‑159/11, EU:C:2012:817, bod 34 a násl.?“
27

Z toho vyplývá, že výklad směrnic 93/13 a 2009/22 ve světle článku 47 Listiny musí zohledňovat skutečnost, že každý, jehož práva zaručená unijním právem mohou být porušena, má právo na účinnou soudní ochranu. Týká se to však nejen spotřebitelů, kteří tvrdí, že byli poškozeni zneužívajícím ujednáním smlouvy, kterou uzavřeli s prodávajícím nebo poskytovatelem, ale i prodávajícího nebo poskytovatele, jako je společnost Biuro Partner, který tvrdí, že sporné smluvní ujednání nemůže být kvalifikováno jako nepřípustné a sankcionováno pokutou jen proto, že okolnost, že rovnocenné ujednání bylo zapsáno do vnitrostátního rejstříku ujednání, jejichž použití je v rámci všeobecných obchodních podmínek považováno za nepřípustné, aniž byl účastníkem řízení, které vedlo k zápisu takovéhoto ujednání do tohoto rejstříku.
a)

pokud po nepřerušené období pěti let nebyla ochranná známka v [Unii] řádně užívána pro výrobky nebo služby, pro které je zapsána, a pro neužívání neexistují řádné důvody; nikdo však nemůže dát návrh na zrušení ochranné známky [EU], pokud v období mezi uplynutím této lhůty a podáním návrhu nebo protinávrhu majitel začal ochrannou známku řádně užívat nebo v užívání pokračoval; k zahájení užívání nebo k pokračování v užívání, k němuž došlo ve lhůtě tří měsíců před podáním návrhu nebo protinávrhu, přičemž tato lhůta počíná běžet nejdříve po uplynutí nepřerušeného období pěti let neužívání, se však nepřihlíží, pokud přípravy pro započetí užívání nebo pokračování v užívání nastaly až poté, co se majitel dozvěděl o tom, že by mohl být podán návrh nebo protinávrh;
5

Body 4 až 6 a 9 odůvodnění rozhodnutí č. 377/2013 znějí: „(4) Vyjednávání všech dohod mezi Unií a třetími zeměmi v oblasti letecké dopravy by mělo mít za cíl zajistit flexibilitu Unie při přijímání environmentálních opatření, a to i s ohledem na opatření na zmírnění dopadu letectví na změnu klimatu. (5) Mezinárodní organizace pro civilní letectví (ICAO) dosáhla pokroku, aby mohl být na 38. zasedání shromáždění ICAO, jež se bude konat od 24. září do 4. října 2013, přijat globální rámec pro politiku v oblasti snižování emisí, který by mohl státům usnadnit uplatňování tržních opatření na emise z mezinárodní letecké dopravy, a aby bylo vytvořeno celosvětové tržní opatření. Tento rámec by mohl představovat významný přínos ke snížení emisí CO2 na národní, regionální i celosvětové úrovni. (6) K usnadnění tohoto pokroku a urychlení postupu je vhodné odložit uplatňování požadavků vzniklých před konáním 38. zasedání shromáždění ICAO a týkajících se letů na letiště a z letišť v zemích mimo Unii a v zemích, které nejsou členy Evropského sdružení volného obchodu (ESVO), závislými územími a územími států Evropského hospodářského prostoru (EHP), ani zeměmi, jež podepsaly s Unií smlouvu o přistoupení. Proti provozovatelům letadel by se proto neměla přijímat žádná opatření týkající se požadavků, které vyplývají ze [směrnice 2003/87/ES], pokud jde o vykazování ověřených emisí za kalendářní roky 2010, 2011 a 2012 z letů přilétajících na taková letiště a z nich odlétajících a odpovídající vyřazení povolenek pro rok 2012. Provozovatelé letadel, kteří chtějí tyto požadavky i nadále splňovat, by měli mít možnost v plnění pokračovat. […] (9) Odchylka stanovená v tomto rozhodnutí by neměla narušit celistvost životního prostředí a obecný cíl právních předpisů Unie v oblasti ochrany klimatu a neměla by vést ani k narušení hospodářské soutěže. Z tohoto důvodu a v zájmu dodržení obecného cíle směrnice 2003/87/ES, která je součástí právního rámce Unie pro splnění jejího nezávislého závazku snížit do roku 2020 objem vlastních emisí na úroveň o 20 % nižší, než jaký byl v roce 1990, by se měla směrnice 2003/87/ES vztahovat i nadále na lety odlétající z nebo přistávající na letiště na území členského státu z nebo na letiště v oblastech či zemích mimo Unii, které jsou s Unií úzce spojeny nebo k Unii přidruženy.“
3

V bodech 3, 4, 6, 8, 18, 25 a 27 odůvodnění směrnice 2007/66, tj. směrnice pozměňující směrnici 89/665, se uvádí: „(3) Konzultace zúčastněných stran a judikatura Soudního dvora ukázaly jisté nedostatky v přezkumných mechanismech členských států. Ty vedou k tomu, že mechanismy zavedené [zejména směrnicí 89/665] vždy neumožňují zajistit dodržování práva Společenství, zvláště ve stadiu, kdy může být protiprávní jednání ještě napraveno. […] (4) | Ke zjištěným nedostatkům patří zejména chybějící lhůta mezi rozhodnutím o zadání zakázky a uzavřením příslušné smlouvy, která by umožnila její účinné přezkoumání. To má někdy za následek, že veřejní zadavatelé a zadavatelé usilují o velmi rychlé podepsání smlouvy, aby byly účinky napadeného rozhodnutí o zadání zakázky nezvratné. V zájmu nápravy tohoto nedostatku, jenž představuje závažnou překážku účinné soudní ochrany dotčených uchazečů, tj. těch, kteří ještě nebyli s konečnou platností vyloučeni, je třeba stanovit minimální odkladnou lhůtu, během níž je uzavření příslušné smlouvy pozastaveno […] […] (6) Odkladná lhůta by měla dotčeným uchazečům poskytnout dostatek času k prostudování rozhodnutí o zadání zakázky a k posouzení, zda je vhodné zahájit přezkumné řízení. Při oznámení rozhodnutí o zadání zakázky by jim měly být poskytnuty náležité informace, které jsou zásadní pro to, aby dosáhli účinného přezkumu. […] […] (8) […] [[O]dkladná lhůta [není] nezbytná, pokud je jediným dotčeným uchazečem uchazeč, kterému byla zakázka zadána, a nejsou žádní dotčení zájemci. V tom případě nezůstává ve výběrovém řízení žádná další osoba, která má zájem na tom, aby obdržela oznámení a mohla využít odkladné lhůty k účinnému přezkumu. […] (18) S cílem předcházet závažným protiprávním jednáním v souvislosti s povinností odkladné lhůty a automatickým pozastavením, jež jsou předpokladem pro účinný přezkum, by měly být uplatňovány účinné sankce. Smlouvy uzavřené v rozporu s odkladnou lhůtou nebo automatickým pozastavením by měly být proto považovány v zásadě za neúčinné, jedná-li se zároveň o porušení [zejména směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/18/ES ze dne 31. března 2004 o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek na stavební práce, dodávky a služby (Úř. věst. 2004, L 134, s. 114], pokud tato porušení ovlivnila možnosti uchazeče podávajícího návrh na přezkum získat zakázku. […] (25) […] Potřeba zajistit v průběhu času právní jistotu rozhodnutí přijatých veřejnými zadavateli a zadavateli […] vyžaduje stanovení přiměřené minimální promlčecí doby pro podání návrhu na přezkum, jehož cílem je prohlášení smlouvy za neúčinnou. […] (27) […] Vymahatelnost neúčinnosti smlouvy je z důvodu právní jistoty omezena určitou lhůtou. Účinnost těchto lhůt by měla být dodržována.“
21

Společnost Concurrence v této stížnosti tvrdí, že v napadeném rozsudku bylo nesprávně konstatováno, že francouzské soudy nejsou příslušné k rozhodování o internetových stránkách společnosti Amazon provozovaných mimo francouzské území, jelikož tyto stránky nejsou zaměřeny na francouzskou veřejnost. Má za to, že i kdyby kritérium dostupnosti internetových stránek nebylo dostačující, cour d’appel de Paris (odvolací soud v Paříži) se v rozporu s právem nezabýval tím, zda systém prodeje na internetových stránkách společnosti Amazon umožňuje zasílání výrobků nabízených k prodeji nejen do členského státu původu dané internetové stránky, ale i do jiných členských států, zejména do Francie, což by mohlo být důvodem příslušnosti francouzských soudů.
8

Body 9 a 10 odůvodnění směrnice 2001/42 uvádějí: „(9) Tato směrnice se týká postupů, a proto by její požadavky měly být začleněny buď do stávajících postupů v členských státech, nebo zahrnuty do zvlášť vytvořených postupů. Za účelem vyloučení opakovaného posuzování by členské státy měly vzít případně v úvahu skutečnost, že posuzování bude prováděno na různých úrovních hierarchie plánů a programů. (10) Všechny plány a programy, které se připravují pro určitý počet odvětví a které stanoví rámec pro budoucí schvalování záměrů uvedených v přílohách I a II směrnice Rady 85/337/EHS ze dne 27. června 1985 o posuzování vlivů některých veřejných a soukromých záměrů na životní prostředí [(Úř. věst. 1985, L 175, s. 40; Zvl. vyd. 15/01, s. 248), ve znění směrnice Rady 97/11/ES ze dne 3. března 1997 (Úř. věst. 1997, L 73, s. 5; Zvl. vyd. 15/03, s. 151)], a všechny plány a programy, které podle směrnice [o stanovištích] vyžadují posouzení, mohou mít významný vliv na životní prostředí a měly by zpravidla podléhat systematickému posouzení vlivů na životní prostředí. Stanoví-li využití malých oblastí na místní úrovni nebo představují-li menší změny výše uvedených plánů nebo programů, měly by být posuzovány pouze tehdy, pokud členské státy stanoví, že by mohly mít významný vliv na životní prostředí.“
9

Před svou 80. změnou stanovil § 40 odst. 2 DO.A v případě zaměstnanců správního orgánu, kteří k okamžiku svého přijetí do zaměstnání nedosáhli alespoň věku 18 let, že před dosažením věku 16 let budou zařazeni do stupně a, před dosažením věku 17 let do stupně b a před dosažením věku 18 let do stupně c jejich platové třídy použitelné podle § 37 DO.A. Tito zaměstnanci přešli do stupně 1, do něhož měl být rovněž zařazen každý zaměstnanec správního orgánu, jenž byl přijat do zaměstnání po dosažení 18 let věku, až poté, co dosáhli věku 18 let, avšak bez možnosti uplatnit předchozí doby srovnatelné s dobou výkonu pracovní činnosti. V jejich případě nebylo tedy možné započtení dob školní docházky. Plat ve stupních a, b a c byl značně nižší než plat ve stupni 1. Stejná činnost či funkce byla tedy odměňována rozdílně v závislosti na věku, v němž byla vykonávána.
40

Recep Kilic je turecký státní příslušník, který se narodil dne 11. listopadu 1993 v Turecku během dovolené svých rodičů, tureckých státních příslušníků, kteří již tehdy žili v Německu. Recep Kilic vstoupil na německé území dne 16. dubna 1994. V té době byl jeho otec již déle než rok nezaměstnaný. Jeho matka, která ho vychovávala sama po rozchodu manželů, tedy od května 1996, až do čtrnáctého roku jeho života, nepůsobila na trhu práce. Když byla v lednu 1997 zavedena pro všechny turecké státní příslušníky mladší šestnácti let povinnost mít povolení k pobytu, bylo R. Kilicovi dne 5. května 1997 uděleno povolení k pobytu s platností do 5. května 1999. Dne 30. června 1998 nastoupila jeho matka do zaměstnání, které trvalo prakticky nepřetržitě do dubna 2003, kdy jej na několik let přerušila z důvodu čerpání mateřské a rodičovské dovolené.
84

Společnost Maxcom a Rada ve druhé řadě namítají, že odůvodnění napadeného rozsudku je rozporuplné. Společnost Maxcom zaprvé tvrdí, že závěry uvedené v bodech 98 a 99 tohoto rozsudku vyvrací závěry Tribunálu týkající se druhého žalobního důvodu, a to konkrétně úvahy uvedené v bodech 131 a 135 tohoto rozsudku, v nichž Tribunál uvedl, že informace poskytnuté společností City Cycle jsou nedostatečné, a zamítl výtku vycházející toho, že Rada údajně porušila článek 18 základního nařízení, zásadu proporcionality a povinnost uvést odůvodnění, pokud jde o zjištění týkající se nedostatku spolupráce ze strany společnost City Cycle. Komise zadruhé uvádí, že z bodu 97 zmíněného rozsudku vyplývá, že důkazy předložené společností City Cycle nemohou doložit, že tato společnost je skutečně vývozcem šrílanského původu nebo že splňuje kritéria podle čl. 13 odst. 2 základního nařízení. Komise se v této souvislosti táže, jak je možné, že ačkoliv tyto důkazy prokazují, že se společnost City Cycle dopouští obcházení prostřednictvím praktik montáží, nemohou doložit, že je zmíněná společnost zapojena i do překládek. Komise zatřetí Tribunálu vytýká, že konstatoval, že Rada neměla k dispozici žádný nepřímý důkaz, na jehož základě by bylo možné dospět k závěru, že společnost City Cycle byla zapojena do takových překládek, a že k závěru o obcházení ze strany společnosti City Cycle, který byl učiněn v bodě 131 napadeného rozsudku, bylo možno dospět na základě celé řady dostupných údajů.
64

Soudní dvůr v tomto ohledu uvedl, že z článku 18 základního nařízení vyplývá, že unijní normotvůrce neměl v úmyslu zavést právní domněnku, která by umožňovala z nedostatečné spolupráce účastníků řízení či dotčených stran přímo dovodit existenci obcházení, a sejmout tak z unijních orgánů veškeré důkazní břemeno. Avšak s ohledem na možnost učinit závěry, a to dokonce i konečné, na základě dostupných údajů a zacházet se stranou, která nespolupracuje vůbec nebo jen částečně, méně příznivě, než kdyby spolupracovala, je zcela zjevné, že unijní orgány jsou oprávněny vycházet ze souboru shodujících se nepřímých důkazů, na jejichž základě lze dospět k závěru, že dochází k obcházení ve smyslu čl. 13 odst. 1 základního nařízení (rozsudek ze dne 4. září 2014, Simon, Evers & Co., C‑21/13, EU:C:2014:2154, bod 36).