STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

MANUELA CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONY

přednesené dne 28. října 2021 ( 1 )

Věc C‑498/20

ZK jako nástupce JM, insolvenčního správce BMA Nederland BV

proti

BMA Braunschweigische Maschinenbauanstalt AG

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce položená rechtbank Midden-Nederland (soud prvního stupně středního Nizozemska, Nizozemsko)]

„Řízení o předběžné otázce – Spolupráce v občanských věcech – Soudní příslušnost a uznávání rozhodnutí v občanských a obchodních věcech – Příslušnost v mimosmluvních věcech – Žaloba podaná insolvenčním správcem proti třetí osobě v zájmu věřitelů – Místo, kde vznikla škoda – Intervence třetí osoby hájící kolektivní zájmy“

1. Předkládající soud položil Soudnímu dvoru několik předběžných otázek, jejichž zodpovězení je podle jeho názoru nezbytné k tomu, aby mohl rozhodnout ve složitém sporu, v němž se sbíhá několik vnitrostátních řízení na ochranu kolektivních zájmů ( 2 ). V tomto sporu se řeší případná mimosmluvní odpovědnost německé společnosti, jíž se dovolává insolvenční správce jedné její dceřiné společnosti (nizozemské) společně s nadací, která má sídlo v Nizozemsku.

2. Z podnětu Soudního dvora se bude toto stanovisko zabývat pouze tou z předběžných otázek, která se týká článku 4 nařízení (ES) č. 864/2007 o právu rozhodném pro mimosmluvní závazkové vztahy ( 3 ). Protože však vyjádření účastnic řízení svědčí navíc i o existenci rozdílných názorů na působnost výše uvedeného nařízení, k nimž má Soudní dvůr záměr se vyjádřit, rozšířím své stanovisko i na ně.

3. Nebudu se naopak zabývat předběžnými otázkami, které se týkají mezinárodní soudní příslušnosti v souvislosti s určením soudu, který má rozhodnout spor, v závislosti na místě, kde vznikla škoda, a v případě intervenční žaloby ( 4 ).

I. Právní rámec

A. Unijní právo

1. Nařízení č. 1215/2012

4. Podle čl. 7 úvodní věty a bodu 2: „Osoba, která má bydliště v některém členském státě, může být v jiném členském státě žalována: 2) ve věcech týkajících se deliktní nebo kvazideliktní odpovědnosti u soudu místa, kde došlo nebo může dojít ke škodné události.“

5. Článek 8 úvodní věta a bod 2 stanoví: „Osoba, která má bydliště v některém členském státě, může být též žalována: 2) jedná-li se o žalobu o záruku nebo o intervenční žalobu, u soudu, u něhož byla podána původní žaloba, ledaže by toto řízení bylo zahájeno pouze proto, aby tato osoba byla odňata soudu, který je pro ni příslušný“.

2. Nařízení Řím II

6. Bod 7 odůvodnění zní následovně: „Věcná působnost a ustanovení tohoto nařízení by měly být v souladu s nařízením Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Brusel I) a s nástroji upravujícími právo rozhodné pro smluvní závazkové vztahy.“

7. Podle bodu 16 odůvodnění: „Jednotná pravidla by měla posílit předvídatelnost soudních rozhodnutí a zajistit přiměřenou rovnováhu mezi zájmy osoby, vůči které je vznášen nárok na náhradu škody, a zájmy poškozeného. Uplatnění právního řádu země, kde přímá škoda vznikla (zásada lex loci damni), vytváří spravedlivou rovnováhu mezi zájmy osoby, vůči které je vznášen nárok na náhradu škody, a zájmy poškozeného a také zohledňuje moderní přístup k občanskoprávní odpovědnosti a vývoj systémů objektivní odpovědnosti.“

8. Podle bodu 17 odůvodnění: „Určení rozhodného práva by se mělo řídit místem, kde škoda vznikla, bez ohledu na zemi nebo země, ve kterých by se mohly projevit nepřímé následky. V souladu s tím by se v případech škody na zdraví nebo na majetku měla za zemi, kde škoda vznikla, považovat země, v níž byla škoda na zdraví nebo na majetku způsobena.“

9. Článek 1 odst. 2 písm. d) stanoví: „Z oblasti působnosti tohoto nařízení se vyjímají: d) mimosmluvní závazkové vztahy, které vyplývají z práva obchodních společností a jiných zapsaných nebo nezapsaných právnických osob a týkají se například vzniku, zápisem nebo jinak, způsobilosti k právům a právním úkonům, vnitřního uspořádání nebo rušení obchodních společností a jiných zapsaných nebo nezapsaných právnických osob, osobní odpovědnosti vedoucích osob a členů za závazky obchodní společnosti nebo právnické osoby a osobní odpovědnost auditorů vůči obchodní společnosti nebo jejím členům za zákonný audit účetních dokladů“.

10. Podle článku 4: „1. Nestanoví-li toto nařízení jinak, je rozhodným právem pro mimosmluvní závazkové vztahy, které vznikají z civilních deliktů, právo země, kde škoda vznikla, bez ohledu na to, ve které zemi došlo ke skutečnosti, jež vedla ke vzniku škody, a bez ohledu na to, ve které zemi nebo kterých zemích se projevily nepřímé následky této skutečnosti. 2. Mají-li však osoba, vůči které je vznášen nárok na náhradu škody, a poškozený v okamžiku vzniku škody obvyklé bydliště ve stejné zemi, použije se právo této země. 3. Vyplývá-li ze všech okolností případu, že je civilní delikt zjevně úžeji spojen s jinou zemí, než je země uvedená v odstavci 1 nebo 2, použije se právo této jiné země. Zjevně užší vztah k jiné zemi by mohl být založen zejména na již existujícím vztahu mezi stranami, jakým může být například smlouva, který úzce souvisí s daným civilním deliktem.“

B. Vnitrostátní právo

11. Podle čl. 3:305a odst. 1 Burgerlijk Wetboek (občanský zákoník) ( 5 ): „Nadace nebo sdružení s plnou právní subjektivitou může podat žalobu, jejímž účelem je ochrana podobných zájmů jiných osob, pokud podle svých stanov tyto zájmy zastupuje.“

12. Při podání žaloby typu „Peeters v. Gatzen“ ( 6 ) zastupuje insolvenční správce zájmy všech věřitelů. Výsledek připadá podstatě a je rozdělen podle pravidel insolvenčního řízení.

II. Skutkový stav a předběžné otázky

13. BMA Nederland BV (dále jen „BMA NL“), nizozemská společnost zaměřená na výrobu a prodej strojů pro potravinářský průmysl, má jediného společníka, a sice společnost BMA Groep BV (dále jen „BMA Groep“).

14. BMA Groep je ze 100 % vlastněna německou společností BMA Braunschweigische Maschinenbauanstalt AG (dále jen „BMA AG“).

15. BMA Groep měla pravomoc jmenovat a odvolávat jednatele společnosti BMA NL. Během určitých období byli zaměstnanci společnosti BMA AG jmenováni statutárními jednateli společnosti BMA NL.

16. Důležitá rozhodnutí a jednání obchodního vedení společnosti BMA NL musela být předložena společnosti BMA Groep, která si následně vyžádala schválení společnosti BMA AG.

17. V letech 2004 až 2011 poskytla společnost BMA AG společnosti BMA NL půjčky v celkové výši 38 milionů eur. Financování probíhalo prostřednictvím bankovního účtu, který měla společnost BMA NL vedený u společnosti Deutsche Bank Nederland BV.

18. Mimoto společnost BMA AG ručila také za dluhy společnosti BMA NL a prováděla kapitálové vklady v její prospěch.

19. Na počátku roku 2012 společnost BMA AG zastavila finanční podporu poskytovanou společnosti BMA NL. Společnost BMA NL byla proto nucena podat návrh na zahájení insolvenčního řízení, které bylo vyhlášeno dne 3. dubna 2012. Většina předběžně uznaných nezajištěných pohledávek připadá na německé věřitele, v první řadě na společnost BMA AG samotnou a na další společnosti se sídlem v Německu, které patří do skupiny podniků BMA AG.

20. Ostatní neuspokojení věřitelé mají sídlo v různých zemích, z nichž některé nejsou součástí Evropské unie. Aktiva majetkové podstaty nepostačují k úplnému uspokojení všech věřitelů.

21. Insolvenční správce společnosti BMA NL podal v zájmu všech věřitelů žalobu typu „Peeters v. Gatzen“ na společnost BMA AG, a sice k rechtbank Midden-Nederland (soud prvního stupně středního Nizozemska, Nizozemsko).

22. Zmíněný soud prohlásil rozsudkem ze dne 23. května 2018 svou příslušnost k rozhodnutí o této žalobě podle článku 3 nařízení (EU) 2015/848 ( 7 ).

23. Dne 21. června 2016 byla založena Stichting Belangbehartiging Crediteuren BMA Nederland (Nadace na ochranu zájmů věřitelů společnosti BMA Nederland, Nizozemsko; dále jen „Nadace“), jejímž účelem je zastupovat zájmy věřitelů společnosti BMA NL, kteří utrpěli škodu v důsledku jednání společnosti BMA AG.

24. Dne 15. srpna 2018 podala Nadace k témuž soudu prvního stupně návrh, aby připustil intervenci v řízení mezi insolvenčním správcem a společností BMA AG. Soud tomuto návrhu vyhověl usnesením ze dne 30. ledna 2019, v němž prohlásil svou příslušnost k rozhodnutí o tomto návrhu podle čl. 8 úvodní věty a bodu 2 nařízení č. 1215/2012.

25. V únoru 2019 vydal Soudní dvůr rozsudek NK ( 8 ). Rozhodl v něm, že žaloba typu „Peeters v. Gatzen“ podaná insolvenčním správcem nespadá do působnosti nařízení o insolvenci, nýbrž do působnosti nařízení (ES) č. 44/2001 ( 9 ).

26. Společnost BMA AG podala proto u předkládajícího soudu návrh na přezkum usnesení ze dne 23. května 2018 a ze dne 30. ledna 2019.

27. Soud prvního stupně má za to, že jeho rozhodnutí ze dne 23. května 2018 nelze zachovat, avšak má pochybnosti o tom, zda se má prohlásit za příslušný vzhledem k příslušnosti vyplývající z nařízení č. 1215/2012.

28. Za těchto okolností pokládá rechtbank Midden-Nederland (soud prvního stupně středního Nizozemska) Soudnímu dvoru několik předběžných otázek, z nichž uvedu pouze čtvrtou, která je rozdělena do čtyř bodů: „a) Musí být čl. 4 odst. 1 [nařízení č. 864/2007] vykládán v tom smyslu, že ‚země, kde škoda vznikla‘, je země, v níž má sídlo společnost, která nemůže nahradit škodu, kterou utrpěli věřitelé této společnosti z důvodu výše uvedeného porušení povinnosti řádné péče? b) Je pro určení této země relevantní okolnost, že žaloby byly podány insolvenčním správcem v rámci jeho zákonem stanoveného úkolu zpeněžit majetkovou podstatu a zástupcem kolektivních zájmů ve prospěch (avšak nikoliv jménem) všech věřitelů? c) Je pro určení této země relevantní okolnost, že se bydliště [nebo sídlo] části věřitelů nenachází na území Evropské unie? d) Má okolnost, že mezi nizozemskou společností v úpadku a její hlavní mateřskou společností existovaly dohody o financování, v nichž je prostřednictvím dohody o volbě soudu sjednána příslušnost německých soudů a německé právo je určeno jako rozhodné právo, za následek, že tvrzený civilní delikt společnosti BMA AG je ve smyslu čl. 4 odst. 3 nařízení Řím II zjevně úžeji spojen s jinou zemí, než je Nizozemsko?“

III. Řízení před Soudním dvorem

29. Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce byla zapsána do rejstříku kanceláře Soudního dvora dne 29. září 2020.

30. Vyjádření předložili insolvenční správce, BMA AG, Nadace a Evropská komise.

31. Konání jednání nebylo považováno za nutné.

IV. Analýza

32. Vzhledem k tomu, že je toto stanovisko omezeno pouze na výklad článku 4 nařízení Řím II, je nejprve nutné analyzovat námitku, kterou vznesla Nadace v souvislosti s působností tohoto nařízení. Odpovědnost, která je předmětem projednávaného sporu, se podle názoru Nadace řídí právem obchodních společností a je tudíž vyňata z působnosti nařízení Řím II, a to na základě čl. 1 odst. 2 písm. d) tohoto nařízení.

33. Aby bylo možné se k této námitce vyjádřit, je třeba podat výklad pojmů obsažených v nařízení Řím II podle obvyklých výkladových kritérií. Podle pokynu normotvůrce je mimoto nezbytné zaručit soudržnost mezi tímto nástrojem, nařízením č. 1215/2012 a nástroji týkajícími se práva rozhodného pro smluvní závazkové vztahy ( 10 ).

34. Pokud jde o nařízení č. 1215/2012, důvod této nezbytné soudržnosti vychází z okolnosti, že kodifikace kolizních norem má ve vztahu k normám týkajícím se určení rozhodného soudu pouze doplňující povahu. V souvislosti s kolizními normami ve smluvní oblasti postačí připomenout, že účelem nařízení Řím II je „přirozeně navázat na snahu sjednotit na úrovni Společenství normy mezinárodního práva soukromého, co se týče smluvních i mimosmluvních závazkových vztahů civilní či obchodní povahy“ ( 11 ).

35. Soudržný výklad výše uvedených nástrojů není nicméně absolutním požadavkem. Důležité je také, aby byl zachován vnitřní soulad těchto nástrojů s jejich cíli i s cíli dotčené normy ( 12 ).

36. Nařízení Řím II neslouží k určení mezinárodní soudní příslušnosti, nýbrž k určení rozhodného práva. Zatímco místo škodné události a jeho štěpení (prostřednictvím výkladu) lze z pohledu příslušnosti odůvodnit na základě důvodů týkajících se usnadnění dokazování a řádného výkonu justice, nařízení Řím II obsahuje jediný hraniční určovatel ( 13 ), který vychází ze zvláštních důvodů uvedených v bodě 16 odůvodnění tohoto nařízení ( 14 ).

A. Působnost nařízení Řím II. Vynětí mimosmluvních závazkových vztahů vyplývajících z práva obchodních společností

1. Popis problému. Postoj účastnic řízení

37. Podle předkládacího rozhodnutí vyplývá (domnělá) mimosmluvní odpovědnost, kterou nese BMA AG, z porušení její povinnosti řádné péče ve vztahu ke třetím osobám. Předkládající soud nepochybuje o použitelnosti nařízení Řím II a omezuje se pouze na vyjádření rozdílných argumentů, jež k této záležitosti předložily účastnice řízení ( 15 ).

38. Nebylo zjištěno, že by Nadace předložila u vnitrostátního soudu nějakou námitku ohledně rozhodného práva. Na druhou stranu tak učinila před Soudním dvorem.

39. Nadace má za to, že sporná žaloba je vyňata z působnosti nařízení Řím II, neboť vychází z odpovědnosti, kterou nese BMA AG v postavení insolvenčního správce nebo akcionáře insolventní nizozemské společnosti. Povinnost řádné péče, kterou BMA AG porušila, je vymahatelná na základě práva obchodních společností, a proto tato odpovědnost nespadá do působnosti nařízení Řím II ( 16 ).

40. Také insolvenční správce přičítá vznik škody německé společnosti v postavení (nepřímého) akcionáře nizozemské společnosti. Z tohoto údaje nicméně nevyvozuje nepoužitelnost nařízení Řím II ( 17 ).

41. BMA AG naopak tvrdí, že pokud by její odpovědnost existovala, vyplývala by z protiprávního aktu, jehož by se dopustila v postavení věřitele insolventní společnosti ( 18 ).

42. Existuje tudíž spor ohledně povahy povinnosti řádné péče, jež náležela mateřské společnosti (BMA AG), která po dobu několika let poskytovala finanční podporu dceřiné společnosti, aby ji udržela uměle „naživu“, a pak tuto podporu ukončila a vyvolala tím insolvenci.

2. Vyloučení mimosmluvních závazkových vztahů, které vyplývají z práva obchodních společností a jiných zapsaných nebo nezapsaných právnických osob

43. Nepřísluší mi vyjadřovat se k výkladu či působnosti nizozemského práva, ale výlučně k působnosti nařízení Řím II, a to v souvislosti s výjimkou, kterou stanoví čl. 1 odst. 2 písm. d).

44. Nařízení neobsahuje žádnou obecnou definici otázek, které by spadaly do působnosti „práva obchodních společností“, v této souvislosti však neodkazuje ani na právní řády členských států. Tento pojem musí být tedy vykládán autonomním způsobem ( 19 ).

45. Zmíněná výjimka navazuje na pravidlo, které bylo uvedeno v čl. 1 odst. 2 písm. e) Římské úmluvy ( 20 ) a posléze v čl. 1 odst. 2 písm. f) nařízení Řím I, s dodatkem týkajícím se odpovědnosti auditorů vůči společnosti nebo jejím členům za zákonný audit účetních dokladů.

46. Z historického hlediska vycházelo rozhodnutí nerozšířit působnost Římské úmluvy na otázky týkající se práva obchodních společností především z tehdejší situace: v dané době probíhaly práce směřující k harmonizaci hmotného práva obchodních společností na úrovni Společenství ( 21 ). Tohoto cíle nebylo v plném rozsahu dosaženo, takže nelze vymezit působnost nařízení Řím I (ani nařízení Řím II) odkazem na lex societatis, jehož věcnou působnost by definoval evropský normotvůrce pro všechny členské státy.

47. Nařízení Řím II poskytuje výchozí bod, když vyjmenovává řadu mimosmluvních závazkových vztahů, které jsou vyloučeny z jeho působnosti, neboť spadají do působnosti práva obchodních společností. Tento výčet však nemůže přinést řešení všech problémů, a to nejen proto, že není vyčerpávající ( 22 ).

48. Kvalifikovat mimosmluvní závazkové vztahy jakožto spadající do působnosti lex societatis nebo lex loci delicti ( 23 ) je i nadále obtížné, a to i v případech, kdy se tyto vztahy týkají takových hledisek, jako jsou hlediska zahrnutá do výše uvedeného výčtu. Dokládá to i široká škála různých řešení, jež v praxi uplatňují členské státy ( 24 ).

49. Soudní dvůr se v případech, kdy se vyjadřoval k výjimce v oblasti smluvních závazkových vztahů, řídil úvahami obsaženými ve Zprávě k Římské úmluvě a zdůraznil rozdíl mezi vztahy uvnitř společnosti či jejím vnitřním „fungováním“ (předmět výjimky) a vnějšími vztahy (spadajícími do působnosti nařízení) ( 25 ).

50. Důraz, který klade Soudní dvůr na tento rozdíl, lze přenést i na první ze tří kategorií vyloučených záležitostí uvedených v čl. 1 odst. 2 písm. d) nařízení Řím II: vznik, způsobilost k právům a právním úkonům, vnitřní uspořádání a rušení společností. Ve všech těchto případech se jedná o prvky vnitřního fungování společnosti, jež se řídí výlučně právem obchodních společností.

51. Mám nicméně pochybnosti, zda je kritérium „vnitřního fungování“ postačující k tomu, aby určilo výklad a vymezení zbylých dvou vyloučených kategorií: a) osobní odpovědnosti členů a vedoucích osob za závazky společnosti nebo právnické osoby; a b) osobní odpovědnosti auditorů vůči společnosti nebo jejím členům za zákonný audit účetních dokladů.

52. Zásadní je podle mého názoru vůle normotvůrce zachovat v rámci jediného statusu, a sice lex societatis, hlediska smluvní nebo mimosmluvní povahy, vůči nimž se použije zvláštní přístup vyplývající ze souvislosti mezi těmito hledisky a fungováním a jednáním právnické osoby, ať již směrem dovnitř („vnitřní fungování“), nebo směrem ven („vnější fungování“).

53. Co se konkrétně týče osobní odpovědnosti členů a vedoucích osob za závazky společnosti, zde je vynětí z působnosti nařízení Řím II namístě z důvodu, že kontext typický pro obchodní společnosti převáží nad jakoukoli jinou úvahou. V případě, že je určité ustanovení upravující mimosmluvní odpovědnost do takové míry prodchnuto úvahami, jimiž je charakterizován kontext obchodních společností, že mimo tento kontext postrádá smyslu, pro účely kvalifikace musí toto hledisko převážit.

54. V témže duchu se vyjádřila i Komise v návrhu nařízení předloženém v roce 2003: „tuto otázku [osobní odpovědnosti vedoucích osob a členů za závazky obchodní společnosti] nelze oddělit od práva obchodních společností […] použitelného na obchodní společnost […], v rámci jejíhož fungování je dovolávána odpovědnost“ ( 26 ).

55. Uznávám, že uvést toto kritérium do praxe není snadné, a to nejen s ohledem na znění nařízení Řím II, nýbrž i s ohledem na nejednoznačnost, jež panuje v oblasti obchodních společností.

3. Mimosmluvní závazkové vztahy, které vyplývají z „osobní odpovědnosti vedoucích osob a členů za závazky společnosti nebo právnické osoby“

56. K určení, zda spadá mimosmluvní závazkový vztah do působnosti čl. 1 odst. 2 písm. d) nařízení Řím II, je třeba provést analýzu základu (ratio legis), z něhož vychází přičtení odpovědnosti vedoucím osobám a členům, s cílem určit jeho kořeny nebo jeho zakotvení v oblasti obchodních společností: – výjimku je namístě uplatnit, pokud je odpovědnost ze zákona rozšířena ze společnosti na vedoucí osobu nebo je této osobě přímo přičtena, a to z důvodů vycházejících z práva obchodních společností. – do působnosti nařízení Řím II naopak spadají případy, kdy odpovědnost vychází z porušení obecné povinnosti neminem laedere – nebo jiného specifického titulu, který nicméně nesouvisí s oblastí obchodních společností.

57. Věřitel, jemuž zákon přiznává oprávnění vymáhat zaplacení dluhů společnosti vůči třetím osobám a který se na základě toho dovolává proti jednateli porušení povinností loajality a řádné péče, jež jednateli náleží ve vztahu ke společnosti, jedná podle mého názoru v mezích práva obchodních společností. Právo rozhodné pro odpovědnost jednatele nebude tedy určeno podle nařízení Řím II.

58. Do věcné působnosti nařízení bude nicméně spadat návrh, který podal týž věřitel na základě povinnosti běžné svědomitosti erga omnes, která je odlišná od zvláštní povinnosti řádné péče, která má své místo ve vztahu mezi jednatelem a společností ( 27 ).

59. Formálním znakem nasvědčujícím tomu, že se vymahatelná odpovědnost řadí do rámce práva obchodních společností, je skutečnost, že povinnost i odpovídající žaloba jsou upraveny v normativním souboru zabývajícím se obchodními společnostmi, nikoli v obecném souboru týkajícím se mimosmluvní odpovědnosti. Jedná se však o pouhou indicii, kterou nelze používat mechanicky ani automaticky.

60. V právních řádech, v nichž se z formálního hlediska jedná o týž použitelný právní režim – obecné pravidlo týkající se univerzálně platné mimosmluvní odpovědnosti – bude toto rozlišení obtížnější než tam, kde existují samostatná ustanovení. Obtížné neznamená nicméně nemožné, vzhledem k tomu, že těmito rozdíly se bude bezpochyby zabývat judikatura.

61. A naopak, začlenění pravidla týkajícího se individuální žaloby (v protikladu k „žalobě za společnost“) proti jednateli do normativního souboru týkajícího se obchodních společností nemusí nutně znamenat, že toto pravidlo nemá povahu ustanovení upravujícího obecnou mimosmluvní odpovědnost: je třeba analyzovat ratio legis tohoto pravidla ( 28 ).

62. Dalším rozlišovacím znakem je režim, který je pro jednotlivé žaloby stanoven. Žaloba za společnost, kterou podává věřitel, i žaloba individuální si kladou za cíl především postih vedoucího (nebo rozhodovacího) orgánu společnosti za dluhy téže společnosti: liší se však to, co je potřeba prokázat při posuzování jednotlivých případů ( 29 ), jakož i obrana, kterou může jednatel uplatnit ( 30 ).

63. Ve světle výše uvedeného lze příkladmo tvrdit, že mezi oblasti vyloučené z působnosti nařízení Řím II patří: – odpovědnost jednatele, který nesplnil povinnost požádat o zrušení společnosti (nebo o vyhlášení insolvenčního řízení) v případech, kdy to ukládá zákon ( 31 ); – žaloba podaná proti společníkům, kteří neprovedli úkony nezbytné ke konečnému zřízení společnosti s ručením omezeným ( 32 ); – žaloba podaná proti členům představenstva, kteří mají nést odpovědnost za dluhy společnosti, pokud nepřijali určitá formální opatření s cílem kontrolovat hospodářskou situaci této společnosti v případě, že nemá k dispozici dostatečné hospodářské prostředky. Na tuto odpovědnost poukazuje § 18 v kapitole 25 Aktiebolagslag (švédský zákon o akciových společnostech), který byl analyzován v rozsudku ÖFAB.

64. Do působnosti nařízení naopak spadají žaloby na náhradu škody, jež mohou podávat společníci a třetí osoby proti aktům jednatelů, jimiž jsou přímo poškozeny zájmy prvně jmenovaných osob, podléhá-li režim těchto žalob obecným ustanovením týkajícím se odpovědnosti.

65. Ačkoli je třeba znovu přiznat, že zmíněné kritérium pro vymezení obou kategorií odpovědnosti není tak jednoznačné, jak by mělo být, neshledávám žádné jiné, které by mohlo přinést přesnější odpovědi.

66. Je věcí předkládajícího soudu, aby rozhodl, zda je nařízení Řím II ve světle okolností tohoto sporu a všeho, co bylo uvedeno výše, použitelné na projednávanou věc. Pro případ, že by se rozhodl pro kladnou odpověď, kterou lze implicitně vyvodit z jeho předkládacího rozhodnutí, se budu v dalších bodech zabývat čtvrtou z otázek položených Soudnímu dvoru, která je dále rozdělena na čtyři body.

B. Čtvrtá předběžná otázka

1. Písmeno a): zákon použitelný na povinnost BMA AG

67. Podle článku 4 nařízení Řím II je rozhodným právem v zásadě právo země, kde škoda vznikla, ledaže: i) si strany zvolí jiné právo ( 33 ) podle článku 14; nebo ii) jde o některou ze situací, jimiž se zabývají zvláštní kolizní normy v článku 5 a následujících.

68. K upřesnění místa, kde vznikla škoda, v projednávané věci: – podle čl. 4 odst. 1 in fine není brán ohled na zemi, ve které došlo ke skutečnosti, jež vedla ke vzniku škody, ani na zemi, ve které by se mohly projevit nepřímé následky této skutečnosti – Soudní dvůr již (v souvislosti s čl. 5 odst. 3 Bruselské úmluvy) ( 34 ) vysvětlil, co lze ve skutkové situaci podobné situaci, jako je ta, jíž se zabýváme nyní, rozumět pod pojmem „místo, kde vznikla škoda“ ( 35 ).

69. V rozsudku Dumez France a Tracoba totiž Soudní dvůr prohlásil: – „[A]čkoli je pravda […], že pojem ‚místo, kde došlo ke škodné události‘, který je uveden v čl. 5 odst. 3 Úmluvy, může odkazovat na místo, kde došlo ke vzniku škody, nemění to nic na tom, že posledně jmenovaný pojem je třeba chápat výlučně v tom smyslu, že se týká místa, kde událost, jež vedla ke vzniku škody a způsobila deliktní nebo kvazi-deliktní odpovědnost, přímo způsobila škodné následky ve vztahu k osobě, která je bezprostřední obětí této události“ ( 36 ). – „Škoda tvrzená mateřskými společnostmi […] není ničím jiným než bezprostředním důsledkem hospodářských ztrát, jež utrpěly nejprve jejich dceřiné společnosti v důsledku zrušení úvěrů a z něj plynoucího zastavení prací“ ( 37 ). – „[T]vrzená škoda [je] pouze nepřímým následkem újmy původně vzniklé jiným právnickým osobám, které utrpěly přímou škodu, jež se projevila v jiném místě, než ve kterém poškozený, jemuž vznikla škoda nepřímo, následně utrpěl tuto újmu“ ( 38 ).

70. Soudní dvůr měl v konečném důsledku za to, že místem škody se pro účely určení mezinárodní soudní příslušnosti rozumí místo, kde se projevila (první) škoda přímo dotčených osob.

71. V tomtéž duchu platí, že v projednávané věci se škoda nejprve projevila na majetku insolventní společnosti a ve vztahu se k věřitelům zmíněné společnosti jedná o škodu nepřímou ( 39 ): jedná se o škodu, kterou na svém majetku utrpěl první subjekt (společnost) a která má dopad na majetek jiné osoby či jiných osob, neboť jmění dlužníka nepostačuje k tomu, aby pokrylo veškeré dluhy.

72. Jsem si vědom toho, že kvalifikovat škodu jakožto „bezprostřední“ či „nepřímou“ je obtížné, stejně jako posoudit, zda byla oběť dotčena „přímo“ či „nepřímo“. Tyto úkony nemohou být samozřejmě prováděny obecně, nýbrž vždy v rámci určitého kontextu a za účelem, který je stanoven v nařízení Řím II a upřesněn Soudním dvorem.

73. V rozsudku Lazar ( 40 ) měl Soudní dvůr určit právní řád rozhodný pro návrh příbuzných osoby, která zemřela při dopravní nehodě, k níž došlo v jiném členském státě, než v jakém měli žalobci bydliště. Pro tyto účely: – připomněl, že podle článku 2 nařízení Řím II „zahrnuje škoda jakékoli následky civilního deliktu“ a že újma související s úmrtím osoby při nehodě, k níž došlo v členském státě a utrpěná jejími blízkými příbuznými s bydlištěm v jiném členském státě, představuje „nepřímé následky“ ve smyslu článku 4 ( 41 ); – uvedl, že škodou, ke které je pro účely určení místa jejího vzniku třeba přihlédnout, je přímá škoda; – na základě argumentů vycházejících ze systematiky ( 42 ), jakož i na základě cíle, jímž je zajistit předvídatelnost rozhodného práva ( 43 ), prohlásil, že „[…] když lze zjistit vznik přímé škody […], bude hraničním určovatelem relevantním pro určení rozhodného práva místo, kde vznikla tato přímá škoda, a to bez ohledu na nepřímé následky této nehody“ ( 44 ).

74. Přeneseme-li to, co bylo uvedeno výše, na věc, jíž se zabýváme nyní, bude nutné, aby předkládající soud – jemuž z logiky věci náleží upřesnění těchto bodů – použil nizozemské právo, bude-li mít za to, že se majetek insolventní společnosti nachází v Nizozemsku ( 45 ).

2. Písmeno b): žaloba podaná insolvenčním správcem nebo Nadací; dopad na určení místa, kde škoda vznikla

75. Předkládající soud si přeje zjistit, zda může určení rozhodného práva záviset na tom, že žaloby byly podány: i) insolvenčním správcem v rámci jeho zákonem stanoveného úkolu zpeněžit majetkovou podstatu; nebo ii) zástupcem kolektivních zájmů ve prospěch (avšak nikoliv jménem) všech věřitelů.

76. S ohledem na obsah předchozího bodu je zbytečné se touto otázkou zabývat. Místo, kde škoda vznikla, je stále stejné bez ohledu na to, zda žalobu podal soukromý věřitel insolventní společnosti, nebo insolvenční správce hájící zájmy majetkové podstaty, či případně Nadace v souvislosti se zájmy určitých věřitelů ( 46 ).

77. Insolvenčnímu správci (prostřednictvím žaloby typu „Peeters v. Gatzen“) i Nadaci (na základě čl. 3:305a odst. 1 Burgerlijk Wetboek) náleží ostatně ius agendi a nikoli vlastní věcný nárok, z něhož by mohl jejich návrh vycházet ( 47 ).

78. Prostřednictvím žaloby typu „Peeters v. Gatzen“ nebo žaloby podané takovou nadací, jako je nadace, která podala v tomto řízení intervenční žalobu, poskytuje nizozemský právní řád procesní prostředek nebo nástroj, který mohou využít dotčené osoby. Jeho použitím nesmí být dotčena konkrétnost pravidel pro určení rozhodného práva, jež musí zůstat předvídatelná pro osobu, která způsobila škodu, i pro oběť, a současně musí být zohledněny zájmy obou těchto stran za účelem jejich vyvážení.

3. Písmeno c): věřitelé s bydlištěm či sídlem ve třetích státech

79. Podle všeho mají někteří z věřitelů společnosti BMA NL bydliště či sídlo mimo území Unie. Předkládající soud se táže, zda může mít toto hledisko dopad na určení místa, kde škoda vznikla, ve smyslu čl. 4 odst. 1 nařízení Řím II.

80. S ohledem na okolnosti projednávaného případu musí být odpověď záporná, stejně jako tomu bylo v případě předchozí otázky: to, kde se nachází bydliště věřitelů, nemá žádný význam, neboť škoda, která jim byla způsobena, je nepřímá.

81. V každém případě je třeba připomenout, že společné bydliště – ve skutečnosti se jedná o obvyklé bydliště – stran (jimiž se rozumí osoba, jež způsobila škodu, a přímá oběť) je relevantní pro účely čl. 4 odst. 2, který má přednost před pravidlem uvedeným v odstavci 1.

82. Pokud bude unijní soud muset s ohledem na skutečnost, že se toto společné obvyklé bydliště nachází ve třetím státě, použít právo jiného než členského státu, nejedná se o situaci, která by byla nezvyklá či vyloučená nařízením Řím II, neboť toto nařízení je univerzálně použitelné ( 48 ).

4. Písmeno d): tzv. úniková doložka

a) Akcesorická návaznost na již existující vztah mezi osobou, která způsobila škodu, a obětí

83. Předkládající soud se táže, zda má již existující smlouva o financování mezi společnostmi BMA AG a BMA NL dopad na určení práva rozhodného pro mimosmluvní odpovědnost prvně jmenované společnosti vůči věřitelům posledně jmenované společnosti.

84. V této otázce je odkazováno na čl. 4 odst. 3 nařízení Řím II. V tomto ustanovení se uvádí, že pokud je civilní delikt s ohledem na okolnosti „zjevně úžeji spojen s jinou zemí, než je země uvedená v odstavci 1 nebo 2, použije se právo této jiné země“.

85. V témže článku se dále uvádí, že zjevně užší vztah k jiné zemi „by mohl být založen zejména na již existujícím vztahu mezi stranami, jakým může být například smlouva, který úzce souvisí s daným civilním deliktem“.

86. Odkaz na toto pravidlo, jež bývá nazýváno rovněž „únikovou doložkou“ ( 49 ), a na „akcesorickou návaznost“ či vazbu na předchozí smlouvu či vztah, která je její nedílnou součástí, si žádá určitá vysvětlení.

87. K tomu, aby byla tato úniková doložka použita a aby bylo nahrazeno právo země, kde se projevila přímá škoda, je nutné, aby byl civilní delikt ( 50 ) ve světle všech okolností daného případu zjevně úžeji spojen s jinou zemí ( 51 ).

88. Přípravné práce dokládají, že nepanovala shoda na tom, o jaké okolnosti se jedná ( 52 ). Vzhledem k tomu, že nejsou uvedena žádná omezení, mám za to, že mají být zváženy jak podmínky stran, tak i podmínky týkající se příčinné události či samotné škody ( 53 ).

89. Již existující vztah mezi stranami (například smlouva) je pouze jednou z těchto okolností či podmínek ( 54 ). Vzhledem k tomu, že je v nařízení výslovně zmíněn, by sice bylo možné tvrdit, že se jedná o zvlášť významný prvek, avšak je pravda, že je v nařízení uveden pouze jakožto příklad. Jeho váha není absolutní a nepostačuje sám o sobě k tomu, aby vyloučil použití práva místa, kde vznikla škoda (nebo případně místa společného obvyklého bydliště osoby, která způsobila škodu, a oběti).

90. Podle čl. 4 odst. 3 musí navíc existovat úzké spojení mezi tímto již existujícím vztahem a civilním deliktem. Existence tohoto spojení je důvodem k tomu, aby právem rozhodným pro předmětnou protiprávní činnost nebylo jednoduše jiné právo než to, které vyplývá z čl. 4 odst. 1 a 2, nýbrž stejné právo, jakým se řídí předchozí smlouva.

91. Tímto způsobem je usnadněno nakládání s žalobou (jakož i následné vedení řízení) založenou současně na porušení smluvních a mimosmluvních závazkových vztahů v případech, kdy lze kumulovat odpovědnost dotčenou v obou těchto věcech. Navíc se takto lze vyhnout i nutnosti kvalifikovat určitá hlediska jakožto spadající do té či oné kategorie.

92. Výše uvedené výhody nemohou být nicméně považovány za důvod k tomu, aby bylo na mimosmluvní odpovědnost automaticky použito právo smlouvy. Jak jsem již uvedl, v rámci čl. 4 odst. 3 nařízení Řím II ( 55 ) náleží soudu prostor pro uvážení, zda existuje významné spojení mezi mimosmluvním závazkovým vztahem a zemí, jejímž právním řádem se řídí již existující vztah ( 56 ).

93. Podle mého názoru má tento prostor pro uvážení smysl, zejména pokud si uvědomíme, že právo rozhodné pro již existující smlouvu nebo vztah nemusí být určeno objektivně, ale může vyplývat z volby provedené stranami. Hraniční určovatel vedoucí k rozhodnému právnímu řádu odráží v prvně jmenovaném případě skutečné územní nebo zeměpisné spojení, zatímco v posledně jmenovaném případě spojení čistě právní, vyplývající z vůle smluvních stran.

94. Domnívám se tedy, že již existující smlouva o financování mezi společnostmi BMA AG a BMA NL je pouze další okolností, kterou lze zohlednit s cílem rozhodnout o tom, zda je civilní delikt, který lze (domněle) přičítat společnosti BMA AG, zjevně úžeji spojen s jinou zemí než s Nizozemskem, ve smyslu čl. 4 odst. 3 nařízení Řím II.

b) Akcesorické spojení a nepřímé oběti

95. Ačkoli je otázka, kterou pokládá předkládající soud, formulována jiným způsobem, mám za to, že může být užitečné zjistit, zda hodnota již existující smlouvy nebo již existujícího vztahu mezi stranami (jakožto jedné ze souboru okolností ve smyslu čl. 4 odst. 3 nařízení Řím II) zůstává stejná i v případě, že osobou, která vymáhá náhradu utrpěné škody, není obchodní partner, nýbrž třetí osoba ( 57 ).

96. Právě taková situace nastala v projednávané věci, v níž bylo zvoleno právo rozhodné pro smlouvu o financování mezi mateřskou společností, která způsobila (domnělou) škodu, a její dceřinou společností, která je přímou obětí.

97. Jsem toho názoru, že existují argumenty ve prospěch možnosti dovolávat se pro účely, jimiž se nyní zabýváme, již existujícího vztahu mezi obchodními partnery, a to ze strany osob, jež toto postavení nemají: – zaprvé je třeba připomenout, že nepřímá škoda nemá pro obvyklé určení rozhodného práva podle čl. 4 odst. 1 nařízení Řím II žádný význam. Obdobně ani skutečnost, že žalobu podávají osoby, které utrpěly nepřímou škodu a nejsou účastníky smluvního vztahu (mezi osobou, která způsobila škodu, a přímou obětí), by neměla mít žádný dopad na únikovou doložku, neboť se jedná pouze o výjimku z pravidla; – zadruhé lze výše uvedený závěr vysvětlit rovněž závislostí přenesené škody na osobní nebo majetkové škodě, kterou nejprve utrpěla jiná oběť. Pokud je škoda, kterou utrpěla posledně jmenovaná osoba, vázána na již existující vztah, z něhož vyplývá užší spojení mezi určitým právním řádem a civilním deliktem, neshledávám žádný rozpor v použití téhož právního řádu i na škodu plynoucí z téhož civilního deliktu, kterou utrpěla třetí osoba.

98. Lze pochopit, že toto řešení vyvolává nedůvěru v případě, že si právo rozhodné pro smlouvu zvolily strany ( 58 ) a nebylo objektivně určeno. Je však třeba připomenout, že vztažení téhož práva i na protiprávní jednání není důsledkem vůle smluvních stran, nýbrž důsledkem rozhodnutí, jež vydává soud rozhodující v dané věci poté, co ověřil podmínky uvedené v čl. 4 odst. 3. Tímto způsobem se dané spojení přiblíží spojení objektivnímu.

V. Závěry

99. S ohledem na výše uvedené navrhuji Soudnímu dvoru, aby na čtvrtou předběžnou otázku rechtbank Midden-Nederland (soud prvního stupně středního Nizozemska, Nizozemsko) odpověděl následujícím způsobem: „1) Článek 1 odst. 2 písm. d) nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 864/2007 ze dne 11. července 2007 o právu rozhodném pro mimosmluvní závazkové vztahy (Řím II) musí být vykládán v tom smyslu, že vylučuje ze své působnosti mimosmluvní závazkové vztahy vyplývající z porušení povinnosti řádné péče, jež náleží společníkům nebo jednatelům, pokud zákon stanoví, že odpovědnost vůči třetím osobám vyplývající z výše uvedeného porušení povinnosti má být z důvodů stanovených právem obchodních společností přičtena společníkům nebo jednatelům. Odpovědnost vznikající v důsledku porušení povinnosti běžné svědomitosti není z působnosti nařízení vyloučena. 2) Článek 4 odst. 1 nařízení Řím II musí být vykládán v tom smyslu, že ‚místem, kde vznikla škoda‘, je místo, kde má sídlo společnost, je-li škoda, kterou utrpěli její věřitelé, přímým důsledkem hospodářských ztrát, jež nejprve utrpěla sama společnost. Okolnost, že žaloby byly podány insolvenčním správcem v rámci jeho zákonem stanoveného úkolu zpeněžit majetkovou podstatu nebo zástupcem kolektivních zájmů ve prospěch (avšak nikoliv jménem) všech věřitelů, nemá na určení tohoto místa žádný dopad. Irelevantní je i to, že se bydliště některých věřitelů nachází mimo Evropskou unii. 3) Článek 4 odst. 3 nařízení Řím II musí být vykládán v tom smyslu, že již existující vztah mezi osobou, která způsobila škodu, a přímou obětí (jako je například smlouva o financování, pro niž si strany zvolily rozhodné právo) je prvkem, který musí být zvážen spolu s ostatními okolnostmi, s cílem určit, zda mezi civilním deliktem a určitou zemí existuje zjevně užší vztah, než jaký existuje mezi týmž deliktem a zemí, jejíž právo by bylo použitelné na základě čl. 4 odst. 1 nebo 2.“

( 1 ) – Původní znění: španělština.

( 2 ) – V původním řízení se projednává tzv. „žaloba typu Peeters v. Gatzen“, kterou podal insolvenční správce, a intervenční žaloba, kterou podala Stichting neboli nadace. V rozsudku ze dne 14. ledna 1983, Peeters v. Gatzen, rozhodl Hoge Raad (Nejvyšší soud, Nizozemsko) poprvé, že insolvenční správce může uplatnit nárok na náhradu škody na základě deliktní nebo kvazideliktní odpovědnosti vůči třetí osobě podílející se na znevýhodnění věřitelů dlužníka v úpadku, i když samotnému dlužníkovi v úpadku takovýto nárok nepřísluší.

( 3 ) – Nařízení Evropského parlamentu a Rady ze dne 11. července 2007 o právu rozhodném pro mimosmluvní závazkové vztahy (Řím II) (Úř. věst. 2007, L 199, s. 40; dále jen „nařízení Řím II“).

( 4 ) – Předkládající soud se táže na výklad čl. 7 úvodní věty a bodu 2, jakož i čl. 8 úvodní věty a bodu 2 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1215/2012 ze dne 12. prosince 2012 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 2012, L 351, s. 1).

( 5 ) – Ve znění účinném v době rozhodné z hlediska skutkového stavu, před změnou provedenou prostřednictvím wet tot wijziging van het Burgerlijk Wetboek en het Wetboek van Burgerlijke Rechtsvordering teneinde de afwikkeling van massaschade in een collectieve actie mogelijk te maken (Wet afwikkeling massaschade in collectieve actie) ze dne 20. března 2019 (Stb. 2019, č. 130).

( 6 ) – Viz poznámka pod čarou 2 tohoto stanoviska.

( 7 ) – Nařízení Evropského parlamentu a Rady ze dne 20. května 2015 o insolvenčním řízení (Úř. věst. 2015, L 141, s. 19; dále jen „nařízení o insolvenci“).

( 8 ) – Rozsudek ze dne 6. února 2019 (C‑535/17, EU:C:2019:96).

( 9 ) – Nařízení Rady ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 2001, L 12, s. 1; Zvl. vyd. 19/04, s. 42).

( 10 ) – Bod 7 odůvodnění nařízení Řím II. Viz rovněž bod 7 odůvodnění nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 593/2008 ze dne 17. června 2008 o právu rozhodném pro smluvní závazkové vztahy (Řím I) (Úř. věst. 2008, L 177, s. 6; dále jen „nařízení Řím I“); a z judikatury Soudního dvora viz mimo jiné rozsudek ze dne 31. ledna 2019, Da Silva Martins (C‑149/18, EU:C:2019:84, bod 28).

( 11 ) – (Komisí vypracovaný) návrh nařízení Evropského parlamentu a Rady o právu rozhodném pro mimosmluvní závazkové vztahy („Řím II“), COM(2003) 427 final, ze dne 22. července 2003, s. 3.

( 12 ) – Rozsudky ze dne 16. ledna 2014, Kainz (C‑45/13, EU:C:2014:7, bod 20); a ze dne 3. října 2019, Petruchová (C‑208/18, EU:C:2019:825, bod 63).

( 13 ) – Místo vzniku škody představuje v nařízení Řím II jediné kritérium, které má ostatně zbytkovou povahu v rámci systému, v němž je z teoretického hlediska upřednostňována volba učiněná smluvními stranami (viz článek 14) a pro jednotlivá protiprávní jednání existují různá řešení (článek 5 a následující).

( 14 ) – Z právní teorie viz mimo jiné von Hein, J., „Article 4 Rome II“, in Callies, G. P., Rome Regulations, 2. vyd., Wolters Kluwer, marg. 5, obsahující několik odkazů a zdůrazňující souvislost mezi možností předvídat rozhodné právo a zajištěním případné odpovědnosti za škody, jež by mohly vzniknout v budoucnu. V rámci článku 4 nařízení Řím II je otázka předvídatelnosti (týkající se osoby, která způsobila škodu, ohledně důsledků jejího jednání, jakož i oběti, jejíž majetek či integrita jsou vázány na určité místo) pojednána abstraktně v tom smyslu, že se netýká stran, jež proti sobě stojí v konkrétním sporu: pro srovnání viz čl. 5 odst. 1 in fine.

( 15 ) – Body 4.2, 4.3, 5.2, pokud jde o insolvenčního správce a Nadaci; bod 7.3, v němž je vysvětleno tvrzení žalované ohledně „Handlungsort“.

( 16 ) – Bod 16 a násl. písemného vyjádření Nadace. Nadace poukazuje na paralelu s rozsudkem ze dne 18. července 2013, ÖFAB (C‑147/12, EU:C:2013:490; dále jen „rozsudek ÖFAB“). Je třeba připomenout, že v posledně jmenovaném rozsudku se předběžná otázka netýkala použitelného práva, nýbrž příslušného soudu určeného podle nařízení č. 44/2001. V tomto nařízení (ani v nařízení, které je nyní platné) není obsaženo žádné ustanovení, které by se podobalo čl. 1 odst. 2 písm. d) nařízení Řím II. Předmětem výše uvedené věci byla kvalifikace odpovědnosti žalovaných, buď jako smluvní (pak by byl použit čl. 5 odst. 1), nebo mimosmluvní (musel by být použit čl. 5 odst. 3).

( 17 ) – Písemné vyjádření, body 1.1, 3.3 a násl.; a odpověď na otázku 4 písm. a) na s. 12.

( 18 ) – Bod 49 a násl. jejího písemného vyjádření. V bodech 57 a 58 vylučuje začlenění do práva obchodních společností a použitelností nařízení Řím II se přímo nezabývá. Upozorňuje na rozdíly mezi projednávanou věcí a věcí, v níž byl vydán rozsudek ÖFAB, aby vyloučila začlenění své (domnělé) odpovědnosti do působnosti práva obchodních společností.

( 19 ) – Rozsudek ze dne 10. prosince 2015, Lazar (C‑350/14, EU:C:2015:802, bod 21).

( 20 ) – Úmluva o právu rozhodném pro smluvní závazkové vztahy otevřená k podpisu v Římě dne 19. června 1980 (Úř. věst. 1980, L 266, s. 1, dále jen „Římská úmluva“).

( 21 ) – Zpráva o Úmluvě o právu rozhodném pro smluvní závazkové vztahy vypracovaná Mariem Giulianem a Paulem Lagardem (Úř. věst. 1980, C 282, s. 1; dále jen „zpráva“), zejména s. 12. Viz rovněž rozsudek ze dne 7. dubna 2016, KA Finanz (C‑483/14, EU:C:2016:205, bod 52).

( 22 ) – Generální advokát H. Saugmandsgaard Øe uvedl ve svém stanovisku k věci Verein für Konsumenteninformation (C‑272/18, EU:C:2019:679, bod 47), že „je obtížné, ne-li nemožné, uvést vyčerpávající definici toho, co představuje otázku upravenou právem obchodních společností, a lex societatis. […] Je třeba ostatně uvést, že v některých právních řádech stanoví kolizní normy výčet otázek spadajících do oblasti působnosti lex societatis. Nicméně tyto výčty jsou pouze ilustrativní, a pokud jde o otázky spadající do působnosti tohoto práva, existují značné rozdíly mezi členskými státy. Vzhledem k těmto rozdílům je nepochybně třeba vycházet z ‚tvrdého jádra otázek‘, které jsou v těchto státech běžně připuštěny“.

( 23 ) – Nebo případně lex concursus: v souvislosti s osobní odpovědností jednatelů společnosti viz rovněž rozsudek ze dne 10. prosince 2015, Kornhaas (C‑594/14, EU:C:2015:806).

( 24 ) – Viz studie, kterou vypracovali Gerner-Beuerle, C., Mucciarelli, F., Schuster, E. a Siems, M., The Private International Law of Companies in Europe, Hart, Beck, Nomos, 2019, tabulka 4.5, podle údajů do září 2018.

( 25 ) – Rozsudky ze dne 8. května 2019, Kerr (C‑25/18, EU:C:2019:376, body 33 a 34); a ze dne 3. října 2019, Verein für Konsumenteninformation (C‑272/18, EU:C:2019:827, bod 35 a násl).

( 26 ) – Poznámka pod čarou 11 tohoto stanoviska. Ještě jasněji to bylo vyjádřeno v pozměněném návrhu ze dne 21. února 2006, COM(2006) 83 final, čl. 1 odst. 2 písm. d). Konečné znění je shodné s čl. 1 odst. 2 písm. e) Římské úmluvy.

( 27 ) – Viz Alfaro Águila-Real, J., „Administradores frente a accionistas y acreedores: deberes de lealtad para los accionistas y obligaciones pactadas o legales para los acreedores“, in Bermejo Gutiérrez, N., Martínez Flórez, A. a Recalde Castells, A. (dir.), Las reestructuraciones de las sociedades de capital en crisis, Civitas-Thomson Reuters, s. 69 a násl. Podle názoru zmíněného autora podává věřitel v případě uvedeném v bodě 57 tohoto stanoviska „žalobu za společnost“ („derivative action“), jejímž cílem je obnovit majetek společnosti, a v případě popsaném v bodě 58 „individuální žalobu“ („direct action“), která se týká jeho vlastní majetkové škody. Dále uvádí (s. 73 a 74), že ani povinnosti jednatelů, ani osoby, vůči nimž tyto povinnosti směřují, se v situaci, kdy je ohrožena solventnost společnosti, nijak nemění; je nicméně pravda, že úroveň náležité péče, která je vůči věřitelům vymahatelná, bývá rozdílná. Připouští existenci jiných názorů, s nimiž však nesouhlasí.

( 28 ) – Navzdory svému systematickému umístění může toto ustanovení pouze odkazovat na jiné režimy upravující smluvní nebo mimosmluvní odpovědnost.

( 29 ) – A sice proto, že kritérium (objektivní či subjektivní), podle něhož je určité jednání přičteno jednateli, se může různit.

( 30 ) – Na jedné straně obrana, kterou je namístě uplatnit v případě žaloby za společnost, kterou podává společnost nebo její společníci, a na straně druhé obrana uplatněná vůči jednotlivým věřitelům v případě individuální žaloby.

( 31 ) – Tato zvláštní povinnost vychází ze snahy zabránit tomu, aby v obchodním styku nadále působila společnost, která měla být zrušena nebo likvidována.

( 32 ) – Zavedení této odpovědnosti má za cíl chránit třetí osoby, které navazují styky s nezapsanými subjekty, a podpořit zápis společností. V tomto smyslu ve Španělsku z obecného hlediska články 119 a 120 Código de comercio (Real Decreto de 22 de agosto de 1885, por el que se publica el Código de comercio) (obchodní zákoník; královské nařízení ze dne 22. srpna 1885, kterým se zveřejňuje obchodní zákoník), nebo v Německu § 11 II Gesetz betreffend die Gesellschaften mit beschränkter Haftung in der im Bundesgesetzblatt Teil III, Gliederungsnummer 4123-1, veröffentlichten bereinigten Fassung, zuletzt geändert durch Artikel 18 des Gesetzes vom 3. Juni 2021 (zákon o společnostech s ručením omezeným; GmbHG).

( 33 ) – Jak je uvedeno v předkládacím rozhodnutí, ve smlouvách mezi BMA AG a BMA NL je obsaženo ujednání o volbě německého práva. Níže se budeme zabývat možným dopadem této volby na určení práva rozhodného pro nárok, jejž vznesli věřitelé společnosti BMA NL proti společnosti BMA AG.

( 34 ) – Bruselská úmluva z roku 1968 o soudní příslušnosti a výkonu rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 1972, L 299, s. 32; konsolidované znění v Úř. věst. 1998, C 27, s. 1).

( 35 ) – Rozsudek ze dne 11. ledna 1990, Dumez France a Tracoba (C‑220/88, EU:C:1990:8; dále jen „rozsudek Dumez France a Tracoba“). Společnost Dumez se spolu s další společností domáhala náhrady škody, kterou domněle utrpěla v důsledku platební neschopnosti dceřiných společností se sídlem v jiném smluvním státě. Tuto platební neschopnost způsobilo ukončení programu výstavby budov na návrh investora zmíněného programu, které bylo následkem rozhodnutí německých bank zrušit úvěry poskytnuté posledně jmenované osobě.

( 36 ) – Tamtéž, bod 20. Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.

( 37 ) – Tamtéž, bod 13.

( 38 ) – Tamtéž, bod 14.

( 39 ) – Nejedná se tudíž o původní škodu věřitelů, jak tvrdí insolvenční správce ve svém vyjádření, bod 3.18.

( 40 ) – Rozsudek ze dne 10. prosince 2015 (C‑350/14, EU:C:2015:802).

( 41 ) – Tamtéž, body 22, 23 a 25.

( 42 ) – Tamtéž, body 26 a 27. Podle čl. 15 písm. f) nařízení Řím II spadá úkol spočívající v určení osob – případně třetích osob či nepřímých obětí – oprávněných k náhradě škody do působnosti rozhodného práva.

( 43 ) – Tamtéž, bod 29.

( 44 ) – Tamtéž, bod 25.

( 45 ) – V této souvislosti nebyla vznesena žádná otázka. Předkládající soud nepřikládá při lokalizaci civilního deliktu (případně škody) ani při určení mezinárodní soudní příslušnosti a rozhodného práva patrně žádný význam rozdílu mezi „provozovnou“ či „sídlem“ společnosti. Komise na základě odkazu na rozsudek ze dne 21. května 2015, CDC Hydrogen Peroxide (C‑352/13, EU:C:2015:335, bod 52), ztotožňuje toto místo se sídlem společnosti: viz bod 34 jejího písemného vyjádření. V tomto stanovisku jsem převzal terminologii, kterou použil předkládající soud (ve španělském překladu „domicilio“).

( 46 ) – Ačkoli se to netýká tohoto výkladu, je namístě uvést, že zájmy, jež zastupují (nebo hájí) insolvenční správce a Nadace, jsou shodné jen do určité míry. U prvně jmenovaného se jedná o zájmy majetkové podstaty: po jejím obnovení bude věřitelům vyplaceno to, co jim náleží podle pravidel insolvenčního řízení. Naopak Nadace jedná v zájmu určitých věřitelů s cílem domoci se jednak určitých prohlášení, jednak toho, aby byla nařízena platba rovnající se úplné částce jednotlivých individuálních pohledávek, která bude přímo předána jednotlivým soukromým věřitelům.

( 47 ) – Účast těchto osob nemá žádný dopad na kolizní režim týkající se odpovědnosti, může jej však mít zvláštní kontext (insolvence), v němž je podána žaloba. Právě tak tomu bylo v případě žaloby Peter v. Gaatzen: působnost práva místa, kde škoda vznikla, nebo přinejmenším výsledek použití tohoto práva budou pravděpodobně ovlivněny možnostmi, jež nabízí lex concursus, například pokud jde o provedení rozvrhu výtěžku ze zpeněžení dlužníkova majetku nebo o rozdílnou výši pohledávek, s cílem splnit cíle, jež sleduje právní úprava v oblasti insolvence.

( 48 ) – Článek 3. Jinak by tomu bylo v případě, že by za takových okolností náležela příslušnost unijnímu soudu, zejména na základě nařízení č. 1215/2012, pro jehož použití se vyžaduje, aby měl žalovaný bydliště v členském státě. V jeho znění jsou nicméně obsažena kritéria příslušnosti, jež nejsou vázána na tuto podmínku; mimoto je možné, že členské státy zachovaly zbytkovou příslušnost.

( 49 ) – Body 14 a 18 odůvodnění nařízení Řím II.

( 50 ) – V článku 4 je zmíněn hecho dañoso (civilní delikt), zatímco v bodě 18 odůvodnění španělského znění (na rozdíl od francouzského, italského či anglického znění) je použit výraz daño (škoda). Zastávám názor, že toto ustanovení musí být vzhledem ke své povaze a cíli chápáno v tom smyslu, že může být použito, pokud existuje úzké spojení s všeobecně pojímaným civilním deliktem – tj. včetně všech jeho prvků a následků. Není vyžadováno spojení s restriktivně vykládanou škodou.

( 51 ) – V bodě 18 odůvodnění se v některých zněních, například ve španělském a italském, uvádí, že musí být zohledněny všechny okolnosti (todas las circunstancias). Nedomnívám se, že by přídavné jméno mohlo vést k odlišnému výkladu, než jaký se použije na ostatní jazyková znění, která odkazují na soubor okolností (conjunto de circunstancias) (jak je tomu ostatně i v případě čl. 4 odst. 3 v jazykových zněních, jež jsem měl možnost porovnat). Soud musí v každém případě zohlednit všechny prvky nasvědčující existenci spojení mezi civilním deliktem a určitým státem, s cílem provést souhrnnou analýzu, z níž posléze vyvodí náležitý závěr.

( 52 ) – Viz zejména usnesení Evropského parlamentu o návrhu nařízení Evropského parlamentu a Rady o právu rozhodném pro mimosmluvní závazky ze dne 6. července 2005, dokument A6-0211/2005, pozměňovací návrh 26, v němž byla navržena změna znění (současného) čl. 4 odst. 3, která nakonec nebyla přijata. Neuspěl ani pozměněný návrh nařízení Komise ze dne 21. února 2006, COM(2006) 83 final, čl. 4 odst. 3, který doplňoval do textu očekávání stran, jakožto velmi výrazný ukazatel spojení s určitým právním řádem.

( 53 ) – Viz poznámka pod čarou 51 tohoto stanoviska. Podle mého názoru by například místo, kde vznikla nepřímá škoda, mohlo být zohledňováno spolu s ostatními prvky, aniž by se však zapomínalo na to, že na základě čl. 4 odst. 1 je tento hraniční určovatel vyloučen. Jinými slovy, není možné, aby toto umístění samo o sobě určovalo rozhodné právo: bylo by to v rozporu s vůlí normotvůrce, který uznává pouze hraniční určovatel týkající se přímé škody.

( 54 ) – Tento závěr vyplývá z textu. Viz rovněž návrh Komise ze dne 22. července 2003, na který je odkazováno v poznámce pod čarou 11 tohoto stanoviska. Ani nařízení ani přípravné práce ostatně nevysvětlují, jakým způsobem vytváří smlouva či již existující vztah úzké spojení s konkrétní zemí.

( 55 ) – Viz rozdíl mezi zmíněným ustanovením a čl. 10 odst. 1, čl. 11 odst. 1 a čl. 12 odst. 1 nařízení.

( 56 ) – Pokud má soud za to, že toto spojení existuje, musí použít právo příslušné země.

( 57 ) – Viz stanovisko generálního advokáta H. Saugmandsgaarda Øe k věci Verein für Konsumenteninformation (C‑191/15, EU:C:2016:388, bod 78): nevylučuje, byť v jiném kontextu, možnost určit právní řád použitelný na civilní delikt s přihlédnutím k právu, které bylo zvoleno pro již existující vztah mezi jinými stranami, než jsou osoby, které mají nyní postavení žalovaného a žalobce. Dodává, že v každém případě „skutečnost, že tyto všeobecné podmínky stanoví použitelnost lucemburského práva, nezakládá při neexistenci jakéhokoli dříve existujícího vztahu jak mezi účastníky sporu, tak mezi obchodníkem a některými určitými spotřebiteli, zjevně užší vztah s Lucemburskem v rámci takové žaloby“.

( 58 ) – V konečném důsledku se může zdát, že jsou strany nuceny k tomu, aby k tomuto řešení nepřivolily. V tomto smyslu to chápe ZK: viz bod 3.24 jejího vyjádření.