ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
21

Za těchto okolností se Østre Landsret (odvolací soud pro východní oblast, Dánsko) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1) V případě, že byla zavedena ‚nová omezení‘ pro sloučení rodiny s manželem nebo manželkou, která jsou a priori v rozporu s [článkem 13 rozhodnutí č. 1/80], a tato omezení jsou odůvodněna tím, že rozsudky ze dne 12. dubna 2016, Genc (C‑561/14, EU:C:2016:247), a ze dne 10. července 2014, Dogan (C‑138/13, EU:C:2014:2066) připouštějí posouzení ‚úspěšné integrace‘, může být taková právní norma, jako je norma uvedená v § 9 odst. 7 Udlændingeloven [zákon o cizincích] – který mimo jiné obecně podmiňuje sloučení rodiny státního příslušníka třetí země, kterému bylo uděleno povolení k pobytu v Dánsku, s jeho manželem či manželkou tím, že vazby tohoto páru k Dánsku jsou silnější než vazby k Turecku – považována za normu ‚odůvodněnou naléhavým důvodem obecného zájmu, jež může zajistit dosažení sledovaného legitimního cíle a nepřekračuje meze toho, co je k dosažení tohoto cíle nezbytné‘? 2) V případě kladné odpovědi na první otázku, a sice že podmínka existence vazeb musí být a priori považována za způsobilou zaručit splnění integračního cíle, je za současného respektování kritérií pro posouzení existence omezení nebo pro posouzení proporcionality: [a)] přípustná praxe, podle které v případě, že manžel s povolením k pobytu v členském státě (nositel oprávnění ke sloučení rodiny) přicestoval do tohoto státu ve věku 12 nebo 13 let či později, je při posuzování vazeb tohoto nositele k danému členskému státu přikládána zásadní váha těmto okolnostem: — dotyčný oprávněně pobýval v členském státě po dobu přibližně 12 let; — nebo pobýval v členském státě a bez delších přerušení zde po dobu nejméně čtyř až pěti let vykonával stálé zaměstnání, které je spojené s vysokou mírou kontaktů a komunikace s kolegy či případně zákazníky v jazyce tohoto členského státu; — nebo pobýval v členském státě a bez delších přerušení zde po dobu nejméně sedmi až osmi let vykonával stálé zaměstnání, které není spojené s vysokou mírou kontaktů a komunikace s kolegy či případně zákazníky v jazyce tohoto členského státu; [b)] přípustná praxe, podle které to, že si nositele oprávnění ke sloučení rodiny uchoval silné vazby k zemi původu a často nebo dlouhodobě v ní pobývá, povede k nesplnění podmínky existence vazeb, avšak krátkodobé pobyty z důvodu dovolené nebo vzdělávání nepředstavují faktor, který by bránil povolení; [c)] přípustná praxe, podle které skutečnost, že se jedná o situaci osoby ‚ženaté/vdané, rozvedené, znovu ženaté/vdané‘, velmi silně nasvědčuje tomu, že podmínku vazeb nelze uznat za splněnou?“
29

Za tímto účelem nemohou soudy Unie vycházet pouze z norem uplatňovaných účastníky řízení. Prosté uplatnění právních pravidel, která nevyplývají ze smlouvy relevantní v dané věci, ale jsou pro strany závazná, tak nemůže mít za následek změnu smluvní povahy sporu, a tedy jeho vyloučení z pravomoci příslušného soudu. V opačném případě by se povaha sporu, a v důsledku toho příslušný soud mohly měnit podle právních norem, na něž je stranami odkazováno, což by odporovalo pravidlům věcné pravomoci jednotlivých soudů (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 18. dubna 2013, Komise v. Systran a Systran Luxembourg, C‑103/11 P, EU:C:2013:245, body 64 a 65, jakož i citovaná judikatura).
Nicméně nejistota spojená s vymáháním dlužných částek může být v souladu se zásadou daňové neutralit zohledněna tím, že osoba povinná k dani přijde o nárok na snížení základu daně do doby, než se pohledávka stane s konečnou platností nevymahatelnou. Může být ale zohledněna i přiznáním snížení v případě, že osoba povinná k dani konstatuje, že její pohledávka s dostatečnou mírou pravděpodobnosti zůstane neuhrazena, aniž by tím byla dotčena možnost, že v případě, že by přesto nakonec došlo k zaplacení, základ by se opět zvýšil. Vnitrostátním orgánům by tedy příslušelo, aby v souladu se zásadou proporcionality a s možností přezkumu soudem určily na základě zvláštností použitelného vnitrostátního práva důkazy o pravděpodobném dlouhodobějším nezaplacení, které by osoba povinná k dani musela předložit. Tento způsob by mohl zamýšleného cíle dosáhnout stejně účinně, avšak současně by méně omezoval osobu povinnou k dani, která výběrem DPH na účet státu zajišťuje její předběžné financování (rozsudek ze dne 23. listopadu 2017, Di Maura, C‑246/16, EU:C:2017:887, bod 27).
2

Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (daňová a celní správa, Spojené království) (dále jen „daňová správa“) a The Chancellor, Masters and Scholars of the University of Cambridge (dále jen „univerzita v Cambridge“), jehož předmětem je rozhodnutí daňové správy nepřiznat univerzitě v Cambridge odpočet daně z přidané hodnoty (DPH) vztahující se k výdajům vynaloženým v rámci investičních činností, na které se směrnice o DPH nevztahuje, ale příjmy ze kterých byly použity k pokrytí nákladů všech činností této univerzity.
19

Nicméně z judikatury Soudního dvora vyplývá, že směrnice 2001/83 se nepoužije na léčivý přípravek, který byl zaregistrován v členském státě a jehož dovoz do jiného členského státu představuje paralelní dovoz ve vztahu k léčivému přípravku, který již byl v tomto druhém členském státě zaregistrován, protože tento dovážený léčivý přípravek nemůže být v tomto případě považován za přípravek, který je v členském státě dovozu uváděn na trh poprvé. Takováto situace proto spadá do působnosti ustanovení Smlouvy o FEU týkajících se volného pohybu zboží (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 12. listopadu 1996, Smith & Nephew a Primecrown, C‑201/94, EU:C:1996:432, bod 21, a ze dne 16. prosince 1999, Rhône-Poulenc Rorer a May & Baker, C‑94/98, EU:C:1999:614, bod 27; pokud jde o přípravky na ochranu rostlin, viz rovněž rozsudek ze dne 6. listopadu 2014, Mac, C‑108/13, EU:C:2014:2346, bod 27 a citovaná judikatura, a pokud jde o veterinární léčivé přípravky, viz rozsudek ze dne 27. října 2016, Audace a další, C‑114/15, EU:C:2016:813, bod 51 a citovaná judikatura).
25

Italská vláda dodává, že předkládající soud nepředložil žádný skutkový poznatek, který by umožnil mít za to, že žádost žalobkyně ve věci v původním řízení, jejímž cílem by bylo získat jiné individuální referenční množství, by byla v určitých ohledech podložená, či by přinejmenším nebyla zjevně nepodložená. Tento soud podle ní s touto věcí v podstatě zacházel tak, jako by v této věci byla uplatněna pouze právní otázka, zatímco jak vyplývá z rozhodnutí v prvním stupni, se tato věc týká především skutkové otázky. Uvedený soud měl poskytnout Soudnímu dvoru alespoň minimum skutkových poznatků nezbytných k tomu, aby bylo prokázáno, že požadovaný výklad je alespoň potenciálně užitečný.
3

Body 5, 6, 10, 12, 13 a 16 odůvodnění nařízení č. 805/2004 znějí: „(5) Pojem ‚nesporné nároky‘ by měl zahrnovat všechny situace, v nichž dlužník prokazatelně nepopírá existenci [povahu] ani výši peněžního nároku a v nichž má věřitel proti dlužníkovi buď soudní rozhodnutí, nebo vykonatelný dokument, který vyžaduje výslovný souhlas dlužníka, ať už se jedná o soudní smír nebo úřední listinu. (6) Neexistence námitky dlužníka v souladu s čl. 3 odst. 1 písm. b) může spočívat v nedostavení se k soudnímu jednání nebo nesplnění výzvy soudu k předložení písemného oznámení o tom, že se zamýšlí obhajovat. […] (10) Pokud soud v členském státě vydal rozhodnutí o nesporném nároku v nepřítomnosti dlužníka, je zrušení jakýchkoli kontrol v členském státě výkonu nerozdílně spojeno s existencí dostatečné záruky respektování práva na obhajobu a jí podmíněno. […] (12) Pro řízení vedoucí k vydání rozhodnutí by měly být stanoveny minimální normy, aby bylo zajištěno, že dlužník bude o soudním řízení vedeném proti němu, o nutnosti své aktivní účasti v řízení, pokud chce popřít nárok, a o důsledcích své neúčasti informován včas a takovým způsobem, aby si mohl zajistit obhajobu. (13) Vzhledem k rozdílům mezi členskými státy, pokud jde o pravidla občanského soudního řízení, a zejména pravidla pro doručování dokumentů, je nezbytné stanovit konkrétní a podrobnou definici těchto minimálních norem. Zejména nelze považovat za dostatečný pro potvrzení rozhodnutí jako evropského exekučního titulu způsob doručování, který se opírá o právní domněnku splnění těchto minimálních norem. […] (16) Článek 15 by měl být používán na situace, kdy se dlužník nemůže u soudu zastupovat sám, jako tomu je v případě právnických osob, a kdy osoba, která jej zastupuje, je určena zákonem, jakož i na situace, kdy dlužník zmocnil k zastupování v konkrétním řízení jinou osobu, zejména právního zástupce.“
25

Ze žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce vyplývá, že předkládající soud již v mezitímním usnesení konstatoval, že ujednání, které bylo obsaženo v dotčeném notářském zápisu, které stanovilo, že i když je úrok navázán na cizí měnu, musí být splácen v eurech, má zneužívající povahu, neboť nestanoví žádné vhodné omezení kurzového rizika. Přestože se toto ustanovení týkalo hlavního předmětu smlouvy, toto ujednání nebylo A. a J. Kuharovým jasné ani srozumitelné. Předkládající soud má obecněji za to, že i když neexistence omezení kurzového rizika může mít nepříznivý dopad jak pro spotřebitele, tak pro banku, existuje nicméně značná nerovnováha mezi právy a povinnostmi smluvních stran, a to již jen z toho důvodu, že banka má zjevně mnohem více prostředků k tomu, aby mohla takovému riziku čelit, neboť je finanční institucí značné velikosti, jež se za tímto účelem může opírat o odborné znalosti, relevantní údaje a odborné zkušenosti v dané oblasti. Navíc má předkládající soud za to, že rozumný spotřebitel se uzavřením úvěrové smlouvy na financování pořízení nemovitosti určené k bydlení nechce vystavit neomezenému kurzovému riziku, jež by pro něj mohlo mít škodlivé a trvalé ekonomické důsledky. Naopak platí, že pokud by mohl s bankou vyjednávat v rovném postavení a bankou byl řádně informován, takový spotřebitel by se zavázal pouze tehdy, pokud by součástí úvěrové smlouvy bylo přiměřené omezení takového rizika.
18

Pokud jde o otázku, zda se na přítomnost paliva na letištní dráze, která vedla k uzavření této dráhy, a v důsledku toho k významného zpoždění letu uskutečněného z tohoto letiště nebo na něj, vztahuje pojem „mimořádné okolnosti“ ve smyslu uvedeného ustanovení, pokud dotčené palivo nepochází z letadla dopravce, který let uskutečnil, je třeba uvést, že již z podstaty věcí nemůže být taková okolnost považována za okolnost vlastní fungování letadla, které uskutečnilo let (obdobně viz rozsudek ze dne 4. dubna 2019, Germanwings, C‑501/17, EU:C:2019:288, bod 24).
13

S výjimkou zboží, které je zařazeno do podpoložky 85044030 a které je osvobozeno od dovozního cla, se na zboží zařazené do jiných podpoložek tohoto čísla KN vztahují běžné sazby dovozního cla od 3,3 % do 3,7 % v závislosti na konkrétní podpoložce.
2

Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Regards Photographiques SARL a ministre de l’Action et des Comptes publics (ministr veřejné správy a veřejných rozpočtů, Francie, dále jen „správce daně“) ve věci odmítnutí správce daně uplatnit sníženou sazbu daně z přidané hodnoty (DPH) u dodání portrétních a svatebních fotografií v období od 1. února 2009 do 31. ledna 2012.
40

Ve zprávě o auditu, který provedla Komise za rok 2018 [Final report of an audit carried out in Italy from 28 May 2018 to 1 June 2018 in order to evaluate the situation and official controls for [Xylella fastidiosa] (závěrečná zpráva o auditu provedeném v Itálii v období od 28. května 2018 do 1. června 2018 za účelem posouzení situace a úředních kontrol týkajících se Xylella fastidiosa), DG (SANTE) 2018-6485, s. 23 až 24] (dále jen „zpráva o auditu z roku 2018“), je výslovně zdůrazněno, že v blízkosti rostlin, u nichž bylo v roce 2015 zjištěno, že jsou napadeny, a které byly odstraněny se značným zpožděním, byla v průběhu monitorování za rok 2016, které bylo ukončeno v květnu 2017, zjištěna nákaza ve více než 90 % případů.
38

Zadruhé ze znění článku 53 nařízení č. 1215/2012 vyplývá, že soud původu je povinen vydat osvědčení, pokud o to dotčená strana požádá. Toto ustanovení naproti tomu v žádném případě nestanoví, že by uvedenému soudu příslušelo zkoumat aspekty sporu, na které se toto ustanovení nevztahuje, jako jsou hmotněprávní otázky a otázky příslušnosti, o kterých již bylo rozhodnuto v rozhodnutí, jehož výkon je navrhován. Z judikatury Soudního dvora ostatně vyplývá, že vydání uvedeného osvědčení je téměř automatické (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 6. září 2012, Trade Agency, C‑619/10, EU:C:2012:531, bod 41).
46

Za těchto okolností nelze mít za to, že by uvedená dávka byla ve smyslu odstavce 5 rozhodnutí č. H3 pravidelně indexována. Připuštění použitelnosti tohoto ustanovení by totiž vedlo k použití směnného kursu zveřejněného v příliš vzdáleném datu od většiny měsíčních rodinných dávek dotčených v původním řízení, což by bylo v rozporu s cílem čl. 68 odst. 2 nařízení č. 883/2004 uvedeným v bodě 34 tohoto rozsudku.
32

Na jednání u Soudního dvora měly KPC Herning, dánská vláda a Evropská komise za to, že pro účely kvalifikace obou po sobě následujících prodejů, a tudíž i pro účely určení příslušného režimu DPH, je třeba dotčená plnění posuzovat jako samostatná plnění. Avšak neshodují se v tom, jak je třeba vykládat směrnici 2006/112, a pro uvedená plnění nabízejí tři různé kvalifikace. Zatímco podle KPC Herning je třeba každý z prodejů kvalifikovat jako „dodání stávající budovy“ ve smyslu čl. 135 odst. 1 písm. j) této směrnice, má dánská vláda za to, že je třeba uvedené prodeje kvalifikovat jako „dodání stavebního pozemku“ ve smyslu čl. 12 odst. 1 písm. b) uvedené směrnice. Komise rozlišuje mezi oběma dotčenými plněními a má za to, že první prodej se týká dodání stávající budovy. Druhé plnění podle názoru Komise naproti tomu není pouhým prodejem, ale zahrnuje výstavbu nových budov. V důsledku toho je podle Komise třeba jej kvalifikovat jako „dodání budovy před jejím prvním obydlením a pozemku k ní přiléhajícího“ ve smyslu čl. 12 odst. 1 písm. a) téže směrnice.
82

V této souvislosti je třeba zaprvé uvést, že navrhovatelka nenamítá žádné konkrétní vysvětlení pokynu EUIPO, podle něhož měl EUIPO informovat veřejnost, že má za to, že není nezbytné, aby ochranná známka spočívající v kombinaci barev obsahovala systematické uspořádání, které přiřazuje barvy předem určeným a stálým způsobem. Zadruhé, jak uvedl Tribunál v bodě 132 napadeného rozsudku, skutečnost, že průzkumový referent EUIPO požádal o dodatečná upřesnění sporných ochranných známek, nemůže být považována za poskytnutí konkrétního a nepodmíněného ujištění EUIPO navrhovatelce, co se týče dostatečně přesné povahy grafických ztvárnění těchto ochranných známek. Naopak jednání průzkumového referenta spíše signalizovalo, že podle názoru EUIPO tato označení postrádala dostatečnou přesnost, aby mohla splnit požadavky čl. 7 odst. 1 písm. a) nařízení č. 207/2009. Zatřetí skutečnost, že sporné ochranné známky byly původně zapsány EUIPO, nemohla EUIPO zavazovat do budoucnosti, neboť jak uvedl v podstatě Tribunál v bodě 133 napadeného rozsudku, zápis ochranné známky nebrání tomu, aby byla tato ochranná známka prohlášena za neplatnou, pokud byl tento zápis proveden v rozporu s absolutními důvody pro zamítnutí stanovenými v článku 7 tohoto nařízení. Opačný výklad by vedl k tomu, že ustanovení článku 52 nařízení č. 207/2009 by pozbyla veškeré účinnosti.
3

Body 15, 16 a 34 odůvodnění nařízení č. 1215/2012 zní následovně: „(15) Pravidla pro určení příslušnosti by měla být vysoce předvídatelná a měla by vycházet ze zásady, podle které je příslušnost obecně založena na místě bydliště žalovaného. Příslušnost by měla být na tomto základě vždy určitelná, kromě několika přesně vymezených případů, kdy předmět sporu nebo smluvní volnost stran opravňuje k použití odlišného spojujícího prvku. Sídlo právnické osoby musí být v nařízení samostatně vymezeno tak, aby společná pravidla byla přehlednější a zamezilo se sporům o příslušnost. (16) Kromě místa bydliště žalovaného by měla existovat i jiná kritéria pro určení příslušnosti, založená na úzké vazbě mezi soudem a podanou žalobou nebo usnadňující řádný výkon spravedlnosti. Existence této úzké vazby by měla posílit právní jistotu a předejít možnosti, aby žalovaný byl žalován v řízení před soudem členského státu, jehož příslušnost nemohl rozumně předpokládat. To je důležité zejména ve sporech týkajících se mimosmluvních závazků, které vyplývají z porušení práva na soukromí a práv na ochranu osobnosti, včetně pomluvy. […] 34) Měla by být zajištěna kontinuita mezi úmluvou [ze dne 27. září 1968 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 1972, L 299, s. 32)], nařízením [Rady] (ES) č. 44/2001 [ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 2001, L 12, s. 1; Zvl. vyd. 19/04, s. 42)] a tímto nařízením a za tímto účelem by měla být přijata přechodná ustanovení. Stejná potřeba kontinuity trvá, i pokud jde o výklad Bruselské úmluvy z roku 1968 a nařízení, která ji nahrazují, Soudním dvorem Evropské unie.“
21

Společnost Blue Air tvrdila, že žalobci v původním řízení nemají nárok na další náhrady nad rámec 400 eur podle čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 261/2004, jelikož výslovně nepožádali, aby byli rychleji přepraveni jinou leteckou společností a na jiné lince, ale souhlasili s tím, že odletí dne 11. září 2016. Společnost Blue Air mimoto tvrdila, že kdyby žalobci v původním řízení požádali o náhradní let, vyhledala by jim let, který by jim umožnil doletět do cílového místa určení.
3

V bodech 11, 12, 20, 58 a 66 odůvodnění směrnice 2012/29 se uvádí: „(11) Tato směrnice stanoví minimální pravidla. Členské státy mohou rozšířit práva stanovená v této směrnici s cílem poskytnout vyšší úroveň ochrany. (12) Právy stanovenými v této směrnici nejsou dotčena práva pachatele. ‚Pachatelem‘ se rozumí osoba odsouzená za spáchání trestného činu. Pro účely této směrnice, a aniž je dotčena presumpce neviny, se jím však rozumí i osoba podezřelá či obviněná, a to před případným uznáním viny či odsouzením. […] (20) Postavení obětí v systému trestního soudnictví a skutečnost, zda se mohou aktivně účastnit trestního řízení, se mezi jednotlivými členskými státy liší v závislosti na příslušném vnitrostátním systému a jsou určeny jedním nebo více následujícími kritérii: zda jim vnitrostátní systém uděluje právní postavení strany v trestním řízení; zda oběť podléhá zákonnému požadavku aktivně se účastnit trestního řízení, nebo je to od ní požadováno, například jako svědek; nebo zda má oběť podle vnitrostátního práva právní nárok aktivně se účastnit trestního řízení a usiluje o to, pokud jí vnitrostátní systém neuděluje právní postavení strany v trestním řízení. Členské státy by měly určit, která z těchto kritérií se uplatní pro vymezení rozsahu práv stanovených touto směrnicí, je-li v ní odkazováno na postavení oběti v příslušném systému trestního soudnictví. […] (58) Obětem, které byly označeny za zranitelné z hlediska sekundární a opakované viktimizace, zastrašování a odvety, by měla být nabídnuta vhodná opatření na jejich ochranu během trestního řízení. Konkrétní povaha těchto opatření by měla být stanovena na základě individuálního posouzení a s ohledem na přání oběti. Rozsah každého takového opatření by měl být stanoven v souladu s pravidly pro soudní rozhodování, aniž jsou dotčena práva na obhajobu. Při určování, zda jsou potřebná zvláštní opatření, by měly být hlavními faktory obavy a strach obětí v souvislosti s řízením. […] (66) Tato směrnice ctí základní práva a dodržuje zásady uznané Listinou základních práv Evropské unie. Zejména usiluje o podporu práva na důstojnost, život, fyzickou a duševní nedotknutelnost, svobodu a bezpečnost, práva na respektování soukromého a rodinného života, práva na vlastnictví, zásady zákazu diskriminace, zásady rovnosti žen a mužů, práv dítěte, starších osob a osob se zdravotním postižením a práva na spravedlivý proces.“
49

V tomto ohledu z argumentace rozvinuté navrhovatelkou v rámci tohoto důvodu v podstatě vyplývá, že navrhovatelka připouští, jak Tribunál uvedl v bodě 62 napadeného rozsudku, že od Komise nelze vyžadovat, aby prováděla úpravy týkající se činitelů ovlivněných parametry, které nejsou výsledkem působení tržních sil. Navrhovatelka však tvrdí, že by mělo být možné provést úpravy s ohledem na rozdíly, které jsou výsledkem působení takových sil, a v podstatě dodává, že Tribunál měl přezkoumat, zda by účinkem přijetí požadovaných úprav bylo to, že by do běžné hodnoty byly znovu zahrnuty zkreslené náklady, to znamená, zda by důsledkem těchto úprav bylo znovu do této hodnoty zahrnout náklady ovlivněné parametry, které nevyplývají z působení uvedených sil, což Tribunál neučinil.
8

Ustanovení čl. 15 odst. 1, odst. 2 písm. b) a c) a odst. 3, 5 a 6 směrnice 2006/123 stanoví: „1 Členské státy posoudí, zda jsou v rámci jejich právního systému uplatňovány některé požadavky uvedené v odstavci 2, a zajistí, aby všechny takové požadavky byly slučitelné s podmínkami stanovenými v odstavci 3. Členské státy přizpůsobí své právní a správní předpisy tak, aby byly slučitelné s těmito podmínkami. 2. Členské státy posoudí, zda jejich právní systém podmiňuje přístup k činnosti poskytování služeb nebo její výkon splněním kteréhokoliv z těchto nediskriminačních požadavků: […] b) povinnost poskytovatele mít určitou právní formu; c) požadavky související s držením podílu na kapitálu společnosti; […] 3. Členské státy prověří, zda požadavky uvedené v odstavci 2 splňují tyto podmínky: a) nepřípustnost diskriminace: požadavky nesmějí být přímo ani nepřímo diskriminační na základě státní příslušnosti nebo v případě společností na základě umístění jejich sídla; b) nezbytnost: požadavky musejí být opodstatněné naléhavým důvodem obecného zájmu; c) přiměřenost: požadavky musejí být vhodné k zajištění dosažení sledovaného cíle, nesmějí překračovat rámec toho, co je pro dosažení daného cíle nezbytné, a není možné je nahradit jinými, méně restriktivními opatřeními, jimiž by bylo dosaženo stejného výsledku.“ […] 5. Ve zprávě o vzájemném hodnocení stanovené v čl. 39 odst. 1 členské státy uvedou: a) požadavky, které hodlají zachovat, a důvody, proč tyto požadavky považují za vyhovující podmínkám stanoveným v odstavci 3; b) požadavky, které byly zrušeny nebo zmírněny. 6. Členské státy nezavedou od 28. prosince 2006 žádný nový požadavek odpovídající druhu požadavků uvedených v odstavci 2, pokud tento požadavek nesplní podmínky stanovené v odstavci 3.“
25

Tento soud však uvádí, že by výraz „v rozsahu, ve kterém jsou zdaněny“, uvedený v čl. 288 prvním pododstavci bodu 1 směrnice o DPH, mohl být vykládán rovněž v tom smyslu, že pro použití režimu pro malé podniky musí být z relevantního obratu vyloučena pouze plnění osvobozená od daně. Podle tohoto přístupu by dodávky podléhající režimu ziskové přirážky, které nejsou osvobozeny od daně, ale zdaněny jako takové, měly být zohledněny v plném rozsahu, a nikoli pouze do výše vyměřovacího základu obratu určeného na základě zvláštní právní úpravy uvedené v článku 315 této směrnice.
19

Zadruhé Soudní dvůr rozhodl, že na cestující, jejichž let byl zpožděn, je nutno nahlížet tak, že jim svědčí právo na náhradu podle čl. 5 odst. 1 písm. c) nařízení č. 261/2004, ve spojení s jeho čl. 7 odst. 1, v případě, kdy při příletu do cílového místa určení utrpěli časovou ztrátu v rozsahu tří hodin nebo více (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 19. listopadu 2009, Sturgeon a další, C‑402/07 a C‑432/07, EU:C:2009:716, bod 61, a ze dne 23. října 2012, Nelson a další, C‑581/10 a C‑629/10, EU:C:2012:657, bod 38).