Co se týče Aarhuské úmluvy o přístupu k informacím, účasti veřejnosti na rozhodování a přístupu k právní ochraně v záležitostech životního prostředí, nelze ani odkaz na vyšetřování trestného činu nebo činu disciplinární povahy, učiněný v čl. 4 odst. 4 prvním pododstavci písm. c) této úmluvy, ani povinnost interpretovat důvody pro odepření přístupu podle prvního z uvedených ustanovení restriktivně, upravenou v čl. 4 odst. 4 druhém pododstavci této úmluvy, chápat tak, že obsahují konkrétní povinnost uloženou unijnímu normotvůrci. Tím spíše nelze z těchto ustanovení dovodit nemožnost chápat pojem „vyšetřování“ v takovém smyslu, ve kterém by se přihlíželo ke specifikům Unie, zejména k úkolu Komise vyšetřovat možná nesplnění povinností členských států ohrožující řádné uplatňování Smluv a unijních pravidel přijatých na jejich základě. Žalobce se tudíž nemůže dovolávat čl. 4 odst. 1 a 4 Aarhuské úmluvy pro účely posouzení legality čl. 4 odst. 2 třetí odrážky nařízení č. 1049/2001 o přístupu veřejnosti k dokumentům Evropského parlamentu, Rady a Komise.

Co se týče studií vypracovaných na objednávku a na účet Komise po uplynutí lhůty pro provedení souboru unijních směrnic, a to za konkrétním účelem spočívajícím v prověření stavu provádění těchto jednotlivých směrnic v několika členských státech, takové studie patří mezi nástroje, jimiž Komise disponuje v souvislosti s povinností, kterou má na základě čl. 17 odst. 1 SEU, podle něhož pod kontrolou Soudního dvora dohlíží na uplatňování unijního práva, aby odhalila případná porušení povinnosti členských států provést dotčené směrnice a případně rozhodla o zahájení řízení o nesplnění povinnosti proti těm členským státům, u kterých dospěje k názoru, že porušily unijní právo. Spadají tudíž pod pojem „vyšetřování“ ve smyslu čl. 4 odst. 2 třetí odrážky nařízení č. 1049/2001.

K odůvodnění odepření přístupu k dokumentu, jehož zpřístupnění bylo požadováno na základě nařízení č. 1049/2001 o přístupu veřejnosti k dokumentům Evropského parlamentu, Rady a Komise, dotyčný orgán v tomto ohledu v zásadě může své rozhodnutí opřít o obecné domněnky použitelné na některé kategorie dokumentů, protože na žádosti o zpřístupnění týkající se dokumentů téže povahy je možno použít podobné obecné úvahy.

V případě žádosti o přístup ke studím vypracovaným na účet Komise a týkajícím se provedení souboru unijních směrnic, na základě kterých Komise v den přijetí rozhodnutí o odepření přístupu již jednomu členskému státu zaslala výzvu dopisem podle čl. 258 prvního pododstavce SFEU, a které tudíž již byly založeny do spisu vztahujícího se k řízení o nesplnění povinnosti ve fázi postupu před zahájením soudního řízení, může Komise oprávněně dospět k závěru, že zpřístupnění celého obsahu těchto studií by mohlo pozměnit povahu a narušit průběh této fáze řízení tím, že by zkomplikovalo vyjednávání mezi ní a daným členským státem a hledání smírného řešení umožňujícího ukončit vytýkané nesplnění povinnosti bez nutnosti využití soudní fáze zmíněného řízení. K závěru, že zpřístupnění celého obsahu těchto studií by vedlo k porušení ochrany cílů vyšetřování ve smyslu čl. 4 odst. 2 třetí odrážky nařízení č. 1049/2001, může tedy dospět oprávněně. Okolnost, že předmětné studie byly vypracovány externím podnikem a neodrážejí postoj Komise, nemůže tento závěr vyvrátit.

Jinak tomu ovšem bude v případě studií, na jejichž základě Komise v den přijetí rozhodnutí o odepření přístupu nezaslala dotyčnému členskému státu výzvu dopisem podle čl. 258 prvního pododstavce SFEU, a u kterých tudíž nebylo k danému dni jisté, zda na jejich základě bude proti danému členskému státu řízení o nesplnění povinnosti ve fázi postupu před zahájením soudního řízení zahájeno. Ve všech věcech, ve kterých byla uznána obecná domněnka, se totiž předmětné odepření přístupu týkalo souboru dokumentů jasně vymezených tím, že všechny patřily k určitému spisu vztahujícímu se k probíhajícímu správnímu nebo soudnímu řízení. Za těchto podmínek nemůže Komise po právu rozšířit působnost domněnky důvěrnosti na takové studie. Taková argumentace je totiž neslučitelná s požadavkem striktního výkladu a uplatňování zmíněné domněnky, neboť ta představuje výjimku z povinnosti dotyčného orgánu provést konkrétní a individuální posouzení jednotlivých dokumentů uvedených v žádosti o přístup a v obecnější rovině ze zásady co nejširšího přístupu veřejnosti k dokumentům v držení unijních orgánů.

(viz body 68, 69, 72, 73, 78–81)