ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
95

Co se týče zadruhé pravomoci regulačního subjektu, Česká republika poukazuje na to, že v případě řízení o žalobě pro nesplnění povinnosti podle článku 258 SFEU je na Komisi, aby prokázala tvrzené nesplnění povinnosti. Podle České republiky se ale odůvodněné stanovisko zaslané tímto orgánem netýkalo – až na čl. 30 odst. 2 písm. e) směrnice 2001/14 – žádného jiného ustanovení, jež mělo být ve vztahu k rozsahu pravomoci Drážního úřadu nesprávně provedeno do vnitrostátního práva. Česká republika se proto zaměřuje pouze na provedení čl. 30 odst. 2 písm. e) směrnice 2001/14 jakožto na jediný žalobní důvod, který byl formulován dostatečně přesně v souladu s daným požadavkem vyplývajícím z judikatury.
41

V projednávané věci ze spisu vyplývá, že Polská republika poskytla PLK SA první dotaci ve výši 340 milionů polských zlotých (PLN) v roce 2006, poté, co provozovatel zahájil činnost. Roční státní dotace byla v roce 2010 zvýšena na 900 milionů PLN a v roce 2012, v němž mělo být dosaženo finanční rovnováhy, dosáhla výše 1200 milionů PLN. Konečně v průběhu následujících let se předpokládá, že by se zmíněná dotace měla každoročně zvýšit o 100 milionů PLN.
46

Soudní dvůr již rozhodl, že cílem posledně uvedených ustanovení je nejen zabránit, aby dotčené osoby zůstaly bez ochrany v oblasti sociálního zabezpečení, neexistuje-li právní úprava, která by se na ně vztahovala (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 9. června 1964, Nonnenmacher, 92/63, Recueil, s. 557, 572 a 573), ale i to, aby dotčené osoby podléhaly systému sociálního zabezpečení pouze jediného členského státu, a zabránilo se tak souběhu použitelných vnitrostátních právních předpisů a komplikacím, které by z něho mohly vyplynout (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 10. července 1986, Luijten, 60/85, Recueil, s. 2365, bod 12).
84

Kdyby byl totiž přijat názor Komise, znamenalo by to, že by byla uznána povinnost členského státu pobízet provozovatele infrastruktury k tomu, aby na uživatele sítě přenesl formou snížení poplatků část zisků dosažených zlepšením její účinnosti, ačkoli by se mohlo stát, že nebude schopen zajistit návratnost veškerých nákladů na zajištění infrastruktury. Tento výklad by nutil členský stát, aby výměnou za přenesení těchto zisků financoval infrastrukturu. Je nutno konstatovat, že by takový výklad byl v rozporu s čl. 6 odst. 1 druhým pododstavcem směrnice 2001/14, který stanoví, že členský stát může v rámci zásad zpoplatnění podle článků 7 a 8 této směrnice požadovat po provozovateli infrastruktury vyrovnání jeho rozpočtu bez státního příspěvku (viz výše uvedený rozsudek Komise v. Německo, bod 108).
13

Článek 9 téhož nařízení stanoví: „1. Existují-li závažné problémy přetížení nebo závažné problémy s životním prostředím, odpovědný členský stát může s výhradou tohoto článku uložit podmínky pro výkon provozních práv, omezit jej, nebo odmítnout, zejména pokud mohou jiné druhy dopravy poskytnout služby uspokojivé úrovně. 2. Opatření přijatá členským státem podle odstavce 1 — jsou bez diskriminace na základě státní příslušnosti nebo totožnosti leteckého dopravce, — mají omezenou dobu platnosti, která nepřesahuje tři roky a po uplynutí musí být přezkoumána, — nenarušují nenáležitě účel tohoto nařízení, — nenarušují nenáležitě hospodářskou soutěž mezi leteckými dopravci, — nejsou restriktivnější, než je nezbytné pro řešení obtíží. 3. Považuje-li členský stát opatření podle odstavce 1 za nezbytné, uvědomí o nich nejméně tři měsíce před vstupem opatření v platnost ostatní členské státy a Komisi a řádně je odůvodní. Opatření lze uplatňovat, pokud do jednoho měsíce od obdržení informace zúčastněný členský stát nepodá proti opatřením námitku nebo pokud je Komise nepodrobí přezkoumání podle odstavce 4. 4. Na žádost členského státu nebo z vlastního podnětu přezkoumá Komise opatření podle odstavce 1. Pokud se Komise ve lhůtě jednoho měsíce poté, co je informována podle odstavce 3, rozhodne opatření přezkoumat, uvede zároveň, zda smí být opatření zcela nebo zčásti uplatňováno během přezkoumání, zejména s ohledem na možné nezvratné účinky. Po konzultaci s výborem podle článku 11 rozhodne Komise do jednoho měsíce od obdržení všech nezbytných informací, zda je opatření přiměřené a v souladu s tímto nařízením a zda není v rozporu s právními předpisy Společenství. Komise sdělí své rozhodnutí Radě a členským státům. Do přijetí rozhodnutí může Komise rozhodnout o prozatímních opatřeních, včetně pozastavení účinnosti opatření jako celku nebo jeho části, zejména s ohledem na možné nezvratné účinky. [...]“
15

Za těchto podmínek Haparanda tingsrätt rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1) Podle švédského práva musí v [EÚLP] nebo v judikatuře Evropského soudu pro lidská práva existovat jasná opora, aby mohl vnitrostátní soud neuplatnit vnitrostátní ustanovení, která by mohla být v rozporu se zásadou ne bis in idem stanovenou v článku 4 Protokolu č. 7 k EÚLP, a tím také s článkem 50 [Listiny]. Je taková podmínka neuplatnění vnitrostátních ustanovení stanovená ve vnitrostátním právu slučitelná s unijním právem, a zejména s jeho obecnými zásadami, včetně zásady přednosti a zásady přímého účinku unijního práva? 2) Vztahuje se na otázku přípustnosti obvinění z daňového úniku zásada ne bis in idem stanovená v článku 4 Protokolu č. 7 k EÚLP a v článku 50 Listiny, pokud již byla obviněnému z důvodu téhož jednání spočívajícího v poskytnutí nesprávných údajů uložena určitá finanční sankce (daňová sankce) ve správním řízení? 3) Má na odpověď na druhou otázku vliv skutečnost, že tyto sankce musí být koordinovány, takže obecné soudy mohou snížit trestní sankci, pokud byla obviněnému z důvodu téhož jednání spočívajícího v poskytnutí nesprávných údajů uložena daňová sankce? 4) Za určitých okolnosti lze v rámci působnosti zásady ne bis in idem […] uložit další sankce v novém řízení vedeném pro jednání, které již bylo dříve projednáno a vedlo k rozhodnutí o uložení sankcí jednotlivci. Jsou v případě kladné odpovědi na druhou otázku splněny podmínky zásady ne bis in idem pro uložení více sankcí v samostatných řízeních, pokud je v rámci pozdějšího řízení proveden nový a nezávislý přezkum okolností případu? 5) Švédský systém ukládání daňových přirážek a přezkumu trestní odpovědnosti za daňový únik v samostatných řízeních vychází z řady důvodů obecného zájmu […]. Je v případě kladné odpovědi na druhou otázku systém, jako je ten švédský, slučitelný se zásadou ne bis in idem, pokud by bylo možné zavést systém, který by nebyl v rozporu se zásadou ne bis in idem, aniž by bylo nutno zdržet se uložení daňové nebo trestní sankce za daňový únik, a to tak, že v případě daňového úniku dojde k postoupení rozhodnutí o uložení daňové sankce ze strany skatteverket, a případně ze strany správních soudů, k obecným soudům v souvislosti s jejich přezkumem obvinění z daňového úniku?“
73

Maďarsko rozlišuje mezi vytvářením poplatků, jejich konkrétním stanovením a jejich vybíráním. První z těchto pojmů odpovídá stanovení různých pravidel zpoplatnění, které provádí dotčený členský stát nebo provozovatel infrastruktury. Konkrétní stanovení těchto poplatků spočívá ve stanovení jednotlivých individuálních poplatků, které daný železniční podnik musí zaplatit v konkrétní situaci v závislosti na službách, jichž využil. Provádění úkolů souvisejících s vytvářením a stanovením poplatků přísluší VPE jakožto nezávislému subjektu uznanému Komisí. Vybírání poplatků označuje úkon skutečné platby, kterým se takto stanovené poplatky uhradí provozovateli infrastruktury. Fakturace je pouze technickým vyjádřením výše poplatků založených na výpočtech VPE, a v důsledku toho nespadá ani do vytváření poplatků ani do jejich konkrétního stanovení, nýbrž do vybírání poplatků.
—

důsledkem zrušení tohoto napadeného aktu by byl vznik právního vakua, pokud jde o provedení směrnice 91/676, které by bylo pro životní prostředí ještě nepříznivější v tom smyslu, že by se toto zrušení projevovalo menší ochranou vod před znečištěním dusičnany ze zemědělských zdrojů, a bylo by tak v rozporu se samotným základním cílem této směrnice, a
—

vnitrostátnímu soudu nejprve přísluší, aby předtím, než ponechá nepoužita relevantní ustanovení sporné vnitrostátní právní úpravy, ověřil při zohlednění veškerého vnitrostátního práva, a to jak hmotného, tak procesního, zda nemůže v žádném případě dospět k výkladu svého vnitrostátního práva, který by umožnil spor vyřešit způsobem, který by byl v souladu se zněním a účelem směrnice 1999/31 o skládkách odpadů, ve znění nařízení č. 1882/2003, a směrnice 2000/35 o postupu proti opožděným platbám v obchodních transakcích,
Věc C-225/11

The Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

v.

Able UK Ltd

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) (Spojené království)]

„DPH — Směrnice 2006/112/ES — Osvobození od daně — Článek 151 odst. 1 písm. c) — Plnění spočívající v demontáži zastaralých lodí amerického námořnictva uskutečněné na území členského státu“

Shrnutí rozsudku

Daňová ustanovení – Harmonizace právních předpisů – Daně z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty – Osvobození – Poskytnutí služeb v členských státech, které jsou stranami Severoatlantické smlouvy – Dosah

[Směrnice Rady 2006/112, čl. 151 odst. 1 písm. c)]

Článek 151 odst. 1 písm. c) směrnice 2006/112/ES o společném systému daně z přidané hodnoty je třeba vykládat v tom smyslu, že poskytnutí služeb v členském státě, který je stranou Severoatlantické smlouvy, jež spočívá v demontáži zastaralých lodí námořnictva jiného státu, který je stranou této smlouvy, je osvobozeno od daně z přidané hodnoty podle tohoto ustanovení pouze tehdy, když:

— je toto plnění poskytnuto složce ozbrojených sil tohoto jiného státu, která se podílí na společném obranném úsilí, nebo civilním zaměstnancům, kteří tyto síly doprovázejí, a když

— je totéž plnění poskytnuto uvedené složce ozbrojených sil, která se zdržuje nebo je rozmístěna na území dotyčného členského státu, nebo civilním zaměstnancům, kteří tyto síly doprovázejí.

(viz bod 30 a výrok)

Věc C-225/11

The Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

v.

Able UK Ltd

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) (Spojené království)]

„DPH — Směrnice 2006/112/ES — Osvobození od daně — Článek 151 odst. 1 písm. c) — Plnění spočívající v demontáži zastaralých lodí amerického námořnictva uskutečněné na území členského státu“

Shrnutí rozsudku

Daňová ustanovení — Harmonizace právních předpisů — Daně z obratu — Společný systém daně z přidané hodnoty — Osvobození — Poskytnutí služeb v členských státech, které jsou stranami Severoatlantické smlouvy — Dosah

[Směrnice Rady 2006/112, čl. 151 odst. 1 písm. c)]

Článek 151 odst. 1 písm. c) směrnice 2006/112/ES o společném systému daně z přidané hodnoty je třeba vykládat v tom smyslu, že poskytnutí služeb v členském státě, který je stranou Severoatlantické smlouvy, jež spočívá v demontáži zastaralých lodí námořnictva jiného státu, který je stranou této smlouvy, je osvobozeno od daně z přidané hodnoty podle tohoto ustanovení pouze tehdy, když:

— je toto plnění poskytnuto složce ozbrojených sil tohoto jiného státu, která se podílí na společném obranném úsilí, nebo civilním zaměstnancům, kteří tyto síly doprovázejí, a když

— je totéž plnění poskytnuto uvedené složce ozbrojených sil, která se zdržuje nebo je rozmístěna na území dotyčného členského státu, nebo civilním zaměstnancům, kteří tyto síly doprovázejí.

(viz bod 30 a výrok)
(viz body 33–34)

Článek 15 Dohody ze dne 18. září 1998 uzavřené mezi německou vládou a Evropskou centrální bankou o sídle tohoto orgánu ve spojení s článkem 36 Protokolu o statutu Evropského systému centrálních bank a Evropské centrální banky, nevylučuje možnost, aby Spolková republika Německo, jakožto stát sídla, poskytla rodičovskou podporu stanovenou německým právem zaměstnancům Banky.

V tomto ohledu je sice pravda, že článek 15 dohody o sídle brání tomu, aby stát sídla uložil zaměstnancům Banky hmotně právní či procesní povinnosti, na které by byl vázán jejich nárok na dávky stanovené v podmínkách zaměstnávání Banky, avšak uvedený článek Spolkové republice Německo jakožto státu sídla nijak neukládá, aby upravila poskytování německé rodičovské podpory uvedeným zaměstnancům. Stejně tak uvedený článek neupírá Spolkové republice Německo, která nárok na takovou dávku neváže na podmínky zaměstnání či pojištění, možnost takovou dávku přiznat zaměstnancům Banky s pobytem na jejím území, pokud možnost takového poskytnutí skutečně vyplývá z jejích právních předpisů a příslušná ustanovení unijního práva tuto možnost nevylučují.

Kromě toho není zjevné, jak by tím, že by Spolková republika Německo poskytla zaměstnancům Banky německou rodičovskou podporu, mohlo dojít k zásahu do autonomie, kterou Banka má při stanovování právní úpravy platné pro její zaměstnance.

(viz body 45–48 a výrok)
(viz body 28–29)

Viz text rozhodnutí.

(viz body 34–35)

Viz text rozhodnutí.

Zákonodárce Unie má v oblasti společné zemědělské politiky širokou posuzovací pravomoc, která odpovídá politické odpovědnosti, již mu přiznávají články 40 SFEU a 43 SFEU, takže na legalitu opatření přijatého v této oblasti může mít vliv pouze zjevně nepřiměřená povaha takového opatření ve vztahu k cíli, jejž příslušný orgán zamýšlí sledovat.

Pokud však význam sledovaných cílů může odůvodnit omezení, která mají negativní důsledky, a to i značné, pro některé hospodářské subjekty, je třeba v rámci tohoto posouzení nevýhod spojených s různými možnými opatřeními ověřit, že kromě hlavního cíle zákonodárce Unie plně zohlednil veškeré chráněné zájmy, o něž v daném případě jde.

To je případ směrnice 2002/55 o uvádění osiva zeleniny na trh a směrnice 2009/145, kterou se stanovují některé odchylky pro povolování krajových odrůd zeleniny a odrůd zeleniny, které se tradičně pěstují v určitých místech a oblastech a jsou ohroženy genetickou erozí, a odrůd zeleniny, které samy o sobě nemají hodnotu pro obchodní pěstování zeleniny, ale jsou vyšlechtěny pro pěstování za zvláštních podmínek, a pro uvádění osiva těchto odrůd na trh. Z bodů 2 až 4 odůvodnění směrnice 2002/55 totiž vyplývá, že hlavním cílem pravidel týkajících se povolování osiv odrůd zeleniny je dosažení vyšší výnosnosti při pěstování zeleniny v Unii. Vytvoření společného katalogu odrůd druhů zeleniny na základě vnitrostátních katalogů, jak je stanoveno touto směrnicí, se jeví jako opatření způsobilé zajistit tento cíl.

Cílem směrnice 2002/55 je tak zároveň vytvoření vnitřního trhu s osivy zeleniny, tím, že zajišťuje jejich volný pohyb v Unii. V projednávané věci je úprava povolování stanovená touto směrnicí s to přispět k uskutečnění tohoto cíle, jelikož takováto úprava zajišťuje, že osiva uváděná na trh v různých členských státech budou odpovídat týmž požadavkům.

Konečně, jak vyplývá z čl. 4 odst. 4 směrnice 2002/55, tato směrnice zajišťuje také uchování genetických zdrojů rostlin. V tomto ohledu platí, že jelikož se členské státy mohou odchýlit od kritérií pro povolování stanovených touto směrnicí podle odchylné úpravy povolování zavedené směrnicí 2009/145, jež se použije na určité kategorie osiv, je takováto úprava zjevně rovněž s to zajistit dosažení zmíněného cíle.

Méně omezující prostředek, například opatřování zvláštním označením, by totiž nebyl stejně účinný k zajištění těchto cílů, jelikož by umožňoval prodej a v důsledku toho výsev potenciálně škodlivého osiva, anebo by neumožňoval optimální zemědělskou výrobu. Z toho plyne, že spornou úpravu nelze považovat za zjevně nevhodnou vzhledem ke zmíněným cílům.

Vzhledem ke vhodnosti této úpravy nemůže být překážka svobodného výkonu hospodářské činnosti, již vytvářejí opatření stanovená touto úpravou, považována vzhledem ke sledovaným cílům za nepřiměřený zásah do práva na uplatňování této svobody.

(viz body 39–40, 43–44, 47–49, 60, 79)
Sociální politika – Rovné zacházení v zaměstnání a povolání – Směrnice 2000/78 – Zákaz diskriminace na základě věku – Objektivně odůvodněné rozdílné zacházení – Vnitrostátní právní úprava, která stanoví ukončení pracovní smlouvy pracovníka v poslední den měsíce, v němž dosáhne věku 67 let, aniž je propuštěn – Neupřesnění cíle této právní úpravy – Absence vlivu na odůvodnění takového opatření – Zohlednění obecných kritérií týkajících se politiky v oblasti zaměstnanosti a trhu práce – Přípustnost a přiměřenost takové právní úpravy

Sociální politika – Rovné zacházení v zaměstnání a povolání – Směrnice 2000/78 – Zákaz diskriminace na základě věku – Vnitrostátní právní úprava, která stanoví ukončení pracovní smlouvy pracovníka v poslední den měsíce, v němž dosáhne věku 67 let, aniž by byl propuštěn – Přiznání pracovníkovi bezpodmínečného práva pracovat do tohoto věku 67 – Nezohlednění výše starobního důchodu – Přípustnost

(Směrnice Rady 2000/78, čl. 6 odst. 1 druhý pododstavec)
(viz body 54, 55)

Viz znění rozhodnutí.

Článek 18 odst. 2 nařízení č. 44/2001 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech musí být vykládán v tom smyslu, že velvyslanectví třetího státu nacházející se na území členského státu představuje provozovnu ve smyslu tohoto ustanovení ve sporu týkajícím se pracovní smlouvy uzavřené tímto velvyslanectvím jménem vysílajícího státu, pokud činnost vykonávaná zaměstnancem nespadá do výkonu veřejné moci. Přesnou povahu činnosti vykonávané zaměstnancem přísluší určit vnitrostátnímu soudu rozhodujícímu ve věci.

Zásada mezinárodního obyčejového práva týkající se jurisdikční imunity států totiž nebrání uplatnění nařízení č. 44/2001 ve sporu, v němž zaměstnanec požaduje vyplacení náhrady a zpochybňuje ukončení pracovní smlouvy, kterou uzavřel se státem, pokud soud, kterému byla věc předložena, konstatuje, že činnost vykonávaná tímto zaměstnancem nespadá do výkonu veřejné moci, nebo pokud nehrozí, že žaloba naruší bezpečnostní zájmy státu. Na základě tohoto konstatování může mít soud, kterému byl spor předložen, rovněž za to, že tento spor spadá do věcné působnosti nařízení č. 44/2001.

(viz body 56–57, výrok 1)
(viz bod 31)

(viz body 34–37, 40, výrok 1)

Lze-li majetek použít výhradně pro hospodářské účely, je to obecně dostatečný důkaz toho, že jeho vlastník využívá majetek pro ekonomické činnosti, a tedy za účelem získávání pravidelného příjmu. Může-li být majetek naopak použit z důvodu své povahy jak k ekonomickým, tak k osobním účelům, pak je třeba zkoumat všechny okolnosti jeho využívání, aby se zjistilo, zda je skutečně používán za účelem získávání pravidelného příjmu. V posledně uvedeném případě může srovnání podmínek, za kterých dotyčná osoba skutečně využívá majetek, a podmínek, za kterých je příslušná ekonomická činnost obvykle vykonávána, představovat jednu z metod umožňujících ověřit, zda je dotyčná činnost prováděna za účelem získávání pravidelných příjmů. Pokud tedy dotyčná osoba podnikne aktivní kroky ke správě lesa a využívá přitom prostředky podobné prostředkům používaným výrobcem, obchodníkem nebo osobou poskytující služby ve smyslu čl. 9 odst. 1 druhého pododstavce směrnice 2006/112, je třeba činnost dotčenou v původním řízení kvalifikovat jako „ekonomickou činnost“ ve smyslu tohoto ustanovení.

Článek 9 odst. 1 směrnice 2006/112 o společném systému daně z přidané hodnoty, ve znění směrnice 2006/138, musí být vykládán v tom smyslu, že dodávky dřeva uskutečněné fyzickou osobou za účelem kompenzace následků způsobených vyšší mocí spadají do rámce využívání hmotného majetku, které je třeba kvalifikovat jako „ekonomickou činnost“ ve smyslu tohoto ustanovení, pokud jsou uvedené dodávky prováděny za účelem získávání z nich pravidelného příjmu. Je na vnitrostátním soudu, aby posoudil všechny okolnosti projednávaného případu, a tak určil, zda je využívání takového hmotného majetku, jako je les, vykonáváno za účelem získávání z něj pravidelného příjmu.

(viz body 44–46)

Viz text rozhodnutí.

Unijní právo musí být vykládáno v tom smyslu, že není vyloučeno, že pravidlo vnitrostátního práva, které umožňuje uložit pokutu ve výši obvyklé sazby DPH uplatnitelné na základě hodnoty zboží, které bylo předmětem uskutečněných dodávek, jednotlivci, který nesplnil svoji povinnost nechat se zapsat do registru osob povinných k DPH a který nebyl povinen odvést tuto daň, je v rozporu se zásadou proporcionality. Je na vnitrostátním soudu, aby ověřil, zda výše sankce nepřekračuje meze toho, co je nezbytné k dosažení cílů spočívajících v zajištění správného výběru daně a předcházení daňovým únikům, a to s ohledem na okolnosti projednávané věci, zejména konkrétní částku, která byla uložena, a případnou existenci daňového úniku nebo obcházení použitelných právních předpisů přičitatelných osobě povinné k dani, jejíž nezaregistrování se je sankcionováno.

(viz bod 55, výrok 2)
(viz body 53, 55–56, 58–59 a výrok 1)

Pokud jde o první podmínku uplatnění této směrnice, doba, po kterou musí být žadateli poskytovány materiální podmínky přijetí, začíná běžet, jakmile žadatelé o azyl podají žádost o azyl. Tato směrnice neobsahuje žádné ustanovení, na jehož základě by bylo možno se domnívat, že se žádost o azyl může považovat za podanou pouze v případě, že je předložena orgánům členského státu příslušného pro posouzení této žádosti.

Povinnost členského státu, kterému byla předložena žádost o azyl, poskytnout minimální podmínky stanovené směrnicí 2003/09, kterou se stanoví minimální normy pro přijímání žadatelů o azyl, žadateli o azyl, v jehož případě se podle nařízení č. 343/2003, kterým se stanoví kritéria a postupy pro určení členského státu příslušného k posuzování žádosti o azyl podané státním příslušníkem třetí země v některém z členských států, rozhodne vyzvat jiný členský stát, aby žadatele o azyl převzal nebo přijal zpět, neboť je členským státem příslušným k posouzení jeho žádosti o azyl, končí pouze skutečným přemístěním žadatele o azyl dožadujícím členským státem.

Systematika a účel směrnice 2003/9, jakož i úcta k základním právům, zejména pak k požadavkům článku 1 Listiny základních práv a svobod Evropské unie, podle kterého musí být respektována a chráněna lidská důstojnost, totiž brání tomu, aby byl žadatel o azyl zbaven ochrany minimálních norem stanovených touto směrnicí, byť by tomu tak bylo jen dočasně po podání žádosti o azyl a před tím, než by byl skutečně přemístěn do příslušného členského státu.

(viz body 56, 58, 61, výrok 2)