Věc T-282/02

Cementbouw Handel & Industrie BV

v.

Komise Evropských společenství

„Hospodářská soutěž – Kontrola spojování podniků – Články 2, 3 a 8 nařízení (EHS) č. 4064/89 − Pojem spojení – Vytvoření dominantního postavení − Povolení podmíněné splněním určitých závazků – Zásada proporcionality“

Rozsudek Soudu (čtvrtého rozšířeného senátu) ze dne 23. února 2006

Shrnutí rozsudku

1. Hospodářská soutěž – Spojování podniků – Pojem

(Nařízení Rady č. 4064/89, čl. 3; sdělení Komise 98/C 66/02, bod 19)

2. Hospodářská soutěž – Spojování podniků – Pojem

(Nařízení Rady č. 4064/89, čl. 3, odst. 2)

3. Hospodářská soutěž – Spojování podniků – Získání přímé společné kontroly nad společným podnikem

[Nařízení č.4064/89, čl. 3 odst. 1 písm. b), a odst. 4 písm. b)]

4. Právo Společenství – Zásady – Ochrana legitimního očekávání – Podmínky

5. Hospodářská soutěž – Spojování podniků – Pojem

(Nařízení Rady č. 4064/89, čl. 3)

6. Hospodářská soutěž – Spojování podniků – Existence – Spojení podniků spadající do výlučné pravomoci Komise – Podmínky

(Nařízení Rady č. 4064/89, čl. 3)

7. Hospodářská soutěž – Spojování podniků – Spojení podniků s významem pro celé Společenství – Kritéria posouzení

(Nařízení Rady č. 4064/89, články 1 a 5)

8. Hospodářská soutěž – Spojování podniků – Přezkum Komisí

(Nařízení Rady č. 4064/89, čl. 6)

9. Hospodářská soutěž – Spojování podniků – Spojení podniků vyplývající z více právních transakcí, které mají z důvodu své vzájemné závislosti jednotnou povahu

(Nařízení Rady č. 4064/89)

10. Hospodářská soutěž – Spojování podniků – Posouzení slučitelnosti se společným trhem – Vytvoření nebo posílení dominantního postavení

(Nařízení Rady č. 4064/89, čl. 2 odst. 2 a 3)

11. Hospodářská soutěž – Spojování podniků – Přezkum Komisí – Hospodářská posouzení

(Nařízení Rady č. 4064/89, čl. 2)

12. Hospodářská soutěž – Dominantní postavení – Existence – Překážky vstupu na trh

(Čl. 82 ES)

13. Hospodářská soutěž – Dominantní postavení – Existence – Dopad nákupní síly zákazníků s ohledem na dodavatele

(Čl. 82 ES)

14. Hospodářská soutěž – Spojování podniků – Posouzení slučitelnosti se společným trhem – Vytvoření nebo posílení dominantního postavení

(Nařízení Rady č. 4064/89)

15. Hospodářská soutěž – Spojování podniků – Přezkum Komisí – Závazky dotyčných podniků, jež mohou vést ke slučitelnosti oznámeného spojení se společným trhem

(Nařízení Rady č. 4064/89, čl. 2 odst. 2, a čl. 8 odst. 2)

1. Z článku 3 nařízení č. 4064/89 o kontrole spojování podniků, nadepsaného „Definice spojení“, vyplývá, že spojení vznikne zejména získáním kontroly nad jedním nebo více podniky, a to buď podnikem jednajícím samostatně, anebo dvěma či více podniky jednajícími společně s tím, že převzetí kontroly musí bez ohledu na svou formu poskytovat s ohledem na dané skutečnosti nebo právní předpisy týkající se daného případu možnost rozhodujícího vlivu na činnost získaného podniku vyplývající z práv, smluv nebo jiných prostředků.

V souladu s bodem 19 sdělení Komise o pojmu spojování podle nařízení č. 4064/89, společná kontrola existuje tam, kde dva nebo více podniků nebo osob mají možnost vykonávat rozhodující vliv na další podnik, to znamená pravomoc zablokovat rozhodnutí, která určují strategické obchodní chování podniku. Při společné kontrole tedy může dojít k bezvýchodné situaci plynoucí z pravomoci dvou nebo více podniků odmítnout navrhovaná strategická rozhodnutí. Z toho tedy plyne, že tito akcionáři se musí shodnout na obchodní politice společného podniku.

Rozhodující vliv ve smyslu čl. 3 odst. 3 nařízení č. 4064/89 sice může existovat, aniž by byl vykonán, aby však bylo možné hovořit o kontrole ve smyslu článku 3 nařízení, musí možnost vykonávat tento vliv reálně existovat.

(viz body 41–42, 58)

2. Skutečnost, že společný podnik může být plně funkčním podnikem, tedy z funkčního hlediska hospodářsky samostatný, neznamená, že by byl samostatný při přijímání svých strategických rozhodnutí. Opačný závěr by vedl k situaci, že by nad „společným podnikem“ nikdy neexistovala společná kontrola, protože takový podnik by byl hospodářsky samostatný. Tak tomu však není, což dokládá podmínka stanovená v čl. 3 odst. 2 nařízení č. 4064/89 o kontrole spojování podniků, při jejímž splnění se vytvoření společného podniku, tedy kontrolovaného dvěma nebo více podniky, považuje za vznik spojení, a sice že tento podnik musí „pln[it] na trvalém základě všechny funkce samostatné hospodářské jednotky“.

(viz bod 62)

3. Článek 3 odst. 1 písm. b) nařízení č. 4064/89 o kontrole spojování podniků upřesňuje, že jedna nebo více osob může získat „přímou či nepřímou“ kontrolu, zatímco čl. 3 odst. 4 písm. b) téhož nařízení připouští, že kontrolu mohou vykonávat také osoby, které i když nemají práva vyplývající ze smluv, jsou oprávněny tato práva vykonávat.

Získat nepřímou kontrolu ve smyslu uvedeného článku 3 mohou akcionáři členů společného podniku, i když nejsou přímými držiteli hlasovacích práv na zasedání valné hromady posledně uvedeného podniku, která jsou vykonávána samotnými členy.

Jelikož se totiž obchodní společnosti za všech okolností řídí rozhodnutími svých jediných akcionářů, většinových akcionářů nebo akcionářů vykonávajících společnou kontrolu nad společností, nutně z toho vyplývá, že v případě, že členské společnosti společného podniku jsou všechny dceřinými společnostmi vlastněnými buď výlučně, nebo společně oběma akcionáři, jmenování do rozhodovacích orgánů uvedeného společného podniku předpokládá souhlas obou akcionářů. V opačném případě nebudou moci členové jmenovat rozhodovací orgány společného podniku a společný podnik nebude moci fungovat.

Skutečnost, že zástupci mateřských společností nemohou zasedat v představenstvu společného podniku nebo že smí tvořit pouze menšinu v dozorčí radě tohoto podniku, nemění nic na tom, že o složení rozhodovacích orgánů rozhodují členové tohoto podniku a prostřednictvím těchto členů také oba akcionáři.

Krom toho, pokud se jedná o složení obou rozhodovacích orgánů společného podniku, nevylučují-li jeho stanovy, aby všechny osoby zasedající v těchto orgánech rovněž zastávaly funkce v rozhodovacích orgánech členských podniků společného podniku, tito zástupci budou do svých funkcí v členských podnicích společného podniku nutně jmenováni akcionáři členů posledně uvedeného podniku a při výkonu svých funkcí v rozhodovacích orgánech společného podniku budou muset nutně brát ohled na stanovisko těchto akcionářů.

(viz body 72–74)

4. Právo dožadovat se ochrany legitimního očekávání předpokládá současné splnění tří podmínek. Zaprvé musely být zúčastněné osobě poskytnuty správou Společenství přesná, nepodmíněná a shodující se ujištění, vyplývající z oprávněných a spolehlivých zdrojů. Zadruhé tato ujištění musejí být takové povahy, že vyvolají legitimní očekávání u toho, komu jsou určeny. Zatřetí poskytnutá ujištění musejí být v souladu s použitelnými normami.

(viz bod 77)

5. Zatímco čl. 3 odst. 1 písm. a) nařízení č. 4064/89 o kontrole spojování podniků považuje za spojení poměrně jednoduchý a zjistitelný jev, a sice fúzi dvou nebo více dříve nezávislých podniků, totéž ustanovení v písm. b) má zahrnovat všechny další situace, kdy jeden nebo více podniků získají kontrolu nad jedním nebo více jinými podniky, ať celými, nebo jejich částmi. Tato obecná a účelová definice spojení, kde výsledkem je kontrola jednoho nebo více podniků, znamená, že není významné, zda k nepřímému či přímému získání této kontroly došlo v rámci jedné, dvou či více etap prostřednictvím jedné, dvou či více transakcí, pokud dosažený výsledek představuje jedno spojení.

Rovněž není významné, zda účastníci spojení při oznamování spojení Komisi předpokládají uzavřít dvě nebo více transakcí, anebo zda je uzavřeli již před oznámením. Komisi v každém případě přísluší posoudit, zda tyto transakce mají jednotnou povahu, a představují tedy jedno spojení ve smyslu článku 3 nařízení č. 4064/89.

Účelem takového postupu je zjistit v závislosti na skutkovém a právním stavu každého jednotlivého případu a ve snaze o odhalení hospodářské reality, která stojí na pozadí těchto operací, ekonomický cíl, který účastníci spojení sledují, a v případě několika právně odlišných transakcí posoudit, zda měly dotyčné podniky v úmyslu uzavřít každou transakci zvlášť, nebo zda naopak každá transakce představuje pouze součást komplexnější operace, bez níž by ji účastníci spojení nebyli uzavřeli. Jinak řečeno, pro určení jednotné povahy dotčených transakcí je nutné posoudit v rámci každého případu, zda jsou tyto transakce na sobě navzájem závislé tak, že jedna z nich by se bez druhé neuskutečnila.

Tento postup jednak poskytuje podnikům, které oznamují spojení, právní jistotu pro veškeré transakce, jimiž se toto spojení uskutečňuje, a jednak umožňuje Komisi provést účinnou kontrolu těch spojení, která by mohla značně narušovat účinnou hospodářskou soutěž na společném trhu nebo na jeho podstatné části. Tyto dva účely ostatně představují hlavní cíl nařízení č. 4064/89.

Z toho vyplývá, že spojení ve smyslu čl. 3 odst. 1 nařízení č. 4064/89 může vzniknout i v případě několika formálně odlišných právních transakcí, jestliže jsou tyto transakce na sobě navzájem závislé, takže by se jedny bez druhých neuskutečnily, a je‑li jejich výsledkem svěřit jednomu nebo více podnikům přímou či nepřímou hospodářskou kontrolu nad činností jednoho či více dalších podniků.

(viz body 103–109)

6. Článek 3 nařízení č. 4064/89 o kontrole spojování podniků definuje podmínky existence „spojení“ a pouze obecně a věcně vymezuje, co je třeba rozumět „spojením“, neupravuje však otázku pravomoci Komise ve vztahu ke spojením. Ze spojení odpovídajících definici obsažené v článku 3 nařízení č. 4064/89 spadají do výlučné pravomoci Komise pouze takzvaná spojení „mající význam pro celé Společenství“ definovaná v článku 1 uvedeného nařízení, jestliže toto nařízení nestanoví jinak. Nelze tedy říci, že se výlučná pravomoc Komise vztahuje nutně na určité spojení jen proto, že takové spojení vyhovuje definici obsažené v článku 3 nařízení č. 4064/89; k tomu je ještě zapotřebí, aby daná transakce měla „význam pro celé Společenství“.

(viz bod 114)

7. Z celkového uspořádání článku 5 nařízení č. 4064/89 o kontrole spojování podniků vyplývá, že zákonodárce Společenství měl v úmyslu upřesnit rozsah působnosti tohoto nařízení zejména tím, že definoval obrat účastníků spojení, který musí být vzat v úvahu pro účely určení jeho „významu pro celé Společenství“ ve smyslu článku 1 nařízení č. 4064/89. Z čl. 5 odst. 2 uvedeného nařízení tak vyplývá, že v případě nabytí částí podniku se pro posouzení rozsahu dotčené operace bere v úvahu pouze obrat vztahující se k těmto skutečně nabytým částem podniku.

Toto posuzování zahrnuje také výklad druhého pododstavce čl. 5 odst. 2 nařízení č. 4064/89, takže pokud nabytí částí jednoho nebo více podniků probíhá ve více transakcích během období dvou let mezi stejnými osobami nebo podniky, musí se obrat vztahovat k těmto nabytým částem posuzovaným společně. Důvodem, proč byl vložen druhý pododstavec čl. 5 odst. 2 nařízení č. 4064/89, je zamezit, aby stejné podniky nebo stejné osoby uměle štěpily jednu operaci na více dílčích převodů majetku, rozprostřených v čase, a vyhýbaly se tak limitům stanoveným nařízením č. 4064/89, které vymezují pravomoc Komise na základě tohoto nařízení.

Skutečnost, že čl. 5 odst. 2 druhý pododstavec nařízení č. 4064/89 umožňuje Komisi považovat dvě nebo více transakcí za jediné spojení pro účely výpočtu obratu dotyčných podniků s cílem zamezit obcházení pravomoci, kterou jí svěřuje nařízení, proto neznamená, že toto ustanovení zbavuje Komisi práva nejprve určit na základě článku 3 uvedeného nařízení, zda více transakcí, které jí jsou oznámeny, tvoří jediné spojení, nebo zda naopak musejí být tyto transakce považovány za několik spojení.

Pokud z posouzení Komise vyplyne, že dvě transakce, které jí byly oznámeny, nejsou navzájem závislé, pak budou tyto transakce zkoumány zvlášť. Pokud ta či ona transakce nebude mít význam pro celé Společenství, Komise nebude mít pravomoc takovou transakci posoudit. Pokud z tohoto posouzení vyplyne, že transakce mají jednotnou povahu, která dovoluje, aby byly považovány za jediné spojení podle článku 3 nařízení č. 4064/89, Komise následně ověří, zda takto identifikovaná operace má význam pro celé Společenství, a to pro účely stanovení své pravomoci a posouzení účinků operace na hospodářskou soutěž.

(viz body 115–120)

8. Postoj, jaký zaujímá každý z účastníků oznamujících spojení, je již z povahy věci subjektivní a zákonitě odráží jeho vlastní zájmy. Tato okolnost nicméně nemůže vést Komisi k tomu, aby ve snaze nalézt ekonomickou realitu spojení odmítla vysvětlení účastníků, která by jí umožnila zjistit, jaký byl ve skutečnosti v okamžiku uzavření dotčených transakcí ekonomický cíl sledovaný těmito účastníky. Nezpochybněná vysvětlení jednoho z účastníků, který učinil oznámení, sice nemohou být sama o sobě rozhodující, Komise však musí být oprávněna se o taková vysvětlení opřít, pakliže jí umožňují podepřít posuzované skutečnosti, na nichž se zakládá její analýza.

(viz bod 147)

9. Komise tím, že provedla společný přezkum pozdější transakce a transakce, která je od ní neoddělitelná a která, je-li posuzována samostatně, nesplňuje kritéria významu pro celé Společenství, díky čemuž byla přezkoumána příslušným vnitrostátním orgánem na ochranu hospodářské soutěže, který ji povolil, neporušila rozdělení pravomocí mezi vnitrostátní orgány hospodářské soutěže a Komisi stanovené nařízením č. 4064/89 o kontrole spojování podniků, jelikož obě transakce uskutečňují z důvodu své jednotné povahy jedno spojení podniků s významem pro celé Společenství.

(viz body 158–161)

10. Dominantní postavení podle článku 2 nařízení č. 4064/89 o kontrole spojování podniků se týká situace, v níž jeden nebo více podniků má hospodářskou sílu, která jim umožňuje bránit zachování účinné hospodářské soutěže na relevantním trhu tím, že jim poskytuje možnost jednat do značné míry nezávisle na jejich soutěžitelích, zákaznících a nakonec i spotřebitelích.

V tomto ohledu existence značně rozsáhlých tržních podílů je velmi významná a poměr mezi tržními podíly podniku či podniků, které se podílejí na spojení, a jejich soutěžitelů, zejména těch, kteří se umísťují bezprostředně za nimi, je platným důkazem o existenci dominantního postavení. Na základě tohoto faktoru totiž lze posoudit soutěžní schopnost soutěžitelů dotčeného podniku. Krom toho zvlášť vysoký tržní podíl může být jako takový důkazem o existenci dominantního postavení především tehdy, mají-li ostatní subjekty na trhu pouze podstatně nižší podíly.

Stejně tak přítomnost soutěžitelů obecně může představovat faktor, na jehož základě by případně bylo možné zmírnit, či dokonce vyloučit dominantní postavení dotčeného subjektu pouze za předpokladu, že tito soutěžitelé mají natolik silné postavení, že mohou vytvořit opravdovou protiváhu.

A konečně neexistence značného konkurenčního tlaku může také zčásti vyplývat z diferencované povahy výrobků na relevantním trhu. Diferencovaná povaha výrobků totiž znamená, že jeden výrobek není zcela zaměnitelný za druhý, a že tedy zvýšení ceny jednoho nemá nutně za následek, že podnik, který toto zvýšení učinil, přijde o tržní podíl ve prospěch svých soutěžitelů, kteří vyrábějí druhý výrobek, jak by tomu bylo v případě naprosto zaměnitelných výrobků.

(viz body 195, 198, 201, 212–213)

11. Hmotněprávní pravidla stanovená nařízením č. 4064/89 o kontrole spojování podniků, zejména v jeho článku 2, svěřují Komisi, především pro účely hospodářského posouzení, určitou posuzovací pravomoc. Soud Společenství proto musí provádět přezkum výkonu takové pravomoci, která má pro uplatňování pravidel v oblasti spojování podniků zásadní význam, s přihlédnutím k prostoru pro uvážení vyplývajícímu z norem hospodářské povahy, které jsou součástí režimu spojování podniků.

Z toho vyplývá, že přezkum prováděný soudem Společenství, pokud se jedná o komplexní hospodářská posouzení Komise při výkonu posuzovací pravomoci, jakou jí svěřuje nařízení č. 4064/89, se musí omezovat na ověření dodržení procesních pravidel a pravidel týkajících se odůvodnění, jakož i věcné správnosti skutkových zjištění a neexistence zjevně nesprávného posouzení a zneužití pravomoci. Soudu zejména nepřísluší nahrazovat posouzení ekonomické povahy Komise svým posouzením.

(viz body 196–197)

12. Překážky vstupu na trh tvoří prvky různé povahy, zejména hospodářské, obchodní či finanční, které mohou pro možného soutěžitele zavedených podniků představovat rizika a náklady dostatečně vysoké na to, aby jej odradily od vstupu na trh v přiměřené lhůtě nebo aby jeho vstup podstatně ztížily, a tím jej připravily o schopnost vyvíjet konkurenční tlak na chování zavedených podniků.

(viz bod 219)

13. Kupní síla zákazníků určitého dodavatele může vyvážit jeho tržní sílu, jestliže jeho zákazníci mohou v přiměřené lhůtě využít věrohodných alternativních zdrojů zásobování, když se dodavatel rozhodne zvýšit své ceny nebo uplatňovat horší dodací podmínky.

V tomto ohledu rozptýlenost subjektů na dotčeném trhu a neexistence věrohodné alternativy pro zásobování pro tyto subjekty na tomto trhu jsou dvě kritéria, která nejsou nutně vyčerpávající pro potvrzení nebo vyloučení existence kupní síly schopné vyvážit hospodářskou sílu dodavatele, jsou však vysoce relevantní. Jednak kritérium míry koncentrace odběratelů na trhu totiž znamená, že jejich omezený počet jim může zajistit silnější vyjednávací pozici vůči dodavateli. A jednak kritérium existence věrohodných alternativ pro zásobování umožňuje zjistit, zda existuje vysoká pravděpodobnost, že dodavatel bude nucen omezit zvýšení cen, či od něj dokonce upustit.

(viz body 230–232)

14. Nařízení č. 4064/89 o kontrole spojování podniků nebrání tomu, aby byly podle jeho ustanovení zkoumány případné aspekty vertikální koordinace mezi společným podnikem a tím či oním z jeho zakladatelských podniků, jež jsou výsledkem spojení podniků, aniž by tím ostatně byla předjímána otázka samostatnosti společného podniku.

(viz bod 250)

15. V rámci nařízení č. 4064/89 o kontrole spojování podniků je Komise oprávněna přijmout pouze takové závazky, které mohou zajistit slučitelnost spojení se společným trhem. Jinými slovy, na základě závazků navržených dotyčnými podniky Komise musí mít možnost učinit závěr, že dotčené spojení nebude vytvářet či posilovat dominantní postavení ve smyslu čl. 2 odst. 2 tohoto nařízení.

Aby tedy mohly být takové závazky Komisí přijaty se zřetelem k vydání rozhodnutí na základě čl. 8 odst. 2 nařízení č. 4064/89, musejí být nejen úměrné problému hospodářské soutěže zjištěnému Komisí v jejím rozhodnutí, ale musejí jej též zcela vyřešit.

Nicméně oznamující strany nejsou nuceny navrhovat pouze závazky vedoucí striktně k nastolení soutěžní situace, která existovala před spojením, aby tak Komisi umožnily prohlásit toto spojení za slučitelné se společným trhem. Podle čl. 8 odst. 2 nařízení č. 4064/89 je totiž Komise oprávněna přijmout veškeré závazky účastníků spojení, které jí umožňují vydat rozhodnutí prohlašující spojení za slučitelné se společným trhem.

Ostatně v případě závazků, které jdou nad rámec nastolení soutěžní situace, která existovala před spojením, Komise nemá možnost je odmítnout a vydat buď rozhodnutí prohlašující spojení za neslučitelné se společným trhem na základě čl. 8 odst. 3 nařízení č. 4064/89, anebo rozhodnutí prohlašující spojení za slučitelné se společným trhem podle čl. 8 odst. 2 tohoto nařízení, ke kterému by však byly připojeny podmínky jednostranně stanovené Komisí směřující k nastolení stavu před spojením.

V prvním případě, tedy v případě vydání zamítavého rozhodnutí, by totiž Komise porušila ustanovení čl. 8 odst. 2 nařízení č. 4064/89, která jí ukládají vydat rozhodnutí, ve kterém prohlásí, že spojení je slučitelné se společným trhem, pokud zjistí, že po případných změnách provedených dotyčnými podniky spojení splňuje kritérium stanovené v čl. 2 odst. 2 téhož nařízení. V druhém případě, při vydání kladného rozhodnutí, k němuž budou připojeny podmínky směřující ke striktnímu nastolení předcházejícího stavu, by Komise rovněž narazila na znění čl. 8 odst. 2 druhého pododstavce nařízení č. 4064/89, který nestanoví, že by Komise mohla učinit prohlášení o slučitelnosti spojení závislé na podmínkách, které jednostranně stanoví, a to bez ohledu na závazky přijaté oznamujícími stranami.

(viz body 294, 307–311)

ROZSUDEK SOUDU (čtvrtého rozšířeného senátu)

23. února 2006( )

„Hospodářská soutěž – Kontrola spojování podniků – Články 2, 3 a 8 nařízení (EHS) č. 4064/89 − Pojem spojení – Vytvoření dominantního postavení − Povolení podmíněné splněním určitých závazků – Zásada proporcionality“

Ve věci T‑282/02,

Cementbouw Handel & Industrie BV, se sídlem v Le Cruquius (Nizozemsko), zastoupená W. Knibbelerem, O. Brouwerem a P. Kreijgerem, advokáty,

žalobkyně,

proti

Komisi Evropských společenství, původně zastoupené A. Nijenhuisem, K. Wiednerem a W. Möllsem, poté Nijenhuisem, É. Gippinim Fournierem a A. Whelanem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

žalované,

jejímž předmětem je zrušení rozhodnutí Komise 2003/756/ES ze dne 26. června 2002 v řízení podle nařízení Rady (EHS) č. 4064/89 prohlašující spojení za slučitelné se společným trhem a Dohodou o EHP (věc COMP/M.2650 − Haniel/Cementbouw/JV [CVK]) (Úř. věst. 2003, L 282, s. 1, oprava v Úř. věst. 2003, L 285, s. 52),

SOUD PRVNÍHO STUPNĚ

EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ (čtvrtý rozšířený senát),

ve složení H. Legal, předseda, P. Lindh, P. Mengozzi, I. Wiszniewska‑Białecka a V. Vadapalas, soudci,

vedoucí soudní kanceláře: K. Andová, rada,

s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 6. července 2005,

vydává tento

Rozsudek

Skutečnosti předcházející sporu

1 Podnik Franz Haniel & Cie GmbH (dále jen „Haniel“) a žalobkyně oznámily Komisi dne 24. ledna 2002 spojení v souladu s článkem 4 nařízení Rady (EHS) č. 4064/89 ze dne 21. prosince 1989 o kontrole spojování podniků (Úř. věst. L 395, s. 1, opětovně zveřejněné na základě oprav v Úř. věst. 1990, L 257, s. 13; Zvl. vyd. 08/01, s. 31), ve znění nařízení Rady (ES) č. 1310/97 ze dne 30. června 1997 (Úř. věst. L 180, s. 1; Zvl. vyd. 08/01, s. 164). Podle tohoto oznámení získaly Haniel a žalobkyně v roce 1999 společnou kontrolu ve smyslu čl. 3 odst. 1 písm. b) nařízení č. 4064/89 nad nizozemským podnikem Coöperatieve Verkoop‑ en Produktievereniging van Kalkzandsteenproducenten (dále jen „CVK“) a jeho jedenácti členskými podniky na základě smlouvy a koupě obchodních podílů vlastněných německým podnikem RAG AG (dále jen „RAG“).

2 Haniel je diversifikovaným německým holdingem, který v oblasti stavebních materiálů vyrábí a prodává materiály na stavbu zdí, jako jsou vápenopískové cihly, pórobeton a hotový beton. Haniel působí především v Německu. Pokud se jedná o Nizozemsko, Haniel zde před spojením měla podíly v několika podnicích vyrábějících vápenopískové cihly, které byly členy CVK.

3 Žalobkyně, která byla původně součástí nizozemské skupiny NBM Amstelland BV, působí v Nizozemsku na trhu stavebních materiálů a obecněji pak na stavebním a logistickém trhu a v obchodování se surovinami. V okamžiku přijetí rozhodnutí 2003/756/ES v řízení podle nařízení č. 4064/89 prohlašujícího spojení za slučitelné se společným trhem a Dohodou o EHP (věc COMP/M.2650 − Haniel/Cementbouw/JV [CVK]) (dále jen „napadené rozhodnutí“), byla žalobkyně vlastněna investiční společností CVC Capital Partners Group Ltd.

4 CVK existuje od roku 1947 a původně byla pověřena prodejem výrobků svých členských podniků, nizozemských výrobců vápenopískových cihel. V roce 1989 byla CVK transformována na družstvo podle nizozemského práva za účelem zlepšení spolupráce mezi jejími členy.

5 Před uskutečněním spojení bylo pět z jedenácti členských podniků CVK, a sice Kalkzandsteenfabriek De Hazelaar BV (dále jen „De Hazelaar“), Kalkzandsteenindustrie Loevestein BV (dále jen „Loevestein“), Steenfabriek Boudewijn BV (dále jen „Boudewijn“), Kalkzandsteenfabriek Hoogdonk BV (dále jen „Hoogdonk“) a Kalkzandsteenfabriek Rijsbergen BV (dále jen „Rijsbergen“), dceřinými společnostmi Haniel. Tři cihlárny, Kalkzandsteenfabriek Harderwijk BV (dále jen „Harderwijk“), Kalkzandsteenfabriek Roelfsema BV (dále jen „Roelfsema“) a Kalkzandsteenfabriek Bergumermeer BV (dále jen „Bergumermeer“), byly dceřinými společnostmi žalobkyně a dva výrobci, Anker Kalkzandsteenfabriek BV (dále jen „Anker“) a Vogelenzang Fabriek van Bouwmaterialen BV (dále jen „Vogelenzang“), byli dceřinými společnostmi RAG. Konečně jeden výrobce, a to podnik Van Herwaarden Hillegom BV (dále jen „Van Herwaarden“), byl vlastněn společně Haniel ([důvěrné] %)( ), žalobkyní ([důvěrné] %) a RAG ([důvěrné] %).

6 Nederlandse Mededingingsautoriteit (nizozemský orgán pro hospodářskou soutěž, dále jen „NMa“) obdržel v roce 1998 oznámení o návrhu spojení, jímž CVK zamýšlela převzít kontrolu nad svými členskými podniky. Kontrola měla být převedena uzavřením smlouvy o společném postupu a změnou stanov CVK. NMa dne 23. dubna 1998 rozhodl o zahájení takzvaného řízení „druhé fáze“. Rozhodnutím ze dne 20. října 1998 NMa ukončil řízení druhé fáze a navrhované spojení povolil.

7 Před uskutečněním tohoto spojení se RAG rozhodla prodat Haniel a žalobkyni podíly, které vlastnila v členských podnicích CVK. V březnu roku 1999 účastníci spojení ohlásili své záměry NMa. NMa jim dopisem ze dne 26. března 1999 sdělil, že uvažovaný převod není spojením ve smyslu článku 27 wet van 22 mei 1997 houdende nieuwe regels omtrent de economische mededinging (Mededingingswet) (zákona ze dne 22. května 1997, kterým se stanoví nová pravidla hospodářské soutěže) (Stb. 1997, č. 242), jestliže se spojení povolené rozhodnutím ze dne 20. října 1998 uskuteční nejpozději v okamžiku uvedeného převodu.

8 Dne 9. srpna 1999 CVK a její členské podniky uzavřely smlouvu o společném postupu uvedenou v bodě 6 výše. Stanovy CVK byly téhož dne změněny tak, aby se zohlednila ustanovení smlouvy o společném postupu (obě tyto transakce jsou dále uváděny jako „první skupina transakcí“). Rovněž téhož dne převedla RAG účasti, které vlastnila ve třech členských podnicích CVK (Anker, Vogelenzang a Van Herwaarden), na Haniel a žalobkyni (dále jen „transakce RAG“), které mimoto uzavřely smlouvu o spolupráci upravující jejich spolupráci v rámci CVK (obě tyto transakce jsou dále společně označovány jako „druhá skupina transakcí“).

9 Komise, která se o spojení uskutečněném dne 9. srpna 1999 dozvěděla u příležitosti šetření jiných dvou spojení oznámených společností Haniel (věci COMP/M.2495 – Haniel/Fels a COMP/M.2568 – Haniel/Ytong), sdělila žalobkyni a ostatním zúčastněným podnikům dopisem ze dne 22. října 2001, že spojení jí musí být oznámeno podle článku 4 nařízení č. 4064/89.

10 Jak již bylo uvedeno v bodě 1 výše, dne 24. ledna 2002 Haniel a žalobkyně oznámily spojení podle článku 4 nařízení č. 4064/89.

11 Dne 25. února 2002 přijala Komise na základě čl. 6 odst. 1 písm. c) nařízení č. 4064/89 rozhodnutí, jelikož se domnívala, že oznámené spojení vyvolává vážné pochybnosti o své slučitelnosti se společným trhem a s Dohodou o Evropském hospodářském prostoru (dále jen „Dohoda o EHP“).

12 Dne 25. dubna 2002 Komise zaslala oznámení námitek účastníkům, kteří učinili oznámení. Žalobkyně na ně odpověděla dopisem ze dne 13. května 2002.

13 Komise dne 16. května 2002 dotčené účastníky vyslechla.

14 V návaznosti na první návrh závazků předložený dne 28. května 2002, který Komise považovala za nedostačující k vyřešení zjištěného problému v oblasti hospodářské soutěže, Haniel a žalobkyně předložily dne 5. června 2002 konečné závazky.

15 Dne 26. června 2002 přijala Komise napadené rozhodnutí, v němž shledala, že oznámené spojení je slučitelné se společným trhem a s fungováním Dohody o EHP (článek 1 napadeného rozhodnutí), jestliže Haniel a žalobkyně splní v plném rozsahu závazky uvedené v bodech 27, 28, 32 až 35 a 40 přílohy k uvedenému rozhodnutí (článek 2 napadeného rozhodnutí) a dále jestliže splní v plném rozsahu ostatní závazky uvedené v příloze (článek 3 napadeného rozhodnutí). Závazky uvedené v článku 2 napadeného rozhodnutí zahrnují zejména zrušení CVK ve lhůtě [důvěrné] od vydání napadeného rozhodnutí. Napadené rozhodnutí bylo zveřejněno bez důvěrných údajů v Úředním věstníku Evropské unie ze dne 30. října 2003 (Úř. věst. L 282, s. 1, oprava v Úř. věst. L 285, s. 52).

Řízení a návrhová žádání účastníků řízení

16 Návrhem došlým kanceláři Soudu dne 11. září 2002 žalobkyně podala projednávanou žalobu na základě článku 230 ES.

17 Na základě článku 14 jednacího řádu Soudu a na návrh čtvrtého senátu Soud rozhodl po vyslechnutí účastníků řízení v souladu s článkem 51 uvedeného jednacího řádu o přidělení věci rozšířenému soudnímu kolegiu.

18 Na základě zprávy soudce zpravodaje rozhodl Soud (čtvrtý rozšířený senát) zahájit ústní část řízení a na základě organizačních procesních opatření vyzval účastníky řízení, aby písemně odpověděli na určité otázky a předložili určité dokumenty. Účastníci řízení těmto výzvám vyhověli ve stanovené lhůtě.

19 Řeči účastníků řízení a jejich odpovědi na ústní otázky Soudu byly vyslechnuty na jednání dne 6. července 2005.

20 Žalobkyně navrhuje, aby Soud:

– zrušil napadené rozhodnutí;

– uložil Komisi náhradu nákladů řízení.

21 Komise navrhuje, aby Soud:

– zamítl žalobu;

– uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.

Právní otázky

22 Na podporu své žaloby vznáší žalobkyně v podstatě tři žalobní důvody. První žalobní důvod vychází z nedostatku pravomoci Komise k posouzení dotčených transakcí na základě článku 3 nařízení č. 4064/89. Druhý žalobní důvod vychází z nesprávného posouzení, jehož se Komise měla dopustit v rozporu s článkem 2 nařízení č. 4064/89, pokud se jedná o vytvoření dominantního postavení v důsledku spojení. Konečně třetí žalobní důvod vychází z porušení článku 3 a čl. 8 odst. 2 nařízení č. 4064/89, jakož i zásady proporcionality.

1. K prvnímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z nedostatku pravomoci Komise k posouzení dotčených transakcí na základě článku 3 nařízení č. 4064/89

23 Tento žalobní důvod se dělí na tři části. První část se týká nedostatku pravomoci Komise k posouzení transakce RAG z důvodu, že nedošlo ke změně kontroly nad CVK. Druhá část se týká nedostatku pravomoci Komise kvalifikovat dvě různé transakce jako jediné spojení a neexistence spojení v projednávané věci ve smyslu článku 3 nařízení č. 4064/89. Třetí část se týká nedostatku pravomoci Komise zabývat se převzetím kontroly ze strany CVK nad jejími členskými podniky z důvodu, že je povolil NMa.

K první části prvního žalobního důvodu, týkající se nedostatku pravomoci Komise k posouzení transakce RAG z důvodu, že nedošlo ke změně kontroly CVK

Argumenty účastníků řízení

24 Žalobkyně tvrdí, že Komise nemá na základě nařízení č. 4064/89 pravomoc k posouzení transakce RAG, jelikož tato nevedla ke vzniku společné kontroly Haniel a žalobkyně nad CVK.

25 Žalobkyně zaprvé zpochybňuje tvrzení obsažené v napadeném rozhodnutí, že před transakcí RAG mohlo na shromáždění společníků CVK docházet ke změně většiny.

26 Žalobkyně na toto tvrzení nahlíží v prvé řadě s podivem, poněvadž rozhodnutí NMa ze dne 23. dubna a 20. října 1998 se o takové možnosti nijak nezmiňují.

27 Žalobkyně se dále podivuje nad tím, že napadené rozhodnutí neobsahuje žádnou analýzu k otázce, zda před transakcí RAG existovala konkrétně možnost změny většiny na shromáždění společníků CVK. Dle názoru žalobkyně nemůže Komise pouze prohlašovat, jak to učinila v napadeném rozhodnutí, že před transakcí docházelo ke změně většiny, aniž by poskytla sebemenší důkaz o neexistenci pevných společných zájmů akcionářů nebo o neexistenci stálé většiny v souladu s bodem 35 sdělení Komise o pojmu spojování podle nařízení č. 4064/89 (Úř. věst. 1998, C 66, s. 5). Podle žalobkyně se Komisi nepodařilo prokázat, že by situace před transakcí RAG byla situací „neexistující kontroly“ nad CVK. Žalobkyně přitom upřesňuje, že Komise měla prokázat neexistenci kontroly před transakcí RAG vzhledem k silným společným zájmům „akcionářů“ CVK před touto transakcí, a to zejména na základě smlouvy o společném postupu.

28 Zadruhé se žalobkyně domnívá, že údajné právo veta, které podle napadeného rozhodnutí sdílí s Haniel, neznamená společnou kontrolu nad CVK, která je nezávislým hospodářským subjektem.

29 Žalobkyně má v prvé řadě za to, že se Komise spokojila s pouhým předpokladem existence práva veta žalobkyně a Haniel v rámci rozhodovacích orgánů CVK.

30 Žalobkyně tedy předně tvrdí, že Komise ponechala bez povšimnutí záruky, které žalobkyně a Haniel poskytly NMa v rámci oznámení návrhu smlouvy o společném postupu schváleného rozhodnutím ze dne 20. října 1998. Na základě těchto záruk mělo být představenstvo CVK složeno výlučně ze zástupců členů CVK nebo z nezávislých osob a nemohl v něm zasedat žádný zástupce společností náležejících ke skupině, k níž patří mateřská společnost jednoho nebo více členů CVK. Dozorčí rada CVK pak měla být z většiny složena z nezávislých členů. Podle žalobkyně tato pravidla zaručují, že ani žalobkyně, ani Haniel nebudou moci ovlivňovat strategická obchodní rozhodnutí CVK.

31 Žalobkyně dále tvrdí, že podle nizozemského občanského zákoníku musejí rozhodovací orgány družstva, jakým je CVK, přijímat rozhodnutí pouze v zájmu podniku, a nikoli v zájmu jeho akcionářů. Podle tvrzení žalobkyně proto ani ona, ani Haniel nemohly po právní či po skutkové stránce ovlivňovat strategické obchodní rozhodnutí rozhodovacích orgánů CVK. Podle žalobkyně z toho vyplývá, že rozhodnutí ze dne 20. října 1998, jímž byly přijaty záruky nabídnuté jí samotnou a Haniel, u ní vzbudilo legitimní očekávání, přičemž Komisi příslušelo konkrétně prokázat, že Haniel a žalobkyně měly možnost vykonávat rozhodující vliv na rozhodnutí CVK.

32 Žalobkyně na druhém místě zpochybňuje závěr, k němuž Komise dospěla v bodě 19 odůvodnění napadeného rozhodnutí a podle něhož dohoda o spolupráci uzavřená mezi ní a Haniel, zavření tří členských podniků CVK vyrábějících vápenopískové cihly a některé interní dokumenty Haniel svědčí o společné kontrole žalobkyně a Haniel nad CVK. Pokud se jedná o smlouvu o spolupráci uzavřenou mezi Haniel a žalobkyní, ta naznačuje, že ustanovení citovaná v napadeném rozhodnutí se týkají pouze použití [důvěrné], o čemž se nelze automaticky domnívat, že se jedná o strategická rozhodnutí CVK. Pokud jde o zavření tří členských podniků CVK, žalobkyně připomíná, že v této souvislosti nebyla mezi ní a Haniel uzavřena žádná dohoda a že po podpisu dohody o společném postupu se právě CVK na základě vlastních obchodních analýz rozhodla přistoupit k jejich zavření. Pokud se jedná o interní dokumenty Haniel, žalobkyně uvádí, že jelikož jí bylo dovoleno se s těmito dokumenty seznámit, může tvrdit, že tyto nedokládají existenci či neexistenci společné kontroly pro účely uplatnění nařízení č. 4064/89, nýbrž líčí subjektivní zájmy Haniel, které nejsou v projednávané věci relevantní.

33 Konečně zatřetí se žalobkyně domnívá, že Komise nesplnila svou povinnost dostatečně odůvodnit napadené rozhodnutí, a to ve třech ohledech: nejprve pokud se jedná o údajnou existenci změny koalic uvnitř CVK před transakcí RAG, kdy Komise zejména neuvedla důvody, proč zaujala postoj odlišný od postoje NMa; dále pokud se jedná o důvody, pro něž se Komise domnívá, že záruky, které Haniel a žalobkyně nabídly NMa, nestačí k vyloučení možnosti společné kontroly, a konečně pokud jde o konstatování, že dohoda o spolupráci mezi Haniel a žalobkyní, zavření některých podniků vyrábějících vápenopískové cihly a interní dokumenty Haniel svědčí o společné kontrole CVK.

34 Komise na úvod připomíná, že v napadeném rozhodnutí nepovažovala transakci RAG za odlišnou operaci. Podle ní smlouva o společném postupu, to znamená převzetí kontroly CVK nad jejími členskými podniky, a transakce RAG, tedy převzetí kontroly nad CVK ze strany Haniel a žalobkyně nabytím obchodních podílů původně vlastněných RAG do kapitálu členských společností CVK, představují jedno a totéž spojení.

35 Komise s ohledem na výše uvedené nejprve odpovídá, že pokud se dva akcionáři dělí rovným dílem o hlasovací práva určitého podniku, pak jim v této situaci, popsané v bodě 20 sdělení Komise o pojmu spojování citovaného v bodě 27 výše, zpravidla vzniká právo veta, a jedná se tedy o společnou kontrolu podniku. V projednávané věci neměla před spojením právo veta ani žalobkyně, ani Haniel, ani RAG. Komise navíc zdůrazňuje, že sice není vyloučeno, že za velmi mimořádných okolností mohou menšinoví akcionáři, kteří nemají právo veta, vykonávat nad určitým podnikem fakticky společnou kontrolu, žalobkyně však ve své žalobě netvrdila, že před uskutečněním spojení existovaly mezi třemi výše uvedenými akcionáři silné společné zájmy. Komise v tomto ohledu rovněž uvádí, že snaha o takovou argumentaci, kterou žalobkyně nastínila ve své replice, podle níž tyto společné zájmy existovaly zejména s ohledem na smlouvu o společném postupu, pomíjí skutečnost, že uvedená smlouva je nedílnou součástí spojení, a pro období před 9. srpnem 1999 tedy není relevantní. Za tohoto stavu je třeba mít podle Komise za to, že oni tři akcionáři měli odlišné zájmy a že před spojením mohlo uvnitř CVK docházet ke změnám většiny.

36 Pokud se dále jedná o argument, podle nějž nebylo zohledněno rozhodnutí NMa ze dne 20. října 1998 ani záruky, které mu poskytly žalobkyně a Haniel, Komise zdůrazňuje, že NMa zkoumal jiné spojení z pohledu jiných právních norem. Spojení, které bylo oznámeno NMa, se jako takové neuskutečnilo a jiné spojení, zahrnující první a druhou skupinu transakcí, na něž se měla vztahovat oznamovací povinnost podle nařízení č. 4064/89, bylo sjednáno dne 9. srpna 1999. NMa dále posuzoval kontrolu z pohledu nizozemského práva hospodářské soutěže, kdežto Komise z pohledu ustanovení nařízení č. 4064/89. Komise tedy tvrdí, že otázka změn většiny sice nebyla pro NMa relevantní, ona sama však při použití nařízení č. 4064/89 na odlišné spojení tyto změny většiny považovala za významné, neboť se domnívala, že jestliže se tyto změny staly možnými v důsledku spojení, vylučovalo to jakoukoli předchozí společnou kontrolu nad CVK. Záruky, o nichž se žalobkyně zmiňuje, na tomto závěru nic nemění, poněvadž jejich jediným účelem je omezit osobám zastávajícím funkce u „koncových akcionářů“ CVK možnost zasedat v jejích řídících orgánech. Členové těchto orgánů jsou však jmenováni shromážděním členů CVK na návrh jejich ředitelů, kteří jsou sami jmenováni svými akcionáři. Komise proto tvrdí, že není pravděpodobné, že by členové řídících orgánů CVK jednali bez ohledu na zájmy těch, kdo v posledním stupni rozhodují o jejich jmenování či odvolání, to znamená žalobkyně a Haniel jakožto „koncoví akcionáři“.

37 Komise nadto zdůrazňuje, že ustanovení nizozemského občanského zákoníku nic nemění na závěru, že žalobkyně a Haniel vykonávají společnou kontrolu nad CVK. Podle Komise totiž v nizozemském právu sice platí, že rozhodnutí řídících orgánů podniku musejí být přijímána v zájmu tohoto podniku, avšak zájem akcionářů je vždy faktorem, který je třeba vzít v úvahu pro určení toho, co je v zájmu podniku. Komise dále uvádí, že vztahy mezi CVK a žalobkyní lze připodobnit vztahům, jaké udržuje dceřiná společnost se svou mateřskou společností; avšak vzhledem k tomu, že nizozemské právo obchodních společností ukládá dceřiným společnostem povinnost plnit pokyny mateřské společnosti, mělo by tomu tak být i v případě, kdy dva podniky, žalobkyně a Haniel, spolu kontrolují společný podnik.

38 Stejně tak Komise zpochybňuje výtky žalobkyně k bodu 19 odůvodnění napadeného rozhodnutí, podle kterého smlouva o spolupráci, zavření tří členských podniků CVK a interní dokumenty Haniel svědčí o společné kontrole žalobkyně a Haniel nad CVK. Komise v tomto ohledu připomíná, že tyto skutečnosti slouží pouze pro dokreslení existence společné kontroly, která je prokázána v bodech 13 až 17 odůvodnění napadeného rozhodnutí, což ostatně žalobkyně připustila ve své replice. Právo veta, které náleží žalobkyni i Haniel při jmenování správních orgánů CVK, je tedy samo o sobě dostačujícím důkazem jejich společné kontroly nad CVK. Komise se každopádně domnívá, že první dvě z uvedených skutečností opravdu svědčí o možnosti žalobkyně a Haniel zasahovat do činností a do strategických rozhodnutí CVK. Pokud se jedná o interní dokumenty Haniel, má Komise za to, že potvrzují její tezi, že Haniel a žalobkyně měly v úmyslu převzít společně kontrolu nad CVK.

39 Komise konečně nesouhlasí ani s tvrzeními žalobkyně, pokud se jedná o nedostatečné odůvodnění napadeného rozhodnutí.

Závěry Soudu

– Úvodní poznámky

40 Na úvod je třeba připomenout, že podle článku 3 nařízení č. 4064/89, nadepsaného „Definice spojení“,

„1. Spojení se považuje za vzniklé, jestliže:

a) dva nebo více dříve nezávislých podniků fúzuje nebo

b) jedna nebo více osob již kontrolujících nejméně jeden podnik nebo

– jeden nebo více podniků

získají buď nákupem cenných papírů nebo majetku, smluvně nebo jiným způsobem přímou nebo nepřímou kontrolu nad jedním nebo více jinými podniky, ať celými, nebo jejich částmi.

2. Vytvoření společného podniku plnícího na trvalém základě všechny funkce samostatné hospodářské jednotky je spojením ve smyslu odst. 1 [ písm.] b).

3. Pro účely tohoto nařízení se kontrola skládá z práv, smluv nebo jiných prostředků, které jednotlivě nebo společně a s ohledem na dané skutečnosti nebo právní předpisy poskytují možnost rozhodujícího vlivu v určitém podniku, zejména:

a) vlastnickými právy nebo právem užívání celého nebo části majetku podniku;

b) právy nebo smlouvami, poskytujícími rozhodující vliv na složení, hlasování nebo rozhodování orgánů podniku.

4. Kontrolu získávají osoby nebo podniky, které:

a) mají práva, která vyplývají z dotyčných smluv;

nebo

b) i když nemají práva vyplývající z těchto smluv, jsou oprávněny tato práva vykonávat.

[…]“

41 Z toho vyplývá, že spojení vznikne zejména získáním kontroly nad jedním nebo více podniky, a to buď podnikem jednajícím samostatně, anebo dvěma či více podniky jednajícími společně s tím, že převzetí kontroly musí bez ohledu na svou formu poskytovat s ohledem na dané skutečnosti nebo právní předpisy týkající se daného případu možnost rozhodujícího vlivu na činnost získaného podniku vyplývající z práv, smluv nebo jiných prostředků.

42 Jak již upřesnila Komise v bodě 19 odůvodnění svého sdělení o pojmu spojování citovaného v bodě 27 výše, který byl ve své podstatě převzat v bodě 14 odůvodnění napadeného rozhodnutí a nebyl žalobkyní zpochybněn, společná kontrola existuje tam, kde dva nebo více podniků nebo osob mají možnost vykonávat rozhodující vliv na další podnik, to znamená pravomoc zablokovat rozhodnutí, která určují strategické obchodní chování podniku. Při společné kontrole tedy může dojít k bezvýchodné situaci, plynoucí z pravomoci dvou nebo více podniků odmítnout navrhovaná strategická rozhodnutí. Z toho tedy plyne, že tito akcionáři se musí shodnout na obchodní politice společného podniku.

43 V projednávané věci provedla Komise v bodech 15 až 17 napadeného rozhodnutí následující upřesnění:

„(15) Nabytím podílů RAG, získaly Haniel a Cementbouw společnou kontrolu nad CVK. Jejich nepřímé účasti ve výši 50 % v CVK poskytují Haniel a Cementbouw možnost vykonávat na shromáždění členů (ledenvergadering) CVK právo veta. Toto právo veta vzniklo v důsledku odchodu RAG, jejíž přítomnost na shromáždění členů by umožnila změny většiny, a vyloučila by tedy možnost převzetí kontroly nad shromážděním členů ze strany akcionářů.

(16) Shromáždění členů CVK rozhoduje o složení rozhodovacích orgánů CVK, a sice představenstva (Raad van Bestuur) a dozorčí rady (Raad van Commissarissen). Stanovy a smlouva o společném postupu tento výběr omezují, protože žádný člen představenstva nesmí zároveň zastávat funkce ve společnostech akcionářů členských podniků CVK a pouze menšina členů dozorčí rady je k tomu oprávněna.

(17) Oprávnění rozhodovat o složení rozhodovacích orgánů podniků je zásadním strategickým rozhodnutím. Ve smyslu nařízení o spojování tedy právo vetovat takové rozhodnutí svému nositeli poskytuje kontrolu nad podnikem, v daném případě nad CVK. Když totiž členové těchto rozhodovacích orgánů přijímají vlastní rozhodnutí, berou v úvahu stanoviska nositelů práva veta.“

44 V bodě 19 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise rovněž uvedla:

„(19) Získání kontroly nad CVK ze strany Haniel a Cementbouw se rovněž projevuje ve smlouvě o spolupráci uzavřené těmito podniky v rámci smlouvy o společném postupu. Haniel a Cementbouw v ní upřesňují některé stránky své spolupráce v rámci CVK (bod 11 odůvodnění). Haniel a Cementbouw již před spojením podrobně jednaly o některých strategických rozhodnutích přijatých vedením CVK po uskutečnění spojení, které je předmětem projednávané věci, zejména o zavření tří z jedenácti výroben vápenopískových cihel; účastníci spojení tedy při uzavření smlouvy o společném postupu zjevně vycházeli z těchto rozhodnutí. Z dokumentů vyhotovených pro vedení skupiny Haniel pro účely přijetí interního rozhodnutí o tomto spojení obecně vyplývá, že každopádně z hlediska Haniel poskytne uzavření smlouvy o společném postupu účastníkům možnost společně kontrolovat CVK.“

45 Z výše citovaných výňatků napadeného rozhodnutí vyplývá, že Komise zjistila existenci převzetí kontroly nad CVK ze strany Haniel a žalobkyně bez ohledu na otázku vznesenou v druhé části tohoto žalobního důvodu, a sice zda v projednávané věci došlo k jednomu nebo více spojení. Přestože tedy Komise ve svých písemnostech uvádí, že se v napadeném rozhodnutí nevyjadřovala pouze k transakci RAG, nýbrž ke spojení zahrnujícímu první a druhou skupinu transakcí uvedené v bodě 8 výše, je nicméně třeba konstatovat, že pro určení převzetí společné kontroly nad CVK ze strany Haniel a žalobkyně Komise vycházela jen z druhé skupiny transakcí.

46 Je namístě upřesnit, že žalobkyně v podstatě naznačuje zaprvé to, že před uzavřením druhé skupiny transakcí a zejména před transakcí RAG existovala společná kontrola CVK, kterou vykonávali tři její akcionáři, a sice žalobkyně, Haniel a RAG, jak vyplývá z jejího tvrzení, že existovaly „silné společné zájmy mezi akcionáři CVK“ (viz bod 27 výše), a která se svou povahou shodovala s kontrolou zmiňovanou v bodech 30 až 35 výše uvedeného sdělení Komise o pojmu spojování, a Komisi vytýká, že předtím, než konstatovala „převzetí kontroly“ nad CVK ze strany Haniel a žalobkyně, neprokázala „neexistenci společných zájmů“ akcionářů CVK před uzavřením druhé skupiny transakcí. Žalobkyně zadruhé tvrdí, že záruky nabídnuté NMa v rámci oznámení návrhu první skupiny transakcí uvedené v bodě 8 výše, pokud se jedná o složení představenstva a dozorčí rady CVK, vylučují jakoukoli společnou kontrolu nad CVK, a to z důvodu neexistence práv veta Haniel a žalobkyně, pokud jde o strategická rozhodnutí podniku.

47 Následující přezkum se tedy bude v první řadě týkat tvrzení žalobkyně, podle něhož existovala společná kontrola nad CVK ze strany tří jejích akcionářů již před uzavřením druhé skupiny transakcí. Pro případ záporné odpovědi se bude Soud na druhém místě zabývat otázkou, zda druhá skupina transakcí, a zejména transakce RAG, vedla ke společnému převzetí kontroly nad CVK ze strany Haniel a žalobkyně, jak se uvádí v napadeném rozhodnutí. Konečně zatřetí Soud přezkoumá výtky žalobkyně ohledně nedostatečného odůvodnění napadeného rozhodnutí, pokud se jedná o zjištění převzetí společné kontroly nad CVK.

– K tvrzením žalobkyně o existenci společné kontroly nad CVK před uzavřením druhé skupiny transakcí

48 Je namístě podotknout, že zjištění učiněné v bodě 15 odůvodnění napadeného rozhodnutí, podle kterého by přítomnost RAG na shromáždění členů CVK umožnila změny většiny a vyloučila možnost převzetí kontroly nad členy ze strany akcionářů, nutně spočívá na výkladu údajů o rozložení základního kapitálu a odpovídajících hlasovacích práv, které jsou uvedeny v bodě 5 odůvodnění napadeného rozhodnutí.

49 Tyto údaje, které jsou uvedeny níže, představují podíly v procentních bodech vlastněné v souladu se stanovami CVK každým z jedenácti členů CVK na základním kapitálu CVK a s nimi spojená hlasovací práva.

– De Hazelaar [důvěrné] %

– Loevestein [důvěrné] %

– Boudewijn [důvěrné] %

– Hoogdonk [důvěrné] %

– Rijsbergen [důvěrné] %

– Harderwijk [důvěrné] %

– Roelfsema [důvěrné] %

– Bergumermeer [důvěrné] %

– Anker [důvěrné] %

– Vogelenzang [důvěrné] %

– Van Herwaarden [důvěrné] %

50 Je třeba připomenout, že před uzavřením druhé skupiny transakcí vlastnila Haniel prvních pět výše uvedených podniků, žalobkyně byla mateřskou společností Harderwijk, Roelfsema a Bergumermeer a RAG vlastnila Anker a Vogelenzang. Pokud se jedná o podnik Van Herwaarden, Haniel vlastnila [důvěrné] % jeho základního kapitálu, žalobkyně [důvěrné] % a RAG [důvěrné] %.

51 Z toho vyplývá, že před uzavřením druhé skupiny transakcí Haniel nepřímo vlastnila [40 až 45]( ) % základního kapitálu CVK ([důvěrné] % odpovídajících součtu podílů prvních pěti podniků + [důvěrné] % odpovídajících její účasti ve výši [důvěrné] % ve Van Herwaarden), zatímco žalobkyně vlastnila [40 až 45] % ([důvěrné] % odpovídajících součtu podílů jejích tří dceřiných společností + [důvěrné] % odpovídajících její účasti ve výši [důvěrné] % ve Van Herwaarden) a RAG vlastnila [15 až 20] % ([důvěrné] % odpovídajících součtu podílů jejích dvou dceřiných společností + [důvěrné] % odpovídajících její účasti ve výši [důvěrné] % ve Van Herwaarden).

52 S ohledem na pravidla hlasování na shromáždění členů CVK by z toho v zásadě vyplývalo, že kdyby si RAG ponechala své účasti v CVK, žádný ze tří akcionářů CVK by neměl možnost blokovat přijímání rozhodnutí tohoto shromáždění, a především pak strategických rozhodnutí CVK.

53 Toto zjištění obstojí i před tvrzením žalobkyně, že mezi akcionáři existují významné společné zájmy podobné zájmům zmíněným Komisí ve výše uvedeném sdělení o pojmu spojování, a že takto ve skutečnosti před touto transakcí existovala společná kontrola nad CVK ze strany oněch tří akcionářů.

54 Je třeba zdůraznit, že v bodě 30 výše uvedeného sdělení Komise uvedla, že i tehdy, pokud neexistují zvláštní práva veta, mohou společnou kontrolu získat dva nebo více podniků, které získají menšinový podíl v jiném podniku. Z tohoto sdělení vyplývá, že takový případ předpokládá jednání ve vzájemné shodě mezi těmito menšinovými akcionáři vyplývající buď z právně závazné smlouvy, anebo založené na faktických okolnostech. Podle sdělení může právní prostředek k zajištění společného výkonu hlasovacích práv nabývat různých forem, jako například holdingová společnost nebo dohoda, v níž se akcionáři zavážou jednat stejným způsobem (dohoda o společném postupu). Pokud se jedná o faktické okolnosti dokládající jednání ve vzájemné shodě, sdělení v bodě 32 uvádí, že velmi zřídka se může vyskytnout takový postup menšinových akcionářů, pokud mezi těmito menšinovými akcionáři existují silné společné zájmy, takže by nejednali proti sobě při výkonu svých práv ve vztahu ke společnému podniku.

55 Sdělení upřesňuje, že v případě získání menšinových podílů v již existujícím společném podniku bude faktorem určujícím společný zájem existence dřívějších spojení mezi menšinovými akcionáři nebo získání podílů jednáním ve vzájemné shodě. Dále se v něm uvádí, že v případě, kdy je založen nový společný podnik, existuje vyšší pravděpodobnost, že při získání menšinových podílů v již existující společnosti zakladatelské společnosti vědomě provádějí společnou politiku, zejména tehdy, pokud každá zakladatelská společnost přispívá ke společnému podniku způsobem, který je životně důležitý pro její činnost (například konkrétní technologií, know‑how nebo dohodami o dodávkách). V bodě 35 sdělení se konečně uvádí, že pokud neexistují silné společné zájmy uvedené výše, vylučuje možnost měnících se dohod mezi menšinovými akcionáři zpravidla převzetí společné kontroly. Pokud v procesu rozhodování neexistuje stálá většina a většina může případ od případu odpovídat různým možným kombinacím mezi menšinovými akcionáři, nelze předpokládat, že menšinoví akcionáři budou společně kontrolovat cílový podnik.

56 Žalobkyně nezpochybňuje obecné úvahy Komise o existenci společných zájmů vyjádřené v jejím výše uvedeném sdělení o pojmu spojování, tvrdí však, že v projednávané věci oni tři akcionáři měli takové zájmy ve smyslu tohoto sdělení již před uzavřením druhé skupiny transakcí.

57 Je však nutné poukázat na skutečnost, že žalobkyně ve svých písemnostech nepředkládá žádný důkaz, který by mohl její tvrzení konkrétně podepřít. Žalobkyně nanejvýš uvádí, že tyto společné zájmy se zakládají na smlouvě o společném postupu, to znamená na jedné z transakcí, které jsou součástí první skupiny transakcí. V tomto ohledu je však třeba připomenout, že smlouva o společném postupu byla nesporně uzavřena teprve 9. srpna 1999, tedy téhož dne jako druhá skupina transakcí. Proto na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, tato smlouva nemůže sloužit jako důkaz o existenci společných zájmů tří akcionářů před uzavřením druhé skupiny transakcí, na jehož základě by bylo možné určit, zda v dané době existovala možnost vykonávat rozhodující vliv na strategická rozhodnutí podniku CVK. Skutečnost, že návrh smlouvy o společném postupu byl oznámen NMa, na tomto tvrzení nic nemění, protože možnost žalobkyně a Haniel vykonávat rozhodující vliv na strategická rozhodnutí CVK vyplývající z uvedené smlouvy reálně neexistovala před uzavřením druhé skupiny transakcí.

58 Je totiž třeba podotknout, že rozhodující vliv ve smyslu čl. 3 odst. 3 nařízení č. 4064/89 sice může existovat, aniž by byl vykonán, aby však bylo možné hovořit o kontrole ve smyslu článku 3 nařízení, musí možnost vykonávat tento vliv reálně existovat. Pouhá skutečnost, že návrh smlouvy o společném postupu byl oznámen NMa, nedokazuje, že by oni tři akcionáři tímto oznámením získali možnost vykonávat rozhodující vliv na CVK před uzavřením druhé skupiny transakcí.

59 Z toho na rozdíl od tvrzení žalobkyně vyplývá, že Komisi nelze v projednávaném případě vytýkat, že neprokázala neexistenci významných společných zájmů menšinových akcionářů společného podniku CVK před uzavřením druhé skupiny transakcí, neboť žalobkyně nedokázala ani před Soudem označit důkazní materiály, na nichž měly údajné společné zájmy spočívat.

60 Tvrzení žalobkyně, že se rozhodnutí NMa ze dne 23. dubna a 20. října 1998 nezmiňovala o možnosti změny koalic mezi akcionáři a že v nich byla CVK považována za samostatný hospodářský subjekt, je navíc nerelevantní.

61 I kdyby totiž mohla být rozhodnutí NMa vůči Komisi namítána, je třeba konstatovat, že NMa se v těchto rozhodnutích vyslovil k otázce, zda navrhované spojení, které bylo součástí smlouvy o společném postupu, představovalo spojení ve smyslu nizozemského zákona. NMa tedy nebyl žádán, aby se vyslovil ke druhé skupině transakcí, o níž v okamžiku přijetí výše uvedených rozhodnutí ani nevěděl. NMa každopádně nehovoří o změnách koalic a rovněž tak ve svém konečném rozhodnutí ze dne 20. října 1998 neuvádí, že existovala společná kontrola nad CVK ze strany tří akcionářů před uzavřením druhé skupiny transakcí, jak tvrdí žalobkyně v této části žalobního důvodu.

62 Žalobkyně se dále mýlí v chápání pojmu samostatného hospodářského subjektu. Skutečnost, že společný podnik může být plně funkčním podnikem, tedy z funkčního hlediska hospodářsky samostatný, neznamená, že by byl samostatný při přijímání svých strategických rozhodnutí. Opačný závěr by vedl k situaci, že by nad „společným podnikem“ nikdy neexistovala společná kontrola, protože takový podnik by byl hospodářsky samostatný. Tak tomu však není, což dokládá podmínka stanovená v čl. 3 odst. 2 nařízení č. 4064/89, při jejímž splnění se vytvoření společného podniku, tedy kontrolovaného dvěma nebo více podniky, považuje za vznik spojení, a sice že tento podnik musí „pln[it] na trvalém základě všechny funkce samostatné hospodářské jednotky“.

63 Proto na základě údajů uvedených v napadeném rozhodnutí a spisových materiálů, které byly dostupné v okamžiku přijetí tohoto rozhodnutí, žalobkyně neprokázala existenci společné kontroly nad CVK ze strany tří jejích akcionářů před uzavřením druhé skupiny transakcí, jejíž existenci Komise údajně neprávem ponechala bez povšimnutí.

64 Proto je třeba ověřit, zda uzavření druhé skupiny transakcí vedlo k převzetí kontroly ze strany Haniel a žalobkyně nad CVK tím, že jim poskytlo právo veta k jejím strategickým rozhodnutím.

– K převzetí společné kontroly nad CVK ze strany Haniel a žalobkyně při uzavření druhé skupiny transakcí

65 V prvé řadě je nesporné, že Haniel a žalobkyně prostřednictvím transakce RAG převzaly společnou kontrolu nad třemi podniky, Anker, Vogelenzang a Van Herwaarden, které byly všechny členy CVK. Tato operace spočívající v odkupu dvou výlučných podílů a jednoho menšinového podílu RAG v těchto podnicích představuje sama o sobě spojení. Smlouva o převodu mimoto zahrnuje omezující ustanovení, jimiž se typicky vyznačuje spojování podniků, jako je například ustanovení o zákazu konkurence, k němuž se RAG zavazuje v souvislosti se všemi podniky z její skupiny na nizozemském trhu výroby materiálů na výstavbu nosných zdí.

66 Dále je třeba podotknout, že vzhledem k rozdělení základního kapitálu CVK mezi její členy, o němž se hovoří v bodě 5 odůvodnění napadeného rozhodnutí, Haniel a žalobkyně nepřímo nabyly každá 50 % základního kapitálu CVK, když každá z nich získala [důvěrné] % obchodních podílů Anker a Vogelenzang, a když se dále dohodly na tom, že žalobkyně odkoupí [důvěrné] %, které RAG vlastnila na základním kapitálu Van Herwaarden.

67 Shodný podíl na základním kapitálu CVK a na hlasovacích právech, která jsou s tím spojena, v zásadě umožňuje každému z akcionářů blokovat strategická rozhodnutí společného podniku, jako například rozhodnutí o jmenování rozhodovacích orgánů společného podniku, jimiž jsou představenstvo a dozorčí rada. Aby tedy při přijímání strategických rozhodnutí společného podniku nedošlo k zablokování, jsou akcionáři povinni soustavně spolupracovat.

68 Žalobkyně v tomto ohledu zaprvé uvádí, že záruky, které byly poskytnuty NMa, pokud se jedná o složení rozhodovacích orgánů CVK, vylučují právo veta každého z akcionářů ve vztahu k těmto rozhodnutím. Žalobkyně se zadruhé domnívá, že nizozemský občanský zákoník ukládá rozhodovacím orgánům CVK povinnost přijímat svá rozhodnutí pouze v zájmu CVK, a nikoli v zájmu akcionářů. Zatřetí zpochybňuje posouzení Komise, podle nějž smlouva o spolupráci, kterou žalobkyně uzavřela s Haniel, jakož i ostatní příklady uvedené v bodě 19 odůvodnění napadeného rozhodnutí svědčí o existenci společné kontroly nad CVK.

69 Tyto argumenty však nemohou obstát.

70 Pokud se jedná o první tvrzení, je zapotřebí zdůraznit, že v souladu s články 9 a 12 stanov CVK, v platném znění, které byly přijaty dne 9. srpna 1999, je každý člen představenstva a dozorčí rady volen shromážděním členů. V souladu se zárukami poskytnutými NMa upravují stanovy jistá omezení, pokud jde o osoby, které mohou zasedat v rozhodovacích orgánech. Pokud se tedy jedná o představenstvo, čl. 9 odst. 1 stanov předpokládá, že tento orgán bude složen pouze ze zástupců členů CVK nebo z nezávislých osob a nebude v něm zasedat žádný zástupce skupin společností, k nimž patří mateřská společnost jednoho či více členů CVK. Pokud jde o dozorčí radu, čl. 12 odst. 2 stanov uvádí, že většina členů tohoto orgánu, včetně jejího předsedy, je volena ze zástupců členů nebo z nezávislých osob, přičemž menšina členů může být tvořena zástupci skupin společností, k nimž patří mateřská společnost jednoho či více členských podniků CVK.

71 Ovšem vzhledem k tomu, že se tento typ omezení týká pouze výběru osob, které zasedají v rozhodovacích orgánech CVK, nelze vyloučit možnost, že akcionáři členů CVK budou na CVK vykonávat rozhodující vliv.

72 Zajisté je nutné připustit, že akcionáři členů CVK nejsou přímými držiteli hlasovacích práv na shromáždění CVK, která vykonávají sami členové. Nicméně je třeba připomenout, že čl. 3 odst. 1 písm. b) nařízení č. 4064/89 upřesňuje, že jedna nebo více osob může získat „přímou či nepřímou“ kontrolu, zatímco čl. 3 odst. 4 písm. b) téhož nařízení připouští, že kontrolu mohou vykonávat také osoby, které i když nemají práva vyplývající z těchto smluv, jsou oprávněny tato práva vykonávat. Jelikož se obchodní společnosti za všech okolností řídí rozhodnutími svých jediných akcionářů, většinových akcionářů nebo akcionářů vykonávajících společnou kontrolu nad společností a jelikož jsou dále v projednávané věci všechny členské společnosti CVK dceřinými společnostmi vlastněnými buď výlučně nebo společně žalobkyní a Haniel, pak z toho nutně vyplývá, že jmenování do rozhodovacích orgánů CVK předpokládá souhlas obou akcionářů. V opačném případě nebudou moci členové jmenovat rozhodovací orgány CVK a společný podnik nebude moci fungovat.

73 Skutečnost, že zástupci mateřských společností nesmějí zasedat v představenstvu CVK nebo že smí tvořit pouze menšinu v dozorčí radě tohoto podniku, nemění nic na tom, že o složení rozhodovacích orgánů rozhodují členové CVK a prostřednictvím těchto členů také oba akcionáři.

74 Krom toho je třeba poznamenat, že pokud se jedná o složení obou rozhodovacích orgánů CVK, není vyloučeno, že všechny osoby zasedající v těchto orgánech budou rovněž zastávat funkce v rozhodovacích orgánech členských podniků CVK, jak to dovolují alternativní ustanovení článků 9 a 12 stanov CVK, podle kterých budou rozhodovací orgány CVK „složeny pouze z členů CVK nebo z nezávislých osob“. V takovém případě však budou tito zástupci do svých funkcí v členských podnicích CVK nutně jmenováni akcionáři členů CVK a při výkonu svých funkcí v rozhodovacích orgánech CVK budou muset nutně brát ohled na stanovisko těchto akcionářů.

75 Za tohoto stavu žalobkyně neuvedla žádnou skutečnost, na jejímž základě by bylo možné zpochybnit závěr Komise, podle kterého nelze úplně vyloučit možnost výkonu rozhodujícího vlivu na CVK ze strany Haniel a žalobkyně po uzavření druhé skupiny transakcí.

76 Žalobkyně krom toho nemůže vůči Komisi namítat údajné legitimní očekávání opírající se o výklad pojmu kontroly, jak jej provedl NMa na základě nizozemského zákona o hospodářské soutěži.

77 V tomto ohledu je třeba připomenout, že právo dožadovat se ochrany legitimního očekávání předpokládá současné splnění tří podmínek. Zaprvé musely být zúčastněné osobě poskytnuty správou Společenství přesná, nepodmíněná a shodující se ujištění, vyplývající z oprávněných a spolehlivých zdrojů. Zadruhé tato ujištění musejí být takové povahy, že vyvolají legitimní očekávání u toho, komu jsou určeny. Zatřetí poskytnutá ujištění musejí být v souladu s použitelnými normami (viz rozsudek Soudu ze dne 30. června 2005, Branco v. Komise, T‑347/03, Sb. rozh. s. II‑2555, bod 102, a citovaná judikatura).

78 V projednávané věci stačí poznamenat, že žalobkyně od správy Společenství neobdržela žádné přesné ujištění v tom smyslu, že by Komise, byla‑li by oprávněna takto se zavazovat, posoudila pojem kontroly podle nařízení č. 4064/89 totožným způsobem, jako to učinil NMa v rozhodnutí ze dne 20. října 1998 na základě nizozemského zákona o hospodářské soutěži. Žalobkyně krom toho neobdržela přesná ujištění ani od NMa, a zejména ne v dopise ze dne 26. března 1999 citovaném v bodě 7 výše, s nimiž by Komise vyslovila souhlas a na jejichž základě by pak po uzavření druhé skupiny transakcí zaujala stanovisko shodné se stanoviskem obsaženým v tomto dopise. Každopádně i kdyby žalobkyně taková ujištění obdržela, nemohly by u ní vzbudit důvodnou naději, neboť v souladu s výše uvedenou úvahou tato ujištění nespočívají na posouzení slučitelném s článkem 3 nařízení č. 4064/89.

79 Ani druhý argument, který se týká použití nizozemského občanského zákoníku, není přesvědčivý. Podle tvrzení žalobkyně sice nizozemský občanský zákoník stanoví, že rozhodnutí družstva musejí být přijímána v jeho zájmu, pravomoc k přijímání těchto rozhodnutí mají nicméně osoby, které v tomto družstvu přímo či nepřímo vykonávají hlasovací práva. Argumenty žalobkyně založené na ustanoveních nizozemského občanského zákoníku proto nemohou vést ke zpochybnění existence rozhodujícího vlivu Haniel a žalobkyně na CVK po uzavření druhé skupiny transakcí.

80 Pokud se konečně jedná o třetí tvrzení, sama žalobkyně ve své replice připouští, že smlouva o spolupráci, kterou uzavřela s Haniel, zavření tří členských podniků CVK a některé interní dokumenty Haniel, na něž odkazuje bod 19 odůvodnění napadeného rozhodnutí, neztělesňují podstatu právního odůvodnění napadeného rozhodnutí, pokud jde o společnou kontrolu nad CVK, neboť to se soustřeďuje na existenci práv veta ve prospěch Haniel a žalobkyně, nýbrž pouze slouží k jeho dokreslení. Proto i kdyby tyto příklady shodně s tvrzením žalobkyně neprokazovaly výkon rozhodujícího vlivu na CVK, jehož možnost vyplývá z existence práv veta, která byla konstatována v bodech 13 až 17 odůvodnění napadeného rozhodnutí a posouzena výše, a i kdyby tedy bylo napadené rozhodnutí stiženo nesprávným posouzením ve vztahu k těmto příkladmo uvedeným skutečnostem, přesto by to nemohlo vést ke zrušení napadeného rozhodnutí, neboť možnost rozhodujícího vlivu na CVK je v zásadě nadále platná.

81 Soud jen pro úplnost podotýká, že zavření tří členských podniků CVK (Boudewijn, Bergumermeer a Vogelenzang) umožňuje dostatečně vykreslit převzetí kontroly nad CVK ze strany Haniel a žalobkyně, přičemž ani žalobkyně vážně nezpochybňuje skutečnost, že se jedná o strategické rozhodnutí.

82 Pokud se totiž konkrétněji jedná o podnik Vogelenzang, který byl před transakcí RAG dceřinou společností RAG, ani Haniel, ani žalobkyně nemohla po uzavření druhé skupiny transakcí samostatně rozhodnout o zavření tohoto podniku, jehož obchodní podíly vlastní rovným dílem oba jeho akcionáři. Žalobkyni se krom toho v průběhu celého řízení před Soudem nepodařilo doložit tvrzení, že o zavření tohoto podniku rozhodla CVK na základě vlastní obchodní politiky. Z toho vyplývá, že pouze Haniel a žalobkyně mohly rozhodnout o zavření podniku Vogelenzang.

83 Pro všechny tyto důvody je nutno konstatovat, že se Komise právem domnívala, že uzavřením druhé skupiny transakcí Haniel a žalobkyně převzaly společnou kontrolu nad CVK ve smyslu článku 3 nařízení č. 4064/89.

– K tvrzenému nedostatku odůvodnění

84 Žalobkyně uplatňuje tři výtky k nedostatečnému odůvodnění napadeného rozhodnutí, pokud jde o zjištěné převzetí společné kontroly nad CVK ze strany Haniel a žalobkyně (viz bod 33 výše).

85 Je třeba připomenout, že v souladu s ustálenou judikaturou dosah povinnosti odůvodnění závisí na povaze dotčeného aktu a kontextu, v němž byl přijat. Z odůvodnění musí jasně a jednoznačně vyplývat úvahy orgánu tak, aby jednak poskytlo zúčastněným osobám dostatečné údaje k ověření, zda je akt opodstatněný nebo zda je případně stižen vadou, pro niž lze napadnout jeho platnost, a jednak aby soud Společenství mohl vykonávat svůj přezkum legality (viz rozsudek Soudu ze dne 20. listopadu 2002, Lagardère a Canal+ v. Komise, T‑251/00, Recueil, s. II‑4825, bod 155, a citovaná judikatura).

86 Navzdory implicitnímu odůvodnění napadeného rozhodnutí, pokud jde o neexistenci společné kontroly nad CVK ze strany tří akcionářů před uzavřením druhé skupiny transakcí, zejména pak transakce RAG, bylo možno v projednávané věci napadené rozhodnutí chápat s ohledem na celkové souvislosti, v nichž bylo přijato, a zejména na základě údajů uvedených v bodě 5 odůvodnění napadeného rozhodnutí, stanov CVK a smluv uzavřených dne 9. srpna 1999. Jak je patrné z výše učiněné analýzy, odůvodnění napadeného rozhodnutí v této souvislosti rovněž nebrání Soudu v provedení přezkumu legality.

87 Žalobkyně rovněž tak nemůže Komisi vytýkat, že nedostatečně vysvětlila důvody, na jejichž základě se domnívala, že ujištění poskytnutá NMa nejsou dostatečná. Z bodů 25 a 27 odůvodnění napadeného rozhodnutí totiž vyplývá, že Komise uvedla důvody, pro něž nemohla rozšířit výklad pojmu kontroly tak, jak jej chápal NMa zejména v rozhodnutí ze dne 20. října 1998 na základě nizozemských právních předpisů o hospodářské soutěži, na výklad čl. 3 odst. 3 nařízení č. 4064/89, který spadá do pravomoci Komise, s výhradou přezkumu provedeného soudem Společenství. Tato vysvětlení byla jako taková dostačující. V této otázce rovněž nic nebrání přezkumu legality, jak to ukazují předchozí úvahy.

88 Stejný závěr se nabízí, pokud se jedná o příklady poukazující na existenci společné kontroly, které jsou uvedeny v bodě 19 odůvodnění napadeného rozhodnutí. Ačkoli je odůvodnění napadeného rozhodnutí v tomto bodě stručné, žalobkyně byla plně schopna pochopit důvody, které přivedly Komisi k domněnce, že tyto skutečnosti mohou být projevem existence společné kontroly nad CVK ze strany žalobkyně a Haniel, a aniž by navíc cokoli bránilo provedení soudního přezkumu.

89 Za těchto podmínek musejí být výtky týkající se nedostatku odůvodnění napadeného rozhodnutí odmítnuty.

90 Proto musí být zamítnuta také první část prvního žalobního důvodu.

K druhé části prvního žalobního důvodu, týkající se nedostatku pravomoci Komise kvalifikovat dvě různé transakce jako jediné spojení a neexistence spojení v projednávané věci ve smyslu článku 3 nařízení č. 4064/89

Argumenty účastníků řízení

91 Žalobkyně Komisi zaprvé vytýká, že v napadeném rozhodnutí dospěla k názoru, že jednak převzetí kontroly ze strany CVK nad jejími členskými podniky uzavřením smlouvy o společném postupu, a jednak transakce RAG představují jedno a totéž spojení, protože jsou z časového a ekonomického hlediska na sobě navzájem závislé. Podle písemností žalobkyně však nařízení č. 4064/89 Komisi nesvěřuje žádnou obecnou pravomoc rozhodnout, že dvě různé transakce musejí být považovány za jediné spojení.

92 Žalobkyně v tomto ohledu uvádí, že o takové situaci se zmiňuje pouze čl. 5 odst. 2 druhý pododstavec nařízení č. 4064/89, který Komisi dovoluje za určitých podmínek považovat dva nebo více úkonů za jedno a totéž spojení pro účely výpočtu výše obratu dotyčných podniků, které získaly podíly v jednom či více podnicích. Žalobkyně ovšem zdůrazňuje, že toto ustanovení není v projednávané věci relevantní. Účelem čl. 5 odst. 2 druhého pododstavce nařízení č. 4064/89 je zamezit tomu, aby podniky obcházely použití uvedeného nařízení umělým štěpením jedné operace na více úkonů tak, aby daná operace nedosáhla limitů obratu stanovených tímto nařízením. V projednávané věci však napadené rozhodnutí neobsahuje žádný důkaz o tom, že se žalobkyně nebo Haniel snažily obejít použití nařízení č. 4064/89. Žalobkyně dále uvádí, že v bodě 23 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise dospěla k závěru, že čl. 5 odst. 2 druhý pododstavec nařízení č. 4064/89 není na projednávanou věc přímo použitelný. Žalobkyně každopádně tvrdí, že sama Komise uznala současné meze působnosti nařízení č. 4064/89 v Zelené knize o přezkoumání nařízení č. 4064/89 [KOM (2001) 745 konečné] a v návrhu nařízení Rady o kontrole spojování podniků (Úř. věst. 2003, C 20, s. 4), předloženém Komisí, jehož účelem byla změna tohoto nařízení.

93 Žalobkyně zadruhé zdůrazňuje, že i kdyby nařízení č. 4064/89 svěřovalo Komisi pravomoc kvalifikovat více transakcí jako jediné spojení, Komise dostatečně nedoložila své posouzení, že v projednávané věci jsou obě dotčené skupiny transakcí na sobě vzájemně závislé, takže je třeba je pokládat za jediné spojení.

94 Skutečnost, že první i druhá skupina transakcí byly uzavřeny téhož dne, a to 9. srpna 1999, a před tímtéž notářem, není podle žalobkyně z hlediska jejich vzájemné závislosti nijak zvlášť významná. Žalobkyně v této souvislosti zdůrazňuje, že již sdělila Komisi, že jak sloučení zisků a ztrát v rámci CVK, zahrnující několik technických a obchodních operací značného rozsahu, tak různé ekologické studie zpozdily uzavření smlouvy o společném postupu až do 9. srpna 1999.

95 Žalobkyně navíc zpochybňuje posouzení Komise, podle nějž bylo uzavření smlouvy o společném postupu podmíněno uskutečněním druhé skupiny transakcí, konkrétněji transakce RAG. V tomto ohledu žalobkyně nejprve připomíná, že smlouva o společném postupu byla dne 26. února 1998 oznámena NMa, což znamená, že záměr uzavřít tuto smlouvu byl dostatečně přesný a že prodej obchodních podílů RAG v členských podnicích CVK jí nebyl tou dobou znám, a není tudíž relevantní, pokud jde o vzájemnou závislost obou transakcí. Žalobkyně dále zdůrazňuje, že neexistuje žádné závazné smluvní ujednání či jiná dohoda, která by obě transakce spojovala. Žalobkyně konečně uplatňuje, že názor Haniel, podle kterého mezi transakcemi existuje vzájemná závislost, je rovněž třeba pokládat za nerelevantní, jelikož Komise musí při posouzení takové vzájemné závislosti vycházet ze skutkových okolností, a nikoli ze subjektivních hodnocení jednoho z účastníků a jelikož s ohledem na souvislosti projednávané věci mohla mít Haniel zájem na zrušení CVK, které bylo v napadeném rozhodnutí požadováno. Podle žalobkyně tedy existují dvě různá spojení.

96 Pokud se zaprvé jedná o argument týkající se obecné pravomoci Komise považovat několik transakcí za jedno jediné spojení, Komise argumentuje, že článek 3 nařízení č. 4064/89, který se týká pojmu spojení, nevylučuje, že spojení může zahrnovat více než jednu transakci. V závislosti na hospodářské realitě totiž může spojení spočívat v jedné či více transakcích. Komise uvádí, že v její vlastní rozhodovací praxi lze nalézt několik příkladů v tomto smyslu.

97 Komise navíc tvrdí, že odkaz žalobkyně na čl. 5 odst. 2 druhý pododstavec nařízení č. 4064/89 není relevantní. Toto ustanovení se týká toliko výpočtu obratu s cílem určit, zda se jedná o spojení mající význam pro celé Společenství či nikoli, a jeho účelem je zamezit podnikům, aby použití nařízení č. 4064/89 obcházely štěpením svých transakcí na několik různých spojení, která by se uskutečnila během období dvou let a z nichž by žádné zvlášť nedosahovalo stanovených limitů obratu. Na pojem spojení se naproti tomu vztahuje článek 3 nařízení č. 4064/89.

98 Komise rovněž zpochybňuje poukaz žalobkyně na výše uvedenou Zelenou knihu a na návrh Komise na změnu nařízení č. 4064/89. Podle Komise sice Zelená kniha navrhla rozšíření pravomoci Komise na některé zvláštní typy transakcí, potvrdila však obecnou a širokou definici pojmu spojení, kdežto účelem návrhu Komise bylo pouze objasnit stávající rozhodovací praxi.

99 Komise zadruhé nesouhlasí s výtkou žalobkyně, že dostatečně neprokázala vzájemnou závislost mezi oběma dotčenými hlavními transakcemi.

100 Závěr o existenci takové vzájemné závislosti lze podle Komise učinit na základě tří společně uvažovaných skutečností, jak to bylo prokázáno v bodech 20 až 22 odůvodnění napadeného rozhodnutí.

Závěry Soudu

101 Žalobkyně, která svůj postoj na jednání poněkud poupravila, v rámci této části žalobního důvodu zaprvé zpochybňuje obecnou pravomoc Komise kvalifikovat několik transakcí jako jediné spojení na základě článku 3 nařízení č. 4064/89. Zadruhé má žalobkyně za to, že posouzení Komise, podle kterého jsou transakce uzavřené dne 9. srpna 1999 na sobě navzájem závislé a z hlediska ekonomického představují jeden celek, je nesprávné.

– K možnosti Komise kvalifikovat několik transakcí jako jediné spojení na základě článku 3 nařízení č. 4064/89

102 Podle čl. 3 odst. 1 nařízení č. 4064/89 se spojení považuje za vzniklé, jestliže dva nebo více dříve nezávislých podniků fúzuje [čl. 3 odst. 1 písm. a) nařízení č. 4064/89], nebo jedna nebo více osob již kontrolujících nejméně jeden podnik nebo jeden nebo více podniků získají buď nákupem cenných papírů nebo majetku, smluvně nebo jiným způsobem přímou nebo nepřímou kontrolu nad jedním nebo více jinými podniky, ať celými, nebo jejich částmi [čl. 3 odst. 1 písm. b) nařízení č. 4064/89].

103 Zatímco čl. 3 odst. 1 písm. a) nařízení č. 4064/89 považuje za spojení poměrně jednoduchý a zjistitelný jev, a sice fúzi dvou nebo více dříve nezávislých podniků, totéž ustanovení v písm. b) má zahrnovat všechny další situace, kdy jeden nebo více podniků získají kontrolu nad jedním nebo více jinými podniky, ať celými, nebo jejich částmi.

104 Tato obecná a účelová definice spojení, kde výsledkem je kontrola jednoho nebo více podniků, znamená, že není významné, zda k nepřímému či přímému získání této kontroly došlo v rámci jedné, dvou či více etap prostřednictvím jedné, dvou či více transakcí, pokud dosažený výsledek představuje jedno spojení.

105 Rovněž není významné, zda účastníci spojení při oznamování spojení Komisi předpokládají uzavřít dvě nebo více transakcí anebo zda je uzavřeli již před oznámením. Komisi v každém případě přísluší posoudit, zda tyto transakce mají jednotnou povahu, a představují tedy jedno spojení ve smyslu článku 3 nařízení č. 4064/89.

106 Účelem takového postupu je zjistit v závislosti na skutkovém a právním stavu každého jednotlivého případu a ve snaze o odhalení hospodářské reality, která stojí na pozadí těchto operací, ekonomický cíl, který účastníci spojení sledují, a v případě několika právně odlišných transakcí posoudit, zda měly dotyčné podniky v úmyslu uzavřít každou transakci zvlášť, nebo zda naopak každá transakce představuje pouze součást komplexnější operace, bez níž by ji účastníci spojení nebyli uzavřeli.

107 Jinak řečeno, pro určení jednotné povahy dotčených transakcí je nutné posoudit v rámci každého případu, zda jsou tyto transakce na sobě navzájem závislé tak, že jedna z nich by se bez druhé neuskutečnila.

108 Tento postup jednak poskytuje podnikům, které oznamují spojení, právní jistotu pro veškeré transakce, jimiž se toto spojení uskutečňuje, a jednak umožňuje Komisi provést účinnou kontrolu těch spojení, která by mohla značně narušovat účinnou hospodářskou soutěž na společném trhu nebo na jeho podstatné části. Tyto dva účely ostatně představují hlavní cíl nařízení č. 4064/89 (rozsudek Soudu ze dne 27. listopadu 1997, Kaysersberg v. Komise, T‑290/94, Recueil, s. II‑2137, bod 109; usnesení předsedy Soudu ze dne 2. prosince 1994, Union Carbide v. Komise, T‑322/94 R, Recueil, s. II‑1159, bod 36; viz rovněž v tomto směru rozsudek Soudu ze dne 24. března 1994, Air France v. Komise, T‑3/93, Recueil, s. II‑121, bod 48).

109 Z toho vyplývá, že spojení ve smyslu čl. 3 odst. 1 nařízení č. 4064/89 může vzniknout i v případě několika formálně odlišných právních transakcí, jestliže jsou tyto transakce na sobě navzájem závislé, takže by se jedny bez druhých neuskutečnily, a je‑li jejich výsledkem svěřit jednomu nebo více podnikům přímou či nepřímou hospodářskou kontrolu nad činností jednoho či více dalších podniků.

110 Jednotlivé argumenty uplatněné žalobkyní nemohou toto posouzení zpochybnit.

111 Co se týče tvrzení založeného na čl. 5 odst. 2 druhém pododstavci nařízení č. 4064/89, který nedává Komisi pravomoc kvalifikovat dvě nebo více transakcí jako jedno spojení ve smyslu čl. 3 nařízení č. 4064/89, protože podle žalobkyně prvně uvedené ustanovení jako jediné výslovně hovoří o více transakcích a protože Komise toto ustanovení považovala za nepoužitelné na projednávaný případ, je nutné je odmítnout jako neopodstatněné.

112 Nutno připomenout, že článek 5 nařízení č. 4064/89, nadepsaný „Výpočet obratu“, stanoví:

„1. Celkový obrat ve smyslu čl. 1 odst. 2 se skládá z částek nabytých dotyčnými podniky v předchozím finančním roce z prodeje výrobků a poskytování služeb spadajících do rámce běžných činností těchto podniků, po odečtení rabatu a daně z přidané hodnoty a jiných daní přímo spojených s obratem. Celkový obrat daného podniku nezahrnuje prodej výrobků nebo poskytování služeb mezi podniky uvedenými v odstavci 4.

[…]

2. Pokud spojení sestává z nabytí částí jednoho nebo více podniků, bez ohledu na to, zda mají právní subjektivitu či ne, bere se v úvahu jako odchylka od odstavce 1, pokud jde o prodávajícího nebo prodávající, pouze obrat těch částí, jež jsou předmětem prodeje.

Avšak dva nebo více úkonů ve smyslu prvního pododstavce, k nimž dojde během dvou let mezi stejnými osobami nebo podniky, se považuje za jedno a totéž spojení, jež vzniklo v den, kdy došlo k poslednímu úkonu.

[…]“

113 Již ze samotného znění tohoto ustanovení vyplývá, že upravuje jinou otázku než článek 3 nařízení č. 4064/89.

114 Článek 3 nařízení č. 4064/89 definuje podmínky existence „spojení“ a pouze obecně a věcně vymezuje, co je třeba rozumět „spojením“, neupravuje však otázku pravomoci Komise ve vztahu ke spojením (viz v tomto smyslu rozsudek Soudu ze dne 15. prosince 1999, Kesko v. Komise, T‑22/97, Recueil, s. II‑3775, bod 138). Ze spojení odpovídajících definici obsažené v článku 3 nařízení č. 4064/89 spadají do výlučné pravomoci Komise pouze takzvaná spojení „mající význam pro celé Společenství“ definovaná v článku 1 uvedeného nařízení, jestliže toto nařízení nestanoví jinak. Nelze tedy říci, že se výlučná pravomoc Komise vztahuje nutně na určité spojení jen proto, že takové spojení vyhovuje definici obsažené v článku 3 nařízení č. 4064/89; k tomu je ještě zapotřebí, aby daná transakce měla „význam pro celé Společenství“.

115 Z článku 1 nařízení č. 4064/89 vyplývá, že záměrem zákonodárce Společenství bylo, aby Komise v rámci úkolů, které jsou jí svěřeny v oblasti spojování podniků, zasáhla teprve a pouze tehdy, až plánovaná nebo již uskutečněná operace dosáhne jistého hospodářského a zeměpisného rozsahu, to znamená „významu pro celé Společenství“. Z celkového uspořádání článku 5 nařízení č. 4064/89 mimoto vyplývá, že zákonodárce Společenství měl v úmyslu upřesnit rozsah působnosti tohoto nařízení zejména tím, že definoval obrat účastníků spojení, který musí být vzat v úvahu pro účely určení jeho „významu pro celé Společenství“ ve smyslu článku 1 nařízení č. 4064/89.

116 Z čl. 5 odst. 2 nařízení č. 4064/89 tedy vyplývá, že v případě nabytí částí podniku se pro posouzení rozsahu dotčené operace bere v úvahu pouze obrat vztahující se k těmto skutečně nabytým částem podniku (rozsudek Air France v. Komise, bod 108 výše, bod 103).

117 Toto posuzování zahrnuje také výklad druhého pododstavce čl. 5 odst. 2 nařízení č. 4064/89, takže pokud nabytí částí jednoho nebo více podniků probíhá ve více transakcích během období dvou let mezi stejnými osobami nebo podniky, musí se obrat vztahovat k těmto nabytým částem posuzovaným společně.

118 Důvodem, proč byl vložen druhý pododstavec čl. 5 odst. 2 nařízení č. 4064/89, v jehož analýze se ostatně účastníci spojení v projednávaném sporu shodují, je zamezit, aby stejné podniky nebo stejné osoby uměle štěpily jednu operaci na více dílčích převodů majetku, rozprostřených v čase, a vyhýbaly se tak limitům stanoveným nařízením č. 4064/89, které vymezují pravomoc Komise na základě tohoto nařízení.

119 Skutečnost, že čl. 5 odst. 2 druhý pododstavec nařízení č. 4064/89 umožňuje Komisi považovat dvě nebo více transakcí za jediné spojení pro účely výpočtu obratu dotyčných podniků s cílem zamezit obcházení pravomoci, kterou jí svěřuje nařízení, proto neznamená, že toto ustanovení na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, zbavuje Komisi práva nejprve určit na základě článku 3 uvedeného nařízení, zda více transakcí, které jí jsou oznámeny, tvoří jediné spojení, nebo zda naopak musejí být tyto transakce považovány za několik spojení.

120 Pokud z posouzení Komise vyplyne, že dvě transakce, které jí byly oznámeny, nejsou navzájem závislé, pak budou tyto transakce zkoumány zvlášť. Pokud ta či ona transakce nebude mít význam pro celé Společenství, Komise nebude mít pravomoc takovou transakci posoudit. Pokud z tohoto posouzení vyplyne, že transakce mají jednotnou povahu, která dovoluje, aby byly považovány za jediné spojení podle článku 3 nařízení č. 4064/89, Komise následně ověří, zda takto identifikovaná operace má význam pro celé Společenství, a to pro účely stanovení své pravomoci a posouzení účinků operace na hospodářskou soutěž.

121 Předmětem ani výsledkem použití článku 3 nařízení č. 4064/89 na daný případ však každopádně není umožnit vyslovení závěru o pravomoci Komise k posouzení identifikovaných spojení, nýbrž ověřit, zda transakce, které jsou předmětem oznámení, představují jedno, či více spojení.

122 Za těchto podmínek nemá argument žalobkyně založený na čl. 5 odst. 2 druhém pododstavci nařízení č. 4064/89 vliv na výklad článku 3 nařízení č. 4064/89, který Komisi umožňuje posoudit, zda dotčené transakce pro svou jednotnou povahu spadají do rozsahu působnosti tohoto ustanovení.

123 Pokud se zadruhé jedná o tvrzení žalobkyně, že Komise v souvislosti se změnou nařízení č. 4064/89 uznala nedostatek své pravomoci kvalifikovat dvě nebo více transakcí jako spojení ve smyslu článku 3 nařízení č. 4064/89, stačí uvést, že i kdyby tomu tak bylo, tento postoj Komise nemá žádný vliv na výklad článku 3 nařízení č. 4064/89 učiněný výše Soudem.

124 Z toho vyplývá, že výtka žalobkyně týkající se nedostatku pravomoci Komise kvalifikovat více transakcí jako jediné spojení na základě článku 3 nařízení č. 4064/89 musí být odmítnuta.

– K vzájemné závislosti transakcí uzavřených dne 9. srpna 1999

125 Žalobkyně Komisi vytýká, že se dopustila nesprávného posouzení, když se domnívala, že v projednávané věci jsou první a druhá skupina transakcí uzavřených dne 9. srpna 1999, o nichž se zmiňuje bod 8 výše, navzájem závislé, takže z ekonomického hlediska tvoří jeden celek.

126 Nejprve je třeba připomenout, že v napadeném rozhodnutí učinila Komise následující upřesnění:

„(20) […] Tyto jednotlivé operace proběhly v úzké vzájemné provázanosti, a to jak z časového, tak z ekonomického hlediska. Jak právní úkony, které vedly k převzetí kontroly nad CVK ze strany Haniel a Cementbouw, tak i ty, které vedly k převzetí kontroly nad jedenácti cihelnami ze strany CVK, byly učiněny téhož dne, a sice 9. srpna 1999, a byly zaznamenány notářem na jedné a téže listině. Účastníci spojení měli také v úmyslu tato dvě převzetí kontroly navzájem propojit tak, aby se jedno nemohlo uskutečnit bez druhého. Uzavření dohod předložených NMa bylo odloženo do okamžiku skončení jednání o převodu podílů RAG. Toto rozhodnutí bylo učiněno, aby se zohlednilo mezitím vyjádřené přání RAG opustit CVK, neboť RAG již nebyla ochotna podílet se na nově uvažovaném uspořádání podniku CVK. I z ekonomického hlediska je tedy třeba obě tato převzetí kontroly považovat za jednu a tutéž operaci. I kdybychom v zásadě vycházeli z toho, že se jedná o dvě odlišné operace oddělené ,logickou mezerou‘, jsou na sobě natolik závislé, že je třeba je považovat za jedno a totéž spojení.

(21) Haniel tento postoj hájila rovněž ve svém vyjádření k oznámení námitek a také na jednání. Cementbouw naopak tvrdila, že pokud by měl být odchod RAG kvalifikován jako získání společné kontroly nad CVK ze strany Haniel a Cementbouw, což Cementbouw zpochybňuje, do pravomoci Komise by v každém případě mohlo spadat pouze toto převzetí kontroly. Domnívá se, že získání kontroly CVK nad členskými podniky je naproti tomu právně odlišným spojením. Dle jejího názoru skutečnost, že smlouva o společném postupu a [transakce RAG] byly uzavřeny ve stejný den, nemůže vést k závěru, že se jedná o jeden a tentýž právní či ekonomický postup; spíše jen praktické problémy, které nebyly blíže upřesněny, zabránily uzavření smlouvy o společném postupu ihned po rozhodnutí o povolení přijatém NMa dne 20. října 1998. Rozhodnutí NMa ze dne 20. října 1998, které je závazné, však legalizovalo převzetí kontroly CVK nad jejími členskými podniky, takže v projednávané věci nemůže zkoumání Komise v žádném případě zahrnovat i tuto operaci.

(22) Komise se nemůže s tvrzením Cementbouw ztotožnit. Soubor smluv uzavřených dne 9. srpna 1999 představuje jednu a tutéž hospodářskou operaci, neboť důsledkem těchto smluv je přeměna společné obchodní organizace tvořené jedenácti podniky vyrábějícími vápenopískové cihly, které byly dosud právně samostatné a patřily celkem třem různým zakladatelským společnostem, na plně funkční podnik společně kontrolovaný Haniel a Cementbouw. Haniel vícekrát potvrdila, že účastníci této operace ze dne 9. srpna 1999, Haniel, Cementbouw a RAG, považovali všechny tyto smlouvy za vzájemně závislé a představující z ekonomického hlediska jeden celek. Cementbouw na dotaz na toto téma rovněž neposkytla přesvědčivé vysvětlení toho, proč bylo provedení rozhodnutí povoleného NMa odloženo o více než devět měsíců a stalo se účinným teprve při odchodu RAG. Komise tedy vychází z principu, že RAG nebyla ochotna se podílet na provádění smlouvy o společném postupu jakožto nepřímý akcionář CVK.

(23) Z formálního hlediska sice RAG souhlasila se smlouvou o společném postupu ještě před uskutečněním převodu svých podílů na Haniel a na Cementbouw. Z notářského osvědčení smlouvy o společném postupu a změny stanov těsně před písemným potvrzením převodu podílů RAG provedeným na témže jednání a před tímtéž notářem, který v této souvislosti vyhotovil jediný zápis, však vyplývá, že jen z povrchně formalistického hlediska se lze domnívat, že nová struktura CVK povolená NMa byla uskutečněna za účasti RAG. Tento ryze formalistický způsob posouzení situace nemůže být rozhodující pro posouzení otázky podle nařízení o spojování podniků, zda jedna či více hospodářských operací spočívajících v nabytí účastí představují spojení podléhající kontrole Společenství. Stejně tak čl. 5 odst. 2 [druhý pododstavec] nařízení o spojování podniků, který na projednávanou věc není přímo použitelný, ukazuje, že je vhodné použít ekonomický přístup. Proto je třeba vycházet z principu, že smlouvy uzavřené dne 9. srpna 1999 představují jedno a totéž spojení, kterým CVK získala kontrolu nad svými členskými podniky, zatímco Haniel a Cementbouw zároveň přebíraly kontrolu nad CVK.“

127 Z výše uvedených bodů odůvodnění napadeného rozhodnutí vyplývá, že Komise dospěla k závěru o vzájemné závislosti transakcí na základě tří následujících faktorů: ekonomická závislost, současné uzavření transakcí před tímtéž notářem a potvrzení Haniel o vzájemné závislosti transakcí.

128 Je nesporné, že žalobkyně nezpochybňuje podmíněnost druhé skupiny transakcí (transakce RAG a smlouva o spolupráci mezi Haniel a žalobkyní) uskutečněním první skupiny transakcí. Proto je namístě konstatovat, že druhá skupina transakcí by nebyla uzavřena bez první.

129 Žalobkyně naproti tomu Komisi vytýká, že se mylně domnívala, že první skupina transakcí závisela na druhé. Žalobkyně připomíná, že v únoru roku 1998, kdy byl návrh smlouvy o společném postupu CVK s členskými podniky oznámen NMa, vlastnila RAG podíly ve třech členských podnicích. Žalobkyně s ohledem na tuto skutečnost tvrdí, že v tomto okamžiku nevěděla, že se RAG bude chtít zbavit svých podílů v těchto podnicích, což podle ní dokládá, že první skupina transakcí, do níž náleží i smlouva o společném postupu, je samostatným spojením. Žalobkyně mimoto tvrdí, že v okamžiku uzavření souboru operací dne 9. srpna 1999 smlouva, kterou byla sjednána transakce RAG, upřesňovala, že ji účastníci spojení podepsali po uzavření dohody o společném postupu mezi CVK a členskými podniky s cílem vyhovět, alespoň po formální stránce, postoji NMa vyjádřenému v dopise ze dne 26. března 1999, podle něhož k tomu, aby transakce RAG nebyla považována za spojení ve smyslu nizozemského zákona o hospodářské soutěži, musela být smlouva o společném postupu mezi CVK a jejími členskými podniky uzavřena nejpozději v okamžiku transakce RAG.

130 S těmito argumenty nelze souhlasit.

131 Zaprvé je sice nutné připustit, že žádná skutečnost obsažená ve spise nemůže vést ke zpochybnění tvrzení žalobkyně, že v únoru roku 1998, kdy byl návrh první skupiny transakcí oznámen NMa, nevěděla, že RAG bude chtít převést své podíly ve třech členských podnicích CVK; tato transakce byla nicméně uzavřena až 9. srpna 1999, tedy téhož dne jako druhá skupina transakcí. K tomuto datu však nejenže bylo zjevné, že se RAG rozhodla převést na Haniel a na žalobkyni své podíly v členských podnicích CVK, ale navíc že první skupina transakcí byla podstatně změněna z toho důvodu, že téhož dne byla uzavřena i druhá skupina transakcí, včetně transakce RAG, jíž Haniel a žalobkyně převzaly společnou kontrolu nad CVK.

132 V takovéto situaci si Komise oprávněně kladla otázku, proč nebyla první skupina transakcí uzavřena před 9. srpnem 1999, a to jak v průběhu správního řízení, tak i opakovaně a bez uspokojivé odpovědi účastníků ve výše uvedených bodech odůvodnění napadeného rozhodnutí.

133 Obecně totiž současné uzavření více transakcí není nutně rozhodující pro určení jejich vzájemné závislosti, avšak v projednávané věci je odklad uzavření první skupiny transakcí až do okamžiku uzavření druhé skupiny transakcí významným faktorem v tom smyslu, že může znamenat, že RAG nebyla ochotna se podílet na první skupině transakcí a že proto, aby mohla být tato skupina transakcí přesto uzavřena, musela být nutně podmíněna odchodem RAG ze základního kapitálu CVK, tedy jinými slovy musela být podmíněna druhou skupinou transakcí.

134 Pro objasnění odkladu uzavření první skupiny transakcí až do okamžiku uzavření druhé skupiny transakcí žalobkyně ve svých písemnostech poukazuje na technické a obchodní obtíže spojené se sloučením ztrát a zisků členských podniků. Ve své replice žalobkyně zmiňuje také skutečnost, že musely být provedeny různé ekologické studie a že uzavření těchto transakcí rovněž zpozdily letní prázdniny v odvětví výstavby.

135 Takové důvody však nelze uplatňovat k objasnění odkladu o více než devět měsíců od povolení NMa natolik významného rozhodnutí, jakým bylo rozhodnutí o seskupení veškerých aktivit členských podniků CVK v rámci společné platformy.

136 Pokud se jedná o údajné ekologické studie a letní prázdniny, které měly zpozdit uzavření první skupiny transakcí, tyto důvody, o nichž se žalobkyně ostatně zmiňuje pouze v rámci své repliky, nejsou podložené.

137 Pokud se dále jedná o tvrzení o technických a obchodních obtížích spojených se sloučením ztrát a zisků členských podniků CVK, je třeba uvést, že kromě skutečnosti, že toto tvrzení je také nepodložené, význam tohoto odůvodnění se jeví notně upozaděn skutečnostmi obsaženými ve spise. Je totiž nutné podotknout, aniž to ostatně zpochybnila žalobkyně, jíž se na tuto skutečnost konkrétně tázal Soud na jednání, že i v okamžiku uzavření souboru transakcí dne 9. srpna 1999 se ve smlouvě o spolupráci mezi Haniel a žalobkyní uvádělo, že sloučení účetnictví a vlastního kapitálu členských podniků CVK nebylo zcela dořešeno, zejména pokud se jedná o podniky, které původně vlastnila RAG. Pakliže však tato otázka byla natolik významná, že vyžadovala odklad uzavření první skupiny transakcí, zajisté by mohla odůvodnit odklad uzavření této skupiny transakcí i na dobu po 9. srpnu 1999. Tak tomu však zcela jistě nebylo, a to proto, že odklad na dobu po datu uzavření druhé skupiny transakcí by byl také významným nepřímým důkazem toho, že první skupina transakcí závisela na druhé skupině.

138 Vzhledem k tomu, že žalobkyně neuvedla žádné další důvody, je nutné konstatovat, že skutečností, která podmiňovala uzavření první skupiny transakcí, bylo uzavření druhé skupiny transakcí, to znamená odchod RAG ze základního kapitálu CVK.

139 Zadruhé, na základě skutečnosti, že se smlouva, jíž byla sjednána transakce RAG, zmiňuje o předchozím uzavření smlouvy o společném postupu, nelze uznat samostatnost první skupiny transakcí ve vztahu ke druhé skupině transakcí, a tudíž ani konstatovat, že se Komise dopustila nesprávného posouzení.

140 Zajisté je nutno poznamenat, že notář, před nímž byly smlouvy uzavřeny, nevyhotovil jeden jediný zápis, jak to naopak uvedla Komise v bodě 23 odůvodnění napadeného rozhodnutí.

141 Tento omyl však nemůže vést ke zrušení napadeného rozhodnutí.

142 V projednávané věci totiž tento omyl nemůže oslabit význam základního zjištění, že smlouvy byly uzavřeny téhož dne, a to z toho důvodu, že RAG nebyla ochotna dát svůj souhlas s uzavřením prvním skupiny transakcí nezávisle na uzavření druhé skupiny transakcí, kterou byla ukončena její účast na první skupině transakcí. Skutečnost, že první skupina transakcí předcházela druhou o několik minut či dokonce hodin, není z hlediska ekonomického posouzení vzájemné závislosti transakcí relevantní.

143 V této souvislosti nemůže žalobkyně vůči Komisi namítat údajné legitimní očekávání, pokud se jedná o dopis NMa ze dne 26. března 1999, podle kterého jí tento způsob provedení obou skupin transakcí navrhl právě NMa za tím účelem, aby druhá skupina transakcí, včetně transakce RAG, nepředstavovala spojení ve smyslu nizozemského zákona o hospodářské soutěži.

144 Aniž by bylo nutné brát ohled na úvahy NMa obsažené v tomto dopise, je třeba konstatovat, že žalobkyně nikdy neobdržela přesná ujištění, že se na operaci zahrnující obě skupiny transakcí nebude vztahovat nařízení č. 4064/89 ani pravomoc Komise. Vzhledem k tomu, že pravomoc Komise není vymezena pouze operacemi, které jí byly předem oznámeny (rozsudek Soudu ze dne 28. září 2004, MCI v. Komise, T‑310/00, Sb. rozh. s. II‑3253, bod 93), příslušelo účastníkům, aby mohli případně požívat právní jistoty spojené s rozhodnutími Komise o povolení spojení, oznámit jí svůj záměr uskutečnit spojení dne 9. srpna 1999. Tak tomu však nebylo.

145 Zatřetí, ačkoli žalobkyně tvrdí, že první skupina transakcí je samostatným spojením, nevysvětlila, jaký ekonomický cíl a jakou ekonomickou logiku sledovali oni tři akcionáři, když souhlasili s tím, že členské podniky CVK budou sloučeny v rámci jedné hospodářské jednotky pod vedením CVK, aniž tito akcionáři mohli převzít kontrolu nad tímto podnikem, zatímco uzavření první skupiny transakcí bylo z ekonomického hlediska zcela smysluplné, když z důvodu odchodu RAG ze základního kapitálu CVK Haniel a žalobkyně získaly společnou kontrolu nad CVK.

146 Začtvrté je nutno poznamenat, že ze smlouvy o spolupráci uzavřené mezi Haniel a žalobkyní vyplývá, že podle obou těchto podniků byla právní fúze členských podniků a CVK do jediného podniku žádoucí a že pozorně posoudí možnost takové fúze, aby CVK byla přeměněna na jediný podnik, vlastněný společně Haniel a žalobkyní. Tato skutečnost potvrzuje tezi Komise, neboť zdůrazňuje, že první skupina transakcí byla v konečném výsledku toliko jednou z etap rozsáhlejší operace a ve skutečnosti nebyla samostatná.

147 Konečně zapáté, analýzu Komise podporuje také skutečnost, že Haniel v průběhu správního řízení tvrdila, že transakce byly na sobě vzájemně závislé, aniž žalobkyně zpochybnila věcnou správnost těchto tvrzení převzatých v napadeném rozhodnutí. Zajisté je třeba připustit, jak to také tvrdí žalobkyně, že postoj, jaký zaujímá každý z oznamujících účastníků, je již z povahy věci subjektivní a zákonitě odráží jeho vlastní zájmy. Tato okolnost nicméně nemůže vést Komisi k tomu, aby ve snaze nalézt ekonomickou realitu spojení odmítla vysvětlení účastníků, která by jí umožnila zjistit, jaký byl ve skutečnosti v okamžiku uzavření dotčených transakcí ekonomický cíl sledovaný těmito účastníky. Nezpochybněná vysvětlení jednoho z účastníků, který učinil oznámení, sice nemohou být sama o sobě rozhodující, Komise však musí být tak jako v projednávané věci oprávněna se o taková vysvětlení opřít, pakliže jí umožňují podepřít posuzované skutečnosti, na nichž se zakládá její analýza.

148 Z toho vyplývá, že žalobkyně neprokázala, že by se Komise dopustila nesprávného posouzení, když v napadeném rozhodnutí dospěla k závěru, že obě dotčené skupiny transakcí byly navzájem závislé, takže společně představovaly jedno a totéž spojení ve smyslu článku 3 nařízení č. 4064/89.

149 Druhá část prvního žalobního důvodu proto musí být zamítnuta.

Ke třetí části prvního žalobního důvodu, týkající se nedostatku pravomoci Komise zabývat se převzetím kontroly ze strany CVK nad jejími členskými podniky z důvodu, že je povolil NMa

Argumenty účastníků řízení

150 V rámci této části se žalobkyně domnívá, že i kdyby měla Komise pravomoc posoudit na základě článku 3 nařízení č. 4064/89 transakci RAG, nemůže posoudit převzetí kontroly ze strany CVK nad jejími členskými podniky pr