Věc T-53/03

BPB plc

v.

Komise Evropských společenství

„Hospodářská soutěž — Kartelové dohody — Trh se sádrokartony — Rozhodnutí, kterým se konstatuje porušení článku 81 ES — Jediné a pokračující protiprávní jednání — Opakování protiprávního jednání — Pokuta — Pokyny o metodě stanovování pokut — Sdělení o spolupráci“

Rozsudek Soudu (třetího senátu) ze dne 8. července 2008 II ‐ 1353

Shrnutí rozsudku

Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Stanovení – Nezbytnost zohlednit obraty podniků zapojených do téhož protiprávního jednání nebo do podobných předchozích protiprávních jednání a zajistit proporcionalitu pokut s těmito obraty – Neexistence

I když má Komise povinnost zpřístupnit podnikům, které se účastní řízení podle článku 81 odst. 1 ES, všechny dokumenty v neprospěch nebo ve prospěch, které během šetření získala, tato povinnost se nevztahuje na obchodní tajemství jiných podniků, na interní dokumenty Komise a na jiné důvěrné informace. Tak orgán, který v případě informací poskytnutých čistě dobrovolně, avšak doplněných žádostí o důvěrné zacházení za účelem ochrany anonymity informátora, souhlasí s přijetím těchto informací, musí takovou podmínku dodržet. Schopnost Komise zaručit anonymitu některým z jejích informačních zdrojů má totiž stěžejní význam v perspektivě účinného předcházení a potlačování zakázaných protisoutěžních praktik. Řízení zahájené na základě informací, jejichž původ nebyl odhalen, je tedy řádné, jestliže nebyla narušena možnost dotyčného podniku vyjádřit se k reálnosti nebo dosahu skutkových zjištění, ke sděleným dokumentům nebo dále k závěrům, které z nich Komise vyvozuje. (viz body 36–37)

Pokud se Komise v řízení podle čl. 81 odst. 1 ES zamýšlí za účelem prokázání existence protiprávního jednání opřít o úryvek odpovědi na oznámení námitek nebo o dokument připojený k takové odpovědi, musí ostatním podnikům účastnícím se uvedeného řízení umožnit vyjádřit se k takovému důkazu. Za takových okolností je totiž dotyčný úryvek odpovědi na oznámení námitek nebo dokument připojený k takové odpovědi důkazem v neprospěch různých podniků, které se údajně podílely na protiprávním jednání. Vzhledem k tomu, že dokumenty nesdělené dotyčným podnikům ve správním řízení nejsou uplatnitelnými důkazními prostředky, je třeba, jestliže se ukáže, že Komise v rozhodnutí vycházela z dokumentů neuvedených ve vyšetřovacím spise a nesdělených dotyčným podnikům, nepřipustit uvedené dokumenty jakožto důkazní prostředky. I když existují jiné listinné důkazy, se kterými byly dotyčné podniky ve správním řízení seznámeny a které konkrétně podporují závěry Komise, vyloučení nesděleného usvědčujícího dokumentu jakožto důkazního prostředku nevyvrací opodstatněnost námitek uplatněných v napadeném rozhodnutí. Dotyčný podnik má tedy povinnost prokázat, že výsledek, ke kterému Komise dospěla ve svém rozhodnutí, by byl odlišný, pokud by musel být odmítnut jakožto důkaz v neprospěch nesdělený dokument, ze kterého Komise vycházela pro obvinění tohoto podniku. (viz body 41, 43–45)

V případě sporu o existenci porušení pravidel hospodářské soutěže Komisi náleží uvést důkazy, které mohou právně dostačujícím způsobem prokázat existenci okolností zakládajících protiprávní jednání. Komise má zejména povinnost prokázat všechny skutečnosti, které umožňují učinit závěr, že se podnik na takovém protiprávním jednání účastnil a že nese odpovědnost za jednotlivé prvky tohoto jednání. Pokud se jedná o dohody a jednání ve vzájemné shodě, které mají protisoutěžní účel, Komise musí zejména prokázat, že podnik svým jednáním zamýšlel přispět ke společným cílům sledovaným všemi účastníky a že věděl o faktickém plánovaném nebo uplatňovaném jednání jiných podniků při sledování stejných cílů nebo ho mohl důvodně předvídat a byl připraven podstoupit z toho plynoucí riziko. V rámci protisoutěžní praxe a dohod je však obvyklé, že činnosti se odehrávají tajně, že schůzky jsou konány tajně a že dokumentace, která se k nim vztahuje, je omezena na minimum. Z toho vyplývá, že i když Komise odhalí písemnosti výslovně potvrzující protiprávní navázání kontaktu mezi hospodářskými subjekty, jsou obvykle pouze útržkovité a rozptýlené, takže je často nutné dedukcemi rekonstruovat některé podrobnosti. Ve většině případů tedy existence protisoutěžní praxe nebo dohody, ale případně i povaha protiprávního jednání jako jediného a pokračujícího musí být dovozena z určitého počtu sbíhajících se okolností a nepřímých důkazů, které, posuzovány jako celek, mohou být v případě neexistence jiného soudržného vysvětlení důkazem porušení pravidel hospodářské soutěže. Krom toho, i když z obsahu izolovaného dokumentu nalezeného Komisí nemusí vyplývat jednoznačně existence protisoutěžního jednání, takže uvedený obsah by se případně mohl vysvětlovat jinak než vůlí omezit hospodářskou soutěž, tato okolnost nemůže nicméně vyloučit, že by tento dokument mohl být vykládán jako potvrzující existenci takové vůle, jestliže je součástí celku jiných dokumentů, které poskytují nepřímé důkazy prokazující existenci současných a podobných protisoutěžních jednání. Komise tedy není povinna předložit důkaz „jdoucí nad rámec rozumné pochybnosti“ („beyond reasonable doubt“) o existenci protiprávního jednání. (viz body 61–64, 210, 227, 249)

Pro účely použití čl. 81 odst. 1 ES stačí, aby cílem dohody bylo omezení, vyloučení nebo narušení hospodářské soutěže bez ohledu na její konkrétní účinky. Pokud tedy ze schůzek soutěžících podniků vzejdou dohody, dochází k porušení tohoto ustanovení, pokud tyto schůzky mají takový cíl, a směřují tak k umělému organizování fungování trhu. Tak je tomu například, jestliže dva podniky vyjádřily společnou vůli ukončit cenovou válku a stabilizovat relevantní trhy. V takovém případě je odpovědnost konkrétního podniku za protiprávního jednání platně dána, pokud se účastnil těchto schůzek a znal jejich cíl, i když poté neprovedl některá opatření, která na nich byla sjednána. Větší či menší aktivita podniku na schůzkách, jakož i více či méně úplné provedení sjednaných opatření mají důsledky nikoliv pro existenci jeho odpovědnosti, ale pro rozsah této odpovědnosti, a tedy pro úroveň sankcí. Podniky, které uzavřou dohodu, jejímž cílem je omezení hospodářské soutěže, se nemohou v zásadě vyhnout uplatnění čl. 81 odst. 1 ES tím, že tvrdí, že jejich dohoda neměla mít výrazný dopad na hospodářskou soutěž. (viz body 83–84, 87, 90)

Dohody o výměně informací jsou v rozporu s pravidly hospodářské soutěže, pokud zmírňují nebo odstraňují stupeň nejistoty o fungování relevantního trhu, a tím vedou k omezení hospodářské soutěže mezi podniky. Ustanovením Smlouvy ohledně hospodářské soutěže je totiž vlastní, že každý hospodářský subjekt musí nezávisle určovat politiku, kterou zamýšlí uplatňovat na společném trhu. Takový požadavek autonomie tak brání jakýmkoliv přímým nebo nepřímým kontaktům mezi hospodářskými subjekty, které mohou buď ovlivnit tržní chování skutečného nebo potenciálního soutěžitele, nebo takovému soutěžiteli odhalit chování, o kterém tyto subjekty rozhodly, že ho budou samy uskutečňovat na trhu nebo které zamýšlí samy uskutečňovat na trhu, jestliže je cílem nebo výsledkem těchto kontaktů dosažení podmínek hospodářské soutěže, které s přihlédnutím k povaze výrobků nebo poskytovaných služeb, významu a množství podniků, jakož i objemu uvedeného trhu neodpovídají obvyklým podmínkám dotčeného trhu. Na skutečně soutěžním trhu není okolnost, že hospodářský subjekt zohledňuje informace o fungování trhu, které má k dispozici díky systému výměny informací, aby přizpůsobil své chování na trhu, takové povahy, s ohledem na atomizovaný charakter nabídky, že zmenší nebo odstraní pro ostatní hospodářské subjekty veškerou nejistotu, pokud jde o předvídatelnost chování jeho soutěžitelů. Na silně koncentrovaném oligopolistickém trhu však výměna informací o trhu může podnikům umožnit seznámit se s postavením na trhu a obchodní strategií jejich soutěžitelů, a citelně tak změnit hospodářskou soutěž, která mezi hospodářskými subjekty přetrvává. Je třeba se domnívat, s výhradou důkazu opaku, který musí předložit zúčastněné subjekty, že podniky účastnící se jednání ve vzájemné shodě, které nadále působí na trhu, zohledňují informace vyměněné s jejich soutěžiteli, aby určovaly své chování na trhu. Je tomu tak tím spíše, jestliže jednají ve vzájemné shodě pravidelně během dlouhého období. (viz body 106–109, 180–184, 313)

Souběžnost jednání může být považována za důkaz vzájemné shody, pouze je-li vzájemná shoda jejím jediným přijatelným vysvětlením. I když totiž článek 81 ES zakazuje jakoukoli formu koluze, která může narušit hospodářskou soutěž, nevylučuje právo hospodářských subjektů rozumně se přizpůsobit existujícímu nebo očekávanému jednání jejich soutěžitelů. V situaci, kdy Komise konstatuje, že více podniků se dohodlo na ukončení cenové války na více evropských trzích, téměř současná oznámení o zvýšení cen jakož i souběžnost oznámených cen jsou pádnými indiciemi předchozí vzájemné shody směřující k informování konkurenčních podniků o zvýšení cen, i když odstupy mezi jednotlivými oznámeními o zvýšení cen případně umožnily podnikům seznámit se s nimi prostřednictvím informací na trhu a i když tato zvýšení neměla vždy přesně stejnou úroveň. (viz body 143–144)

Přijetí podnikem informací od soutěžitele o jeho budoucím chování na trhu představuje jednání ve vzájemné shodě zakázané čl. 81 odst. 1 ES, i když se jedná o čistě jednostranné jednání. Je sice pravda, že pojem „jednání ve vzájemné shodě“ skutečně předpokládá existenci kontaktů mezi soutěžiteli, které se vyznačují tím, že jsou vzájemné, tato podmínka je však splněna, jestliže soutěžitel požaduje, aby mu jiný soutěžitel oznámil své úmysly nebo své budoucí chování na trhu, nebo jestliže toto oznámení alespoň přijal. Prvně uvedený soutěžitel díky přijetí takové informace, kterou musí nezbytně přímo či nepřímo zohlednit, předem vyloučí nejistotu týkající se budoucího chování svého soutěžitele, přestože každý hospodářský subjekt musí samostatně určovat obchodní politiku, kterou hodlá sledovat na trhu. To platí i tehdy, když jsou dotčené informace již známé zákazníkům před jejich sdělení soutěžiteli, a mohou být tedy shromážděny na trhu. Přímé odeslání totiž umožňuje soutěžiteli seznámit se s těmito informacemi jednodušeji, rychleji a příměji než prostřednictvím trhu a umožňuje vytvořit ovzduší vzájemné jistoty, pokud jde o jeho budoucí chování. (viz body 153–154, 231–236)

Porušení čl. 81 odst. 1 ES může vyplývat nejen z jediného úkonu, ale rovněž z řady úkonů, anebo i z pokračujícího jednání. Pojem „jediné protiprávní jednání“ se vztahuje právě na situaci, ve které se několik podniků účastnilo protiprávního jednání, jež sestává z pokračujícího jednání sledujícího jediný hospodářský cíl směřující k narušení hospodářské soutěže nebo dále z individuálních protiprávních jednání vzájemně spojených stejným cílem (stejný účel všech prvků) a stejnými subjekty (totožnost dotyčných podniků, které jsou si vědomy, že se podílí na společném cíli). Tento výklad nelze zpochybnit z důvodu, že jeden nebo více prvků z této řady úkonů nebo tohoto pokračujícího jednání může rovněž sám o sobě a nahlížen izolovaně představovat porušení uvedeného ustanovení. Pokud se jednotlivé skutky začleňují do jednotného záměru z důvodu svého totožného cíle narušujícího hospodářskou soutěž uvnitř společného trhu, má Komise právo přičítat odpovědnost za tyto skutky v závislosti na účasti na protiprávním jednání nahlíženém jako celek. Bylo by tedy nepřirozené rozdělit toto pokračující jednání charakterizované jediným cílem a spatřovat v něm několik odlišných protiprávních jednání. Povaha protiprávního jednání jako jediného protiprávního jednání totiž vyplývá z jednotnosti cíle sledovaného každým účastníkem kartelové dohody, a nikoliv z podmínek jejího provádění. Pouhá okolnost, že se každý podnik podílí na protiprávním jednání v podobách, které jsou mu vlastní, tedy neovlivňuje kvalifikaci protiprávního jednání jako jediného a pokračujícího protiprávního jednání. I když totiž dohody a jednání ve vzájemné shodě uvedené čl. 81 odst. 1 ES nutně vyplývají ze spolupráce několika podniků, které jsou všechny spolupachateli protiprávního jednání, jejich účast může mít rozdílnou podobu zejména podle charakteristik dotčeného trhu a postavení každého podniku na tomto trhu, sledovaných cílů a zvolených nebo zamýšlených podmínek provádění. Podobně v rámci celkové dohody pokrývající několik let nemá rozpětí několika měsíců mezi projevy kartelové dohody velký význam, naopak je určující skutečnost, že jednotlivé úkony spadají do celkového plánu z důvodu svého totožného cíle. Konečně skutečnost, že počet a intenzita koluzních praktik se lišily dle dotčeného trhu, neznamená, že protiprávní jednání se netýká trhů, na kterých jsou praktiky méně intenzivní a méně četné. Všechny tyto okolnosti je třeba zohlednit pouze při posouzení závažnosti protiprávního jednání a popřípadě vymezení výše pokuty. (viz body 240, 252, 255–260)

Stejně jako musí být existence protisoutěžního jednání nebo dohody ve většině případů vyvozena z určitého počtu sbíhajících se okolností a nepřímých důkazů, které, posuzovány jako celek, mohou být v případě neexistence jiného soudržného vysvětlení důkazem porušení pravidel hospodářské soutěže, jestliže se jedná o komplexní, jediné a pokračující porušení těchto pravidel, každý z jednotlivých projevů protiprávního jednání potvrzuje důkaz, že k takovému protiprávnímu jednání skutečně došlo. Jednotlivé projevy dotčeného protiprávního jednání tedy musí být posuzovány v celkovém kontextu, který vysvětluje důvod jejich existence. Nejedná se tedy o kruhové úvahy, avšak o hodnocení důkazů, při kterém je důkazní hodnota jednotlivých skutkových okolností potvrzena nebo vyvrácena ostatními skutkovými okolnostmi, které mohou společně prokázat existenci jediného protiprávního jednání. (viz body 249–250)

V rámci stanovení výše pokut za porušení pravidel hospodářské soutěže Společenství musí být posouzení závažnosti protiprávního jednání provedeno zejména s přihlédnutím k povaze omezení hospodářské soutěže, která v tomto ohledu představují hlavní kritérium, i když je rovněž třeba vzít do úvahy velikost dotčeného zeměpisného trhu a dopad na trh, pokud jej lze měřit. Horizontální kartelová dohoda určující ceny může být Komisí právem kvalifikována jako velmi závažná s ohledem na svoji povahu. Tuto kvalifikaci nemůže zpochybnit ani skutečnost, že dopad kartelové dohody na trh byl omezen, ani skutečnost, i kdyby byla přesná, že Komise z tohoto důvodu zmírnila výši pokuty v jiných rozhodnutích, protože jednak faktory vztahující se k účelu protisoutěžního chování mohou mít větší význam pro stanovení výše pokuty než faktory vztahující se k jeho účinkům, a jednak dřívější rozhodovací praxe Komise sama o sobě neslouží jako právní rámec pro pokuty v oblasti hospodářské soutěže. (viz body 268, 271–275, 278)

Aby se Komise mohla opřít o skutečný dopad kartelové dohody na trh pro účely stanovení pokuty v závislosti na závažnosti protiprávního jednání, jak je stanoveno v bodě 1 A prvním pododstavci pokynů o metodě stanovování pokut udělených podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 Smlouvy o ESUO, stačí, že je schopna poskytnout konkrétní a důvěryhodné indicie, které s přiměřenou pravděpodobností ukazují, že kartelová dohoda měla takový dopad, aniž by bylo nezbytné jej kvantifikovat nebo k němu poskytnout vyčíslené posouzení. Přezkum dopadu kartelové dohody na trh totiž nezbytně znamená uchýlit se k domněnkám. V tomto kontextu musí Komise zejména zkoumat, jaká by byla cena dotčeného výrobku, kdyby kartelová dohoda neexistovala. Přitom při přezkumu důvodů skutečného vývoje cen je nebezpečné spekulovat o příslušném podílu každého z těchto důvodů. Je třeba přihlédnout k objektivní okolnosti, že se z důvodu kartelové dohody o cenách účastníci právě vzdali své svobody soutěžit v oblasti cen. Hodnocení vlivu vyplývajícího z jiných faktorů, než je toto dobrovolné rozhodnutí účastníků kartelové dohody vzdát se soutěžení, je nezbytně založeno na rozumné pravděpodobnosti, kterou není možné přesně vyčíslit. Jak skutečnost, že účastníci kartelové dohody měli většinu (nebo téměř většinu) dotčeného trhu, tak okolnost, že zjištěná ujednání byla specificky určena ke zvýšení cen na úroveň vyšší, než které by dosáhli bez nich, jsou indiciemi směřujícími k prokázání, že protiprávní jednání mohlo mít významné protisoutěžní účinky. Naopak nelze od Komise vyžadovat, je-li prokázáno provádění kartelové dohody, aby systematicky prokazovala, že dohody skutečně umožnily dotyčným podnikům dosáhnout vyšší úrovně cen transakcí než té, která by nastala, kdyby kartelová dohoda neexistovala. Bylo by nepřiměřené vyžadovat takový důkaz, který by pohltil značné prostředky, vzhledem k tomu, že vyžaduje provedení hypotetických výpočtů založených na hospodářských modelech, jejichž přesnost je pouze obtížně ověřitelná soudcem a jejichž neomylná povaha není nijak dokázána. (viz body 297, 300–301, 303, 307)

Pokud jde o výpočet pokut ukládaných Komisí za porušení práva Společenství v oblasti hospodářské soutěže, podstatné formální náležitosti, které povinnost odůvodnění představuje, jsou splněny, jestliže Komise ve svém rozhodnutí uvede posuzované skutečnosti, které musela vzít v úvahu podle svých pokynů o metodě stanovování pokut udělených podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 Smlouvy o ESUO a případně sdělení o neuložení nebo snížení pokut a které jí umožnily vymezit závažnost a dobu trvání protiprávního jednání pro účely výpočtu výše pokuty. Dosah povinnosti uvést odůvodnění musí být vymezen s ohledem na skutečnost, že závažnost protiprávních jednání musí být stanovena v závislosti na více skutečnostech, a to aniž by byl sestaven závazný nebo taxativní výčet kritérií, ke kterým musí být povinně přihlédnuto. Navíc je důležité vyloučit, aby byly pokuty hospodářskými subjekty lehce předvídatelné, aby nebyl narušen jejich odrazující účinek. Kdyby výše pokuty byla výsledkem výpočtu řídícího se jednoduchým aritmetickým vzorcem, podniky by měly možnost předvídat případnou sankci a srovnat ji s prospěchem, který by měly z porušení pravidel práva hospodářské soutěže. Povinnost uvést odůvodnění tak Komisi neukládá uvést ve svém rozhodnutí číselné údaje týkající se způsobu výpočtu výše pokut. (viz body 331, 333, 336, 343)

Vzhledem k tomu, že Komise není povinna provádět výpočet pokuty podle částek založených na obratu dotyčných podniků, není rovněž povinna zajistit v případě, že pokuty jsou ukládány několika podnikům podílejícím se na témže protiprávním jednání, aby jí vypočtené konečné částky pokut pro dotyčné podniky vyjadřovaly veškeré rozdíly mezi nimi, pokud jde o jejich celkový obrat nebo jejich obrat na relevantním výrobkovém trhu. Jednak totiž právo Společenství neobsahuje obecně použitelnou zásadu, podle které musí být sankce přiměřená velikosti podniku na trhu výrobků, které tvoří předmět protiprávního jednání. Krom toho článek 15 odst. 2 nařízení č. 17 nevyžaduje ani, aby v případě, kdy jsou pokuty uloženy více podnikům účastnícím se stejného protiprávního jednání, výše pokuty uložené podniku malé nebo střední velikosti nepřesahovala v procentech obratu výši pokuty uložené větším podnikům. Z uvedeného ustanovení vyplývá, že jak pro podniky malé a střední velikosti, tak pro podniky větší velikosti je třeba zohlednit, za účelem stanovení výše pokuty, závažnost a délku trvání protiprávního jednání. V případě, že Komise uloží podnikům účastnícím se stejného protiprávního jednání odůvodněné pokuty, každému z nich v poměru k závažnosti a délce trvání protiprávního jednání, nelze jí vytýkat, že pro některé z těchto podniků byla pokuta v poměru k obratu vyšší než pokuta jiných podniků. Komise není ani povinna stanovit pokuty, které jsou přiměřené v poměru k obratu, a s dokonalou soudržností v poměru k pokutám stanoveným v předchozích věcech srovnatelných z hlediska závažnosti protiprávních jednání. Její předchozí rozhodovací praxe totiž sama o sobě neslouží jako právní rámec pro pokuty v oblasti hospodářské soutěže. Skutečnost, že Komise v minulosti uplatnila pokuty určité výše na určité typy protiprávních jednání, ji nemůže zbavit možnosti zvýšit tuto úroveň v mezích uvedených v nařízení č. 17, pokud je to nezbytné k zajištění uplatňování politiky hospodářské soutěže Společenství. Navíc závažnost protiprávních jednání musí být stanovena v závislosti na více skutečnostech, jakými jsou zejména zvláštní okolnosti věci, její kontext a odrazující účinek pokut, a to aniž by byl sestaven závazný nebo taxativní výčet kritérií, ke kterým musí být povinně přihlédnuto. Přitom relevantní údaje, jako jsou trhy, výrobky, země, podniky a dotčená období, se v každé věci liší. V tomto ohledu má soud Společenství pravomoc posoudit přiměřenost výše pokut v rámci své pravomoci přezkumu v plné jurisdikci, která je mu svěřena články 229 ES a 17 nařízení č. 17. (viz body 338–344)

Podnik – to znamená hospodářská jednotka zahrnující osobní, hmotné a nehmotné prvky – je řízen orgány stanovenými jeho právním statutem a každé rozhodnutí, které mu ukládá pokutu, může být určeno statutárnímu řídícímu orgánu podniku (správní rada, představenstvo, předseda, ředitel atd.). Pravidla hospodářské soutěže by byla snadno obcházena, kdyby se od Komise, když se zabývá protiprávním chováním podniku, vyžadovalo, aby vždy ověřila a prokázala, kdo je autorem jednotlivých úkonů, čímž by mohlo být zabráněno ukládání sankcí podniku, který měl prospěch z kartelové dohody. (viz body 360, 430)

Pro účely stanovení délky trvání porušení pravidel hospodářské soutěže může Komise zohlednit části roku. Nic v pokynech o metodě stanovování pokut udělených podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 Smlouvy o ESUO totiž nezakazuje zohlednění skutečné délky trvání protiprávního jednání. Takový přístup je zcela logický a rozumný a spadá každopádně do posuzovací pravomoci Komise. (viz bod 361)

Pokud jde o dlouhodobá porušení pravidel hospodářské soutěže, Komise může automaticky uplatnit nejvyšší sazbu zvýšení, 10 % za rok, částky stanovené za závažnost protiprávního jednání. I když totiž bod 1 B první pododstavec třetí odrážka pokynů o metodě stanovování pokut udělených podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl 65 odst. 5 Smlouvy o ESUO nestanoví automatické zvýšení, ponechává v tomto ohledu Komisi prostor pro posouzení. (viz bod 362)

Pro účely zvýšení částky pokuty z důvodu délky trvání protiprávního jednání, jak je stanoveno v bodě 1 B pokynů o metodě stanovování pokut udělených podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 Smlouvy o ESUO, by nebylo logické zohlednit rozdíl v intenzitě protiprávního jednání během dotčeného období. Toto zvýšení se totiž uskutečňuje použitím určitého procentního podílu výchozí částky, která je stanovena podle závažnosti celého protiprávního jednání, která tak již odráží různou intenzitu protiprávního jednání. (viz bod 364)

Pojem „opakování protiprávního jednání“ nutně nepředpokládá předchozí uložení peněžité sankce, ale pouze předchozí konstatování porušení práva hospodářské soutěže Společenství. Zohlednění opakování protiprávního jednání totiž směřuje k nabádání podniků, které projevily sklony porušovat pravidla hospodářské soutěže, aby změnily své jednání, jestliže se jeví, že předchozí konstatování jejich protiprávního jednání nestačilo k předcházení opakování protiprávního jednání. Skutečností určující opakování protiprávního jednání tedy není předchozí uložení pokuty, a a fortiori její výše, ale předchozí konstatování podobného protiprávního jednání porušujícího stejné ustanovení Smlouvy. V případě dvou současných protiprávních jednání není zvýšení pokuty sankcionující jedno z těchto protiprávních jednání s přihlédnutím ke skutečnosti, že druhé protiprávní jednání již bylo předmětem rozhodnutí ukládajícího sankci, odůvodněné, když větší část období účasti na druhém protiprávním jednání předchází rozhodnutí sankcionující první protiprávní jednání. Naopak Komise neporušuje svou posuzovací pravomoc, jestliže z důvodu opakování protiprávního jednání zvýší částku pokuty uloženou za druhé protiprávní jednání z důvodu, že toto pokračovalo po několik let po prvním konstatování protiprávního jednání. (viz body 387–388, 390–391, 393–394, 396)

Navíc z hlediska odrazení je opakování protiprávního jednání okolnost, která odůvodňuje značné zvýšení základní částky pokuty uložené za porušení pravidel hospodářské soutěže. Je totiž důkazem, že dříve uložená sankce nebyla dostatečně odrazující. V tomto ohledu okolnost, že při prvním protiprávním jednání byla úloha sankcionovaného podniku malá a pasivní, nemůže zpochybnit důsledky vážící se k opakování protiprávního jednání, protože důležitá je skutečnost, že i přes konstatování porušení práva hospodářské soutěže Společenství jej dotčený podnik nadále porušoval. Při stanovení zvýšení z důvodu opakování protiprávního jednání se Komise může omezit na přezkum otázky, jaký by byl přiměřený procentní podíl, aniž by zohlednila v absolutní hodnotě vyjádřené zvýšení základní částky pokuty, ke které uplatnění tohoto procentního podílu vede. Pokud procentní podíl zvýšení není nadměrný, částka zvýšení v absolutním vyjádření je pouze matematickým důsledkem uplatnění tohoto procentního podílu na základní částku, jejíž přiměřenost vzhledem k závažnosti a délce trvání dotčeného protiprávního jednání byla předmětem odděleného přezkumu. Každopádně pouhá skutečnost, že Komise v jiném rozhodnutí zvýšila odlišně základní výši z důvodu opakování protiprávního jednání, neznamená, že byla povinna uplatnit stejný procentní podíl zvýšení v napadeném rozhodnutí. Dřívější rozhodovací praxe Komise totiž sama o sobě neslouží jako právní rámec pro pokuty v oblasti hospodářské soutěže, neboť ten je stanoven pouze v nařízení č. 17. Pokud jde o úroveň zvýšení pokuty z důvodu opakování protiprávního jednání, je rovněž nerelevantní skutečnost, že toto zvýšení překračuje výchozí částku pokuty uloženou dalším účastníkům protiprávního jednání na základě závažnosti protiprávního jednání. Jestliže pokuta byla stanovena správně a zvýšení z důvodu opakování protiprávního jednání je přiměřené, je skutečnost, že částka zvýšení v absolutní hodnotě je vyšší než výchozí částka pokut uložených ostatním účastníkům protiprávního jednání, pouze matematickým důsledkem zvýšení bez jakéhokoliv vztahu s výší ostatních pokut. To platí rovněž pro skutečnost, že zvýšení z důvodu opakování protiprávního jednání překračuje snížení pokuty poskytnuté sankcionovanému podniku z důvodu jeho spolupráce s Komisí. Jedná se totiž o dvě odlišná stadia stanovení výše pokuty. Konečně, sankcionovaný podnik nemůže k tomu, aby zpochybnil zvýšení pokuty z důvodu opakování protiprávního jednání, argumentovat skutečností, že Komise na něj z téhož důvodu použila stejné zvýšení jako na jiného účastníka téhož protiprávního jednání, přestože vlastnosti dřívějšího protiprávního jednání, kterého se tento dopustil, nejsou podobné jako ty dřívějšího protiprávního jednání přičteného uvedenému podniku. Protože je totiž zvýšení z důvodu opakování protiprávního jednání spojeno s přitěžující okolností vlastní dotčenému podniku, je relevantní okolnost, že se oba podniky předtím účastnily protiprávních jednání, avšak že i přes konstatování těchto protiprávních jednání neukončily svou účast na novém protiprávním jednání. (viz body 398–399, 401, 406–412)

I když je jistě důležité, že podnik přijímá opatření k zabránění novým porušením práva hospodářské soutěže Společenství v budoucnu ze strany svých zaměstnanců, tato skutečnost nemění nic na existenci konstatovaného protiprávního jednání. Z toho vyplývá, že ze samotné skutečnosti, že Komise ve své dřívější rozhodovací praxi zohlednila zavedení programu slučitelnosti chování podniku s pravidly hospodářské soutěže Společenství jako polehčující okolnost, nelze dovozovat její povinnost postupovat v projednávaném případě stejně. Komise tedy není povinna považovat takovou skutečnost za polehčující okolnost, pokud dodrží zásadu rovného zacházení, která stanoví, že v tomto bodě nemůže posoudit věc rozdílně ve vztahu k podnikům, kterým je určeno stejné rozhodnutí. (viz body 423–424)

Možnost poskytnout podniku, který spolupracoval s Komisí v řízení pro porušení pravidel hospodářské soutěže, snížení pokuty mimo rámec stanovený sdělením o neuložení nebo snížení pokut v případech kartelových dohod, jak je stanoveno bodem 3 šestou odrážkou pokynů Komise o metodě stanovování pokut udělených podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 Smlouvy o ESUO, nezbytně předpokládá, že dotčená spolupráce nemůže být odměněna v rámci sdělení o spolupráci a že byla účinná, to znamená, že ulehčila Komisi její úlohu spočívající ve zjišťování a potlačování protiprávních jednání porušujících pravidla hospodářské soutěže Společenství. (viz body 426, 428)

Podle bodu 3 třetí odrážky pokynů Komise o metodě stanovování pokut udělených podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 Smlouvy o ESUO patří „ukončení protiprávního jednání, jakmile Komise [poprvé] zasáhla (zejména při provádění kontrol)“ mezi polehčující okolnosti. Nicméně snížení pokuty z důvodu ukončení protiprávního jednání, jakmile Komise poprvé zasáhla, nemůže být automatické, ale závisí na posouzení okolností konkrétního případu Komisí v rámci její posuzovací pravomoci. V tomto ohledu uplatnění tohoto ustanovení pokynů ve prospěch podniku je zvláště přiměřené v situaci, kdy protisoutěžní povaha dotčeného jednání není zjevná. Naopak jeho použití je v zásadě méně žádoucí v situaci, kdy je povaha tohoto jednání jasně protisoutěžní, pokud je prokázána. I když totiž Komise považovala v minulosti dobrovolné ukončení protiprávního jednání za polehčující okolnost, může brát na základě svých pokynů v úvahu skutečnost, že zjevná, velmi závažná protiprávní jednání jsou stále relativně častá, byla stanovena od počátku politiky hospodářské soutěže Společenství, a tudíž se může domnívat, že je třeba upustit od této velkorysé praxe a již neodměňovat ukončení takového protiprávního jednání snížením pokuty. Za těchto podmínek závisí přiměřenost snížení pokuty z důvodu ukončení protiprávního jednání na tom, zda dotčený podnik mohl rozumně pochybovat o protiprávnosti svého jednání. Tak tomu není, pokud jde o tajnou kartelovou dohodu, jejímž předmětem byla výměna informací na oligopolistickém trhu a stabilizace trhů. Tento druh kartelové dohody je velmi závažným protiprávním jednáním, a dotčené podniky si tedy musí být vědomy protiprávnosti svého chování. Tajný charakter kartelové dohody ostatně potvrzuje skutečnost, že dotčené podniky si jsou vědomy protiprávnosti svých jednání. (viz body 436–439)

I když výše pokuty uložené za porušení pravidel hospodářské soutěže Společenství musí být přiměřená délce trvání protiprávního jednání a jiným skutečnostem, které mohou být zahrnuty do posouzení závažnosti protiprávního jednání, mezi něž náleží zisk, kterého dotyčný podnik mohl svými praktikami dosáhnout, nemůže skutečnost, že podnik protiprávním jednáním nedosáhl žádného zisku, představovat překážku uložení pokuty, jelikož jinak by pokuta ztratila svoji odrazující povahu. Z toho vyplývá, že Komise není povinna za účelem stanovení částky pokut zohlednit nedostatek zisku vyplývajícího z dotčeného protiprávního jednání. V tomto ohledu, ačkoli Komise může podle bodu 2 páté odrážky pokynů o metodě stanovování pokut udělených podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 Smlouvy o ESUO z důvodu přitěžujících okolností zvýšit pokutu, aby převýšila částku neoprávněného zisku dosaženého protiprávním jednáním, to nicméně neznamená, že Komise musí za všech okolností pro účely stanovení výše pokuty zjišťovat finanční výhodu spojenou se shledaným protiprávním jednáním. Jinými slovy, neexistenci takové výhody nelze považovat za polehčující okolnost. (viz body 441–443)

Komise může při výkonu svých povinností, uložených jí v oblasti hospodářské soutěže, vyžadovat všechny potřebné informace od vlád a příslušných orgánů členských států, jakož i od podniků a sdružení podniků. Komise má tedy zejména právo ukládat podniku, aby poskytl veškeré nezbytné informace týkající se skutkových okolností, které mu mohou být známy, a aby jí podle potřeby předal dokumenty s nimi související, které má v držení, i když mohou proti němu nebo jinému podniku sloužit k prokázání existence protisoutěžního jednání. V důsledku toho odpovědi dané v souladu s čl. 11 odst. 1 nařízení č. 17 představují výkon povinnosti, a nikoliv dobrovolnou spolupráci ve smyslu sdělení o neuložení nebo snížení pokut v případech kartelových dohod. (viz bod 468)