ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
(viz body 22–24)

Viz znění rozhodnutí.

Článek 16 odst. 6 a článek 17 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1380/2013 ze dne 11. prosince 2013 o společné rybářské politice, o změně nařízení Rady (ES) č. 1954/2003 a (ES) č. 1224/2009 a o zrušení nařízení Rady (ES) č. 2371/2002 a (ES) č. 639/2004 a rozhodnutí Rady 2004/585/ES, jakož i články 16 a 20 Listiny základních práv Evropské unie musí být vykládány v tom smyslu, že nebrání takové právní úpravě členského státu, jako je právní úprava dotčená ve věci v původním řízení, prostřednictvím které tento stát stanoví metodu přidělování rybolovných práv, která třebaže se zakládá na transparentním a objektivním kritériu rozdělování, může vést k nerovnému zacházení s hospodářskými subjekty, které vlastní rybářská plavidla plující pod jeho vlajkou, za předpokladu, že uvedený způsob sleduje jeden nebo více obecných zájmů uznaných Evropskou unií a respektuje zásadu proporcionality.

Vzhledem k tomu, že taková vnitrostátní právní úprava, jako je úprava dotčená ve věci v původním řízení, sleduje cíle společné rybářské politiky stanovené v nařízení č. 1380/2013, je třeba konstatovat, že je v souladu s obecným zájmem uznaným Unií ve smyslu čl. 52 odst. 1 Listiny. Pokud jde o způsobilost vnitrostátní právní úpravy dotčené ve věci v původním řízení dosáhnout cílů obecného zájmu, které sleduje, je třeba uvést, že prostřednictvím metody přidělování rybolovných práv, kterou stanoví, tato právní úprava zejména umožňuje zabránit nadměrnému využívání živých mořských zdrojů a narušení nebo znemožnění jejich obnovy. Za těchto podmínek může uvedená právní úprava zajistit, že činnosti v oblasti rybolovu uvedené v čl. 2 odst. 1 nařízení č. 1380/2013 budou dlouhodobě udržitelné z hlediska životního prostředí.

Co se týče otázky, zda tato metoda má či nemá za následek omezení svobod zakotvených v článcích 16 a 20 Listiny, která překračují rámec toho, co je nezbytné pro dosažení cílů sledovaných vnitrostátní právní úpravou dotčenou ve věci v původním řízení, z předkládacího rozhodnutí nejprve vyplývá, že dosavadní podíl může být zvýšen nebo snížen v závislosti na určitých kritériích týkajících se zejména oblasti životního prostředí nebo přispívání k rozvoji místního hospodářství. Dále jeden hospodářský subjekt s dosavadním podílem nemůže mít více než 40 % rybolovných práv přidělených Litevské republice pro jednotlivý druh ryb. A konečně, jak bylo uvedeno v bodě 38 tohoto rozsudku, část rybolovných práv, která nebyla přednostně přidělena hospodářským subjektům s dosavadním podílem, která musí představovat alespoň 5 % rybolovných práv přidělených Litevské republice, se přiděluje prostřednictvím aukcí jiným hospodářským subjektům, které vlastní rybářské plavidlo plující pod litevskou vlajkou. Za těchto podmínek metoda přidělování rybolovných práv dotčená ve věci v původním řízení nejenže nevede k tomu, že by tato práva byla vyhrazena pouze hospodářským subjektům s dosavadním podílem na základě jejich příslušných dosavadních podílů, ale navíc umožňuje odstupňovat tyto podíly na základě několika objektivních prvků.

(viz body 44, 47, 48, 51–54, 56 a výrok)
(viz bod 28)

Viz znění rozhodnutí.

(viz bod 30)

Viz znění rozhodnutí.

Komise je oprávněna podat k Soudnímu dvoru žalobu pro nesplnění povinnosti týkající se nedostatečné nezávislosti inspekčního orgánu uvedeného v článku 21 směrnice 2004/49 o bezpečnosti železnic Společenství, aniž musí uvést konkrétní situaci, v níž k zásahu do zmíněné nezávislosti skutečně došlo. Členské státy jsou totiž povinny zajistit nezávislost inspekčního orgánu prostřednictvím přijetí souboru pravidel, která zajistí, aby tento měl tento orgán možnost vykonávat své úkoly, aniž by na něj mohly být uplatněny příkazy nebo vliv zejména provozovatelů infrastruktury nebo železničních podniků. Neexistence nebo nedostatečnost takového právního rámce je sama o sobě s to prokázat nesplnění povinností vyplývajících z čl. 21 odst. 1 směrnice 2004/49.

(viz bod 32)
V tomto ohledu čl. 2 odst. 2 písm. a) směrnice 2001/18 upřesňuje, že pro účely definice geneticky modifikovaného organismu se genetická modifikace uskuteční přinejmenším při použití technik uvedených v příloze I A části 1 téže směrnice. I když příloha I A část 1 uvedené směrnice přitom techniky/metody mutageneze výslovně neuvádí, nemůže tato okolnost sama o sobě vyloučit, že organismy vzniklé pomocí těchto technik/metod spadají do definice geneticky modifikovaného organismu uvedené v čl. 2 odst. 2 téže směrnice. Je totiž třeba uvést, že jak vyplývá z výrazu „mezi jiným“ uvedeným v první části věty tvořící část 1 přílohy I A směrnice 2001/18, seznam technik genetické modifikace uvedený v této části není vyčerpávající. Nelze tudíž mít za to, že uvedený seznam vylučuje jiné techniky genetické modifikace, než které jsou v něm výslovně uvedeny. Dále je třeba uvést, že unijní normotvůrce nezahrnul mutagenezi do taxativního seznamu technik nevedoucích ke genetické modifikaci uvedených v čl. 2 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/18 ve spojení s částí 2 její přílohy I A. Naopak, mutageneze je v příloze I B uvedené směrnice výslovně uvedena mezi technikami/metodami „genetické modifikace“, na něž se odvolává čl. 3 odst. 1 směrnice týkající se organismů, které je třeba z působnosti směrnice vyloučit.

Článek 3 odst. 1 směrnice 2001/18 ve spojení s její přílohou I B bodem 1 a ve světle bodu 17 jejího odůvodnění musí být vykládán v tom smyslu, že z působnosti uvedené směrnice jsou vyloučeny pouze organismy získané technikami mutageneze, které jsou již dlouho běžně používány a u kterých je dlouhodobě dokumentována bezpečnost.

Za těchto podmínek nemůže být čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/18 ve spojení s její přílohou I B bodem 1 vykládán tak, že z působnosti uvedené směrnice vyjímá organismy získané novými technikami/metodami mutageneze, jež se objevily nebo byly většinově vyvinuty po přijetí uvedené směrnice. Takový výklad by totiž vedl k popření úmyslu unijního normotvůrce odrážejícího se v bodě 17 odůvodnění směrnice, kterým bylo z její působnosti vyloučit pouze organismy získané technikami/metodami, které jsou již dlouho běžně používány a u kterých je dlouhodobě dokumentována bezpečnost. Z toho vyplývá, že výklad výjimky uvedené v čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/18 ve spojení s její přílohou I B bodem 1, který by z působnosti této směrnice vyjímal organismy získané technikami/metodami mutageneze, bez jakéhokoli rozlišování, by ohrozil cíl ochrany sledovaný uvedenou směrnicí a porušoval by zásadu předběžné opatrnosti, kterou má daná směrnice uplatňovat.

(viz body 51, 53, 54 a výrok 1)
Účinné provádění režimu obezřetnostního dohledu úvěrových institucí, který unijní zákonodárce zavedl přijetím směrnice 2013/36 a který je založen na dohledu vykonávaném uvnitř členského státu a výměně informací mezi příslušnými orgány různých členských států, jak je stručně popsán v předcházejících bodech, vyžaduje, aby jak úvěrové instituce, nad nimiž je vykonáván dohled, tak příslušné orgány mohly mít jistotu, že poskytnuté důvěrné informace zůstanou v zásadě nadále důvěrné (obdobně viz rozsudek ze dne 19. června 2018, Baumeister,C 15/16, EU:C:2018:464, bod 31). Neexistence takové důvěry by totiž mohla ohrozit hladké předávání důvěrných informací, které jsou nezbytné k výkonu dohledu (obdobně viz rozsudek ze dne 19. června 2018, Baumeister,C‑15/16, EU:C:2018:464, bod 32). Článek 53 odst. 1 směrnice 2013/36 tedy ukládá profesní tajemství jako obecné pravidlo nejen s cílem chránit konkrétní zájmy přímo dotčených úvěrových institucí, ale i obecný zájem spojený především s finanční stabilitou v rámci Unie (obdobně viz rozsudek ze dne 19. června 2018, Baumeister,C‑15/16, EU:C:2018:464, bod 33). Konečně jsou ve směrnici 2013/36 taxativně uvedeny zvláštní případy, kdy všeobecný zákaz zpřístupnění důvěrných informací, které mají k dispozici příslušné orgány, stanovený v článku 53 odst. 1 této směrnice, výjimečně nebrání tomu, aby tyto informace byly oznámeny nebo používány (obdobně viz rozsudek ze dne 19. června 2018, Baumeister,C‑15/16, EU:C:2018:464, bod 38).

(viz body 27–30)
Směrnice 2011/95 a směrnice Evropského parlamentu a Rady 2013/32/EU ze dne 26. června 2013 o společných řízeních pro přiznávání a odnímání statusu mezinárodní ochrany musí být vykládány v tom smyslu, že nebrání tomu, aby žádosti o mezinárodní ochranu podané samostatně příslušníky téže rodiny podléhaly opatřením majícím za cíl zohlednit jakoukoli případnou spojitost, avšak brání tomu, aby tyto žádosti byly posuzovány společně. Brání rovněž tomu, aby posouzení jedné z uvedených žádostí bylo přerušeno do doby, než bude ukončeno řízení o posouzení další z těchto žádostí.

Směrnice 2011/95 a 2013/32 neupřesňují, jak má být zohledněna případná spojitost takovýchto žádostí o mezinárodní ochranu, které se mohou částečně týkat týchž skutečností nebo okolností. Vzhledem k absenci specifických ustanovení mají členské státy v tomto směru rozhodovací prostor. Je však třeba připomenout, že zaprvé čl. 4 odst. 3 směrnice 2011/95 ukládá povinnost individuálního posouzení každé žádosti, zadruhé podle čl. 23 odst. 1 této směrnice členské státy zajistí, aby mohla být zachována celistvost rodiny, a zatřetí že čl. 31 odst. 2 směrnice 2013/32 stanoví, že každý členský stát zajistí, aby rozhodující orgán provedl a co nejdříve ukončil posouzení žádosti, které musí být přiměřené a úplné.

Z požadavků individuálního a úplného posouzení žádostí o mezinárodní ochranu vyplývá, že u žádostí podaných samostatně příslušníky téže rodiny, byť mohou podléhat opatřením majícím za cíl zohlednit jakoukoli případnou spojitost, musí být posouzena situace každé dotyčné osoby. Tyto žádosti tedy nemohou být posuzovány společně.

A dále s ohledem na pravidlo uvedené v čl. 31 odst. 2 směrnice 2013/32, podle kterého musí být řízení o posouzení žádosti o mezinárodní ochranu skončeno co nejdříve, a na cíl této směrnice, jímž je zajistit, aby žádosti o mezinárodní ochranu byly vyřizovány co nejrychleji (rozsudek ze dne 25. července 2018, Alheto, C-585/16, EU:C:2018:584, bod 109), by posouzení žádosti jednoho z rodinných příslušníků nemělo vést k přerušení posouzení žádosti jiného příslušníka této rodiny s tím důsledkem, že by posledně uvedené posouzení mohlo být zahájeno teprve tehdy, bylo-li již řízení o posouzení předchozí žádosti ukončeno přijetím rozhodnutí rozhodujícího orgánu. Naopak – k naplnění cíle rychlosti a k usnadnění zachování celistvosti rodiny je důležité, aby rozhodnutí o žádostech podaných příslušníky téže rodiny majících určitou spojitost byla přijímána v blízkém časovém rozpětí.

(viz body 56-58, 60, 65, výrok 2)
(viz bod 29)

Viz znění rozhodnutí.

Článek 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 207/2009 o ochranné známce Evropské unie sleduje cíl obecného zájmu, který si žádá, aby označení nebo údaje popisující vlastnosti výrobků nebo služeb, pro které je zápis požadován, mohly být všemi volně užívány, a to i jako kolektivní ochranné známky nebo v kombinovaných či grafických ochranných známkách. Toto ustanovení tedy zabraňuje tomu, aby taková označení nebo údaje byly vyhrazeny pouze jedinému podniku z důvodu jejich zápisu jako ochranné známky.

Pokud se jedná konkrétně o označení nebo údaje, které mohou sloužit k určení zeměpisného původu kategorií výrobků, pro které je zápis ochranné známky požadován, zejména zeměpisné názvy, existuje obecný zájem na zachování jejich dostupnosti zejména z důvodu jejich schopnosti nejen případně vypovídat o jakosti a dalších vlastnostech dotyčných kategorií výrobků, ale rovněž různě ovlivnit preference spotřebitelů například tím, že spojí výrobky s místem, které může vyvolat pozitivní pocity.

Zápis označení na základě čl. 7 odst. 1 písm. c) uvedeného nařízení lze odmítnout pouze v případě, že zeměpisný název, jež má být zapsán jako ochranná známka, označuje místo, které v době podání přihlášky vykazuje u zúčastněných kruhů spojitost s dotčenou kategorií výrobků nebo služeb, nebo pokud se do budoucna jeví jako důvodné, že by taková spojitost mohla vzniknout.

Je však třeba uvést, že čl. 7 odst. 1 písm. c) tohoto nařízení č. 207/2009 v zásadě nebrání zápisu zeměpisných názvů, které nejsou zúčastněným kruhům známy nebo nejsou alespoň známy jako zeměpisná označení místa nebo dále názvů, u kterých není z důvodu vlastností označeného místa pravděpodobné, že by zúčastněné kruhy mohlo napadnout, že dotčená kategorie výrobků pochází z tohoto místa.

(viz body 36–39)
1)

Přezkum otázek platnosti, jež byly položeny Soudnímu dvoru, neodhalil žádnou skutečnost, kterou by mohla být dotčena platnost prováděcího nařízení Komise (EU) 2016/1395 ze dne 18. srpna 2016 o opětovném uložení konečného antidumpingového cla z dovozu některé obuvi se svrškem z usně pocházející z Čínské lidové republiky a vyráběné společnostmi Buckinghan Shoe Mfg Co., Ltd., Buildyet Shoes Mfg., DongGuan Elegant Top Shoes Co. Ltd, Dongguan Stella Footwear Co Ltd, Dongguan Taiway Sports Goods Limited, Foshan City Nanhai Qun Rui Footwear Co., Jianle Footwear Industrial, Sihui Kingo Rubber Shoes Factory, Synfort Shoes Co. Ltd., Taicang Kotoni Shoes Co. Ltd., Wei Hao Shoe Co. Ltd., Wei Hua Shoe Co. Ltd. a Win Profile Industries Ltd, o konečném výběru uloženého prozatímního cla a o provedení rozsudku Soudního dvora ve spojených věcech C‑659/13 a C‑34/14, ani platnost prováděcího nařízení Komise (EU) 2016/1647 ze dne 13. září 2016 o opětovném uložení konečného antidumpingového cla z dovozu některé obuvi se svrškem z usně pocházející z Vietnamu a vyráběné společnostmi Best Royal Co. Ltd, Lac Cuong Footwear Co., Ltd, Lac Ty Co., Ltd, Saoviet Joint Stock Company (Megastar Joint Stock Company), VMC Royal Co Ltd, společností Freetrend Industrial Ltd. a její společností ve spojení Freetrend Industrial A (Vietnam) Co, Ltd. a dále společnostmi Fulgent Sun Footwear Co., Ltd, General Shoes Ltd, Golden Star Co, Ltd, Golden Top Company Co., Ltd, Kingmaker Footwear Co. Ltd., Tripos Enterprise Inc. a Vietnam Shoe Majesty Co., Ltd, o konečném výběru uloženého prozatímního cla a o provedení rozsudku Soudního dvora ve spojených věcech C‑659/13 a C‑34/14.
(viz body 31–35)

Viz znění rozhodnutí.

Článek 56 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že brání takové právní úpravě členského státu, jako je právní úprava dotčená v původním řízení – podle které příjem, který společnost-rezident poukáže společnosti usazené v jiném členském státě, v zásadě podléhá srážkové dani, pokud ustanovení dohody o zamezení dvojímu zdanění uzavřené mezi těmito dvěma členskými státy nestanoví opak – jestliže tato právní úprava ukládá společnosti-rezidentovi, která nevybírá ani neodvádí tuto srážkovou daň daňové správě prvního členského státu, zaplatit nevratné úroky z prodlení za období od okamžiku uplynutí lhůty k zaplacení daně z příjmů až do dne, kdy společnost-nerezident prokáže, že jsou splněny podmínky pro použití dohody o zamezení dvojímu zdanění, ačkoliv v souladu s touto dohodou není společnost-nerezident povinná k žádné dani v prvním členském státě nebo částka daně je nižší, než by byla obvykle dlužná podle daňového práva tohoto členského státu.

Pokud jde o důvody uvedené k odůvodnění omezení volného pohybu služeb, jak bylo připomenuto v bodě 53 tohoto rozsudku, Soudní dvůr již rozhodl, že nezbytnost zajistit účinnost výběru daní, jakož i nezbytnost zajistit účinnost daňového dohledu, mohou představovat naléhavé důvody obecného zájmu, které mohou odůvodnit omezení volného pohybu služeb. Soudní dvůr rovněž rozhodl, že pro účely záruky účinného dodržování vnitrostátní právní úpravy lze považovat uložení sankcí, včetně sankcí trestněprávní povahy, za nezbytné, avšak za podmínky, že povaha a výše uložené sankce jsou v každém jednotlivém případě přiměřené závažnosti porušení, které má být sankcionováno [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 26. května 2016, NN (L) International,C‑48/15, EU:C:2016:356, bod 59 a citovaná judikatura]. Nicméně vnitrostátní právní úprava, která stanoví sankci ve formě úroků, které nelze vrátit, vypočtených na základě částky srážkové daně dlužné podle vnitrostátních právních předpisů, a které jsou splatné za období ode dne, ke kterému se daň stala splatnou, až do dne, ke kterému jsou daňovým orgánům předloženy dokumenty, které prokazují použitelnost dohody o zamezení dvojímu zdanění, není vhodná k zajištění uskutečnění cílů uvedených v předchozím bodě v případě, že je prokázáno, že podle relevantní dohody nebyla daň dlužná. V takové situaci, jako je situace dotčená v původním řízení, totiž neexistuje souvislost mezi výší požadovaných úroků a částkou dlužné daně, která je nulová, nebo závažností prodlení v poskytnutí uvedených dokumentů daňovým orgánům. Dále taková sankce přesahuje meze toho, co je nezbytné k dosažení uvedených cílů, vzhledem k tomu, že výše splatných úroků může být přemrštěná ve vztahu k výši dlužné daně a není stanovena žádná možnost tyto úroky vrátit.

(viz body 57, 59, 60, 63 a výrok)
Článek 2 písm. d) směrnice Evropského parlamentu a Rady 95/46/ES ze dne 24. října 1995 o ochraně fyzických osob v souvislosti se zpracováním osobních údajů a o volném pohybu těchto údajů musí být vykládán v tom smyslu, že pojem „správce“ podle tohoto ustanovení zahrnuje správce fanouškovské stránky umístěné na sociální síti.

V této souvislosti je třeba uvést, že i když pouhé použití takové sociální sítě jako je Facebook nezakládá spoluodpovědnost uživatele Facebooku za zpracování osobních údajů touto sítí, nicméně správce fanouškovské stránky umístěné na Facebooku vytvořením takové stránky umožňuje Facebooku, aby umisťoval soubory cookies na počítači nebo jakémkoli jiném zařízení osoby, která jeho fanouškovskou stránku navštívila, bez ohledu na to, zda tato osoba má či nemá zřízen účet u Facebooku. Za těchto okolností je třeba mít za to, že takový správce fanouškovské stránky umístěné na Facebooku, jako je Wirtschaftsakademie, se svým úkonem nastavení parametrů, mimo jiné podle své cílové skupiny a cílů řízení a propagace svých činností, podílí na určení účelu a prostředků zpracování osobních údajů návštěvníků své fanouškovské stránky. Z tohoto důvodu je třeba mít v případě tohoto správce v projednávané věci za to, že je společně se společností Facebook Ireland správcem ve smyslu čl. 2 písm. d) směrnice 95/46. Skutečnost, že správce fanouškovské stránky používá platformu poskytovanou Facebookem, aby využíval souvisejících služeb, jej totiž nezprošťuje odpovědnosti za dodržování svých povinností v oblasti ochrany osobních údajů. Za těchto podmínek přispívá uznání společné odpovědnosti provozovatele sociální sítě a správce fanouškovské stránky, jež je umístěna na této síti, v souvislosti se zpracováním osobních údajů návštěvníků této fanouškovské stránky v souladu s požadavky směrnice 95/46 k zajištění úplnější ochrany práv, jež mají osoby, které navštíví fanouškovskou stránku.

(viz body 35, 39, 40, 42, 44, výrok 1)
5

První čtyři body odůvodnění, jakož i devátý bod odůvodnění této směrnice, zní takto: „vzhledem k tomu, že fúze, rozdělení, převody aktiv a výměny akcií týkající se společností z různých členských států mohou být nezbytné k tomu, aby se ve Společenství vytvořily podmínky obdobné podmínkám vnitřního trhu, a tím zajistilo vytvoření a účinné fungování společného trhu; že těmto operacím by neměly být kladeny překážky v podobě omezení, znevýhodnění nebo zvláštních narušení, které by vyplývaly z daňových předpisů členských států; že je proto nezbytné zavést pro tyto operace daňová pravidla neutrální z hlediska hospodářské soutěže, aby se podniky mohly přizpůsobit požadavkům společného trhu, zvýšit svou produktivitu a zlepšit svou konkurenceschopnost na mezinárodní úrovni; vzhledem k tomu, že daňové předpisy tyto operace znevýhodňují oproti obdobným operacím, které se týkají společností ve stejném členském státě; že je nezbytné tato znevýhodnění odstranit; vzhledem k tomu, že tohoto cíle nelze dosáhnout tím, že by se stávající systémy platné v členských státech rozšířily na úroveň Společenství, neboť rozdíly mezi těmito systémy mohou vyvolávat narušení hospodářské soutěže; že uspokojivé řešení může v tomto ohledu přinést pouze společný daňový systém; vzhledem k tomu, že společný daňový systém musí zamezit ukládání daní v souvislosti s fúzemi, rozděleními, převody aktiv nebo výměnami akcií, a přitom zajišťovat finanční zájmy státu, v němž se nachází převádějící nebo nabytá společnost; […] vzhledem k tomu, že je nezbytné dát členským státům možnost odmítnout použití této směrnice v případech, kdy cílem fúze, rozdělení, převodu aktiv nebo výměny akcií je daňový únik či vyhnutí se daňovým povinnostem […]“.
25

Předkládající soud uvádí, že by se navrhovatelé v původním řízení mohli článku 3 EÚLP dovolávat – jak vyplývá z článku 1 EÚLP, tak jak jej vykládá Evropský soud pro lidská práva – pouze za předpokladu, že by se nacházeli pod belgickou „jurisdikcí“. Předkládající soud si přitom klade otázku, zda lze za výkon takové jurisdikce provažovat provádění vízové politiky. Předkládající soud si dále klade otázku, zda by právo vstupu mohlo vyplývat, coby logický důsledek povinnosti přijmout preventivní opatření a zásady nenavracení, z článku 3 EÚLP a obdobně z článku 33 Ženevské úmluvy.
35

Navíc obecné vyloučení, jako je to, které bylo uvedeno v bodě 33 tohoto rozsudku, pokud by vedlo k odrazení od jakékoli výroby elektřiny z vodní energie, kterou poskytuje umělý vodní tok, i pokud tento umělý vodní tok existuje z důvodu existence určité výrobní činnosti nacházející se na jeho počátku, nezávisle na jakémkoli následném zpracování jejích odpadních vod pro výrobu elektřiny, a i pokud k této výrobě elektřiny dochází bez využití systému přečerpávání, by mohlo snížit množství vodní energie, na kterou se mohou vztahovat opatření týkající se podpory výroby energie z obnovitelných zdrojů, která musí členské státy podle směrnice 2009/28 přijmout a škodilo by úplnému dosažení těchto cílů.
37

V rámci této žaloby žalobci v původním řízení zejména tvrdili, že jejich přemístění by mělo negativní následky na zdravotní stav C. K., který by mohl ovlivnit rovněž blaho jejího novorozeného dítěte. V tomto ohledu předložili různá podpůrná lékařská osvědčení o tom, že C. K. měla rizikové těhotenství a že od porodu trpí obtížemi duševního rázu. Specializovaný psychiatr diagnostikoval u C. K. poporodní depresi a periodické sebevražedné sklony. Z několika lékařských posudků kromě toho vyplývá, že hlavním důvodem špatného zdravotního stavu C. K. je především nejistota ohledně jejího postavení a stres, který z ní vyplývá. Zhoršení jejího duševního stavu by u ní mimoto mohlo vést k riziku agresivního chování vůči sobě samé a vůči jiným osobám, což by případně vyžadovalo i nemocniční péči. Podle tohoto psychiatra tedy vyžadovalo onemocnění, kterým trpí C. K., aby ona i její dítě zůstaly v přijímacím centru v Lublani, aby jim zde byla poskytnuta péče.