ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
(viz body 39, 40)

Pokud v rámci ověřování splnění povinností vyplývajících z rozsudku vydaného Soudním dvorem na základě článku 260 SFEU dojde ke sporu mezi Komisí a dotčeným členským státem ohledně vhodnosti vnitrostátní praxe nebo právní úpravy, která nebyla předtím přezkoumána Soudním dvorem, ke splnění povinností vyplývajících z takového rozsudku, Komise nemůže sama takový spor vyřešit přijetím rozhodnutí a vyvodit z toho důsledky pro výpočet penále.

I když je totiž pravda, že v rámci výkonu rozsudku Soudního dvora, kterým je členskému státu uloženo penále, musí mít Komise možnost posoudit opatření přijatá uvedeným členským státem k vyhovění rozsudku ukládajícímu penále, nic to nemění na tom, že tuto posuzovací pravomoc nelze vykonávat tak, aby zasahovala do výlučné pravomoci Soudního dvora rozhodovat o souladu vnitrostátních právních předpisů s unijním právem. Vzhledem k tomu, že podle systému zavedeného články 258 SFEU až 260 SFEU určení práv a povinností členských států, jakož i posouzení jejich chování může vyplývat pouze z rozsudku Soudního dvora, musí Komise při ověřování opatření přijatých členským státem k vyhovění rozsudku Soudního dvora a vymáhání částek dlužných na základě uložených sankcí zohlednit vymezení nesplnění povinnosti, jak je provedl Soudní dvůr v rozsudcích vydaných na základě článků 258 SFEU a 260 SFEU.

Kromě toho, kdyby byl Komisi přiznán širší prostor k uvážení v souvislosti s posouzením opatření, která vyplývají z rozsudku vydaného na základě čl. 260 odst. 2 SFEU, vedlo by to k porušení procesních práv na obhajobu, která mají členské státy v rámci řízení o nesplnění povinnosti. Podle článků 258 SFEU až 260 SFEU totiž členské státy, o nichž má Komise za to, že nesplnily povinnosti, které pro ně vyplývají z unijního práva, mohou mimo jiné upřesnit své stanovisko v rámci postupu před zahájením soudního řízení. Tato fáze řízení má právě za cíl dát dotčenému členskému státu příležitost splnit jeho povinnosti, nebo účelně uplatnit důvody na jeho obranu proti výtkám Komise.

(viz body 41, 47–49, 52, 55, 56)
(viz bod 21)

Viz znění rozhodnutí.

(viz bod 27)

Viz znění rozhodnutí.

Článek 11 část A odst. 1 písm. a), odst. 2 písm. a) a odst. 3 písm. c) šesté směrnice 77/388 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu, jakož i článek 73, čl. 78 první pododstavec písm. a) a čl. 79 první pododstavec písm. c) směrnice 2006/112 o společném systému daně z přidané hodnoty musejí být vykládány v tom smyslu, že taková daň, jako je daň z vysílání inzerce stanovená portugalskými právními předpisy ve prospěch filmového a audiovizuálního umění, musí být zahrnuta do základu daně pro účely daně z přidané hodnoty za služby vysílání komerční inzerce.

V tomto ohledu se skutečnost vedoucí ke vzniku povinnosti k dani z vysílání inzerce shoduje se skutečností vedoucí ke vzniku povinnosti k dani z přidané hodnoty za služby vysílání komerční inzerce. Povinnost k dani z vysílání inzerce totiž vzniká, jakmile jsou služby poskytnuty, a vznikne pouze tehdy, jestliže jsou tyto služby poskytnuty.

Taková daň se tak přímo vztahuje k poskytování služeb vysílání komerční inzerce, jestliže se skutečnosti vedoucí ke vzniku povinnosti k dani z vysílání inzerce shodují se skutečnostmi vedoucími ke vzniku povinnosti k dani z přidané hodnoty. Spadá tudíž pod pojem „daně, cla, dávky a poplatky“ stanovený v čl. 11 části A odst. 2 písm. a) šesté směrnice a v čl. 78 prvním pododstavci písm. a) směrnice 2006/112.

(viz body 41, 42, 48 a výrok)
2.

Životní prostředí — Činnost Společenství v oblasti vodní politiky — Směrnice 2000/60 — Povinnost členských států zveřejnit plány povodí — Povinnost konzultovat s veřejností a zaslat kopie těchto plání Komisi a všem členským státům, jichž se to týká — Neprovedení — Nesplnění povinnosti [Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/60, čl. 13 odst. 1 až 3 a článek 6, čl. 14 odst. 1 písm. c) a čl. 15 odst. 1] (viz body 21–23)
Keywords

Subject of the case

Výrok



Keywords

Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Relativní důvody zamítnutí – Námitky majitele starší totožné nebo podobné ochranné známky zapsané pro totožné nebo podobné výrobky nebo služby – Podobnost dotčených ochranných známek – Kritéria posouzení – Kombinovaná ochranná známka [Nařízení Rady č. 207/2009, čl. 8 odst. 1 písm. b)] (viz body 71, 72)

2. Kasační opravný prostředek – Důvody kasačního opravného prostředku – Chybné posouzení skutkového stavu – Nepřípustnost – Přezkum posouzení skutkových okolností předložených Tribunálu Soudním dvorem – Vyloučení s výjimkou případu zkreslení (Článek 256 SFEU; statut Soudního dvora, čl. 58 první pododstavec) (viz body 79, 80)

Subject of the case

Předmět

Kasační opravný prostředek podaný proti rozsudku Tribunálu (šestého senátu) ze dne 6. října 2011, SEVEN v. OHMI – Seven for all mankind (SEVEN FOR ALL MANKIND) (T-176/10), jímž Tribunál zrušil rozhodnutí R 1514/2008-2 druhého odvolacího senátu Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (OHIM) ze dne 28. ledna 2010, kterým bylo zrušeno rozhodnutí námitkového oddělení, jímž byly částečně zamítnuty námitky majitele obrazových ochranných známek Společenství a mezinárodních obrazových ochranných známek obsahujících slovní prvek „ Seven“ pro výrobky zařazené do tříd 3, 9, 12, 14, 15, 16, 18, 20, 22, 25 a 28 proti zápisu slovní ochranné známky „SEVEN FOR ALL MANKIND“ pro výrobky zařazené do tříd 14 a 18 – Výklad a uplatnění čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009 – Faktory, které je třeba zohlednit v rámci přezkumu podobnosti označení

Výrok

Výrok

1) Kasační opravný prostředek se zamítá.

2) Seven for all mankind LLC ponese vlastní náklady řízení a uhradí náklady řízení vynaložené Seven SpA.

3) Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM) ponese vlastní náklady řízení.
2)

Společnostem Team Relocations NV, Amertranseuro International Holdings Ltd, Trans Euro Ltd a Team Relocations Ltd se společně a nerozdílně ukládá náhrada nákladů řízení.
1)

Španělské království tím, že přijalo čl. 17 odst. 1 písm. a) a c) konsolidovaného znění zákona o korporační dani, schváleného královským legislativním nařízením 4/2004 ze dne 5. března 2004 (Real Decreto Legislativo 4/2004 por el que se aprueba el Texto Refundido de la Ley del Impuesto sobre Sociedades), podle něhož se v případě přemístění sídla společnosti usazené ve Španělsku a přesunu aktiv stálé provozovny nacházející se ve Španělsku do jiného státu nedosažené kapitálové zisky zahrnují do daňového základu v rámci zdaňovacího období, zatímco pokud k těmto operacím dojde na území Španělska, nemají tyto kapitálové zisky žádný daňový dopad, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z článku 49 SFEU.
1)

Italská republika tím, že ve stanovených lhůtách nepřijala všechna opatření nezbytná k navrácení státních podpor, které byly prohlášeny za protiprávní a neslučitelnou se společným trhem rozhodnutím Komise 2006/323/ES ze dne 7. prosince 2005, o osvobození minerálních olejů používaných jako palivo při výrobě oxidu hlinitého (aluminy) od spotřební daně v regionu Gardanne, v regionu Shannon a na Sardinii, které zavedly Francie, Irsko a Itálie, a rozhodnutím Komise 2007/375/ES ze dne 7. února 2007, o osvobození minerálních olejů používaných jako palivo při výrobě oxidu hlinitého (aluminy) od spotřební daně v regionu Gardanne, v regionu Shannon a na Sardinii, které zavedly Francie, Irsko a Itálie [C 78/2001 (ex NN 22/01), C 79/2001 (ex NN 23/01), C 80/2001 (ex NN 26/01)], nesplnila povinnosti vyplývající z článku 5 rozhodnutí 2006/323, článku 4 rozhodnutí 2007/375 a čl. 249 čtvrtého pododstavce ES.
V rámci uzavírání takové mezinárodní dohody, jako je dohoda EU-Mauricius o podmínkách předávání osob podezřelých z pirátství a zabaveného majetku, který je s touto činností spojen, v souladu s článkem 218 SFEU, je typ postupu použitelný na základě odstavce 6 tohoto ustanovení určen hmotněprávním základem rozhodnutí o uzavření této dohody. Konkrétně, pokud je rozhodnutí o uzavření dotyčné dohody platně založeno výlučně na hmotněprávním základu spadajícím do společné zahraniční a bezpečnostní politiky (SZBP), použije se typ postupu stanovený v čl. 218 odst. 6 druhém pododstavci první části věty SFEU. Takový výklad je odůvodněn tím spíše z hlediska požadavků souvisejících s právní jistotou. Tento výklad tím, že váže procesní právní základ na hmotněprávní základ aktu, umožňuje určit použitelný postup na základě objektivních kritérií, která mohou být přezkoumána soudem.

Pokud jde totiž o rozhodnutí o uzavření dohody, která sleduje hlavní cíl spadající do SZBP, znění čl. 218 odst. 6 SFEU, podle nějž Rada přijme rozhodnutí o uzavření mezinárodní dohody po obdržení souhlasu Parlamentu nebo konzultaci s ním, „netýká-li se dohoda výlučně SZBP“, neumožňuje určit, ani že takové rozhodnutí lze považovat za „týkající se výlučně SZBP“ pouze z toho důvodu, že je založeno na hmotněprávním základu spadajícím do této politiky s vyloučením jakéhokoliv jiného hmotněprávního základu, ani že o uvedeném rozhodnutí je třeba mít za to, že se týká rovněž jiných oblastí unijního práva z důvodu jeho vedlejších cílů jiných než je hlavní cíl spadající do SZBP.

Krom toho, pokud jde o cíle článku 218 SFEU, v návaznosti na vstup Lisabonské smlouvy v platnost stanoví toto ustanovení nyní za účelem splnění požadavků jasnosti, soudržnosti a racionalizace jednotný a obecně platný postup sjednávání a uzavírání mezinárodních dohod, které je Unie oprávněna uzavírat v oblastech své činnosti, včetně SZBP, s výjimkou případů, kdy Smlouvy stanoví speciální postupy. Tento postup však musí právě z důvodu svého obecného charakteru zohledňovat specifika stanovená Smlouvou pro každou oblast činnosti Unie, zejména pokud jde o pravomoci orgánů. V tomto ohledu obsahuje čl. 218 odst. 6 SFEU za účelem zohlednění těchto specifik tři typy postupu při uzavírání mezinárodní dohody a každý z nich přisuzuje Parlamentu jinou úlohu. Toto rozlišování má odrážet na vnější úrovni rozdělení pravomocí mezi orgány, které platí na vnitřní úrovni.

Článek 218 odst. 6 SFEU tak zavádí symetrii mezi postupem přijímání unijních opatření na vnitřní úrovni a postupem přijímání mezinárodních dohod k zajištění toho, aby v souvislosti s danou oblastí měly Parlament a Rada stejné pravomoci, v souladu s institucionální rovnováhou nastolenou Smlouvami. Za těchto podmínek tedy právě za účelem zajištění, že tato symetrie bude účinně dodržována, platí pravidlo vytyčené judikaturou Soudního dvora, podle něhož hmotněprávní základ aktu určuje postupy, jež je třeba použít pro jeho přijetí, nejen pro postupy stanovené pro přijetí vnitřního aktu, ale i pro postupy použitelné při uzavírání mezinárodních dohod.

(viz body 48, 50, 52–60)
Členský stát tím, že registraci nových osobních automobilů, jejichž mechanismus řízení je umístěn na stejné straně jako směr provozu, na svém území podmiňuje přemístěním volantu na druhou stranu, neplní povinnosti, které pro něj vyplývají z článku 2a směrnice 70/311 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se mechanismu řízení motorových vozidel a jejich přípojných vozidel a z čl. 4 odst. 3 směrnice 2007/46, kterou se stanoví rámec pro schvalování motorových vozidel a jejich přípojných vozidel, jakož i systémů, konstrukčních částí a samostatných technických celků určených pro tato vozidla.

Mechanismy řízení vozidel jsou konkrétně předmětem směrnice 70/311, jejíž článek 2a vyžaduje, aby členské státy zejména nezakazovaly registraci vozidla z důvodů týkajících se mechanismu řízení, pokud splňuje požadavky stanovené v této směrnici. Směrnice 2007/46 a 70/311 odkazují sice na „směr jízdy […] vpravo/vlevo“, který musí být uveden v informačním dokumentu pro účely registrace vozidla. Kromě toho musí být v osvědčení o shodě uveden údaj, podle něhož je vozidlo „uzpůsobeno“ k jízdě vpravo nebo vlevo. Tato ustanovení se však nemohou týkat základních prvků konstrukce vozidla, jako je například umístění volantu, nýbrž pouze jiných prvků, jako je instalace osvětlovacích zařízení a stěračů nebo zařízení vozidel pro nepřímý výhled. Úpravy, jež lze vyžadovat, se totiž nemohou týkat přesunutí místa řidiče vozidla, což by znamenalo podstatný zásah do konstrukce vozidla, jenž by byl v rozporu se zněním a cílem směrnice 70/311, ale pouze méně významných zásahů.

V důsledku toho lokalizace místa řidiče, jež tvoří nedílnou součást mechanismu řízení vozidla, spadá do harmonizace zavedené směrnicemi 2007/46 a 70/311, takže členské státy nemohou z důvodů bezpečnosti pro účely registrace nového vozidla na jejich území požadovat přesunutí místa řidiče na stranu vozidla protilehlou k okraji vozovky ve směru provozu.

(viz body 39, 43, 45, 47 a výrok)
41

Druhá otázka je položena pouze pro případ, že by čl. 18 odst. 4 nařízení č. 1013/2006 neumožňoval zprostředkujícímu obchodníkovi, který zařizuje přepravu odpadů, aby nesdělil příjemci totožnost původce odpadů. Předkládající soud uvádí, že Základní zákon zaručuje – jak bylo uvedeno v bodě 13 tohoto rozsudku – ochranu obchodního tajemství, která se vztahuje mimo jiné na dodavatelské zdroje. Podle předkládajícího soudu neexistuje platné vnitrostátní ustanovení, které by umožňovalo omezit dotčená základní práva. Za těchto okolností si předkládající soud klade otázku, zda se na obchodní tajemství vztahuje ochrana zakotvená v primárním unijním právu, která by omezila působnost čl. 18 odst. 1 nařízení č. 1013/2006.
20

Vzhledem k tomu, že předkládající soud uvedl – kumulativně nebo alternativně – oba důvody pro zamítnutí zápisu či neplatnost obsažené v čl. 3 odst. 1 písm. b) a c) směrnice, je třeba nejprve připomenout, že i když každý z důvodů pro zamítnutí zápisu uvedených v čl. 3 odst. 1 směrnice je sice na ostatních důvodech nezávislý a vyžaduje samostatný přezkum, příslušné oblasti působnosti důvodů uvedených pod písmeny b) a c) uvedeného ustanovení se však zcela jistě překrývají (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 12. února 2004, Koninklijke KPN Nederland, C-363/99, Recueil, s. I-1619, bod 85).
42

Podle Soudního dvora platí, že pokud by byl osobě povinné k dani odpočet DPH splatné na vstupu z pozdějšího zdanitelného užívání k podnikatelským účelům odepřen, a to přes její počáteční úmysl zcela začlenit dotčený investiční majetek do obchodního majetku s výhledem na budoucí plnění, nebylo by zcela sňato s této osoby břemeno daně vztahující se k majetku užívanému pro účely její ekonomické činnosti a zdanění jejích podnikatelských činností by vedlo ke dvojímu zdanění v rozporu se zásadou daňové neutrality, která je vlastní společnému systému DPH (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Puffer, body 45 a 46).
37

Předkládající soud se v tomto ohledu omezuje na uvedení skutečnosti, že transakce vytýkané obžalovaným ve věci v původním řízení byly uskutečněny na trhu Rasdaq. Neupřesňuje, zda dotyčné akcie byly přijaty k obchodování také na jiném trhu finančních nástrojů, který je kvalifikován jako regulovaný trh, nebo zda byla v rozhodné době podána žádost o takové přijetí. Pokud by tomu tak bylo – což přísluší určit vnitrostátnímu soudu – uvedená manipulace by každopádně spadala do působnosti směrnice 2003/6 na základě článku 9 této směrnice a nebylo by nutné pro účely sporu v původním řízení zjišťovat, zda je trh Rasdaq regulovaným trhem ve smyslu směrnice 2004/39, či nikoliv.
22

Předkládající soud poukazuje na to, že pokud finanční produkt, o němž se má za to, že je součástí smluv vázaných na investiční podíly, spadá do působnosti směrnice 85/577, použijí se na něj formální požadavky stanovené v článcích 3 a 4 zákona 26/1991, a smlouvu podepsanou žalobcem v původním řízení lze tudíž prohlásit za neplatnou.
13

Článek 4 zákona č. 84-16 stanoví: „Odchylně od zásady uvedené v článku 3 hlavy I obecného služebního řádu, smluvní zaměstnanci mohou být přijati v následujících případech: 1o Neexistuje-li sbor úředníků schopných zajistit plnění odpovídajících funkcí; 2o Pro zaměstnance v kategorii A a v případě zastupování státu v zahraničí pro místa v jiných kategoriích, odůvodňuje-li to povaha funkcí nebo potřeby služeb. Takto přijatí zaměstnanci jsou zaměstnáni na základě smluv na dobu určitou v maximální délce tří let. Tyto smlouvy lze obnovit, a to výslovným prodloužením. Délka po sobě jdoucích smluv nesmí přesáhnout šest let. Pokud jsou tyto smlouvy po uplynutí maximální doby šesti let uvedené v předchozím pododstavci prodlouženy, lze tak učinit pouze výslovným rozhodnutím a na dobu neurčitou. [...]“
4

Článek 3 odst. 1 a 2 této směrnice stanoví: „1. Pokud nejsou přijata opatření podle článku 5, vymezí členské státy znečištěné vody a vody ohrožené znečištěním podle kritérií stanovených v příloze I. 2. Členské státy vymezí do dvou let od oznámení této směrnice jako ohrožené oblasti všechny známé půdní plochy na území svého státu, které jsou odvodňovány do vod vymezených v souladu s odstavcem 1 a které přispívají ke znečišťování. Členské státy oznámí toto první vymezení vod Komisi do šesti měsíců.“
3

Podle sedmého, osmnáctého, dvacátého prvního a dvacátého druhého bodu odůvodnění směrnice 90/314: „vzhledem k tomu, že cestovní ruch hraje stále významnější roli v hospodářství členských států; že systém souborných služeb představuje základní součást cestovního ruchu; že by došlo k podpoře růstu a produktivity odvětví souborných služeb v členských státech, pokud by bylo přijato alespoň minimum společných předpisů, které by mu daly rozměr Společenství; […] [...] vzhledem k tomu, že organizátor nebo prodejce, který je stranou smlouvy, musí spotřebiteli odpovídat za řádné plnění závazků vyplývajících ze smlouvy; že organizátor nebo prodejce musí rovněž odpovídat za škody, které vzniknou spotřebiteli z neplnění nebo nesprávného plnění smlouvy, pokud neprokáží, že zjištěné nedostatky v plnění smlouvy nezavinili oni ani jiní dodavatelé služeb; [...] vzhledem k tomu, že pro spotřebitele a pro poskytovatele souborných služeb by bylo výhodné, kdyby organizátor nebo prodejce byli povinni předložit záruky pro případ platební neschopnosti nebo úpadku; vzhledem k tomu, že členské státy musí mít možnost přijmout nebo zachovat v oblasti souborných služeb přísnější předpisy na ochranu spotřebitele.“
6)

Pokud by článek 173 směrnice [o DPH] měl být vykládán v tom smyslu, že se stanovená oprava vztahuje i na případy, v nichž byly zboží nebo služby po jejich pořízení nejprve použity pro činnost, která nepodléhá dani, nebo na případy, kdy nebyly vůbec použity, později však byly do zdanitelné činnosti osoby povinné k dani zahrnuty, je pak – s ohledem na omezení zavedené v čl. 70 odst. 1 bodě 2 [ZDDS] a s ohledem na okolnost, že podle čl. 79 odst. 1 a 2 uvedeného zákona se možnost provést opravy omezuje pouze na případy, v nichž je zboží, jehož původní použití splnilo podmínky pro odpočet daně, později použito způsobem, který tyto podmínky pro odpočet daně nesplňuje –třeba mít za to, že členský stát splnil svou povinnost definovat nárok všech osob povinných k dani na odpočet odvedené daně co nejspolehlivěji a nejspravedlivěji?
10

Článek 5 uvedeného nařízení vlády s mocí zákona, jenž se týká režimu odpočtu výdajů v oblasti zábavní činnosti a propagace cestovního ruchu, stanoví: „1. Z ročních protiplnění za provozování činností, k nimž jsou povinny koncesionářské společnosti, […] se odečtou do výše 1 % hrubých příjmů pocházejících z her výdaje související s plněním povinností stanovených v čl. 16 odst. 1 písm. b) a c) nařízení vlády s mocí zákona č. 422/89 […], přičemž tyto výdaje nemohou být nižší než 3 % hrubých příjmů pocházejících z her. 2. V případě, že uvedené výdaje přičtené k čistým nákladům na zábavní a restaurační činnosti a k výdajům na propagaci a marketing překročí hodnotu odpovídající 3 % hrubých příjmů pocházejících z her, mají koncesionáři […] nárok na dodatečný odpočet ve výši 50 % výdajů, které přesahují povinnou minimální částku […], přičemž dodatečný odpočet nemůže přesáhnout 3 % hrubých příjmů pocházejících z her. 3. Pokud jde o herní oblasti Póvoa de Varzim […]může být tento dodatečný odpočet proveden jen v případě zvýšení hrubých příjmů z her za každý hospodářský rok v porovnání s předcházejícím hospodářským rokem, a to do výše 25 % tohoto zvýšení.“
12

Skutkový základ sporu je popsán v bodech 1 až 9 napadeného rozsudku následovně: „1 Dne 2. ledna 2006 podal Aurelio Muñoz Molina u [OHIM] přihlášku ochranné známky Společenství [...] 2 Ochrannou známkou, jejíž zápis byl požadován, je slovní označení R10. 3 Přihláška ochranné známky Společenství byla zveřejněna ve Věstníku ochranných známek Společenství č. 30/2006 ze dne 24. července 2006. 4 Dne 24. října 2006 podala společnost DL Sports & Marketing Ltda na základě článku 42 nařízení č. 40/94 [...] námitky proti zápisu přihlašované ochranné známky. Uvedené námitky byly založeny na nezapsané ochranné známce nebo označení užívaném v obchodním styku R10 a byly namířeny proti všem výrobkům uvedeným v přihlášce ochranné známky. [...] 5 Dne 28. listopadu 2006 námitkové oddělení poskytlo společnosti DL Sports & Marketing [Ltda] čtyřměsíční lhůtu, tedy do 29. března 2007, aby prokázala zejména existenci a platnost dovolávaného staršího práva. Dne 29. března 2007 společnost DL Sports & Marketing [Ltda] požádala o prodloužení lhůty, která jí byla dne 8. června 2007 prodloužena do 9. srpna 2007. Dne 24. října 2007 dospělo námitkové oddělení k závěru, že na podporu námitek nebyl předložen žádný důkaz. 6 Dopisem ze dne 31. října 2007 právní poradce [společnosti Nike] oznámil námitkovému oddělení, že na základě dohody ze dne 20. června 2007 společnost DL Sports & Marketing [Ltda] převedla na [společnost Nike] – prostřednictvím společnosti Nike, Inc. – vlastnické právo k několika ochranným známkám a právům duševního vlastnictví (dále jen ‚dohoda o převodu‘). Právní poradce [společnosti Nike] uvedl, že od nového majitele staršího práva obdržel pokyn pokračovat v námitkovém řízení, a proto požádal o to, aby v tomto řízení mohl vystupovat jako jeho zástupce. 7 Dne 19. února 2008 námitkové oddělení zamítlo námitky z důvodu, že společnost DL Sports & Marketing [Ltda] neprokázala ve stanovené lhůtě existenci staršího práva uplatněného na podporu uvedených námitek (dále jen ‚rozhodnutí námitkového oddělení‘). 8 Dne 28. března 2008 podala [společnost Nike] proti rozhodnutí námitkového oddělení k OHIM odvolání na základě článků 57 až 62 nařízení č. 40/94 [...]. 9 [Sporným rozhodnutím] první odvolací senát OHIM odmítl toto odvolání jako nepřípustné z důvodu, že [společnost Nike] nepodala důkaz o svém postavení účastníka námitkového řízení, a tudíž nebyla aktivně legitimována k podání odvolání proti rozhodnutí námitkového oddělení. Odvolací senát měl totiž za to, že právní poradce [společnosti Nike] v řízení u námitkového oddělení neuvedl – natož aby podal důkaz – že starší právo uplatněné na podporu námitek náleží k ochranným známkám převedeným na [společnost Nike]. Odvolací senát upřesnil, že [společnost Nike] nebyla ani během odvolacího řízení schopna prokázat, že je majitelkou staršího práva. Odvolací senát měl tak za to, že dohoda o převodu pouze prokazuje, že [společnost Nike] nabyla některé ochranné známky Společenství, ale nikoliv konkrétně dovolávané starší právo.“
24

Sporná doložka kolektivní smlouvy společnosti Tyrolean Airways stanoví, že se přeřazení ze zaměstnanecké kategorie A do zaměstnanecké kategorie B uskuteční po odpracování tří let. Tímto ustanovením je tak dotčeno určení zaměstnanecké kategorie, do které jsou zaměstnanci zařazeni při přijetí do této společnosti. V důsledku toho je tímto ustanovením rovněž dotčena jejich mzda. Právní úprava této povahy musí být tudíž považována za právní úpravu, která stanoví pravidla týkající se podmínek přístupu k zaměstnání, náboru a odměňování ve smyslu čl. 3 odst. 1 písm. a) a c) směrnice 2000/78.