ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Článek 3 odst. 2 směrnice Rady 92/12/EHS ze dne 25. února 1992 o obecné úpravě, držení, pohybu a sledování výrobků podléhajících spotřební dani, musí být vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, která zavádí daň z maloobchodního prodeje minerálních olejů, přičemž takovou daň nelze považovat za daň mající zvláštní důvod ve smyslu tohoto ustanovení, pokud tuto daň určenou k financování výkonu pravomoci autonomních společenství v oblasti zdravotnictví a životního prostředí nelze považovat za daň, která sama o sobě směřuje k zajištění ochrany zdraví a životního prostředí.

Zvláštní důvod ve smyslu článku 3 odst. 2 směrnice 92/12 je totiž jiný důvod než čistě rozpočtový. Soudní dvůr již krom toho judikoval, že posílení územní samosprávy prostřednictvím přiznání pravomoci vytvářet daňový příjem samo o sobě představuje čistě rozpočtový důvod ve smyslu čl. 3 odst. 2 směrnice 92/12.

Všechny daně však mají nevyhnutelně rozpočtový účel, takže pouhá skutečnost, že tato daň má rozpočtový účel, nemůže sama o sobě vyloučit, že může být také považována za daň mající zvláštní důvod ve smyslu uvedeného ustanovení, jinak by čl. 3 odst. 2 směrnice 92/12 pozbyl smyslu. V tomto ohledu může být skutečnost, že příjmy z této daně byly předem účelově určeny na to, aby územní orgány financovaly pravomoci v oblasti zdravotnictví a životního prostředí, které na ně přenesl stát, okolností, kterou je nutné zohlednit pro účely zjištění, zda je dán zvláštní důvod. Takové účelové určení je vlastně pouze způsob vnitřní organizace rozpočtu členského státu, takže nemůže v tomto ohledu představovat samo o sobě dostatečnou podmínku, jelikož každý členský stát se může bez ohledu na sledovaný cíl rozhodnout, že příjmy z daně budou určeny na financování konkrétních výdajů.

Aby mohla být taková daň, jako je daň z prodeje některých minerálních olejů, považována za daň sledující zvláštní důvod ve smyslu čl. 3 odst. 2 směrnice 92/12, musí naopak zajišťovat ochranu zdraví a životního prostředí. K tomu by mohlo dojít v případě, že by příjem z této daně musel být využit ke snížení sociálních nákladů a nákladů na životní prostředí souvisejících se spotřebou minerálních olejů zdaněných uvedenou daní, takže by mezi využitím příjmů a účelem předmětného zdanění existovala přímá souvislost.

(viz body 23, 25, 27–30, 36 a výrok)
Za těchto podmínek, kdy všichni uživatelé jiné stránky, kterým byla dotčená díla sdělena prostřednictvím hypertextového odkazu, mohli mít přímý přístup k těmto dílům na stránce, na které byla tato díla sdělena prvotně, a to bez zásahu provozovatele této jiné stránky, je třeba mít za to, že uživatelé stránky spravované posledně uvedeným provozovatelem jsou potenciálními adresáty prvotního sdělení, a tedy součástí veřejnosti, kterou nositelé autorského práva brali v potaz při udílení svolení k prvotnímu sdělení.

Článek 3 odst. 1 směrnice 2001/29 o harmonizaci určitých aspektů autorského práva a práv s ním souvisejících v informační společnosti musí být vykládán v tom smyslu, že brání tomu, aby členský stát mohl poskytnout větší ochranu nositelům autorského práva tím, že stanoví, že pojem „sdělování veřejnosti“ zahrnuje více úkonů, než uvádí toto ustanovení.

Z bodů 1, 6 a 7 odůvodnění směrnice 2001/29 totiž mimo jiné vyplývá, že cílem této směrnice je mimo jiné odstranit rozdíly v právních předpisech a právní nejistotu související s ochranou autorského práva. Bylo-li by však připuštěno, aby členský stát mohl poskytnout větší ochranu nositelům autorského práva tím, že by stanovil, že pojem „sdělování veřejnosti“ zahrnuje i jiné úkony, než které jsou uvedeny v čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29, mělo by to za následek rozdíly v právních předpisech, a tedy právní nejistotu pro třetí osoby. Kdyby pojem „sdělování veřejnosti“ mohl být jednotlivými členskými státy chápán tak, že zahrnuje více úkonů, než uvádí čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29, byl by cíl sledovaný touto směrnicí nevyhnutelně ohrožen.

Dále je třeba konstatovat, že kdyby členské státy měly mít možnost stanovit, že pojem „sdělování veřejnosti“ zahrnuje více úkonů, než uvádí čl. 3 odst. 1 dané směrnice, nutně by z toho plynulo nepříznivé ovlivnění fungování vnitřního trhu.

(viz body 34–36, 41, výrok 2)
Z ustálené judikatury vyplývá, že za účelem použití čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009 o ochranné známce Společenství nebezpečí záměny předpokládá zároveň totožnost nebo podobnost ochranné známky, jejíž zápis je požadován, se starší ochrannou známkou, a totožnost nebo podobnost výrobků nebo služeb, na které se vztahuje přihláška k zápisu, s těmi, pro které byla starší ochranná známka zapsána, a že se jedná o podmínky kumulativní.

Judikatura Soudního dvora je v tomto ohledu ustálená. Tato judikatura totiž mnohokrát připomněla, že v případě neexistence podobnosti mezi starší ochrannou známkou a ochrannou známkou, jejíž zápis je požadován, vysoká rozlišovací způsobilost starší ochranné známky a totožnost nebo podobnost dotčených výrobků nebo služeb nestačí k tomu, aby bylo mezi kolidujícími ochrannými známkami konstatováno nebezpečí záměny.

Kromě toho Soudní dvůr odmítl jako zjevně neopodstatněný důvod vycházející z nesprávného právního posouzení, kterého se údajně Tribunál dopustil, když měl za to, že námitky založené na čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009 mohou být v určitých případech zamítnuty na základě pouhého přezkumu podobnosti přítomných ochranných známek, a tedy zejména bez přezkumu případně vysoké rozlišovací způsobilosti starší ochranné známky. Soudní dvůr v podstatě uvedl, že se Tribunál nesprávného právního posouzení nedopustil, když měl za to, že vzhledem k tomu, že odvolací senát Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) dospěl k závěru, že relevantní veřejnost přítomné ochranné známky nemůže nikterak považovat za podobné, mohl z toho odvolací senát právem vyvodit, že jakékoli nebezpečí záměny je vyloučeno, aniž by bylo nezbytné předem zkoumat zejména případnou vysokou rozlišovací způsobilost starší ochranné známky v rámci globálního posouzení nebezpečí záměny.

Podobnost dotčených ochranných známek je tedy podmínkou nezbytnou za účelem posouzení existence nebezpečí záměny ve smyslu čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009. Neexistence podobnosti mezi kolidujícími ochrannými známkami tudíž tento článek 8 činí nepoužitelným.

Rozlišovací způsobilost zvýšená v důsledku užívání ochranné známky je tedy skutečností, která musí být zohledněna k posouzení toho, zda je podobnost mezi označeními či mezi výrobky a službami dostačující k založení nebezpečí záměny.

(viz body 41–45)
(viz body 24–26)

Viz znění rozhodnutí.

Právní úprava členského státu, která ukládá povinnost ocenit aktiva vkládaná z komanditní společnosti do základního kapitálu kapitálové společnosti, která má sídlo na území tohoto členského státu, v jejich odhadované hodnotě, a ukládá daň z latentních kapitálových zisků plynoucích z těchto aktiv vzniklých na tomto území, a to před jejich skutečnou realizací, musí být zkoumána pouze z hlediska volného pohybu kapitálu upraveného v článku 63 SFEU, jelikož použití této právní úpravy na konkrétní případ není podmíněno velikostí podílu investora v komanditní společnosti, jejíž podíly jsou vloženy do kapitálové společnosti jako protiplnění za získání obchodního podílu. Na základě této právní úpravy není totiž vyžadováno, aby měl investor podíl, který mu zaručuje výkon jistého vlivu na rozhodování komanditní společnosti, či dokonce na rozhodování kapitálové společnosti.

Taková právní úprava se tedy netýká ani tak procesu usazování jako procesu převodu aktiv mezi komanditní a kapitálovou společností.

(viz body 27, 34, 37, 38)
(viz body 34–37)

Směrnice 2006/24 představuje rovněž zásah do základního práva na ochranu osobních údajů zaručeného článkem 8 Listiny, neboť upravuje zpracovávání osobních údajů.

Povinnost poskytovatelů veřejně dostupných služeb elektronických komunikací nebo veřejných komunikačních sítí, která je stanovena v článcích 3 a 6 směrnice 2006/24 o uchovávání údajů vytvářených nebo zpracovávaných v souvislosti s poskytováním veřejně dostupných služeb elektronických komunikací nebo veřejných komunikačních sítí a o změně směrnice 2002/58 a spočívá v uchovávání údajů o soukromém životě osoby a jejích komunikacích uvedených v článku 5 této směrnice po určitou dobu, představuje sama o sobě zásah do práv zaručených článkem 7 Listiny základních práv Evropské unie. Kromě toho články 4 a 8 směrnice 2006/24, které stanoví pravidla pro přístup příslušných vnitrostátních orgánů k údajům, rovněž představují zásah do práv zaručených článkem 7 Listiny.

Článek 52 odst. 1 Listiny základních práv Evropské unie uvádí, že každé omezení výkonu práv a svobod zakotvených v Listině musí být stanoveno zákonem, respektovat jejich podstatu a při dodržení zásady proporcionality mohou být omezení těchto práv a svobod zavedena pouze tehdy, jsou-li nezbytná a odpovídají-li skutečně cílům obecného zájmu, které uznává Unie, nebo potřebě ochrany práv a svobod druhého.

Zaprvé, i když uchovávání údajů uložené směrnicí 2006/24 o uchovávání údajů vytvářených nebo zpracovávaných v souvislosti s poskytováním veřejně dostupných služeb elektronických komunikací nebo veřejných komunikačních sítí a o změně směrnice 2002/58 představuje zvlášť závažný zásah do základního práva na respektování soukromého života a ostatních práv zakotvených v článku 7 Listiny, nemůže zasáhnout do jejich podstaty, neboť jak vyplývá z jejího čl. 1 odst. 2, tato směrnice neumožňuje seznámit se s obsahem elektronických sdělení jako takovým. Toto uchovávání údajů nemůže zasáhnout ani do podstaty základního práva na ochranu osobních údajů, které je stanoveno v článku 8 Listiny, protože směrnice 2006/24 v článku 7 stanoví pravidlo týkající se ochrany a bezpečnosti údajů.

Zadruhé z čl. 1 odst. 1 směrnice 2006/24 vyplývá, že hmotněprávním cílem této směrnice je zajistit dostupnost těchto údajů pro účely vyšetřování, odhalování a stíhání závažných trestných činů, jak jsou vymezeny každým členským státem ve vnitrostátních právních předpisech. Hmotněprávním cílem této směrnice je tedy přispět k boji proti závažné trestné činnosti a v konečném důsledku také k veřejné bezpečnosti. Uchovávání údajů za účelem jejich případného zpřístupnění příslušným vnitrostátním orgánům stanovené směrnicí 2006/24 proto skutečně odpovídá cíli obecného zájmu.

(viz body 38–41, 44)
(viz body 20, 21)

Viz znění rozhodnutí.

Článek 63 SFEU, týkající se volného pohybu kapitálu, se vztahuje na situaci, kdy na základě vnitrostátní daňové právní úpravy nelze uplatnit daňové osvobození na dividendy vyplácené společnostmi usazenými v tomto členském státě ve prospěch investičního fondu se sídlem ve třetí zemi, zatímco takové osvobození se uplatní na investiční fondy se sídlem v uvedeném členském státě.

V kontextu, kdy se jedná o daňové zacházení s dividendami pocházejícími ze třetích zemí, totiž k posouzení toho, zda daňové zacházení s dividendami pocházejícími ze třetích zemí spadá do působnosti ustanovení Smlouvy o FEU týkajících se volného pohybu kapitálu, postačuje prozkoumání předmětu vnitrostátních právních předpisů. To je případ daňové právní úpravy, která nerozlišuje v závislosti na druhu podílu, který generoval dividendy vyplacené investičním fondům se sídlem ve třetím státě.

Nicméně výklad čl. 63 odst. 1 SFEU – pokud jde o vztahy se třetími zeměmi – nesmí umožňovat hospodářským subjektům, které nespadají do rámce územní působnosti svobody usazování, těžit z této svobody. Nicméně neexistuje riziko, že by hospodářský subjekt, který nespadá do územní působnosti svobody usazování, mohl těžit z této svobody prospěch, neboť daňová právní úprava dotčená v původním řízení se týká daňového zacházení s dividendami, a nikoli podmínek přístupu subjektů ze třetích zemí na vnitrostátní trh.

(viz body 29, 31, 33, 35, výrok 1)
Směrnice 93/13 o nepřiměřených podmínkách [zneužívajících klauzulích] ve spotřebitelských smlouvách, zejména čl. 6 odst. 1, čl. 7 odst. 1 a článek 8 uvedené směrnice ve spojení s články 38 a 47 Listiny základních práv Evropské unie, musí být vykládána v tom smyslu, že nebrání vnitrostátní právní úpravě, podle které není přípustné vedlejší účastenství sdružení na ochranu spotřebitelů na podporu spotřebitele v řízení o výkonu pravomocného rozhodčího nálezu, které je vedeno proti dotyčnému spotřebiteli.

Směrnice 93/13 ani směrnice, které ji následovaly a doplnily právní úpravu v oblasti ochrany spotřebitele, totiž neobsahují ustanovení upravující úlohu, která by mohla nebo měla být svěřena sdružením na ochranu spotřebitelů v rámci individuálních sporů týkajících se spotřebitele. Směrnice 93/13 tak neupravuje otázku, zda by taková sdružení měla mít právo na vstup do řízení jako vedlejší účastník na podporu spotřebitelů v rámci takových individuálních sporů. Z toho vyplývá, že při neexistenci unijní právní úpravy, pokud jde o možnost sdružení na ochranu spotřebitelů vstoupit jako vedlejší účastník do řízení v individuálních sporech týkajících se spotřebitelů, je na vnitrostátním právním řádu každého členského státu, aby na základě zásady procesní autonomie taková pravidla stanovil, avšak za podmínky, že nejsou méně příznivá než pravidla upravující podobné situace podléhající vnitrostátnímu právu (zásada rovnocennosti) a že v praxi neznemožňují nebo nadměrně neztěžují výkon práv přiznaných unijním právem (zásada efektivity).

Jelikož směrnice 93/13 neobsahuje ustanovení, které by upravovalo právo sdružení na ochranu spotřebitelů vstoupit jako vedlejší účastník do individuálních sporů týkajících se spotřebitelů, nemůže článek 38 Listiny základních práv Evropské unie, stanovující, že v politikách Unie je zajištěna vysoká úroveň ochrany spotřebitele, sám o sobě vést k výkladu uvedené směrnice v tom smyslu, že toto právo přiznává.

Dále vzhledem k tomu, že směrnice 93/13 vyžaduje ve sporech týkajících se prodávajícího nebo poskytovatele a spotřebitele pozitivní zásah, vnější ve vztahu ke smluvním stranám, ze strany vnitrostátního soudu rozhodujícího o takových sporech, nelze mít za to, že nepovolení vstupu sdružení jako vedlejšího účastníka do řízení na podporu dotčeného spotřebitele je porušením práva tohoto spotřebitele nebo sdružení na účinnou právní ochranu, tak jak je zaručeno článkem 47 Listiny základních práv Evropské unie.

(viz body 45, 46, 52–54, 57 a výrok)
Ustanovení 2 bod 4 rámcové dohody o rodičovské dovolené tvořící přílohu směrnice 96/34 o rámcové dohodě o rodičovské dovolené uzavřené mezi organizacemi UNICE, CEEP a EKOS, ve znění směrnice 97/75, vykládané s ohledem jak na cíle, které tato rámcová dohoda sleduje, tak na bod 6 téhož ustanovení, musí být vykládáno v tom smyslu, že brání tomu, aby paušální ochranné odstupné dlužné pracovníkovi, který čerpá rodičovskou dovolenou na část pracovní doby, bylo v případě, že zaměstnavatel bez závažného nebo dostatečného důvodu jednostranně ukončí pracovní smlouvu uzavřenou s tímto pracovníkem zaměstnaným na dobu neurčitou a na plný pracovní úvazek, stanoveno na základě snížené odměny, kterou tento pracovník pobírá ke dni jeho propuštění.

Pokud byl takový pracovník protiprávně propuštěn během rodičovské dovolené na část pracovní doby, kterou čerpal, musí být paušální ochranné odstupné stanovené vnitrostátní právní úpravou stanoveno na základě odměny za práci na plný pracovní úvazek tohoto pracovníka, aby bylo v souladu s požadavky rámcové dohody. Pokud by tomu tak nebylo, toto paušální ochranné odstupné, jež je ochranným opatřením ve smyslu ustanovení 2 bodu 4 rámcové dohody, jehož cílem je ochrana pracovníků před propuštěním z důvodu žádosti o rodičovskou dovolenou nebo čerpání rodičovské dovolené, by bylo z velké části zbaveno užitečného účinku. Takový způsob stanovení výše tohoto paušálního odstupného na základě snížené odměny vyplácené během rodičovské dovolené na část pracovní doby by totiž nemusel mít odrazující účinek dostatečný k tomu, aby bylo zabráněno propouštění pracovníků, kteří se nacházejí v situaci rodičovské dovolené na část pracovní doby.

(viz body 35, 38, 47, 48 a výrok)
Článek 3 odst. 1 směrnice 2001/29 o harmonizaci určitých aspektů autorského práva a práv s ním souvisejících v informační společnosti musí být vykládán v tom smyslu, že se jej kolektivní správce autorských práv nemůže dovolávat ve sporu mezi jednotlivci s cílem vyloučit použití právní úpravy členského státu, která je s tímto ustanovením v rozporu. Soud, jemuž byl takový spor předložen, je však povinen vykládat uvedenou právní úpravu v co největším možném rozsahu ve světle znění a účelu tohoto ustanovení, aby tak mohlo být dosaženo výsledku, který by byl v souladu s cílem sledovaným tímto ustanovením.

Právní úprava členského státu, která výkon kolektivní správy autorských práv k určitým chráněným dílům na území tohoto státu vyhrazuje pouze jednomu kolektivnímu správci autorských práv, a tím uživateli těchto děl brání ve využívání služeb poskytovaných správcem usazeným v jiném členském státě a v praxi zakazuje poskytování takové služby, představuje omezení volného pohybu služeb. Toto omezení může být odůvodněné pouze v případě, že odpovídá naléhavým důvodům obecného zájmu, je způsobilé zaručit uskutečnění cíle obecného zájmu, který sleduje, a nepřekračuje meze toho, co je k dosažení tohoto cíle nezbytné.

V tomto ohledu je ochrana práv duševního vlastnictví takovým naléhavým důvodem obecného zájmu. Kromě toho právní úprava, která pro výkon správy autorských práv k určité kategorii chráněných děl přiznává monopol na území dotyčného členského státu jedinému správci, musí být považována za způsobilou chránit práva duševního vlastnictví, neboť je s to umožnit efektivní správu těchto práv a účinný dohled nad jejich dodržováním na tomto území.

Pokud jde o sdělování děl veřejnosti, není přitom patrné, že by za současného stavu unijního práva existovala jiná metoda, která by umožňovala dosáhnout stejné úrovně ochrany autorských práv, než je metoda založená na ochraně těchto práv – a tudíž i dohledu nad těmito právy – na základě zásady teritoriality, v kontextu, do něhož zapadá dotčená právní úprava. Za těchto podmínek nelze dospět k závěru, že tato právní úprava, která uživateli chráněných děl brání ve využívání služeb poskytovaných správcem usazeným v jiném členském státě, překračuje meze toho, co je pro dosažení cíle ochrany autorských práv nezbytné.

Článek 56 SFEU musí být tedy vykládán v tom smyslu, že takové právní úpravě členského státu nebrání.

(viz body 69–72, 76, 78, 79, výrok 3)
1)

Italská republika tím, že ve stanovené lhůtě nepřijala všechna opatření nezbytná k tomu, aby společnosti Portovesme Srl a Eurallumina SpA navrátily státní podporu, která byla prohlášena za protiprávní a neslučitelnou s vnitřním trhem článkem 2 rozhodnutí Komise 2011/746/EU ze dne 23. února 2011 o státních podporách C 38/B/04 (ex NN 58/04) a C 13/06 (ex N 587/05), které Itálie poskytla ve prospěch společností Portovesme Srl, ILA SpA, Eurallumina SpA a Syndial SpA, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článků 3 a 4 tohoto rozhodnutí.
3.

Zemědělství — Sbližování právních předpisů — Uvádění přípravků na ochranu rostlin na trh — Směrnice 91/414 — Postup zařazení účinných látek zmíněných přípravků do přílohy I této směrnice — Zpětvzetí podpory pro zařazení účinné látky do této přílohy ze strany oznamovatele — Podmínky (Směrnice Rady 91/414, čl. 8 odst. 2; nařízení Komise č. 1490/2002, články 11b a 11c a příloha VI, a nařízení Komise č. 1095/2007, čl. 3 odst. 2) (viz bod 58)
Keywords

Subject of the case

Výrok



Keywords

Žaloba na neplatnost – Fyzické nebo právnické osoby – Akty týkající se jich bezprostředně a osobně – Rozhodnutí Komise konstatující slučitelnost státní podpory se společným trhem bez zahájení formálního vyšetřovacího řízení – Žaloba podaná zúčastněnými stranami ve smyslu čl. 88 odst. 2 ES – Určení předmětu žaloby – Žaloba směřující k zajištění procesních práv zúčastněných – Žalobní důvody, které mohou být uplatněny [Čl. 88 odst. 2 ES a 230 odst. 4 ES; nařízení Rady č. 659/1999, čl. 1 písm. h), čl. 4, § 3, a čl. 6, § 1] (viz bod 60)

2. Kasační opravný prostředek – Důvody kasačního opravného prostředku – Posouzení hospodářské výhody plynoucí z opatření státní podpory – Důvod, který předpokládá skutkové posouzení pouze ze strany Tribunálu, který uniká, s výhradou případu zkreslení, přezkumu Soudního dvora (Statut Soudního dvora, článek 58) (viz bod 78)

3. Kasační opravný prostředek – Důvody kasačního opravného prostředku – Důvod směřující proti doplňujícímu odůvodnění – Nerelevantní důvod opravného prostředku – Zamítnutí (viz bod 86)

4. Kasační opravný prostředek – Důvody kasačního opravného prostředku – Nedostatečné odůvodnění – Implicitní odůvodnění Tribunálem – Přípustnost – Podmínky (Statut Soudního dvora, článek 36 a čl. 53 pododstavec 1 (viz bod 110)

Subject of the case

Předmět

Kasační opravný prostředek podaný proti rozsudku Tribunálu (pátého senátu) ze dne 28. března 2012, Ryanair v. Komise (T-123/09), kterým Tribunál zamítl návrh na částečné zrušení rozhodnutí Komise C(2008)6743 ze dne 12. listopadu 2008, týkající se půjčky ve výši 300 miliónů EUR poskytnuté Itálií letecké společnosti Alitalia [Podpora C 26/08 (ex NN 31/08)] (Úř. věst. 2009, L 52, s. 3), v rozsahu, ve kterém nenařizuje vrácení podpory ze strany nástupců společnosti Alitalia, jakož i zrušení rozhodnutí Komise C(2008)6745 final ze dne 12. listopadu 2008, které určuje, že prodej aktiv Alitalia v rámci řízení o mimořádné správě před likvidací uvedené společnosti v konkurzu, není státní podporou, za podmínky, že italské orgány dodrží své závazky směřující k zajištění, že transakce budou provedeny za tržní cenu (Podpora N 510/2008, Úř. věst. C 46, s. 6)

Výrok

Výrok

1) Kasační opravný prostředek se zamítá.

2) Společnost Ryanair Ltd ponese vlastní náklady řízení a ukládá se jí rovněž náhrada nákladů Evropské komise a Alitalia – Compagnia Aerea Italiana SpA.

3) Italská republika ponese vlastní náklady řízení.
Členský stát tím, že registraci nových osobních automobilů, jejichž mechanismus řízení je umístěn na stejné straně jako směr provozu, na svém území podmiňuje přemístěním volantu na druhou stranu, neplní povinnosti, které pro něj vyplývají z článku 2a směrnice 70/311 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se mechanismu řízení motorových vozidel a jejich přípojných vozidel a z čl. 4 odst. 3 směrnice 2007/46, kterou se stanoví rámec pro schvalování motorových vozidel a jejich přípojných vozidel, jakož i systémů, konstrukčních částí a samostatných technických celků určených pro tato vozidla.

Mechanismy řízení vozidel jsou konkrétně předmětem směrnice 70/311, jejíž článek 2a vyžaduje, aby členské státy zejména nezakazovaly registraci vozidla z důvodů týkajících se mechanismu řízení, pokud splňuje požadavky stanovené v této směrnici. Směrnice 2007/46 a 70/311 odkazují sice na „směr jízdy […] vpravo/vlevo“, který musí být uveden v informačním dokumentu pro účely registrace vozidla. Kromě toho musí být v osvědčení o shodě uveden údaj, podle něhož je vozidlo „uzpůsobeno“ k jízdě vpravo nebo vlevo. Tato ustanovení se však nemohou týkat základních prvků konstrukce vozidla, jako je například umístění volantu, nýbrž pouze jiných prvků, jako je instalace osvětlovacích zařízení a stěračů nebo zařízení vozidel pro nepřímý výhled. Úpravy, jež lze vyžadovat, se totiž nemohou týkat přesunutí místa řidiče vozidla, což by znamenalo podstatný zásah do konstrukce vozidla, jenž by byl v rozporu se zněním a cílem směrnice 70/311, ale pouze méně významných zásahů.

V důsledku toho lokalizace místa řidiče, jež tvoří nedílnou součást mechanismu řízení vozidla, spadá do harmonizace zavedené směrnicemi 2007/46 a 70/311, takže členské státy nemohou z důvodů bezpečnosti pro účely registrace nového vozidla na jejich území požadovat přesunutí místa řidiče na stranu vozidla protilehlou k okraji vozovky ve směru provozu.

(viz body 44, 48, 50, 52 a výrok)