STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

HENRIKA SAUGMANDSGAARDA ØE

přednesené dne 2. dubna 2020 ( 1 )

Věc C‑186/19

Supreme Site Services GmbH,

Supreme Fuels GmbH & Co KG,

Supreme Fuels Trading Fze

proti

Supreme Headquarters Allied Powers Europe

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Hoge Raad der Nederlanden (Nejvyšší soud Nizozemska)]

„Řízení o předběžné otázce – Soudní spolupráce v občanských věcech – Příslušnost soudů a výkon soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech – Nařízení (EU) č. 1215/2012 – Oblast působnosti – Článek 1 odst. 1 – Pojem ‚věci občanské a obchodní‘ – Předběžná nebo zajišťovací opatření – Řízení o zrušení obstavení účtu u třetího subjektu – Návrh podaný mezinárodní organizací – Jednání a opominutí při výkonu státní moci – Pojem – Řízení ve věci samé o uznání existence pohledávky ze smlouvy – Dodání pohonných hmot v rámci mírové mise – Imunita této mezinárodní organizace vůči výkonu rozhodnutí“

I. Úvod

1. Tato žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, již předložil Hoge Raad der Nederlanden (Nejvyšší soud Nizozemska), se týká výkladu článku 1 odst. 1 a čl. 24 bodu 5 nařízení (EU) č. 1215/2012 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech ( 2 ).

2. Tato žádost byla podána v rámci řízení o předběžném opatření zahájeném na návrh mezinárodní organizace Supreme Headquarters Allied Powers Europe (dále jen „SHAPE“), kterým se tato organizace domáhá zrušení obstavení svěřeneckého účtu nařízeného na návrh tří společností, a to společnosti Supreme Site Services GmbH usazené ve Švýcarsku, společnosti Supreme Fuels GmbH & Co KG usazené v Německu a společnosti Supreme Fuels Trading Fze usazené ve Spojených arabských emirátech (dále jen společně „společnost Supreme“), a dále toho, aby soud zakázal společnosti Supreme provést nová obstavení majetku na základě téhož skutkového stavu. Toto obstavení účtů bylo povoleno na návrh společnosti Supreme, podaný rovněž k soudci příslušnému pro rozhodování o předběžných opatřeních, na dobu do vydání rozhodnutí ve sporu mezi uvedenými společnostmi a organizací SHAPE vzniklém ze smlouvy, který se týká úhrady za pohonné hmoty dodané pro potřeby mírové mise Severoatlantické aliance (NATO) v Afghánistánu.

3. V tomto kontextu položil předkládající soud Soudnímu dvoru několik otázek. Těmito předběžnými otázkami se předkládající soud konkrétně dotazuje, zda vzhledem k tomu, že byl svěřenecký účet, který byl obstaven, založen u banky v Belgii, jsou na základě čl. 24 bodu 5 ( 3 ) nařízení č. 1215/2012 k rozhodnutí o zrušení příkazu k obstavení účtu příslušné výhradně belgické soudy.

4. Aby bylo možné zodpovědět tuto otázku, je třeba nejprve určit, zda takový návrh na vydání předběžného opatření, jako je návrh dotčený ve věci v původním řízení, představuje „věc občanskou nebo obchodní“, a tudíž spadá do oblasti působnosti nařízení č. 1215/2012, jak je vymezena v jeho čl. 1 odst. 1. Pochybnosti, jež v tomto směru vyjadřuje předkládající soud, vyplývají ze skutečnosti, že organizace SHAPE se na podporu svého návrhu na vydání předběžného opatření dovolává imunity vůči výkonu rozhodnutí na základě mezinárodního práva.

5. Na žádost Soudního dvora bude toto stanovisko omezeno na otázku položenou předkládajícím soudem ohledně výkladu článku 1 odst. 1 nařízení č. 1215/2012.

6. Na začátku svého stanoviska navrhnu Soudnímu dvoru, aby rozhodl, že otázka, zda takový návrh na vydání předběžného opatření, jako je návrh dotčený ve věci v původním řízení, který zní na zrušení obstavení účtu u třetího subjektu, představuje „věc občanskou nebo obchodní“ ve smyslu čl. 1 odst. 1 tohoto nařízení, záleží na povaze nároku, k jehož ochraně toto obstavení směřuje, a rovněž na tom, zda má tento nárok hmotněprávní základ v jednání veřejné moci nebo v právním vztahu, který je projevem veřejné moci, což přísluší posoudit předkládajícímu soudu, s ohledem na výjimku týkající se „jednání a opominutí při výkonu státní moci“ stanovenou v uvedeném ustanovení.

7. Zejména vysvětlím důvody, proč podle mého názoru skutečnost, že se mezinárodní organizace dovolává imunity vůči výkonu rozhodnutí, kterou podle svého tvrzení požívá na základě mezinárodního práva, není pro účely této analýzy rozhodující a nemůže bránit vnitrostátnímu soudu, aby se prohlásil příslušným na základě nařízení č. 1215/2012.

II. Právní rámec

A. Nařízení č. 1215/2012

8. Bod 10 odůvodnění nařízení č. 1215/2012 uvádí: „Oblast působnosti tohoto nařízení by měla zahrnovat všechny hlavní věci spadající do oblasti občanského a obchodního práva kromě určitých přesně stanovených záležitostí […]“

9. Článek 1 odst. 1 nařízení stanoví: „Toto nařízení se vztahuje na věci občanské a obchodní bez ohledu na druh soudu. Nevztahuje se zejména na daňové, celní či správní věci ani na odpovědnost státu za jednání a opominutí při výkonu státní moci (acta iure imperii).“

B. Nizozemské právo

10. Článek 700 Nederlandse Wetboek van Burgerlijke Rechtsvordering (nizozemský občanský soudní řád, dále jen „občanský soudní řád“) stanoví: „1) K zajišťovacímu obstavení majetku se vyžaduje souhlas soudce příslušného pro rozhodování o předběžných opatřeních při soudu v místě, kde se nachází dotčený majetek, a pokud se obstavení netýká majetku, pak při soudu, kde má bydliště či sídlo dlužník nebo osoba či osoby, ve vztahu k nimž je nařízeno obstavení. […]“

11. Podle čl. 705 odst. 1 občanského soudního řádu: „Soudce příslušný pro rozhodování o předběžných opatřeních, který povolil obstavení, může na návrh kterékoli dotčené osoby obstavení zrušit, s výhradou pravomoci obecného soudu.“

III. Spor v původním řízení, předběžné otázky a řízení u Soudního dvora

12. SHAPE je mezinárodní organizace, která byla založena podle Protokolu o statutu mezinárodních vojenských velitelství ustavených podle Severoatlantické smlouvy ze dne 28. srpna 1952 (dále jen „Pařížský protokol“) ( 4 ). V obci Brunssum (Nizozemsko) se nachází sídlo regionálního vrchního velení pod názvem Allied Joint Force Command Brunssum (velitelství spojeneckých sil v Brunssumu, dále jen „JFCB“), které je podřízeno SHAPE.

13. Na základě dvou rámcových smluv o zadání zakázky (Basic Ordering Agreements, dále jen „BOA“) dodala společnost Supreme organizaci SHAPE pohonné hmoty pro misi NATO mezinárodních bezpečnostních podpůrných sil (dále jen „ISAF“) v Afghánistánu.

14. V listopadu roku 2013 uzavřely JFCB a Supreme smlouvu o svěřenské správě, na jejímž základě byl založen svěřenecký účet u banky v Belgii, z nějž měly být kryty případné nároky na náhradu škody a jiné upravené částky splatné společnosti Supreme ze strany schválených klientů NATO.

15. Koncem roku 2015 podala společnost Supreme žalobu na organizaci SHAPE a JFCB u rechtbank Limburg (okresní soud v Limburgu, Nizozemsko), kterou se domáhala zaplacení různých částek z peněžních prostředků uložených na svěřeneckém účtu (dále jen „řízení ve věci samé“). Na podporu svého návrhového žádání společnost Supreme tvrdí, že na základě BOA dodala organizaci SHAPE pohonné hmoty pro misi ISAF v Afghánistánu a že SHAPE a JFCB nedodržely své platební závazky.

16. SHAPE a JFCB vznesly námitku nepříslušnosti soudu, přičemž se dovolávaly své jurisdikční imunity, kterou jako mezinárodní organizace požívají na základě mezinárodního práva. Rozhodnutím ze dne 8. února 2017 se rechtbank Limburg (okresní soud v Limburgu, Nizozemsko) prohlásil příslušným k rozhodnutí o návrhových žádáních společnosti Supreme. Organizace SHAPE podala dne 4. května 2017 proti uvedenému rozhodnutí odvolání.

17. Následně byla před rechtbank Limburg (okresní soud v Limburgu, Nizozemsko) zahájena dvě řízení souběžná s řízením ve věci samé, jedno na návrh společnosti Supreme a druhé na návrh organizace SHAPE.

18. V prvním z nich, zahájeném na návrh společnosti Supreme, soudce příslušný pro rozhodování o předběžných opatřeních při rechtbank Limburg (okresní soud v Limbourgu, Nizozemsko) povolil rozhodnutím ze dne 14. dubna 2016 společnosti Supreme obstavení peněžních prostředků uložených na svěřeneckém účtu podle článku 700 občanského soudního řádu. Toto obstavení u třetího subjektu bylo provedeno dne 18. dubna 2016.

19. Ve druhém z nich podala organizace SHAPE dne 17. března 2017 k témuž soudu návrh na vydání předběžného opatření, kterým se domáhala, aby soud zrušil obstavení svěřeneckého účtu a zakázal společnosti Supreme nové obstavení tohoto účtu na základě téhož skutkového stavu. Na podporu svých návrhových žádání se organizace SHAPE dovolávala své imunity vůči výkonu rozhodnutí na základě čl. XI odst. 2 Pařížského protokolu, který v podstatě stanoví, že proti spojeneckému velitelství ustavenému na základě Severoatlantické smlouvy nesmí být přijato žádné exekuční opatření.

20. Rechtbank Limburg (okresní soud v Limburgu, Nizozemsko) svým rozhodnutím ze dne 12. června 2017 návrhovým žádáním organizace SHAPE vyhověl.

21. Gerechtshof ‘s-Hertogenbosch (odvolací soud v ‘s-Hertogenbosch, Nizozemsko) uvedené rozhodnutí dne 27. června 2017 potvrdil.

22. Dne 21. srpna 2017 podala společnost Supreme proti uvedenému rozsudku opravný prostředek k Hoge Raad der Nederlanden (nejvyšší soud Nizozemska), který vznesl bez návrhu otázku příslušnosti nizozemských soudů k rozhodnutí o návrhu na vydání předběžného opatření podaném organizací SHAPE, a to s ohledem na nařízení č. 1215/2012.

23. Za těchto okolností se Hoge Raad der Nederlanden (nejvyšší soud Nizozemska) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru mimo jiné následující předběžné otázky: „1) a) Musí být nařízení [č. 1215/2012] vykládáno v tom smyslu, že taková věc, jako je věc v původním řízení, v níž mezinárodní organizace navrhuje i) zrušení obstavení účtu u třetího subjektu provedeného protistranou v jiném členském státě a ii) uložení zákazu nového obstavení účtu na základě stejného skutkového stavu protistraně, přičemž se tyto návrhy zakládají na námitce imunity vůči výkonu rozhodnutí, je zcela nebo částečně občanskou nebo obchodní věcí ve smyslu čl. 1 odst. 1 [tohoto nařízení]? b) Je pro odpověď na otázku 1 a) relevantní okolnost – a pokud ano, v jakém smyslu –, že soud členského státu umožnil obstavení účtu na základě nároku, který protistraně podle jejího názoru přísluší vůči mezinárodní organizaci, který je v tomto členském státě předmětem řízení ve věci samé a týká se smluvního sporu o platbě za pohonné hmoty, které byly dodány pro mírovou misi realizovanou mezinárodní organizací spojenou s touto mezinárodní organizací? 2) a) Je-li odpověď na otázku 1 a) kladná, musí být čl. 24 bod 5 nařízení č. 1215/2012 vykládán v tom smyslu, že v případě, kdy soud jednoho členského státu povolil obstavení účtu u třetího subjektu a toto obstavení bylo následně provedeno v jiném členském státě, jsou pro rozhodnutí o návrhu na zrušení tohoto obstavení příslušné pouze soudy členského státu, v němž bylo provedeno obstavení účtu za účelem exekuce u třetí osoby? b) Je pro odpověď na otázku 2 a) relevantní okolnost – a pokud ano, v jakém smyslu –, že mezinárodní organizace vznesla v rámci svého návrhu na zrušení obstavení účtu u třetího subjektu námitku imunity při výkonu rozhodnutí? 3) Je-li pro odpověď na otázku, zda se jedná o občanskou nebo obchodní věc ve smyslu čl. 1 odst. 1 nařízení č. 1215/2012, případně o návrh spadající do oblasti působnosti čl. 24 bodu 5 [tohoto] nařízení […], relevantní okolnost, že mezinárodní organizace v rámci svých návrhů uplatnila námitku imunity při výkonu rozhodnutí, jakou měrou je pak příslušný soud povinen přezkoumat, zda tato námitka byla podána právem, a platí přitom pravidlo, že soud musí posoudit všechny jemu dostupné informace, mezi něž případně patří také námitky protistrany, nebo platí jiné pravidlo?“

24. Písemná vyjádření předložily společnost Supreme, organizace SHAPE, nizozemská, belgická, řecká, italská a rakouská vláda a Evropská komise.

25. Ústního jednání konaného dne 12. prosince 2019 se zúčastnily společnost Supreme, organizace SHAPE, nizozemská, belgická, řecká a rakouská vláda a Evropská komise.

IV. Analýza

A. Úvodní poznámky

26. Předmětem první předběžné otázky položené předkládajícím soudem, která je rozdělena na dvě části, je, zda takový návrh na vydání předběžného opatření, jako je návrh podaný organizací SHAPE, představuje „věc občanskou nebo obchodní“ ve smyslu čl. 1 odst. 1 nařízení č. 1215/2012, a spadá tudíž do oblasti působnosti tohoto nařízení.

27. Konkrétně se zmíněný soud v podstatě dotazuje, zda otázka, jestli takový návrh spadá do věcné působnosti nařízení č. 1215/2012, závisí na tom, zda řízení ve věci samé jako takové spadá do věcné působnosti tohoto nařízení [první předběžná otázka, část b)]. Kromě toho žádá o zodpovězení otázky, zda v případě, kdy mezinárodní organizace vznese námitku imunity při výkonu rozhodnutí, již požívá na základě mezinárodního práva, brání tato imunita bez návrhu tomu, aby takový návrh spadal do věcné působnosti tohoto nařízení, nebo přinejmenším nutně znamená, že se na takový návrh vztahuje výjimka týkající se „jednání a opominutí při výkonu státní moci“ ve smyslu čl. 1 odst. 1 uvedeného nařízení [první předběžná otázka, část a)].

28. Než se budu postupně věnovat analýze nastolených problémů, uvedu několik stručných poznámek k přípustnosti této žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce.

B. K přípustnosti žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce

29. Organizace SHAPE ve svém vyjádření namítá, že tato žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, konkrétně první a druhá předběžná otázka předkládajícího soudu, jsou nepřípustné v rozsahu, v němž se týkají jejího návrhu na zrušení obstavení svěřeneckého účtu nařízeného ve prospěch společnosti Supreme. Tyto otázky se podle jejího názoru staly hypotetickými, jelikož belgický soud již povolil výkon rozsudku rechtbank Limburg (Okresní soud v Limburgu, Nizozemsko) ze dne 12. června 2017 a rozsudku Gerechtshof ‘s-Hertogenbosch (Odvolací soud v ‘s-Hertogenbosch, Nizozemsko) ze dne 27. června 2017 na základě smlouvy uzavřené mezi Belgií a Nizozemskem ( 5 ) a obstavení svěřeneckého účtu u třetího subjektu nařízené ve prospěch Supreme již bylo zrušeno.

30. V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury se na otázky týkající se výkladu práva Unie položené vnitrostátním soudem v právním a skutkovém rámci, který tento soud vymezí v rámci své odpovědnosti a jehož správnost nepřísluší Soudnímu dvoru ověřovat, vztahuje domněnka relevance. Odmítnutí žádosti podané vnitrostátním soudem je ze strany Soudního dvora možné mimo jiné pouze tehdy, je-li zjevné, že výklad unijního práva požadovaný vnitrostátním soudem nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení, nebo jestliže se jedná o hypotetický problém ( 6 ).

31. V projednávané věci tomu tak podle mého názoru není. V tomto ohledu postačí uvést, že předkládající soud se v řízení o předběžném opatření, které u něj bylo zahájeno, má vyslovit v kasačním řízení ke dvěma shora uvedeným rozhodnutím, na základě jejichž výkonu bylo zrušeno obstavení svěřeneckého účtu u třetího subjektu nařízené ve prospěch společnosti Supreme. V tomto kontextu nepovažuji otázku, zda je na základě nařízení č. 1215/2012 dána mezinárodní příslušnost nizozemských soudů k rozhodnutí o zrušení uvedeného obstavení, ani za hypotetickou, ani za zcela nesouvisející s realitou nebo předmětem sporu v původním řízení.

32. Po tomto upřesnění vyvstává rovněž otázka, zda by měla být tato žádost o rozhodnutí o předběžné otázce považována za nepřípustnou z důvodu, že po vydání rozsudku Gerechtshof ‘s-Hertogenbosch (odvolací soud v ‘s-Hertogenbosch, Nizozemsko) ze dne 10. prosince 2019 odpadl předmět sporu ve věci v původním řízení, jak upozornily účastnice řízení na jednání.

33. Upřesňuji, že v uvedeném rozsudku zmíněný soud potvrdil příslušnost rechtbank Limburg (okresní soud v Limburgu, Nizozemsko) v řízení ve věci samé, přičemž konstatoval, že pokud se jurisdikční imunita SHAPE a JFCB týká plnění jejich úředních funkcí, je nutné tuto imunitu považovat za absolutní. Nehledě na skutečnost, že obstavení svěřeneckého účtu u třetího subjektu již bylo zrušeno, si tedy lze položit otázku, zda mohou nizozemské soudy v budoucnu nařídit nová obstavení svěřeneckého účtu.

34. V tomto ohledu je pravda, že Soudní dvůr v některých věcech sám konstatoval, že spor vedený před předkládajícím soudem se stal bezpředmětným, a dospěl k závěru, že předběžné otázky, které mu byly položeny, jsou z tohoto důvodu nepřípustné ( 7 ).

35. V projednávané věci však z informací poskytnutých účastnicemi řízení na jednání vyplývá, že proti rozsudku Gerechtshof ‘s-Hertogenbosch (odvolací soud v ‘s-Hertogenbosch, Nizozemsko) ze dne 10. prosince 2019 byl podán opravný prostředek k Hoge Raad der Nederlanden (nejvyšší soud Nizozemska), a že řízení o tomto opravném prostředku ještě neskončilo. Vzhledem k tomu, že SHAPE se v rámci svého návrhu na vydání předběžného opatření výslovně domáhá, aby byl společnosti Supreme uložen zákaz nového obstavení svěřeneckého účtu u třetího subjektu, nelze mít podle mého názoru za to, že spor v původním řízení pozbyl svého předmětu, dokud uvedený soud pravomocně nerozhodne o otázce, zda SHAPE vznesla námitku své jurisdikční imunity v řízení ve věci samé oprávněně a zda tato její imunita brání povolení nových obstavení svěřeneckého účtu u třetího subjektu.

36. Za těchto podmínek musí být podle mého názoru žádost o rozhodnutí o předběžné otázce prohlášena za přípustnou.

C. K relevantnosti řízení ve věci samé [první předběžná otázka, část b)]

37. První předběžnou otázkou v části b) se předkládající soud v podstatě dotazuje, zda za účelem určení, jestli takový návrh na vydání předběžného opatření, jako je návrh dotčený ve věci v původním řízení, představuje „věc občanskou nebo obchodní“, a spadá tudíž do věcné působnosti nařízení č. 1215/2012, musí přihlédnout k tomu, zda i řízení ve věci samé jako takové spadá do věcné působnosti uvedeného nařízení.

38. Připomínám, že obstavení účtu u třetího subjektu, jehož zrušení se domáhá SHAPE svým návrhem na vydání předběžného opatření, bylo nařízeno na základě pohledávky, již má Supreme podle svého tvrzení za SHAPE ve sporu v původním řízení, který vznikl ze smlouvy.

39. V tomto ohledu Soudní dvůr uvedl, že „předběžnými nebo zajišťovacími opatřeními“ se rozumí opatření, která jsou určena k zachování faktické nebo právní situace za účelem ochrany práv, jejichž uznání je ostatně požadováno po soudu rozhodujícím ve věci samé ( 8 ).

40. Podle mého názoru není pochyb o tom, že pod tuto definici spadá i takové obstavení účtu u třetího subjektu, jako je obstavení provedené za okolností věci v původním řízení na návrh společnosti Supreme, jakož i jiná obstavení účtu u třetího subjektu, jejichž povolení tato společnost případně v budoucnu navrhne před nizozemskými soudy na základě téhož skutkového stavu.

41. Na základě shora uvedeného upřesnění mám za to, že takový návrh na vydání předběžného opatření, jako je návrh podaný organizací SHAPE, kterým se tato organizace domáhá zrušení obstavení účtu u třetího subjektu provedeného společností Supreme a uložení zákazu uvedené účastnici provést nová obstavení účtu na základě téhož skutkového stavu, je třeba považovat za návrh týkající se „předběžných nebo zajišťovacích opatření“ ( 9 ).

42. Pokud jde o způsob určení, zda takový návrh, jako je návrh dotčený ve věci v původním řízení, který zní na vydání „předběžných nebo zajišťovacích opatření“, spadá do věcné působnosti nařízení č. 1215/2012, uvádím, že na jednání byly předloženy tři různé teze.

43. Zaprvé společnost Supreme, podporovaná v tomto bodě řeckou vládou, v podstatě tvrdí, že použitelnost nařízení č. 1215/2012 na takový návrh na vydání předběžného opatření, jako je návrh podaný ze strany organizace SHAPE, závisí na otázce, zda i řízení ve věci samé spadá do oblasti působnosti uvedeného nařízení, a tudíž na vlastnostech zmíněného řízení ( 10 ).

44. Zadruhé organizace SHAPE tvrdí, že určení, zda má návrh, který se stejně jako její návrh týká vydání předběžných nebo zajišťovacích opatření, povahu občanské nebo obchodní věci, nemůže záviset na tom, zda má řízení ve věci samé povahu občanské nebo obchodní věci, a musí být posouzeno nezávisle na posledně uvedeném řízení.

45. Zatřetí nizozemská a belgická vláda, jakož i Komise, mají za to, že ačkoli není povaha a kvalifikace řízení ve věci samé rozhodující, je naproti tomu nutné posoudit, zda nároky, k jejichž ochraně směřuje obstavení účtu u třetí osoby v posledně uvedeném řízení, spadají mezi „věci občanské a obchodní“ ve smyslu čl. 1 odst. 1 nařízení č. 1215/2012.

46. Přikláním se k posledně uvedené tezi.

47. Připomínám totiž, že ohledně výkladu předpisů platných před přijetím nařízení č. 1215/2012, konkrétně Bruselské úmluvy ( 11 ), Soudní dvůr rozhodl, že jelikož mohou být předběžná nebo zajišťovací opatření nařízena k ochraně celé řady různých nároků, musí být otázka, zda spadají do působnosti uvedené úmluvy, určena nikoli podle povahy těchto opatření samotných, ale podle povahy nároků, k jejichž ochraně směřují a která jsou předmětem řízení ve věci samé ( 12 ).

48. Aniž se odchýlil od tohoto pravidla ( 13 ), měl Soudní dvůr již příležitost uvést, že na rozdíl od tvrzení společnosti Supreme a řecké vlády není namístě vázat osud předběžných nebo zajišťovacích opatření na povahu řízení ve věci samé ( 14 ).

49. V rozsudku Cavel II ( 15 ) Soudní dvůr připomněl své dřívější rozhodnutí přijaté v rozsudku Cavel I ( 16 ), podle kterého je návrh na zapečetění majetku podaný v rozvodovém řízení, na které se Bruselská úmluva nevztahuje, rovněž vyloučen z působnosti této úmluvy, a to nikoli proto, že jde o vedlejší řízení, ale proto, že se v dotčené věci týkal společného jmění manželů. Kromě toho dospěl Soudní dvůr k závěru, že jiné zajišťovací opatření, byť související s týmž řízením ve věci samé, může mít odlišnou povahu, pokud směřuje k zajištění výživy jednoho z manželů, a spadá tedy mezi věci související s vyživovací povinností, které naopak do oblasti působnosti zmíněné úmluvy spadají ( 17 ).

50. Následně Soudní dvůr rovněž rozhodl, že pokud se předmět návrhu na vydání předběžných opatření týká otázky spadající do věcné působnosti Bruselské úmluvy, použije se tato úmluva i v případě, kdy již bylo zahájeno, nebo může být zahájeno, řízení ve věci samé, které podléhá rozhodčímu řízení, a tudíž je z tohoto důvodu z působnosti této úmluvy vyloučeno ( 18 ).

51. V souladu s obecným směrem vyplývajícím z této judikatury ( 19 ) mám za to, že rozhodující je povaha nároků, jejichž uznání je požadováno v rámci řízení ve věci samé a k jejichž ochraně mají být vydána navrhovaná předběžná nebo zjišťovací opatření. Zejména nelze mít za to, že každý návrh na vydání „předběžných nebo zajišťovacích opatření“ musí automaticky buď spadat do působnosti nařízení č. 1215/2012, nebo být vyloučen z jeho působnosti podle toho, zda do jeho působnosti spadá, či naopak nespadá řízení ve věci samé, pouze z toho důvodu, že takový návrh má vedlejší povahu ( 20 ). K tomu je nutné ověřit, zda nároky, k jejichž ochraně mají být taková opatření přijata, tedy nároky, jež mají být takto chráněny ve věci samé, patří mezi „věci občanské a obchodní“, které spadají do působnosti uvedeného nařízení.

52. Dodávám, že takový přístup je podle mého názoru v souladu s judikaturou, jež uvádí, že článku 24 Bruselské úmluvy (který se stal článkem 35 nařízení č. 1215/2012), jenž opravňuje soud smluvního státu, aby rozhodl o návrhu na předběžné nebo zajišťovací opatření, i když není příslušný k rozhodnutí ve věci samé, se lze dovolávat za účelem získání takových opatření pouze v oblastech spadajících do věcné působností zmíněné úmluvy tak, jak je definována v jejím článku 1 ( 21 ).

53. Za okolností věci v původním řízení, kde jak vyplývá z informací poskytnutých předkládajícím soudem, bylo povoleno obstavení účtu u třetího subjektu na základě tvrzené pohledávky společnosti Supreme za organizací SHAPE ve sporu vyplývajícím ze smlouvy, která je předmětem řízení ve věci samé, je podle mého názoru třeba při určení, zda takový návrh na vydání předběžného opatření, jako je návrh organizace SHAPE, znějící na zrušení uvedeného obstavení, spadá do působnosti nařízení č. 1215/2012, vycházet z povahy nároku vyplývajícího z předmětné pohledávky, k jehož ochraně směřuje obstavení nařízené v řízení ve věci samé.

D. K relevantnosti mezinárodního práva o imunitách [první otázka, část a)]

54. Podstatou první předběžné otázky části a) předkládajícího soudu je, aby Soudní dvůr určil, zda skutečnost, že mezinárodní organizace uplatnila na podporu svých návrhových žádání imunitu vůči výkonu rozhodnutí v řízení o takovém návrhu na vydání předběžného opatření, jako je návrh dotčený ve věci v původním řízení, brání bez návrhu použití nařízení č. 1215/2012, nebo přinejmenším znamená, že takový návrh spadá mezi „jednání a opominutí při výkonu státní moci“ ve smyslu čl. 1 odst. 1 tohoto nařízení.

55. Konkrétně vyplývá problém předkládajícího soudu podle mého názoru zejména ze skutečnosti, že výjimka stanovená pro „jednání a opominutí při výkonu státní moci“ tak, jak je definována v čl. 1 odst. 1 nařízení č. 1215/2012, je spojena s pojmem „acta iure imperii“, který je používán rovněž v mezinárodním právu v souvislosti se zásadou imunity států.

56. Moje analýza bude sestávat z následujících fází. Na prvním místě uvedu obecné poznámky k pojmu „acta iure imperii“ a rozdílu mezi imunitami států a imunitami mezinárodních organizací v mezinárodním právu. Na druhém místě se budu zabývat otázkou, zda tento rozdíl nutně znamená, že spory, jejichž účastnicemi jsou mezinárodní organizace, bez návrhu nespadají do působnosti nařízení č. 1215/2012. Na tuto otázku odpovím záporně, přičemž zdůrazním, na třetím místě, že na jednání a opominutí mezinárodních organizací se může podle mého názoru vztahovat výjimka týkající se „jednání nebo opominutí při výkonu státní moci“ zakotvená v čl. 1 odst. 1 uvedeného nařízení. Nakonec uvedu kritéria, na jejichž základě se podle judikatury určuje, že určité jednání či opominutí vyplývá z výkonu státní moci, a vysvětlím, proč podle mého názoru skutečnost, že mezinárodní organizace vznesla námitku jurisdikční imunity, případně imunity vůči výkonu rozhodnutí, není pro účely tohoto posouzení rozhodující.

57. Na úvod dodávám, že společnost Supreme v písemném vyjádření tvrdí, že imunita vůči výkonu rozhodnutí, jíž se dovolává organizace SHAPE na podporu svého návrhu na vydání předběžného opatření, je irelevantní. Vznáší naopak otázku, zda vzhledem k tomu, že použitelnost nařízení č. 1215/2012 na takový návrh, jako je návrh podaný organizací SHAPE, závisí na tom, jestli řízení ve věci samé jako takové spadá do věcné působnosti tohoto nařízení, může námitka jurisdikční imunity vznesená v daném řízení bránit tomu, aby takový návrh spadal mezi „věci občanské a obchodní“ ve smyslu čl. 1 odst. 1 uvedeného nařízení, či nikoli.

58. V tomto ohledu podotýkám, že při zodpovězení otázky relevantnosti mezinárodního práva upravujícího imunity ve vztahu k věcné působnosti nařízení č. 1215/2012 není podle mého názoru třeba rozlišovat, zda dotčená mezinárodní organizace uplatňuje imunitu vůči výkonu rozhodnutí, nebo jurisdikční imunitu. To se ostatně pokusím objasnit v rámci své analýzy této problematiky.

1. Připomenutí ohledně mezinárodního práva upravujícího imunity

59. Nizozemská, belgická a rakouská vláda ve svých vyjádřeních tvrdí, že pojem „acta iure imperii“, podle kterého se v mezinárodním právu rozlišují jednání při výkonu státní moci od soukromoprávních jednání (acta iure gestionis), je relevantní, pouze pokud je namítána imunita států. Uvedené vlády se zejména domnívají, že imunita mezinárodních organizací se vztahuje na veškerá jejich jednání za předpokladu, že úzce souvisejí s plněním cílů sledovaných těmito organizacemi nebo jsou nezbytná k plnění jejich funkcí.

60. Pokud jde o státní imunitu, připomínám, že v rozsudku Mahamdia ( 22 ) dospěl Soudní dvůr k závěru, že za současného stavu mezinárodní praxe není jurisdikční imunita, jež vylučuje, aby stát mohl být žalován u soudu jiného státu, absolutní a lze ji vyloučit, jsou-li předmětem žaloby acta iure gestionis, které nespadají do výkonu veřejné moci.

61. Jak správně uvedl generální advokát M. Szpunar ve svém stanovisku k věci Rina ( 23 ), Soudní dvůr implicitně připustil doktrínu již zavedenou ve zvykovém mezinárodním právu, podle níž stát požívá relativní imunity, která spočívá na rozlišování mezi akty uskutečňovanými iure imperii a akty uskutečňovanými iure gestionis, v jejichž případě je jurisdikční imunita obecně neúčinná.

62. Mimoto podotýkám, že i v případě imunity států vůči výkonu rozhodnutí je v právní teorii a mezinárodním právu uplatňováno uvedené rozlišení. Zatímco jsou tedy majetek a aktiva státu spojené s činnostmi souvisejícími se svrchovanou státní mocí chráněny proti veškerým opatřením orgánů jiného státu směřujícím k nucenému výkonu rozhodnutí, neplatí totéž pro majetek a aktiva užívaná nebo určená k obchodním účelům ( 24 ).

63. Naproti tomu, pokud jde o imunitu mezinárodních organizací, je rozlišování mezi akty uskutečňovanými iure imperii a akty uskutečňovanými iure gestionis relevantní pouze v omezené míře ( 25 ).

64. Jak totiž správně uvádí nizozemská, belgická a rakouská vláda, imunity mezinárodních organizací se řídí jinou logikou než imunity států. Na rozdíl od států, které dovozují své imunity ze zásady par in parem non habet imperium ( 26 ), jsou imunity mezinárodních organizací zásadně přiznány smlouvami, kterými se tyto organizace zakládají, mnohostrannými úmluvami nebo dvoustrannými dohodami uzavřenými mezi členskými státy a dotčenou mezinárodní organizací ( 27 ). Tyto imunity mají funkční povahu v tom smyslu, že mají zajistit, aby tyto organizace mohly plnit úkoly, za jejichž účelem byly založeny, při zachování plné nezávislosti ( 28 ).

2. K neexistenci potřeby vyloučit bez návrhu spory týkající se mezinárodních organizací z věcné působnosti nařízení č. 1215/2012

65. Vzhledem ke skutečnosti, že se imunity mezinárodních organizací liší od imunit států a mají funkční povahu – což znamená, že se teoreticky mohou vztahovat na veškerá jednání učiněná těmito organizacemi při plnění jejich funkcí –, je namístě vznést otázku, zda, jak tvrdí rakouská vláda, účastenství mezinárodní organizace v soudním sporu nutně znamená, že je tento spor vyloučen z působnosti nařízení č. 1215/2012.

66. Přiznávám, že si nedokážu představit, na základě jakých zásad či závazků by musely být spory, jejichž účastnicemi jsou mezinárodní organizace, bez návrhu vyloučeny z působnosti nařízení č. 1215/2012. Možnost použít uvedené nařízení na takové spory zejména není podle mého názoru v rozporu s povinností Unie dodržovat při přijímání určitého aktu mezinárodní právo jako celek, jak vyplývá z čl. 3 odst. 5 SEU ( 29 ).

67. Pokud jde o spor mezi mezinárodní organizací a soukromoprávními osobami, jako je tomu ve věci v původním řízení, mám za to, že prohlásí-li se vnitrostátní soud mezinárodně příslušným z důvodu, že spor spadá do působnosti nařízení č. 1215/2012, nemůže tím být dotčena ochrana imunity, jíž se domáhá mezinárodní organizace, která je účastnicí takového sporu, na základě mezinárodního práva.

68. Naproti tomu musí vnitrostátní soud za účelem zaručení jurisdikční imunity odmítnout svou příslušnost vyplývající z uvedeného nařízení, je-li to k zachování takové imunity nezbytné ( 30 ). Kromě toho musí v rámci posouzení sporu ve věci samé nebo v rámci předběžného opatření odmítnout nařídit proti mezinárodní organizaci opatření směřující k nucenému výkonu rozhodnutí, je-li to nutné s ohledem na imunitu vůči výkonu rozhodnutí, již požívá tato mezinárodní organizace ( 31 ).

69. K tomuto bodu dodávám, že jak uvedla společnost Supreme, nizozemská vláda a Komise ve svých vyjádřeních a na jednání, otázka, zda imunita uplatněná mezinárodní organizací představuje nutně překážku výkonu příslušnosti nebo vydání opatření směřujících k výkonu rozhodnutí proti takové organizaci, či nikoli, nevyvstává podle mého mínění ve fázi určení příslušnosti na základě nařízení č. 1215/2012 a stává se relevantní až poté, co se soud prohlásil mezinárodně příslušným ( 32 ).

70. K zodpovězení této otázky je totiž nezbytné vymezit meze jurisdikční imunity nebo imunity vůči výkonu rozhodnutí, již mezinárodní organizace požívá, a posoudit opodstatněnost tvrzení účastníků řízení v tomto ohledu. Konkrétně je třeba ověřit, zda tvrzená imunita existuje. Jde o jinou otázku, než zda spor představuje věc občanskou nebo obchodní, a spadá tudíž do věcné působnosti nařízení č. 1215/2012, kterou je třeba zodpovědět ještě předtím, aniž by byl vnitrostátní soud povinen zkoumat meritorní stránku věci ( 33 ).

71. Za okolností věci v původním řízení mám za to, abych odpověděl na nejasnosti vyjádřené rakouskou vládou, že pouhé použití nařízení č. 1215/2012 zejména nebrání nizozemským soudům, k nimž podala organizace SHAPE návrh na vydání předběžného opatření, aby zakázaly vydání předběžných nebo zajišťovacích opatření, která by případně mohla představovat zásah do její imunity vůči výkonu rozhodnutí.

72. Výše uvedené úvahy mě vedou k závěru, že imunita, jíž se dovolává mezinárodní organizace na základě mezinárodního práva, nepředstavuje bez návrhu překážku použitelnosti nařízení č. 1215/2015. K určení, zda spor, jehož účastnicí je mezinárodní organizace, spadá do věcné působnosti tohoto nařízení, či nikoliv, je naproti tomu důvodné ověřit, zda se na tento spor vztahuje jedna z výjimek stanovených v článku 1 uvedeného nařízení.

3. K možnosti, aby se na spory, jejichž účastnicemi jsou mezinárodní organizace, vztahovala výjimka týkající se „jednání a opominutí při výkonu státní moci“

73. Připomínám, že podle čl. 1 odst. 1 nařízení č. 1215/2012 se toto nařízení vztahuje na věci občanské a obchodní. Nevztahuje se naopak mimo jiné na odpovědnost státu za „jednání a opominutí při výkonu státní moci (acta iure imperii)“.

74. Jak uvádí předkládající soud, vyvstává otázka, zda se tato výjimka vztahuje pouze na státy, nebo zda může zahrnovat rovněž jednání a opominutí mezinárodních organizací, jak je organizace SHAPE.

75. V tomto ohledu považuji za užitečné připomenout, že pojem „státní [veřejná] moc“ vytvořený v judikatuře Soudního dvora se již v době platnosti Bruselské úmluvy vztahoval i na situace, kdy státní moc vykonává mezinárodní organizace ( 34 ).

76. Upozorňuji rovněž na to, že pojem „státní[veřejná] moc“ tak, jak jej původně formulovala judikatura, neodkazoval pouze na „odpovědnost státu“, jak je tomu v současnosti v článku 1 odst. 1 nařízení č. 1215/2012, ale obecně na situace, kdy „veřejný orgán“ jedná v rámci výkonu veřejné moci ( 35 ).

77. V tomto směru zdůrazňuji, že jediným důvodem pro doplnění odkazu na „odpovědnost státu za jednání a opominutí při výkonu státní moci“ v článku 1 odst. 1 uvedeného nařízení, což je jediná změna oproti znění článku 1 odst. 1 nařízení č. 44/2001, bylo upřesnit pojem „věci občanské a obchodní“ ( 36 ).

78. Kromě toho je výčet obsažený v článku 1 odst. 1 nařízení č. 1215/2012 uvozen výrazem „zejména“. To podle mého názoru znamená, že odkaz na „odpovědnost státu“ je nutné chápat jako ilustrativní, nikoli taxativní, příklad druhu situací představujících výkon státní moci ( 37 ).

79. V tomto směru uvádím, že bod 10 zmíněného nařízení, podle něhož bylo úmyslem normotvůrce zahrnout do oblasti působnosti tohoto nařízení „všechny hlavní věci spadající do oblasti občanského a obchodního práva kromě určitých přesně stanovených záležitostí“, zřejmě odkazuje spíše na výjimky stanovené v článku 2 odst. 1 téhož nařízení než na věci vyjmenované v jeho odstavci 1, které jsou v každém případě vyloučeny z oblasti působnosti nařízení č. 1215/2012, jelikož nepředstavují „věci občanské a obchodní“.

80. S ohledem na výše uvedené úvahy mám za to, že pojem „státní moc“ obsažený v článku 1 odst. 1 nařízení č. 1215/2012 se může vztahovat na jednání a opominutí mezinárodních organizací. Je-li tomu tak, nespadají taková jednání či opominutí pod pojem „věci občanské a obchodní“ a jsou vyloučeny z věcné působnosti tohoto nařízení.

81. V další části své analýzy nejprve uvedu kritéria, jež byla stanovena v judikatuře Soudního dvora pro účely určení, zda k určitému jednání či opominutí došlo při výkonu státní moci. Následně uvedu důvody, proč podle mého názoru není imunita, jíž se dovolává mezinárodní organizace, jako je organizace SHAPE, rozhodující pro stanovení, zda je výjimka pro „jednání a opominutí při výkonu státní moci“ použitelná.

4. K judikatuře Soudního dvora týkající se pojmu „jednání a opominutí při výkonu státní moci“

82. Připomínám, že podle ustálené judikatury Soudního dvora musí být otázka, zda je určitý návrh vyloučen z působnosti nařízení č. 1215/2012, posouzena s ohledem na skutečnosti, které charakterizují povahu právních vztahů mezi účastníky sporu nebo předmět tohoto sporu ( 38 ).

83. Soud tak rozhodl, že ačkoli určité spory mezi veřejným orgánem a osobou soukromého práva mohou spadat do působnosti nařízení č. 1215/2012, je tomu jinak, jestliže veřejný orgán jedná v rámci výkonu veřejné moci ( 39 ). Uplatnění výsad veřejné moci jednou ze stran sporu z důvodu výkonu jejích výjimečných pravomocí, které jdou nad rámec pravidel použitelných na vztahy mezi jednotlivci, totiž takový spor vylučuje z oblasti občanské a obchodní ve smyslu čl. 1 odst. 1 tohoto nařízení ( 40 )..

84. Soudní dvůr rozhodl, že za účelem posouzení, zda to platí, je nutné určit právní vztah mezi účastníky řízení a posoudit základ a způsob uplatnění podané žaloby ( 41 ). S ohledem na výše uvedenou judikaturu by se zdálo, že tato tři kritéria – „právní vztah mezi účastníky“, „základ žaloby“ a „způsob uplatnění žaloby“ – musí být posouzena kumulativně. Některé rozsudky nicméně nezmiňují kritérium právního vztahu mezi účastníky řízení ( 42 ). Mimoto v jiných rozsudcích nakládal Soudní dvůr s kritérii týkajícími se právního základu podané žaloby a právního vztahu mezi účastníky řízení jako s kritérii, která se překrývají ( 43 ). Soudní dvůr tedy podle mého názoru nerozlišuje systematicky mezi kritérii „právního vztahu mezi účastníky“, „základu podané žaloby“ a „předmětu sporu“ ( 44 ).

85. Kromě podrobností uvedených Soudním dvorem v odůvodnění zmíněných rozsudků je podle mého názoru s konečnou platností rozhodující skutečnost, zda má žaloba hmotněprávní základ v aktu veřejné moci nebo v právním vztahu představujícím projev výkonu veřejné moci ( 45 ).

86. Soudní dvůr totiž rozhodl, že „[s]kutečnost, že správce při vymáhání náhrady nákladů jedná na základě práva vyplývajícího z pohledávky, která vychází z úkonu veřejné moci, postačuje k tomu, aby jeho žaloba byla bez ohledu na povahu řízení určeného vnitrostátním právem k tomuto účelu považována za vyloučenou z oblasti působnosti Bruselské úmluvy“ ( 46 ).

87. Z uvedené judikatury je podle mého mínění rovněž zřejmé, že kritérium způsobu uplatnění žaloby není relevantní ve všech případech ( 47 ).

88. Skutečnost, že žaloba se formálně jeví jako klasická soukromoprávní žaloba, podle mého názoru nebrání tomu, aby byla vyloučena z působnosti nařízení č. 1215/2012, pokud je s ohledem na ostatní skutečnosti prokázáno, že žaloba je založena na nároku, který má hmotněprávní základ v aktu veřejné moci nebo v právním vztahu představujícím projev výkonu veřejné moci ( 48 ).

89. V tomto ohledu považuji za důležité zdůraznit, že kritérium způsobu uplatnění podané žaloby bylo zavedeno rozsudkem Baten ( 49 ) a převzato mimo jiné v rozsudcích Sapir ( 50 ), Sunic ( 51 ), Pula Parking ( 52 ) a Gradbeništvo Korana ( 53 ) v konkrétním kontextu sporů, kdy se podaná žaloba nejevila s ohledem na ostatní charakteristiky jako žaloba založená na nároku, který má hmotněprávní základ v aktu veřejné moci nebo v právním vztahu představujícím projev výkonu veřejné moci, proto, aby bylo možné přesto zahrnout takovou žalobu do působnosti nařízení č. 1215/2012 a předejít tak situaci, kdy by veřejnoprávní subjekt mohl sám vydat vykonatelný veřejnoprávní akt a přitom požívat výsady, které by mu umožnily vyhnout se uplatnění předpisů obecného práva.

90. S ohledem na výše uvedené jsem dospěl k závěru, že obecně pro účely určení, zda má být spor vyloučen z oblasti působnosti nařízení č. 1215/2012 z důvodu, že se týká „jednání a opominutí při výkonu státní moci“, je třeba posoudit, zda je žaloba založena na nároku, který má hmotněprávní základ v aktu veřejné moci nebo v právním vztahu představujícím projev výkonu veřejné moci. V tomto ohledu může být vodítkem například skutečnost, že veřejný orgán má pravomoc sám přijmout vykonatelný veřejnoprávní akt, a je tedy v jiném postavení, než by byl podle obecných předpisů upravujících způsob uplatnění podané žaloby. Naopak skutečnost, že na základě žaloby lze podat řádný opravný prostředek, není rozhodující.

5. K relevantnosti imunity mezinárodních organizací ve vztahu k pojmu „jednání a opominutí při výkonu státní moci“

91. Na tomto místě své analýzy považuji za vhodné odpovědět na argumenty vznesené ze strany řecké vlády a organizace SHAPE, podle nichž jsou jurisdikční imunita a imunita vůči výkonu rozhodnutí, jichž požívají mezinárodní organizace, součástí výsad odchylujících se od obvyklých pravidel, kterými se řídí vztahy mezi osobami soukromého práva, a přiznávají těmto organizacím dominantní postavení ve vztahu k jejich smluvním partnerům. Takový spor, o jaký se jedná ve věci v původním řízení, v němž se mezinárodní organizace dovolává své jurisdikční imunity nebo imunity vůči výkonu rozhodnutí, podle řecké vlády a organizace SHAPE spadá do výjimky týkající se „výkonu státní moci“.

92. K tomuto bodu připomínám, že jak vyplývá z bodu 90 výše, otázka, zda je veřejný subjekt v odchylném postavení, než by vyplývalo z předpisů obecného práva upravujících způsob uplatnění podané žaloby, závisí na tom, zda má tento subjekt pravomoc přijmout sám vykonatelný veřejnoprávní akt. Jinými slovy je třeba posoudit, zda tento subjekt požívá výsady, které mu umožňují přijímat závazná rozhodnutí ve vztahu k jednotlivcům nad rámec řádných právních prostředků.

93. Imunita vůči výkonu rozhodnutí ani jurisdikční imunita přitom takové výsady nepřiznávají. Jak jsem totiž konstatoval v bodě 68 tohoto stanoviska, vyžaduje jurisdikční imunita od vnitrostátního soudu pouze to, aby odmítl vykonat příslušnost, již dovozuje z nařízení č. 1215/2012 nebo jiných nástrojů. Konkrétněji a obrazně řečeno slouží oprávněnému subjektu jako „štít“, který jej chrání proti soudnímu řízení, avšak nepřiznává mu žádnou vlastní rozhodovací pravomoc. Totéž platí pro imunitu vůči výkonu rozhodnutí, která pouze vyžaduje, aby soud odmítl vydat proti oprávněnému subjektu, kterému tato imunita svědčí, opatření směřující k výkonu rozhodnutí.

94. S ohledem na výše uvedené, pokud se nemýlím, neznamená skutečnost, že se jeden z účastníků řízení dovolává jurisdikční imunity nebo imunity proti výkonu rozhodnutí, že právní vztah mezi těmito účastníky je nutně spojen s projevem veřejné moci. Za okolností věci v původním řízení nelze pouze ze skutečnosti, že organizace SHAPE vznesla před nizozemskými soudy námitku jurisdikční imunity, případně imunity vůči výkonu rozhodnutí, dovodit, že by smluvní závazky mezi uvedenou organizací a společností Supreme nebyly sjednány na základě smluvní volnosti a že by byly charakterizovány jednostrannou rozhodovací pravomocí ( 54 ) či pravomocemi vymykajícími se pravidlům ( 55 ).

95. Nesouhlasím tedy s názorem řecké vlády a organizace SHAPE. Podle mého názoru pouhá skutečnost, že se mezinárodní organizace dovolává imunity, neznamená, že by měla pravomoci vymykající se pravidlům použitelným ve vztazích mezi jednotlivci.

96. Kromě toho, i když by v případě státu mohla námitka imunity naznačovat, že posledně uvedený jednal při výkonu státní moci ( 56 ), neplatí totéž v každém případě pro mezinárodní organizaci, která se dovolává jurisdikční imunity nebo imunity vůči výkonu rozhodnutí. Vzhledem k tomu, že tyto imunity nejsou omezeny na acta iureimperii, nemohou podle mého názoru sloužit jako vodítko při odpovědi na otázku, zda tato organizace jednala při výkonu státní moci, či nikoli.

E. K otázce, zda takový návrh, jako je návrh dotčený ve věci v původním řízení, spadá do věcné působnosti nařízení č. 1215/2012

97. Připomínám, že na jedné straně, jak je uvedeno v bodě 90 tohoto stanoviska, je pro účely určení, zda má být spor vyloučen z oblasti působnosti nařízení č. 1215/2012 z důvodu, že se týká „jednání a opominutí při výkonu státní moci“, nutné posoudit, zda je návrh založen na nároku, který má hmotněprávní základ v aktu veřejné moci nebo v právním vztahu představujícím projev výkonu veřejné moci. Na druhé straně to, zda návrh na vydání „předběžných nebo zajišťovacích opatření“ spadá do působnosti uvedeného nařízení, záleží, jak jsem uvedl v bodě 47 tohoto stanoviska, na povaze nároků, k jejichž ochraně mají být tato opatření vydána.

98. Posuzována společně tato kritéria za okolností věci v původním řízení vyžadují, aby bylo ověřeno, zda obstavení účtu u třetího subjektu, které organizace SHAPE napadla návrhem na vydání předběžného opatření, směřovalo k zajištění ochrany nároku, který má hmotněprávní základ v aktu veřejné moci nebo v právním vztahu představujícím projev výkonu veřejné moci.

99. V tomto ohledu podotýkám, že i podle samotného předkládajícího soudu bylo účelem tohoto obstavení účtu u třetího subjektu zajistit ochranu nároku vyplývajícího z pohledávky smluvní povahy, jež společnosti Supreme podle jejího tvrzení vznikla z BOA uzavřených s organizací SHAPE.

100. Nebude-li prokázáno, že sporná smluvní ustanovení jsou projevem výkonu pravomocí vymykajících se pravidlům použitelným ve vztazích mezi jednotlivci, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu, mám za to, že tento smluvní vztah nepředstavuje výkon státní moci.

101. Společnost Supreme totiž sama uznává, že závazky mezi účastnicemi řízení byly sjednány na základě smluvní volnosti. Mezi účastnicemi řízení je kromě toho nesporné, že smlouvy BOA jsou založeny na tržních podmínkách a byly uzavřeny na základě výběrového řízení.

102. Na těchto závěrech podle mého názoru nic nemění ani skutečnost, že na základě uvedených smluv dodala společnost Supreme organizaci SHAPE pohonné hmoty pro potřeby mírové mise NATO s cílem nastolit mír a bezpečnost v Afghánistánu.

103. Jak správně uvádí Komise, následné použití dodaných pohonných hmot ze strany organizace SHAPE nemá žádný vliv na smluvní právní vztah mezi účastnicemi řízení. Toto skutkové východisko umožňuje pochopit kontext, v němž předmětný vztah vznikl, avšak samo o sobě nedokazuje, že by dotčené jednání představovalo výkon pravomocí vymykajících se pravidlům použitelným ve vztazích mezi jednotlivci.

104. S ohledem na výše uvedené skutečnosti mám za to, že takový návrh na vydání předběžného opatření, jako je návrh podaný organizací SHAPE, který zní na zrušení obstavení účtu u třetího subjektu, musí být považován za „věc občanskou a obchodní“ ve smyslu čl. 1 odst. 1 nařízení č. 1215/2012, pokud toto obstavení směřovalo k zajištění ochrany nároku, který má hmotněprávní základ v právním vztahu vyplývajícím ze smlouvy, který není projevem státní moci, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu.

V. Závěry

105. S ohledem na všechny výše uvedené důvody navrhuji, aby Soudní dvůr na první předběžnou otázku položenou Hoge Raad der Nederlanden (nejvyšší soud Nizozemska) odpověděl následovně: „1) Článek 1 odst. 1 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1215/2012 ze dne 12. prosince 2012 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech musí být vykládán v tom smyslu, že otázka, zda takový návrh na vydání předběžného opatření, který zní na zrušení obstavení účtu u třetího subjektu, představuje ‚věc občanskou nebo obchodní‘ ve smyslu tohoto ustanovení, záleží na povaze nároku, k jehož ochraně toto obstavení směřuje, a rovněž na tom, zda má tento nárok hmotněprávní základ v jednání státní moci nebo v právním vztahu, který je projevem státní moci, což přísluší posoudit předkládajícímu soudu, s ohledem na výjimku týkající se ‚jednání a opominutí při výkonu státní moci‘ zakotvenou v uvedeném ustanovení. 2) Skutečnost, že se mezinárodní organizace dovolává imunity vůči výkonu rozhodnutí, kterou podle svého tvrzení požívá na základě mezinárodního práva, není pro účely této analýzy rozhodující a nemůže bránit vnitrostátnímu soudu, aby se prohlásil příslušným na základě nařízení č. 1215/2012.“

( 1 ) – Původní jazyk: francouzština.

( 2 ) – Nařízení Evropského parlamentu a Rady ze dne 12. prosince 2012 (Úř. věst. 2012, L 351, s. 1).

( 3 ) – Připomínám, že čl. 24 bod 5 nařízení č. 1215/2012 v podstatě stanoví, že ve věcech týkajících se výkonu rozhodnutí jsou příslušné výlučně soudy členského státu, v němž byl nebo má být výkon rozhodnutí proveden, a nepřihlíží se k místu bydliště či sídla účastníků řízení.

( 4 ) – Text je zveřejněn na internetové adrese https://www.nato.int/cps/fr/natolive/official_texts_17300.htm

( 5 ) – Smlouva o místní příslušnosti soudů, úpadku, a o uznání a výkonu soudních rozhodnutí, rozhodčích nálezů a veřejných listin, podepsaná v Bruselu dne 28. března 1925 (Stb. 1929, 405).

( 6 ) – V tomto smyslu viz rozsudky ze dne 22. května 2008, citiworks (C‑439/06, EU:C:2008:298, bod 32), jakož i ze dne 27. června 2018, Altiner a Ravn (C‑230/17, EU:C:2018:497, bod 22 a citovaná judikatura).

( 7 ) – V tomto smyslu viz rozsudky ze dne 12. března 1998, Djabali (C‑314/96, EU:C:1998:104, body 20 a 21), jakož i ze dne 20. ledna 2005, García Blanco (C‑225/02, EU:C:2005:34, body 29 až 31).

( 8 ) – V tomto smyslu viz rozsudky ze dne 26. března 1992, Reichert a Kockler, (C‑261/90, EU:C:1992:149, bod 34), jakož i ze dne 28. dubna 2005, St. Paul Dairy (C‑104/03, EU:C:2005:255, bod 13). Zdůrazňuji, že podle přípravných prací bylo cílem nařízení č. 1215/2012 zejména stanovit podmínky volného pohybu předběžných a zajišťovacích opatření v Evropské unii (viz rovněž bod 33 odůvodnění). Naopak z žádných podkladů nelze dovodit, že by úmyslem unijního normotvůrce bylo změnit definici pojmu „předběžná a zajišťovací opatření“ vytvořenou v judikatuře Soudního dvora. V tomto ohledu podotýkám, že ačkoli jsou v bodě 25 odůvodnění uvedeného nařízení vyjmenovány některé příklady opatření spadajících pod tento pojem, nejde o taxativní výčet.

( 9 ) – V tomto ohledu připomínám, že podle čl. 705 odst. 1 občanského soudního řádu „[s]oudce příslušný pro rozhodování o předběžných opatřeních, který povolil obstavení, může na návrh kterékoli dotčené osoby obstavení zrušit, s výhradou pravomoci obecného soudu.“ Podle mého názoru tudíž takové řízení, jako je řízení zahájené ze strany organizace SHAPE na základě uvedeného ustanovení, nejen přímo navazuje na řízení, ve kterém bylo povoleno obstavení účtu u třetího subjektu, ale musí být rovněž považováno za úzce související s posledně uvedeným řízením. Předmětem obou těchto řízení jsou podle mého názoru tatáž „předběžná a zajišťovací opatření“: jedno směřuje k povolení obstavení účtu u třetího subjektu, zatímco druhé zní na zrušení tohoto obstavení a uložení zákazu provést nová obstavení u třetího subjektu na základě stejného skutkového stavu.

( 10 ) – Pro úplnost uvádím, že ve svém vyjádření společnost Supreme připomíná, že nařízení č. 1215/2012 se vztahuje na návrhy na vydání předběžných a zajišťovacích opatření, pokud tato opatření směřují k ochraně nároků spadajících do jeho věcné působnosti. Z toho uvedená společnost dovozuje, že otázka, zda řízení ve věci samé jako takové spadá mezi „věci občanské a obchodní“ ve smyslu čl. 1 odst. 1 tohoto nařízení, má rozhodující význam.

( 11 ) – Úmluva ze dne 27. září 1968 o soudní příslušnosti a o výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 1972, L 299, s. 32, dále jen „Bruselská úmluva“). V tomto ohledu podotýkám, že podle judikatury platí výklad ustanovení uvedené úmluvy podaný Soudním dvorem i pro nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 2001, L 12, s. 1; Zvl. vyd. 19/04 s. 42), pokud je možno považovat jeho ustanovení a ustanovení Bruselské úmluvy za rovnocenná (viz rozsudek ze dne 18. října 2011, Realchemie Nederland, C‑406/09, EU:C:2011:668, bod 38 a citovaná judikatura). Tak tomu je v případě čl. 1 odst. 1 uvedeného nařízení a čl. 1 prvního pododstavce zmíněné úmluvy. Stejně tak čl. 1 odst. 1 uvedeného nařízení a čl. 1 odst. 1 nařízení č. 1215/2012 lze považovat za rovnocenné (viz rozsudek ze dne 15. listopadu 2018, Kuhn, C‑308/17, EU:C:2018:911, body 31 a 32 a citovaná judikatura). S ohledem na výše uvedené budu v dalším textu tohoto stanoviska odkazovat pouze na nařízení č. 1215/2012, i pokud budu citovat judikaturu týkajících se právních nástrojů platných před jeho přijetím.

( 12 ) – Viz rozsudek ze dne 27. března 1979, de Cavel (C‑143/78, EU:C:1979:83, bod 8).

( 13 ) – Viz zejména rozsudky ze dne 26. března 1992, Reichert a Kockler (C‑261/90, EU:C:1992:149, bod 32); ze dne 17. listopadu 1998, Van Uden (C‑391/95, EU:C:1998:543, bod 33), jakož i ze dne 18. října 2011, Realchemie Nederland (C‑406/09, EU:C:2011:668, bod 40).

( 14 ) – Viz rozsudek ze dne 6. března 1980, de Cavel (120/79, EU:C:1980:70, body 8 a 9).

( 15 ) – Rozsudek ze dne 6. března 1980, de Cavel (120/79, EU:C:1980:70).

( 16 ) – Rozsudek ze dne 27. března 1979, de Cavel (143/78, EU:C:1979:83). Připomínám, že podle čl. 1 odst. 2 písm. a) nařízení č. 1215/2012 jsou z jeho působnosti vyloučeny věci osobního stavu, jakož i majetková práva plynoucí z manželských vztahů.

( 17 ) – Viz rozsudek ze dne 6. března 1980, de Cavel (120/79, EU:C:1980:70, body 11 a 12).

( 18 ) – Rozsudek ze dne 17. listopadu 1998, Van Uden (C‑391/95, EU:C:1998:543). Podotýkám, že generální advokát P. Léger ve svém stanovisku k uvedené věci (C‑391/95, EU:C:1997:288, bod 62) uvedl, že předmět návrhu na vydání předběžného opatření podaný k soudci příslušnému pro rozhodování o předběžných opatřeních nepředstavuje rozhodčí věc, ale naopak jde o návrh podaný ve věci vyplývající ze smlouvy v tom smyslu, že „jeho právním základem je nedodržení smluvní povinnosti“. Mimoto připomínám, že podle čl. 1 odst. 2 písm. d) nařízení č. 1215/2012 je rozhodčí řízení vyloučeno z věcné působnosti tohoto nařízení.

( 19 ) – Pokud je mi známo, Soudní dvůr se od tohoto obecného směru výslovně odchýlil pouze v rozsudku ze dne 31. března 1982, W. (25/81, EU:C:1982:116, bod 8), ve kterém zdůraznil, že návrh na vydání předběžného opatření směřujícího k odevzdání dokumentu s cílem zabránit tomu, aby byla prohlášení v něm uvedená použita jako důkaz ve sporu týkajícím se správy majetku manželky, je nutné považovat s ohledem na jeho vedlejší povahu za věc týkající se vztahů mezi manželi ve smyslu Bruselské úmluvy.

( 20 ) – Pokud jde o obecnější otázku, zda je podle ustanovení Bruselské úmluvy z hlediska její působnosti osud vedlejších návrhů závislý na osudu návrhových žádání v hlavním řízení, podotýkám, že ve svém stanovisku k věci Cavel I (de Cavel, 143/78, nezveřejněno, EU:C:1979:50) generální advokát J.-P. Warner odkazuje zejména na čl. 5 odst. 4 uvedené úmluvy (který se stal článkem 7 bodem 3 nařízení č. 1215/2012), podle kterého je soud rozhodující v trestní věci příslušný k rozhodnutí o občanskoprávních nárocích na náhradu škody nebo na uvedení do původního stavu vyvolaných jednáním, které je trestným činem, na jehož základě je vedeno dané trestní řízení, a uvádí, že jde o případ, kdy se uvedená úmluva „výslovně použije na vedlejší řízení, ačkoli hlavní řízení do její působnosti jednoznačně nespadá“.

( 21 ) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 28. dubna 2005, St. Paul Dairy (C‑104/03, EU:C:2005:255, bod 10 a citovaná judikatura).

( 22 ) – Viz rozsudek ze dne 19. července 2012 (C‑154/11, EU:C:2012:491, body 54 a 55).

( 23 ) – Viz stanovisko generálního advokáta M. Szpunara k věci Rina (C‑641/18, EU:C:2020:3, body 35 až 38). V uvedené věci nebyl zatím vydán rozsudek. Viz rovněž Lalive, J-F „L’immunité de juridiction des États et des organisations internationales“, R. C. A. D.I, t.84, 1953-III, s. 215.

( 24 ) – Viz zejména Fox, H., Webb, P., The Law of State Immunity, Oxford University Press, Oxford, 2013, s. 509 a násl.

( 25 ) – Viz Fox, H., Webb, P., op.cit., s. 570 a násl. Podle některých autorů musí být rozlišování mezi akty uskutečňovanými iure imperii a akty uskutečňovanými iure gestionis vztaženo i na mezinárodní organizace. Judikatura vnitrostátních soudů však není v tomto ohledu jednotná [viz zejména Gaillard, E., Pingel-Lenuzza, I., „International organisations and immunity from jurisdiction: to restrict or to bypass“, I. C. L.Q, vol (51)1, 2002, s. 9].

( 26 ) – Viz rozsudek ze dne 19. července 2012, Mahamdia (C‑154/11, EU:C:2012:491, bod 54). Podle této zásady stát nemůže být podřízen soudní pravomoci jiného státu.

( 27 ) – Viz Dominicé, C., „L’immunité de juridiction et d’exécution des organisations internationales“, R. C. A. D.I, t.187, 1984-IV, s. 163.

( 28 ) – Viz El Sawah, S., „Chapitre 3 – Les immunités des organisations internationales“, Les immunités des États et des organisations internationales, Bruxelles, Éd. Larcier, 2011, s. 210-211. Viz rovněž Fox, H., Webb, P., op.cit., s. 571 a násl., a rovněž Blokker, N., „International Organizations: the Untouchables?“, International Organizations Law Review, vol. 10, 2013, s. 260. V tomto ohledu podotýkám, že Evropský soud pro lidská práva již měl příležitost rozhodnout, že „přiznání výsad a imunit mezinárodním organizacím je nezbytným prostředkem k zajištění jejich řádného fungování“ (rozsudek ESLP ze dne 18. února 1999, Waite a Kennedy v. Německo, CE:ECHR:1999:0218JUD002608394, bod 63).

( 29 ) – Viz rozsudek ze dne 21. prosince 2011, Air Transport Association of America a další (C‑366/10, EU:C:2011:864, bod 101 a citovaná judikatura).

( 30 ) – Na tomto místě podotýkám, že takto postupoval Gerechtshof ‘s-Hertogenbosch (odvolací soud v ‘s-Hertogenbosch, Nizozemsko) ve svém rozsudku ze dne 10. prosince 2019, který se týkal řízení ve věci samé. Uvedený soud nejprve konstatoval, že skutečnost, že organizace SHAPE a JFCB vznesly námitku své jurisdikční imunity, není dostatečným důvodem k učinění závěru, že zamýšlely napadnout příslušnost nizozemského soudu, a to i na základě nařízení č. 1215/2012 (bod 6.5.3.4). Následně uvedený soud uvedl, jak již bylo zmíněno v bodě 33 tohoto stanoviska, že pokud tato imunita souvisí s výkonem úředních funkcí, musí být považována za absolutní (bod 6.7.9.1).

( 31 ) – Ve svém stanovisku k věci Mahamdia (C‑154/11, EU:C:2012:309, bod 28) generální advokát P. Mengozzi zdůraznil, že předmětem exekuční imunity je právě umožnit dotčenému účastníku vyhnout se jakémukoliv správnímu či soudnímu omezení, které může vyplývat z uplatnění rozsudku.

( 32 ) – Viz obdobně, pokud jde o jurisdikční imunitu uplatněnou státy, stanovisko generálního advokáta M. Szpunara k věci Rina (C‑641/18, EU:C:2020:3, bod 42), který uvádí, že otázku, zda lze nařízení č. 44/2001 použít ratione materiae ve sporu, v němž se stát dovolává jurisdikční imunity, je nutno a priori odlišit od otázky, zda příslušnost vyplývající z téhož nařízení může být v tomto sporu vykonána, nebo zda tomu uvedená imunita brání.

( 33 ) – Viz rozsudek ze dne 28. ledna 2015, Kolassa (C‑375/13, EU:C:2015:37, bod 61 a citovaná judikatura).

( 34 ) – Viz rozsudek ze dne 14. října 1976, LTU (29/76, EU:C:1976:137), ve kterém Soudní dvůr vyloučil z působnosti spor týkající se vymáhání dluhů splatných soukromoprávní osobou veřejnoprávní mezinárodní organizaci (konkrétně Evropské organizaci pro bezpečnost leteckého provozu, Eurocontrol).

( 35 ) – Viz zejména rozsudky ze dne 14. října 1976, LTU (29/76, EU:C:1976:137, bod 4), a ze dne 12. září 2013, Sunico a další (C‑49/12, EU:C:2013:545, bod 34 a citovaná judikatura).

( 36 ) – V tomto smyslu viz Rogerson, P., „Article 1er“, Brussels I bis Regulation, pod vedením Magnus, U., Mankowski, P., Otto Schmidt, Cologne, 2016, s. 63, bod 13. V tomto ohledu upřesňuji, že v článku 1 odst. 1 nařízení č. 44/2001 bylo pouze stanoveno, že se nevztahuje zejména na „věci daňové, celní a správní“. Do doby, než vstoupilo v platnost nařízení č. 1215/2012, byla výjimka týkající se výkonu státní moci upravena pouze v judikatuře.

( 37 ) – Stát může například přenést své výsady spojené se státní mocí na subjekty veřejného či soukromého práva.

( 38 ) – Viz zejména rozsudky ze dne 14. října 1976, LTU (29/76, EU:C:1976:137, bod 4), a ze dne 14. listopadu 2002, Baten (C‑271/00, EU:C:2002:656, bod 29).

( 39 ) – Viz zejména rozsudky ze dne 14. října 1976, LTU (29/76, EU:C:1976:137, bod 4), a ze dne 11. dubna 2013, Sapir a další (C‑645/11, EU:C:2013:228, bod 33 a citovaná judikatura).

( 40 ) – Viz zejména rozsudky ze dne 21. dubna 1993, Sonntag (C‑172/91, EU:C:1993:144, bod 22), a ze dne 28. února 2019, Gradbeništvo Korana (C‑579/17, EU:C:2019:162, bod 49).

( 41 ) – Viz zejména rozsudky ze dne 15. května 2003, Préservatrice foncière TIARD (C‑266/01, EU:C:2003:282, bod 23 a citovaná judikatura), a ze dne 28. února 2019, Gradbeništvo Korana (C‑579/17, EU:C:2019:162, bod 48 a citovaná judikatura). Podotýkám, že ve svém stanovisku k věci flyLAL-Lithuanian Airlines (C‑302/13, EU:C:2014:2046, bod 23) uvedla generální advokátka J. Kokott, že je zapotřebí „nejprve […] prozkoumat určující faktory právních vztahů mezi účastníky původního řízení […] a poté – za účelem stanovení předmětu právního sporu v původním řízení […] – osvětlit skutkový stav, který je základem jednotlivých nároků, a prozkoumat základ podané žaloby a okolnosti jejího podání“. Vysvětlila tak, že cílem kritéria týkajícího se základu a způsobu uplatnění podané žaloby není nic více, ani nic méně než upřesnit okolnosti, které je třeba zohlednit za účelem stanovení „předmětu sporu“.

( 42 ) – Tak je tomu v případě rozsudku ze dne 14. listopadu 2002, Baten (C‑271/00, EU:C:2002:656, bod 37), ve kterém Soudní dvůr rozhodl, že regresní žaloba, kterou „veřejný subjekt vymáhá na osobě soukromého práva zaplacení částek, které jí vyplatil z titulu sociální podpory, patří mezi ‚věci občanské a obchodní‘, […] pokud se základ a způsob uplatnění podané žaloby řídí ustanoveními obecného práva“ (kurzivou zvýraznil autor stanoviska). Podotýkám, že ani v rozsudku ze dne 11. dubna 2013, Sapir a další (C‑645/11, EU:C:2013:228, body 34 až 38) neodkazoval Soudní dvůr na právní vztah mezi účastníky řízení a zabýval se pouze základem a způsobem uplatnění podané žaloby.

( 43 ) – Viz rozsudek ze dne 12. září 2013, Sunico a další (C‑49/12, EU:C:2013:545, body 37 až 40), ve kterém Soudní dvůr nejprve uvedl skutkový a právní základ návrhu a následně konstatoval, že z předložených důkazů mimo jiné vyplývá, že právní vztah existující mezi účastníky řízení není právním vztahem zahrnujícím výkon veřejné moci. Obdobný přístup byl podle mého názoru zřejmě uplatněn v rozsudku ze dne 9. března 2017, Pula Parking (C‑551/15, EU:C:2017:193, body 35 až 38).

( 44 ) – V tomto ohledu podotýkám, že ani před stanovením kritérií týkajících se základu a způsobu uplatnění podané žaloby nebyl striktně zaveden rozdíl mezi „předmětem sporu“ a „právním vztahem mezi účastníky řízení“. V rozsudku ze dne 1. října 2002, Henkel (C‑167/00, EU:C:2002:555, bod 30) Soudní dvůr tato dvě kritéria v podstatě sloučil a rozhodl, že předmětem sporu není projev veřejné moci, jelikož žalobou projednávanou u předkládajícího soudu byly k soudnímu přezkumu předloženy soukromoprávní vztahy. Naopak v rozsudku ze dne 28. července 2016, Siemens Aktiengesellschaft Österreich (C‑102/15, EU:C:2016:607, bod 31), Soudní dvůr zdůraznil, že za účelem určení, zda dotčená oblast spadá do působnosti nařízení č. 44/2001, je nutné „zkoumat prvky, které charakterizují povahu právních vztahů mezi účastníky sporu a předmět tohoto sporu“, z čehož lze dovozovat, že kritéria právního vztahu a předmětu sporu je nutné uplatnit kumulativně (kurzivou zvýraznil autor stanoviska).

( 45 ) – V tomto smyslu viz stanovisko generálního advokáta Y. Bota ve věci Kuhn (C‑308/17, EU:C:2018:528, bod 61).

( 46 ) – Viz rozsudek ze dne 16. prosince 1980, Rüffer (C‑814/79, EU:C:1980:291, bod 15). Kurzivou zvýraznil autor stanoviska. Ve svém stanovisku k věci Siemens Aktiengesellschaft Österreich (C‑102/15, EU:C:2016:225, bod 38), generální advokát N. Wahl uvedl, že odůvodnění uplatněné ve věci Rüffer dodnes platí. Soudní dvůr ve svém rozsudku ze dne 28. července 2016, Siemens Aktiengesellschaft Österreich (C‑102/15, EU:C:2016:607, bod 40) toto odůvodnění převzal.

( 47 ) – Viz zejména rozsudky ze dne 16. prosince 1980, Rüffer (814/79, EU:C:1980:291, bod 15), a ze dne 15. února 2007, Lechouritou a další (C‑292/05, EU:C:2007:102, bod 41). V posledně uvedeném rozsudku Soudní dvůr rozhodl, že pokud je třeba jednání, která byla údajně příčinou vzniku škody, považovat za vycházející z projevu veřejné moci ze strany státu, je okolnost, že žaloba podaná k předkládajícímu soudu je představována jako občanskoprávní, irelevantní.

( 48 ) – V tomto smyslu viz stanovisko generálního advokáta Y. Bota ke spojeným věcem Fahnenbrock a další (spojené věci C‑226/13, C‑245/13, C‑247/13 a C‑578/13, EU:C:2014:2424, bod 57).

( 49 ) – Rozsudek ze dne 14. listopadu 2002 (C‑271/00, EU:C:2002:656, bod 31).

( 50 ) – Rozsudek ze dne 11. dubna 2013 (C‑645/11, EU:C:2013:228, bod 34).

( 51 ) – Rozsudek ze dne 12. září 2013 (C‑49/12, EU:C:2013:545, bod 35).

( 52 ) – Rozsudek ze dne 9. března 2017 (C‑551/15, EU:C:2017:193, body 35 až 37).

( 53 ) – Rozsudek ze dne 28. února 2019 (C‑579/17, EU:C:2019:162, body 55 až 61).

( 54 ) – Viz rozsudky ze dne 14. října 1976, LTU (29/76, EU:C:1976:137, bod 4), a ze dne 15. února 2007, Lechouritou a další (C‑292/05, EU:C:2007:102, bod 37).

( 55 ) – Viz rozsudek ze dne 15. května 2003, Préservatrice foncière TIARD (C‑266/01, EU:C:2003:282, bod 30).

( 56 ) – V tomto ohledu odkazuji na body 60 a 61 tohoto stanoviska. Podotýkám, že podle některých autorů není rozlišování mezi acta jure imperii a acta jure gestionis v mezinárodním právu zvykovém zdaleka jednoznačné (viz zejména Yang, X., State Immunity in International Law, Cambridge Studies in International and Comparative Law, Cambridge University Press, 2012, s. 60). Generální advokát Mengozzi ve svém stanovisku k věci Mahamdia (C‑154/11, EU:C:2012:309, bod 23) rovněž konstatoval, že ve skutečnosti se nerýsuje žádná opravdová teorie relativní jurisdikční imunity států a že vnitrostátní řešení jsou velmi různá a rozhoduje „buď povaha vykonávaných činností, nebo cíl uvedené funkce, anebo povaha smlouvy“, nebo někdy musí být tato kritéria splněna kumulativně, aby došlo ke zbavení imunity.