STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

M. POIARESE MADURA

přednesené dne 29. června 2004( )

Věc C-181/03 P

Albert Nardone

proti

Komisi Evropských společenství

„Opravný prostředek – Invalidní důchod – Nemoc z povolání – Expozice azbestu – Výpověď podaná před uznáním profesního původu nemoci“

1. Soudní dvůr je vyzván, aby rozhodl o opravnému prostředku podanému A. Nardonem proti rozsudku Soudu prvního stupně Evropských společenství ze dne 26. února 2003, Nardone v. Komise (dále jen „napadený rozsudek“)( ), jímž Soud prvního stupně zamítl žalobu, kterou se žalobce domáhal zrušení rozhodnutí Komise ze dne 20. března 2000. Tímto rozhodnutím Komise zamítla návrh na přiznání invalidního důchodu z toho důvodu, že žalobce nesplňuje podmínky stanovené v článku 13 přílohy VIII služebního řádu úředníků Evropských společenství (dále jen „služební řád“).

2. Tato věc vypadá jednoduše pouze zdánlivě. Ve skutečnosti nastoluje dosti složité právní problémy. Navíc se dotýká oblasti nemocí z povolání souvisejících s azbestem, jejíž specifika a citlivost uznaly všechny členské státy i samotné Společenství( ). Řešení, které Soudní dvůr přijme po přezkumu tohoto opravného prostředku, bude muset zajisté zohlednit zvláštnosti dané situace.

I – Právní a skutkový rámec opravného prostředku

3. Článek 78 první pododstavec služebního řádu stanoví, že „za podmínek stanovených v článcích 13 až 16 přílohy VIII má úředník nárok na invalidní důchod, pokud je v úplné trvalé pracovní neschopnosti, a z tohoto důvodu nemůže plnit služební povinnosti odpovídající pracovnímu místu v jeho pracovním zařazení“. Podle následujícího pododstavce „vznikla-li pracovní neschopnost následkem úrazu, k němuž došlo při výkonu nebo v souvislosti s výkonem služebních povinností, nemoci z povolání nebo obětavého činu vykonaného ve veřejném zájmu anebo při nasazení vlastního života pro záchranu jiného člověka, činí výše invalidního důchodu 70 % základního platu úředníka“. Článek 13 přílohy VIII služebního řádu stanoví, že „s výhradou ustanovení čl. 1 odst. 1, úředník ve věku mladším 65 let, který je kdykoliv v době získání nároku na důchod uznán Výborem pro otázky invalidity za osobu s úplnou trvalou invaliditou, která mu brání ve výkonu služebních povinností odpovídajících pracovnímu místu v jeho pracovním zařazení a který musel z tohoto důvodu skončit svůj služební poměr ve Společenství, má po dobu trvání pracovní neschopnosti nárok na invalidní důchod podle článku 78 služebního řádu“.

4. A. Nardone nastoupil do služebního poměru u Vysokého úřadu ESUO v roce 1963. V roce 1971 přestoupil do služebního poměru ke Komisi na pracovní místo vedoucího zámečnické dílny nejprve v suterénu a poté ve zvýšeném přízemí budovy Berlaymont v Bruselu (Belgie). V roce 1981 podal výpověď ze služebního poměru, přičemž tvrdí, že od té doby mu jeho zdravotní stav neumožňuje vykonávat žádnou pracovní činnost. Dne 18. listopadu 1999 podal na základě čl. 90 odst. 1 služebního řádu návrh na přiznání invalidního důchodu z důvodu nemoci z povolání. Ve svém návrhu žalobce poukázal na zdraví škodlivé následky, k nimž u něho došlo v souvislosti s dlouhodobou expozicí azbestu během výkonu služebních povinností u Komise. Komise jeho návrh zamítla rozhodnutím ze dne 20. března 2000 (dále jen „sporné rozhodnutí“).

5. A. Nardone podal proti tomuto rozhodnutí stížnost podle čl. 90 odst. 2 služebního řádu. Vzhledem k tomu, že o této stížnosti nebylo rozhodnuto, A. Nardone následně podal žalobu, v níž se domáhal zrušení sporného rozhodnutí.

6. Tato žaloba byla napadeným rozsudkem zamítnuta. Poté, co Soud konstatoval v bodě 14 zmíněného rozsudku, že žaloba směřuje proti spornému rozhodnutí, a nikoli proti rozhodnutí ze dne 26. října 1981, jímž Komise přijala výpověď žalobce, prohlásil žalobu za přípustnou. Ve věci samé však zamítl veškeré žalobní důvody směřující ke zrušení sporného rozhodnutí.

7. Soud na úvod podotkl, že není namístě se zabývat uplatněním obecných právních zásad dovolávaných žalobcem, protože žalobce nevznesl námitku protiprávnosti příslušných ustanovení služebního řádu. Na základě toho Soud dále uvádí, že Komise zamítla návrh na přiznání invalidního důchodu z důvodů, které objasnila sice stručně, avšak zcela jasně, s poukazem na skutečnost, že zjevně nebyly splněny právní podmínky týkající se žalobcova postavení z hlediska správního práva, jež upravuje služební řád a jeho příloha VIII, a nikoli tedy podmínky týkající se žalobcova zdravotního stavu. Za těchto okolností Soud zamítl žalobní důvod vycházející ze zneužití pravomoci.

8. Soud však považoval za nutné prověřit, zda Komise ve sporném rozhodnutí správně použila příslušná ustanovení služebního řádu. V tomto ohledu dospěl k závěru, že nebyly splněny podmínky pro zahájení řízení ve věcech invalidity. Soud zkonstatoval jednak, že vzhledem k tomu, že žalobce podal výpověď v roce 1981 a návrh na přiznání invalidního důchodu v roce 1999, nesplnil podmínku, podle níž může být řízení ve věcech invalidity vedeno pouze s úředníkem, který musel skončit služební poměr z toho důvodu, že mu v jeho dalším výkonu bránila pracovní neschopnost. Krom toho není sporné, že vzhledem k tomu, že žalobce podal výpověď v roce 1981, nemohl splnit ani druhou z podmínek stanovených služebním řádem, podle níž lze řízení ve věcech invalidity s dotyčným úředníkem zahájit pouze v době získání nároku na důchod.

9. Na podporu svého opravného prostředku se účastník řízení podávající opravný prostředek (navrhovatel) dovolává dvou důvodů opravného prostředku vycházejících z nesprávného posouzení obou těchto podmínek, které podle Soudu zakládají právo na zahájení řízení ve věcech invalidity.

10. Než přistoupím k samotnému posouzení opravného prostředku, je podstatné poznamenat, že předmětem sporu je rozhodnutí o zahájení řízení ve věcech invalidity, a nikoli konečné rozhodnutí o přiznání důchodu. Služební řád sice formálně nečiní rozdíl mezi těmito dvěma rozhodnutími, která spolu navzájem souvisejí, stanoví však odlišné podmínky. Služební řád je pojat tak, že rozhodnutí o zahájení řízení je odděleno od rozhodnutí, jímž se úředníkovi přiznává invalidní důchod. Komise nejprve rozhodne o svolání Výboru pro otázky invalidity, který vydá stanovisko, na jehož základě pak Komise vydá rozhodnutí o přiznání důchodu. Zapojení zvláštního výboru složeného z lékařských znalců představuje důkazní opatření ve věci, které se běžně vyžaduje ve složitých oblastech, kde je nutné vědecké posouzení, a které má správnímu orgánu umožnit přijetí rozhodnutí na základě dokonalé znalosti případu( ).

II – Posouzení důvodů opravného prostředku

11. Základní otázkou, kterou nastoluje tento opravný prostředek, je, zda úředník, který trpí nemocí z povolání do té míry, že mu po ukončení jeho služebních povinností brání ve výkonu jakékoli další pracovní činnosti, může v okamžiku, kdy dojde k objasnění příčiny nemoci, uplatnit svá práva na přiznání invalidního důchodu podle služebního řádu. V projednávaném případě ovšem právní úvahy takovou možnost zřejmě vylučují. Napadený rozsudek vychází, alespoň zdánlivě, z přísného použití ustanovení služebního řádu. Navíc se zdá být založen na jednoznačné judikatuře Soudního dvora a Soudu prvního stupně v dané oblasti. Na podporu své úvahy se Soud prvního stupně dovolává zejména rozsudku Soudního dvora ze dne 17. května 1984, Bähr v. Komise( ), a svého rozsudku ze dne 3. června 1999, Coussios v. Komise( ), který se opírá o zásady vyvozené Soudním dvorem.

12. Tato věc má tedy dvě stránky. Jedná se o posouzení jednak výkladu judikatury Soudního dvora, jednak použití ustanovení služebního řádu s ohledem na zvláštní okolnosti projednávaného případu. Složitost věci spočívá v tom, že ani judikatura, ani služební řád neposkytuje návod pro rozhodnutí za takovýchto okolností( ).

A – K prvnímu důvodu opravného prostředku

13. Svým prvním důvodem opravného prostředku se navrhovatel dovolává rozporu mezi napadeným rozsudkem a judikaturou Soudního dvora. Dle jeho názoru Soud nesprávně posoudil možnost přiznat mu právo na zahájení řízení ve věcech invalidity v okamžiku, kdy byl podán příslušný návrh. Navrhovatel tedy tvrdí, že zde došlo k nesprávnému výkladu podmínky, kterou v dané problematice vyvodil Soudní dvůr.

14. Služební řád upravuje podmínky přiznání invalidního důchodu. Nestanoví však výslovně podmínky, za nichž lze na základě jeho článku 78 zahájit řízení ve věcech invalidity. Soudní dvůr, který se touto otázkou již zabýval, prohlásil v rozsudku Bähr v. Komise( ):

„Z jednoznačného znění článku 13 přílohy VIII, která na základě článku 78 stanoví podmínky, za nichž má úředník nárok na invalidní důchod, vyplývá, že řízení ve věcech invalidity lze vést pouze s úředníkem, který musel skončit svůj služební poměr z toho důvodu, že mu v jeho dalším výkonu bránila pracovní neschopnost.

Z toho plyne, že úředník, který již před několika lety skončil svůj služební poměr a který trpí nemocí, pro niž by nebyl schopen vykonávat služební povinnosti, kdyby byl ještě ve služebním poměru, není oprávněn na základě tohoto samotného důvodu navrhovat zahájení řízení ve věcech invalidity.“

15. V bodech 31 a 32 napadeného rozsudku se Soud výslovně opřel o tuto judikaturu. Konstatoval, že dal-li žalobce výpověď v roce 1981 a svůj návrh na přiznání invalidního důchodu podal v roce 1999, nacházel se tedy ve skutkové situaci shodné se situací popsanou Soudním dvorem. Na základě toho pak došel k závěru, že první podmínka pro přiznání invalidního důchodu nebyla splněna.

16. Je nesporné, že A. Nardone svůj návrh podal až po skončení svého služebního poměru. Znamená to však, že Komise je oprávněna jej posuzovat, jako by se nacházel v postavení bývalého úředníka trpícího nemocí, pro niž by nebyl schopen vykonávat své služební povinnosti, pokud by stále byl ve služebním poměru? Soud ve své úvaze zjevně připouští, že již samotné podání návrhu po skončení pracovní činnosti brání zahájení řízení ve věcech invalidity.

17. To však není přesně smyslem judikatury Soudního dvora. Domnívám se, že Soudní dvůr ve výše uvedeném rozsudku Bähr v. Komise vyvodil podmínku pro zahájení řízení pouze na základě podmínky pro přiznání důchodu, kterou upravuje služební řád. Řízení ve věcech invalidity lze zahájit pouze tehdy, je-li možné stanovit vzájemný vztah mezi pracovní neschopností a plněním služebních povinností u Společenství, při němž vznikla trvalá neschopnost nadále vykonávat služební poměr. Ve zvláštním případě návrhu na přiznání důchodu z důvodu nemoci z povolání stanovení tohoto vzájemného vztahu nestačí, je rovněž nutné prokázat vztah příčinné souvislosti. Je třeba prokázat, že „výkon služebních povinností byl základní nebo převážnou příčinou vzniku nebo zhoršení nemoci“( ). Proto je zřejmé, že tvrzení o „později nastalé skutečnosti“, k níž došlo mimo dobu a místo výkonu pracovní činnosti, a která s ním tedy nesouvisí, brání zahájení řízení ve věcech invalidity. Tam, kde nelze stanovit vztah mezi výkonem služebních povinností a pracovní neschopností, nelze ani zahájit řízení.

18. V důsledku toho bude obecně třeba odmítnout opožděně podané návrhy na zahájení tohoto řízení, nikoli však pro jejich opožděnost, ale proto, že jejich opožděné podání činí nepravděpodobným stanovení příčinné souvislosti mezi nemocí, která způsobila pracovní neschopnost, a pracovní činností. De facto zde existuje domněnka, podle níž se opožděný návrh týká skutečnosti, která nastala po výkonu služebního poměru a která s ním nijak nesouvisí. Takový návrh zjevně nemůže splnit podmínku pro přiznání invalidního důchodu, a proto je správně považován za neopodstatněný.

19. V našem případě se však navrhovatel neodvolává na „později nastalé skutečnosti“. Opírá se o „nové skutečnosti“, které byly zjištěny po skončení jeho služebního poměru a které se týkají povahy jeho nemoci. Je třeba upřesnit, že profesní původ některých nemocí, jimiž navrhovatel trpí, již Komise uznala v řízení podle článku 73 služebního řádu o přiznání náhrady v případě invalidity spojené s nemocí z povolání( ). Není sporné, že obě řízení jsou odlišná, přičemž uznání invalidity podle výše uvedeného článku 73 nemá žádný vliv na zahájení řízení ve věcech invalidity podle článku 78 služebního řádu( ). Uznání invalidity nicméně postačuje jako důkaz, že tuto nemoc nelze považovat toliko za skutečnost nastalou po skončení služebního poměru, která s ním nijak nesouvisí( ). Podal-li navrhovatel svůj návrh v roce 1999, neučinil tak proto, že by byl k tomuto datu nově onemocněl, jak to naznačuje úvaha Soudu v bodě 32 napadeného rozsudku, nýbrž proto, že profesní povaha nemoci, kterou již delší dobu trpí, byla lékařsky stanovena a potvrzena teprve před několika lety.

20. Soud samozřejmě uznává, že je vhodné odlišovat okamžik podání návrhu na zahájení řízení od okamžiku vzniku nemoci. V bodech 35 až 42 napadeného rozsudku tak i činí, ale vychází z předpokladu formulovaného Soudním dvorem ve výše uvedeném rozsudku Bähr v. Komise. Je však zjevné, že tento rozsudek byl vydán za zcela odlišných okolností, než které jsou předmětem tohoto opravného prostředku. Úvaha Soudního dvora v této věci je navíc zcela úzce spojena s okolnostmi případu. Je tedy namístě položit si otázku, zda se Soud vzhledem k odlišným okolnostem neměl od této úvahy odchýlit.

21. Ve výše uvedené věci Bähr v. Komise byly předmětem tvrzení dvě různé skutečnosti, z nichž jedna souvisela s výkonem služebních povinností a druhá, jež nastala později, s příčinou úředníkovy pracovní neschopnosti. Bylo tedy třeba posoudit, zda mezi oběma skutečnostmi existovala příčinná souvislost. Pokud by bývalo bylo možné prokázat, že druhý infarkt, který zapříčinil pracovní neschopnost, navazoval na první infarkt související s výkonem služebních povinností, bylo by také bývalo možné stanovit příčinnou souvislost mezi pracovní neschopností a výkonem služebních povinností. Proto by vyslovení přípustnosti zahájení řízení ve věcech invalidity bylo bývalo zcela logické. V tomto případě by tedy návaznost mezi oběma nemocemi umožňovala prokázat příčinnou souvislost mezi pracovní neschopností a výkonem služebních povinností.

22. Dle názoru generálního advokáta Verlorena van Themaata by bylo možné touto „trvající skutečností“ plně odůvodnit výjimku z pravidla upraveného služebním řádem, podle nějž lze invalidní důchod přiznat pouze tehdy, musel-li dotyčný úředník skončit služební poměr ve Společenství. Dospěl tedy k závěru, že „kdyby bylo možné prokázat příčinnou souvislost mezi druhým a prvním infarktem a kdyby mezi oběma infarkty neuplynula tak dlouhá doba, nebylo by zřejmě důvodné spojovat tak přísné důsledky s jednou vloženou větou obsaženou v ustanoveních přílohy [,který musel z tohoto důvodu skončit svůj služební poměr ve Společenství‘]“( ). V návaznosti na toto stanovisko Soudní dvůr rozhodl, že zohlední zvláštnost dané situace. Ve svém rozsudku připustil odchylku od pravidla, podle nějž správní orgán není povinen stanovit příčinu invalidity z úřední povinnosti( ). „Je-li prokázáno, že pracovní neschopnost, kterou úředník nakonec utrpěl, má přímý a bezprostřední vztah se zdravotním stavem v okamžiku skončení služebních povinností“, má Soudní dvůr za to, že „úkolem Komise je prověřit, zda zdravotní stav žalobce v okamžiku, kdy tento učinil projev vůle směřující ke skončení služebního poměru, nebránil dalšímu výkonu jeho služebních povinností, kdyby se nebýval rozhodl svůj služební poměr ve Společenství skončit“( ). Jelikož Komise tuto povinnost nesplnila, bylo by možné rozhodnutí, jímž odmítla postoupit návrh Výboru pro otázky invalidity, považovat za protiprávní.

23. Soud sice v bodě 36 napadeného rozsudku uznává, že „okolnosti případu, na nichž byl založen rozsudek ve věci Bähr v. Komise, jsou velmi odlišné od okolností projednávaného případu, rozhodl se však, že na jím posuzovanou věc použije stejný právní rozbor. Tento rozbor vychází z posouzení, zda v okamžiku výpovědi žalobce mohla Komisi vzniknout povinnost svolat Výbor pro otázky invalidity. Na základě toho dospěl k závěru, že neznalost skutečného zdravotního stavu úředníka v roce 1981, tedy v okamžiku jeho výpovědi, a to jak ze strany Komise, tak ze strany samotného žalobce, zbavuje Komisi povinnosti postoupit návrh Výboru pro otázky invalidity.

24. Tento závěr je překvapivý. Je zřejmé, že A. Nardone se nenachází v situaci, která by byla podobná situaci p. Bähra. Ten poukazoval na existenci „vážné a trvající skutečnosti“, jak uvádí Soud v bodě 41 napadeného rozsudku, tj. na řádně zjištěnou nemoc, jejíž následky lze v jistých případech předvídat. A. Nardone však poukazuje na existenci nemoci z povolání, jejíž skutečná povaha byla odhalena teprve později. Zatímco se p. Bähr opíral o skutečnost s trvajícím následkem, který bylo možné znát od počátku, A. Nardone poukazuje na novou skutečnost, která opožděně odhalila existenci nemoci spjaté s výkonem jeho služebních povinností. V této věci nebylo možné již v roce 1981 s jistotou předpokládat vznik pracovní neschopnosti s přímým a bezprostředním vztahem k zdravotnímu stavu navrhovatele v okamžiku skončení služebního poměru. Z toho však nevyplývá, že by takový vztah neexistoval. V případě nemoci, jejíž povaha a následky se vyjeví až po dosti dlouhé době latence, však bylo možné tento vztah prokázat až se zpožděním. V takovém případě je informace o skutečné povaze nemoci, jíž žalobce trpí, nutně pozdější v porovnání s prvotními příznaky nemoci způsobující pracovní neschopnost.

25. Je třeba náležitě odlišit vznik nemoci, tj. okamžik, kdy se začne rozvíjet, a její plný projev, tj. okamžik, kdy jsou citelné všechny její účinky a kdy je její příčina dotyčnému známa. Dlužno připomenout, že v projednávaném případě si navrhovatel v době výkonu služebních povinností nebyl vědom ani přítomnosti azbestu, ani účinků expozice této látce. V okamžiku skončení služebního poměru tedy nebyl s to určit vztah mezi touto expozicí a nemocí, která jej již tehdy zřejmě postihovala.

26. Za těchto okolností se problém, který tento spor nastoluje, nejeví v témž světle jako ve výše uvedené věci Bähr v. Komise. V projednávaném případě není otázkou, zda Komise neporušila některou ze svých povinností tím, že z úřední povinnosti nepostoupila návrh Výboru pro otázky invalidity v okamžiku, kdy navrhovatel učinil projev vůle skončit svůj služební poměr. Soud jednak v bodě 14 napadeného rozsudku správně uvedl, že rozhodnutí ze dne 26. října 1981, jímž Komise přijala výpověď žalobce, není pro projednávaný případ relevantní. Krom toho není sporné, že pokud by v této souvislosti bylo prokázáno jakékoli zaviněné opomenutí ze strany Komise, pak by spadalo do oblasti mimosmluvní odpovědnosti Společenství, a nikoli do oblasti přiznání invalidního důchodu. Jediným problémem v projednávaném případě proto zůstává, zda lze ještě zahájit řízení na návrh dotyčného v okamžiku, kdy bude nemoc uznána.

27. Pravidlo, podle něhož lze řízení zahájit pouze tehdy, byl-li příslušný návrh podán před skončením služebního poměru, je důvodné v případě „úrazů“ spojených se služebním poměrem. O takové situaci rozhodoval Soud ve výše uvedené věci Coussios v. Komise. Zamítl-li Soud v tomto případě opravný prostředek směřující proti odmítnutí přiznání invalidního důchodu, bylo tomu tak proto, že žalobce mohl svůj návrh podat, dokud byl ještě ve služebním poměru( ). Takové pravidlo lze ještě připustit v případě „trvající skutečnosti“, jejíž následky jsou předvídatelné a zakládají přímý a bezprostřední vztah k zdravotnímu stavu úředníka v okamžiku skončení služebního poměru, a to za předpokladu, že by Komise měla povinnost postoupit včas návrh Výboru pro otázky invalidity. To je smyslem výše uvedeného rozsudku Bähr. Toto pravidlo se však již nehodí na zvláštní okolnosti projednávaného případu.

28. V projednávaném případě se požadavek, aby Komise nebo úředník podali návrh ještě předtím, než dojde ke skončení služebního poměru, rovná nesplnitelné podmínce. Tím by z tohoto řízení byli vyloučeni úředníci trpící degenerativními nemocemi podobnými těm, na které se poukazuje v této věci. Pokud takoví úředníci před skončením služebního poměru neznají dostatečně vlastní stav, nemohou ani uplatnit svůj nárok na důchod. Skutečnost, že po skončení služebního poměru Komise důsledně odmítá postoupit návrh Výboru pro otázky invalidity, vede k tomu, že jsou dotyční zbaveni jakékoli možnosti na nápravu své skutečné situace.

29. Takový výsledek je nepřípustný. Nelze argumentovat, jak to činí Soud v bodě 41 napadeného rozsudku, že žalobce v roce 1981 sám neznal rozsah účinků vdechovaného prachu na své zdraví a že tato neznalost trvala až do roku 1992. Budeme-li se držet této úvahy, musel by navrhovatel souhlasit s tím, že zůstane ve služebním poměru u Komise tak dlouho, dokud nedojde k uznání jeho nemoci, ačkoli by již nebyl schopen své služební povinnosti vykonávat, a teprve potom by byl oprávněn zahájit řízení ve věcech invalidity. Takový argument ve skutečnosti vede k dvojímu postihu navrhovatele: jednak postihuje předčasný odchod do důchodu ze zdravotních důvodů, jednak znemožňuje za jakýchkoli okolností výkon práva na důchod. Navrhovateli lze sotva vytýkat chybějící znalosti, které ani mít nemohl. Neznalost, která ještě v době výkonu služebního poměru panovala u obou stran, nelze klást k tíži některé z nich. Aniž bychom jakkoli hodnotili skutečný stav ohledně tvrzené pracovní neschopnosti, je těžko pochopitelné, že byl navrhovatel za takových okolností mohl být zbaven možnosti zahájit řízení za účelem přezkumu svého případu.

30. Z toho vyvozuji, že se Soud dopustil nesprávného právního posouzení tím, že nesprávně vyložil judikaturu Soudního dvora, aniž by přitom zohlednil odlišné skutkové okolnosti, na nichž je tato judikatura založena a na jejichž základě je nutno ji aplikovat. Z toho plyne, že prvnímu důvodu opravného prostředku je třeba vyhovět.

B – K druhému důvodu opravného prostředku

31. Svým druhým důvodem opravného prostředku navrhovatel zpochybňuje způsob, jakým Soud použil článek 13 přílohy VIII služebního řádu. Domnívá se zejména, že Soud nesprávně rozhodl, že podání návrhu nespadalo do doby získání nároku na důchod.

32. V bodě 33 napadeného rozsudku Soud totiž připomíná, že podle článku 13 přílohy VIII služebního řádu úředník musí žádat o přiznání invalidního důchodu v době získání nároku na důchod, kdy Výbor pro otázky invalidity uzná jeho úplnou trvalou invaliditu. Navrhovatel se však domnívá, že by bylo na místě zohlednit skutečnost, že se stal poživatelem plnění z titulu částečné invalidity, jež mu byla uznána na základě článku 73 služebního řádu. To by postačovalo k prokázání nutnosti přezkoumat jeho administrativní situaci zejména v tom směru, že otázka jeho nároku na důchod by byla opětovně otevřena.

33. Tento argument je irelevantní. Není pochyb o tom, že důchod uvedený v článku 13 přílohy VIII služebního řádu, která upravuje „nároky na důchod“, je důchodem starobním( ). Jak tedy tvrdí Komise, plnění uvedené v článku 73 služebního řádu se nezapočítává do výpočtu starobního důchodu upraveného v článcích 2 a 3 téže přílohy. Z toho plyne, že přiznání tohoto plnění nelze považovat za získání nároku na důchod navrhovatelem v okamžiku, kdy podal návrh na přiznání invalidního důchodu.

34. V rámci přezkumu tohoto důvodu opravného prostředku však zůstává otázkou, zdali Soud rozhodl správně, když „podmínku“ vyplývající z článku 13 přílohy VIII služebního řádu považoval v projednávaném případě za podmínku bránící zahájení řízení ve věcech invalidity.

35. Článek 78 služebního řádu zcela jasně podmiňuje přiznání důchodu splněním podmínek upravených v článcích 13 až 16 přílohy VIII služebního řádu. Je tedy třeba určit přesný dosah ustanovení článku 13, podle nějž lze úředníka uznat invalidním pouze v době získání nároku na důchod. Účel tohoto ustanovení je zjevný: je určeno k zamezení kumulativního pobírání různých typů důchodu. Zákonodárce považoval za spravedlivé, aby bývalý úředník, který již pobírá platby z titulu svých nároků na důchod formou starobního důchodu, nepožíval dalšího důchodu, jehož jediným účelem je zajištění náhradního příjmu v případě potřeby. Za těchto okolností je třeba sporné ustanovení článku 13 chápat jako pouhé omezení okruhu osob, jimž svědčí nárok na invalidní důchod. Komise ostatně za jiných okolností uznala, že je-li splněna základní podmínka stanovená služebním řádem pro přiznání invalidního důchodu bez rizika kumulace důchodů, není důvod zabývat se zněním článku 13 přílohy VIII služebního řádu( ). Stejně tak Corte costituzionale (Itálie) rozhodl, že zákon nemůže zaměstnancům bránit v pobírání invalidního důchodu, i kdyby byl návrh na přiznání důchodu učiněn po dosažení zákonného důchodového věku, neboť existují případy, kdy takoví zaměstnanci ani pak nepobírají starobní důchod( ).

36. Nebylo by obezřetné rozšiřovat dosah tohoto ustanovení článku 13 přílohy VIII služebního řádu nad rámec zákazu kumulace. Připomeňme, že toto ustanovení je zakotveno v příloze VIII služebního řádu týkající se „podmínek důchodového režimu“. Odkaz na toto ustanovení obsažený v článku 78 služebního řádu tedy nelze vykládat jako stanovení nové podmínky, která by se uplatnila vedle základních podmínek nároku na invalidní důchod podle služebního řádu, nýbrž jako pouhý postup při uplatňování práva zaručeného služebním řádem. Zmíněný článek 13 má v tomto směru povahu pouhé výjimky. Třebaže budou splněny podmínky pro přiznání invalidního důchodu, nebude důchod vyplacen, jestliže se již dotyčný úředník podílí na režimu starobního důchodu.

37. Účelem článku 13 přílohy VIII služebního řádu v žádném případě nemůže být stanovení omezení článku 78 služebního řádu. Soudní dvůr již rozhodl, že na základě ustanovení obsaženého v příloze nelze zcela zbavit hlavní ustanovení užitečného účinku, který se k němu pojí( ). V jiné souvislosti Soudní dvůr připomněl, že lhůty upravené přílohou nejsou prekluzívní, nýbrž že jsou pouze lhůtami pořádkovými( ). Je zjevné, že v projednávané věci by se měla uplatnit právě tato oblast judikatury. Proto se domnívám, že zmíněná příloha VIII nemůže vytvářet překážku, jež by znemožňovala rozhodnout o nároku na důchod, jakmile se prokáže, že podmínku pro přiznání důchodu upravenou služebním řádem lze splnit. Jedinou zásadní podmínkou pro přiznání důchodu podle článku 78 služebního řádu je prokázání příčinné souvislosti mezi úplnou trvalou pracovní neschopností a výkonem služebních povinností.

38. V projednávané věci je nesporné, že se navrhovatel nenachází v situaci, kdy by docházelo ke kumulaci různých důchodových režimů. V okamžiku skončení služebního poměru měl bezpochyby nárok na odchodné podle článku 12 přílohy VIII služebního řádu. Tento příspěvek ovšem není rovnocenný invalidnímu důchodu, jehož se dotyčný v roce 1981 za žádných okolností nemohl z výše uvedených důvodů domáhat.

39. Článek 13 služebního řádu má pouze omezený hmotněprávní dosah, který má podobu výjimky. Jeho hlavním účelem je stanovit procesní podmínky, za nichž lze získat nárok na invalidní důchod. V tomto směru tedy upřesňuje, že invalidní důchod lze přiznat jen na základě výsledku zvláštního řízení o uznání stavu bránícího úředníkovi ve výkonu služebních povinností. V rámci tohoto řízení vyplývá jasně z výše uvedeného článku 13, že pouze Výbor pro otázky invalidity je oprávněn provádět zjištění lékařského charakteru( ).

40. Z toho lze tedy dovodit, že řízení svou povahou musí zajistit účinnost a ochranu práva zaručeného služebním řádem. Právo lze vykonat pouze tehdy, existuje-li prostředek na jeho ochranu (Ubi jus, ibi remedium). A to je druhý důvod existence procesních norem: neslouží pouze ke zjišťování skutečností, které mají vnést jasno do rozhodování, nýbrž také jako záruky ochrany, tedy jako možnost pro každého nositele práv, aby s nimi nakládal a uplatňoval je.

41. Za těchto okolností se můžeme zcela přirozeně v obecné rovině domnívat, že uznání invalidity má chronologicky navazovat na období, během něhož služební poměr končí. Tento procesní postup je v souladu s pravidlem řádného úředního postupu. Jednak je zřejmé, že příčinnou souvislost lze snáze prokázat, bylo-li řízení zahájeno ještě v době výkonu služebních povinností. Krom toho však není možné, aby toto právo mohlo být vykonáváno po neomezenou dobu. To vyplývá ze zásad právní jistoty a ochrany veřejného zájmu.

42. Je však třeba zajistit, aby právo na získání invalidního důchodu mohlo být vykonáno. Nelze připustit, aby toto právo zcela zaniklo ještě předtím, než mohlo být vykonáno. To je však důsledek, k němuž nezvratně spěje uvažování Soudu. Soud v tomto případě brání svolání Výboru pro otázky invalidity mimo dobu výkonu služebních povinností, čímž zcela znemožňuje výkon práva upraveného služebním řádem( ). Proto si nemyslím, že by tento procesní systém byl nadále udržitelný, jestliže, jako je tomu v našem případě, nemoc, která vznikla a projevila se během výkonu služebních povinností a způsobila úplnou pracovní neschopnost, bylo možné uznat teprve po skončení služebního poměru.

43. Podmínku ohledně „doby získání nároku na důchod [úředníka]“ nelze považovat za určující, jestliže například nahodilé zpoždění, které nelze přičítat úředníkovi, přinutí Výbor pro otázky invalidity, aby se sešel více než šest let poté, co byl ještě během výkonu služebních povinností předložen návrh na uznání invalidity( ). Bylo by nelogické a nespravedlivé nevidět rozdíl mezi okamžikem vyřizování návrhu a okamžikem vzniku nemoci v případě, kdy lze příčinnou souvislost s jistotou prokázat až po uplynutí určité doby latence po skončení služebního poměru. To neznamená, že lhůta k svolání Výboru pro otázky invalidity má být neomezeně dlouhá. Musí však existovat přiměřená lhůta od uznání nemoci a její profesní povahy, ve které by bylo možné podat návrh na přiznání důchodu. Odlišné posouzení této věci by znamenalo podmínit výkon individuálního práva pouhou dobrou vůlí správního orgánu a vytvářet mezi úředníky, kteří mají tatáž práva, nerovnost z důvodu povahy jejich nemocí.

44. Domnívám se tedy, že za okolností projednávaného případu by podmínky upravené v příloze VIII služebního řádu neměly být vykládány tak, aby byl navrhovatel zbaven svého práva navrhnout zahájení řízení ve věcech invalidity z důvodu nemoci z povolání.

45. Nesprávným výkladem ustanovení služebního řádu se v projednávaném případě Soud dopustil nesprávného právního posouzení. Z toho plyne, že také druhému důvodu opravného prostředku je třeba vyhovět.

III – Rozbor žaloby

46. V souladu s čl. 61 odst. 1 Statutu Soudního dvora může tento v případě zrušení rozhodnutí vydaného Soudem vydat sám konečné rozhodnutí ve věci, pokud to soudní řízení dovoluje. V projednávaném případě se mi nesprávné právní posouzení věci Soudem jeví jako snadno napravitelné. Je tedy třeba, aby Soudní dvůr vydal konečné rozhodnutí o žalobních důvodech, které zamítl Soud ve zrušených částech svého rozsudku.

47. Těmito různými žalobními důvody žalobce uplatňuje, že v projednávaném případě by mělo být umožněno přiznání invalidního důchodu bývalému úředníkovi nehledě na skutečnost, že dal výpověď ze služebního poměru.

48. Je třeba připomenout, že služební řád stanoví pro přiznání invalidního důchodu v souvislosti s nemocí z povolání dvě různé podmínky: povinnost skončit služební poměr, přičemž však neupravuje jeho formu, a náležité uznání úplné trvalé invalidity ze strany zvláštního výboru. Při používání a výkladu těchto podmínek je nutno nalézt rovnováhu mezi ochranou práv úředníků vyplývajících ze služebního řádu a požadavky na právní jistotu a ochranu zájmů (zejména finančních) Společenství. Taková rovnováha vyžaduje stanovení mezí pro možnost zahájit řízení ve věcech invalidity.

49. O zachování této rovnováhy má rozhodovat dle okolností každého konkrétního případu Komise. Soudní dvůr má naproti tomu prověřit, zda posouzení Komise bylo v rámci „rozumných mezí“ a zda svou pravomoc nevyužila „způsobem zjevně nesprávným“( ). Soudní dvůr má zejména prověřit, zda Komise svými rozhodnutími nezpochybnila záruky obsažené ve služebním řádu, práva chráněná právním řádem Společenství a zásady řádného úředního postupu.

50. Omezení práva na zahájení řízení na základě návrhu úředníka podaného před skončením služebního poměru je v obecné rovině nepochybně v souladu se služebním řádem a se zásadami, které z něj vyplývají. V případě uznání nemoci související s azbestem se však domnívám, že je nezbytné, aby návrh byl přijat i mimo dobu výkonu služebního poměru. Takové řešení lze dle mého opřít o dvojí odůvodnění.

51. Situace těchto úředníků zpochybňuje v prvé řadě základní právo, kterým je přístup k sociálním dávkám pro případ nemoci, pracovního úrazu, nesamostatnosti nebo stáří a také v případě ztráty zaměstnání. Toto právo vyplývá z článku 12 evropské sociální charty z roku 1961 a z bodu 10 charty Společenství základních sociálních práv pracovníků z roku 1989, na něž výslovně odkazuje článek 136 ES. V současné době je toto právo zakotveno v článku 34 charty základních práv Evropské unie( ). Ačkoli tato charta prozatím není právně závazná, lze připustit, že slouží jako zdroj a určující kritérium, pokud se týče práv zaručených právní úpravou Společenství( ). Předmětem článku 78 služebního řádu je konkrétně uspořádání této ochrany v rámci evropského služebního poměru.

52. V právních řádech členských států je pozoruhodná judikatura Corte costituzionale, podle níž zákon, který stanoví, že invalidní důchod nelze získat, byl-li příslušný návrh podán po dosažení zákonného důchodového věku, je v rozporu v článkem 38 italské ústavy, který chrání právo pracovníků na existenční zajištění pro případ nemoci( ). V tomtéž smyslu upravují vnitrostátní právní řády zpravidla promlčecí lhůtu, během níž lze žádat o invalidní důchod po skončení pracovní činnosti. Dokonce se stává, že pro případy invalidity spojené s azbestem byly zavedeny mimořádné legislativní nástroje pro možnost přezkumu nároku na dávky a důchody( ).

53. V projednávaném případě zajisté není cílem zpochybnit platnost služebního řádu. Existence práva na ochranu v případě invalidity však má nutně dopad na výklad těchto ustanovení. Není pochyb o tom, že se zde uplatní zásada výkladu v souladu s právem Společenství( ). Podle této zásady mají být ustanovení o podmínkách důchodových režimů vykládány co nejvíce v souladu s ustanovením služebního řádu, které provádějí, a se základními právy chráněnými právní úpravou Společenství( ). Z toho plyne, že Komise musí usilovat o to, aby návrhy na postoupení věci Výboru pro otázky byly řešeny s ohledem na cíl sledovaný v článku 78 služebního řádu, kterým je zaručit právo na náhradní příjem formou invalidního důchodu v případě potřeby( ). Ve sporném rozhodnutí však Komise zjevně upřednostnila výklad procesních podmínek, který znemožňuje výkon práva zakotveného ve služebním řádu. Komise neumožnila postoupení věci Výboru pro otázky invalidity v okamžiku, kdy byl k tomu učiněn návrh, čímž se dopustila nesprávného výkladu ustanovení služebního řádu.

54. V druhé řadě je třeba podotknout, že orgány Společenství jsou vázány povinností zachovávat důslednost, která je vede k tomu, aby pečlivě posuzovaly případy jednotlivců, o nichž mají rozhodovat. Z judikatury Soudního dvora plyne, že „pojem povinnosti správních orgánů zachovávat důslednost je odrazem rovnováhy práv a povinností, kterou nastolil služební řád ve vztazích mezi veřejnoprávním orgánem a pracovníky veřejné služby. Tato rovnováha znamená zejména, že rozhoduje-li orgán o situaci úředníka, musí vzít v úvahu veškeré skutečnosti, které mohou ovlivnit jeho rozhodování, a přitom zohlednit nejen zájem služby, ale také zájem dotyčného úředníka“( ). Z toho vyplývá, že Komise je zejména povinna poskytnout součinnost při zjišťování skutečné situace svých pracovníků( ). V našem případě však správní orgán při posuzování spisu nezohlednil konkrétní okolnosti případu. Je tedy nutno konstatovat, že sporné rozhodnutí nezmiňuje ani žádnou skutečnost v souvislosti se značnou expozicí azbestovému prachu, jak to uvádí žalobce ve svém návrhu, ani vztah mezi zjištěnou invaliditou a jeho zdravotním stavem v okamžiku, kdy skončil služební poměr, vyplývajícím z lékařské zprávy přiložené k návrhu. Komise z této zprávy použila pouze zmínku o „současné“ invaliditě a následně dospěla k závěru, že podmínky uložené služebním řádem nelze splnit.

55. Za takovýchto okolností nic nebránilo tomu, aby poté, co byla definitivně uznána povaha a účinky nemoci, bylo zahájeno řízení ve věcech invalidity; naopak, vše nasvědčovalo nutnosti toto umožnit. V tomto případě bude možné zachovat legitimní požadavky na právní jistotu a na obecný zájem, bude-li návrh učiněn v „přiměřené lhůtě“ po datu prvního lékařského uznání nemoci( ).

56. Podpůrně si zaslouží posouzení i poslední otázka. Můžeme se domnívat, že Komise je oprávněna zbavit žalobce práva žádat o invalidní důchod právě z toho důvodu, jak to tvrdila Komise na ústním jednání, že žalobce již měl k dispozici jiné existenční prostředky, zejména v podobě dávek pojištění pro případ nemoci, které zaručuje článek 73 služebního řádu( ), a rovněž další procesní prostředek ve formě žaloby na náhradu škody na základě článku 236 Smlouvy( )? Tento argument je třeba zamítnout v obou jeho částech. Z ustálené judikatury jednak vyplývá, že prostředky získané na základě článku 73 služebního řádu se považují za náhradu, která není rovnocenná důchodu poskytovanému podle článku 78 služebního řádu a lze ji přiznat i vedle tohoto důchodu( ). Krom toho je zcela jasné, že poskytnutí příspěvku pro případ invalidity není náhradou škody, a to ani z hlediska svého předmětu ani svých účinků. Aby bylo možné poskytnout náhradu, je třeba prokázat závažné porušení práva Společenství ze strany Komise. Krom toho Soudní dvůr rozhodl, že poskytnutí pojistného plnění na základě pojistného režimu upraveného služebním řádem nemůže zásadně vyloučit přiznání náhrady škody na základě obecné odpovědnosti. V rozsudku ze dne 8. října 1986, Leussink a další v. Komise, Soudní dvůr uznal v zásadě „právo úředníka a jeho právních nástupců domáhat se dodatečné náhrady, je-li orgán odpovědný za úraz podle obecného práva a jestliže dávky podle statutárního režimu nepostačují k zajištění plné náhrady způsobené škody“( ). V praxi Soudní dvůr pouze vylučuje, aby tato zásada vedla k dvojí náhradě téže škody( ).

57. Z výše uvedených úvah vyplývá, že sporné rozhodnutí se zjevně zakládá na nesprávném výkladu při použití příslušných ustanovení služebního řádu. Proto je třeba zrušit rozhodnutí Komise v části, v níž odmítá zahájení řízení ve věcech invalidity na návrh žalobce podle článku 78 služebního řádu.

IV – Závěry

58. S ohledem na výše uvedené se domnívám, že je třeba vyhovět důvodům opravného prostředku, a v důsledku toho zrušit rozsudek Soudu prvního stupně Evropských společenství ze dne 26. února 2003, Nardone v. Komise (T-59/01).

59. Dále navrhuji, aby Soudní dvůr ve věci samé:

– zrušil rozhodnutí Komise Evropských společenství ze dne 20. března 2000 týkající se přiznání invalidního důchodu žalobci;

– uložil Komisi náhradu nákladů řízení v obou stupních.