ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
50

Nejprve je třeba uvést, že ani oznámení o volném pracovním místě ani pokyny pro uchazeče neobsahovaly skutečnosti, které by uchazečům umožnily si uvědomit, že Fusion for Energy si nepřeje zorganizovat písemnou zkoušku a že údaje uvedené v uvedených pokynech a týkající se organizace písemné zkoušky byly důsledkem administrativní chyby. Na rozdíl od toho, co uvádí Fusion for Energy, pouhá skutečnost, že z bodu 5 pokynů pro uchazeče vyplývá, že dodatečné podrobnosti o výběrovém řízení budou upřesněny v pozvánce, totiž neumožňuje mít za to, že existovala pochybnost o tom, zda bude písemná zkouška zorganizována. Bod 5 oddíl 1, nadepsaný „Posuzování přihlášek“, pátý pododstavec uvedených pokynů se totiž omezil na uvedení, že podrobnější informace o datu, čase a adrese konání těchto písemných a ústních zkoušek budou uvedeny v pozvánce. Z toho však nelze vyvodit, že se nepředpokládala žádná písemná zkouška nebo že Fusion for Energy mohl upustit od jejího zorganizování.
56

Nelze přitom vyloučit, že použití dotčeného seznamu kandidátů, který byl sestaven za účelem obsazení volných pracovních míst zastávaných soudci Van Raepenbuschem a Kreppelem, mělo za následek vyloučení části potenciálních kandidátů, tj. těch, kteří se neúčastnili veřejné výzvy k podávání kandidatur na tato pracovní místa, ale kteří by měli zájem předložit kandidaturu na pracovní místo zastávané soudkyní Rofes i Pujol. Co se týče těchto potenciálních kandidátů, je třeba poukázat na to, že podle čl. 3 odst. 1 druhé věty přílohy I statutu Soudního dvora Evropské unie, ve znění použitelném na projednávaný spor, musela Rada při jmenování soudců zajistit vyvážené složení Soudu pro veřejnou službu na co nejširším zeměpisném základě z řad státních příslušníků členských států a z hlediska zastoupení vnitrostátních právních systémů. S ohledem na kritéria, která musela Rada dodržovat při svém výběru, nelze vyloučit, že vzhledem k zeměpisné rovnováze se mohli právníci z některých členských států, například španělští občané, rozhodnout pro svou neúčast ve veřejné výzvě k podávání kandidatur na pracovní místa zastávaná soudci Van Raepenbuschem a Kreppelem, neboť u Soudu pro veřejnou službu již byl španělský člen, a sice soudkyně Rofes i Pujol. Kromě toho nelze vyloučit, že z legitimních důvodů se potenciální způsobilí kandidáti s relevantními zkušenostmi rozhodli, že nepodají svou kandidaturu pro funkční období ode dne 1. října 2014, ale byli by ochotni se ucházet o funkční období ode dne 1. září 2015.
7

Dne 31. ledna 2011 vyzval EUIPO vedlejší účastnici k předložení důkazů o skutečném užívání dotčené ochranné známky. Dne 28. dubna 2011 předložila vedlejší účastnice svazek důkazů o užívání. V první příloze se jednalo o faktury z období od 26. ledna 2006 do 26. ledna 2011, vystavené společností Berneda SA, tj. podnikem propojeným s vedlejší účastnicí, kterému vedlejší účastnicí povolila užívání dotčené ochranné známky. Tyto faktury byly určeny zákazníkům v různých členských státech a uváděly konkrétní čísla modelů bot. Vedlejší účastnice zahrnula tabulky pro každý členský stát, v nichž byla čísla modelů prodaných bot spojena s odpovídajícími položkami v katalogu obsaženém v druhé příloze. V druhé příloze byly zahrnuty obecné a sezonní katalogy za období let 2006 až 2011, které zobrazovaly fotografie bot, jejichž čísla modelů odpovídala číslům uvedeným ve fakturách předložených v první příloze. Vedlejší účastnice uvedla, že se domnívala, že příslušné období odpovídalo pěti letům předcházejícím dni, kdy byl podán návrh na zrušení u EUIPO. Pokud by však EUIPO měl dovodit, že příslušné období odpovídalo pěti letům předcházejícím dni podání protinávrhu k Landgericht Düsseldorf (zemský soud v Düsseldorfu), vedlejší účastnice tvrdila, že může předložit další dokumenty dokládající užívání dotčené ochranné známky za období od 29. června 2005 do 26. ledna 2006. Dne 29. dubna 2011 vedlejší účastnice ještě předložila šestistránkovou tabulku, která obsahovala křížové odkazy mezi každou fakturou a prodaným modelem bot podle čísla modelu zahrnutého v katalozích obsažených v druhé výše zmíněné příloze, pro některé další faktury vystavené podnikem Berneda a vztahující se k období od 25. srpna 2009 do 26. ledna 2011.
38

Bylo již přitom rozhodnuto, že služby výroby filmů, náležející do třídy 41, vykazují určitou podobnost s vysílacími službami, náležejícími do třídy 38, z důvodu jejich komplementárního charakteru (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 2. října 2013, BOOMERANG, T‑285/12, nezveřejněný, EU:T:2013:520, bod 35). Je tomu tak tím spíše, že jako v projednávané věci služby náležející do třídy 41, na které se vztahuje přihlášená ochranná známka, a vysílací služby náležející do třídy 38, na které se vztahují starší ochranné známky Evropské unie, vykazují společnou vlastnost spočívající v tom, že jsou nabízeny v elektronické podobě, případně na internetu, v rozsahu, v němž tento společný způsob šíření může posílit podobnost mezi uvedenými službami [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 4. června 2014, Free v. OHIM – Conradi + Kaiser (FreeLounge), T‑161/12, nezveřejněný, EU:T:2014:350, bod 29].
107

Navíc žádný poznatek ve spisu není s to tento závěr zpochybnit a odůvodnit, aby byla úroveň pozornosti průměrného spotřebitele dotčených výrobků kvalifikována jako vysoká. V této souvislosti je třeba poznamenat, že ve svém předchozím rozhodnutí ze dne 28. listopadu 2013 měl již odvolací senát správně za to, že tento spotřebitel nevykazuje vyšší úroveň pozornosti než průměrnou, a to z důvodu, že dotčené výrobky, které náleží do třídy 25 (obuv a oděvy), jsou výrobky běžné spotřeby, často nakupované a užívané unijním spotřebitelem, nejsou ani nákladné ani vzácné, jejich koupě a užívání nevyžaduje žádné specifické znalosti a nemají vážný dopad na zdraví, rozpočet nebo život spotřebitele. Tribunál mimoto již několikrát shledal, že výrobky náležející do třídy 25, zejména „obuv“, „sportovní obuv“ nebo též „boty“, jsou zbožím běžné spotřeby, ve vztahu k němuž vykazuje relevantní veřejnost průměrnou úroveň pozornosti [v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 16. října 2013, Zoo Sport v. OHIM – K-2 (zoo sport), T‑455/12, nezveřejněný, EU:T:2013:531, body 28, 30, 36, 39 a 42, a ze dne 25. února 2016, Puma v. OHIM – Sinda Poland (Vyobrazení zvířete), T‑692/14, nezveřejněný, EU:T:2016:99, bod 25]. Z toho vyplývá, že závěr odvolacího senátu, podle kterého průměrný spotřebitel výrobků označených přihlášenou ochrannou známkou, tj. „obuvi“ náležející do třídy 25, vykazuje průměrnou úroveň pozornosti, musí být každopádně potvrzen.
74

Žalobce se domnívá, že na rozdíl od toho, co tvrdí Komise v napadeném rozhodnutí, výjimka stanovená v čl. 4 odst. 1 písm. a) třetí odrážce nařízení č. 1049/2001 týkající se ochrany veřejného zájmu, pokud jde o mezinárodní vztahy, nemůže být důvodem pro odepření přístupu k úvěrové smlouvě jako celku (bod 1 žádosti), jelikož zpřístupnění tohoto dokumentu by nemělo negativní dopad na jadernou bezpečnost a Komise nevysvětlila, jakým způsobem by zpřístupnění ve skutečnosti konkrétně narušilo ochranu tohoto zájmu.
63

Za těchto okolností a vzhledem k široké posuzovací pravomoci, kterou, pokud jde o vědecky a technicky složitou otázku, zda přihlašovaná odrůda při technickém zkoušení dostatečně uniformním způsobem projevila své charakteristiky, disponuje CPVO [rozsudky ze dne 15. dubna 2010, Schräder v. CPVO, C‑38/09 P, EU:C:2010:196, bod 77, a ze dne 19. prosince 2012, Brookfield New Zealand a Elaris v. CPVO a Schniga, C‑534/10 P, EU:C:2012:813, bod 50], mohl odvolací senát právem dospět k závěru o neexistenci uniformity vzhledem k výrazným rozdílům zjištěným při projevu vlastnosti 39 v průběhu dvou po sobě jdoucích let zkoušení, neboť technické zkoušení bylo jednak provedeno v souladu s protokolem CPVO TP/14/2, což ostatně není zpochybňováno, a dále žádný důkaz neumožňuje se domnívat, že by projevu této vlastnosti bránily podmínky spočívající v životním prostředí, za nichž bylo technické zkoušení prováděno. Odvolací senát, aniž se dopustil nesprávného právního posouzení, rovněž uvedl, že v takovéto situaci CPVO nebyl povinen hledat všechny případné možnosti, které by mohly vysvětlovat zjištěnou neexistenci uniformity. [omissis]
105

V projednávané věci neměla žalobkyně úspěch. Žalobkyně by však nemusela tuto žalobu podat a vedlejší účastnice by nemusela vstoupit do řízení, pokud by EUIPO nemuselo za účelem zrušení rozhodnutí ze dne 8. února 2016, které bylo nedostatečně odůvodněno, přijmout napadené rozhodnutí. Napadené rozhodnutí je navíc nesprávně založeno na čl. 80 odst. 1 nařízení č. 207/2009, což mohlo vést žalobkyni k podání projednávané žaloby.
12

Odvolací senát v prvním rozhodnutí zaprvé uvedl, že relevantním obdobím pro posouzení skutečného užívání zpochybněné ochranné známky je období od 14. listopadu 2006 do 13. listopadu 2011 včetně. Zadruhé měl odvolací senát za to, že požadavky týkající se místa užívání byly v projednávané věci splněny. Zatřetí, pokud jde o dobu trvání užívání, měl v podstatě za to, že důkazy předložené společností Marpefa jako celek prokazují „četnost“ a „pravidelnost“ užívání zpochybněné ochranné známky v Unii, zejména v letech 2008 až 2011. Začtvrté, pokud jde o povahu užívání, odvolací senát konstatoval, že zpochybněná ochranná známka nebyla užívána ve formě, která by měnila její rozlišovací způsobilost ve vztahu k formě, ve které byla zapsána. Zapáté měl za to, že celkové hodnocení důkazů odhalilo, že zpochybněná ochranná známka byla užívána k označování výrobků uvedených v bodě 11. V této souvislosti v bodě 46 prvního rozhodnutí zejména uvedl, že je jasné, že tyto výrobky jsou „elektronické a audiovizuální systémy, zařízení a výrobky, které jsou složeny z ‚přístrojů pro reprodukci zvuku a obrazu‘, nebo jsou jejich součástí, že „mají podobnou nebo totožnou povahu a účel a nejsou komplementární, ale vnitřně spjaty“ a že „spadají do přirozeného rozsahu“, jak je definován v rozsudku ze dne 14. července 2005, Reckitt Benckiser (Španělsko) v. OHIM – Aladin (ALADIN), T‑126/03, EU:T:2005:288. V témže bodě 46 dodal, že výraz „přístroje pro reprodukci zvuku a obrazu“ je definován dostatečně „přesným a ohraničeným způsobem“ pro označování výrobků, pro které bylo užívání prokázáno, a že neexistuje žádný platný důvod k provedení podstatných členění uvnitř této kategorie.
94

V projednávaném případě sice Komise podle svého tvrzení posoudila existenci převažujícího veřejného zájmu, avšak nic to nemění na tom, že je na žalobci, aby prokázal existenci takového veřejného zájmu. Přitom ohledně tohoto aspektu se žalobce omezil na uvedení obecných úvah týkajících se práva společnosti být informována a práv občanů pochopit dotčenou právní situaci, přičemž podle názoru Komise nebyly tyto úvahy nijak způsobilé prokázat, že by zásada transparentnosti měla v projednávaném případě zvláštní význam, který by jí dával přednost před důvody pro nezveřejnění sporných dokumentů, a to tím spíše, že se Komise výslovně snažila informovat občany šířením aktualizovaných informací, jako je sdělení ze dne 16. března 2016 nazvané „Další operativní kroky ve spolupráci EU s Tureckem v oblasti migrace“. Navíc akademická diskuze nemůže představovat důkaz o existenci převažujícího veřejného zájmu ve smyslu čl. 4 odst. 2 in fine nařízení č. 1049/2001.
100

V projednávaném případě Komise podle svého tvrzení posoudila existenci převažujícího veřejného zájmu, avšak nic to nemění na tom, že je na žalobci, aby prokázal existenci takového veřejného zájmu. Přitom ohledně tohoto aspektu se žalobce omezil na uvedení obecných úvah týkajících se práva společnosti být informována a práv občanů pochopit dotčenou právní situaci, přičemž podle názoru Komise nebyly tyto úvahy způsobilé prokázat, že by zásada transparentnosti měla v projednávaném případě zvláštní význam, který by jí dával přednost před důvody pro nezveřejnění sporných dokumentů, a to tím spíše, že se Komise výslovně snažila informovat občany šířením aktualizovaných informací, jako je sdělení ze dne 16. března 2016 nazvané „Další operativní kroky ve spolupráci EU s Tureckem v oblasti migrace“. Navíc akademická diskuze nemůže představovat důkaz o existenci převažujícího veřejného zájmu ve smyslu čl. 4 odst. 2 in fine nařízení č. 1049/2001.
37

Na druhém místě zpochybnil výtku týkající se jeho schopnosti sledovat technologické aspekty projektu, přičemž prohlásil, že se tato výtka nezakládá na jeho písemném návrhu, ale na otázkách položených při rozhovoru, z nichž na jednu odmítl odpovědět. Jelikož se tato otázka týkala fyziky, přičemž on je historik a filosof, neměla mu být položena. Kromě toho vyžadovat od hlavního výzkumného pracovníka, aby znal všechny technické aspekty projektu, včetně těch, které nespadají do jeho specializace, by bylo v rozporu s politikou ERV, která spočívá v podpoře mezioborových projektů. Rovněž zdůraznil, že plně odpověděl na další dvě otázky.
19

V tomto e-mailu žalobce pana M. kromě toho informoval, že se po tomto incidentu cítil špatně, a šel proto k ošetřovatelce, která mu podala lék. Dodal, že měl mírné závratě buď v důsledku léku, nebo v důsledku toho, co považoval za formu „psychického obtěžování“, a že se proto nemůže zabývat odpovědí na návrh pana M. Žalobce nicméně panu M. sdělil, že má důvěru v jeho úsudek a že v případě, že dospěje k závěru, že se jedná o závažný problém, který je nutno předložit vedoucímu mise, byl by mu vděčný, kdyby posledně uvedeného informoval „také jeho jménem do doby, než se bude cítit lépe k podání oficiální stížnosti“. Žalobce dodal, že v případě, že by pan M. měl za to, že by bylo možné nalézt řešení na administrativní úrovni, samozřejmě by takovéto řešení preferoval. Trval však na tom, že v tomto případě by pan M. měl zvážit prozatímní opatření, která by bylo možné přijmout za účelem zaručení jeho ochrany, jako například zakázat panu X. vstupovat do jeho kanceláře a mluvit na něj až do doby, než bude nalezeno řešení.
28

Dne 10. července 2015 podal žalobce preventivně stížnost podle čl. 90 odst. 2 služebního řádu. Žalobce měl nejprve za to, že výběrové řízení bylo stiženo vadami a nesoudržností, což může svědčit o zneužití řízení, zejména s ohledem na skutečnost, že žalobce nebyl na rozdíl od uchazeče č. 47, zařazeného ex æquo spolu s ním na deváté místo, pozván k ústnímu pohovoru, a to bez objektivního odůvodnění a dále má za to, že došlo k nesprávnému posouzení jeho kvalifikace v rámci položek „G. Znalost strategií a moderních postupů v oblasti lidských zdrojů“ a „H. Znalost strategií a moderních postupů v oblasti informačních technologií“ navzdory informacím, které uvedl ve své přihlášce a přiloženém životopise. Požádal tedy OOJ o zrušení fáze výběrového řízení, k níž došlo po zprávě ze dne 13. května 2015, zvláště zrušení jmenování paní G. jako generální tajemnice úřadu veřejného ochránce práv, a o náhradu majetkové a nemajetkové újmy, kterou utrpěl.
131

Vzhledem k výše uvedenému je třeba uvést, že okolnost, že výlučné užívání infrastruktury přístavu Puerto de Las Nieves pro účely obchodní dopravy, kterou má vedlejší účastnice k dispozici od poloviny devadesátých let dvacátého století, nemá svůj původ v otevřeném a nediskriminačním zadávacím řízení, ale v pravidle prior in tempore, potior in jure, znamená, že bylo o to nezbytnější, aby Komise v projednávaném případě provedla konkrétní posouzení, na které je odkázáno výše v bodě 124. Z této okolnosti totiž vyplývá, že do doby, než GŘPC v roce 2014 uspořádalo zadávací řízení, neumožnilo žádné zadávací řízení, aby se za běžných tržních podmínek vymezila hospodářská hodnota práva námořní společnosti výlučně užívat infrastrukturu přístavu Puerto de Las Nieves pro obchodní dopravu, a tím i finanční protihodnota, kterou by mohl získat hospodářský subjekt, který jedná za těchto podmínek za takové zpřístupnění infrastruktury.
10

ICV, která nebyla zahrnuta do uvedeného předběžného vzorku, tvrdila, že vzorek dostatečně neodráží situaci malých unijních výrobců. Italské obchodní sdružení Associazione Nazionale Industriali Distillatori di Alcoli e Acquaviti (AssoDistil, národní sdružení průmyslových palíren a lihovarů) složení uvedeného vzorku rovněž zpochybnilo. Komise se však domnívala, že vzhledem k tomu, že všichni výrobci kyseliny vinné v Unii jsou malými a středními podniky, přidání jednoho malého unijního výrobce do vzorku by zásadním způsobem nezměnilo jeho reprezentativnost a nemělo by žádný významný dopad na ukazatele újmy posuzované na základě údajů o vzorku. Měla za to, že makroekonomické ukazatele, jako je objem prodejů, každopádně vycházejí z údajů výrobního odvětví Unie jako celku, tedy všech unijních výrobců, včetně dotčeného výrobce. Komise tudíž potvrdila předběžně vybraný vzorek.
17

Dopisem ze dne 16. listopadu 2015 s referenčním číslem Ares (2015) 5145741 (dále jen „napadené rozhodnutí“) zamítl člen Komise zodpovědný za oblast zdraví a bezpečnosti potravin žádost o přezkum, přičemž tvrdil, že prvních pět výtek a část šesté výtky, které jsou uvedeny v bodě 14 výše, nespadají do působnosti článku 10 nařízení č. 1367/2006 a zbývající část šesté výtky týkající se hodnocení rizika pro životní prostředí „neodůvodňují nutnost změnit rozhodnutí 2015/696“. V tomto ohledu měl člen Komise zodpovědný za oblast zdraví a bezpečnosti potravin v podstatě za to, že aspekty související s hodnocením dopadu geneticky modifikovaných potravin nebo krmiv na zdraví nelze zkoumat v rámci článku 10 nařízení č. 1367/2006, neboť tyto aspekty se netýkají hodnocení rizika pro životní prostředí. Pokud jde o část šesté výtky, týkající se ochrany životního prostředí, měl člen Komise zodpovědný za oblast zdraví a bezpečnosti potravin za to, že tento argument je neopodstatněný a neodůvodňuje přezkum rozhodnutí o povolení. Konkrétně člen Komise zodpovědný za oblast zdraví a bezpečnosti potravin zaprvé konstatoval, že výtky týkající se pokynů EFSA ke zdravotnímu a nutričnímu hodnocení změněného nutričního obsahu geneticky modifikovaných plodin jednoznačně souvisejí s dopadem spotřeby potravin a krmiv na zdraví. Zadruhé měl za to, že nutriční hodnocení je třeba provádět obecně v rámci hodnocení dopadu spotřeby potravin a krmiv na zdraví, a nikoli pro účely hodnocení environmentálních rizik spojených s potenciálním uvolňováním do životního prostředí. Zatřetí uvedl, že označování složení geneticky modifikovaných potravin se nepojí s hodnocením rizika pro životní prostředí. Začtvrté uvedl, že monitorování po uvedení na trh není spojeno s hodnocením rizika pro životní prostředí. Zapáté měl za to, že nezohlednění účinků zbytků herbicidů požitých při konzumaci potravin a geneticky modifikovaných krmiv na zdraví se týká dopadu na zdraví, a nikoli na životní prostředí. Zašesté zastával názor, že studie o nežádoucích účincích konzumace rostlin na zdraví lidí nebo zvířat prokazuje, že interference s kyselinou ribonukleovou, na kterou poukázal žalobce, nesouvisí s hodnocením rizika pro životní prostředí.
48

Pokud jde o služby náležející do třídy 42, je třeba upřesnit, že služby týkající se „koncepce a rozvoje počítačového softwaru“, jichž se týká přihlášená ochranná známka, jsou zahrnuty do širší kategorie služeb týkajících se „počítačového programování“, na které se vztahuje starší ochranná známka Beneluxu č. 882400. Je tedy třeba dospět k závěru, že tyto služby náležející do třídy 42 jsou totožné.
68

Co se týče dalších dvou podniků, a to společnosti Constantino Gutiérrez a společnosti Medifer Liquids, ECHA uvedla, že první z nich vlastní 89,10 % kapitálu společnosti Ibérica de Gestión Inmobiliaria y Arrendaticia a 100 % kapitálu druhé společnosti. Tento závěr byl založen na konsolidované účetní závěrce společnosti Constantino Gutiérrez za účetní období od 1. července 2010 do 30. června 2011, kterou žalobkyně zaslala e‑mailem dne 16. září 2013.
74

Zadruhé původní žádosti i potvrzující žádosti se vyřizují bez prodlení, přičemž orgán musí o těchto žádostech rozhodnout ve lhůtě do patnácti pracovních dnů a v případě zamítnutí musí uvést jeho důvody (stran původních žádostí viz čl. 7 odst. 1 a stran potvrzujících žádostí viz čl. 8 odst. 1 nařízení č. 1049/2001). Ve výjimečných případech, například když se původní nebo potvrzující žádost týká velmi rozsáhlého dokumentu nebo velkého počtu dokumentů, může být tato lhůta prodloužena o 15 pracovních dnů (stran původních žádostí viz čl. 7 odst. 3 a stran potvrzujících žádostí viz čl. 8 odst. 2 nařízení č. 1049/2001). Pokud orgán neodpoví na původní žádost ve stanovené lhůtě, je žadatel oprávněn podat potvrzující žádost směřující k tomu, aby orgán svůj postoj změnil (čl. 7 odst. 4 uvedeného nařízení). Pokud orgán neodpoví na potvrzující žádost ve stanovené lhůtě, považuje se to za zamítavou odpověď a žadatel je oprávněn zahájit proti dotčenému orgánu soudní řízení (čl. 8 odst. 3 nařízení č. 1049/2001).
41

V rámci prvního žalobního důvodu, který vychází z článku 13 směrnice 2013/36 a článku L. 511-13 CMF, žalobkyně tvrdí, že postavením pojmu „skutečné řízení“ na roveň pojmu „vrcholné vedení“ ECB pozměnila smysl uvedených dvou ustanovení. V tomto ohledu zejména uvádí, že použití výrazu „osoby, které skutečně řídí činnost“ v čl. 13 odst. 1 směrnice 2013/36 neodkazuje na definici pojmu „vrcholné vedení“ uvedeného v čl. 3 odst. 1 bodě 9 téže směrnice a vyvozují z toho, že „osoba, která skutečně řídí činnost“ není nezbytně členem vrcholného vedení. Pojem „skutečný“ musí být chápán doslovně, tedy jako pojem označující to, co je „reálné“ či to, co „skutečně, reálně existuje“. Mimoto čl. 3 odst. 1 bod 9 směrnice 2013/36 nebrání tomu, aby vnitrostátní právo stanovilo, že osoby vykonávající dohlížecí funkce vykonávají rovněž funkce exekutivní, a neimplikuje, že pouze členové vrcholného vedení mohou být „exekutivními řediteli“ či osobami, které musí být pověřeny každodenním řízením úvěrové instituce. Navíc pojem „osoba, která skutečně řídí činnost“ dále odkazuje na řízení úvěrové instituce, které má dvojí rozměr, tedy funkci dohlížecí a funkci exekutivní. Mají rovněž za to, že ECB z dalších ustanovení CMF nesprávně vyvodila, že pouze ředitelé disponující exekutivními pravomocemi mohou být kvalifikováni jako osoby, které skutečně řídí činnost. Konečně žalobkyně tvrdí, že rozsudku Conseil d’État ze dne 30. června 2016 se nelze účinně dovolávat pro účely odůvodnění zamítnutí jmenovat předsedy jejich správních rad jako „osoby, které skutečně řídí činnost“, neboť uvedený rozsudek spočíval na nesprávném výkladu jejich postavení družstevní banky.
67

Zadruhé je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury představují zrušující rozsudky unijních soudů poté, co se stanou konečnými, překážku věci pravomocně rozsouzené. Tato překážka se vztahuje nejen na výrok zrušujícího rozsudku, nýbrž i na odůvodnění, které k němu vedlo a je jeho nezbytnou oporou v tom smyslu, že je nezbytné k určení přesného smyslu toho, co bylo ve výroku rozhodnuto (rozsudek ze dne 3. října 2000, Industrie des poudres sphériques v. Rada, C‑458/98 P, EU:C:2000:531, bod 81; viz rovněž v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne 1. července 2009, ThyssenKrupp Stainless v. Komise, T‑24/07, EU:T:2009:236, body 113 a 140). Pokud autor zrušeného aktu přijme v návaznosti na zrušující rozsudek nový akt, musí respektovat nejen výrok rozsudku, ale rovněž odůvodnění, které k výroku vedlo a je nezbytnou oporou výroku, přičemž dbá na to, aby tento nový akt nebyl stižen stejnými protiprávnostmi, které byly označeny ve zrušujícím rozsudku (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 5. září 2014, Éditions Odile Jacob v. Komise, T‑471/11, EU:T:2014:739, bod 56, a ze dne 6. března 2003, Interporc v. Komise, C‑41/00 P, EU:C:2003:125, body 29 a 30 a citovaná judikatura).