ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Keywords

Summary



Keywords

1. Daňová ustanovení – Harmonizace právních předpisů – Daně z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty – Šestá směrnice – Plnění představující zneužívající praktiky – Pojem

(Směrnice Rady 77/388)

2. Daňová ustanovení – Harmonizace právních předpisů – Daně z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty – Šestá směrnice – Plnění představující zneužívající praktiky

(Směrnice Rady 77/388)

Summary

1. Finanční zvýhodnění vyplývající z toho, že podnik využije plnění spočívajících ve finančním pronájmu majetku namísto přímého nákupu tohoto majetku, nepředstavuje finanční zvýhodnění, jehož poskytnutí by bylo v rozporu s cílem sledovaným relevantními ustanoveními šesté směrnice 77/388, ve znění směrnice 95/7, a vnitrostátních předpisů provádějících tuto směrnici, za předpokladu, že smluvní podmínky týkající se těchto plnění, zejména podmínky stanovení výše nájemného, odpovídají obvyklým tržním podmínkám a že zapojení prostřednické třetí společnosti do uvedených plnění nepředstavuje překážku uplatnění uvedených ustanovení, což musí ověřit předkládající soud.

Okolnost, že se tento podnik v rámci svých běžných obchodních transakcí nepodílí na plněních spočívajících ve finančním pronájmu, nemá v tomto ohledu žádný vliv. Konstatování existence zneužívajících praktik totiž nevyplývá z povahy obchodních transakcí, na kterých se autor plnění běžně podílí, ale z předmětu, účelu a důsledků těchto plnění.

(viz body 44–45, výrok 1)

2. Jestliže některé smluvní podmínky týkající se plnění spočívajících ve finančním pronájmu, která podnik uskutečňuje, nebo zapojení prostřednické třetí společnosti do těchto plnění představují zneužívající praktiky, je třeba uvedená plnění překvalifikovat tak, aby byla nastolena taková situace, jaká by existovala v případě neexistence prvků těchto smluvních podmínek, které mají zneužívající charakter, nebo nezapojení této společnosti. V této souvislosti nesmí jít překvalifikování nad rámec toho, co je nezbytné k zajištění správného uložení a výběru daně z přidané hodnoty a předcházení daňovým únikům.

(viz body 52–53, výrok 2)
Keywords

Summary



Keywords

Předběžné otázky – Předložení sporu Soudnímu dvoru – Vnitrostátní soud ve smyslu článku 267 SFEU – Pojem

(Článek 267 SFEU)

Summary

Při posouzení, zda předkládající orgán má povahu „soudu“ ve smyslu článku 267 SFEU, což je otázka, která spadá výlučně do práva Unie, bere Soudní dvůr v úvahu souhrn okolností, jako je zákonný základ orgánu, jeho trvalost, závaznost jeho jurisdikce, kontradiktorní povaha řízení, použití právních norem orgánem, jakož i jeho nezávislost.

Co se konkrétněji týče předkládajícího orgánu, má tento pojem dva aspekty. První, vnější aspekt předpokládá, že je orgán chráněn před vnějšími zásahy nebo tlaky, které by mohly ohrozit nezávislost rozhodování jeho členů, pokud jde o spory, které jim jsou předloženy. Druhý, vnitřní aspekt souvisí s pojmem „nestrannost“ a týká se rovného odstupu ve vztahu ke stranám sporu a jejich příslušným zájmům s ohledem na předmět sporu.

Toto kritérium nezávislosti nesplňuje Collège d’autorisation et de contrôle du Conseil supérieur de l’audiovisuel, který má povinnost kontrolovat, zda dotčení provozovatelé dodržují pravidla audiovizuálního vysílání, a ukládat sankce za jejich případná porušení, a toto kolegium tudíž nepředstavuje soud ve smyslu článku 267 SFEU. Ani organizační struktura Conseil supérieur de l’audiovisuel a orgánů, které jej tvoří, ani úkoly, které jsou jim svěřeny, totiž neumožňují mít za to, že zmíněné Collège zasahuje jako nestranná třetí osoba do sporu mezi údajným porušitelem a správním orgánem pověřeným dohledem nad audiovizuálním odvětvím. Collège d’autorisation et de contrôle du Conseil supérieur de l’audiovisuel, které je rozhodovacím orgánem, zejména vykazuje prostřednictvím kanceláře Conseil supérieur de l’audiovisuel funkční spojení s uvedenou Conseil jakožto celkem, jakož i se sekretariátem pro šetření, na jehož návrh rozhoduje. Z toho plyne, že Collège d’autorisation et de contrôle du Conseil supérieur de l’audiovisuel není při přijímání rozhodnutí subjektem odlišným od správního kontrolního orgánu, jejž lze v rámci řízení o audiovizuálních záležitostech považovat za účastníka řízení. Toto zjištění je potvrzováno skutečností, že kancelář zastupuje Conseil supérieur de l’audiovisuel u soudů a ve vztahu k třetím osobám.

(viz body 36, 39–42, 44–46)
Keywords

Summary



Keywords

Společný celní sazebník – Položky sazebníku – Pojízdná chodítka, která sestávají z trubkovitého hliníkového rámu na čtyřech kolech, z nichž přední dvě jsou otočná, jsou opatřená rukojeťmi a brzdami a navržená tak, aby pomáhala osobám, které mají obtíže při chůzi

(Nařízení Komise č. 729/2004)

Summary

Nařízení č. 729/2004 o zařazení určitého zboží do kombinované nomenklatury, ve znění vyplývajícím z opravy zveřejněné dne 7. května 2004, je neplatné v rozsahu, v němž provedená oprava zaprvé rozšiřuje působnost původního nařízení na pojízdná chodítka, která sestávají z trubkovitého hliníkového rámu na čtyřech kolech, z nichž přední dvě jsou otočná, jsou opatřená rukojeťmi a brzdami a navržená tak, aby pomáhala osobám, které mají obtíže při chůzi, a zadruhé zařazuje uvedená pojízdná chodítka do podpoložky 8716 80 00 kombinované nomenklatury.

V tomto ohledu je třeba konstatovat, že oprava zveřejněná dne 7. května 2004 jde nad pouhou opravu administrativní chyby a ve skutečnosti mění obsah nařízení č. 729/2004 tím, že je činí použitelné na uvedená pojízdná chodítka.

Takové výrobky nemohou být zařazeny do položky 8716 kombinované nomenklatury. Aby bylo vozidlo s jedním nebo více koly zařazeno do této položky, musí být totiž určeno k přepravě osob nebo zboží. Přitom uvedená pojízdná chodítka neodpovídají těmto vlastnostem. Jsou zvláště navržena, aby umožňovala osobám, které jsou stiženy poruchou pohyblivosti, samostatnou chůzi, čímž vyrovnávají nedostatek rovnováhy nezbytné pro chůzi. Uvedená pojízdná chodítka tak splňují funkci obdobnou funkci berlí, což představuje relevantní faktor pro účely jejich zařazení do položky 9021 kombinované nomenklatury.

(viz body 36,46,53,55, 59 a výrok)
S ohledem na rozšíření práva na podání žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, které bylo provedeno Lisabonskou smlouvou, mají napříště toto právo i soudy prvního stupně, pokud rozhodují ve věci týkající se aktů přijatých v oblasti hlavy IV Smlouvy o ES nadepsané „Vízová, azylová a přistěhovalecká politika a jiné politiky týkající se volného pohybu osob“.

Cíl sledovaný článkem 267 SFEU, tedy fungování efektivní spolupráce mezi Soudním dvorem a vnitrostátními soudy, jakož i zásada hospodárnosti řízení, hovoří ve prospěch přípustnosti žádostí o rozhodnutí o předběžné otázce předložených soudy nižšího stupně v průběhu přechodného období, které krátce předcházelo vstupu Lisabonské smlouvy v platnost, které byly Soudním dvorem přezkoumány teprve poté, co uvedená smlouva vstoupila v platnost. Odmítnutí žádosti pro nepřípustnost by totiž za takového předpokladu vedlo pouze k předložení nové žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce týkající se stejné otázky předkládajícím soudem, který v mezidobí nabyl právo předložit Soudnímu dvoru žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, což by vedlo k nadměrným procesním formalitám a zbytečnému prodlužování délky původního řízení. Je tak třeba mít za to, že Soudní dvůr má od 1. prosince 2009 pravomoc rozhodovat o žádostech o rozhodnutí o předběžné otázce předložených soudy, jejichž rozhodnutí lze napadnout opravným prostředkem podle vnitrostátního práva, a to dokonce tehdy, když žádost byla předložena před tímto datem.

(viz body 28–31)
Podnik zneužívá svého dominantního postavení tehdy, pokud uplatňuje cenovou politiku s cílem vyloučit z trhu soutěžitele, kteří jsou snad stejně výkonní jako tento podnik, ale z důvodu své menší finanční schopnosti nemohou odolávat soutěži, která je vůči nim uplatňována. Za účelem posouzení legality cenové politiky dominantního podniku je třeba v zásadě vycházet z cenových kritérií založených na nákladech vzniklých samotnému dominantnímu podniku a na jeho strategii.

Konkrétně je třeba v rámci posouzení zneužívající povahy tarifní praktiky vedoucí ke stlačování marží v zásadě a přednostně vzít v úvahu ceny a náklady dotyčného podniku na trhu maloobchodních služeb.

Použití takových kritérií analýzy umožňuje ověřit, zda by byl tento podnik dostatečně výkonný, aby mohl nabízet své maloobchodní služby koncovým uživatelům jinak než se ztrátou, pokud by byl předtím povinen uhradit své vlastní velkoobchodní ceny za poskytování vstupních produktů. Pokud by přitom uvedený podnik v dominantním postavení nebyl schopen nabízet své maloobchodní služby jinak než se ztrátou, znamenalo by to, že soutěžitelé, kteří mohou být vyloučeni použitím jeho tarifní praktiky, nemohou být považováni za méně výkonné než tento podnik a že riziko jejich vyloučení je tedy způsobeno narušenou hospodářskou soutěží. Taková hospodářská soutěž by nevycházela pouze z výkonnosti každého z dotyčných podniků. Takový přístup je o to odůvodněnější, že je rovněž v souladu s obecnou zásadou právní jistoty, jelikož zohlednění nákladů a cen dominantního podniku mu umožňuje posoudit legalitu vlastního jednání v souladu se zvláštní odpovědností, která mu náleží na základě článku 102 SFEU. I když dominantní podnik zná vlastní náklady a ceny, nezná v zásadě náklady a ceny svých soutěžitelů.

Není-li však možné s ohledem na okolnosti odkázat na tyto ceny a náklady, nelze vyloučit, že ceny a náklady soutěžitelů na trhu maloobchodních služeb se mohou ukázat jako relevantní při přezkumu tarifní praktiky dominantního podniku.

Tak by tomu mohlo být zejména tehdy, když strukturu nákladů dominantního podniku nelze z objektivních důvodů přesně identifikovat nebo když služba poskytnutá soutěžitelům spočívá v pouhém provozu infrastruktury, jehož výrobní náklady již byly odepsány, takže přístup k takové infrastruktuře již nepředstavuje pro dominantní podnik náklady hospodářsky srovnatelné s náklady, které vznikají jeho soutěžitelům v souvislosti s tímto přístupem, nebo také když to konkrétní soutěžní podmínky na trhu vyžadují například z toho důvodu, že výše nákladů dominantního podniku přesně závisí na situaci konkurenční výhody, ve které se tento podnik nachází díky dominantnímu postavení.

(viz body 40–46 a výrok)
Keywords

Summary



Keywords

1. Žaloba pro nesplnění povinnosti – Rozsudek Soudního dvora, kterým se určuje nesplnění povinnosti – Nesplnění povinností vyplývajících z rozsudku – Peněžité sankce – Účel – Volba vhodné sankce

(Článek 228 odst. 2 ES)

2. Žaloba pro nesplnění povinnosti – Rozsudek Soudního dvora, kterým se určuje nesplnění povinnosti – Nesplnění povinností vyplývajících z rozsudku – Peněžité sankce – Uložení zaplacení paušální částky

(Článek 228 odst. 2 ES)

3. Žaloba pro nesplnění povinnosti – Rozsudek Soudního dvora, kterým se určuje nesplnění povinnosti – Lhůta k vyhovění – Den rozhodný pro posouzení existence nesplnění povinnosti

(Článek 228 ES)

Summary

1. V rámci postupu stanoveného v čl. 228 odst. 2 ES Soudnímu dvoru přísluší v každé věci a v závislosti na okolnostech případu, který mu byl předložen, jakož i na stupni přesvědčování a odrazování, který se mu jeví jako potřebný, rozhodnout o peněžitých sankcích vhodných k zajištění co možná nejrychlejšího splnění povinností vyplývajících z rozsudku, kterým bylo dříve určeno nesplnění povinnosti, a k předejití tomu, aby se obdobná porušení práva Unie opakovala. Pokud se uložení penále jeví jako obzvláště vhodné, aby přimělo členský stát k tomu, aby co nejrychleji ustal v neplnění povinností, které by, nebýt takového opatření, mělo tendenci přetrvávat, spočívá uložení zaplacení paušální částky v zásadě na posouzení dopadů nesplnění povinností dotyčného členského státu na soukromé a veřejné zájmy, zejména pokud neplnění povinností trvalo po dlouhou dobu od rozsudku, jímž bylo původně určeno.

(viz body 28–29)

2. V rámci postupu stanoveného v čl. 228 odst. 2 ES musí případné uložení paušální částky v každém jednotlivém případě záviset na všech relevantních skutečnostech souvisejících jak s charakteristikami zjištěného nesplnění povinnosti, tak s přístupem členského státu, jehož se řízení zahájené na základě článku 228 ES týká. V každém případě, rozhodne-li Soudní dvůr o uložení paušální částky, přísluší mu při výkonu jeho posuzovací pravomoci, aby ji stanovil takovým způsobem, aby byla přizpůsobená okolnostem a přiměřená zjištěnému nesplnění povinností, jakož i platební schopnosti dotyčného členského státu. V důsledku toho musí Soudní dvůr pro účely rozhodnutí o návrhu na uložení paušální částky zohlednit všechny okolnosti nesplnění povinnosti, a především přístup dotyčného členského státu a dobu trvání a závažnost protiprávního jednání.

(viz body 30–32)

3. Ačkoli článek 228 ES neupřesňuje lhůtu, v níž musí být rozsudku vyhověno, s plněním povinností vyplývajících z rozsudku musí být započato okamžitě a musí být završeno v co nejkratší možné lhůtě.

(viz bod 34)
Keywords

Summary



Keywords

1. Celní unie – Vznik a výběr celního dluhu v případech porušení celních předpisů – Vyměření úroků z prodlení – Přípustnost – Kritéria

[Nařízení Rady č. 2913/92, čl. 202 až 205, 210 až 211, 220 a 232 odst. 1 písm. b); nařízení Komise č. 2454/93]

2. Celní unie – Vznik a výběr celního dluhu v případech porušení celních předpisů – Vyměření vyrovnávacího úroku – Nepřípustnost

(Nařízení Rady č. 2913/92, čl. 214 odst. 3 nařízení Komise č. 2454/93, čl. 519 odst. 1)

3. Unijní právo – Obecné právní zásady – Zásada legality trestů – Dosah

Summary

1. Článek 232 odst. 1 písm. b) nařízení č. 2913/92, kterým se vydává celní kodex Společenství, ve znění nařízení č. 1791/2006, je třeba vykládat v tom smyslu, že úroky z prodlení z dosud nevybraného cla lze podle uvedeného ustanovení vyměřit pouze za období následující po lhůtě jeho splatnosti.

Účelem čl. 232 odst. 1 písm. b) celního kodexu není bránit tomu, aby celní orgány neutrpěly finanční ztráty, ani kompenzovat výhody hospodářských subjektů plynoucí z prodlení způsobeného jejich jednáním v souvislosti se zaúčtováním celního dluhu ve smyslu uvedeného kodexu a s určováním jeho výše nebo celního dlužníka.

Pro případy, kdy celní dluh vzniká na základě článků 202 až 205, 210, 211 a 220 celního kodexu, jejichž společným jmenovatelem je skutečnost, že dotyčný subjekt porušil celní předpisy Unie, totiž celní kodex ani nařízení č. 2454/93, kterým se provádí nařízení č. 2913/92, nestanoví žádná zvláštní opatření, jako například zvýšení cla o částku odpovídající úrokům z prodlení, které by běžely za dobu od vzniku celního dluhu do jeho zaúčtování anebo za dobu od splatnosti původního zaúčtovaného dluhu do jeho dodatečného zaúčtování.

(viz body 32–34, výrok 1)

2. Při neexistenci příslušných ustanovení v nařízení č. 2454/93, kterým se provádí nařízení č. 2913/92, kterým se vydává celní kodex Společenství, ve znění nařízení č. 214/2007, musí být čl. 214 odst. 3 nařízení č. 2913/92, ve znění nařízení č. 1791/2006, vykládán v tom smyslu, že na základě tohoto ustanovení nemohou vnitrostátní orgány dlužníku cla vyměřit vyrovnávací úrok za období od data původního celního prohlášení do okamžiku dodatečného zaúčtování celního dluhu.

Vyrovnávací úrok se podle čl. 519 odst. 1 nařízení č. 2454/93 uplatní pouze tehdy, vznikne-li u zušlechtěných výrobků nebo dovozového zboží v režimu aktivního zušlechťovacího styku nebo dočasného použití celní dluh.

Celní orgány tudíž nemohou při uplatňování vyrovnávacího úroku v jiných celních režimech hledat oporu v čl. 214 odst. 3 celního kodexu.

(viz body 37–39, výrok 2)

3. Obecné zásady práva Unie, a zejména zásada legality trestných činů a trestů, brání tomu, aby vnitrostátní orgány ukládaly za porušení celních předpisů sankci, kterou vnitrostátní právo výslovně nestanoví.

Tato zásada totiž vyžaduje, aby zákon jasně definoval protiprávní jednání a tresty, které je potlačují. Tato podmínka je splněna, pokud má právní subjekt možnost se z textu příslušného ustanovení, a v případě potřeby z výkladu, který k němu podaly soudy, dozvědět, jaká konání a jaká opomenutí zakládají jeho trestněprávní odpovědnost.

(viz body 42–43, výrok 3)
Keywords

Summary



Keywords

Občanství Evropské unie – Ustanovení Smlouvy o FEU – Osobní působnost – Nezletilý státní příslušník členského státu, který nikdy nevykonal své právo volného pohybu – Zahrnutí

(Článek 20 SFEU)

Summary

Článek 20 SFEU musí být vykládán tak, že brání tomu, aby členský stát odepřel státnímu příslušníku třetího státu, na kterého jsou výživou odkázány jeho děti nízkého věku, jež jsou občany Unie, právo na pobyt v členském státě, v němž mají tyto děti bydliště a jehož mají státní příslušnost, a aby uvedenému státnímu příslušníku třetího státu odmítl vydat pracovní povolení, neboť taková rozhodnutí by uvedené děti připravila o možnost skutečně využívat podstatné části práv spojených se statusem občana Unie.

Status občana Unie je totiž předurčen být základním statusem státních příslušníků členských států. Takové odepření práva na pobyt by přitom mělo za následek to, že by uvedené děti, které jsou občany Unie, byly nuceny opustit území Unie, aby doprovázely své rodiče. Stejně tak není-li takové osobě vydáno pracovní povolení, vzniká nebezpečí, že tato osoba nebude mít prostředky nezbytné k pokrytí svých potřeb a potřeb členů své rodiny, což by mělo za následek též to, že její děti, které jsou občany Unie, by byly nuceny opustit území Unie. Za takovýchto podmínek nebudou uvedení občané Unie moci skutečně využívat podstatné části práv plynoucích z jejich postavení občanů Unie.

(viz body 41, 44–45 a výrok)
Keywords

Subject of the case

Výrok



Keywords

Právo Unie – Zásady – Dodržení přiměřené lhůty – Správní řízení –Posouzení, které musí být provedeno in concreto – Kritéria pro posouzení – Posouzení spadající do pravomoci Tribunálu – Přezkum Soudního dvora (viz body 32–36)

2. Právo Unie – Zásady – Ochrana legitimního očekávání – Podmínky – Konkrétní ujištění poskytnuta správním orgánem (viz body 45–46)

3. Kasační opravný prostředek – Důvody kasačního opravného prostředku – Chybné posouzení skutkového stavu – Nepřípustnost – Přezkum posouzení skutkových okolností předložených Tribunálu Soudním dvorem – Vyloučení s výjimkou případu zkreslení (Článek 256 SFEU; statut Soudního dvora Evropské unie, čl. 58 první pododstavec) (viz body 48–49)

Subject of the case

Předmět

Kasační opravný prostředek podaný proti rozsudku Soudu prvního stupně (osmého senátu) ze dne 11. června 2009, Řecko v. Komise (T-33/07), kterým Tribunál zamítl návrh směřující k částečnému zrušení rozhodnutí Komise 2006/932/ES ze dne 14. prosince 2006 o vyloučení z financování Společenství některých výdajů uskutečněných členskými státy v rámci záruční sekce Evropského zemědělského orientačního a záručního fondu (EZOZF) [oznámeno pod číslem C(2006) 5993] – Odvětví olivový olej, bavlna, sušené hrozny a citrusové plody

Výrok

Výrok

1) Kasační opravný prostředek se zamítá.

2) Řecké republice se ukládá náhrada nákladů řízení.
Keywords

Summary



Keywords

1. Řízení – Námitka nepřípustnosti – Povinnost předložit námitku samostatným podáním – Omezení

(Jednací řád Tribunálu, článek 114)

2. Kasační opravný prostředek – Právní zájem na podání žaloby – Podmínka – Kasační opravný prostředek, který může přinést prospěch straně, která jej podala – Působnost

3. Kasační opravný prostředek – Důvody kasačního opravného prostředku – Pouhé zopakování žalobních důvodů a argumentů předložených před Tribunálem – Neurčení dovolávaného nesprávného právního posouzení – Nepřípustnost

[Článek 256 SFEU; statut Soudního dvora, čl. 58 první pododstavec; jednací řád Soudního dvora, čl. 112 odst. 1 první pododstavec písm. c)]

Summary

1. Článek 114 jednacího řádu Tribunálu v žádném případě nevyžaduje, aby byly veškeré námitky nepřípustnosti předkládány samostatným podáním. Předložení takové námitky samostatným podáním je naopak nezbytné pouze tehdy, když účastník řízení, který ji předkládá, zamýšlí požádat soud, aby rozhodl o přípustnosti žaloby a nezabýval se věcí samou.

Námitka nepřípustnosti tak může být vznesena v žalobní odpovědi a Tribunálem přezkoumána při jeho rozhodování o žalobě.

(viz body 43–45)

2. Žalobce nemůže mít legitimní zájem na zrušení rozhodnutí, o němž je již předem jasné, že bude muset být ve vztahu k němu znovu potvrzeno. Žalobní důvod směřující ke zrušení je dále nepřípustný z důvodu nedostatku právního zájmu na podání žaloby, pokud i za předpokladu, že by byl opodstatněný, by zrušení napadeného aktu na základě tohoto žalobního důvodu nemohlo žalobce uspokojit. Tribunál tak může mít za to, že po odmítnutí prvního žalobního důvodu již není třeba rozhodovat o ostatních žalobních důvodech vznesených žalobcem, jelikož by mu tyto důvody neumožnily, aby byl v rámci své žaloby úspěšný.

(viz body 49–50)

3. Kasační opravný prostředek musí přesným způsobem uvádět kritizované části rozhodnutí Tribunálu, jejichž zrušení se navrhovatel domáhá, jakož i právní argumenty, o které se tento návrh konkrétně opírá. Tento požadavek nesplňuje důvod kasačního opravného prostředku, který se omezuje na zopakování argumentů, které již byly předloženy Tribunálu, aniž vůbec uvádí argumentaci, která by specificky určila nesprávné právní posouzení, jímž má být stiženo napadené rozhodnutí. Takový důvod kasačního opravného prostředku totiž ve skutečnosti představuje návrh směřující pouze k opětovnému přezkoumání žalobního důvodu uplatněného před Tribunálem, což nespadá do pravomoci Soudního dvora. Kromě toho pouhé nekonkrétní uvedení důvodu v kasačním opravném prostředku, nepodpořené přesnějšími údaji, nesplňuje povinnost uvedený kasační opravný prostředek odůvodnit. Tak je tomu, pokud se žalobní důvod omezuje na zmínění různých ustanovení unijního práva, aniž prokazuje jejich použitelnost v projednávaném případě a aniž dokazuje, v čem byla tato ustanovení porušena.

(viz body 55, 61)