Věc C‑42/17

Trestní řízení

proti

M. A. S. a M. B.

(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Corte costituzionale)

„Řízení o předběžné otázce – Článek 325 SFEU – Rozsudek ze dne 8. září 2015, Taricco a další (C‑105/14, EU:C:2015:555) – Trestní řízení týkající se trestných činů v oblasti daně z přidané hodnoty (DPH) – Vnitrostátní právní předpisy, které stanoví promlčecí lhůty, které mohou vést k beztrestnosti trestných činů – Poškozování finančních zájmů Evropské unie – Povinnost nepoužít jakákoli ustanovení vnitrostátního práva, jež by mohla ohrozit splnění závazků, které unijní právo ukládá členským státům – Zásada zákonnosti trestných činů a trestů“

Shrnutí – rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 5. prosince 2017

Členské státy mají povinnost zajistit účinné vybírání vlastních zdrojů Unie (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 7. dubna 2016, Degano Trasporti, C‑546/14, EU:C:2016:206, bod 21). Členské státy proto musí vymáhat částky odpovídající vlastním zdrojů, které nebyly v důsledku podvodného jednání odvedeny do rozpočtu Unie. Za účelem zaručení výběru příjmů z DPH v plné výši, a tím ochrany finančních zájmů Unie, mají členské státy volnost při výběru použitelných sankcí, které mohou mít formu správních sankcí, trestních sankcí nebo kombinace obou (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 26. února 2013, Åkerberg Fransson,C‑617/10, EU:C:2013:105, bod 34, a rozsudek Taricco, bod 39). V tomto ohledu je třeba nicméně zaprvé uvést, že trestní sankce mohou být nevyhnutelné v rámci účinného a odstrašujícího boje proti některým závažným případům daňových podvodů v oblasti DPH (v tomto smyslu viz rozsudek Taricco, bod 39). Nechtějí-li členské státy porušit povinnosti, jež jim ukládá čl. 325 odst. 1 SFEU, musí zajistit, aby byly přijaty účinné a odstrašující sankce pro případy závažných podvodů ohrožujících finanční zájmy Unie (v tomto smyslu viz rozsudek Taricco, body 42 a 43). Je tudíž třeba konstatovat, že neumožňují-li trestní sankce přijaté za účelem stíhání závažných podvodů týkajících se DPH zaručit účinný výběr této daně v plné výši, pak členské státy neplní povinnosti, jež jim ukládá čl. 325 odst. 1 SFEU. Členské státy musí rovněž z tohoto důvodu zajistit, aby pravidla, jimiž se řídí promlčení, jež jsou stanovena vnitrostátním právem, umožňovala účinný postih trestných činů souvisejících s takovými podvody. (viz body 32–36)

Je především na vnitrostátním zákonodárci, aby stanovil pravidla pro promlčení, jež umožní splnit povinnosti vyplývající z článku 325 SFEU ve světle úvah, jež rozvedl Soudní dvůr v bodě 58 rozsudku Taricco. Je totiž na tomto zákonodárci, aby zajistil, že vnitrostátní režim trestněprávního promlčení nepovede k beztrestnosti značného množství případů závažných podvodů v oblasti DPH ani pro obviněné osoby přísnější v případech podvodu ohrožujícího finanční zájmy dotčeného členského státu oproti případům, kdy jsou ohroženy finanční zájmy Unie. V tomto ohledu je třeba připomenout, že pokud vnitrostátní zákonodárce prodlouží s okamžitým účinkem promlčecí lhůty, a to včetně skutků, jež jsou jim kladeny za vinu, které dosud nejsou promlčeny, není tím v zásadě porušena zásada zákonnosti trestných činů a trestů (v tomto smyslu viz rozsudek Taricco, bod 57 a judikatura ESLP citována v uvedeném bodě). V této souvislosti je třeba dodat, že oblast ochrany finančních zájmů Unie prostřednictvím právní úpravy trestních sankcí spadá ve smyslu čl. 4 odst. 2 SFEU do oblasti pravomoci, kterou Unie sdílí s členskými státy. V projednávaném případě v době rozhodné z hlediska skutkového stavu ve věci v původním řízení nebyl režim promlčení použitelný pro trestné činy týkající se DPH unijním normotvůrcem harmonizován, jelikož k jeho částečné harmonizaci došlo až přijetím směrnice Evropského parlamentu a Rady (EU) 2017/1371 ze dne 5. července 2017 o boji vedeném trestněprávní cestou proti podvodům poškozujícím finanční zájmy Unie (Úř. věst. 2017, L 198, s. 29). Italská republika tudíž mohla v uvedeném okamžiku ve svém právním řádu stanovit, že tento režim spadá, stejně jako pravidla týkající se vymezení trestných činů a stanovení trestů, do oblasti trestního práva hmotného, a že se na něj proto stejně jako na posledně uvedená pravidla vztahuje zásada zákonnosti trestných činů a trestů. (viz body 41–45)

Co se týče požadavků, jež vyplývají ze zásady zákonnosti trestných činů a trestů, je třeba zaprvé uvést, že Evropský soud pro lidská práva konstatoval stran čl. 7 odst. 1 EÚLP, že podle této zásady musí trestněprávní ustanovení respektovat určité požadavky na dostupnost a předvídatelnost, a to pokud jde jak o definici trestného činu, tak stanovení trestu (viz ESLP, 15. listopadu 1996, Cantoni v. Francie, CE:ECHR:1996:1115JUD001786291, bod 29, ESLP, 7. února 2002, E. K. v. Turecko, CE:ECHR:2002:0207JUD002849695, bod 51; ESLP, 29. března 2006, Achour v. Francie, CE:ECHR:2006:0329JUD006733501, bod 41, ESLP, 20. září 2011, OAO Něfťnaja Kompanija Jukos v. Rusko, CE:ECHR:2011:0920JUD001490204, body 567 až 570). Zadruhé je třeba zdůraznit, že požadavek určitosti použitelného práva, jenž je nedílnou součástí uvedené zásady, znamená, že právo jasně definuje trestné činy a trestní sankce, jež lze za jejich spáchání uložit. Tato podmínka je splněna, pokud procesní subjekt má možnost se ze znění příslušného ustanovení – a v případě potřeby z výkladu, který k němu podaly soudy – dozvědět, jaká konání a opomenutí zakládají jeho trestněprávní odpovědnost (v tomto smyslu rozsudek ze dne 28. března 2017, Rosneft, C‑72/15, EU:C:2017:236, bod 162). Zatřetí zásada zákazu zpětné účinnosti trestního práva brání zejména tomu, aby soud mohl v průběhu trestního řízení uložit trestní sankci za chování, které nebylo zakázáno vnitrostátním pravidlem přijatým před spácháním trestného činu, ze kterého je obviňován, nebo aby byl zpřísněn režim trestněprávní odpovědnosti osob, s nimiž je takové řízení vedeno (v obdobném smyslu viz rozsudek ze dne 8. listopadu 2016, Ogňanov, C‑554/14, EU:C:2016:835, body 62 až 64 a citovaná judikatura). (viz body 55–57)