ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
112

Komise kritizuje body 255, 269, 274, 281, 297 a 300 napadeného rozsudku. Má za to, že v uvedeném rozsudku byla nesprávně použita příčinná souvislost nezbytná pro použití čl. 81 odst. 3 ES tím, že se mělo za to, že omezení hospodářské soutěže přispívá k podpoře technického pokroku, protože ze zvýšení příjmů má prospěch výrobce, a nikoliv velkoobchodník. V tomto ohledu zdůrazňuje, že je třeba určit, zda omezení skutečně přispívá k technickému pokroku a nikoliv zda z něj vyplývá zvýšení příjmů, které může být, pokud si to podniky přejí, investováno do výzkumu a vývoje. Nestačí, že jde část zvýšení příjmů na úhradu výdajů na výzkum a vývoj a že z něho mají prospěch výrobci, a nikoliv zprostředkovatelé. Komise doplňuje, že v rozporu se stanoviskem zastávaným v rozsudku ze dne 27. ledna 1987, Verband der Sachversicherer v. Komise (45/85, Recueil, s. 405) měl Soud v napadeném rozsudku za to, že k tomu, aby byla tato podmínka splněna, stačí, aby šla část zvýšení příjmů na úhradu výdajů na výzkum a vývoj. Domnívá se, že se Soud dopustil nesprávného právního posouzení tím, že připustil, že podmínka týkající se zlepšení distribuce výrobků anebo podpory technického pokroku může být splněna za neexistence jakékoliv zvláštní vazby mezi omezením hospodářské soutěže a požadovanou výhodou.
67

Soudní dvůr však v této souvislosti dále rozhodl, že přijetí nových pravidel, která se uplatňují stejně na turecké státní příslušníky, tak i na státní příslušníky Společenství, není v rozporu se žádnou z klauzulí „standstill“ upravených v oblastech, na které se vztahuje přidružení EHS-Turecko (viz analogicky, pokud jde o čl. 41 odst. 1 dodatkového protokolu, výše uvedený rozsudek Soysal a Savatli, bod 61). Soudní dvůr v témže bodu uvedeného rozsudku dodal, že kdyby se tato pravidla uplatňovala na státní příslušníky členských států, aniž by byla použitelná na turecké státní příslušníky, byli by posledně uvedení v příznivějším postavení než státní příslušníci Společenství, což by bylo zjevně v rozporu s požadavkem článku 59 dodatkového protokolu, podle něhož nemůže být Turecká republika předmětem příznivějšího zacházení, než je zacházení, které si členské státy přiznávají mezi sebou na základě Smlouvy o ES.
35

V tomto kontextu odkazuje Komise na různé akty Společenství, které byly přijaty na dvojím právním základu tvořeném článkem 113 Smlouvy o EHS (později článek 113 Smlouvy o ES, nyní po změně článek 133 ES) a článkem 130s Smlouvy o EHS, totiž zejména na nařízení Rady (EHS) č. 3254/91 ze dne 4. listopadu 1991 o zákazu používání nášlapných pastí ve Společenství a dovozu kožešin a zboží z určitých volně žijících živočichů ze zemí, kde jsou tito živočichové odchytáváni pomocí nášlapných pastí nebo jiných metod odchytu, které nesplňují mezinárodní normy humánního odchytu do pastí (Úř. věst. L 308, s. 1; Zvl. vyd. 15/02, s. 60), na rozhodnutí Rady 98/392/ES ze dne o uzavření Úmluvy Organizace spojených národů o mořském právu ze dne a dohody ze dne o provedení části XI této úmluvy Evropským společenstvím (Úř. věst L 179, s. 1; Zvl. vyd. 04/03, s. 260), jakož i na nařízení Rady (ES) č. 1420/1999 ze dne , kterým se stanoví společná pravidla a postupy pro přepravu některých druhů odpadů do některých nečlenských zemí OECD (Úř. věst L 166, s. 6; Zvl. vyd. 15/04, s. 184). Rada tak již připustila možnost přijímat akty na dotčeném dvojím právním základě. Pokud tak napadené nařízení zakotvuje pravidla obdobná těm, která jsou stanovena v nařízení č. 1420/1999, má Komise za to, že kdyby Rada nepřipouštěla, že se celý režim přepravy odpadů určených k využití do nečlenských zemí OECD musí opírat o navrhovaný dvojí právní základ, bylo by to v rozporu s tím, co připouštěla při přijímání posledně uvedeného nařízení.
29

Dále měla Komise v bodě 233 odůvodnění uvedeného rozhodnutí za to, že je třeba zohlednit skutečnou hospodářskou schopnost narušit hospodářskou soutěž a stanovit pokutu na úrovni, která zaručí dostatečně odrazující účinek. V důsledku toho, na základě světových obratů dosažených dotčenými podniky prodejem kyseliny citronové v průběhu roku 1995, posledního roku, ve kterém došlo k protiprávnímu jednání, Komise rozdělila tyto společnosti do tří kategorií. Do první skupiny zařadila H & R s celosvětovým podílem na trhu ve výši 22 %, do druhé skupiny ADM a JBL s tržními podíly ve výši [důvěrné], jakož i HLR s podílem na trhu ve výši 9 % a do třetí skupiny Cerestar s celosvětovým podílem na trhu ve výši 2,5 %. Na tomto základě Komise stanovila výchozí částky 35 milionů eur pro podnik zařazený do první skupiny, 21 milionů eur pro podniky zařazené do druhé skupiny a 3,5 milionu eur pro podnik zařazený do třetí skupiny.
29

Spolková republika Německo má totiž za to, že by výklad směrnice 92/50, jaký podává Komise, vedl zaprvé k tomu, že dotčené Landkreise by nemohly pověřit technické služby města Hamburku odstraňováním odpadů, což je na úrovni Společenství posláním v obecném zájmu, a byly by nuceny svěřit toto poslání tomu hospodářskému subjektu, který by předložil hospodářsky nejvýhodnější nabídku bez jakékoli záruky toho, že veřejná služba bude poskytována uspokojivým a trvalým způsobem, a zadruhé k tomu, že by kapacity nové elektrárny nebyly využity rentabilním způsobem.
54

V tomto ohledu je důležité, aby v případech, kdy panuje nejistota o existenci nebo rozsahu rizik pro zdraví osob, mohl členský stát přijmout ochranná opatření, aniž by musel čekat na to, až se reálnost těchto rizik naplno projeví. Členský stát krom toho může přijmout opatření, která co možná nejvíce sníží riziko pro veřejné zdraví (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 5. června 2007, Rosengren a další, C-170/04, Sb. rozh. s. I-4071, bod 49), a to konkrétně včetně rizika pro spolehlivé a kvalitní zásobování obyvatelstva léčivy.
50

Kromě některých přepravních smluv, které jsou podle čl. 15 odst. 3 uvedeného nařízení vyloučeny z rozsahu působnosti pravidel o příslušnosti ve věcech spotřebitelských smluv, se tak odst. 1 písm. c) tohoto článku vztahuje na všechny smlouvy, nezávisle na tom, co je jejich předmětem, které uzavřel spotřebitel s osobou, která provozuje profesionální nebo podnikatelské činnosti, v rámci takovýchto činností. Krom toho jsou zvláštní podmínky použití, které musí uvedené smlouvy splňovat a které byly podrobně vyjmenovány v čl. 13 prvním pododstavci písm. a) a b) Bruselské úmluvy, nyní uvedeny obecnějším způsobem v čl. 15 odst. 1 písm. c) nařízení č. 44/2001, aby tak byla vzhledem k novým komunikačním prostředkům a vzhledem k vývoji elektronického obchodu zajištěna lepší ochrana spotřebitelů.
7

Dne 19. května 2004 Komise přijala sporné rozhodnutí. Ohledně otázky, zda první a druhá podpora (dále jen „sporné podpory“) představují „státní podporu“ ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES, sporné rozhodnutí v bodech 75 až 79 svého odůvodnění uvádí: „75) [Sporné podpory] se uskutečn[ily] prostřednictvím převodů veřejných zdrojů formou zvýhodněných půjček konkrétnímu podniku, kterým je WAM SpA. Takové dotace zlepšují finanční situaci příjemce podpory. Pokud jde o možnost ovlivnění obchodu mezi členskými státy, Soudní dvůr zdůraznil, že i když je podpora zaměřena na vývoz mimo EU, může být ovlivněn i obchod v rámci Společenství. Kromě toho vzhledem k vzájemné závislosti trhů, na nichž podniky Společenství působí, je možné, že tato podpora může narušit hospodářskou soutěž ve Společenství. 76) Společnost WAM SpA má dceřiné společnosti po celém světě. Dceřiné společnosti jsou zřízeny téměř ve všech členských státech EU, např. ve Francii, Nizozemsku, Finsku, Velké Británii, Dánsku, Belgii a Německu. Stěžovatel zejména zdůraznil, že na trhu v rámci Společenství byl v ostré konkurenci se společností ‚WAM Engineering Ltd‘, dceřinou společností WAM SpA pro Spojené království a Irsko, a že kvůli italské společnosti přichází o mnoho zakázek. Pokud jde o hospodářskou soutěž mezi podniky Společenství, která je orientována do třetích zemí, vyšlo najevo, že program financovaný z druhé podpory, zaměřený na proniknutí na trh v Číně, měly provést společně společnosti WAM SpA a WAM Bulk Handling Machinery Shangai Co. Ltd, což je místní firma, kterou ze 100 % ovládá společnost WAM SpA. 77) Podle judikatury Soudního dvora, i když příjemce vyváží téměř celou svou produkci mimo EU, EHP a [přistupující země], může přesto subvencování vývozní činnosti ovlivnit obchod mezi členskými státy. 78) Kromě toho bylo v dotyčném případě zjištěno, že prodej v zahraničí od roku 1995 do roku 1999 představoval 52 % až 57,5 % celkového ročního obratu společnosti WAM SpA, z toho dvě třetiny v rámci EU (v absolutním vyjádření přibližně 10 milionů EUR oproti 5 milionům EUR). 79) Proto bez ohledu na skutečnost, zda [sporné podpory] napomáh[ají] vývozům do jiných členských států EU nebo do zemí mimo EU, [mohou] ovlivnit obchod mezi členskými státy, a proto se na [ně] vztahuje čl. 87 odst. 1 [ES].“
55

Povinnost poskytnout pojištění je mimoto údajně slučitelná se zásadou proporcionality. Na rozdíl od toho, co uvádí Komise, by nebylo praktické ani zákonné omezit povinnost poskytnout pojištění na některé oblasti italského území nebo na některé druhy spotřebitelů. Omezení této povinnosti na některé kategorie spotřebitelů by přinášelo problémy diskriminace, zatímco zeměpisné omezení uvedené povinnosti by pojišťovny podněcovalo neangažovat se v oblastech podřízených povinnosti poskytnout pojištění.
3

Článek 4 směrnice „o stanovištích“ stanoví následující: „1. Na základě kritérií stanovených v příloze III (etapa 1) a na základě příslušných vědeckých informací navrhne každý členský stát seznam lokalit, v němž bude uvedeno, jaké typy přírodních stanovišť z přílohy I a jaké druhy z přílohy II, původní pro toto území, se na jednotlivých lokalitách vyskytují. U druhů živočichů, které obývají rozsáhlé oblasti, musí tyto lokality odpovídat místům v přirozeném areálu rozšíření těchto druhů s takovými fyzikálními nebo biologickými faktory, jež jsou nezbytné pro jejich život a rozmnožování. […] Seznam spolu s informacemi o každé lokalitě musí být do tří let po zveřejnění této směrnice předložen Komisi. Informace budou zahrnovat mapu lokality, její název, zeměpisnou polohu, rozlohu a údaje vyplývající z uplatnění kritérií vyjmenovaných v příloze III (etapa 1) v úpravě stanovené Komisí a v souladu s postupem podle článku 21. 2. Na základě kritérií stanovených v příloze III (etapa 2) a v rámci jak každé z pěti biogeografických oblastí uvedených v čl. 1 písm. c) bod iii), tak celého území uvedeného v čl. 2 odst. 1, vypracuje Komise po dohodě s každým členským státem návrh seznamu lokalit významných pro Společenství, které vybere ze seznamů členských států, na nichž se vyskytuje jeden nebo více prioritních typů přírodních stanovišť nebo prioritních druhů. […] Seznam lokalit vybraných jako lokality významné pro Společenství, na nichž se vyskytuje jeden nebo více typů prioritních přírodních stanovišť nebo prioritních druhů, přijme Komise postupem podle článku 21. 3. Seznam uvedený v odstavci 2 bude vypracován do 6 let od oznámení této směrnice. 4. Jakmile je lokalita významná pro Společenství přijata postupem podle odstavce 2, vyhlásí příslušný členský stát co nejdříve a nejpozději do šesti let tuto lokalitu jako zvláštní oblast ochrany a podle významu lokality stanoví priority pro uchování nebo obnovu příznivého stavu z hlediska ochrany u typu přírodního stanoviště uvedeného v příloze I nebo druhu uvedeného v příloze II a pro ekologickou soudržnost sítě Natura 2000 a také podle toho, jak jsou tyto lokality ohroženy postupným znehodnocováním nebo zničením. 5. Jakmile je některá lokalita zařazena do seznamu uvedeného v třetím pododstavci odstavce 2, vztahuje se na ni ustanovení čl. 6 odst. 2, 3 a 4.“
63

Soudní dvůr ve svém rozsudku ze dne 8. března 2001, Metallgesellschaft a další (C-397/98 a C-410/98, Recueil, s. I-1727, bod 106), totiž judikoval, že výkon práv svěřených jednotlivcům přímo použitelnými ustanoveními práva Společenství by byl nemožný nebo nadměrně obtížný, kdyby jejich žaloby na náhradu škody založené na porušení práva Společenství musely být zamítnuty nebo částečně zamítnuty jen z toho důvodu, že se jednotlivci nedomáhali práva, které jim přiznává právo Společenství a které jim vnitrostátní právo upíralo, s cílem napadnout odmítnutí členského státu právními prostředky určenými k tomuto účelu, dovolávajíce se přednosti a přímého účinku práva Společenství. V takovém případě by nebylo možné spravedlivě požadovat na poškozených, aby využili právní prostředky, které mají k dispozici, neboť poškození měli v každém případě povinnost předčasně uhradit předmětnou částku, a i kdyby vnitrostátní soud rozhodl, že předčasná splatnost této částky je v rozporu s právem Společenství, nemohly by se dotčené osoby splatných úroků z této částky domoci a vystavovaly by se nebezpečí případné pokuty (viz v tomto smyslu výše citovaný rozsudek Metallgesellschaft a další, bod 104).
13

Komise měla za to, že s přihlédnutím ke všem účastníkům trvala kartelová dohoda od února 1987 přinejmenším do června 1995. V tomto ohledu Komise zohlednila setkání od 3. do 5. června 1995 v Anaheimu (Spojené státy) (dále jen „setkání od 3. do “) jako poslední pokus o pokračování dotčené kartelové dohody. Nezohlednila tedy, že ADM ukončila svoji účast na kartelové dohodě ke dni na setkání mezi účastníky kartelové dohody v Londýně (Spojené království) (dále jen „setkání dne “).
4

Třetí, pátý, osmý, třináctý, sedmnáctý a dvacátý první bod odůvodnění směrnice 93/42 uvádějí: „vzhledem k tomu, že vnitrostátní předpisy pro bezpečnost a ochranu zdraví pacientů, uživatelů a případně i dalších osob týkající se zdravotnických prostředků musí být harmonizovány, aby zaručovaly volný pohyb těchto prostředků na vnitřním trhu; […] vzhledem k tomu, že zdravotnické prostředky mají poskytovat pacientům, uživatelům i třetím osobám vysoký stupeň ochrany a dosahovat výrobcem stanovené funkční způsobilosti; že je tedy udržování nebo zvyšování úrovně ochrany dosažené v členských státech jedním z hlavních cílů této směrnice; […] vzhledem k tomu, že v souladu se zásadami usnesení Rady ze dne 7. května 1985 o novém přístupu k technické harmonizaci a normalizaci [(Úř. věst. C 136, s. 1)] je nutné omezit pravidla pro navrhování a výrobu zdravotnických prostředků na ustanovení nutná ke splnění základních požadavků; že jsou tyto požadavky základní, a proto by měly nahradit odpovídající vnitrostátní předpisy; že by základní požadavky měly být uplatňovány uvážlivě s ohledem na technickou úroveň existující v době navrhování daných prostředků a na technické a ekonomické aspekty slučitelné s vysokou úrovní ochrany zdraví a bezpečnosti; […] vzhledem k tomu, že pro účely této směrnice je harmonizovanou normou technická specifikace (evropská norma nebo harmonizační dokument) přijatá na základě pověření Komise jedním nebo oběma uvedenými subjekty v souladu se směrnicí Rady 83/189/EHS ze dne 28. března 1983 o postupu při poskytování informací v oblasti norem a technických předpisů [(Úř. věst. L 109, s. 8)] a v souladu s [obecnými řídícími zásadami pro spolupráci mezi Komisí a těmito dvěma subjekty, které byly podepsány dne ]; […] že by pro zvláštní oblasti mělo být do rámce této směrnice zahrnuto to, co již existuje v monografiích Evropského lékopisu; že lze tedy některé monografie Evropského lékopisu považovat za rovnocenné výše uvedeným harmonizovaným normám; […] vzhledem k tomu, že by zdravotnické prostředky měly být zpravidla opatřeny označením CE prokazujícím jejich shodu s ustanoveními této směrnice, aby jim byl umožněn volný pohyb ve Společenství a mohly být uváděny do provozu v souladu se svým určeným účelem; […] vzhledem k tomu, že ochranu zdraví a související kontroly lze uskutečnit efektivněji prostřednictvím systémů vigilance pro zdravotnické prostředky, které jsou integrovány na úrovni Společenství.“
(viz bod 28, výrok 1)

V původním znění se ustanovení bodu 12 přílohy II směrnice 85/337 o posuzování vlivů některých veřejných a soukromých záměrů na životní prostředí, který uvádí „[z]měny […] záměrů uvedených v příloze I“, vykládané ve vzájemném spojení s ustanoveními bodu 7 přílohy I, který uvádí „výstavbu […] letišť s hlavní rozjezdovou a přistávací drahou o délce 2100 m nebo více“, týkají rovněž změn infrastruktury stávajícího letiště bez prodloužení rozjezdové a přistávací dráhy, jestliže je lze považovat, zejména s ohledem na jejich povahu, význam a vlastnosti, za změnu samotného letiště. Tak je tomu zejména v případě stavebních prací určených k podstatnému zvýšení činnosti letiště a leteckého provozu. Přísluší předkládajícímu soudu, aby se ubezpečil, že příslušné orgány správně posoudily, zda mají stavební práce dotčené ve sporu v původním řízení podléhat posouzení jejich vlivu na životní prostředí.

Oblast působnosti směrnice 85/337 je totiž rozsáhlá a její cíl velmi široký. V tomto ohledu by bylo v rozporu se samotným cílem této směrnice vyloučit z oblasti působnosti její přílohy II stavební práce spočívající ve zlepšení nebo rozšíření infrastruktury již vystaveného letiště z důvodu, že příloha I uvedené směrnice se týká „výstavby letišť“, a nikoliv „letišť“ jako takových. Takový výklad by totiž umožnil vyjmout z povinností, které vyplývají ze směrnice 85/337, všechny změny již existujícího letiště, bez ohledu na rozsah těchto změn, a zbavil by tak v tomto ohledu přílohu II uvedené směrnice jejího smyslu.

(viz body 32–33, 40, výrok 2)
Věc C-19/07

Dědici Paula Chevassus-Marchea

v.

Groupe Danone a další

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Cour de cassation (Francie)]

„Sbližování právních předpisů — Směrnice 86/653/EHS — Nezávislí obchodní zástupci — Nárok na provizi zástupce, kterému je svěřena určitá územní oblast — Obchody uzavřené bez účasti zmocnitele“

Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 17. ledna 2008 I - 161

Shrnutí rozsudku

Volný pohyb osob – Svoboda usazování – Nezávislí obchodní zástupci – Směrnice 86/653

(Směrnice Rady 86/653, čl. 7 odst. 2 první odrážka, čl. 10 odst. 1 a 2 a čl. 11 odst. 1)

První odrážka čl. 7 odst. 2 směrnice Rady 86/653 o koordinaci právní úpravy členských států týkající se nezávislých obchodních zástupců musí být vykládána v tom smyslu, že obchodní zástupce, kterému je svěřena určitá územní oblast, nemá nárok na provizi z obchodů, které uzavřeli zákazníci patřící do této oblasti s třetí osobou, pokud se na nich přímo nebo nepřímo neúčastnil zmocnitel.

I když totiž toto ustanovení uvádí pouze „obchod[y] uzavřen[é] během trvání smlouvy o obchodním zastoupení“, přičemž upřesňuje pouze to, že obchod musí být uzavřen se zákazníkem patřícím do určité územní oblasti nebo do určité skupiny osob, která byla svěřena obchodnímu zástupci, ze syntézy odstavců 1 a 2 článku 10 směrnice nicméně vyplývá, že nárok obchodního zástupce na provizi vzniká buď jestliže zmocnitel splnil nebo měl splnit svou povinnost, nebo jestliže třetí osoba vzhledem ke smlouvě o zastoupení, a sice zákazník, splnila nebo měla splnit svou povinnost. Ve všech těchto případech je účast zmocnitele na obchodech, z nichž obchodní zástupce může uplatňovat nárok na provizi, nezbytná. To je potvrzeno zněním čl. 11 odst. 1 směrnice, podle něhož nárok obchodního zástupce na provizi může zaniknout pouze tehdy, pokud je zjištěno, že smlouva mezi zákazníkem a zmocnitelem nebude splněna a k nesplnění nedošlo z důvodů na straně zmocnitele.

Vnitrostátnímu soudu přísluší stanovit, zda poznatky, které má, posouzené s ohledem na snahu o ochranu obchodního zástupce, jež představuje jeden z cílů směrnice, jakož i s ohledem na povinnost zmocnitele jednat zodpovědně a v dobré víře stanovenou v článku 4 směrnice, mu umožňují stanovit existenci takové účasti, nebo nikoliv, ať již je tato účast právní povahy, například prostřednictvím zástupce, nebo povahy faktické.

(viz body 16, 19–23 a výrok)
(viz body 46, 51, 54, výrok 1)

Článek 18 odst. 1 písm. d) a článek 22 šesté směrnice 77/388 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu, ve znění směrnice 2000/17, brání praxi oprav daňových přiznání a vymáhání daně z přidané hodnoty, která sankcionuje porušení jednak povinností vyplývajících z formalit stanovených vnitrostátní právní úpravou podle tohoto čl. 18 odst. 1 písm. d), a jednak povinností týkajících se účetnictví a daňových přiznání, vyplývajících z uvedeného čl. 22 odst. 2 a 4, odepřením nároku na odpočet daně v případě použití režimu přenesení daňové povinnosti.

Porušení formalit, které ukládá členský stát podle čl. 18 odst. 1 písm. d) šesté směrnice, osobou povinnou k dani ji totiž nemůže zbavit jejího nároku na odpočet, jelikož podle zásady daňové neutrality musí být odpočet daně z přidané hodnoty na vstupu přiznán, jestliže jsou splněny hmotněprávní požadavky, i když osoby povinné k dani nevyhověly určitým formálním požadavkům

Krom toho, opatření přijatá členskými státy k zajištění toho, aby osoby povinné k dani splnily své povinnosti týkající se daňových přiznání a odvodu, nebo k uložení dalších povinností, které považují za nezbytné k správnému výběru daně a k předcházení daňovým únikům, nemohou být používána způsobem, který by systematicky zpochybňoval nárok na odpočet daně z přidané hodnoty. Praxe oprav a vymáhání, která sankcionuje nedodržení povinností týkajících se účetnictví a daňových přiznání osobou povinnou k dani odepřením nároku na odpočet daně, jde přitom zjevně nad rámec toho, co je nezbytné k dosažení cíle zajistit správné provádění takových povinností ve smyslu čl. 22 odst. 7 šesté směrnice, jelikož právo Společenství nebrání členským státům, aby jako sankci za porušení uvedených povinností případně uložily pokutu nebo peněžní sankci odpovídající závažnosti přestupku. Uvedená praxe jde rovněž nad rámec toho, co je nezbytné k zajištění správného výběru daně z přidané hodnoty a předcházení daňovým únikům, jelikož může dokonce vést ke ztrátě nároku na odpočet daně, pokud k opravě daňového přiznání daňovou správou dojde až po uplynutí prekluzívní lhůty, kterou k provedení odpočtu osoba povinná k dani disponuje.

(viz body 62–63, 65–68, 72, výrok 2)
Podle desátého bodu odůvodnění první směrnice 89/104 o ochranných známkách Společenství posouzení nebezpečí záměny „závisí na mnoha faktorech, a zejména na povědomí o ochranné známce na trhu, na asociaci, která může vzniknout mezi užívaným označením a zapsanou známkou, na stupni podobnosti mezi ochrannou známkou a označením a mezi označeným zboží nebo službami“. Nebezpečí záměny tedy musí být posuzováno celkově, přičemž musí být zohledněny všechny relevantní faktory projednávané věci.

Okolnost, že existuje potřeba dostupnosti označení pro ostatní hospodářské subjekty, mezi uvedenými relevantními faktory není. Jak totiž vyplývá ze znění čl. 5 odst. 1 písm. b) směrnice, odpověď na otázku, zda existuje nebezpečí záměny, musí být založena na vnímání, ze strany veřejnosti, jednak výrobků, na které se vztahuje ochranná známka majitele, a jednak výrobků, na které se vztahuje označení používané třetími osobami. Krom toho označení, která musejí v zásadě zůstat dostupná pro všechny hospodářské subjekty, mohou být zneužita s cílem zmást spotřebitele. Pokud by se v takovém případě mohly třetí osoby dovolávat požadavku dostupnosti za účelem volného užívání označení podobného ochranné známce, aniž by tomu její majitel mohl bránit uplatněním nebezpečí záměny, bylo by ohroženo účinné uplatňování pravidla stanoveného v čl. 5 odst. 1 písm. b) směrnice.

(viz body 29–31)