STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

JÁNA MAZÁKA

přednesené dne 16. ledna 2008 ( 1 )

Věc C-331/06

K. D. Chuck

v.

Raad van Bestuur van de Sociale Verzekeringsbank

„Starobní pojištění — Pracovník, který je státním příslušníkem členského státu — Pojistné na sociální zabezpečení — Různé doby — Různé členské státy — Výpočet dob pojištění — Žádost o důchod — Bydliště ve třetím státě“

1. Tato žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká článku 48 nařízení Rady (EHS) č. 1408/71 ze dne 14. června 1971 o uplatňování systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané osoby, osoby samostatně výdělečně činné a jejich rodinné příslušníky pohybující se v rámci Společenství, ve znění nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1386/2001 ze dne 5. června 2001 (dále jen „nařízení č. 1408/71“ nebo „nařízení“) ( 2 ).

2. Toto ustanovení se týká dob pojištění kratších než jeden rok získaných v rámci určitého vnitrostátního důchodového systému. Článek 48 odst. 2 nařízení č. 1408/71 v zásadě stanoví, že takové krátké doby se mají započíst k dobám pojištění získaným v rámci jiných systémů sociálního zabezpečení jednoho nebo více členských států.

3. Věc, která vedla k podání této žádosti, se týká britského státního příslušníka, který několik let pracoval ve Společenství (hlavně v Nizozemsku, ale rovněž devět měsíců v Dánsku) a potom se přestěhoval do Spojených států, kde od té doby žije. Když předložil nizozemským orgánům důchodového zabezpečení žádost o důchod, vznikla otázka, zda se má pravidlo obsažené v čl. 48 odst. 2 nařízení č. 1408/71 uplatnit na žádost o důchod podanou osobou s bydlištěm mimo území Společenství, což by v tomto případě znamenalo, že by nizozemské orgány důchodového zabezpečení musely při výpočtu požadovaného důchodu zohlednit doby pojištění získané jak podle nizozemského, tak i podle dánského práva.

I – Právní rámec

A – Právní úprava Společenství

4. Nařízení č. 1408/71 obsahuje ustanovení koordinující uplatňování vnitrostátních systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané osoby, osoby samostatně výdělečně činné a jejich rodinné příslušníky pohybující se v rámci Společenství.

5. Článek 2 tohoto nařízení stanoví následující: „Osobní působnost 1. Toto nařízení se vztahuje na zaměstnané osoby nebo osoby samostatně výdělečně činné a studenty, kteří podléhají nebo podléhali právním předpisům jednoho nebo více členských států a kteří jsou státními příslušníky jednoho z členských [států] nebo kteří jsou osobami bez státní příslušnosti nebo uprchlíky s bydlištěm na území jednoho z členských států, jakož i na jejich rodinné příslušníky nebo pozůstalé po nich. […]“

6. Článek 3 odst. 1 tohoto nařízení stanoví následující: „Rovnost zacházení 1. S výhradou zvláštních ustanovení tohoto nařízení mají osoby [s bydlištěm na území jednoho z členských států] ( 3 ), na které se vztahuje toto nařízení, stejná práva a povinnosti podle právních předpisů kteréhokoli členského státu jako státní příslušníci uvedeného státu.“

7. Článek 10 nařízení stanoví: „Zrušení ustanovení o bydlišti – Účinek povinného pojištění na náhradu příspěvků 1. Není-li v tomto nařízení stanoveno jinak, invalidní, starobní a pozůstalostní peněžité dávky, důchody z pracovních úrazů a nemocí z povolání a pohřebné získané podle právních předpisů jednoho nebo více členských států nepodléhají žádnému snížení, úpravám, pozastavení, odnětí ani konfiskaci z důvodu skutečnosti, že příjemce má bydliště na území jiného členského státu, než ve kterém má sídlo instituce příslušná pro jejich vyplácení. Předchozí pododstavec se vztahuje také na peněžité dávky přiznané v případech uzavření dalšího sňatku pozůstalým manželem nebo manželkou, kteří měli nárok na pozůstalostní důchod. […]“

8. Článek 46 odst. 2 nařízení stanoví: „2. Pokud byly podmínky vyžadované právními předpisy členského státu pro získání nároku na dávky splněny pouze po použití článku 45 nebo čl. 40 odst. 3, použijí se tato pravidla: a) příslušná instituce vypočte teoretickou výši dávky, na kterou by dotyčná osoba mohla uplatnit nárok, pokud by všechny doby pojištění nebo bydlení získané podle právních předpisů členských států, které se na zaměstnanou osobu nebo osobu samostatně výdělečně činnou vztahovaly, byly získány v dotyčném členském státě a podle právních předpisů uplatňovaných institucí v době přiznání dávky. Pokud podle těchto právních předpisů není výše dávky závislá na délce získaných dob, považuje se tato výše za teoretickou výši uvedenou v tomto písmenu; […]“

9. Článek 48 nařízení stanoví: „Doby pojištění nebo bydlení kratší než jeden rok 1. Aniž je dotčen čl. 46 odst. 2, není instituce členského státu povinna poskytovat dávky na základě dob získaných podle jí uplatňovaných právních předpisů, které se berou v úvahu při vzniku pojistné události, jestliže: — celková délka uvedených dob nedosahuje jednoho roku a — podle uvedených právních předpisů se nárok na dávku nezískává pouze na základě těchto dob. 2. Příslušná instituce každého z dotyčných členských států bere v úvahu doby uvedené v odstavci 1 pro účely uplatňování čl. 46 odst. 2, s výjimkou písmena b). 3. Pokud by použití odstavce 1 mělo za následek, že se všechny instituce dotčených států zbaví povinnosti dávky poskytovat, přiznávají se dávky výhradně podle právních předpisů posledního z těchto států, jehož podmínky jsou splněny, jako by všechny doby pojištění nebo bydlení získané a vzaté v úvahu v souladu s čl. 45 odst. 1 až 4 byly získány podle právních předpisů uvedeného státu.“

10. Článek 36 odst. 3 nařízení (EHS) č. 574/72 ( 4 ) (dále jen „prováděcí nařízení“) stanoví následující: „Pokud má žadatel bydliště na území státu, který není členským státem, podá svou žádost příslušné instituci uvedeného [toho] členského státu, jehož právním předpisům zaměstnaná osoba nebo osoba samostatně výdělečně činná naposledy podléhala. Pokud žadatel podá svou žádost instituci členského státu, jehož je státním příslušníkem, postoupí tato instituce žádost příslušné instituci.“

B – Vnitrostátní právní úprava

1. Nizozemská právní úprava

11. Algemene Ouderdomswet (obecný zákon o starobních důchodech, dále jen „AOW“) stanoví, že osoby považované za pojištěné podle tohoto zákona pobírají důchod od dosažení 65 let. Pojištěný je ten, kdo nedosáhl 65 let a má bydliště v Nizozemsku nebo nemá bydliště v Nizozemsku, ale podléhá dani z příjmů ze závislé činnosti vykonávané v Nizozemsku. Starobní důchod se snižuje o 2 % za každý celý kalendářní rok, během kterého osoba s nárokem na starobní důchod nebyla pojištěna po dosažení 15 let a před dosažením 65 let.

2. Dánská právní úprava

12. Dánský právní systém týkající se starobních důchodů upravuje pojištění osob, které žijí a pracují v Dánsku. Stejně jako nizozemský systém je i dánský systém kumulativní. Podle ustanovení dánské právní úpravy nemůže K. D. Chuck odvozovat nárok na starobní důchod ze skutečnosti, že byl v minulosti pojištěný po dobu 9ti měsíců.

II – Skutkové okolnosti, řízení před vnitrostátním soudem a předběžná otázka

13. Žalobce se narodil dne 13. prosince 1935 a je britským státním příslušníkem. Od 1. září 1972 do 1. dubna 1975 a od 1. ledna 1976 do 31. prosince 1977, tedy čtyři roky a sedm měsíců, bydlel a pracoval v Nizozemsku. Během devíti měsíců mezi těmito dvěma obdobími pracoval v Dánsku, kde hradil pojistné na sociální zabezpečení. Od 1. ledna 1978 má bydliště ve Spojených státech.

14. Když žalobce dosáhl důchodového věku, podal žádost o starobní důchod Raad van bestuur van de Sociale Verzekeringsbank (správní rada sociální pojišťovny, dále jen „SVB“).

15. Rozhodnutím ze dne 11. září 2001 SVB žalobce informovala, že má podle AOW od prosince 2000 nárok na důchod ve výší 10 % plného důchodu na základě AOW. Při výpočtu výše důchodu SVB nezohlednila pojistné na sociální zabezpečení uhrazené v Dánsku, jelikož v době podání žádosti o důchod neměl K. D. Chuck bydliště ve Společenství, a proto podle SVB nemohl uplatňovat nárok podle článku 48 nařízení.

16. Žalobci bylo rovněž oznámeno, že od prosince 2002 má nárok na přídavek ve výši 26 % plné výše přídavku vzhledem k tomu, že jeho manželka má méně než 65 let.

17. K. D. Chuck se proti tomuto rozhodnutí odvolal, ale SVB toto odvolání dne 2. ledna 2002 zamítla jako neopodstatněné. K. D. Chuck toto rozhodnutí napadl u Rechtbank Amsterdam. V podstatě tvrdil, že SVB měla při výpočtu jeho důchodu zohlednit dobu, během které hradil pojistné do dánského systému sociálního zabezpečení, a že nebylo správné, že SVB nepoužila čl. 48 odst. 2 nařízení, jelikož skutečnost, že nemá bydliště na území Společenství nebrání uplatnění tohoto ustanovení.

18. Dne 27. července 2006 se Rechtbank Amsterdam rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru Evropských společenství následující předběžnou otázku: „Pokud má pracovník k datu dosažení důchodového věku bydliště mimo území Společenství, má se článek 48 nařízení uplatnit stejným způsobem jako v případě, když má dotyčný pracovník bydliště na území Společenství?“

III – Řízení před Soudním dvorem

19. Soudní dvůr obdržel vyjádření od SVB, Komise a řecké, italské a nizozemské vlády.

20. Jednání se konalo dne 27. září 2007.

IV – Hlavní argumenty zúčastněných

21. Komise navrhuje na otázku odpovědět tak, že pokud má pracovník k datu dosažení důchodového věku bydliště mimo území Společenství, článek 48 nařízení se musí uplatnit stejným způsobem, jako kdyby měl bydliště na území Společenství. Pro účely uplatnění tohoto článku není rozhodující, zda má osoba odcházející do důchodu bydliště na území Společenství, nebo mimo něj.

22. Z judikatury Soudního dvora vyplývá, že nařízení č. 1408/71 nevytváří společný systém sociálního zabezpečení, ale pouze koordinuje vnitrostátní systémy. Zatímco si migrující pracovníci, kteří byli zapojeni do různých vnitrostátních systémů, zachovávají samostatné nároky vůči jednotlivým vnitrostátním institucím sociálního zabezpečení, pravidla Společenství o sociálním zabezpečení migrujících pracovníků zajišťují uznání a ochranu práv nabytých osobami, které se ve smyslu těchto právních předpisů považují za migrující pracovníky, a to od okamžiku jejich nabytí.

23. Kromě toho je z judikatury Soudního dvora zjevné, že pro uplatnění těchto pravidel má význam spíše vztah mezi pracovníkem a daným systémem sociálního zabezpečení členského státu, ve kterém byl pracovník po určitou dobu pojištěn, než například místo výkonu pracovní činnosti. Podle názoru Komise je proto zásadním kritériem pro uplatnění nařízení č. 1408/71 vztah mezi pracovníkem a systémem sociálního zabezpečení členského státu.

24. Pokud by se postupovalo v souladu s argumentací SVB, snížila by se tím podstatně účinnost zásady započtení zakotvené v nařízení č. 1408/71.

25. Je však zjevné, že žádné z ustanovení nařízení neukládá, aby byly sociální dávky přenositelné do nečlenských států. Tato otázka je nadále upravena vnitrostátním právem.

26. Řecká a italská vláda v zásadě souhlasí s Komisí. Řecká vláda rovněž poukazuje na to, že čl. 36 odst. 3 nařízení č. 574/72 stanoví, že pokud má žadatel bydliště na území nečlenského státu, podává svou žádost příslušné instituci členského státu, jehož právním předpisům pracovník naposledy podléhal.

27. Italská vláda tvrdí, že čl. 10 odst. 1 nařízení č. 1408/71, jehož cílem je zachování nároků v případě přestěhování se z jednoho členského státu do druhého, jako takový neznamená, že nárok na dávky se zachovává pouze tehdy, pokud se dotyčná osoba přestěhuje z jednoho členského státu do druhého, a nevylučuje získání nároku na dávky, pokud žadatel v době odchodu do důchodu již nemá bydliště v některém ze členských států. Tato vláda rovněž odkazuje na změny článku 3 nařízení č. 1408/71 provedené nařízením č. 647/2005, které odstraňují požadavek bydliště na území členského státu, aby se nediskriminačním způsobem daly využít výhody právních předpisů jakéhokoliv členského státu. Kromě toho uvádí, že čl. 2 odst. 1 nařízení (ES) č. 883/2004 ( 5 ), kterým se ode dne jeho použitelnosti ( 6 ) ruší nařízení č. 1408/71, stanoví, že „[t]oto nařízení se vztahuje na státní příslušníky členského státu, osoby bez státní příslušnosti a uprchlíky bydlící v některém členském státě, kteří podléhají nebo podléhali právním předpisům jednoho nebo více členských států“.

28. Nizozemská vláda jako argument na podporu kladné odpovědi na položenou otázku uvádí, že článek 42 ES zavádí s cílem podpořit volný pohyb pracovníků systém, který zaručuje nároky pracovníků ze sociálního zabezpečení jednak na základě systému započtení všech dob pojištění získaných mimo území jednotlivého členského státu, který se vztahuje na vznik a zachování nároků na dávky, a jednak na základě povinnosti vyplácet dávky v rámci celého Společenství. Kromě toho čl. 36 odst. 3 nařízení č. 574/72 zakotvuje postup, který umožňuje osobám s bydlištěm v nečlenských státech podat žádost o starobní nebo invalidní důchod.

29. Jako argument ve prospěch záporné odpovědi však nizozemská vláda uvádí, že cílem nařízení č. 1408/71 je usnadnit volný pohyb pracovníků a jejich rodin v rámci Společenství. Tento názor je rovněž podpořen zněním článku 42 ES, který stanoví, že Rada vytvoří systém, který zajistí vyplácení dávek osobám s bydlištěm na území členských států.

30. Konečně nizozemská vláda zdůrazňuje, že i když se starobní dávka musí vypočítat v souladu s čl. 48 odst. 2 nařízení č. 1408/71, neznamená to, že je přenositelná do nečlenského státu a že v něm má být vyplacena. Tato otázka není nařízením č. 1408/71 upravena a podléhá výlučně vnitrostátních právním předpisům.

31. SVB, žalovaná v řízení před vnitrostátním soudem, zastává názor, že by Soudní dvůr měl na předběžnou otázku odpovědět záporně.

32. Zaprvé tvrdí, že nařízení zaručuje práva a výhody pouze pracovníkům, kteří se pohybují v rámci Společenství. Z judikatury Soudního dvora nelze vyvodit obecné pravidlo, že osoby spadající do osobní působnosti tohoto nařízení si z něho mohou automaticky odvodit práva.

33. Kromě toho by SVB byla povinna uplatnit článek 48 nařízení v případě žadatele o důchod, který má bydliště mimo území Společenství pouze tehdy, kdyby dávky, které mají být předmětem započtení, byly přenositelné na základě článku 10 nařízení. Článek 10, jak se zdá, zaručuje pouze přenositelnost důchodu do jiného členského státu. Z toho vyplývá, že článek 10 neukládá dánským orgánům, aby umožnily přenositelnost důchodu mimo Unii, a bylo by proto nelogické, kdyby článek 48 nařízení ukládal nizozemským orgánům zohlednit pojistné na sociální zabezpečení, které hradil K. D. Chuck během devíti měsíců v Dánsku, a aby tak toto pojistné mělo účinky mimo území Společenství. V projednávané věci má K. D. Chuck právo přenést nároky na důchod vyplývající z AOW do Spojených států výlučně na základě nizozemského práva.

34. Vzhledem k tomu, že právo Společenství neupravuje přenos dánských dávek do zahraničí, je tedy a fortiori nemožné z práva Společenství odvodit právo přenést započtení těchto dávek na základě čl. 48 odst. 2 nařízení. Tento názor potvrzuje článek 7 nařízení č. 883/2004 ( 7 ).

V – Posouzení

35. Zásadní spornou otázkou mezi účastníky řízení před vnitrostátním soudem je, zda podle č. 48 odst. 2 nařízení měla SVB při výpočtu důchodu, který má vyplácet, zohlednit devítiměsíční dobu pojištění žalobce v Dánsku.

36. Zásada obsažená v čl. 48 odst. 2 nařízení není sama o sobě předmětem sporu v této věci. Článek 48 nařízení řeší specifickou otázku dob pojištění kratších než jeden rok získaných podle vnitrostátních předpisů konkrétního členského státu. Článek 48 odst. 1 nařízení stanoví, že vzhledem ke krátkému období pojištění je instituce uplatňující tyto právní předpisy zbavena povinnosti poskytnout dávky. Článek 48 odst. 2 nařízení zabezpečuje, aby byly takové doby i přesto zohledněny vnitrostátním orgánem členského státu příslušným pro výpočet nároků na důchod ( 8 ).

37. Spornou otázkou je, zda se má tento článek uplatnit v případě pracovníka, který v době podání žádosti o důchod nemá bydliště na území Společenství.

38. Článek 2 nařízení č. 1408/71 stanoví dvě kumulativní kritéria, která musí být splněna, aby se nařízení vztahovalo na situaci určitého jednotlivce: státní příslušnost členského státu Společenství (nebo status osoby bez státní příslušnosti nebo uprchlíka s bydlištěm na území jednoho z členských států) a účast v systému sociálního zabezpečení členského státu.

39. Nařízení č. 1408/71 nicméně nestanoví zvláštní pravidla, pokud jde o jeho územní působnost nebo právní status nároků na důchod získaných pracovníky, kteří se následně přestěhovali do nečlenského státu.

40. Je pravda, že článek 10 nařízení č. 1408/71 výslovně zakazuje tzv. ustanovení o bydlišti pouze tehdy, pokud jde o členské státy Společenství. To však samo o sobě neumožňuje dojít k závěru, že pracovníci ztrácejí práva zakotvená v nařízení, pokud se přestěhují do nečlenského státu. Vymezení územní působnosti Smlouvy v článku 299 ES totiž nevylučuje, aby mělo právo Společenství účinky mimo území Unie ( 9 ).

41. Je třeba se tedy zaměřit na obecné schéma a účel čl. 48 odst. 2 nařízení, aby se dalo určit, zda žadatelovo místo bydliště v době podání žádosti o důchod má význam z hlediska uplatnění zásady započtení krátkých dob pojištění, jak je stanovená v čl. 48 odst. 2 nařízení.

42. V prvé řadě lze poukázat na skutečnost, že prováděcí nařízení k nařízení č. 1408/71 obsahuje pravidlo, podle kterého se určuje orgán sociálního zabezpečení příslušný pro žádosti o důchod podané osobami s bydlištěm v nečlenských státech. Zdá se, že tato skutečnost nasvědčuje tomu, že nařízení č. 1408/71 se má vztahovat na žadatele, kteří nemají v době podání žádosti bydliště v rámci Společenství.

43. Pokud jde o čl. 48 odst. 2 nařízení č. 1408/71, Soudní dvůr opakovaně rozhodl, že nařízení přijatá k provedení článku 42 ES mají za cíl zavedení co možná největší svobody pohybu migrujících pracovníků v rámci společného trhu a že je třeba vykládat je ve světle tohoto cíle ( 10 ).

44. Nařízení č. 1408/71 usiluje o dosažení tohoto cíle tím, že předchází možným negativním účinkům, které by výkon svobody pohybu pracovníků mohl mít na nároky pracovníků a jejich rodin na dávky sociálního zabezpečení. Ve vztahu k nárokům na důchod se nařízení zaměřuje na sjednocení pracovního života migrujících pracovníků, pokud jde o hrazení pojistného do různých systémů sociálního zabezpečení, čímž má pracovníkům poskytnout právní jistotu, že si podobně jako pracovník, který nevykonal své právo na svobodu pohybu v rámci Společenství, zachovají nároky na důchod vyplývající z pojistného, které hradili do důchodových systémů ( 11 ).

45. Článek 48 nařízení č. 1408/71 upravuje konkrétněji započtení dob pojištění kratších než jeden rok získaných podle právních předpisů určitého členského státu k dobám pojištění získaným v dalších členských státech. Pokud by se krátké doby pojištění získané v souladu s právními předpisy určitého členského státu nezohledňovaly při výpočtu důchodu v době dosažení důchodového věku, tato ztráta by mohla mít vliv na rozhodnutí pracovníka vykonat své právo na volný pohyb v rámci Společenství, jelikož pracovník v okamžiku svého rozhodnutí o přestěhování se do jiného členského státu nepochybně nemůže předvídat, jak dlouho tam bude pracovat a zda mu z použitelných vnitrostátních předpisů vyplynou nároky na důchod. Článek 48 nařízení proto zaručuje, že se takové doby započítají k dobám pojištění podle právních předpisů jednoho nebo více členských států, aby se na jejich základě mohl vyplatit důchod i tehdy, kdyby na základě samotného vnitrostátního práva z takových krátkých dob pojištění nebylo možné vyvodit samostatný nárok na starobní důchod.

46. V případě K. D. Chucka je jasné, že jeho přestěhování se z Nizozemska do Spojených států nemá žádnou spojitost se svobodou pohybu pracovníků v rámci Společenství. Taková spojitost však vyplývá ze skutečnosti, že předtím vykonal své právo na svobodu pohybu v rámci Společenství, když jako britský státní příslušník nejprve pracoval v Nizozemsku, později se za svou prací přestěhoval na devět měsíců do Dánska a potom se zase vrátil do Nizozemska. A to jsou právě ty okolnosti, za kterých se nařízení č. 1408/71 snaží zabezpečit, aby práva pracovníka v oblasti sociálního zabezpečení nebyla nepříznivě ovlivněna výkonem svobody pohybu.

47. Státní příslušník Společenství totiž v okamžiku přijímání rozhodnutí o tom, zda na krátkou dobu odejde pracovat do jiného členského státu, nemůže předvídat, kde bude mít bydliště v době odchodu do důchodu. Proto, pokud by se mohlo stát, že krátká doba výkonu práce v určitém členském státě, jako v případě devítiměsíčního pobytu K. D. Chucka v Dánsku, nebude zohledněna při výpočtu důchodu v době dosažení důchodového věku, v závislosti na tom, zda má pracovník v době podání žádosti o důchod bydliště ve Společenství, mohla by taková nejistota ovlivnit rozhodnutí pracovníka vykonat své právo na volný pohyb v rámci Společenství v dřívějším stadiu jeho pracovního života, když pracuje ve Společenství. Takový výsledek by byl v rozporu s cílem nařízení č. 1408/71, jelikož by pracovníky mohl odradit od výkonu jejich práva na svobodu pohybu v rámci Společenství.

48. Z výše uvedeného vyplývá, že článek 48 nařízení č. 1408/71 by se měl ve světle cíle, který sleduje, vztahovat na takovou situaci, v jaké se nachází K. D. Chuck.

49. Tento závěr potvrzuje analýza zásad, na kterých stojí nařízení č. 1408/71. Spíše než přijímaní opatření, jejichž cílem je harmonizace právních předpisů členských států, zabezpečuje právo Společenství koordinaci vnitrostátních systémů sociálního zabezpečení ( 12 ). Základní zásadou této koordinace je, že pojištění uhrazené do jednotlivých vnitrostátních důchodových systémů je uznáno jinými členskými státy a nároky získané na základě takto zaplaceného pojistného se zachovávají až do doby odchodu do důchodu. I když nařízení č. 1408/71 neobsahuje ustanovení, které by tuto zásadu zachování nabytých práv výslovně zakotvovalo, jak zásada započtení, tak i zásada zrušení požadavků na bydliště jsou ve skutečnosti prostředky, které zabezpečují její úplné naplnění ( 13 ).

50. Tuto zásadu Soudní dvůr uplatňuje systematicky. Její uplatňování je zřejmé například ve věci Belbouab ( 14 ), kde Soudní dvůr, vycházeje ze zásady právní jistoty, zastával názor, že skutečnost, že žadatel byl v době podání žádosti o důchod státním příslušníkem nečlenského státu, nebrání tomu, aby se nařízení č. 1408/71 vztahovalo na výpočet jeho důchodu. Rozhodné bylo, že v době, kdy byl pracovník zaměstnaný a pojištěný, splňoval obě kritéria stanovená v článku 2 nařízení č. 1408/71, a zejména – a to mělo v dané věci zvláštní význam – byl státním příslušníkem Společenství. Soudní dvůr z hlediska výpočtu žadatelových nároků na důchod považoval za irelevantní, že žadatel následně ztratil svoji státní příslušnost a stal se státním příslušníkem nečlenského státu. Jakmile žadatel splnil současně obě podmínky pro uplatnění nařízení, nabyl právo na výpočet svých nároků na důchod v souladu s nařízením ( 15 ) a toto právo nemohlo být ovlivněno pozdější změnou státní příslušnosti.

51. V poslední době Soudní dvůr uplatnil tytéž úvahy v rozsudku Buhari Haji ( 16 ), ale v neprospěch žadatele. V době, kdy byl žadatel zaměstnaný a hradil pojistné na sociální zabezpečení podle belgických právních předpisů, byl státním příslušníkem Spojeného království ( 17 ), které ještě nebylo členským státem Společenství. Nesplňoval tak současně podmínku státní příslušnosti některého členského státu Společenství a podmínku účasti v systému sociálního zabezpečení některého členského státu. Nařízení č. 1408/71 se proto na jeho situaci nevztahovalo.

52. Z toho vyplývá, že k určení, zda jednotlivec může využít ustanovení nařízení č. 1408/71, zejména ustanovení o výpočtu, jakým je čl. 48 odst. 2, stačí, aby splňoval podmínky uvedené v článku 2 nařízení. Zásada právní jistoty vyžaduje, aby tyto podmínky byly přezkoumány v přímém vztahu k dobám, během kterých dotčený pracovník vykonával svoji práci ( 18 ). Systematické uplatňování této zásady rovněž předpokládá, že pozdější okolnost, jakou je například bydliště v době podání žádosti o důchod, nemůže ovlivnit žadatelovo právo, aby mu byl důchod vypočítán v souladu s ustanoveními o výpočtu obsaženými v nařízení č. 1408/71, a zejména s čl. 48 odst. 2 nařízení ( 19 ).

53. Pokud jde o projednávanou věc, K. D. Chuck byl vždy britským státním příslušníkem a jako pracovník byl zapojený do nizozemského i dánského systému sociálního zabezpečení. Splňuje proto podmínky pro uplatnění ustanovení nařízení č. 1408/71, pokud jde o úhradu pojistného do systémů sociálního zabezpečení členských států Společenství.

54. Z toho podle mého názoru vyplývá, že se systémem a cílem nařízení by bylo neslučitelné, kdyby byl výpočet důchodu podle čl. 48 odst. 2 nařízení podmíněný tím, aby měl žadatel v době podání žádosti bydliště ve Společenství.

55. Tento závěr je však třeba odlišit od otázky, zda je možné získat výplatu důchodu vypočítaného v souladu s čl. 48 odst. 2 nařízení do nečlenského státu. Vzhledem k vyjádřením, které předložila SVB a nizozemská vláda, a s cílem poskytnout vnitrostátnímu soudu užitečnou odpověď na položenou otázku, se jeví nezbytným uvést k tomuto tématu následující poznámky.

56. I když článek 10 nařízení č. 1408/71 zakotvuje vymahatelný nárok na výplatu důchodu v kterémkoliv členském státě Společenství, nařízení ani právo Společenství obecně neobsahují ustanovení, které by od členských států vyžadovalo vyplácení důchodů do nečlenských států. Z toho vyplývá, že K. D. Chuck nemá na základě ustanovení nařízení vymahatelný nárok na výplatu důchodu na bankovní účet ve Spojených státech ( 20 ).

57. Vyplácení důchodu do nečlenského státu proto nadále podléhá ustanovením vnitrostátního práva členského státu, ve kterém se nachází orgán důchodového zabezpečení povinný vyplatit důchod. V praxi to znamená, že možnost nechat si vyplácet důchod do nečlenského státu a praktické možnosti takové platby se budou lišit v závislosti na ustanoveních vnitrostátního práva členského státu příslušného k výplatě důchodu. Toto vnitrostátní právo může být ovlivněno dvoustrannými dohodami o sociálním zabezpečení, které členské státy individuálně uzavřely s mnoha nečlenskými státy. Takové dohody kromě jiného obvykle zakotvují možnost nechat si vyplácet důchodové dávky přímo do dotčeného nečlenského státu.

58. Ze spisu vyplývá, že mezi Nizozemskem a Spojenými státy existuje dvoustranná dohoda, které se zabývá důchodovými nároky. Ze zásady vzájemného uznávání dob pojištění a zásady nediskriminačního zacházení s dobami pojištění získanými podle právních předpisů jiných členských států ( 21 ), které jsou vlastní nařízení č. 1408/71, vyplývá, že ustanovení takové dohody uplatnitelné na nároky na důchod vyplývající z dob pojištění získaných podle zákonů členského státu, který uzavřel dvoustrannou smlouvu s nečlenským státem, se musí rovněž uplatnit i na nároky vyplývající z dob pojištění získaných podle právních předpisů jiných členských států ( 22 ). Proto nelze souhlasit s postojem, který vyplývá z vyjádření SVB, že využití uplatňování dvoustranné smlouvy má být omezeno pouze na nároky na důchod získané na základě nizozemského práva.

59. Pokud tedy existuje ustanovení dvoustranné dohody, které umožňuje, aby nároky na důchod nabyté podle nizozemského práva byly vyplaceny ve Spojených státech, má K. D. Chuck nárok, aby mu byl v souladu s ustanoveními příslušné dvoustranné dohody ve Spojených státech vyplacen důchod vypočítaný v souladu s ustanoveními nařízení č. 1408/71 včetně čl. 48 odst. 2.

60. Z výše uvedeného podle mého názoru vyplývá, že uplatnění článku 48 nařízení č. 1408/71 na výpočet důchodu K. D. Chucka nepodléhá splnění požadavku, aby měl žadatel v době podání žádosti o výplatu důchodu bydliště ve Společenství.

VI – Závěry

61. Ve světle výše uvedených skutečností mám za to, že odpověď na otázku položenou Soudnímu dvoru by měla být následující: Pokud má pracovník k datu dosažení důchodového věku bydliště mimo území Společenství, má se článek 48 nařízení Rady (EHS) č. 1408/71 ze dne 14. června 1971 o uplatňování systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané osoby, osoby samostatně výdělečně činné a jejich rodinné příslušníky pohybující se v rámci Společenství, ve znění nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1386/2001 ze dne 5. června 2001, uplatnit stejným způsobem jako v případě, když má dotyčný pracovník bydliště na území Společenství.

( 1 ) – Původní jazyk: angličtina.

( 2 ) – Úř. věst. L 149, s. 2; Zvl. vyd. 05/01, s. 35. V posledním období byly změny provedeny mimo jiné nařízením Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 647/2005 ze dne 13. dubna 2005, kterým se mění nařízení Rady (EHS) č. 1408/71 o uplatňování systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané osoby, osoby samostatně výdělečně činné a jejich rodinné příslušníky pohybující se v rámci Společenství, a (EHS) č. 574/72, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení (EHS) č. 1408/71 (Úř. věst. L 117, s. 1).

( 3 ) – Zrušeno nařízením č. 647/2005.

( 4 ) – Nařízení Rady (EHS) č. 574/72 ze dne 21. března 1972, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení (EHS) č. 1408/71 o uplatňování systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané osoby a jejich rodiny pohybující se v rámci Společenství (Úř. věst. L 74, s. 1; Zvl. vyd. 05/01, s. 83), ve znění nařízení Rady (ES) č. 118/97 ze dne 2. prosince 1996 (Úř. věst. L 28, s. 1; Zvl. vyd. 05/03, s. 3).

( 5 ) – Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 883/2004 ze dne 29. dubna 2004 o koordinaci systémů sociálního zabezpečení (Úř. věst. L 166, s. 1; Zvl. vyd. 05/05, s. 72).

( 6 ) – Podle článku 91 nařízení č. 883/2004 se toto nařízení použije až ode dne vstupu v platnost nového prováděcího nařízení, které ještě nebylo přijato (pokud jde o návrh Komise v této věci, viz KOM/2006/0016 konečné).

( 7 ) – Toto ustanovení v zásadě přebírá znění čl. 10 odst. 1 nařízení č. 1408/71.

( 8 ) – Viz v tomto ohledu rozsudek ze dne 18. února 1982, Vermaut (55/81, Recueil, s. 649). V této věci Soudní dvůr rozhodl, že vnitrostátní instituce příslušná v oblasti starobních důchodů musí zohlednit doby pojištění kratší než jeden rok, které pracovník získal podle právních předpisů. Tyto doby se v zásadě započítají k dobám pojištění získaným v rámci systémů sociálního zabezpečení jednoho nebo více dalších členských států, na základě kterých vznikly samostatné nároky na důchod podle těchto vnitrostátních předpisů.

( 9 ) – Viz, například, rozsudek ze dne 30. dubna 1996, Boukhalfa (C-214/94, Recueil, s. I-2253, bod 14).

( 10 ) – Počínaje svými úplně prvními rozhodnutími v této oblasti Soudní dvůr opakovaně pracoval s prvními předpisy o sociálním zabezpečení Společenství v tomto širším kontextu. Viz například rozsudky ze dne 19. března 1964, Unger (75/63, Recueil, s. 177); ze dne 9. června 1964, Nonnenmacher (92/63, Recueil, s. 281), a ze dne 5. července 1967, Ciechelski (1/67, Recueil, s. 181).

( 11 ) – Viz Prodromos Mavridis: „La sécurité sociale à l’épreuve de l’intégration européenne“, Bruylant 2003, s. 500.

( 12 ) – Členské státy si ponechávají právo určit druhy sociálních dávek a podmínky pro jejich přiznání, zatímco právo Společenství stanoví určitá pravidla a zásady s cílem zabezpečit, aby uplatňování různých vnitrostátních pravidel nemělo nepříznivé důsledky pro osoby, které vykonávají své právo na svobodu pohybu v rámci Společenství.

( 13 ) – Viz Prodromos Mavridis, uvedená v poznámce pod čarou 11, s. 524.

( 14 ) – Rozsudek ze dne 12. října 1978, Belbouab (10/78, Recueil, s. 1915).

( 15 ) – Viz rozsudek Belbouab, uvedený v poznámce pod čarou 14, bod 8.

( 16 ) – Rozsudek ze dne 14. listopadu 1990 (C-105/89, Recueil, s. I-4211).

( 17 ) – Žalobce, narozený v Nigérii, byl britským státním příslušníkem až do získání nezávislosti Nigérie v roce 1960, tedy 13 let před přistoupením Spojeného království k ES, a potom se stal nigerijským státním příslušníkem. Od roku 1937 žil a pracoval v Belgickém Kongu a hradil pojistné do belgického důchodového systému až do doby, kdy toto území získalo nezávislost dne 1. července 1960.

( 18 ) – Viz v tomto ohledu rozsudek Belbouab, uvedený v poznámce pod čarou 14, bod 7.

( 19 ) – V této souvislosti lze uvést, že již od vyhlášení rozsudku Belbouab (uvedený v poznámce pod čarou 14) bylo zjevné, že přístup na základě nařízení č. 1408/71 se liší od přístupu mezinárodních smluv o sociálním zabezpečení, podle kterých požadavky stanovené pro přiznání sociálních dávek musí být splněny v době události, která zakládá nárok na vyplacení dávek, což v případě nároků na důchod představuje buď dosažení důchodového věku, nebo den podání žádosti o důchod. (viz Ph. Gosseries: „Europe sociale – La libre circulation des travailleurs et les règlements CEE nos 1408/71 et 1612/68: champ d’application matériel et personnel – règle de l’égalité de traitement“, Journal des Tribunaux du travail, 1993, č. 560, s. 273–274).

( 20 ) – Viz v tomto ohledu stanovisko generálního advokáta Mischa ve věci Buhari Haji (uvedená v poznámce pod čarou 16), bod 11. Generální advokát Mischo zastával názor, že i kdyby byl žadatel býval státním příslušníkem členského státu Společenství, nemohl by se dovolávat čl. 10 odst. 1 nařízení č. 1408/71, aby přinutil vnitrostátní orgán důchodového zabezpečení k vyplácení jeho důchodu na účet ve finanční instituci nacházející se v Zairu nebo Nigérii.

( 21 ) – V této souvislosti je třeba vzít v úvahu, že i když musí být doby pojištění navzájem uznávány orgány důchodového zabezpečení, neznamená to, že se tyto doby mění na vnitrostátní doby pojištění.

( 22 ) – Viz v tomto ohledu rozsudek ze dne 15. ledna 2002, Gottardo (C-55/00, Recueil, s. I-413). V této věci dvoustranná smlouva o sociálním zabezpečení uzavřená mezi členským a nečlenským státem umožňovala státním příslušníkům tohoto členského státu zohlednit doby pojištění získané v nečlenském státě pro účely získání nároku na dávky starobního důchodu. Soudní dvůr rozhodl, že při provádění závazků z takových mezinárodních smluv musí členské státy dodržovat povinnosti, které jim ukládá právo Společenství. To v daném případě znamenalo, že orgán sociálního zabezpečení tohoto členského státu musel státnímu příslušníkovi jiného členského státu přiznat zvýhodnění, která požívali jeho vlastní státní příslušníci na základě dané dvoustranné smlouvy o sociálním zabezpečení.