STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

MICHALA BOBKA

přednesené dne 2. července 2019 ( 1 )

Věc C‑240/18 P

Constantin Film Produktion GmbH

proti

Úřadu Evropské unie pro duševní vlastnictví (EUIPO)

„Kasační opravný prostředek – Ochranná známka Evropské unie – Zamítnutí zápisu slovního označení ‚Fack Ju Göhte‘ – Absolutní důvod pro zamítnutí zápisu – Dobré mravy“

I. Úvod

1. Jen stěží lze říci, že byla díla Johanna Wolfganga von Goetha v době svého zveřejnění všeobecně přijímána. Nepochybně si našla okamžité horlivé obdivovatele. Stejně tak se ale setkala se silnou kritikou a odmítáním. Především román Die Leiden des jungen Werthers (Utrpení mladého Werthera) byl na mnoha německých územích i jinde zakázán. Jak bylo řečeno například v dopise dánského kancléřství dánskému králi, jímž byl požadován zákaz této knihy v Dánsku, tato kniha byla považována za dílo, které „zesměšňuje náboženství, přikrášluje nectnosti a je způsobilé kazit veřejnou morálku“ ( 2 ).

2. Není to bez dávky historické ironie, že o více než dvě stě let později je s (určitou verzí příjmení) Goethe ohrožení veřejné morálky stále ještě spojováno. Nicméně situace, souvislosti a role se do značné míry změnily.

3. Společnost Constantin Film Produktion GmbH (účastnice řízení podávající kasační opravný prostředek, dále jen „navrhovatelka“) chtěla nechat zapsat u Úřadu Evropské unie pro duševní vlastnictví (EUIPO) slovní označení „Fack Ju Göhte“, což je název úspěšné německé komedie produkované navrhovatelkou, jako ochrannou známku Evropské unie. Její přihláška byla zamítnuta. Zamítnutí bylo odůvodněno čl. 7 odst. 1 písm. f) nařízení Rady (ES) č. 207/2009 ze dne 26. února 2009 o ochranné známce Evropské unie (dále jen „nařízení č. 207/2009“) ( 3 ). Slovní označení, které bylo předmětem přihlášky, bylo úřadem EUIPO posouzeno jako označení v rozporu s „dobrými mravy“.

4. V tomto kasačním opravném prostředku je Soudní dvůr žádán, aby objasnil, a to – pokud je mi známo – poprvé, jaké právní kritérium je potřeba použít při posuzování toho, zda je zamítnutí přihlášky ochranné známky odůvodněno čl. 7 odst. 1 písm. f) nařízení č. 207/2009: kdy může být přihláška ochranné známky považována za „v rozporu s veřejným pořádkem nebo s dobrými mravy“? Soudní dvůr je dále žádán, aby v kontextu projednávané věci upřesnil rozsah povinnosti EUIPO uvést odůvodnění, pokud hodlá přijmout rozhodnutí, které by mohlo být považováno za odchýlení se od jeho předchozích rozhodnutí o podobných věcech.

II. Právní rámec

5. Článek 7 nařízení č. 207/2009 zní následovně: „Absolutní důvody pro zamítnutí zápisu 1. Do rejstříku se nezapíšou: […] f) ochranné známky, které jsou v rozporu s veřejným pořádkem nebo s dobrými mravy; […] 2. Odstavec 1 se použije, i když důvody k zamítnutí existují jen v části Unie. […]“

III. Skutkový stav a řízení

A. Skutečnosti předcházející sporu

6. Skutkový stav, jak je popsán v rozsudku napadeném kasačním opravným prostředkem ( 4 ), lze shrnout následovně.

7. Dne 21. dubna 2015 podala navrhovatelka u úřadu EUIPO přihlášku slovního označení „Fack Ju Göhte“ k zápisu jako ochranné známky Evropské unie. Tato přihláška byla podána pro třídy 3, 9, 14, 16, 18, 21, 25, 28, 30, 32, 33, 38 a 41 Niceské dohody o mezinárodním třídění výrobků a služeb pro účely zápisu známek ze dne 15. června 1957, ve znění změn a doplňků.

8. Dne 25. září 2015 byla přihláška navrhovatelky zamítnuta na základě čl. 7 odst. 1 písm. f) nařízení č. 207/2009 ve spojení s čl. 7 odst. 2 téhož nařízení.

9. Dne 1. prosince 2016 bylo odvolání navrhovatelky proti tomuto rozhodnutí pátým odvolacím senátem úřadu EUIPO zamítnuto (věc R 2205/2015–5, Fack Ju Göhte) (dále jen „napadené rozhodnutí“). Pátý odvolací senát dospěl k závěru, že relevantní veřejnost se skládá z německy mluvících spotřebitelů v Evropské unii (v Německu a Rakousku). Dále uvedl, že dotčené výrobky a služby jsou určeny pro spotřebitele obecně, ale že některé z nich jsou zacíleny na děti a dospívající. Pokud jde o vnímání označení, které bylo předmětem přihlášky, ze strany relevantní veřejnosti, dospěl odvolací senát k závěru, že výslovnost slovního prvku „Fack ju“ je totožná s výslovností anglického výrazu „Fuck you“, a jeho význam je tudíž identický. Odvolací senát dále konstatoval, že skutečnost, že relevantní veřejnost nepřipisuje výrazu „Fuck you“ sexuální význam, je nerozhodná, neboť je to i tak vyjádření urážející, nevkusné, šokující a vulgární. Odvolací senát se v této souvislosti zabýval několika příklady svých předchozích rozhodnutí přijatých v souvislosti se slovními označeními obsahujícími slova „Fuck“ nebo „Ficken“, jakož i rozhodnutími přijatými Tribunálem, německými soudy a německým úřadem pro patenty a ochranné známky.

10. Doplnění prvku „Göhte“ pak podle názoru odvolacího senátu povahu této urážky nikterak nezmírňuje, když se jedná o posmrtné ponižující a vulgární zneuctění tak respektovaného spisovatele, jakým byl Johann Wolfgang von Goethe, jehož jméno bylo navíc ještě zkomoleno. Právě naopak, tato skutečnost by mohla představovat ještě další úroveň porušení dobrých mravů.

11. Odvolací senát rovněž uvedl, že název úspěšného filmu je sice totožný s přihlašovanou známkou, nicméně z této skutečnosti není možno dovodit, že relevantní veřejnost by dotčenou ochrannou známkou šokována nebyla. Okolnost, že slova „Fack ju“ byla použita pro název filmu, nevypovídá nic o přijímání dotčených slov společností. Odvolací senát konstatoval, že ačkoliv přihláška ochranné známky musí být posuzována na základě vnímání spotřebitelů v době podání přihlášky, není možné eliminovat překážku, kterou představuje dotčený důvod pro zamítnutí, důkazem o rozlišovací způsobilosti získané užíváním podle čl. 7 odst. 3 nařízení č. 207/2009. Úspěch filmu tedy nemůže být důvodem pro povolení zápisu ochranné známky, která je svou povahou šokující.

B. Rozsudek napadený kasačním opravným prostředkem a řízení před Soudním dvorem

12. Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 3. února 2017 podala navrhovatelka žalobu na zrušení napadeného rozhodnutí. Rozsudkem, který byl následně napaden kasačním opravným prostředkem, Tribunál tuto žalobu zamítl.

13. Navrhovatelka uvedla na podporu své žaloby dvě právní námitky, když namítala údajné porušení čl. 7 odst. 1 písm. f) nařízení č. 207/2009 a čl. 7 odst. 1 písm. b) tohoto nařízení.

14. Pokud jde o námitku týkající se čl. 7 odst. 1 písm. f) nařízení č. 207/2009, navrhovatelka uvedla, že použití uvedeného ustanovení odvolacím senátem je nesprávné, protože dotčené označení není vulgární, šokující ani urážlivé.

15. Zaprvé se Tribunál ztotožnil se zjištěním odvolacího senátu, že relevantní veřejností je běžný spotřebitel (v Německu nebo v Rakousku) a že vnímání, které je potřeba vzít v úvahu, je vnímání průměrného spotřebitele, který je přiměřeně dobře informován a přiměřeně pozorný ( 5 ).

16. Zadruhé, pokud jde o vnímání dotčeného označení, Tribunál uvedl, že průměrný spotřebitel si všimne podobnosti mezi dotčeným označením a často používaným anglickým výrazem „Fuck you“, k němuž je přidáno slovo „göhte“, jež se podobá jménu spisovatele Johanna Wolfganga von Goetha. Výraz „fuck“ lze obecně užít jako podstatné jméno, přídavné jméno, příslovce a citoslovce. Jeho význam se v čase vyvíjí a závisí na kontextu, v němž je používán. První význam tohoto slova má vulgární sexuální podtext, nicméně toto slovo může být rovněž použito k vyjádření hněvu, odporu nebo pohrdání. I tak je však tento výraz stále ve své podstatě vulgární, a skutečnost, že je k němu přidáno slovo göhte“, míru této vulgarity nikterak nesnižuje ( 6 ).

17. Podle Tribunálu navíc skutečnost, že film „Fack Ju Göhte“ viděly miliony lidí, neznamená, že relevantní veřejnost nebude dotčeným označením šokována ( 7 ).

18. Tribunál na základě těchto skutečností souhlasil s odůvodněním, které přijal odvolací senát. Rovněž odmítl další argumentaci předestřenou navrhovatelkou.

19. Zaprvé navrhovatelka rovněž namítala, že otázka veřejného pořádku na jedné straně a dobrých mravů na straně druhé měla být předmětem samostatného posuzování. Podle Tribunálu však takové rozlišování z čl. 7 odst. 1 písm. f) nařízení č. 207/2009 nevyplývá a odvolací senát každopádně dotčené označení ve skutečnosti odmítl pro rozpor s dobrými mravy ( 8 ).

20. Zadruhé navrhovatelka prohlásila, že specifický pravopis slov „fack“ a „ju“ představuje dostatečný rozdíl oproti výrazu „Fuck you“. Dle názoru navrhovatelky dotčené označení „tvoří ze své podstaty jako celek charakteristické složené slovní označení, které je originální a zapamatovatelné a má satirický, ironický a hravý obsah, který relevantní veřejnost snadno vnímá“ ( 9 ). Tribunál v této souvislosti konstatoval, že relevantní veřejnost bude dotčené označení chápat jako německý fonetický přepis výrazu „Fuck you“ a bude konfrontována s vulgaritou tohoto výrazu. Ani díky zvláštnímu pravopisu nezískává dotčené označení žádný satirický význam ( 10 ).

21. Zatřetí ve spojení s filmem Fack ju Göhte toto označení dle navrhovatelky zdůrazňuje „žertovnou formou občasnou frustraci studentů ze školního vyučování a pro tyto účely využívá výběr slov převzatých ze slangu dospívající mládeže“ ( 11 ). Tribunál nicméně podotkl, že předmětem posouzení nezbytného pro účely určení, zda v daném případě dochází k rozporu s veřejným pořádkem nebo dobrými mravy, je ochranná známka samotná, a sice předmětné označení ve vztahu ke zboží nebo službám, tak jak se jeví při zápisu této ochranné známky. Dodal, že „v oblasti umění, kultury a literatury existuje trvalá snaha o zachování svobody projevu, která se v oblasti ochranných známek neuplatňuje“ ( 12 ). Stejně tak nebylo prokázáno, že by relevantní veřejnost v dotyčném označení rozpoznala onen žertovný aspekt.

22. Začtvrté navrhovatelka tvrdila, že dotčenému označení je mylně připisován sexuální význam. Tato argumentace byla Tribunálem shledána lichou, neboť odvolací senát dospěl k závěru, že by relevantní veřejnost shledala dotčené označení nevkusným, šokujícím a vulgárním i bez těchto sexuálních souvislostí ( 13 ).

23. Zapáté, pokud jde o tvrzení navrhovatelky, že dané označení je určeno dospívajícím (a konkrétně studentům) a že evokuje zábavu, Tribunál konstatoval, že vnímání, které je nutno přezkoumávat, není vnímání té části relevantní veřejnosti, která neshledává šokujícím nic, ani vnímání té části veřejnosti, která se naopak cítí uražena velmi snadno, ale vnímání rozumné osoby s průměrným prahem citlivosti a tolerance ( 14 ).

24. Zašesté navrhovatelka namítala, že v rozhodnutí ve věci Die Wanderhure ( 15 ) čtvrtý odvolací senát EUIPO připustil, že úspěch a pověst filmu téhož jména by mohla vyloučit klasifikaci určitého označení jako rozporného s dobrými mravy. Tribunál však odpověděl, že tyto dvě situace nejsou obdobné, neboť označení, které bylo předmětem přihlášky ve věci Die Wanderhure, popisovalo obsah filmu se stejným jménem, což o označení, které je předmětem přihlášky v projednávané věci, neplatí. Tribunál rovněž dodal, že označení, které bylo předmětem řízení ve věci Die Wanderhure, bylo méně šokující ( 16 ).

25. Zasedmé Tribunál odmítl argumentaci navrhovatelky, že zde není nic, co by nasvědčovalo zaprvé tomu, že by dotčené označení nemohlo být chápáno jako inherentní určení původu předmětných výrobků a služeb, a zadruhé tomu, že by toto označení mohlo být považováno za rozporné s dobrými mravy v jiných členských státech než v Německu a Rakousku ( 17 ).

26. Po odmítnutí všech argumentů předložených navrhovatelkou na podporu prvního žalobního důvodu Tribunál odmítl pro neúčinnost i druhý žalobní důvod dovolávající se údajného porušení čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009.

27. Na podporu nyní projednávaného kasačního opravného prostředku uvádí navrhovatelka tři důvody. V rámci prvního důvodu svého kasačního opravného prostředku navrhovatelka namítá nesprávný výklad a použití čl. 7 odst. 1 písm. f) nařízení č. 207/2009. Druhý a třetí důvod kasačního opravného prostředku se týkají porušení zásad rovného zacházení, právní jistoty a řádné správy.

28. Úřad EUIPO podal vyjádření, v němž rozporoval všechny tři důvody kasačního opravného prostředku.

29. Navrhovatelka a úřad EUIPO přednesly vyjádření na jednání dne 13. února 2019.

IV. Posouzení

30. Toto stanovisko je členěno následovně. Nejprve bude analyzována otázka, která je klíčová pro první důvod podaného kasačního opravného prostředku: jaké kritérium je nutno použít při posuzování absolutního důvodu pro zamítnutí podle čl. 7 odst. 1 písm. f) nařízení č. 207/2009 (A)? Nejprve budu zkoumat otázku ochrany základních práv, zejména svobody projevu a její úlohy v právu ochranných známek (A.1). Následně přezkoumám nutnost rozlišování mezi pojmy „veřejný pořádek“ a „dobré mravy“ ve smyslu čl. 7 odst. 1 písm. f) nařízení č. 207/2009, zejména důsledky, jaké má pro dokazování a požadavky na odůvodnění uvedení odkazu na první nebo druhý z těchto pojmů při zamítání přihlášky ochranné známky (A.2).

31. Jestliže tento rámec analýzy použiji na projednávanou věc, jsem nucen konstatovat, že kasační opravný prostředek navrhovatelky by měl být na základě prvního uváděného důvodu shledán opodstatněným, a proto by měl být rozsudek napadený kasačním opravným prostředkem zrušen (A.3). Je-li Soudní dvůr stejného názoru, není potřeba věc dále řešit. V zájmu úplnosti a ve snaze poskytnout Soudnímu dvoru plnou součinnost se však budu rovněž zabývat druhým a třetím důvodem kasačního opravného prostředku, které budu posuzovat společně, neboť vedou v zásadě ke stejné otázce: rozsah povinnosti uvést odůvodnění, kterou je EUIPO vázán v případech, kdy uplatňuje totožný právní předpis na skutkově podobné okolnosti, přičemž se zjevně odchyluje od svého dosavadního přístupu v podobných věcech (B).

A. K prvnímu důvodu kasačního opravného prostředku: pochybení při výkladu a použití čl. 7 odst. 1 písm. f) nařízení č. 207/2009

32. První důvod kasačního opravného prostředku se skládá ze čtyř námitek. Jejich prezentace sice není právě ukázkově jasná a jednoznačná, ale lze je chápat následovně.

33. Zaprvé podle navrhovatelky porušil Tribunál zásadu individuálního hodnocení, neboť nezkoumal přihlašované označení, „Fack Ju Göhte“, ale odlišné označení, a sice „Fuck you, Goethe“.

34. Kromě toho navrhovatelka tvrdí, že i výrazy „Fuck“ a „Fuck you“ ztratily díky vývoji jazyka ve společnosti svůj vulgární význam. V praxi nedochází k paušálnímu odmítání zápisu výrazů vycházejících z těchto pojmů, jak dokládá zápis ochranných známek, jako jsou „Fucking Hell“ a „MACAFUCKER“ ( 18 ).

35. Zadruhé navrhovatelka namítá, že Tribunál uplatnil absolutní důvod pro zamítnutí zakotvený v čl. 7 odst. 1 písm. f) nařízení č. 207/2009 příliš extenzivně, když dospěl k závěru, že slovní označení „Fack Ju Göhte“ je ze své podstaty vulgární a že prvek „göhte“ tuto vulgární povahu označení nemůže zmírnit. Uplatňování tohoto důvodu pro zamítnutí, který souvisí s dobrými mravy, by mělo být restriktivní. Tento důvod míří na subjektivní hodnoty, které je nutno uplatňovat co nejobjektivněji. Přestože Tribunál na tento problém poukázal, nezohlednil jej ve svém rozhodnutí dostatečně citlivě. Přihlašované označení mělo být posuzováno v celém svém rozsahu, včetně vizuálního vjemu, který fonetický přepis výrazu „Fuck you“ v němčině vyvolává. Výsledné označení je neškodné, hravé a dětinské. Ve spojení s prvkem „göhte“ toto označení jednoduše naráží na nepopulární středoškolské vzdělávání.

36. Zatřetí se navrhovatelka domnívá, že Tribunál pochybil, když dospěl k závěru, že nebylo prokázáno, že německy mluvící veřejnost není ve vztahu k dotčenému zboží a službám přihlašovaným označením šokována. V této souvislosti navrhovatelka namítá nesprávné uplatnění pravidel týkajících se důkazního břemene Tribunálem. Dále uvádí, že vnímání tohoto označení veřejností má klíčový význam a posouzení tohoto vnímání nelze oddělovat od empirického základu. Navrhovatelka znovu zdůrazňuje význam vývoje jazyka a úspěch filmu nesoucího stejný název, jakož i skutečnost, že Goethe-Institut tento film využívá pro pedagogické účely.

37. Začtvrté navrhovatelka namítá nesprávné právní posouzení Tribunálem, pokud jde o vyvažování zájmu navrhovatelky na zápisu dotčeného označení a zájmu veřejnosti nebýt konfrontován s rozrušujícími, vulgárními, urážlivými nebo výhružnými ochrannými známkami.

38. EUIPO všechny tyto argumenty odmítá. Domnívá se zaprvé, že Tribunál skutečně posuzoval správné označení, a zadruhé, že námitka navrhovatelky týkající se nesprávného významu dotyčného označení je otázkou skutkovou, kterou nelze přezkoumávat v rámci řízení o kasačním opravném prostředku. Zatřetí Tribunál vývoj jazyka zohlednil správně. Začtvrté EUIPO rovněž odmítá argument, podle něhož bylo posuzování vnímání daného označení čistě subjektivní. Možnost, že dané označení není vulgární (a že je lze chápat jako žertovné), byla výslovně přezkoumávána.

39. Zapáté námitka, že byl pojem dobrých mravů nesprávně vyložen tak, že přesahuje rámec zjevně obscénních nebo vysoce šokujících ochranných známek, je lichá, neboť bylo prokázáno, že dotčené označení je vnímáno jako ze své podstaty vulgární a šokující, a představuje tudíž „zjevně obscénní ochrannou známku“.

40. Zašesté námitka týkající se nesprávného uplatnění pravidel upravujících důkazní břemeno je podle úřadu EUIPO neopodstatněná. Je totiž na navrhovatelce, aby poté, co jsou jí předloženy obecně známé skutečnosti nebo posouzení poukazující na nezpůsobilost daného označení k zápisu, tyto skutečnosti vyvrátila. V rozsudku napadeném kasačním opravným prostředkem Tribunál poukázal na obecně známou skutečnost, že spotřebitelé nevnímají název filmu a ochrannou známku, vzhledem k jejich rozdílné povaze a funkci, stejným způsobem. V tomto ohledu Tribunál konstatoval, že nebylo prokázáno, že by relevantní veřejnost odhalila žertovný aspekt, který je v tomto označení údajně obsažen, navíc s přihlédnutím ke skutečnosti, že vnímání, které je potřeba brát v úvahu, je vnímání spotřebitelů, kteří uvedený film neviděli a neznají „žargon mladistvých“.

41. A konečně, námitka týkající se pochybení při vyvažování zájmů je neopodstatněná, neboť toto posouzení již bylo provedeno normotvůrcem a promítnuto do znění čl. 7 odst. 1 písm. f) nařízení č. 207/2009. Tribunál navíc nezkoumal dotčenou ochrannou známku abstraktně, ale naopak konkrétním a komplexním způsobem, ve vztahu k relevantní veřejnosti a zboží a službám, které byly předmětem přihlášky.

42. Argumenty předestřené navrhovatelkou mají různou povahu. Některé z těchto argumentů by skutečně mohly být odmítnuty jako argumenty týkající se skutkových otázek, které jsou z přezkumu, který může Soudní dvůr provádět v řízení o kasačním opravném prostředku, v zásadě vyloučeny. Ani tak ale nelze pominout skutečnost, že navrhovatelka se sice pohybuje v rámci skutkové podstaty projednávané věci, napadá ale právní kritéria, která mají být použita pro účely čl. 7 odst. 1 písm. f) nařízení č. 207/2009. (Ne)správné určení rámce, v němž mají být určité skutkové okolnosti posuzovány, by mělo přímý a rozhodující dopad na posouzení těchto skutkových okolností. Otázka právního rámce, v němž mají být určité skutkové okolnosti posuzovány, však přirozeně není otázkou skutkovou.

43. Podle mého názoru je klíčovou otázkou vyplývající z prvního důvodu tohoto kasačního opravného prostředku to, jaké aspekty je potřeba brát v úvahu při rozhodování o tom, zda přihláška ochranné známky má být zamítnuta dle čl. 7 odst. 1 písm. f) nařízení č. 207/2009. A dále, do jaké míry mají pro toto posouzení význam sociální kontext a dopad? Mělo by posouzení vycházet z „označení jako takového“ (s poukazem na jeho charakteristické vlastnosti), nebo by se mělo rovněž přihlížet k aspektům jeho sociálního kontextu a prokázané reakci relevantní veřejnosti? Další otázka vyplývající z prvního důvodu kasačního opravného prostředku se konkrétně týká úlohy, kterou svoboda projevu hraje v oblasti ochranných známek.

44. Analýzu projednávané věci zahájím posledním bodem, který je patrně bodem nejjednoznačnějším (1), následně se budu věnovat potřebě rozlišování mezi pojmy veřejný pořádek a dobré mravy podle čl. 7 odst. 1 písm. f) nařízení č. 207/2009 (2) a poté tato kritéria použiji na projednávanou věc (3).

1. K ochraně poskytované prostřednictvím ochranných známek a svobodě projevu

45. Prostřednictvím čtvrté námitky navrhovatelka v rámci prvního důvodu kasačního opravného prostředku tvrdí, že vyvažování zájmů provedené Tribunálem bylo nesprávné. Jak dále upřesnila na jednání, tato kritika je v zásadě zacílena na bod 29 rozsudku napadeného kasačním opravným prostředkem, v němž Tribunál konstatoval, že v oblasti ochranných známek se svoboda projevu neuplatňuje. Na jednání navrhovatelka s tímto tvrzením nesouhlasila, protože dle jejího názoru se záruky spojené se svobodou projevu v oblasti ochranných známek rozhodně uplatňují.

46. EUIPO ve své písemné odpovědi uvedl, že v rámci posouzení vyvažování zájmů k žádnému pochybení nedošlo a že tyto úvahy zohlednil již normotvůrce v čl. 7 odst. 1 písm. f) nařízení č. 207/2009. Na výslovný dotaz týkající se této otázky na jednání však EUIPO připustil, že výrok Tribunálu uvedený v bodě 29 rozsudku napadeného kasačním opravným prostředkem je nesprávný.

47. Svoboda projevu totiž skutečně v právu ochranných známek roli hraje.

48. Zaprvé dodržování základních práv představuje podmínku zákonnosti jakéhokoliv unijního opatření. Oblast působnosti Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“) a v ní zaručená základní práva se vztahují na jakékoli jednání nebo opomenutí unijních orgánů a subjektů ( 19 ). Totéž musí přirozeně platit i v oblasti ochranných známek, pokud jde o jednání a opomenutí unijních orgánů, jako je například EUIPO.

49. Zadruhé obchodní povaha případného jednání není důvodem k omezení, nebo dokonce vyloučení ochrany základních práv ( 20 ). Lze poukázat na konstatování Evropského soudu pro lidská práva (dále jen „ESLP“), že svoboda projevu, zaručená článkem 10 EÚLP, se uplatňuje nezávisle na druhu sdělení, tedy i v případě, že se jedná o komerční reklamu ( 21 ). Svobodu projevu ESLP konkrétně použil na hodnocení omezení uložených vnitrostátními právními předpisy ve vztahu k ochranným známkám nebo jiným formám reklamy ( 22 ).

50. Zatřetí použitelnost svobody projevu v oblasti ochranných známek byla výslovně potvrzena v preambuli nařízení (EU) 2015/2424, kterým se mění nařízení č. 207/2009, a dnes je uznávána v nařízení 2017/1001 ( 23 ).

51. Začtvrté, a spíše jako podpůrný argument, lze uvést, že takovéto chápání práva je rovněž v souladu s předchozí judikaturou Tribunálu ( 24 ) a vlastní rozhodovací praxí EUIPO ( 25 ).

52. Proto se svoboda projevu v oblasti práva ochranných známek jednoznačně uplatní. Tento závěr však vyvolává více otázek, než na kolik jich odpovídá. Bez ohledu na to, jak fascinující je tato otázka a diskuse o ní vedená v abstraktní rovině ( 26 ), stále není jasno v tom, co přesně toto potvrzení vnáší do řešení projednávané věci.

53. Na jednu stranu je těžko obhajitelné stanovisko EUIPO, že základní práva a jejich vyvažování již byly zohledněny normotvůrcem při koncipování čl. 7 odst. 1 písm. f) nařízení č. 207/2009. Chybí zde sebemenší určení toho, jak přesně by mělo být této rovnováhy dosaženo v individuálních případech. Tvrzení, že tato otázka již byla odpovídajícím způsobem vyřešena pouhým vložením pojmů „veřejný pořádek“ a „dobré mravy“ do čl. 7 odst. 1 písm. f), je s ohledem na komplexní práva a zájmy, o které se jedná, jednoduše neudržitelné ( 27 ).

54. Na druhou stranu, když byla na tento problém dotázána navrhovatelka na jednání, ani ona nebyla schopna přesně vysvětlit, jak konkrétně by výslovné přihlédnutí ke svobodě projevu mělo měnit kritéria dle čl. 7 odst. 1 písm. f). Úvahy navrhovatelky se de facto zredukovaly na tvrzení, že pokud by úřad EUIPO a Tribunál vzaly její svobodu projevu v úvahu v řízení o zápisu, pak by zápis sporné ochranné známky připustily, neboť úřad EUIPO byl příliš přísný a měl být více nakloněn svobodě projevu, která je obsažena v dané ochranné známce nebo která se prostřednictvím této ochranné známky uplatňuje.

55. Tato argumentace je úzce navázána, či se dokonce překrývá s kritikou, kterou navrhovatelka v zásadě vyjádřila ve vztahu ke zjišťování citlivosti vůči veřejné morálce, na kterou se odvolává EUIPO, což je dle názoru navrhovatelky odtrženo od náhledu na výraz „Fack Ju Göhte“ ze strany relevantní veřejnosti a německých orgánů. Svoboda projevu je proto v rámci tohoto posouzení jen stěží nezávislým měřítkem, měla ale, dle názoru navrhovatelky, vést EUIPO k jinému (liberálnějšímu) nahlížení na veřejnou morálku. Shora uvedené pak vede dotčenou argumentaci ke klíčovému bodu prvního důvodu kasačního opravného prostředku, který již byl zdůrazněn výše: co přesně je obsahem pojmů veřejný pořádek a dobré mravy a jak by měl být tento obsah zjišťován?

56. Stručně řečeno, i když není svoboda projevu prvořadým cílem práva ochranných známek, jednoznačně je jeho součástí. Ve světle tohoto závěru mělo napadené konstatování Tribunálu uvedené v bodě 29 jeho odůvodnění patrně za cíl vyjádřit poněkud jinou myšlenku: ne že svoboda projevu nehraje v právu ochranných známek vůbec žádnou úlohu, ale spíše že na rozdíl od oblastí umění, kultury a literatury může být váha, která by měla být přiznávána svobodě projevu v oblasti práva ochranných známek, poněkud odlišná, možná mírně menší, v rámci celkového vyvažování práv a zájmů ve věci dotčených.

57. Bude-li tvrzení v bodě 29 rozsudku napadeného kasačním opravným prostředkem vykládáno v souladu se svým prvním (doslovným) významem, bude zjevně nesprávné. Bude-li vykládáno ve smyslu právě předestřeného druhého významu, bude toto tvrzení dle mého názoru obhajitelné: i když musí být svoboda projevu, jakož i jiná základní práva, která mohou být dotčena, v rámci celkového vyvažování zohledněna, není ochrana svobody projevu prvořadým cílem ochrany poskytované prostřednictvím ochranných známek.

2. Veřejný pořádek nebo dobré mravy?

58. V řízení před Tribunálem bylo objasněno, že dotyčné označení bylo zkoumáno konkrétně ve světle dobrých mravů, nikoli veřejného pořádku ( 28 ). Toto tvrzení bylo na jednání výslovně potvrzeno EUIPO.

59. Zároveň však Tribunál v rozsudku napadeném kasačním opravným prostředkem uvedl, že pojmy „veřejný pořádek“ a „dobré mravy“ jsou odlišné, ale často se překrývají ( 29 ). EUIPO proto není povinen mezi nimi rozlišovat.

60. S tím nemohu souhlasit. Ze skutečnosti, že se oba pojmy mohou v některých případech překrývat, neplyne, že neexistuje povinnost mezi nimi rozlišovat. Nejdůležitější však je, jak lze názorně demonstrovat na projednávané věci, že koncepční rozdíl mezi těmito pojmy má dopady na to, co přesně je potřeba posuzovat a jak, pokud se příslušný subjekt dovolává jednoho, nebo naopak druhého z těchto pojmů.

61. Abych tento rozdíl objasnil, začnu několika stručnými poznámkami ohledně cíle ochrany poskytované prostřednictvím ochranných známek a úlohy hrané čl. 7 odst. 1 písm. f) nařízení č. 207/2009 v jejím rámci (a), následně nastíním, jak se rozdíl mezi těmito dvěma pojmy projevuje v praxi (b), a nakonec nabídnu řešení, jak by mělo být mezi oběma pojmy rozlišováno (c).

a) Cíl ochrany poskytované prostřednictvím ochranných známek

62. Obecně se uvádí, že ochrana poskytovaná prostřednictvím ochranných známek zajišťuje příslušnému majiteli ochranné známky výhradní právo na vazbu, kterou si relevantní veřejnost vytvoří mezi ním a souvisejícím zbožím nebo službami ( 30 ). Umožňuje obchodníkům dostat své zboží nebo služby do povědomí spotřebitele tím, že si budou kvalitu, inovace nebo jiné vlastnosti spojovat s konkrétní značkou. V tomto smyslu Soudní dvůr rozhodl, že výlučné právo, které ochrana poskytovaná prostřednictvím ochranné známky skýtá, má za cíl zajistit, aby ochranná známka mohla plnit svou základní funkci, jíž je zaručit spotřebitelům původ výrobků nebo služeb, jakož i jiné funkce, jako je určení kvality tohoto výrobku či služby, nebo funkce sdělovací, investiční či reklamní ( 31 ).

63. Zápis označení jako ochranné známky podléhá několika omezením. Pro projednávanou věc je rozhodné, že zápis může být odmítnut na základě některého z takzvaných relativních nebo absolutních důvodů, které chrání „dříve vzniklá výhradní práva k označením, jako jsou jiné ochranné známky nebo obchodní názvy […]“, resp. „různé druhy veřejných zájmů“ ( 32 ).

64. Absolutní důvod pro zamítnutí týkající se „veřejného pořádku a dobrých mravů“, o které jde v projednávané věci, je zakotven v čl. 7 odst. 1 písm. f) nařízení č. 207/2009 ( 33 ). Přestože tento důvod slouží jako omezení, jež určuje, která označení mohou požívat zvláštní ochrany poskytované ochrannou známkou, je důležité si uvědomit, že jeho účelem není zcela zamezit obchodnímu využití odmítnutých označení. Otázku, zda by bylo užití určitého označení nepřípustné i mimo rámec odmítnutí ochrany poskytované prostřednictvím ochranné známky, mají v zásadě vyřešit vnitrostátní právní předpisy členských států ( 34 ). Zamítnutí zápisu označení z tohoto důvodu totiž není zcela nezbytně překážkou jeho obchodního využití ( 35 ). Udělení výlučného práva v rámci ochrany poskytované prostřednictvím ochranné známky a možnost uvádění výrobků nebo služeb na trh jsou dvěma odlišnými otázkami, které se řídí rozdílnými soubory pravidel.

65. V návaznosti na shora uvedené je dále potřeba uvést, že ať už v písemných vyjádřeních, nebo na jednání se účastníci řízení značně rozcházejí ohledně rozsahu, v jakém by se měl EUIPO řídit nějakými robustními pojetími veřejného pořádku nebo dobrých mravů dle čl. 7 odst. 1 písm. f) nařízení č. 207/2009.

66. Na jedné straně navrhovatelka v zásadě tvrdila, že není úkolem úřadu EUIPO brát na sebe úlohu „policie dobrého nebo špatného vkusu“ cestou extenzivního výkladu čl. 7 odst. 1 písm. f). Na druhé straně EUIPO zastával názor, že unijní normotvůrce nepochybně chtěl, aby úřad EUIPO hrál určitou roli při ochraně veřejného pořádku a dobrých mravů, a to jednoduše proto, že tyto pojmy do čl. 7 odst. 1 písm. f) nařízení č. 207/2009 zavedl.

67. V tomto bodě se přikláním ke stanovisku EUIPO, ovšem s jednou důležitou výhradou. EUIPO skutečně hraje na základě čl. 7 odst. 1 písm. f) při ochraně veřejného pořádku a dobrých mravů určitou roli. Tato role a její obrysy budou navíc specifické a nezávislé na jiných regulačních režimech, v nichž mohou být takové pojmy používány, jelikož oblast práva ochranných známek je samostatným regulačním režimem.

68. Nicméně ochrana veřejného pořádku a dobrých mravů jistě není klíčovou ani dominantní úlohou úřadu EUIPO a unijního práva ochranných známek. Absolutní důvod pro zamítnutí v čl. 7 odst. 1 písm. f) v podstatě funguje jako určitá záchranná síť, která potenciálně stanoví limity pro uskutečňování jiných cílů ( 36 ). Rozhodně však není cílem sama o sobě.

b) Uplatňování „veřejného pořádku“ a „dobrých mravů“ v praxi

69. Jsou pojmy „veřejný pořádek“ a „dobré mravy“ zakotvené v čl. 7 odst. 1 písm. f) nařízení č. 207/2009 totožné?

70. V rozsudku napadeném kasačním opravným prostředkem Tribunál uvedl, že EUIPO není povinen mezi nimi rozlišovat ( 37 ). Tento postoj zjevně přejímají i někteří autoři, kteří oba pojmy považují za zaměnitelné ( 38 ). Někteří se domnívají, že takové rozlišování není z praktického hlediska nezbytné, neboť právní důsledky obou pojmů jsou totožné ( 39 ).

71. Praktické uplatnění obou pojmů je velice různorodé. Pokud jde zaprvé o praxi EUIPO, lze patrně říci, že jím prováděný přezkum je někdy veden s přihlédnutím k oběma pojmům společně ( 40 ), někdy se více, či dokonce výlučně, zaměřuje na část veřejného pořádku ( 41 ), zatímco v jiných případech je analýza úřadu EUIPO prováděna ve světle dobrých mravů ( 42 ).

72. Jako příklad lze uvést případ zamítnutí EUIPO zápisu označení „MECHANICAL APARTHEID“ pro počítačové hry, související publikace a zábavu, a to pro rozpor s veřejným pořádkem Evropské unie, jelikož je takové označení v rozporu s „neoddělitelnými, všeobecnými hodnotami, na nichž je EU založená, tj. s lidskou důstojností, svobodou, tělesnou nedotknutelností, rovností a solidaritou a zásadami demokracie a právního státu“ ( 43 ).

73. Z dobrých mravů patrně vycházelo posouzení odvolacího senátu, které jej vedlo k tomu, aby připustil zápis ochranné známky „JEWISH MONKEYS“ (a tím zrušil původní zamítavé rozhodnutí průzkumového referenta) ( 44 ). Tato ochranná známka odrážela název hudební skupiny, která spojovala prvky jidiš folklóru s populární hudbou ( 45 ). Odvolací senát odkázal na své rozhodnutí ve věci Die Wanderhure ( 46 ) a poukázal na „velký úspěch u veřejnosti“ i skutečnost, že proti vystoupení skupiny neměla policie žádných námitek ( 47 ). V rámci posuzování vulgarity dotčeného výrazu odvolací senát mimo jiné uvedl, že předmětem projednávání „jsou hodnoty evropského práva jako právního systému, který chrání základní a lidská práva, a nikoli soubor jazykových pravidel pro potlačování nežádoucího slovníku“ ( 48 ).

74. Existují rovněž případy, v nichž byly pojmy „veřejný pořádek“ a „dobré mravy“ posuzovány společně. Pokud jde o ochrannou známku „BIN LADIN“, odvolací senát považoval za „zcela jasné, že [tato ochranná známka byla] v rozporu s veřejným pořádkem a dobrými mravy, neboť teroristické trestné činy jsou naprosto v rozporu s etickými a morálními zásadami, které jsou uznávány nejen ve všech členských státech Evropské unie, ale i ve všech civilizovaných zemích.“ ( 49 )

c) „Veřejný pořádek“ a „dobré mravy“: koncepční rozdíl

75. Výše uvedené příklady ukazují, že navzdory překrývání mezi oběma kategoriemi (které je logickým důsledkem překrývání právních a morálních norem, k nimž se vztahují) mezi nimi rovněž existují určité rozdíly. Dovolil bych si tvrdit, že skutečně existuje koncepční rozdíl, pokud jde o to jak, kým a ve vztahu k čemu je obsah každé z těchto kategorií definován.

76. Veřejný pořádek je normativní představa hodnot a cílů definovaná příslušným veřejnoprávním orgánem, kterou je potřeba nyní i do budoucna, tj. prospektivně, respektovat. Veřejný pořádek tedy vyjadřuje přání veřejnoprávního regulačního orgánu co do norem, které je potřeba ve společnosti dodržovat. Jeho obsah by měl být zjistitelný z oficiálních zdrojů práva nebo dokumentů vyjadřujících určitou politiku. Jakkoli je veřejný pořádek vyjádřen, musí být nejprve, podobně jako itinerář cesty, stanoven orgánem veřejné moci a teprve poté realizován ( 50 ).

77. Dobré mravy se podle mého názoru vztahují k hodnotám a přesvědčením, které jsou aktuálně danou společností dodržovány a které jsou stanoveny a vymáhány převažujícím sociálním konsensem v dané společnosti a v dané době. Na rozdíl od veřejného pořádku, který je uplatňován směrem shora dolů, dobré mravy se vyvíjejí směrem zespoda nahoru. Rovněž procházejí určitým vývojem v čase: při jejich zjišťování je však pozornost zaměřena především na minulost a přítomnost. Pokud jde o to, čeho si morálka přeje dosáhnout, je přirozeně též normativní a prospektivní – v tom smyslu, že tento soubor pravidel má rovněž ambice podněcovat a zachovávat určité chování ( 51 ).

78. Klíčový rozdíl mezi oběma pojmy spočívá v tom, jak jsou nastaveny, a tedy zjišťovány. Soudní dvůr ESVO se zmínil o podobném rozlišování v kontextu směrnice 2008/95 ( 52 ), když uvedl, že „zamítnutí z důvodů ‚veřejného pořádku‘ musí vycházet z posouzení objektivních kritérií, zatímco námitka vůči ochranné známce na základě ‚dobrých mravů‘ se týká posouzení subjektivních hodnot“ ( 53 ).

79. Vzhledem k tomu, že veřejný pořádek je formulován směrem odshora dolů, lze jeho obsah zjistit „objektivně“, neboť musel být někde vyjádřen. Veřejný pořádek proto může být studován „u stolu“ v kancelářích veřejnoprávních orgánů, nahlížením do právních předpisů, materiálů politického charakteru a úředních prohlášení. Možná bude nezbytné nalézt přesný zdroj daného výroku veřejného pořádku, tak aby jeho oznámení (nebo spíše odmítnutí něčeho s poukazem na veřejný pořádek) splňovalo kritéria předvídatelnosti, nikoli svévolného postupu, a řádné správy. Nicméně jakmile jsou tyto požadavky splněny, je to otázka jednostranné správní vůle a přání.

80. Totéž naopak nelze říci o dobrých mravech. Dobré mravy nelze zjišťovat mimo rámec sociálních norem a kontextu. K jejich identifikaci je zapotřebí alespoň nějakého empirického posouzení toho, co příslušná společnost (dotčená veřejnost) v určitém okamžiku považuje za přijatelné normy chování. Jinými slovy, ke zjištění toho, zda je určité označení v rozporu s dobrými mravy, je zapotřebí vycházet z důkazů vážících se ke konkrétním případům, aby se zjistilo, jak by relevantní veřejnost pravděpodobně reagovala, pokud by bylo toto označení uvedeno na příslušném zboží nebo službách.

81. Rád bych zdůraznil, že pokud jde o reálný výsledek, budou se v některých případech obě kategorie překrývat ( 54 ). Veřejný pořádek by měl v ideálním případě do značné míry odrážet a sjednocovat dobré mravy. V jiných případech se pak to, co bylo původně jen veřejným pořádkem, rovněž postupně přemění na dobré mravy ( 55 ).

82. Obecně bych netrval na tom, abychom na rozlišování mezi veřejným pořádkem a dobrými mravy přespříliš akademicky bazírovali. Ovšem v kontextu projednávané věci toto rozlišování význam má. Je důležité právě pro ten aspekt, který měl být zohledněn EUIPO, a nepřímo i Tribunálem, když EUIPO zamítl přihlášku navrhovatelky z onoho specifického důvodu spočívajícího v dobrých mravech a Tribunál se s tímto přístupem ztotožnil.

83. Stručně řečeno, pokud se chce EUIPO odvolávat na (absolutní) důvod pro zamítnutí spočívající v dobrých mravech, musí s poukazem na převažující vnímání dotčené veřejnosti doložit, proč se domnívá, že by dané označení bylo s těmito dobrými mravy v rozporu. Rozhodně netvrdím, že by musel úřad EUIPO provádět hloubkový empirický průzkum, aby doložil dobré mravy ve vztahu k danému označení. Zcela totiž souhlasím s konstatováním úřadu EUIPO vysloveném na jednání, že nemohou nabídnout více než jen „informovaný odhad“. Nicméně tento odhad musí vycházet ze specifického sociálního kontextu a nemůže ignorovat skutkové důkazy, které buď potvrzují, nebo případně zpochybňují náhled EUIPO na to, co v dané době a v dané společnosti je či není v souladu s dobrými mravy.

3. K projednávané věci

84. Podle mého názoru posouzení provedené EUIPO a schválené Tribunálem v projednávané věci tyto požadavky nesplnilo.

85. Seznam kategorií zboží a služeb obsažený v přihlášce navrhovatelky je dost obsáhlý ( 56 ). Nevedla se však žádná diskuse o tom, zda nemohlo být dané slovní označení připuštěno pouze pro některé kategorie, a pro jiné ne. Nevidím proto žádný důvod k otevírání této otázky v řízení o kasačním opravném prostředku.

86. Co však bylo předmětem projednávání a co je klíčové, je skutečnost, že EUIPO, který se rovněž odvolával na čl. 7 odst. 2 nařízení č. 207/2009, definoval relevantní veřejnost jako širokou a německy mluvící. Na jedné straně byla proto relevantní veřejnost definována tak, aby zohledňovala nejen středoškolské fanoušky dotčeného filmu, ale také osoby, které o tomto filmu patrně nikdy neslyšely a mohly by být pochopitelně překvapeny, kdyby během svého pravidelného týdenního nakupování našly v regálu bochník chleba (třída 30) nebo prací prostředek (třída 3) označené etiketou „Fack Ju Göhte“.

87. Na druhé straně je s ohledem na již citovaný čl. 7 odst. 2 zeměpisné/jazykové omezení relevantní veřejnosti na německy mluvící veřejnost Evropské unie jistě možné. Takové omezení má však poměrně významné důsledky. Především pak musí být vulgární nebo urážlivá povaha označení zkoumána výlučně ve vztahu k široké veřejnosti osob, které nejsou rodilými mluvčími anglického jazyka. Vezmeme-li v úvahu ono specifické označení, o něž v projednávané věci jde, může se stát, že to, co se jeví ze své povahy vulgární nebo urážlivé rodilému mluvčímu angličtiny, se jako takové nemusí jevit (nikoli rodilému) mluvčímu německého jazyka, zejména pokud se setká s nezvyklým fonetickým přepisem urážky, která má svůj původ v cizím jazyce.

88. Ať je to ale jak chce, jak má být takové označení posuzováno co do jeho souladu s dobrými mravy? Jakmile si regulační orgán tento důvod zvolí, spočívá dle mého názoru klíčový rozdíl oproti přístupu, který potvrdil Tribunál, v tom, že toto posouzení nemůže být provedeno s přihlédnutím pouze a výlučně k onomu slovnímu označení, bez zohlednění širšího společenského vnímání a kontextu, pokud existují důkazy, které uvedené aspekty prokazují.

89. V tomto ohledu se rozvinula mezi účastníky řízení široká diskuse ohledně skutečnosti, že bylo povoleno promítání filmu „Fack Ju Göhte“ pod tímto názvem a že zjevně nebyla stanovena žádná omezení přístupnosti pro mladé diváky. Argumenty navrhovatelky v tomto ohledu v zásadě tvrdí, že pokud příslušné regulační orgány v německy mluvících zemích Evropské unie neměly žádné problémy s názvem tohoto filmu, neměl by je mít EUIPO v řízení o zápisu stejně znějící ochranné známky. Naproti tomu EUIPO trval na tom, že právní předpisy upravující v daném členském státě uvádění a promítání filmů jsou jednoduše záležitostí zcela odlišnou od právní úpravy ochranných známek platné pro celou Unii.

90. Na strukturální a institucionální úrovni s EUIPO souhlasím: klasifikace (rating) a regulace filmů v členském státě skutečně tvoří odlišný regulační rámec než unijní právo ochranných známek. Proto rozhodnutí, které vnitrostátní regulační orgán pro filmovou produkci učinil ohledně podmínek uvedení a promítání určitého filmu, samo o sobě jistě není definitivně určující pro posouzení, které je potřeba učinit na základě právních předpisů o ochranných známkách, konkrétně dle čl. 7 odst. 1 písm. f) nařízení č. 207/2009.

91. Na rozdíl od EUIPO se však nedomnívám, že toto posuzování je možno na tomto místě ukončit. Přestože se skutečně jedná o odlišné regulační režimy, dochází mezi těmito paralelními posouzeními k významnému překrývání: oba rámce hodnocení vycházejí ze stejné kategorie veřejnosti a z posuzování morálky a vulgarity v rámci totožné kategorie veřejnosti v tomtéž, nebo velmi podobném, okamžiku. Na této úrovni, jak ostatně uznává úřad EUIPO sám ( 57 ), je morální hodnocení vulgarity určitého výrazu relevantní.

92. V rámci tohoto rozměru se předchozí hodnocení provedená nejrůznějšími vnitrostátními orgány skutečně stávají relevantními. Pokud taková hodnocení existují a EUIPO je na ně upozorněn, měla by být hodnocení provedená těmito vnitrostátními orgány, které jsou nepochybně způsobilejší než známkoprávní úřad s působností pro celou Unii k hodnocení toho, co je v daném okamžiku v určitém členském státě (ne)morální a vulgární, řádně zohledněna.

93. Ani to samozřejmě nebrání EUIPO v tom, aby dospěl k závěru, že přihlašovaná ochranná známka v rozporu s dobrými mravy je, zejména pokud mají být tyto dobré mravy zjišťovány na úrovni celé Unie. Taková zjištění a empirické důkazy, zejména pokud se týkají naprosto stejného jazykového nebo zeměpisného prostoru, jaký si úřad EUIPO zvolil pro své vlastní posouzení, nicméně vyvolávají otázku požadavků na odůvodnění, které musí být úřadem EUIPO poskytnuto, pokud se hodlá odchýlit od toho, co vnitrostátní orgány určily jako přijatelné morální normy v identickém prostoru, zjevně ve vztahu k téže kategorii široké veřejnosti a ve stejné době.

94. V projednávané věci nebyly tyto požadavky dodrženy. V nejrůznějších fázích řízení před EUIPO i před Tribunálem navrhovatelka upozorňovala na skutečnost, přičemž její tvrzení nebyla rozporována, že dotčený film slavil v německy mluvících zemích velký úspěch, zjevně aniž vyvolal větší debatu ohledně svého názvu; že název filmu byl řádně schválen a bylo připuštěno jeho promítání mladším divákům; a že pozitivní vnímání tohoto filmu je možno rovněž doložit jeho zařazením do učebního programu Goethe-Institutu.

95. Znovu opakuji, žádné z těchto konstatování není samo o sobě rozhodující. Stejně tak není osud dotčeného filmu určující pro zápis ochranné známky. Ovšem v konfrontaci s tak přesvědčivými důkazy o sociálním vnímání morálky a potenciální vulgaritě zcela totožného názvu by musel EUIPO předložit mnohem přesvědčivější argumenty, aby mohl dospět k závěru, že navzdory těmto nejrůznějším orgánům německy mluvící veřejnosti, které tento výraz nepovažují za výraz, který v myslích této veřejnosti budí pohoršení, nemůže být stejně znějící ochranná známka zapsána z důvodu, že uráží dobré mravy zcela totožné kategorie veřejnosti.

96. Takové vnímání dle mého názoru taktéž náležitě odráží úlohu, kterou hrají dobré mravy v kontextu unijního práva ochranných známek. Vzhledem k tomu, že koncipování a zjišťování dobrých mravů (i veřejného pořádku) lze stěží považovat za prvořadou úlohu EUIPO ( 58 ), těžko můžeme EUIPO chápat jako orgán, který by byl nadán pravomocí k tomu, aby začal najednou vytvářet robustní pojetí dobrých mravů, odtržené od pojetí, které zjevně převládá v dotčeném členském státě či státech (resp. podstatně přísnější, než je ono pojetí převládající v dotčeném členském státě či státech).

97. Stručně řečeno se domnívám, že Tribunál se dopustil nesprávného právního posouzení, když nesprávně vyložil čl. 7 odst. 1 písm. f) nařízení č. 207/2009, neboť nezohlednil aspekty kontextu, který je rozhodný pro posouzení toho, zda je přihlašované označení v souladu s dobrými mravy.

98. První důvod kasačního opravného prostředku by proto měl být shledán opodstatněným a rozsudek napadený kasačním opravným prostředkem by měl být zrušen.

B. Ke druhému a třetímu důvodu kasačního opravného prostředku

99. Pokud by Soudní dvůr v případě prvního důvodu kasačního opravného prostředku dospěl ke stejnému závěru, bylo by možno považovat přezkoumávání druhého a třetího důvodu kasačního opravného prostředku za nadbytečné. Je však úlohou generálního advokáta, aby poskytl Soudnímu dvoru maximální součinnost ve všech směrech, jimiž se Soudní dvůr rozhodne ubírat. V kontextu projednávané věci dodávají druhý a třetí důvod kasačního opravného prostředku důvodu prvnímu ještě další dimenzi: posuzování toho, co je či není v souladu s dobrými mravy, bude vždy subjektivním hodnocením. Avšak zejména ve vztahu k takovýmto hodnotovým soudům by mělo být alespoň relativně jasné, jaká kritéria budou v rámci takového hodnocení zohledňována, aby existovala alespoň určitá rozumná míra předvídatelnosti potenciálního výsledku. Druhý a třetí důvod kasačního opravného prostředku nicméně dokládají, že v projednávané věci takováto jasnost a předvídatelnost poněkud chybí.

100. Druhý a třetí důvod se týkají údajného porušení zásad rovného zacházení (druhý důvod) a řádné správy (třetí důvod). Navrhovatelka v podstatě kritizuje pochybení na straně Tribunálu, který žádnými sankcemi nepostihl nerovné zacházení uplatněné vůči přihlášce navrhovatelky ve srovnání s předchozím rozhodnutím, které EUIPO vydal v případu Die Wanderhure ( 59 ).

101. Prostřednictvím svého druhého důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelka kritizuje skutečnost, že Tribunál potvrdil napadené rozhodnutí navzdory podobnostem mezi situací v projednávané věci na jedné straně a situací ve věci Die Wanderhure na straně druhé. Navrhovatelka zdůrazňuje, že v rámci zdůvodnění odlišných výsledků úřad EUIPO uvedl a Tribunál schválil, že označení, které bylo předmětem přihlášky ve věci Die Wanderhure a jehož zápis byl povolen, popisuje obsah filmu. Taková situace dle EUIPO v případě označení přihlašovaného navrhovatelkou nenastala. Navrhovatelka nesouhlasí a tvrdí, že dotčené označení rovněž popisuje obsah filmu, když vyjadřuje frustraci studentů způsobenou povinností účastnit se nepopulárního středoškolského vyučování. Navrhovatelka dále kritizuje nedostatečné vysvětlení toho, proč nelze na dané označení nahlížet jako na označení popisující obsah filmu. Navíc neexistuje žádný objektivní důvod pro tvrzení Tribunálu, že označení „Die Wanderhure“ je mnohem méně šokující a vulgární než označení, o jehož zápis usiluje navrhovatelka.

102. Třetí důvod kasačního opravného prostředku se omezuje na tvrzení, dle něhož Tribunál rovněž porušil zásadu řádné správy tím, že na případ navrhovatelky neuplatnil závěry, k nimž EUIPO dospěl ve věci Die Wanderhure, a nezkoumal skutkové okolnosti projednávané věci.

103. Pokud jde o druhý důvod kasačního opravného prostředku, EUIPO reaguje na námitku navrhovatelky týkající se nezohlednění předchozího rozhodnutí tak, že se jedná o zjevně neopodstatněnou námitku, neboť EUIPO dotčené předchozí rozhodnutí (Die Wanderhure) výslovně analyzoval. Argument navrhovatelky týkající se podobností mezi oběma situacemi se týká skutkové otázky, a přesahuje tudíž rámec kasačního opravného prostředku.

104. EUIPO dále uvádí, že argument navrhovatelky se týká rozsahu povinnosti uvést odůvodnění, pokud rozhodující orgán dojde k různým výsledkům ve dvou podobných situacích. Povinnost uvést odůvodnění, které se dovolává navrhovatelka, by ve skutečnosti vedla k tomu, že by byl EUIPO povinen dodatečně konstatovat případné nesprávné právní posouzení, k němuž došlo v předchozím rozhodnutí (které se již ovšem stalo pravomocným), aniž by účastníci tohoto předchozího řízení měli možnost se k takovému závěru vyjádřit. Takováto povinnost uvádět odůvodnění by se rovněž jevila jako problematická, pokud by již zapsaná ochranná známka byla později prohlášena za neplatnou ( 60 ). Tato otázka je nicméně v projednávané věci poněkud hypotetická, neboť Tribunál schválil závěr EUIPO, že tyto dvě situace nelze srovnávat.

105. EUIPO odmítá třetí důvod kasačního opravného prostředku jako nepřípustný, neboť jím navrhovatelka namítá porušení zásady právní jistoty, aniž by to jakkoli vysvětlila. Pokud jde o údajné porušení zásady řádné správy, úřad EUIPO se domnívá, že toto tvrzení nesplňuje požadavek čl. 168 odst. 1 písm. d) jednacího řádu Soudního dvora, podle něhož musí být v kasačním opravném prostředku uvedeny „dovolávané právní důvody a argumenty, jakož i stručný popis uvedených důvodů“. Podle EUIPO tato námitka odpovídá prvnímu důvodu kasačního opravného prostředku a navrhovatelka nepředložila žádné argumenty dokládající porušení zásady řádné správy nad rámec údajného porušení čl. 7 odst. 1 písm. f) nařízení č. 207/2009.

106. Dle mého názoru se argumenty vznášené navrhovatelkou v rámci druhého a třetího důvodu kasačního opravného prostředku v zásadě týkají totožné otázky: údajné nejednotnosti v rozhodovací praxi EUIPO, zejména za situace, kdy je napadené rozhodnutí v projednávané věci konfrontováno s výsledkem, k němuž EUIPO dospěl ve věci Die Wanderhure. Toto tvrzení lze totiž chápat obousměrně, jako porušení zásady rovného zacházení (druhý důvod), nebo – v případě správních orgánů – jako otázku řádné správy (třetí důvod) ( 61 ). Zásada řádné správy se totiž týká povinnosti uvést odůvodnění, které vysvětluje odchýlení se EUIPO od jeho předchozí praxe. V tomto smyslu jde tato zásada logicky ruku v ruce se zásadou rovného zacházení, neboť druhá z uvedených zásad vyžaduje podobný výsledek v podobných situacích a odlišné výsledky v rozdílných situacích.

107. Budu se proto zabývat oběma tvrzenými důvody kasačního opravného prostředku společně.

108. Povinnost uvést odůvodnění je rovněž zakotvena v článku 75 nařízení č. 207/2009 a v čl. 94 odst. 1 nařízení 2017/1001, přičemž rozsah působnosti je zde stejný jako rozsah působnosti čl. 296 druhého pododstavce SFEU ( 62 ). Soudní dvůr rovněž uvedl, že je „EUIPO povinen vykonávat své pravomoci v souladu s obecnými zásadami unijního práva, včetně zásad rovného zacházení a řádné správy“ ( 63 ). To znamená především to, že „EUIPO musí […] zohlednit již přijatá rozhodnutí ve věci podobných přihlášek a se zvláštní pozorností se zabývat otázkou, zda je třeba rozhodnout v tomtéž smyslu, či nikoli, přičemž uplatnění těchto zásad musí být v souladu […] s dodržováním zásady legality“ ( 64 ).

109. Soudní dvůr dále poznamenal, že „právo na řádnou správu zahrnuje v souladu s čl. 41 odst. 2 [Listiny] […] povinnost správních orgánů odůvodňovat svá rozhodnutí. Tato povinnost […] má dvojí cíl, a to umožnit jednak zúčastněným osobám seznámit se s důvody, pro které bylo opatření přijato, za účelem obrany jejich práv a jednak unijním soudům vykonat přezkum legality dotčeného rozhodnutí“ ( 65 ).

110. Již jen tato právě citovaná prohlášení Soudního dvora z nedávné doby vyvracejí řadu argumentů předložených EUIPO v projednávané věci. Zaprvé konzistentní rozhodování rozhodně neznamená, že výsledky musí být totožné. Neznamená to ani neměnnost nebo nemožnost napravovat předchozí chyby nebo měnit přístup a výklad. Znamená to jednoduše maximální příklon ke konzistentnímu rozhodování, přičemž v projednávané věci se například jedná o kritéria a aspekty, které je potřeba zohlednit při posuzování kategorií obsažených v čl. 7 odst. 1 písm. f) nařízení č. 207/2009, jakož i přísnost nebo shovívavost, s jakou jsou uplatňovány. Rád bych jasně zdůraznil: konzistentní přístup je něco jiného než totožnost výsledku.

111. Zadruhé povinnost konzistentního přístupu, jakož i daných kritérií a jejich uplatňování má jistý procesní důsledek: je přirozeně možné se od předchozího přístupu k rozhodování kdykoli odchýlit, avšak toto odchýlení musí být odůvodněno a konzistentně vysvětleno.

112. A právě na tomto místě rozhodnutí ve věci Die Wanderhure, jakož i řada dalších rozhodnutí EUIPO zmiňovaných v tomto stanovisku na straně jedné a rozhodnutí ve věci „Fack Ju Göhte“ na straně druhé vzájemně nesedí.

113. Rozhodnutí ve věci Die Wanderhure se týkalo označení „DIE WANDERHURE“, které bylo rovněž názvem německého románu a jeho filmového ztvárnění. Průzkumová referentka dospěla k závěru, že toto označení nesplňuje kritéria pro přiznání ochrany na základě čl. 7 odst. 1 písm. f), neboť obsahuje urážlivý výraz, když slovo „Hure“ je v německém jazyce synonymem pro prostitutku a je hovorově užíváno k označení osoby s mnoha sexuálními partnery ( 66 ).

114. Toto rozhodnutí bylo odvolacím senátem zrušeno. Odvolací senát podotkl, že průzkumová referentka se omezila na zdůraznění druhé slovní části dotčeného označení, aniž se vyjádřila k části první. Odvolací senát popsal obsah románu a filmu, které nesou stejný název jako přihlašované označení, a zmínil se o jejich široké popularitě. Román a film popisují příběh mladé potulné ženy, která poskytuje své služby v 15. století, přičemž uživateli těchto služeb jsou duchovní na kostnickém koncilu. Odvolací senát uvedl, že tento úspěch prokázal, že veřejnost není obsahem knihy ani názvem pohoršena. Dále uvedl, že město Kostnice neshledalo na této věci nic problematického, když nabízelo zvláštní vycházky „po stopách přihlašovaného označení“ ( 67 ).

115. Odvolací senát konstatoval, že ochranná známka je „nemorální“, „pokud se příjemce zboží při přečtení označení, které je předmětem přihlášky […], cítí uražen nebo pohoršen nebo pokud dochází k diskriminaci nebo zesměšňování jednotlivců nebo skupin lidí“ ( 68 ). K tomu však v případě označení, o které šlo v uvedené věci, nedošlo ( 69 ). Dále „je rovněž možné, aby slovní vyjádření, které je podle slovníku vulgární, bylo v závislosti na daném kontextu míněno čistě žertovně“. Posouzení, které má být provedeno podle čl. 7 odst. 1 písm. f) nařízení č. 207/2009, dle odvolacího senátu chrání „hodnoty evropského práva jako právního systému, který chrání základní a lidská práva [ale nemá být] souborem jazykových pravidel pro potlačování nadávek“ ( 70 ).

116. V kontextu projednávané věci bylo konkrétně s odkazem na toto rozhodnutí a jeho odůvodnění uváděno, že celkový přístup EUIPO dle čl. 7 odst. 1 písm. f) nařízení č. 207/2009 byl dříve skutečně poměrně liberální a případ Die Wanderhure je považován v tomto ohledu za ukázkový ( 71 ). Navrhovatelka zejména zdůrazňuje, že pokud mohl být výraz „Die Wanderhure“ považován za výraz, který není ani šokující, ani vulgární, přestože se týká ženy nabízející sexuální služby za odměnu, je nutno a fortiori dospět ke stejnému závěru i ohledně označení „Fack Ju Göhte“.

117. Ve světle těchto konstatování se domnívám, že vzhledem k nepopiratelným prima facie podobnostem mezi kontextem, v jehož rámci byla podána přihláška dotčeného označení, na straně jedné a situací ve věci Die Wanderhure na straně druhé, jakož i vzhledem ke skutečnosti, že navrhovatelka se na uvedené rozhodnutí opakovaně odvolává ve svých podáních, se jeví jako rozumné očekávat, že úřad EUIPO poskytne (a Tribunál bude vyžadovat) věrohodné vysvětlení rozdílných výsledků, k nimž v těchto dvou situacích dospěl.

118. V tomto ohledu Tribunál v bodě 40 rozsudku napadeného kasačním opravným prostředkem uvedl, že přihlášku dotčeného označení a přihlášku podanou ve věci Die Wanderhure nelze považovat za podobné. Důvodem je dle Tribunálu (který se odvolává na posouzení odvolacího senátu) zaprvé to, že označení „Die Wanderhure“ popisovalo obsah filmu stejného jména, což ovšem nebyl případ označení dotčeného v projednávané věci. Podle Tribunálu tedy nebylo možné z rozsáhlého úspěchu filmu Fack Ju Göhte dovozovat, že veřejnost tento název ihned pozná prostřednictvím přihlašovaného označení a nebude jím šokována. Zadruhé označení „Die Wanderhure“ je v očích relevantní veřejnosti mnohem méně šokující ( 72 ).

119. Ani jedno z těchto vysvětlení není přesvědčivé.

120. Zaprvé mi není zcela jasné, jak Tribunál dospěl k závěru, že ve věci Die Wanderhure dotčená ochranná známka popisovala obsah filmu, zatímco označení „Fack Ju Göhte“ nikoli. Ačkoli by tato otázka mohla být považována za skutkovou, ve své podstatě jde v této věci o právní kritérium, které EUIPO a Tribunál používají při posuzování přihlášky označení, které obsahuje patrně vulgární vyjádření, jež odpovídá názvu úspěšného filmu (nebo románu), přičemž tento úspěch inspiruje veřejnoprávní orgány (ať již město Kostnice nebo Goethe-Institut), aby tento výraz přejaly pro své vlastní veřejné účely (prohlídky památek v jednom případě a jazykové vzdělávání ve druhém).

121. Pokud jde konkrétně o význam „rovnocennosti“ mezi přihlašovaným označením a názvem filmu, zaprvé nerozumím tomu, proč by na této okolnosti mělo vůbec záležet, a zadruhé mi není jasné, jak byla tato „rovnocennost“ posuzována.

122. I kdyby totiž bylo přesně objasněno, co se rozumí „názvem popisujícím obsah filmu“, není zřejmé, jak může skutečnost, že ochranná známka odpovídá obsahu filmu, jako taková a sama o sobě způsobit, že dotčené označení unikne použití čl. 7 odst. 1 písm. f) nařízení č. 207/2009. Odůvodnění tohoto bodu je navíc jednoduše v rozporu s celkovým přístupem k posuzování, jaký EUIPO prosazuje ve vztahu k „Fack Ju Göhte“ (dle něhož má být toto označení posouzeno jako takové, samostatně, jako označení ze své podstaty vulgární, bez ohledu na to, zda byl či nebyl natočen stejnojmenný film), zatímco ve věci Die Wanderhure byl zvolen přesně opačný přístup (dotčené označení bylo posouzeno ve svém sociálním kontextu a úspěch románu a filmu byl uváděn jako klíčový argument pro závěr, že se nejedná o označení urážlivé).

123. Poukazuji proto na poměrně jednoznačně protichůdné přístupy k hodnocení skutkově podobných a právně totožných situací, aniž by byla vůbec zahajována (věru skutková) diskuse o tom, proč by měla být široká veřejnost sestávající z patrně rodilých mluvčích německého jazyka automaticky mnohem méně šokována, když uvidí ochrannou známku DIE WANDERHURE ( 73 ) na zboží nebo (zejména) službách ( 74 ), což je výraz, kterému bude každá německy mluvící osoba okamžitě rozumět, než ti, kdo se mohou začít divit tomu, co má asi znamenat „Fack Ju Göhte“, neboť daný film neviděli.

124. Chápu, že snaha o konzistentní rozhodování je dlouhodobým cílem, jak připustil i EUIPO na jednání. Vzhledem k velkému počtu možných variant skutkového stavu, s nimiž se může EUIPO setkat, se jistě nejedná o úkol snadný. Jen těžko lze ale tyto obtíže uvádět jako důvod, proč nemusí být přísně dodržovány (či proč by dokonce směly být zcela ignorovány) požadavky na vysvětlování důvodů pro vydání určitého rozhodnutí.

125. Opět lze pouze zopakovat, že tato povinnost neznamená, že v určitém konkrétním případě nelze dospět k jinému výsledku, pokud je rozdíl mezi uvedenými případy řádně vysvětlen, nebo že nelze zcela změnit výkladový přístup, pokud je tento odklon oznámen a vysvětlen. Analogie s rozhodovací praxí soudů je v tomto ohledu poměrně jasná, ačkoli požadavky na odůvodnění nejsou přirozeně nastaveny tak přísně. Podobně platí, že soudům nic nebrání, aby v průběhu času měnily svou judikaturu ( 75 ), jsou ale povinny případnou změnu určité linie rozhodování ve své judikatuře vysvětlit ( 76 ).

126. V obou případech je společným jmenovatelem rovnost před zákonem, ale také – z hlediska adresáta rozhodnutí – předvídatelnost rozhodnutí. I ten nejobezřetnější provozovatel může jen stěží plánovat svou celkovou obchodní strategii, pokud jsou v jednom případě určité aspekty zohledňovány a přístup k hodnocení je celkově poměrně liberální a tolerantní, zatímco za skutkově podobných okolností týkajících se použití stejných právních ustanovení na jiný případ jsou totožné nebo podobné aspekty prohlášeny za nerozhodné a celkový přístup je mnohem přísnější.

127. Závěrem uvádím, že jsem si zcela jistě vědom zvláštního regulačního kontextu práva ochranných známek a skutečnosti, že předchozí zápisy mohou být následně napadeny, a to i na základě nesprávného použití čl. 7 odst. 1 písm. f) nařízení č. 207/2009 ( 77 ). Přesto však nerozumím tomu, jak by měl tento argument podporovat odchýlení se i od minimálního požadavku konzistentní rozhodovací praxe ve správních věcech, což je skutečně průřezová zásada platná pro jakoukoli oblast veřejné správy, včetně práva ochranných známek.

128. Celkově jsem toho názoru, že Tribunál se dopustil nesprávného právního posouzení, když nepostihl sankcemi pochybení, kterého se dopustil EUIPO a které spočívalo v absenci řádného odůvodnění toho, proč se EUIPO odchýlil od své minulé rozhodovací praxe, nebo neuvedení věrohodného důvodu, proč muselo být o přihlášce dotčeného označení rozhodnuto odlišně ve srovnání s výsledkem dosaženým v podobném případě, na který byl EUIPO navrhovatelkou upozorněn.

V. Návrhová žádání v projednávané věci

129. Navrhovatelka ve svém kasačním opravném prostředku Soudní dvůr žádá, aby zrušil rozsudek napadený kasačním opravným prostředkem a EUIPO nařídil zaplacení nákladů řízení. Zrušení napadeného rozhodnutí nežádá.

130. Nicméně podle čl. 61 prvního pododstavce statutu Soudního dvora Evropské unie a zásady hospodárnosti a efektivity řízení, která je v něm zakotvena, platí, že je-li rozsudek napadený kasačním opravným prostředkem zrušen, může Soudní dvůr vydat sám konečné rozhodnutí ve věci, pokud to stav řízení dovoluje.

131. Domnívám se, že tento požadavek je v projednávané věci splněn.

132. Z důvodů uvedených výše v oddílu A tohoto stanoviska konstatuji, že první důvod kasačního opravného prostředku je opodstatněný. Tribunál pochybil při výkladu čl. 7 odst. 1 písm. f) nařízení č. 207/2009, což se následně projevilo tomu odpovídající absencí (relevantního) odůvodnění v rozsudku napadeném kasačním opravným prostředkem. Bez ohledu na případné závěry Soudního dvora ohledně druhého a třetího důvodu kasačního opravného prostředku platí, že pokud by Soudní dvůr shledal první důvod kasačního opravného prostředku opodstatněným, muselo by být poté Tribunálem nevyhnutelně zrušeno i napadené rozhodnutí odvolacího senátu EUIPO, a to ze stejných důvodů.

133. Za těchto okolností by nové posouzení projednávané věci Tribunálem nebylo nutné.

VI. Náklady

134. Podle čl. 184 odst. 2 jednacího řádu, je-li kasační opravný prostředek opodstatněný a Soudní dvůr vydá sám konečné rozhodnutí ve věci, rozhodne o nákladech řízení.

135. Podle čl. 138 odst. 1 jednacího řádu Soudního dvora, který se na základě čl. 184 odst. 1 téhož řádu použije na řízení o kasačním opravném prostředku, se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval.

136. Navrhovatelka požádala, aby byla EUIPO uložena povinnost náhrady nákladů řízení. Pokud Soudní dvůr přijme mnou navrhovaný výsledek řízení o tomto kasačním opravném prostředku, bude EUIPO ve věci neúspěšný. EUIPO by proto bylo uloženo zaplatit náklady řízení související jak s řízením v prvním stupni ve věci T‑69/17, tak s tímto řízením o kasačním opravném prostředku.

VII. Závěry

137. Navrhuji, aby Soudní dvůr rozhodl tak, že: – rozsudek Tribunálu Evropské unie ze dne 24. ledna 2018, Constantin Film Produktion v. EUIPO (Fack Ju Göhte) (T‑69/17, nezveřejněný, EU:T:2018:27), se zrušuje; – rozhodnutí pátého odvolacího senátu Úřadu Evropské unie pro duševní vlastnictví (EUIPO) ze dne 1. prosince 2016 (věc R 2205/2015–5, Fack Ju Göhte) se zrušuje; – EUIPO ponese vlastní náklady řízení a ukládá se mu rovněž náhrada nákladů vynaložených společností Constantin Film Produktion GmbH jak v řízení v prvním stupni, tak v řízení o tomto kasačním opravném prostředku.

( 1 ) – Původní jazyk: angličtina.

( 2 ) – „Die Religion verspottet, die Laster beschönigt und gute Sitten verderben kann“, Brief der dänischen Kanzlei vom 19. September 1776 an den König von Dänemark, reprodukováno in Müller, P. (ed.), Der junge Goethe im zeitgenössichen Urteil. Akademie-Verlag GmbH, Berlin, 1969, s. 130. Viz též Mandelkow, K. R. (ed.), Goethe im Urteil seiner Kritiker: Dokumente zur Wirkungsgeschichte Goethes in Deutschland. Teil I 1773 – 1832, Verlag C. H. Beck, Munich, 1975, XXV-XXXII a s. 41 až 47.

( 3 ) – Úř. věst. 2009, L 78, s. 1. Poté nahrazeno nařízením Evropského parlamentu a Rady (EU) 2017/1001 ze dne 14. června 2017 o ochranné známce Evropské unie (Úř. věst. 2017, L 154, s. 1).

( 4 ) – Rozsudek ze dne 24. ledna 2018 ve věci Constantin Film Produktion v. EUIPO (Fack Ju Göhte) (T‑69/17, nezveřejněno, EU:T:2018:27).

( 5 ) – Body 14 až 16 rozsudku napadeného kasačním opravným prostředkem.

( 6 ) – Bod 18 rozsudku napadeného kasačním opravným prostředkem.

( 7 ) – Bod 19 rozsudku napadeného kasačním opravným prostředkem.

( 8 ) – Body 22 až 24 rozsudku napadeného kasačním opravným prostředkem.

( 9 ) – Bod 25 rozsudku napadeného kasačním opravným prostředkem.

( 10 ) – Bod 26 rozsudku napadeného kasačním opravným prostředkem.

( 11 ) – Bod 27 rozsudku napadeného kasačním opravným prostředkem.

( 12 ) – Body 28 a 29 rozsudku napadeného kasačním opravným prostředkem.

( 13 ) – Body 31 až 32 rozsudku napadeného kasačním opravným prostředkem.

( 14 ) – Body 33 až 34 rozsudku napadeného kasačním opravným prostředkem.

( 15 ) – Rozhodnutí čtvrtého odvolacího senátu ze dne 28. května 2015, R 2889/2014–4, DIE WANDERHURE.

( 16 ) – Body 35 až 40 rozsudku napadeného kasačním opravným prostředkem.

( 17 ) – Body 42 až 43 rozsudku napadeného kasačním opravným prostředkem.

( 18 ) – Ochranná známka EU č. 6025159, „Fucking Hell“, a ochranná známka EU č. 10279644, „MACAFUCKER“.

( 19 ) – Členským státům jsou ustanovení Listiny adresována pouze při „provádění unijního práva“ (funkční definice oblasti působnosti), zatímco pokud jde o unijní orgány a subjekty, činí čl. 51 odst. 1 Listiny ustanovení této Listiny použitelnými při jakékoli jejich činnosti (institucionální definice oblasti působnosti).

( 20 ) – Viz též obdobně stanovisko generálního advokáta M. Fennellyho ve věci Německo v. Parlament a Rada (C‑376/98, EU:C:2000:324, body 154 a 155).

( 21 ) – ESLP, 25. srpna 2015, Dor v. Rumunsko (CE:ECHR:2015:0825DEC005515312, bod 43 a citovaná judikatura).

( 22 ) – ESLP, 24. února 1994, Casado Coca v. Španělsko (CE:ECHR:1994:0224JUD001545089, bod 35 a citovaná judikatura). Viz též ESLP, 25. srpna 2015, Dor v. Rumunsko (CE:ECHR:2015:0825DEC005515312, bod 43 a citovaná judikatura), a ESLP, 30. ledna 2018, Sekmadienis Ltd. v. Litva (CE:ECHR:2018:0130JUD006931714, body 75 až 84).

( 23 ) – Bod 21 odůvodnění nařízení Evropského parlamentu a Rady 2015/2424 ze dne 16. prosince 2015, kterým se mění nařízení Rady č. 207/2009 o ochranné známce Společenství a nařízení Komise (ES) č. 2868/95, kterým se provádí nařízení Rady (ES) č. 40/94 o ochranné známce Společenství, a zrušuje nařízení Komise (ES) č. 2869/95 o poplatcích placených Úřadu pro harmonizaci ve vnitřním trhu (Ochranné známky a vzory) (Úř. věst. 2015, L 341, s. 21). Toto nařízení vstoupilo v platnost dne 23. března 2016, tedy poté, co byla navrhovatelkou podána přihláška v projednávané věci dne 21. dubna 2015. Viz též bod 21 odůvodnění nařízení 2017/1001.

( 24 ) – Například rozsudek ze dne 20. září 2011, Couture Tech v. OHIM (Représentation du blason soviétique) (T‑232/10, EU:T:2011:498, body 68 až 71).

( 25 ) – Například rozhodnutí odvolacích senátů ze dne 6. července 2006, R 495/2005-G, SCREW YOU, bod 15; ze dne 28. května 2015, R 2889/2014–4, DIE WANDERHURE, bod 12; ze dne 2. září 2015, R 519/2015–4, JEWISH MONKEYS, bod 16; ze dne 14. prosince 2015, R 1627/2015–4, PICA, bod 16; a ze dne 28. června 2017, R 2244/2016–2, BREXIT, body 26 až 34.

( 26 ) – K souvislosti mezi právy duševního vlastnictví a ochranou lidských práv viz například nedávno Geiger, C. a Izyumenko, E., „Intellectual property before the European Court of Human Rights“, in Geiger, C., Nard, C. A. a Seuba, X., Intellectual Property and the Judiciary, Edward Elgar Publishing, Cheltenham, 2018, s. 9 až 90, zejména s. 50 až 62; Ramsey, L. P., „A Free Speech Right to Trademark Protection?“, The Trademark Reporter, sv. 106, č. 5, 2016, s. 797.

( 27 ) – V projednávané věci se svobody projevu dovolávala navrhovatelka. Svoboda projevu, jakož ani jiná práva a zájmy, které do této rovnice vstupují, však přirozeně nejsou omezeny na majitele (či potenciální majitele) práv přiznaných na základě ochrany poskytované prostřednictvím ochranné známky. Svobody projevu se totiž mohou dovolávat i ti, kteří chtějí neoprávněně užívat ochrannou známku z důvodů, které považují za společensky důležité. Viz například Geiger, C. a Izyumenko, E. (eds.), „Intellectual property before the European Court of Human Rights“, in Geiger, C., Nard, C. A. a Seuba, X., Intellectual Property and the Judiciary, Edward Elgar Publishing, Cheltenham, 2018, s. 9 až 90, zejména s. 50 až 54, a Senftleben, M., „Free signs and free use: How to offer room for freedom of expression within the trademark system“, in Geiger, C., Research Handbook on Human Rights and Intellectual Property, Edward Elgar Publishing, Cheltenham, 2015, s. 354 až 376. Viz také stanovisko generálního advokáta M. Poiarese Madura ve spojených věcech Google France a Google (C‑236/08 až C‑238/08, EU:C:2009:569, bod 102).

( 28 ) – Bod 24 rozsudku napadeného kasačním opravným prostředkem.

( 29 ) – Bod 23 rozsudku napadeného kasačním opravným prostředkem.

( 30 ) – Viz například Cohen Jehoram, T., Van Nispen, C. a Huydecoper, T., European Trademark Law: Community trademark law and harmonized national trademark law, Wolters Kluwers, Alphen aan den Rijn, 2010, s. 9 a násl. Viz též pracovní dokument útvarů Komise o posouzení dopadů, připojený k návrhu nařízení Evropského parlamentu a Rady, kterým se mění nařízení Rady (ES) č. 207/2009 ze dne 26. února 2009 o ochranné známce Společenství, a k návrhu směrnice Evropského parlamentu a Rady, kterou se sbližují právní předpisy členských států o ochranných známkách (přepracované znění), ze dne 27. března 2013 [SWD (2013) 95 final, s. 5], a memorandum o vytvoření ochranné známky EHS ze dne 6. července 1976 [SEC (76) 2462, s. 7].

( 31 ) – Rozsudky ze dne 25. ledna 2007, Adam Opel (C‑48/05, EU:C:2007:55, body 21 až 25), a ze dne 23. března 2010, Google France a Google (C‑236/08 až C‑238/08, EU:C:2010:159, bod 77 a citovaná judikatura). Viz též rozsudky ze dne 18. června 2002, Philips (C‑299/99, EU:C:2002:377, bod 30 a citovaná judikatura); ze dne 25. března 2010, BergSpechte (C‑278/08, EU:C:2010:163, bod 31); a ze dne 22. září 2011, Interflora a Interflora British Unit (C‑323/09, EU:C:2011:604, bod 38). Viz také Werkman, C. J., Trademarks: Their creation, psychology and perception, J. H. de Bussy, Amsterdam, 1974, s. 4 až 9.

( 32 ) – Sakulin, W., Trademark Protection and Freedom of Expression: An Inquiry into the Conflict Between Trademark Rights and Freedom of Expression under European Law, Wolters Kluwer, Alphen aan den Rijn, 2011, s. 30.

( 33 ) – Rovnocenné ustanovení je obsaženo v čl. 4 odst. 1 písm. f) směrnice Evropského parlamentu a Rady (EU) 2015/2436 ze dne 16. prosince 2015, kterou se sbližují právní předpisy členských států o ochranných známkách (Úř. věst. 2015, L 336, s. 1), a v čl. 6d B bod iii) Pařížské úmluvy na ochranu průmyslového vlastnictví ze dne 20. března 1883 ve znění změn a doplňků, přičemž v tomto ustanovení je zakotveno, že známky, o kterých jedná tento článek, mohou být odmítnuty k zápisu nebo zrušeny jen v těchto případech: „jestliže odporují dobrým mravům nebo veřejnému pořádku, a zejména mohou-li klamat veřejnost. Rozumí se, že známka nemůže být pokládána za odporující veřejnému pořádku pouze z toho důvodu, že se neshoduje s některým ustanovením známkového práva, vyjímaje případ, kdy se toto ustanovení samo týká veřejného pořádku.“

( 34 ) – Hasselblatt, G. N., Community Trade Mark Regulation: A Commentary, CH Beck-Hart-Nomos, Mnichov, 2015, s. 125: „podstatou a účelem absolutního důvodu pro zamítnutí v čl. 7 odst. 1 písm. f) proto není selektovat označení, jejichž obchodnímu využití je třeba všemi prostředky bránit. Účelem tohoto ustanovení je zabránit tomu, aby označení, která jsou v rozporu s veřejným pořádkem nebo s dobrými mravy, požívala výhod zápisu ochranné známky.“

( 35 ) – Viz například rozsudky ze dne 9. března 2012, Cortés del Valle López v OHIM (¡Que buenu ye! HIJOPUTA) (T‑417/10, nezveřejněno, EU:T:2012:120, body 26 až 27), a ze dne 14. listopadu 2013, Efag Trade Mark Company v. OHIM (FICKEN LIQUORS) (T‑54/13, nezveřejněno, EU:T:2013:593, bod 44).

( 36 ) – Viz výše, body 62 až 64 tohoto stanoviska.

( 37 ) – Bod 23 rozsudku napadeného kasačním opravným prostředkem.

( 38 ) – Viz například Cohen Jehoram, T., Van Nispen, C. a Huydecoper, T., European Trademark Law: Community trademark law and harmonized national trademark law, Wolters Kluwers, Alphen aan den Rijn, 2010, s. 171.

( 39 ) – Viz Hasselblatt, G. N., Community Trade Mark Regulation: A Commentary, CH Beck-Hart-Nomos, Mnichov, 2015, s. 125. Viz také stanovisko generálního advokáta F. G. Jacobse, Nizozemsko v. Parlament a Rada (C‑377/98, EU:C:2001:329, body 95 až 99).

( 40 ) – Viz například rozhodnutí odvolacího senátu ze dne 29. září 2004, R 176/2004–2, BIN LADIN, body 17 a 18, a ze dne 28. června 2017, R 2244/2016–2, BREXIT, zejména bod 42; rozhodnutí odvolacích senátů ze dne 6. července 2006, R 495/2005-G, SCREW YOU, a ze dne 17. září 2012, R 2613/2011–2, ATATURK.

( 41 ) – Viz rozhodnutí odvolacích senátů ze dne 6. února 2015, R 2804/2014–5, MECHANICAL APARTHEID, bod 30, a ze dne 22. září 2015, R 1997/2014–4, OSHO, body 34 a 36. Viz také rozsudek ze dne 15. března 2018, La Mafia Franchises v. EUIPO – Itálie (La Mafia SE SIENTA A LA MESA) (T‑1/17, EU:T:2018:146, body 42 a 48).

( 42 ) – Viz například rozhodnutí odvolacích senátů ze dne 1. září 2011, R 168/2011–1, fucking freezing! by TÜRPITZ (obrazová ochranná známka), body 25 a 29; a ze dne 23. února 2015, R 793/2014–2, FUCK CANCER, bod 19. Pokud jde o přehled praxe ve vztahu k čl. 7 odst. 1 písm. f) nařízení č. 207/2009, viz Úřad Evropské unie pro duševní vlastnictví, Guidelines for Examination of European Union Trade Marks (Metodické pokyny týkající se průzkumu ochranných známek Evropské unie), část B: Průzkum; oddíl 4: Absolutní důvody pro zamítnutí zápisu; kapitola 7: Ochranné známky, které jsou v rozporu s veřejným pořádkem nebo s dobrými mravy (čl. 7 odst. 1 písm. f) nařízení o OZEU), s. 4 až 6.

( 43 ) – Viz rozhodnutí odvolacího senátu ze dne 6. února 2015, R 2804/2014–5, MECHANICAL APARTHEID, bod 30.

( 44 ) – Viz rozhodnutí odvolacího senátu ze dne 2. září 2015, R 519/2015–4, JEWISH MONKEYS, zejména body 3, 10, 15 a 16. Je zajímavé, že toto rozhodnutí se zaměřilo na potenciální fanoušky dotyčné skupiny jako na relevantní veřejnost, nikoli na ty, kteří by se mohli s uvedenou ochrannou známkou setkávat ve svém každodenním životě.

( 45 ) – Tamtéž, bod 11.

( 46 ) – Rozhodnutí odvolacích senátů ze dne 28. května 2015, R 2889/2014–4, DIE WANDERHURE.

( 47 ) – Rozhodnutí odvolacích senátů ze dne 2. září 2015, R 519/2015–4, JEWISH MONKEYS, bod 11.

( 48 ) – Tamtéž, bod 16.

( 49 ) – Kurzivou zvýraznil autor stanoviska. Viz rozhodnutí odvolacího senátu ze dne 29. září 2004, R 176/2004–2, BIN LADIN, bod 17. V této souvislosti viz rovněž rozhodnutí odvolacího senátu ze dne 6. července 2006, R 495/2005-G, SCREW YOU, bod 20, v němž se uvádí, že „označení, která hrubě urážejí náboženské cítění významné skupiny obyvatel, je rovněž vhodné nezapisovat, když ne z morálních důvodů, pak přinejmenším z důvodů veřejného pořádku, a sice rizika vyvolání veřejných nepokojů“.

( 50 ) – Pokud jde o podobný přístup, viz Úřad Evropské unie pro duševní vlastnictví, Guidelines for Examination of European Union Trade Marks (Metodické pokyny týkající se průzkumu ochranných známek Evropské unie), část B: Průzkum; oddíl 4: Absolutní důvody pro zamítnutí zápisu; kapitola 7: Ochranné známky, které jsou v rozporu s veřejným pořádkem nebo s dobrými mravy [čl. 7 odst. 1 písm. f) nařízení o OZEU], s. 4: „ ‚veřejným pořádkem‘ [se] rozumí soubor právních předpisů EU platný v určité oblasti i právní řád a stav práva, jak stanoví smlouvy a sekundární právní předpisy EU, jež odráží společné porozumění některým základním zásadám a hodnotám, jako jsou lidská práva“.

( 51 ) – V tomto ohledu viz také tamtéž, s. 4až 5, kde se uvádí, že pojem dobrých mravů „vylučuje zápis rouhavých, rasistických, diskriminujících nebo urážlivých slov či slovních spojení jako ochranné známky Evropské unie, avšak pouze za předpokladu, že přihlašovaná ochranná známka tento význam očividně zprostředkovává jednoznačným způsobem“.

( 52 ) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/95/ES ze dne 22. října 2008, kterou se sbližují právní předpisy členských států o ochranných známkách (Úř. věst. 2008, L 299, s. 25). Tato směrnice byla zrušena a nahrazena směrnicí 2015/2436, která je uvedena výše v poznámce pod čarou 33.

( 53 ) – Viz rozsudek Soudního dvora ESVO ze dne 6. dubna 2017, Město Oslo (E-5/16, bod 86).

( 54 ) – Nemám například pochyb o tom, že ochranné známky, které jsou spojeny s teroristickými činy nebo teroristickými organizacemi, popřípadě na ně poukazují, budou v rozporu jak s veřejným pořádkem (neboť potírání takovýchto činností a udržování míru ve společnosti je nepochybně otázkou veřejného pořádku), tak s dobrými mravy (neboť je zřejmé, že téměř celá evropská společnost bude jakékoli takové činy odmítat).

( 55 ) – Zavedení nového pravidla českým zákonodárcem, k němuž došlo před dvaceti lety a které přiznává tzv. „absolutní přednost“ (dříve spíše ohroženým) chodcům, kteří přecházejí silnici na určených místech, před projíždějícími vozidly, je dobrým příkladem takového scénáře. To, co bylo původně vnímáno jako další pravidlo veřejného pořádku z oblasti pravidel silničního provozu, se v mezidobí (doufejme) přeměnilo i na pravidlo morální.

( 56 ) – Viz seznam uvedený v bodě 7 tohoto stanoviska.

( 57 ) – V tomto smyslu uvádějí Metodické pokyny Úřadu Evropské unie pro duševní vlastnictví týkající se průzkumu ochranných známek Evropské unie, citované výše v poznámce pod čarou 50, s. 5, že „[v]nitrostátní právní předpisy a praxe jsou pokládány za skutečný důkaz, který umožňuje posouzení vnímání příslušné veřejnosti na příslušném území“.

( 58 ) – Viz výše, body 65 až 68.

( 59 ) – Rozhodnutí odvolacího senátu ze dne 28. května 2015, R 2889/2014–4, DIE WANDERHURE.

( 60 ) – Při použití čl. 52 odst. 1 písm. a) nařízení č. 207/2009 (absolutní důvody pro zamítnutí) a čl. 53 odst. 1 téhož nařízení (relativní důvody pro zamítnutí).

( 61 ) – Poukazuji na skutečnost, že název třetího důvodu kasačního opravného prostředku cílí nejen na zásadu řádné správy, ale i na zásadu právní jistoty. Ke druhé z uvedených zásad se však navrhovatelka nevyjadřuje a třetí důvod kasačního opravného prostředku bude chápán pouze jako poukaz na zásadu řádné správy.

( 62 ) – Pokud jde o článek 75 nařízení č. 207/2009, viz rozsudek ze dne 28. června 2018, EUIPO v. Puma (C‑564/16 P, EU:C:2018:509, bod 65).

( 63 ) – Viz rozsudek ze dne 28. června 2018, EUIPO v. Puma (C‑564/16 P, EU:C:2018:509, bod 60 a citovaná judikatura).

( 64 ) – Rozsudek ze dne 28. června 2018, EUIPO v. Puma (C‑564/16 P, EU:C:2018:509, bod 61). Viz též rozsudek ze dne 16. ledna 2019, Polsko v. Stock Polska a EUIPO (C‑162/17 P, nezveřejněno, EU:C:2019:27, bod 60 a citovaná judikatura).

( 65 ) – Rozsudek ze dne 28. června 2018, EUIPO v. Puma (C‑564/16 P, EU:C:2018:509, bod 64).

( 66 ) – Rozhodnutí odvolacího senátu ze dne 28. května 2015, R 2889/2014–4, DIE WANDERHURE, bod 3.

( 67 ) – Rozhodnutí odvolacího senátu ze dne 28. května 2015, R 2889/2014–4, DIE WANDERHURE, body 6 až 9.

( 68 ) – Rozhodnutí odvolacího senátu ze dne 28. května 2015, R 2889/2014–4, DIE WANDERHURE, bod 12.

( 69 ) – Rozhodnutí odvolacího senátu ze dne 28. května 2015, R 2889/2014–4, DIE WANDERHURE, bod 13.

( 70 ) – Rozhodnutí odvolacího senátu ze dne 28. května 2015, R 2889/2014–4, DIE WANDERHURE, bod 12.

( 71 ) – Viz také rozhodnutí odvolacího senátu ze dne 21. ledna 2010, R 385/2008–4, Fucking hell; ze dne 1. září 2011, R 168/2011–1, fucking freezing! by TÜRPITZ (obrazová ochranná známka); a ze dne 2. září 2015, R 519/2015–4, JEWISH MONKEYS, okomentováno výše v bodě 73 tohoto stanoviska. Viz také (částečně) rozhodnutí odvolacího senátu ze dne 6. července 2006, R 495/2005-G, SCREW YOU.

( 72 ) – Bod 40 rozsudku napadeného kasačním opravným prostředkem.

( 73 ) – Anglický název této německé knižní série (v překladu Lee Chadeayne) zní The Wandering Harlot. Pokud by však byl tento název adaptován do moderního jazyka, bylo by možno použít i podstatně drsnější překlady.

( 74 ) – Je zajímavé, že zápis této ochranné známky je patrně platný nejen pro zboží (třídy 9 a 16), ale i pro služby (třídy 35, 38 a 41).

( 75 ) – Viz například ESLP, 14. ledna 2010, Atanasovski v. Bývalá jugoslávská republika Makedonie (CE:ECHR:2010:0114JUD003681503, bod 38).

( 76 ) – Viz, mimo jiné, ESLP, 14. ledna 2010, Atanasovski v. Bývalá jugoslávská republika Makedonie (CE:ECHR:2010:0114JUD003681503, bod 38); ESLP, 7. června 2007, Salt Hiper SA v. Španělsko (CE:ECHR:2007:0607JUD002577903, bod 26); a ESLP, 30. listopadu 2010, S. S. BALIKLIÇEŞME Beldesi tar. kal. Kooperatifi v. Turecko (CE:ECHR:2010:1130JUD000357305, bod 28).

( 77 ) – Viz výše, bod 104 a poznámka pod čarou 60 tohoto stanoviska.