Jelikož se na Irsko a Spojené království nevztahují všechna ustanovení schengenského acquis, tyto dva členské státy se nachází ve zvláštní situaci, kterou protokol (č. 19) o schengenském acquis začleněném do rámce Evropské unie (schengenský protokol) zohlednil dvojím způsobem. Článek 4 tohoto protokolu zaprvé vyhrazuje oběma těmto členským státům možnost kdykoli požádat, aby se na ně vztahovala všechna nebo jen některá ustanovení acquis, která jsou platná ke dni žádosti o účast. Zadruhé článek 5 uvedeného protokolu, který upravuje přijímání návrhů a podnětů navazujících na toto acquis, dává uvedeným členským státům možnost rozhodnout se, zda se budou podílet na přijímání opatření tohoto typu, či nikoli, přičemž možnost takové volby mají tyto členské státy pouze v případě, že toto opatření spadá do oblasti schengenského acquis, která se na dotčený členský stát vztahuje na základě článku 4 tohoto protokolu, nebo pokud uvedené opatření tuto oblast rozvíjí.

V této souvislosti se sice na základě článku 4 schengenského protokolu a rozhodnutí 2000/365 o žádosti Spojeného království Velké Británie a Severního Irska, aby se na ně vztahovala některá ustanovení schengenského acquis, a rozhodnutí 2002/192 o žádosti Irska, aby se na ně vztahovala některá ustanovení schengenského acquis, některá ustanovení uvedeného acquis na Irsko a Spojené království vztahují, avšak ustanovení tohoto acquis týkající se překračování vnějších hranice mezi ně nepatří. Platná ustanovení schengenského acquis týkající se této oblasti či přijímání návrhů nebo podnětů navazujících na toto acquis se tedy mohou na Irsko či Spojené království vztahovat pouze poté, co dotyčný členský stát podal žádost za tímto účelem, kterou následně přijala Rada postupem podle článku 4 schengenského protokolu. Z toho vyplývá, že unijní zákonodárce nemůže platně zavést jiný postup, než je postup stanovený v článku 4 tohoto protokolu – ať již směrem k jeho zpřísnění, nebo zjednodušení – aby umožnil Irsku či Spojenému království podílet se na takových ustanovení či přijímání takových návrhů a podnětů. Unijní zákonodárce stejně tak nemůže stanovit, že by členské státy mohly mezi sebou uzavírat dohody s takovým účinkem.

Pokud jde o článek 19 nařízení č. 1052/2013, kterým se zřizuje Evropský systém ostrahy hranic (Eurosur), který umožňuje zavést spolupráci za účelem výměny informací týkajících se překračování vnějších hranic na základě dvoustranných či vícestranných dohod mezi Irskem či Spojeným královstvím a jedním či více sousedními členskými státy, toto ustanovení nelze chápat v tom smyslu, že členským státům umožňuje uzavírat dohody, které by Irsku či Spojenému království umožnily účastnit se platných ustanovení schengenského acquis v oblasti překračování vnějších hranic. Dohody uvedené v tomto ustanovení totiž umožňují omezenou formu spolupráce mezi Irskem a Spojeným královstvím a jedním či více sousedními státy, avšak nedávají Irsku či Spojenému království postavení rovnocenné ostatním členským státům, neboť tyto dohody nemohou platně zakládat prvně uvedeným členským státům práva či povinnosti srovnatelné s právy či povinnostmi ostatních členských států v rámci celého systému Eurosur či jeho podstatné části.

Z obecné systematiky schengenského protokolu, prohlášení č. 45 k článku 4 protokolu o schengenském acquis začleněném do rámce Unie a ze zásady loajální spolupráce dále vyplývá, že na systém zavedený v článcích 4 a 5 schengenského protokolu nelze pohlížet v tom smyslu, že Irsko a Spojené království nutí k účasti na schengenském acquis jako celku a vylučuje jakoukoli formu omezené spolupráce s těmito členskými státy. Výklad článku 4 schengenského protokolu v tom smyslu, že se nepoužije na omezené formy spolupráce, kromě toho nezbavuje tento článek užitečného účinku, neboť tento výklad neumožňuje Irsku a Spojenému království získat srovnatelná práva jako ostatním členským státům, pokud jde o platná ustanovení schengenského acquis, ani se podílet na přijímání návrhů a podnětů rozvíjejících ustanovení tohoto acquis bez předchozího souhlasu k účasti na dotyčných ustanoveních uděleného jednomyslným rozhodnutím Rady přijatým na základě uvedeného článku.

Stejně tak skutečnost, že členské státy, které se podílejí na schengenském acquis, nemají povinnost, když toto acquis rozvíjí a prohlubují posílenou spolupráci, kterou byly zmocněny navázat na základě článku 1 schengenského protokolu, stanovit zvláštní přizpůsobovací opatření pro ostatní členské státy, neznamená, že by unijní zákonodárce nemohl taková opatření přijmout zejména tím, že povolí určité omezené formy spolupráce s těmito ostatními členskými státy, jestliže to považuje za vhodné. I kdyby byla ostatně prokázána okolnost, že by zavedení omezených forem spolupráce mohlo vést ke fragmentaci úpravy v této oblasti, nemůže tato okolnost změnit uvedený závěr, neboť zavedení posílené spolupráce nevyhnutelně vede k určité fragmentaci úpravy použitelné na členské státy v dotyčné oblasti. Z výše uvedeného vyplývá, že omezené formy spolupráce nejsou formou účasti ve smyslu článku 4 schengenského protokolu.

(body 27–33, 42, 51–53, 55, 58, 59)