ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Věc C-103/08

Arthur Gottwald

v.

Bezirkshauptmannschaft Bregenz

(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Unabhängiger Verwaltungssenat des Landes Vorarlberg)

„Volný pohyb osob — Občanství Evropské unie — Článek 12 ES — Bezplatné poskytnutí ročního silničního kupónu zdravotně postiženým osobám — Ustanovení omezující poskytnutí takového kupónu zdravotně postiženým osobám, které mají trvalé bydliště nebo místo obvyklého pobytu v tuzemsku“

Stanovisko generálního advokáta J. Mazáka přednesené dne 30. dubna 2009 I ‐ 9119

Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 1. října 2009 I ‐ 9134

Shrnutí rozsudku

Právo Společenství – Zásady – Rovné zacházení – Diskriminace na základě státní příslušnosti – Zákaz

(Článek 12 ES)

Článek 12 ES musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání vnitrostátní právní úpravě, která vyhrazuje bezplatné vydání ročního silničního kupónu postiženým osobám, které mají své trvalé bydliště nebo obvyklý pobyt na území dotyčného členského státu, přičemž mezi ně zahrnuje i postižené osoby, které do tohoto státu pravidelně cestují z profesních nebo osobních důvodů.

Jak podpora mobility a integrace zdravotně postižených osob, tak i vůle zajistit existenci určité vazby mezi společností dotčeného členského státu a příjemcem dotyčné dávky, mohou totiž představovat objektivní hlediska obecného zájmu, která mohou odůvodnit to, že podmínkami přiznání takové dávky může být dotčena svoboda pohybu občanů Unie.

Pokud jde o uvedené opatření, určené k usnadnění pravidelného přemísťování postižených osob v tuzemsku za účelem jejich integrace do vnitrostátní společnosti, zdá se tedy být trvalý pobyt nebo místo obvyklého bydliště kritériem způsobilým prokázat existenci vazby těchto osob na společnost dotčeného členského státu tak, aby mohly být odlišeny od ostatních kategorií uživatelů pozemních komunikací tohoto členského státu, které je využijí pouze jednorázově či dočasně. Co se týče přiměřenosti podmínek trvalého bydliště a místa obvyklého pobytu ve vztahu k cílům sledovaným dotyčnou vnitrostátní právní úpravou, jsou tyto podmínky navíc vykládány široce, takže pro účely bezplatného vydání silničního kupónu umožňují prokázat dostatečnou vazbu na tuzemskou společnost i jiné faktory. Za těchto podmínek je třeba konstatovat, že taková vnitrostátní právní úprava nepřekračuje meze toho, co je nezbytné k dosažení cílů, které sleduje.

(viz body 32, 36, 38, 40–41 a výrok)
Článek 2 písm. a) směrnice 90/435 o společném systému zdanění mateřských a dceřiných společností z různých členských států ve spojení s písmenem f) přílohy této směrnice musí být vykládán v tom smyslu, že společnost francouzského práva mající formu „société par actions simplifiée“ nemůže být považována za „společnost členského státu“ ve smyslu této směrnice ještě předtím, než byla uvedená směrnice změněna směrnicí 2003/123.

Podle čl. 2 písm. a) směrnice 90/435 se totiž „společností členského státu“ rozumí každá společnost, která má některou z forem uvedených v příloze této směrnice. Tato technika, uplatněná ve většině písmen přílohy směrnice 90/435, a to zejména v písmeni f) této přílohy, týkajícím se společností francouzského práva, jež spočívá ve výčtu názvů právních forem, na které se tato směrnice vztahuje, aniž by obsahovala ustanovení, které by umožnilo použití uvedené směrnice na ostatní společnosti vytvořené podle práva těchto členských států, s výjimkou – pokud jde o francouzské právo – veřejných zařízení a podniků, přitom znamená, že uvedené názvy jsou vyjmenovány taxativně.

Krom toho není cílem směrnice 90/435 zavést společný systém pro všechny společnosti členských států ani pro všechny typy podílů. Pokud jde o podíly, na které se nevztahuje tato směrnice, přísluší členským státům určit, zda a v jakém rozsahu musí být zamezeno ekonomickému dvojímu zdanění rozdělovaných zisků, a za tímto účelem zavést jednostranně nebo prostřednictvím mezinárodních smluv uzavřených s jinými členskými státy mechanismy směřující k zabránění nebo zmírnění tohoto ekonomického dvojího zdanění.

(viz body 30, 32, 36–37, 44, výrok 1)
V rámci kasačního opravného prostředku existence právního zájmu navrhovatele na podání kasačního opravného prostředku předpokládá, že výsledek kasačního opravného prostředku může účastníku řízení, který jej podal, přinést prospěch.

Pokud jde o kasační opravný prostředek podaný mateřskou společností a jejími dceřinými společnostmi proti rozsudku potvrzujícímu rozhodnutí Komise, které ukládá všem navrhovatelkám společnou a nerozdílnou povinnost zaplatit pokutu z důvodu porušení pravidel hospodářské soutěže, mateřská společnost a dceřiné společnosti mají právní zájem na zrušení napadeného rozsudku. Pokud jde o posledně uvedené, pokud by měl být rozsudek zrušen, co se týče odpovědnosti mateřské společnosti, jejich situace by se změnila, zejména s ohledem na důsledky vyplývající z pravidel společné a nerozdílné odpovědnosti.

(viz body 33–35)
Článek 13 část B písm. c) šesté směrnice 77/388 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu musí být vykládán v tom smyslu, že se nepoužije na úplatné postoupení souboru smluv o životním zajištění, jelikož takové postoupení smluv nelze považovat za dodání zboží ve smyslu čl. 5 odst. 1 šesté směrnice, ale musí být považováno za poskytování služeb ve smyslu článku 6 této směrnice. Krom toho i za předpokladu, že by taková operace mohla být považována za dodání zboží ve smyslu šesté směrnice, nemohla by tato operace být osvobozena od daně na základě čl. 13 části B písm. c) této směrnice, jelikož by toto osvobození bylo neslučitelné s cílem sledovaným tímto ustanovením, jímž je zabránit dvojímu zdanění, které je v rozporu se zásadou daňové neutrality vlastní společnému systému daně z přidané hodnoty.

(viz body 61, 63, výrok 3)
Ustanovení 2 body 6 a 7 rámcové dohody o rodičovské dovolené, která je obsažena v příloze směrnice 96/34 o rámcové dohodě o rodičovské dovolené uzavřené mezi organizacemi UNICE, CEEP a EKOS, ve znění směrnice 97/75, musí být vykládáno v tom smyslu, že brání tomu, aby v případě, že zaměstnavatel bez závažného důvodu a dodržení výpovědní doby jednostranně ukončí pracovní smlouvu na dobu neurčitou uzavřenou s pracovníkem zaměstnaným na plný pracovní úvazek v období, kdy tento pracovník čerpá rodičovskou dovolenou na část pracovní doby, bylo odstupné, které je nutné tomuto pracovníkovi zaplatit, stanoveno na základě sníženého platu, který pobírá v okamžiku, kdy dojde k propuštění.

Pokud ustanovení 2 bod 7 uvedené rámcové dohody v tomto ohledu odkazuje na členské státy nebo sociální partnery, aby vymezili postavení pracovní smlouvy nebo pracovního poměru během doby trvání rodičovské dovolené, včetně rozsahu, v němž pracovník může během tohoto období pokračovat v nabývání nároků vůči zaměstnavateli, lze se na základě teleologického a systematického výkladu domnívat, že tímto odkazem není dotčen bod 6 téhož ustanovení, který stanoví, že „práva pracovníka, která má nebo která nabývá v den začátku rodičovské dovolené, zůstávají zachována až do skončení této rodičovské dovolené“. Všechna tato práva a zvýhodnění by byla totiž zmařena, pokud by v případě nedodržení zákonné výpovědní doby při výpovědi dané během rodičovské dovolené na část pracovní doby ztratil pracovník zaměstnaný na plný úvazek nárok na to, aby výše odstupného, jenž mu náleží, byla stanovena na základě platu odpovídajícího jeho pracovní smlouvě.

(viz body 45–46, 56 a výrok)
(viz bod 19)

Článek 56 ES brání právní úpravě členského státu týkající se daně z příjmu, která podřizuje právo fyzických osob – rezidentů s neomezenou daňovou povinností – na odpočet ztrát z pronájmu nebo pachtu nemovitosti ze základu daně za zdaňovací období, ve kterém tyto ztráty vznikly, a na degresivní odpisování, v rámci stanovení příjmů z takové nemovitosti, podmínce, aby se tato nemovitost nacházela na území tohoto členského státu.

Daňová situace fyzické osoby, která má bydliště a neomezenou daňovou povinnost v daném členském státě a která vlastní nemovitost v jiném členském státě, je totiž méně příznivá, než by byla v případě, že by se tato nemovitost nacházela v prvně uvedeném členském státě vzhledem k tomu, že tato osoba v každém případě přichází o zvýhodnění týkající se hotovostního toku. Toto daňové znevýhodnění může odradit takovou osobu jak od investování do nemovitosti nacházející se v jiném členském státě, tak i od ponechání si takové nemovitosti, které je vlastníkem, takže dotčená právní úprava představuje omezení pohybu kapitálu v zásadě zakázané článkem 56 ES.

I v případě, že by cíl podpory výstavby nemovitostí určených k pronajímání za účelem uspokojení poptávky domácí populace po takových nemovitostech byl způsobilý odůvodnit omezení volného pohybu kapitálu, nezdá se, že by takové vnitrostátní opatření, které činí jednoznačný rozdíl mezi tím, zda se nemovitosti určené k pronajímání nacházejí v tuzemsku nebo nikoli, bylo způsobilé zaručit jeho naplnění. Dotčené vnitrostátní ustanovení namísto toho, aby se zaměřilo na oblasti, ve kterých je nedostatek takového bydlení zvláště markantní, zcela pomíjí rozdílné potřeby různých regionů daného členského státu. Mimoto mohou být předmětem degresivního odpisování všechny kategorie nemovitostí určených k pronajímání, od prostých až po luxusní. Za těchto podmínek nelze předpokládat, že soukromí investoři, kteří jsou motivováni zejména finančním prospěchem, budou naplňovat tvrzený společensko-politický cíl tohoto ustanovení.

(viz body 25–27, 31–33 a výrok)
Ustanovení bodu 10 písm. l) přílohy II směrnice 85/337 o posuzování vlivů některých veřejných a soukromých záměrů na životní prostředí ve znění směrnice 2003/35 musí být vykládána v tom smyslu, že se vztahují na všechna zařízení k odběru a umělému doplňování podzemní vody neuvedená v příloze I této směrnice nezávisle na jejich účelu, což znamená, že se rovněž vztahují na zařízení, která nepředpokládají další použití uvedené vody.

Na takový záměr, jež se týká odčerpávání průsakové vody z tunelu pro elektrické vedení a injektáže vody do země nebo do skály za účelem kompenzace případného snížení hladiny podzemní vody, jakož i výstavby a údržby zařízení k takovémuto odčerpávání a doplňování vody, se tudíž vztahuje bod 10 písm. l) přílohy II směrnice 85/337, a to nezávisle na konečném určení podzemní vody, zejména pak nezávisle na tom, zda je předmětem dalšího použití, či nikoliv.

(viz body 30–31, výrok 1)
Články 43 ES a 49 ES brání vnitrostátní právní úpravě, podle níž se může poplatník-rezident domoci jednak toho, aby byla výše pojistného na sociální zabezpečení zaplaceného během zdaňovacího období odečtena od základu daně, a jednak toho, aby daň z příjmu, kterou musí odvést, byla snížena o výši pojistného na zdravotní pojištění zaplaceného během uvedeného období, pouze tehdy, pokud je uvedené pojistné hrazeno v členském státě zdanění, přičemž taková zvýhodnění jsou odepřena, pokud je toto pojistné hrazeno v jiném členském státě, přestože toto pojistné nebylo v posledně uvedeném členském státě odečteno.

Taková právní úprava zavádí rozdílné zacházení mezi poplatníky-rezidenty. Jakýkoliv poplatník s bydlištěm v členském státě zdanění, který vykonává svou hospodářskou činnost v jiném členském státě, v němž podléhá povinnému systému sociálního zabezpečení a zdravotního pojištění, totiž nemůže odečíst výši pojistného, které odvádí, od základu své daně nebo snížit daň, kterou musí zaplatit v členském státě zdanění, o výši uvedeného pojistného, a je s ním tedy zacházeno méně příznivě než s jakýmkoli jiným poplatníkem, který má bydliště v uvedeném členském státě, ale jehož hospodářská činnost se omezuje na území tohoto státu, přičemž odvádí své povinné pojistné na sociální zabezpečení a zdravotní pojištění příslušnému vnitrostátnímu veřejnému orgánu. Přitom, co se týče zdanění jejich příjmů v členském státě zdanění, nenacházejí se poplatníci-rezidenti v rozsahu, v němž v tomto členském státě podléhají neomezené daňové povinnosti, objektivně v odlišných situacích, jež by mohly vysvětlit takové rozdílné zacházení v závislosti na místě platby pojistného. Zdanění jejich příjmů v tomto členském státě by proto mělo probíhat na základě týchž zásad, a z tohoto důvodu na základě stejných daňových zvýhodnění. Za těchto podmínek může odmítnutí přiznání dotčených daňových zvýhodnění poplatníku-rezidentu odradit uvedeného poplatníka od využití svobody usazování a volného pohybu služeb podle článků 43 ES a 49 ES, a představuje omezení těchto svobod.

(viz body 66–71, 74, výrok 1)
Nařízení č. 2658/87 o celní a statistické nomenklatuře a o společném celním sazebníku, ve znění nařízení č. 1789/2003, musí být vykládáno v tom smyslu, že produkty, které jsou tvořeny zmrazeným mechanicky oddělovaným masem získaným mechanickým vykostěním kohoutů a slepic a které jsou určeny k lidské spotřebě, musí být zařazeny do podpoložky 02071410 kombinované nomenklatury. Takové produkty nemohou být zařazeny pod podpoložku 02071499, jelikož nemají objektivní charakteristické znaky a vlastnosti drobů, které patří do této podpoložky, nýbrž mají před zmrazením formu kaše tvořené zbytky masa a tkání získaných po mechanickém omílání kostí pokrytých masem, což odpovídá definici zmrazeného děleného mechanicky vykostěného drůbežího masa obsažené v bodě 1.14 přílohy I nařízení č. 853/2004, kterým se stanoví zvláštní hygienická pravidla pro potraviny živočišného původu.

Článek 4 odst. 2 nařízení 1972/2003 o přechodných opatřeních, která mají být přijata, pokud jde o obchod se zemědělskými produkty v důsledku přistoupení České republiky, Estonska, Kypru, Lotyšska, Litvy, Maďarska, Malty, Polska, Slovinska a Slovenska, ve znění nařízení č. 230/2004, nebrání vnitrostátnímu ustanovení, podle kterého jsou přebytečné zásoby hospodářského subjektu určeny tak, že se od zásob skutečně držených ke dni 1. května 2004 odečtou zásoby převáděné do následujícího období, které jsou definovány jako průměr zásob držených ke dni předchozích čtyř let vynásobený koeficientem 1,2, který odpovídá míře nárůstu zemědělské výroby zjištěné v dotyčném členském státě během tohoto čtyřletého období. Tento koeficient umožňuje aktualizovat průměr zásob zjištěných ke dni 1. května v letech 2000 až 2003 s ohledem na uvedenou míru růstu a dospět k určení zásob převáděných do následujícího období – a následně přebytečných zásob – a přitom úměrně odrážet vývoj růstu pozorovaného v celém zemědělském odvětví dotyčného členského státu od do . Přispívá tak ke stanovení základu pro srovnání zásob ke dni a průměru zásob ke dni za předchozí čtyři roky.

Uplatnění takového koeficientu, zvoleného v rámci prostoru pro uvážení, který mají nové členské státy za účelem definování relevantního období a způsobu výpočtu průměrných disponibilních zásob, není v rozporu s cíli sledovanými nařízením č. 1972/2003, ani se zásadou proporcionality nebo zásadou rovného zacházení.

(viz body 59–62, 64, výrok 2)
2.

Ochrana veřejného zdraví — Hygienická pravidla použitelná na vedlejší produkty živočišného původu, které nejsou určeny pro lidskou spotřebu — Povinnost členských států zavést vhodnou infrastrukturu a přijmout veškerá požadovaná opatření k zajištění souladu s uvedenými pravidly — Povinnost dosáhnout výsledku (Nařízení Evropského parlamentu a Rady č. 1774/2002, čl. 4 odst. 2 písm. a) a c), 5 odst. 2 písm. c), 6 odst. 2 písm. b), 10 až 15, 17, 18 a 26) (viz body 34–37, 48–49, 56–59, 66, 68)
Věc C-461/08

Don Bosco Onroerend Goed BV

v.

Staatssecretaris van Financiën

(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Hoge Raad der Nederlanden)

„Šestá směrnice o DPH — Výklad čl. 13 části B písm. g) a čl. 4 odst. 3 písm. a) — Dodání pozemku, na němž stojí částečně zbořená budova, na jejímž místě má být postavena nová stavba — Osvobození od DPH“

Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 19. listopadu 2009 I ‐ 11081

Shrnutí rozsudku

Daňová ustanovení – Harmonizace právních předpisů – Daně z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty – Osvobození od daně stanovená šestou směrnicí – Osvobození dodání budovy a pozemku k ní náležejícího od daně

[Směrnice Rady 77/388, čl. 4 odst. 3 písm. a) a čl. 13 část B písm. g)]

Článek 13 část B písm. g) šesté směrnice 77/388/EHS o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu, pojímaný ve spojení s čl. 4 odst. 3 písm. a) této směrnice, musí být vykládán v tom smyslu, že se osvobození od daně z přidané hodnoty stanovené prvním z těchto ustanovení nevztahuje na dodání pozemku, na němž se dosud nachází zchátralá budova, jež musí být stržena, aby pak na jejím místě byla postavena nová stavba, a jejíž demolice za tímto účelem, zajišťovaná prodávajícím, již byla před tímto dodáním započata. Taková plnění spočívající v dodání a demolici tvoří pro účely daně z přidané hodnoty jediné plnění, jehož celkovým předmětem je nikoliv dodání stávající budovy a pozemku k ní náležejícího, ale dodání nezastavěného pozemku, a to bez ohledu na to, do jakého stadia dospěly demoliční práce na původní budově k okamžiku skutečného dodání pozemku.

(viz bod 44 a výrok)
(viz body 81–82, 117–118)

Členský stát, který stanoví pro pomocné látky a potraviny, k jejichž výrobě byly použity pomocné látky pocházející z jiných členských států, kde jsou legálně vyráběny nebo uváděny na trh, režim předchozího povolení, který porušuje zásadu proporcionality, nesplňuje povinnosti, které pro něj vyplývají z článku 28 ES.

I když členským státům přísluší, aby při neexistenci harmonizace rozhodly o úrovni, v jaké chtějí zajistit ochranu zdraví a života osob, jakož i o požadavku předchozího povolení pro uvedení na trh pomocných látek a potravin, k jejichž výrobě se používají takové pomocné látky, a i když členský stát může z důvodu vysokého stupně nejistoty na vědecké a praktické úrovni na základě zásady předběžné opatrnosti přijmout ochranná opatření, aniž by musel čekat na jasné prokázání existence a závažnosti rizik spojených s uváděním uvedených výrobků na trh, nic to nemění na tom, že při existenci rizik týkajících se určitých kategorií pomocných látek musí být vnitrostátní právní úprava cílená a jasně odůvodněná důkazy ve vztahu k dotyčným kategoriím. Povolovací režim je tudíž nepřiměřený, pokud kromě předchozího povolení systematicky zakazuje uvádění na trh všech pomocných látek a potravin, k jejichž výrobě byly použity pomocné látky legálně vyráběné nebo uváděné na trh v jiných členských státech, aniž by docházelo k rozlišování mezi různými kategoriemi nebo úrovněmi rizika, které může jejich použití případně představovat pro zdraví.

(viz body 85, 90–91, 95, 97, 100, 122 a výrok)
Tím, že členský stát ve stanovené lhůtě nepřijal veškeré právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení souladu s články 8, 9, 13, články 15 až 18 a čl. 20 odst. 2 až 4 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/41/ES o činnostech institucí zaměstnaneckého penzijního pojištění a dohledu nad nimi, které ukládají povinnosti členským státům, na jejichž území jsou usazeny tyto instituce, porušuje povinnosti, které pro něj vyplývají z článku 22 odst. 1 této směrnice.

Ačkoliv podle použitelné vnitrostátní úpravy nelze na území tohoto členského státu vzhledem k neexistenci druhého pilíře legálně založit instituci zaměstnaneckého penzijního pojištění, má uvedený členský stát povinnost plně provést ustanovení směrnice tím, že ve svém vnitrostátním právním řádu přijme právní a správní předpisy k tomuto účelu nezbytné a uvede je v účinnost.

Tato povinnost provést směrnici není takové povahy, že by zasahovala do pravomoci uvedeného státu týkající se uspořádání jeho vnitrostátního důchodového systému a zachování jeho finanční rovnováhy tím, že by ho v rozporu s výsadami, které jsou mu přiznány čl. 137 odst. 4 první odrážkou ES, nutila zavést v rámci této transpozice takový druhý pilíř. Žádné ustanovení směrnice 2003/41 neukládá členským státům povinnost zavést takovouto právní úpravu. Tato směrnice je totiž pouze prvním krokem k vytvoření vnitřního trhu s poskytováním zaměstnaneckého penzijního pojištění tím, že upravuje v evropském měřítku minimální obezřetnostní pravidla. Jejím předmětem naproti tomu není harmonizace, a to ani částečná, vnitrostátních důchodových systémů, která by nutila členské státy měnit nebo rušit normy jejich vnitrostátního práva, které stanovují samotné uspořádání těchto systémů. Směrnice 2003/41 zejména jako taková neukládá členskému státu, který zakazuje vznik institucí zaměstnaneckého penzijního pojištění na svém území z důvodu neexistence druhého pilíře ve svém vnitrostátním důchodovém systému, tento zákaz odstranit tak, aby bylo institucím zaměstnaneckého penzijního pojištění umožněno usadit se na jeho území za účelem poskytování služeb, které spadají do druhého pilíře vnitrostátních důchodových systémů.

(viz body 48, 52–53, 57, 59, 62, 69 a výrok)
Článek 4 odst. 2 první pododstavec směrnice 92/43 o ochraně přírodních stanovišť, volně žijících živočichů a planě rostoucích rostlin, ve znění směrnice 2006/105, musí být vykládán v tom smyslu, že členský stát neopravňuje k tomu, aby z jiných důvodů, než jsou důvody související s ochranou životního prostředí, odepřel udělit svůj souhlas, pokud jde o zařazení jedné či více lokalit do návrhu seznamu lokalit významných pro Společenství, který vypracovala Evropská komise.

Pokud by ve stadiu řízení o zařazení, které je upraveno v čl. 4 odst. 2 prvním pododstavci směrnice 92/43, mohly členské státy odepřít svůj souhlas z jiných důvodů, než jsou důvody související s ochranou životního prostředí, bylo by tak ohroženo uskutečnění cíle uvedeného v čl. 3 odst. 1 této směrnice, a sice vytvoření sítě NATURA 2000. Tak by tomu bylo zvláště v případě, kdyby členské státy mohly odepřít svůj souhlas z důvodu hospodářských, sociálních a kulturních požadavků, jakož i regionálních a místních charakteristik, na které odkazuje čl. 2 odst. 3 uvedené směrnice, který ostatně nepředstavuje autonomní výjimku z obecného systému ochrany zavedeného touto směrnicí.

(viz body 31–33, výrok 1)
Článek 2 odst. 1 směrnice 2003/6 o obchodování zasvěcených osob a manipulaci s trhem (zneužívání trhu) je třeba vykládat v tom smyslu, že skutečnost, že osoba uvedená v druhém pododstavci tohoto ustanovení, která drží důvěrnou informaci, nabývá nebo zcizuje nebo se pokouší o nabytí nebo zcizení na vlastní účet nebo na účet třetí strany přímo nebo nepřímo finančních nástrojů, jichž se týká tato informace, předpokládá, že tato osoba „použila tuto informaci“ ve smyslu uvedeného ustanovení, přičemž je třeba dodržet práva na obhajobu a zvláště právo vyvrátit tuto domněnku. Otázka, zda uvedená osoba porušila zákaz obchodování zasvěcených osob, musí být analyzována s ohledem na účel této směrnice, kterým je ochrana integrity finančních trhů a zvýšení důvěry investorů, spočívající zejména v zajištění stejného postavení investorů a jejich ochrany proti neoprávněnému používání důvěrných informací.

Toto ustanovení tak definuje obchodování zasvěcených osob objektivně, aniž by výslovně zmiňovalo úmysl, který tyto osoby k takovému jednání vedl, a to za účelem dosažení jednotné harmonizace práva členských států. V důsledku toho spojení prvků obchodování uvedených v tomto ustanovení umožňuje předpokládat úmysl osoby, která provádí toto obchodování. Tato domněnka však nemůže zasahovat do základních práv a zvláště porušovat zásadu presumpce neviny, zakotvenou zejména v čl. 6 odst. 2 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod.

(viz body 35, 38–39, 62, výrok 1)