STANOVISKO GENERÁLNÍ ADVOKÁTKY

ELEANOR SHARPSTON

přednesené dne 31. října 2019 ( 1 )

Věc C‑507/18

NH

proti

Associazione Avvocatura per i diritti LGBTI — Rete Lenford

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Corte suprema di cassazione (Itálie)]

„Směrnice 2000/78/ES – Rovné zacházení v zaměstnání a povolání – Diskriminace na základě sexuální orientace – Článek 3 odst. 1 písm. a) – Přístup k zaměstnání – Veřejná prohlášení odmítající nábor homosexuálů do zaměstnání – Článek 8 odst. 1 – Článek 9 odst. 2 – Vymáhání a prostředky nápravy – Aktivní legitimace sdružení v případě neexistence identifikovatelné oběti – Nárok na náhradu škody“

1. Έπεα πτερόεντα, slova mají křídla. Význam tohoto sousloví, jehož původ lze nalézt u Homéra ( 2 ), je dvojí, a sice že slova odlétají unášena větrem ( 3 ), ale také že slova putují rychle a hbitě se šíří. Projednávaná věc, která se týká prohlášení učiněných během rozhovoru v rozhlase, je blíže druhému z těchto významů. V současné době se slova vyřčená v rozhlase či televizi nebo přenášená prostřednictvím sociálních médií šíří rychle a mají důsledky. Ústní prohlášení, která zavdala příčinu k zahájení původního řízení, docestovala až do Lucemburska, a Soudní dvůr tak má nyní příležitost vyložit ustanovení směrnice Rady 2000/78/ES ze dne 27. listopadu 2000, kterou se stanoví obecný rámec pro rovné zacházení v zaměstnání a povolání ( 4 ). Spadá do působnosti čl. 3 odst. 1 písm. a) směrnice, který zakazuje diskriminaci v přístupu k zaměstnání, také obecné prohlášení učiněné v rozhlase v tom smyslu, že by dotazovaná osoba ve své advokátní kanceláři nezaměstnala homosexuála? Je možné v případě neexistence identifikovatelné oběti, aby se dodržování zákazu diskriminace v oblasti zaměstnání a povolání, včetně přiznání náhrady škody, domáhalo určité sdružení?

Právní rámec

Evropská Úmluva o ochraně lidských práv a základních svobod

2. Článek 10 evropské Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod (dále jen „EÚLP“) stanoví: „1. Každý má právo na svobodu projevu. Toto právo zahrnuje svobodu zastávat názory a přijímat a rozšiřovat informace nebo myšlenky bez zasahování státních orgánů a bez ohledu na hranice. Tento článek nebrání státům, aby vyžadovaly udělování povolení rozhlasovým, televizním nebo filmovým společnostem. 2. Výkon těchto svobod, protože zahrnuje i povinnosti i odpovědnost, může podléhat takovým formalitám, podmínkám, omezením nebo sankcím, které stanoví zákon a které jsou nezbytné v demokratické společnosti v zájmu národní bezpečnosti, územní celistvosti nebo veřejné bezpečnosti, předcházení nepokojům a zločinnosti, ochrany zdraví nebo morálky, ochrany pověsti nebo práv jiných, zabránění úniku důvěrných informací nebo zachování autority a nestrannosti soudní moci.“

3. Článek 14 zakazuje diskriminaci; stanoví, že „užívání práv a svobod přiznaných touto Úmluvou musí být zajištěno bez diskriminace založené na jakémkoli důvodu, jako je pohlaví, rasa, barva pleti, jazyk, náboženství, politické nebo jiné smýšlení, národnostní nebo sociální původ, příslušnost k národnostní menšině, majetek, rod nebo jiné postavení“.

4. Právo na zaměstnání však mezi zvláštní práva chráněná EÚLP nepatří.

Unijní právo

Listina základních práv Evropské unie

5. Článek 11 odst. 1 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“) ( 5 ) stanoví, že „každý má právo na svobodu projevu. Toto právo zahrnuje svobodu zastávat názory a přijímat a rozšiřovat informace nebo myšlenky bez zasahování veřejné moci a bez ohledu na hranice“.

6. Článek 15 odst. 1 stanoví, že „každý má právo pracovat a vykonávat svobodně zvolené nebo přijaté povolání“.

7. Článek 21 odst. 1 stanoví, že se zakazuje „jakákoli diskriminace založená zejména na pohlaví, rase, barvě pleti, etnickém nebo sociálním původu, genetických rysech, jazyku, náboženském vyznání nebo přesvědčení, politických názorech či jakýchkoli jiných názorech, příslušnosti k národnostní menšině, majetku, narození, zdravotním postižení, věku nebo sexuální orientaci“.

8. Podle čl. 52 odst. 1 Listiny platí, že „každé omezení výkonu práv a svobod uznaných touto listinou musí být stanoveno zákonem a respektovat podstatu těchto práv a svobod. Při dodržení zásady proporcionality mohou být omezení zavedena pouze tehdy, pokud jsou nezbytná a pokud skutečně odpovídají cílům obecného zájmu, které uznává Unie, nebo potřebě ochrany práv a svobod druhého“. Článek 52 odst. 3 stanoví, že „pokud tato listina obsahuje práva odpovídající právům zaručeným [EÚLP], jsou smysl a rozsah těchto práv stejné jako ty, které jim přikládá uvedená úmluva. Toto ustanovení nebrání tomu, aby právo Unie poskytovalo širší ochranu“.

Směrnice 2000/78

9. V odůvodnění směrnice 2000/78 je uvedeno zejména následující: „(1) […] Evropská unie [je] založena na zásadách svobody, demokracie, dodržování lidských práv a základních svobod a právního státu, zásadách, které jsou společné členským státům, a ctí základní práva […] […] (9) Zaměstnání a povolání jsou klíčovými prvky při zaručení rovných příležitostí pro všechny a velmi přispívají k plné účasti občanů na hospodářském, kulturním a sociálním životě a k osobnímu rozvoji. […] (11) Diskriminace na základě […] sexuální orientace může ohrozit dosažení cílů Smlouvy o ES, zejména dosažení vysoké úrovně zaměstnanosti a sociální ochrany, zvyšování životní úrovně a kvality života, hospodářské a sociální soudržnosti, solidarity a volného pohybu osob. […] (15) Posouzení skutečností, které vedou ke zjištění, že došlo k přímé nebo nepřímé diskriminaci, náleží vnitrostátním soudním nebo jiným příslušným orgánům v souladu s vnitrostátním právem nebo zvyklostmi. […] […] (28) Tato směrnice stanoví minimální požadavky, čímž dává členským státům možnost volby zavedení nebo ponechání příznivějších ustanovení. Provádění této směrnice nemá sloužit k ospravedlnění jakéhokoli zhoršení ve vztahu k situaci, která již v členském státě existuje. (29) Osoby, které jsou předmětem diskriminace na základě náboženského vyznání či víry, zdravotního postižení, věku nebo sexuální orientace, mají mít k dispozici přiměřené prostředky právní ochrany. Pro zajištění účinnější úrovně ochrany musí být sdružení nebo právnické osoby také zmocněny účastnit se, za podmínek stanovených členskými státy, řízení jménem nebo na podporu kterékoli oběti diskriminace, aniž jsou dotčeny vnitrostátní právní předpisy o postupu týkajícím se zastupování nebo obhajoby před soudy. […] (30) Účinné zavedení zásady rovnosti vyžaduje přiměřenou soudní ochranu před odvetami. […] (35) Členské státy musí stanovit účinné, přiměřené a odrazující sankce pro případy porušování povinností vyplývajících z této směrnice. […] (37) V souladu se zásadou subsidiarity […] nemůže být cílů této směrnice, zejména vytvoření stejných výchozích podmínek [v Unii], pokud jde o rovnost v zaměstnání a povolání, dosaženo uspokojivě na úrovni členských států […]“

10. Podle článku 1 uvedené směrnice je jejím účelem „stanovit obecný rámec pro boj s diskriminací na základě náboženského vyznání či víry, zdravotního postižení, věku nebo sexuální orientace v zaměstnání a povolání, s cílem zavést v členských státech zásadu rovného zacházení“.

11. Článek 2 („Pojem diskriminace“) stanoví: „1. Pro účely této směrnice se ‚zásadou rovného zacházení‘ rozumí neexistence jakékoli přímé nebo nepřímé diskriminace na jakémkoli základě uvedeném v článku 1. 2. Pro účely odstavce 1 se a) ‚přímou diskriminací‘ rozumí, pokud se s jednou osobou zachází méně příznivě, než se zachází nebo zacházelo nebo by se zacházelo s jinou osobou ve srovnatelné situaci na základě jednoho z důvodů uvedených v článku 1; b) ‚nepřímou diskriminací‘ rozumí, pokud by v důsledku zdánlivě neutrálního ustanovení, kritéria nebo zvyklosti byla osoba určitého náboženského vyznání nebo víry, určitého zdravotního postižení, určitého věku nebo určité sexuální orientace v porovnání s jinými osobami znevýhodněna, ledaže […] 5. Tato směrnice se nedotýká opatření stanovených vnitrostátními právními předpisy, která jsou v demokratické společnosti nutná pro veřejnou bezpečnost, udržování veřejného pořádku a předcházení trestným činům, pro ochranu zdraví a ochranu práv a svobod ostatních lidí.“

12. Článek 3 („Oblast působnosti“) stanoví: „1. V rámci pravomocí svěřených [Unii] se tato směrnice vztahuje na všechny osoby ve veřejném i soukromém sektoru, včetně veřejných subjektů, pokud jde o a) podmínky přístupu k zaměstnání, samostatné výdělečné činnosti nebo k povolání, včetně kritérií výběru a podmínek náboru bez ohledu na obor činnosti a na všech úrovních profesní hierarchie včetně získávání praktických zkušeností [včetně povyšování]; […]“

13. Článek 8 stanoví: „1. Členské státy mohou přijmout nebo zachovat ustanovení, která jsou příznivější pro ochranu zásady rovného zacházení než ustanovení této směrnice. 2. Provádění této směrnice nesmí být v žádném případě důvodem pro snížení úrovně ochrany proti diskriminaci, kterou členské státy již poskytují v oblastech upravených touto směrnicí.“

14. Článek 9 („Ochrana práv“) stanoví: „1. Členské státy zajišťují, aby soudní nebo správní řízení […] směřující k dodržování povinností podle této směrnice byla dostupná všem osobám, které se cítí poškozeny nedodržováním zásady rovného zacházení […] 2. Členské státy zajistí, aby sdružení, organizace nebo právnické osoby, které mají v souladu s kritérii stanovenými jejich vnitrostátními právními předpisy oprávněný zájem na zajištění dodržování této směrnice, mohly ve prospěch nebo na podporu žalobce s jeho souhlasem zahájit jakékoli soudní nebo správní řízení určené pro vymáhání plnění povinností podle této směrnice. […]“

15. Podle článku 17 „členské státy stanoví systém sankcí za porušování vnitrostátních předpisů přijatých k provedení této směrnice a přijmou všechna opatření nezbytná k zajištění jejich uplatňování. Tyto sankce, které mohou zahrnovat náhradu škody poškozenému, musí být účinné, přiměřené a odrazující. […]“

Italské právo

16. Směrnice 2000/78 byla provedena prostřednictvím Decreto legislativo 9 luglio 2003, No 216 (dále jen „legislativní nařízení č. 216/2003“). V článku 1 se uvádí, že toto nařízení „obsahuje ustanovení o uplatňování rovného zacházení s osobami v zaměstnání a povolání bez ohledu na náboženské vyznání nebo víru, zdravotní postižení, věk nebo sexuální orientaci a stanoví nezbytná opatření, aby nedocházelo k diskriminaci na základě těchto důvodů, a to také s přihlédnutím k různým dopadům, jaké mohou mít tytéž formy diskriminace pro ženy a muže“.

17. Článek 2 definuje diskriminaci. V prvním odstavci stanoví, že „ ‚zásadou rovného zacházení‘ se rozumí neexistence jakékoli přímé nebo nepřímé diskriminace z důvodu náboženského vyznání či víry, zdravotního postižení, věku nebo sexuální orientace. Tato zásada znamená, že neexistuje žádná přímá nebo nepřímá diskriminace vymezená následovně: a) přímou diskriminací se rozumí, pokud se s jednou osobou zachází méně příznivě, než se zachází nebo zacházelo nebo by se zacházelo s jinou osobou ve srovnatelné situaci, na základě náboženského vyznání či víry, zdravotního postižení, věku nebo sexuální orientace; b) nepřímou diskriminací se rozumí, pokud by v důsledku zdánlivě neutrálních ustanovení, kritéria, zvyklosti, aktu, dohody nebo jednání byla osoba určitého náboženského vyznání nebo víry, určitého zdravotního postižení, určitého věku nebo určité sexuální orientace v porovnání s jinými osobami znevýhodněna […]“

18. Článek 3 odst. 1 stanoví, že „zásada rovného zacházení bez ohledu na náboženské vyznání či víru, zdravotní postižení, věk a sexuální orientaci se vztahuje na všechny osoby ve veřejném i soukromém sektoru a podléhá formám soudní ochrany uvedeným v článku 4, a to zejména ve vztahu k následujícím oblastem: a) přístup k zaměstnání, samostatné výdělečné činnosti nebo k povolání, včetně kritérií výběru a podmínek náboru […]“

19. Článek 5 se týká aktivní legitimace a stanoví: „1. Odborové organizace, sdružení a organizace zastupující poškozená práva nebo zájmy na základě zmocnění, které musí být pod sankcí neplatnosti uděleno veřejnou listinou nebo ověřenou soukromou listinou, jsou v souladu s článkem 4 aktivně legitimovány jednat jménem, na účet nebo na podporu osoby, která je předmětem diskriminace, proti fyzické nebo právnické osobě, které je diskriminační jednání nebo akt přičitatelný. 2. Subjekty uvedené v odstavci 1 jsou rovněž aktivně legitimovány jednat v případech kolektivní diskriminace, pokud osoby poškozené diskriminací nejsou přímo a bezprostředně identifikovatelné.“

Skutkové okolnosti, řízení a předběžné otázky

20. NH je služebně starší advokát. Z informací, které má Soudní dvůr k dispozici, nelze vyvodit konečný závěr o současném postavení NH v advokátní kanceláři, v níž působí. Během rozhovoru v rámci jistého rozhlasového vysílání NH prohlásil, že by ve své advokátní kanceláři nikdy nezaměstnal homosexuální osobu, ani by s takovou osobou nespolupracoval. V okamžiku, kdy tyto připomínky učinil, neprobíhal v advokátní kanceláři NH žádný nábor.

21. Associazione Avvocatura per i diritti LGBTI — Rete Lenford (dále jen „Associazione“) ( 6 ) je sdružení advokátů, které má v souladu se svými stanovami za cíl „přispívat k rozvoji a šíření kultury a dodržování práv osob [LGBTI]“, vytvořit síť advokátů nabízejících osobám LGBTI soudní ochranu a zastupovat je a jednat jejich jménem před vnitrostátními i mezinárodními soudy. Associazione podala proti NH žalobu, v níž se domáhala, aby bylo NH nařízeno zveřejnit úryvek z vydaného rozhodnutí v celostátním deníku, zavést akční plán zaměřený na odstranění diskriminace a zaplatit Associazione náhradu nemajetkové újmy.

22. Usnesením ze dne 6. srpna 2014 Tribunale di Bergamo (soud v Bergamu, Itálie) jakožto pracovní soud konstatoval, že NH jednal protiprávně. Rozhodl, že jeho jednání bylo protiprávní z důvodu jeho diskriminační povahy, vyhověl návrhu na zveřejnění usnesení a uložil mu povinnost zaplatit Associazione náhradu škody ve výši 10000 eur.

23. NH podal odvolání ke Corte d’appello di Brescia (odvolací soud v Brescii, Itálie), které bylo jeho rozsudkem ze dne 23. ledna 2015 zamítnuto.

24. NH podal proti tomuto rozsudku dovolání ke Corte suprema di cassazione (Nejvyšší kasační soud, Itálie) (dále jen „předkládající soud“).

25. Předkládající soud má pochybnosti o tom, zda je Associazione subjektem zastupujícím kolektivní zájmy pro účely čl. 9 odst. 2 směrnice 2000/78, a zda je tudíž aktivně legitimováno k zahájení řízení proti NH. Rovněž má pochybnosti o tom, zda prohlášení NH spadají do působnosti směrnice 2000/78 z toho titulu, že se týkají „zaměstnání“, nebo zda by měla být považována za pouhé vyjádření názoru nesouvisející s žádným diskriminačním náborem pracovníků.

26. V tomto kontextu položil předkládající soud Soudnímu dvoru následující otázky: „(1) Má být článek 9 směrnice 2000/78/ES vykládán v tom smyslu, že sdružení složené z advokátů specializovaných na pomoc kategorii osob s odlišnou sexuální orientací v soudním řízení, které ve stanovách uvádí účel podpory kultury a dodržování práv této kategorie osob, je automaticky nositelem kolektivního zájmu a neziskově zaměřeným sdružením oprávněným jednat v soudním řízení, a to i podáním žaloby na náhradu škody, nastanou-li skutečnosti, které jsou vůči uvedené kategorii osob považovány za diskriminační? (2) Spadá vyjádření názoru proti kategorii homosexuálních osob, jímž dotazovaná osoba v průběhu rozhovoru v zábavním rozhlasovém vysílání prohlásila, že by ve své advokátní kanceláři tyto osoby nikdy nezaměstnala, ani by s nimi nechtěla spolupracovat, do oblasti působnosti ochrany proti diskriminaci stanovené ve směrnici 2000/78/ES podle správného výkladu jejích článků 2 a 3, a to ačkoli z její strany v žádném případě neprobíhal nábor zaměstnanců, ani nebyl plánován?“

27. Písemná vyjádření předložili NH, Associazione, řecká a italská vláda a Evropská komise. NH, Associazione, italská vláda a Evropská komise přednesli ústní vyjádření na jednání konaném dne 15. července 2019.

Posouzení

Úvodní úvahy

28. Skutkový základ projednávané věci není rozporován. NH v rozhlasovém rozhovoru uvedl, že by ve své advokátní kanceláři nezaměstnal homosexuální osobu, ani by s ní nijak nespolupracoval. Předmětem sporu je právní kvalifikace těchto skutkových okolností. Představují diskriminaci v oblasti zaměstnání ve smyslu směrnice 2000/78? A pokud ano, je Associazione oprávněna zahájit řízení proti NH i v případě, že neexistuje žádná identifikovatelná oběť?

29. Nejprve je tedy třeba určit, zda situace, o niž jde v původním řízení, spadá do působnosti směrnice 2000/78, a poté posoudit, zda je Associazione aktivně legitimována zahájit řízení, ve kterém se bude domáhat dodržování ustanovení této směrnice. V tomto pořadí se budu zabývat předběžnými otázkami (tedy v opačném pořadí, než v jakém jsou uvedeny v předkládacím rozhodnutí).

30. Podle ustálené judikatury Soudního dvora je z názvu a odůvodnění směrnice 2000/78, jakož i z jejího obsahu a účelu zřejmé, že má za cíl vytvořit obecný rámec pro zajištění rovného zacházení „v zaměstnání a povolání“ pro každého, a to tím, že poskytuje účinnou ochranu před diskriminací na základě některého z důvodů uvedených v článku 1, k nimž patří i sexuální orientace ( 7 ).

31. Směrnice má rovněž za cíl vytvoření výchozích podmínek v Evropské unii, pokud jde o rovnost v zaměstnání a povolání ( 8 ). Ochranu poskytovanou směrnicí je však třeba považovat za minimální, takže členské státy mohou zavést či ponechat v platnosti příznivější ustanovení ( 9 ). Směrnice 2000/78 poskytuje ochranu ve dvou různých rovinách: v rovině hmotněprávní prostřednictvím zákazu přímé a nepřímé diskriminace mimo jiné na základě sexuální orientace a v rovině vymáhání poskytnutím minimálního standardu prostředků nápravy, jejichž dostupnost v případech diskriminace jsou členské státy povinny zajistit.

Ke druhé otázce

32. Druhá otázka se týká působnosti směrnice 2000/78. Spadá prohlášení učiněné v rámci rozhlasového vysílání, v jehož průběhu dotazovaná osoba jasně a jednoznačně řekla, že by ve své advokátní kanceláři nikdy nezaměstnala homosexuála, ani by s ním nespolupracovala, do působnosti této směrnice, i když toto prohlášení nesouvisí s žádným probíhajícím nebo plánovaným náborem pracovníků?

33. Posouzení skutečností nasvědčujících tomu, že došlo k diskriminaci, náleží vnitrostátním soudním nebo jiným příslušným orgánům v souladu s vnitrostátním právem nebo zvyklostmi ( 10 ). Domnívám se přitom, že pokud se směrnice 2000/78 použije, pak skutkový stav v této věci, tak jak byl Soudnímu dvoru prezentován, zakládá přímou diskriminaci. Je zřejmé, že s homosexuální osobou, která hledá zaměstnání v advokátní kanceláři NH, by bylo v porovnání s jinou osobou nacházející se ve srovnatelné situaci zacházeno méně příznivě na základě její sexuální orientace – tj. nebyla by zaměstnána ( 11 ).

34. Spadají skutečnosti popsané předkládajícím soudem do věcné působnosti směrnice 2000/78? Spadají pod kategorii „zaměstnanost a povolání“, a konkrétně pod „podmínky přístupu k zaměstnání“, jak je uvedeno v čl. 3 odst. 1 písm. a) směrnice?

K působnosti čl. 3 odst. 1 písm. a) směrnice 2000/78

35. Předkládající soud vyjadřuje pochybnosti o dostatečné vazbě mezi prohlášeními NH během rozhlasovém rozhovoru a přístupem k zaměstnání, neboť v okamžiku, kdy byla tato prohlášení učiněna, neexistoval žádný nábor či přinejmenším oznámení o volném pracovním místě v advokátní kanceláři NH. Předkládající soud rovněž uvádí, že pouhé vyjádření názoru, které nemá sebemenší vazbu na postup přijímání do zaměstnání, je chráněno svobodou projevu.

36. NH tvrdí, že neexistoval probíhající ani plánovaný nábor pracovníků. Scházel tedy pracovní kontext. NH vyjadřoval svůj osobní názor jakožto prostý občan.

37. Italská vláda na jednání zdůraznila, že je nutno brát v úvahu kontext, v němž byla prohlášení učiněna. Vazba na přístup k zaměstnání se může lišit podle toho, zda byla prohlášení učiněna v průběhu seriózního pořadu s účastí zaměstnavatelů a novinářů zabývajících se zpravodajstvím, nebo v průběhu ironického pořadu zaměřeného na politickou satiru.

38. Lze se domnívat, že taková prohlášení, jaká jsou základem sporu v původním řízení, spadají pod pojem „přístup k zaměstnání“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 písm. a) směrnice 2000/78, když neprobíhal žádný nábor pracovníků?

39. Podle tohoto ustanovení nesmí docházet k diskriminaci ve vztahu ke „kritériím výběru“, „podmínkám náboru“ a „povyšování“. Toto ustanovení však nedefinuje, co se rozumí „přístupem k zaměstnání“.

40. Z požadavků jednotného používání unijního práva a zásady rovnosti vyplývá, že znění ustanovení unijního práva, které výslovně neodkazuje na právo členských států za účelem vymezení svého smyslu a dosahu, musí být zpravidla vykládáno autonomním a jednotným způsobem v celé Unii, přičemž tento výklad je třeba nalézt s přihlédnutím ke kontextu tohoto ustanovení a k cíli sledovanému dotčenou právní úpravou ( 12 ).

41. Směrnice 2000/78 konkretizuje v oblastech, na něž se vztahuje, obecný zákaz diskriminace zakotvený v článku 21 Listiny ( 13 ). Směrnice sama o sobě nezakotvuje zásadu rovného zacházení v zaměstnání a povolání. Pramen zásady zakazující tyto formy diskriminace lze nalézt – jak je zřejmé z bodů 3 a 4 odůvodnění směrnice – v různých mezinárodních instrumentech a ústavních tradicích společných členským státům ( 14 ). Cílem směrnice je zásadu rovného zacházení zavést v členských státech stanovením obecného rámce pro boj s diskriminací v zaměstnání a povolání ve snaze zaručit všem rovné příležitosti a přispět k plné účasti občanů na hospodářském, kulturním a sociálním životě a k osobnímu rozvoji ( 15 ).

42. Vzhledem k cíli směrnice 2000/78 a k povaze práv, která má chránit, nemůže být její působnost definována restriktivně ( 16 ). Uvedený závěr platí také pro ustanovení směrnice, která vymezují její věcnou působnost, jako jsou zaměstnání, přístup, poradenství pro volbu povolání, odborné vzdělávání, pracovní podmínky, sociální ochrana a sociální výhody. Rovné zacházení v přístupu k zaměstnání nebo k samostatné výdělečné činnosti v sobě zahrnuje odstranění veškeré diskriminace, jež by vyplývala z jakéhokoli ustanovení bránícího přístupu jednotlivců ke všem formám zaměstnání a povolání ( 17 ). Zaměstnání a povolání jsou klíčovými prvky při zaručení rovných příležitostí pro všechny ( 18 ).

43. Pojem „přístup“ je definován jako „prostředek nebo příležitost přiblížit se k určitému místu nebo do něj vstoupit“ ( 19 ). Pokud jde o „přístup k zaměstnání“, tento pojem zahrnuje podmínky, kritéria, prostředky či způsob, jak získat zaměstnání. Pokud se zaměstnavatel rozhodne nezaměstnat určité osoby z důvodu jejich (vnímané) sexuální orientace, zavádí tím (negativní) kritérium výběru do zaměstnání. Taková situace přímo spadá do působnosti směrnice 2000/78.

44. Přístup k zaměstnání a možnost odborného růstu mají – jak uvedl můj kolega generální advokát M. Poiares Maduro – „pro každého jednotlivce zásadní význam, nikoli jen jako způsob získání obživy, ale rovněž jako důležitý způsob sebeuplatnění a realizace vlastního potenciálu. Osoba, která diskriminuje jednotlivce náležícího do problematické kategorie, jej neoprávněně zbavuje hodnotných možností volby. Možnost takové osoby vést autonomní život je tímto vážně dotčena, neboť důležitý aspekt jejího života je utvářen nikoli jejími vlastními rozhodnutími, nýbrž předpojatostí někoho jiného. Tím, že diskriminující osoba zachází s osobami náležícími do těchto skupin méně výhodně z důvodu jejich charakteristiky, je zbavuje možnosti vykonávat jejich autonomii. V takové chvíli je spravedlivé a přiměřené, aby se uplatnily předpisy o zákazu diskriminace. Tím, že přiznáváme hodnotu rovnosti a zavazujeme se k jejímu uplatňování prostřednictvím práva, směřujeme v zásadě k tomu, aby každé osobě byly zachovány podmínky pro autonomní život“ ( 20 ).

45. Třebaže se to přímo netýká problematiky projednávané věci, judikatura Soudního dvora již k významu pojmu „přístup k zaměstnání“ nabízí jistá vodítka.

46. Ve věcech týkajících se diskriminace na základě pohlaví chápe Soudní dvůr pojem „přístup k zaměstnání“ široce. Soudní dvůr uvedl, že se „pojem ‚přístup k zaměstnání‘ nevztahuje pouze na podmínky existující před vznikem pracovněprávního vztahu, ale také na faktory, které mají vliv na rozhodnutí osoby, zda nabídku zaměstnání přijme či nikoli ( 21 ).

47. Ve věci Feryn, která se týkala výkladu směrnice 2000/43, učinil ředitel společnosti veřejná prohlášení, že jeho podnik hledá nové montéry dveří, ale že nemůže zaměstnat „osoby cizího původu“ z důvodu neochoty jeho zákazníků vpouštět je při provádění prací do svých domovů k provedení dané práce. Soudní dvůr uvedl, že „prohlášení, kterými zaměstnavatel veřejně oznamuje, že v rámci své náborové politiky nepřijme zaměstnance určitého etnického nebo rasového původu, jsou skutečnostmi, které mohou odůvodnit domněnku, že se jedná o diskriminační náborovou politiku“. Skutečnost, že zaměstnavatel veřejně prohlásí, že nepřijme zaměstnance určitého etnického nebo rasového původu, což zjevně může odradit některé uchazeče od toho, aby se přihlásili, a tudíž představovat překážku jejich přístupu na trh práce, zakládá přímou diskriminaci při náboru do zaměstnání, která nepředpokládá identifikaci konkrétního stěžovatele, který tvrdí, že se stal obětí takové diskriminace ( 22 ).

48. Situaci v projednávané věci je bližší věc Asociaţia Accept, která se stejně jako projednávaná věc týkala výkladu směrnice 2000/78. V uvedené věci významný akcionář fotbalového klubu FC Steaua, který působil jako jakýsi „tichý společník“ tohoto klubu, prohlásil v rozhovoru pro hromadná média na téma možného přestupu profesionálního fotbalisty X, že by do týmu nepřijal homosexuála. Fotbalový klub nezačal vyjednávat za účelem přijetí fotbalového hráče X prezentovaného jako homosexuála. Fotbalový klub však tohoto hráče patrně nepřijal z důvodu jeho sexuální orientace ( 23 ).

49. Soudní dvůr rozhodl, že takové skutečnosti, o jaké šlo ve věci v původním řízení, nasvědčují tomu, že došlo k diskriminaci ve smyslu směrnice 2000/78. Bylo nerozhodné, že se „systém přijímání profesionálních fotbalistů nezakládá na veřejné nabídce nebo na přímém vyjednávání v návaznosti na výběrové řízení, které předpokládá podání přihlášek a jejich předběžný výběr s ohledem na to, které z nich jsou pro zaměstnavatele zajímavé“. Navíc „žalovaný zaměstnavatel nemůže existenci skutečností nasvědčujících tomu, že uplatňuje diskriminační politiku v oblasti zaměstnávání, vyvrátit tím, že se omezí na tvrzení, že prohlášení nasvědčující existenci homofobní politiky v oblasti zaměstnávání pocházejí od osoby, která přestože tvrdí, že hraje významnou roli v rámci řízení tohoto zaměstnavatele – a zdá se to být pravda –, není právně způsobilá zavazovat ho v oblasti zaměstnávání“. Skutečnost, že se takový zaměstnavatel „jasně nedistancoval od dotčených prohlášení, [představuje] okolnost, kterou může orgán rozhodující ve věci zohlednit v rámci celkového posouzení skutkového stavu“. Vnímání dotčených chráněných skupin může rovněž představovat relevantní indicie pro účely celkového posouzení dotčených prohlášení. Dále okolnost, že profesionální fotbalový klub nezačal vyjednávat za účelem přijetí sportovce prezentovaného jako homosexuála, „nevylučuje možnost, že mohou být považovány za prokázané skutečnosti nasvědčující tomu, že došlo k diskriminaci tímto klubem“ ( 24 ).

50. Pokud jde o rozsah pojmu „přístup k zaměstnání“ podle čl. 3 odst. 1 písm. a) směrnice 2000/78, vyvozuji tedy následující zásady: i) tento pojem musí být v celé Unii vykládán autonomním a jednotným způsobem, ii) vzhledem k cíli směrnice 2000/78 a k povaze práv, která má chránit, nemůže být rozsah tohoto pojmu vymezován restriktivně, iii) veřejná prohlášení, že osoby patřící do chráněné skupiny nebudou zaměstnány, mohou jednoznačně odradit některé uchazeče od toho, aby se přihlásili, a představovat překážku jejich přístupu na trh práce, iv) konkrétní metoda náboru je nerozhodná (bez ohledu na to, zda byla učiněna výzva k podávání přihlášek, zda se konalo výběrové řízení atd.), v) pokud lze autora diskriminačních prohlášení týkajících se kritérií výběru rozumně považovat za osobu mající vliv na potenciálního zaměstnavatele, je rovněž nerozhodné, že tato osoba není právně způsobilá zavazovat skutečného zaměstnavatele v oblasti náboru, vi) skutečnost, že zaměstnavatel nezahájil vyjednávání o přijetí osoby prezentované jako člena chráněné skupiny, nevylučuje možnost prokázat diskriminaci a vii) předpokladem pro konstatování diskriminace není identifikace stěžovatele. Dalšími relevantními faktory, které mohou být zváženy, jsou otázka, zda se skutečný zaměstnavatel od prohlášení jasně distancoval, a vnímání dotčených chráněných skupin.

51. Jak těsná musí být v této souvislosti vazba na skutečný nábor, aby taková diskriminační prohlášení, o jaká jde ve věci v původním řízení, spadala do působnosti směrnice 2000/78?

52. Domnívám se, že čistě hypotetická vazba nestačí. Uveďme příklad, kdy určitá osoba prohlásí: „Kdybych byl advokátem, nikdy bych ve své advokátní kanceláři nezaměstnal osobu LGBTI“. Je-li autor tohoto prohlášení architektem, a nikoli advokátem, a nepůsobí na žádné pozici v advokátní kanceláři, pak toto prohlášení, jakkoli je politováníhodné, nemá žádnou skutečnou vazbu na přístup k zaměstnání. Totéž by platilo i v případě, kdy by určitá osoba, která nemá žádnou zahradu a žádnou zahradu ani získat nezamýšlí, prohlásila, že by nikdy nezaměstnala jako zahradníka osobu LGBTI. Příkladů lze uvést mnoho. V závislosti na tom, jak jsou tyto příklady konstruovány, bude vazba mezi diskriminačním prohlášením a potenciálním přístupem k zaměstnání těsnější, nebo naopak vzdálenější.

53. Zásady, které jsem vytěžila z judikatury Soudního dvora, však umožňují vyvodit (demonstrativní) výčet kritérií, s jejichž pomocí lze určit, kdy je vazba diskriminačního prohlášení na přístup k zaměstnání dostatečná na to, aby spadalo do působnosti směrnice 2000/78.

54. Je tedy nutné posoudit postavení a funkci osoby, která daná prohlášení činí. Tato osoba musí být buď skutečným zaměstnavatelem nebo někým, kdo je právně či fakticky schopen vykonávat významný vliv na náborovou politiku potenciálního zaměstnavatele, nebo u koho se alespoň lze důvodně domnívat, že může takový vliv vykonávat, i když nemůže zaměstnavatele v otázkách náboru právně zavazovat.

55. Rovněž je zapotřebí zohlednit povahu a obsah učiněných prohlášení. Musí se týkat zaměstnání v oblasti činnosti potenciálního zaměstnavatele nebo osoby, která tato prohlášení činí, tedy v oblasti, ve které tato osoba může provádět nábor. Taková prohlášení musí dokládat záměr zaměstnavatele diskriminovat členy chráněné skupiny. Dále musí být takové povahy, že mohou odradit osoby patřící do chráněné skupiny od toho, aby se přihlásily, jakmile se případně u tohoto potenciálního zaměstnavatele uvolní pracovní místo. V této souvislosti podle mě musí být dána vyvratitelná domněnka, že potenciální zaměstnavatel bude mít dříve či později zájem o provedení náboru, a pokud tak učiní, bude uplatňovat diskriminační kritérium, o kterém veřejně prohlásil, že tvoří součást jeho náborové politiky. Břemeno v otázce vyvrácení této domněnky v konkrétním případě určitého náboru by pak leželo na straně potenciálního zaměstnavatele ( 25 ).

56. Relevantní je rovněž kontext, ve kterém byla prohlášení učiněna. Šlo o soukromé poznámky (vyřčené například u večeře s partnerem či partnerkou) nebo o prohlášení učiněná veřejně (nebo ještě hůře vysílaná živě a poté reprodukovaná prostřednictvím sociálních médií)? Důrazně však odmítám tvrzení, že „humorné“ diskriminační prohlášení se jaksi „nepočítá“ nebo je přípustné. Humor je mocný nástroj, který však může být až příliš snadno zneužit. Lze si snadno představit mrazivý efekt homofobních „vtipů“ z úst potenciálního zaměstnavatele v přítomnosti žadatelů o práci z řad LGBTI.

57. Konečně je nutno zvážit, nakolik povaha, obsah a kontext prohlášení mohou odradit osoby patřící do chráněné skupiny od toho, aby se přihlásili do zaměstnání u daného zaměstnavatele. Jak zdůraznil generální advokát M. Poiares Maduro ve věci Feryn, „v jakémkoliv náboru zaměstnanců se největší ‚výběr‘ odehrává mezi těmi, kteří se přihlásili, a těmi, kteří tak neučinili. Od nikoho nelze rozumně očekávat, že se bude ucházet o místo, pokud bude předem vědět, že z důvodu svého rasového nebo etnického původu nemá šanci být přijat. Proto veřejné prohlášení zaměstnavatele, že se osoby určitého rasového nebo etnického původu nemají hlásit, má jakýkoliv jiný, nikoliv však hypotetický účinek. Neuznat je coby akt diskriminace by bylo přehlížením sociální reality, že taková prohlášení mají ponižující a demoralizující dopad na osoby předmětného původu, které se chtějí účastnit pracovního trhu, a zejména na ty, které by měly zájem o práci pro takového zaměstnavatele“ ( 26 ).

58. Z informací poskytnutých Soudnímu dvoru vyplývá, že NH je služebně starším advokátem a že prohlášení, která učinil, se týkala jeho vlastní advokátní kanceláře. Jednoznačně formuloval (negativní) náborové kritérium, které by diskriminovalo potenciální homosexuální žadatele. Jeho prohlášení byla učiněna veřejně v rozhlase. Dostalo se jim široké publicity – italská vláda totiž na jednání uvedla, že je lze snadno nalézt na internetu. Tato prohlášení mohla potenciální homosexuální žadatele odradit od hledání zaměstnání jako advokátů nebo podpůrného personálu této advokátní kanceláře.

59. Z toho vyvozuji závěr, že taková prohlášení, o jaká jde ve věci v původním řízení, mohou spadat do působnosti čl. 3 odst. 1 písm. a) směrnice 2000/78. Je na předkládajícím soudu, aby provedl podrobnější skutková zjištění a podrobnější posouzení rozhodných skutečnosti, – nakolik to bude nutné pro vyslovení jeho závěru ( 27 ).

K zásahu do svobody projevu

60. Předkládající soud si klade otázku, zda mohou být prohlášení NH chráněna svobodou projevu, přičemž upřesňuje, že právní úprava proti diskriminaci v oblasti zaměstnání a povolání nemůže být považována za zásah do této svobody.

61. Svoboda projevu, právo na práci i zásada zákazu diskriminace jsou základní práva uznaná Listinou (v čl. 11 odst. 1, čl. 15 odst. 1 a čl. 21 odst. 1). Svoboda projevu je jedním z hlavních základů demokratické společnosti. Jakožto zásada se nepoužije pouze na informace nebo myšlenky, kterým se dostává příznivého přijetí, jsou považovány za neškodné nebo nechávají lhostejným, ale rovněž na ty, které útočí, šokují nebo znepokojují ( 28 ). Svoboda projevu však podléhá omezením ( 29 ).

62. Podle mého názoru vyjádřil unijní normotvůrce přijetím směrnice 2000/78 jasné rozhodnutí. Prohlášení, která jsou diskriminační a spadají do oblasti působnosti směrnice 2000/78, nemohou být očištěna s odvoláním na svobodu projevu. Zaměstnavatel nemůže prohlásit, že by nezaměstnal osoby LGBTI, osoby se zdravotním postižením nebo křesťany, muslimy či židy, a následně se na svou obranu dovolávat svobody projevu. Při vyřčení takového prohlášení nevykonává právo na svobodu projevu. Formuluje diskriminační náborovou politiku.

63. Bylo rozhodnutí unijního normotvůrce přípustné?

64. Článek 52 odst. 1 Listiny připouští omezení výkonu práv a svobod, které jsou v ní stanoveny, za podmínky, že tato omezení jsou stanovena zákonem, respektují podstatu těchto práv a svobod a při dodržení zásady proporcionality jsou nezbytná a skutečně odpovídají cílům obecného zájmu, které uznává Unie, nebo potřebě ochrany práv a svobod druhého ( 30 ).

65. Tyto podmínky jsou v projednávaném případě splněny.

66. Zaprvé omezení svobody projevu je stanoveno právním předpisem, a sice směrnicí 2000/78.

67. Zadruhé – jak uvedla řecká vláda ve svém písemném vyjádření – omezení svobody projevu vyplývající ze směrnice 2000/78 mohou být odůvodněna s odkazem na cíle směrnice, a sice rovné zacházení v zaměstnání a povolání a dosažení vysoké úrovně zaměstnanosti a sociální ochrany; tato omezení jsou také k dosažení těchto cílů nezbytná. Rovné zacházení v zaměstnání a povolání, které je výrazem základního práva na ochranu před diskriminací, představuje cíl obecného zájmu, který Evropská unie uznává.

68. Zatřetí, i když může uskutečňování cílů směrnice zasahovat do svobody projevu, tento zásah nemůže negativně postihovat samotnou podstatu tohoto práva. Směrnice 2000/78 brání pouze vyjadřování diskriminačních názorů v omezeném kontextu, a sice v kontextu zaměstnání a povolání.

69. Začtvrté je dodržena zásada proporcionality. Oblast působnosti směrnice 2000/78 je definována v článku 1 (kde jsou vyjmenovány důvody zakázané diskriminace) a v článku 3 (který vymezuje osobní a věcnou působnost této směrnice). Jedinými zakázanými prohlášeními jsou prohlášení, která zakládají diskriminaci v oblasti zaměstnání a povolání. Tento zásah do svobody projevu nepřekračuje meze toho, co je nezbytné a přiměřené k dosažení cílů sledovaných směrnicí ( 31 ).

70. Tento výklad je v souladu s judikaturou Soudního dvora ( 32 ). Vzhledem k tomu, že výkon svobody projevu „zahrnuje i povinnosti a odpovědnost“, čl. 10 odst. 2 EÚLP povoluje zásahy „v zájmu ochrany pověsti nebo práv jiných“, pokud jsou „stanoveny zákonem“ a jsou „nezbytné v demokratické společnosti“. Ve věci Vejdeland a další v. Švédsko byla skupina osob usvědčena z toho, že v jisté škole rozšiřovala letáky vyjadřující pohrdání homosexuály. ESLP shledal, že zásah do svobody projevu zaručené v čl. 10 odst. 1 EÚLP je odůvodněný s ohledem na její čl. 10 odst. 2. ESLP ve svém rozsudku zdůraznil, že diskriminace na základě sexuální orientace je stejně závažná jako diskriminace na základě rasy, původu nebo barvy pleti. Potvrdil závěr Nejvyššího soudu Švédska, který uznal právo „stěžovatelů“ na vyjádření svých myšlenek, přičemž však zdůraznil, že vedle svobod a práv mají lidé také povinnosti; jednou z těchto povinností je vyhýbat se v mezích možností nemístným prohlášením urážejícím druhé, která představují útok na jejich práva, [a] konstatoval, že prohlášení obsažená v letácích byla zbytečně urážlivá“ ( 33 ).

71. Domnívám se tedy, že ve směrnici 2000/78 zakotvený zákaz prohlášení představujících přímou diskriminaci, pokud jde o přístup k zaměstnání, nelze považovat za takový zásah do svobody projevu, kterým by byla porušena práva zaručená čl. 11 odst. 1 Listiny.

K možnosti odchýlit se od směrnice 2000/78

72. Již jsem uvedla, že podle mého názoru představují prohlášení NH učiněná v rozhlasovém vysílání přímou diskriminaci na základě sexuální orientace ( 34 ). Jako taková spadají mezi prohlášení, která jsou podle čl. 2 odst. 1 písm. a) směrnice 2000/78 zakázána. Jedinými možnými výjimkami v případě přímé diskriminace jsou profesní požadavky (článek 4), opodstatněnost rozdílů v zacházení na základě věku (článek 6), pozitivní činnost (článek 7) a opatření nutná mimo jiné pro ochranu práv a svobod ostatních lidí (čl. 2 odst. 5).

73. Žádný z účastníků řízení netvrdil, že by výjimky stanovené v článcích 4, 6 nebo 7 mohly být použitelné; tyto výjimky považuji za zjevně irelevantní. Vzhledem k tomu, že čl. 2 odst. 5 byl probírán na jednání, v krátkosti se nad ním pozastavím.

74. Soudní dvůr rozhodl, že „přijetím tohoto ustanovení měl unijní [normotvůrce] v úmyslu předejít konfliktu mezi zásadou rovného zacházení na jedné straně a potřebou zajistit veřejný pořádek, veřejnou bezpečnost a veřejné zdraví, předcházení protiprávních jednání a ochranu individuálních práv a svobod, které jsou nezbytné pro fungování demokratické společnosti, na straně druhé. [Normotvůrce] rozhodl, že v určitých případech vyjmenovaných v čl. 2 odst. 5 směrnice 2000/78 se zásady stanovené touto směrnicí nevztahují na opatření zahrnující rozdíly v zacházení na základě jednoho z důvodů uvedených v článku 1 této směrnice, avšak s tou podmínku, že tato opatření jsou ‚nutná‘ pro dosažení výše uvedených cílů“ ( 35 ). Jakožto výjimka ze zásady zákazu diskriminace musí být čl. 2 odst. 5 vykládán striktně ( 36 ).

75. Podle mého názoru zde nelze použít výjimku upravenou v čl. 2 odst. 5. Zaprvé nebyla identifikována žádná relevantní vnitrostátní právní úprava, která by tuto výjimku prováděla. Zadruhé i za předpokladu, že by taková právní úprava existovala (quod non), nepřipadá mi myslitelné, aby umožnění diskriminačních prohlášení bránících přístupu k zaměstnání bylo pojato jako „potřebné“ pro „ochranu individuálních práv a svobod, které jsou nezbytné pro fungování demokratické společnosti“ ( 37 ).

76. Z toho vyplývá, že v projednávané věci není použitelná žádná z možných výjimek ze zákazu přímé diskriminace stanovených směrnicí 2000/78.

77. S ohledem na výše uvedené docházím k závěru, že poznámky učiněné dotazovanou osobou během rozhlasového vysílání, podle nichž by tato osoba ve své advokátní kanceláři nikdy nezaměstnala homosexuála ani by s ním nijak nespolupracovala, mohou spadat do působnosti směrnice 2000/78, neboť mohou bránit přístupu k zaměstnání. Jestliže tato prohlášení nejsou činěna v kontextu probíhajícího náborového řízení, přísluší vnitrostátnímu soudu, aby posoudil, zda vazba na přístup k zaměstnání není hypotetická s ohledem na postavení a funkci autora prohlášení, s ohledem na povahu, obsah a kontext prohlášení a s ohledem na rozsah, v němž taková prohlášení mohou odrazovat osoby patřící do chráněné skupiny od podání žádosti o zaměstnání u tohoto zaměstnavatele. Zákaz prohlášení představujících přímou diskriminaci v oblasti přístupu k zaměstnání, stanovený v článcích 2 a 3 směrnice 2000/78, nelze považovat za takový zásah do svobody projevu, který by porušoval práva zaručená čl. 11 odst. 1 Listiny.

K první otázce

78. Připomínám, že Associazione je sdružením advokátů, které má podle svých stanov za cíl „přispívat k rozvoji a šíření kultury a dodržování práv osob [LGBTI]“, vytvořit síť advokátů nabízejících osobám LGBTI soudní ochranu a zastupovat je a jednat jejich jménem před vnitrostátními i mezinárodními soudy. V rámci své první otázky se předkládající soud táže, zda má podle čl. 9 odst. 2 směrnice 2000/78 takové sdružení za okolností tvrzené diskriminace na základě sexuální orientace automaticky aktivní legitimaci k podání žaloby, včetně uplatnění nároku na náhradu škody.

79. Tato otázka nastoluje tři problémy. Zaprvé, má sdružení aktivní legitimaci zahájit řízení, ve kterém se bude domáhat plnění povinností vyplývajících ze směrnice 2000/78 v případě neexistence identifikovatelné oběti? Zadruhé, existují zvláštní kritéria, která musí sdružení splňovat, aby bylo legitimováno, a pokud ano, o jaká kritéria se jedná? Zatřetí, zahrnuje možnost sdružení zahájit v případě neexistence identifikovatelné oběti řízení, ve kterém se bude domáhat plnění povinností vyplývajících ze směrnice 2000/78, rovněž uplatnění nároku na náhradu škody?

Má sdružení v případě neexistence identifikovatelné oběti aktivní legitimaci zahájit řízení, ve kterém se bude domáhat plnění povinností vyplývajících ze směrnice 2000/78?

80. Článek 9 směrnice 2000/78 potvrzuje základní právo na účinné prostředky nápravy a stanoví, že členské státy musí zajistit, aby všechny osoby, které se cítí poškozeny diskriminací, mohly uplatňovat svá práva ( 38 ). Toto ustanovení zavádí právo vymáhat dodržování práv podle směrnice nejen pro všechny osoby, které se cítí být samy poškozeny, ale také v souladu s čl. 9 odst. 2 pro sdružení mající oprávněný zájem, jež mohou ve prospěch nebo na podporu žalobce s jeho souhlasem zahájit jakékoli soudní nebo správní řízení.

81. Toto znění však neznamená, že jsou sdružení nutně vyloučena z možnosti jednat při neexistenci identifikovatelného stěžovatele. Bylo by obtížné dosáhnout cíle směrnice spočívajícího v podpoře podmínek pro plnou účast občanů na hospodářském, kulturním a sociálním životě, kdyby směrnice 2000/78 měla efekt pouze v situaci, kdy neúspěšný uchazeč o zaměstnání mající za to, že se stal obětí (zde) přímé diskriminace, podal proti zaměstnavateli žalobu ( 39 ).

82. Článek 8 odst. 1 směrnice 2000/78 týkající se „minimálních požadavků“ zakazuje „zhoršení situace“ ve vztahu k členským státům, které přijaly nebo mají v úmyslu přijmout právní předpisy upravující vyšší úroveň ochrany, než jakou zaručuje směrnice ( 40 ). Podle tohoto ustanovení nesmí být provádění směrnice v žádném případě důvodem pro snížení úrovně ochrany proti diskriminaci, kterou členské státy již poskytují v oblastech upravených směrnicí ( 41 ).

83. Soudní dvůr již vyložil čl. 8 odst. 1 ve spojení s čl. 9 odst. 2 a dospěl k závěru, že směrnice 2000/78 nijak nebrání tomu, aby členský stát ve svých vnitrostátních právních předpisech stanovil právo sdružení, která mají oprávněný zájem na zajištění dodržování této směrnice, podat návrh na zahájení soudního nebo správního řízení, aniž by jednala jménem určitého stěžovatele, nebo pokud konkrétní stěžovatel neexistuje ( 42 ). Soudní dvůr v rozsudku Asociaţia Accept rozhodl, že nevládní organizace, jejímž předmětem činnosti je podpora a ochrana práv lesbických žen, gayů, bisexuálů a transsexuálů, může podat žalobu, jíž se domáhá mimo jiné uložení peněžité sankce fotbalovému klubu nebo jednomu z jeho akcionářů z důvodu, že jistý profesionální hráč fotbalu nebyl přijat pro svou domnělou homosexualitu.

84. Tento přístup je v souladu s obecným vývojem judikatury Soudního dvora. Stejné řešení bylo totiž přijato ve věci Feryn. V uvedené věci se belgický subjekt určený na základě článku 13 směrnice 2000/43 k podpoře rovného zacházení domáhal, aby belgické pracovní soudy určily, že společnost Feryn uplatňuje diskriminační náborovou politiku. Na základě skutečnosti, že existence přímé diskriminace nepředpokládá existenci konkrétního stěžovatele, který tvrdí, že se stal obětí takové diskriminace, a dále na základě toho, že směrnice 2000/43 stanoví „minimální požadavky“ (podobně jako čl. 8 odst. 1 směrnice 2000/78), Soudní dvůr konstatoval, že tato směrnice nijak nebrání tomu, aby členské státy uznaly sdružením, která mají oprávněný zájem, právo zajišťovat dodržování směrnice a zahájit řízení, aniž by jednaly jménem určitého stěžovatele nebo pokud neexistuje identifikovatelná oběť ( 43 ).

85. Z článku 9 odst. 2 a čl. 8 odst. 1 směrnice 2000/78, jak jsou vyloženy v judikatuře Soudního dvora, vyplývá, že členským státům není bráněno v tom, aby poskytovaly dodatečné možnosti, jak se domáhat plnění povinností. Domnívám se – v tomto případě však posouzení náleží výlučně vnitrostátním soudům – že přesně to činí čl. 5 odst. 2 legislativního nařízení č. 216/2003, když v případě sdružení, která jsou definována v jeho odstavci 1, výslovně uznává „oprávnění jednat v případech kolektivní diskriminace, pokud osoby poškozené diskriminací nejsou přímo a bezprostředně identifikovatelné“.

Existují zvláštní kritéria, která musí sdružení splňovat, aby bylo legitimováno, a pokud ano, o jaká kritéria se jedná?

86. V předkládacím rozhodnutí je uvedeno, že aktivní legitimace sdružení ve věcech diskriminace spadajících do působnosti směrnice 2000/78 je v Itálii upravena v čl. 5 odst. 1 legislativního nařízení č. 216/2003, který poskytuje aktivní legitimaci „odborovým organizacím, sdružením a organizacím zastupujícím dotčená práva nebo zájmy“. Předkládající soud objasňuje, že vnitrostátní zákonodárce v tomto ohledu nestanovil dodatečná kritéria, na rozdíl od postavení sdružení působících v jiných oblastech. Oprávněný zájem sdružení tak musí být ověřen případ od případu.

87. NH tvrdí, že Associazione nelze považovat za sdružení zastupující zájmy osob LGBTI, a že tedy nemá v projednávané věci aktivní legitimaci. Associazione je seskupením přibližně 100 advokátů, kteří nejsou sami osobami LGBTI. Jejím cílem je podpora práv a kultury LGBTI osob a zajištění jejich zastupování před soudem. Nezisková povaha tohoto sdružení není jistá.

88. V souladu s čl. 9 odst. 2 směrnice 2000/78 je jediným požadavkem pro aktivní legitimaci sdružení to, že má oprávněný zájem na zajištění dodržování ustanovení směrnice.

89. Ve věci Asociaţia Accept zkoumal Soudní dvůr čl. 9 odst. 2 směrnice 2000/78 ve světle jejího čl. 8 odst. 1 a dospěl k závěru, že toto ustanovení „nebrání […] nijak tomu, aby členský stát ve svých vnitrostátních právních předpisech stanovil právo sdružení, která mají oprávněný zájem na zajištění dodržování této směrnice, podat návrh na zahájení soudního nebo správního řízení k zajištění dodržování povinností vyplývajících z uvedené směrnice, aniž by jednaly jménem určitého stěžovatele, nebo pokud konkrétní stěžovatel neexistuje“ ( 44 ). Toto obiter dictum rovněž vystihuje dělicí čáru mezi aktivní legitimací přiznanou sdružením k zajištění plnění povinností vyplývajících ze směrnice a hromadnou žalobou.

90. Směrnice zde výslovně odkazuje na vnitrostátní právo. Proto schází-li stěžovatel nebo identifikovatelná oběť, neřídí se aktivní legitimace sdružení unijním právem ( 45 ). Avšak hmotněprávní nároky a povinnosti, kterých se budou domáhat, jsou skutečně odvozeny od směrnice 2000/78.

91. V tomto ohledu se projednávaná věc liší od věci Julián Hernández a další ( 46 ). Soudní dvůr v uvedené věci zvažoval čl. 11 první pododstavec směrnice 2008/94 ( 47 ), který stanoví, že se tato směrnice „nedotýká možnosti členských států uplatňovat nebo přijímat právní a správní předpisy, které jsou pro zaměstnance příznivější“. Soudní dvůr rozhodl, že uvedené ustanovení nepřiznává členským státům možnost přijímat právní předpisy na základě unijního práva, ale omezuje se na to, že členským státům přiznává pravomoc na základě vnitrostátního práva stanovit takové příznivější právní předpisy mimo rámec režimu stanoveného touto směrnicí ( 48 ). Ustanovení vnitrostátního práva, které se omezuje na to, že zaměstnancům přiznává příznivější ochranu vyplývající z výkonu výlučné pravomoci členských států (která je potvrzena v čl. 11 prvním pododstavci směrnice 2008/94), nelze považovat za ustanovení spadající do působnosti této směrnice ( 49 ).

92. Naproti tomu v projednávané věci stanoví dotčená vnitrostátní právní úprava procesní právo (aktivní legitimaci) pro účely vymáhání hmotných práv, která vyplývají z unijního práva (ochrana před diskriminací). Tato situace vede k použití zásady procesní autonomie spolu se zásadami, které z ní logicky vyplývají, a sice se zásadou rovnocennosti a zásadou efektivity.

93. Podle ustálené judikatury při neexistenci právní úpravy Unie v dané oblasti přísluší vnitrostátnímu právnímu řádu každého členského státu, aby určil příslušné soudy a upravil procesní podmínky soudních řízení určených k zajištění ochrany práv, která jednotlivcům vyplývají z práva Unie, za předpokladu, že tyto podmínky nejsou na jedné straně méně příznivé než ty, které se týkají obdobných řízení na základě vnitrostátního práva (zásada rovnocennosti), a že na druhé straně v praxi neznemožňují nebo nadměrně neztěžují výkon práv přiznaných právním řádem Unie (zásada efektivity) ( 50 ).

94. Dodržení zásady rovnocennosti předpokládá, že dotčené vnitrostátní pravidlo se použije bez rozdílu na žaloby, které jsou založeny na porušení unijního práva, a na žaloby, které jsou založeny na porušení vnitrostátního práva, mají-li podobný předmět a důvody. Aby bylo možné ověřit, zda byla v daném případě zásada rovnocennosti dodržena, je třeba, aby vnitrostátní soud, který je jako jediný přímo seznámen s procesními podmínkami řízení v oblasti pracovního práva, posoudil jak předmět, tak základní prvky údajně obdobných řízení vnitrostátní povahy ( 51 ).

95. Co se týče zásady efektivity, Soudní dvůr rozhodl, že každý případ, v němž vyvstává otázka, zda vnitrostátní procesní ustanovení znemožňuje nebo nadměrně ztěžuje použití unijního práva, musí být analyzován s přihlédnutím k místu tohoto ustanovení v řízení jako celku, k jeho průběhu a k jeho zvláštnostem u různých vnitrostátních soudních orgánů Z tohoto hlediska je třeba případně zohlednit základní zásady vnitrostátního soudního systému, jako například zásadu ochrany práva na obhajobu, zásadu právní jistoty a řádný průběh řízení ( 52 ).

96. Z výše uvedeného plyne, že i) definice sdružení, která mají oprávněný zájem, je otázkou spadající do vnitrostátního práva, ii) tato sdružení vymáhají práva a povinnosti vyplývající z unijního práva, iii) musí tedy být dodrženy zásady rovnocennosti a efektivity. K posouzení těchto aspektů jsou příslušné pouze vnitrostátní soudy.

97. Pro účely svého posouzení žádá předkládající soud o vodítko v otázce, zda cíle Associazione (jak bylo připomenuto v bodě 78 výše) odpovídají cílům sdružení majícího oprávněný zájem na vymáhání práv a povinností vyplývajících ze směrnice 2000/78.

98. S výhradou ověření skutkového stavu předkládajícím soudem ve světle použitelných vnitrostátních právních předpisů mám za to, že sdružení, které má takové cíle, je právě tím typem sdružení, jež má za takových okolností oprávněný zájem na zahájení řízení. Je to rovněž ten typ sdružení, na které by se oběť diskriminace na základě sexuální orientace přirozeně obrátila, kdyby se rozhodla zahájit řízení v konkrétním případě.

99. Argumenty NH k počtu členů Associazione, skutečnost, že se jedná o advokáty a koncipienty, a skutečnost, že sami nejsou osobami LGBTI, jsou v tomto ohledu zcela irelevantní. Od veřejně prospěšného sdružení zabývajícího se ochranou volně žijících ptáků a jejich stanovišť se také nepožaduje, aby všichni jeho členové měli křídla a zobáky a byli opeření. Existuje mnoho vynikajících advokátů v rámci komunity osob LGBTI, kteří dovedou výmluvně hájit práva osob LGBTI a kteří tak také činí. To neznamená, že by se jiné osoby, které nejsou součástí této komunity – včetně advokátů a koncipientů motivovaných pouze altruismem a smyslem pro spravedlnost – nemohly připojit k takovému sdružení a podílet se na jeho práci, aniž by tím byla ohrožena jeho aktivní legitimace k podání žaloby. Kdyby byly akceptovány argumenty NH, došlo by tím k podkopání cenné pomoci při zajišťování odpovídající soudní ochrany a k ohrožení užitečného účinku směrnice ( 53 ).

100. Předkládající soud si rovněž klade otázku, zda sdružení mající oprávněný zájem musí být neziskové, zejména ve světle doporučení Komise ze dne 11. června 2013 o společných zásadách pro prostředky kolektivní právní ochrany týkající se zdržení se jednání a náhrady škody v členských státech v souvislosti s porušením práv přiznaných právem Unie ( 54 ).

101. Podle ustálené judikatury Soudního dvora platí, že i když doporučení nemají závaznou povahu, vnitrostátní soudy mají povinnost na ně brát zřetel při rozhodování sporů, které jim byly předloženy, zejména pokud tato objasňují výklad vnitrostátních právních předpisů přijatých za účelem jejich provedení nebo pokud je jejich cílem doplnit závazné unijní předpisy ( 55 ).

102. Nicméně požadavek uvedený v bodě 4 písm. a) doporučení, podle kterého musí mít sdružení neziskovou povahu, aby mohlo podávat reprezentativní žaloby, se použije v případě, kdy členské státy určí zastupující subjekty, které mohou podávat žaloby. Předkládající soud uvádí, že v Itálii, kde zákonodárce žádné takové sdružení neurčil k zajištění vymáhání práv vyplývajících ze směrnice 2000/78, tomu tak není.

103. Řecká vláda v písemném vyjádření upozorňuje na (možné) riziko, že ziskové sdružení zneužije svého práva podat žalobu s cílem zvýšit své zisky, a tvrdí, že by to ohrozilo dosažení cílů směrnice. Nejlépe se nabízí odpověď, že vzhledem k nejistotě, která je spojena se spory (a snad především se spory, v nichž je namítána diskriminace), by příliš horlivý přístup k zahajování řízení byl jako takový pro komerčně smýšlející sdružení riskantní. Navíc je na vnitrostátních soudech, aby v případě nutnosti ověřily, zda Associazione postupuje v souladu se svými deklarovanými cíli v oblasti ochrany zájmů dotčené osoby a se svými stanovami, pokud jde o její postavení ( 56 ).

104. Z toho vyvozuji, že je na vnitrostátním právu, aby definovalo kritéria, která musí být splněna, aby sdružení mohlo mít oprávněný zájem na podání žaloby k vymáhání práv a povinností vyplývajících ze směrnice 2000/78, s výhradou zásad rovnocennosti a efektivity.

Zahrnuje možnost sdružení zahájit řízení k vymáhání povinností vyplývajících ze směrnice 2000/78 v případě neexistence identifikovatelné oběti i žaloby na náhradu škody?

105. Článek 17 směrnice 2000/78 ponechává na členských státech odpovědnost za stanovení systému sankcí za porušování vnitrostátních předpisů přijatých k provedení této směrnice. Upřesňuje, že tyto sankce musí být účinné, přiměřené a odrazující a že mohou zahrnovat náhradu škody poškozenému.

106. Článek 17 tedy členským státům ukládá zajistit, aby jejich vnitrostátní právní řády obsahovaly právní nástroje nezbytné k dosažení cíle této směrnice, tak aby soudní ochrana práv udělených touto směrnicí byla skutečná a účinná. Nestanoví však konkrétní sankci, a ponechává tedy členským státům možnost zvolit si mezi různými řešeními vhodnými k uskutečnění svého cíle, s výhradou zásad rovnocennosti a efektivity (viz body 89 až 93 výše).

107. Soudní dvůr objasnil, že „sankce, které musí být na základě článku 17 této směrnice stanoveny vnitrostátním právem, [musí být] účinné, přiměřené a odrazující, včetně případu, kdy neexistuje konkrétní oběť“ ( 57 ). Musí „zejména zajišťovat společně s opatřeními přijatými k provedení článku 9 téže směrnice skutečnou a účinnou právní ochranu práv, která z ní vyplývají […]. Sankce musí být přiměřené závažnosti porušení, které postihují, zejména zajištěním skutečně odrazujícího účinku […], přičemž musí respektovat obecnou zásadu proporcionality“ ( 58 ). V každém případě „nelze čistě symbolickou sankci považovat za slučitelnou se správným a účinným provedením směrnice 2000/78“ ( 59 ).

108. Rozhodnutí Soudního dvora ve věci Feryn, vydané v kontextu směrnice 2000/43, poskytuje vodítko, které je rovněž relevantní a vhodné v kontextu směrnice 2000/78: „[…] [v případě], kde není přímá oběť diskriminace, ale kde orgán, který je k tomu oprávněn zákonem, požaduje, aby diskriminace byla konstatována a potrestána, musí být sankce, jejichž stanovení ve vnitrostátním právu požaduje článek 15 směrnice 2000/43, rovněž účinné, přiměřené a odrazující. Mohou případně, pokud se to jeví přiměřené situaci dotčené v původním řízení, spočívat v konstatování diskriminace soudem nebo příslušným správním orgánem, spolu s vhodnou mírou publicity, jejíž náklady pak přísluší uhradit žalovanému. Mohou rovněž spočívat, podle pravidel stanovených vnitrostátními předpisy, v soudním příkazu adresovanému zaměstnavateli, jenž mu ukládá, aby ukončil konstatovanou diskriminační praxi, případně doprovázeném penále. Mohou kromě toho spočívat v přiznání náhrady škody ve prospěch orgánu, který byl účastníkem řízení“ ( 60 ).

109. Z toho vyplývá, že i) sdružení oprávněné vnitrostátními právními předpisy k zahájení řízení za účelem vymáhání práv a povinností vyplývajících ze směrnice 2000/78 může navrhnout, aby bylo diskriminační jednání postiženo sankcí, ii) to platí bez ohledu na to, zda existuje identifikovatelná oběť, iii) směrnice 2000/78 nestanoví konkrétní sankce, ale odkazuje na vnitrostátní právo, iv) sankce upravené vnitrostátním právem musí být účinné, přiměřené a odrazující a v) mohou mít podobu náhrady škody. Typy nahrazované škody jsou opět ponechány na vnitrostátním právu. Nevidím žádný zásadní důvod, proč by taková náhrada škody nemohla zahrnovat majetkovou i nemajetkovou újmu, včetně újmy morální.

110. Z toho vyvozuji, že čl. 8 odst. 1 a čl. 9 odst. 2 směrnice 2000/78 nebrání vnitrostátní právní úpravě, která poskytuje sdružením s oprávněným zájmem aktivní legitimaci zahájit v případě neexistence identifikovatelné oběti řízení za účelem vymáhání povinností vyplývajících ze směrnice 2000/78/ES. Vnitrostátnímu právu přísluší stanovit kritéria umožňující určit, zda má sdružení takový oprávněný zájem, s výhradou zásad rovnocennosti a efektivity. Sdružení, které má legitimní zájem na zahájení řízení, může navrhnout, aby bylo diskriminační jednání sankcionováno účinným, přiměřeným a odrazujícím způsobem, včetně přiznání náhrady škody, za podmínek stanovených vnitrostátním právem.

Závěry

111. Navrhuji tedy Soudnímu dvoru, aby na otázky položené Corte suprema di cassazione (Nejvyšší kasační soud, Itálie) odpověděl následovně: – Poznámky učiněné dotazovanou osobou během rozhlasového vysílání, podle nichž by tato osoba ve své advokátní kanceláři nikdy nezaměstnala homosexuála ani by s ním nijak nespolupracovala, mohou spadat do působnosti čl. 3 odst. 1 písm. a) směrnice Rady 2000/78/ES ze dne 27. listopadu 2000, kterou se stanoví obecný rámec pro rovné zacházení v zaměstnání a povolání, neboť mohou bránit přístupu k zaměstnání. – Jestliže tato prohlášení nejsou činěna v kontextu probíhajícího náborového řízení, přísluší vnitrostátnímu soudu, aby posoudil, zda vazba na přístup k zaměstnání není hypotetická s ohledem na postavení a možnosti autora prohlášení, s ohledem na povahu, obsah a kontext prohlášení a s ohledem na rozsah, v němž taková prohlášení mohou odrazovat osoby patřící do chráněné skupiny od podání žádosti o zaměstnání u tohoto zaměstnavatele. – Zákaz prohlášení představujících přímou diskriminaci v oblasti přístupu k zaměstnání, stanovený v článcích 2 a 3 směrnice 2000/78, nelze považovat za takový zásah do svobody projevu, že by porušoval práva zaručená čl. 11 odst. 1 Listiny. – Článek 8 odst. 1 a čl. 9 odst. 2 směrnice 2000/78 nebrání vnitrostátní právní úpravě, která poskytuje sdružením s oprávněným zájmem aktivní legitimaci zahájit v případě neexistence identifikovatelné oběti řízení za účelem vymáhání povinností vyplývajících ze směrnice 2000/78. Vnitrostátnímu právu přísluší stanovit kritéria umožňující určit, zda má sdružení takový oprávněný zájem, s výhradou zásad rovnocennosti a efektivity. – Sdružení, které má legitimní zájem na zahájení řízení, může navrhnout, aby bylo diskriminační jednání sankcionováno účinným, přiměřeným a odrazujícím způsobem, včetně přiznání náhrady škody, za podmínek stanovených vnitrostátním právem.

( 1 ) – Původní jazyk: angličtina.

( 2 ) – Toto sousloví použil Homér vícekrát, a to jak v Iliadě, tak v Odyssei. Viz například Ilias, kniha 15, 145 a 157.

( 3 ) – V tomto smyslu dané sousloví odpovídá první části slavného latinského rčení verba volant, scripta manent, které podtrhuje význam psaného slova.

( 4 ) – Úř. věst. 2000, L 303, s. 16; Zvl. vyd. 05/04, s. 79.

( 5 ) – Úř. věst. 2007, C 303, s. 1.

( 6 ) – „LGBTI“ je zkratka obecně označující lesby, gaye, bisexuály, transgenderové osoby a intersexuály. Viz zejména Rada Evropské unie, Pokyny k podpoře a ochraně všech lidských práv leseb, gayů, bisexuálů, transgenderových osob a intersexuálů (LGBTI), Lucemburk, 24. června 2013. Tyto pokyny upravují v bodě 13 pracovní definici tohoto pojmu, avšak s tím, že není závazná a nebyla formálně přijata mezivládním orgánem.

( 7 ) – Rozsudek ze dne 15. ledna 2019, E. B.,C‑258/17, EU:C:2019:17, bod 40 a citovaná judikatura.

( 8 ) – Viz bod 37 odůvodnění směrnice 2000/78 a rozsudek ze dne 17. července 2008, Coleman, C‑303/06, EU:C:2008:415, bod 47.

( 9 ) – Bod 28 odůvodnění.

( 10 ) – Viz bod 15 odůvodnění a rozsudek ze dne 25. dubna 2013, Asociaţia Accept, C‑81/12, EU:C:2013:275, bod 42.

( 11 ) – Obdobně viz rozsudek ze dne 10. července 2008, Feryn, C‑54/07, EU:C:2008:397, bod 25. Vzhledem k tomu, že z oznámených připomínek není jasné, jaký postoj by NH zaujal k zaměstnání bisexuální, transsexuální nebo intersexuální osoby, je zde třeba výraz „jiná osoba“ chápat jako „osoba, která je očividně heterosexuální orientace“. Zda může být sexuální orientace osoby rozpoznatelná z jejího vzhledu a zda by dotazy pokládané při pohovoru poskytly (či mohly nebo měly poskytnout) informace, z nichž lze tuto orientaci vyvodit, jsou otázky, které nejsou součástí projednávané věci, a dále se jimi nebudu zabývat.

( 12 ) – Viz mimo jiné rozsudek ze dne 11. července 2006, Chacón Navas, C‑13/05, EU:C:2006:456, bod 40 a citovaná judikatura.

( 13 ) – Viz rozsudek ze dne 17. dubna 2018, Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, bod 47.

( 14 ) – Rozsudek ze dne 22. listopadu 2005, Mangold, C‑144/04, EU:C:2005:709, bod 74.

( 15 ) – Bod 9 odůvodnění a článek 1 směrnice 2000/78.

( 16 ) – Obdobně viz rozsudek ze dne 16. července 2015, ČEZ Razpredelenie Bulgaria, C‑83/14, EU:C:2015:480, bod 42 a citovaná judikatura. Tento rozsudek se týkal směrnice 2000/43/ES ze dne 29. června 2000, kterou se zavádí zásada rovného zacházení s osobami bez ohledu na jejich rasu nebo etnický původ (Úř. věst. 2000, L 180, s. 22; Zvl. vyd. 20/01, s. 23). Oblast působnosti směrnice 2000/43 se liší od oblasti působnosti směrnice 2000/78, neboť první se týká diskriminace v široké škále oblastí vymezených v jejím čl. 3 odst. 1 písm. a) až h), zatímco druhá se vztahuje pouze na diskriminaci týkající se zaměstnání a povolání v souladu s vymezením obsaženým v jejím čl. 3 odst. 1 písm. a) až d). Soudní dvůr se však již dříve odvolával na svou judikaturu týkající se směrnice 2000/43 pro nalezení užitečné inspirace při výkladu směrnice 2000/78: viz například rozsudek ze dne 25. dubna 2013, Asociaţia Accept, C‑81/12, EU:C:2013:275.

( 17 ) – Viz vysvětlení k článku 3, který vymezuje oblast působnosti směrnice, v důvodové zprávě k návrhu směrnice Rady, kterou se stanoví obecný rámec pro rovné zacházení v zaměstnání a povolání (Úř. věst. 2000, C 177 E, s. 42, dále jen „důvodová zpráva k návrhu směrnice“), kurzivou zvýraznila autorka tohoto stanoviska.

( 18 ) – Bod 9 odůvodnění.

( 19 ) – Tato definice „přístupu“ se nachází v Oxford English Dictionary. Collins English Dictionary podává tyto definice: „přiblížení se nebo vstup“, „umožnění vstupu“, „právo nebo výsada k něčemu se přiblížit, na něco dosáhnout, někam vstoupit nebo něčeho využít“ a „prostředek či způsob přiblížení se nebo vstup“.

( 20 ) – Stanovisko ve věci Coleman, C‑303/06, EU:C:2008:61, bod 11.

( 21 ) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 13. července 1995, Meyers, C‑116/94, EU:C:1995:247, bod 22. Viz také Ellis, E., a Watson, P., EU Anti-Discrimination Law, Oxford University Press, 2012, s. 287.

( 22 ) – Rozsudek ze dne 10. července 2008, Feryn, C‑54/07, EU:C:2008:397, body 15, 16, 25 a 31.

( 23 ) – Rozsudek ze dne 25. dubna 2013, Asociaţia Accept, C‑81/12, EU:C:2013:275, body 24, 25 a 52. Skutečnost, že fotbalový klub nezahájil vyjednávání o přijetí hráče X, nepřímo vyplývá z bodu 52 rozsudku.

( 24 ) – Rozsudek ze dne 25. dubna 2013, Asociaţia Accept, C‑81/12, EU:C:2013:275, body 45 a 49 až 52. Podotýkám, že se Soudní dvůr rozhodl danou věc projednat bez stanoviska generálního advokáta.

( 25 ) – Tento přístup k důkaznímu břemeni je dle mého názoru v souladu s článkem 10 směrnice 2000/78, který stanoví, že „členské státy přijmou v souladu se svými vnitrostátními soudními systémy nezbytná opatření, aby pokud se určitá osoba cítí poškozena nedodržením zásady rovného zacházení a předloží soudu nebo jinému příslušnému orgánu skutečnosti nasvědčující tomu, že došlo k přímé nebo nepřímé diskriminaci, příslušelo žalovanému prokázat, že nedošlo k porušení zásady rovného zacházení“.

( 26 ) – Stanovisko generálního advokáta M. Poiarese Madura, C‑54/07, EU:C:2008:155, bod 15.

( 27 ) – Viz bod 33 výše. Vzhledem k tomu, že žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podal nejvyšší vnitrostátní soud v dovolacím řízení, bude možná nezbytné vrátit věc prvostupňovému soudu k provedení dalších skutkových zjištění.

( 28 ) – Rozsudek ze dne 6. března 2001, Connolly v. Komise, C‑274/99 P, EU:C:2001:127, bod 39.

( 29 ) – Viz znění článku 10 EÚLP; viz také rozsudek ze dne 6. března 2001, Connolly v. Komise, C‑274/99 P, EU:C:2001:127, bod 40.

( 30 ) – Viz mimo jiné rozsudek ze dne 8. dubna 2014, Digital Rights Ireland a další, C‑293/12 a C‑594/12, EU:C:2014:238, bod 38. Znění čl. 52 odst. 1 se do značné míry inspiruje předchozí judikaturou Soudního dvora (mimo jiné viz rozsudek ze dne 13. dubna 2000, Karlsson a další, C‑292/97, EU:C:2000:202, bod 45), která pak čerpá z judikatury Evropského soudu pro lidská práva (dále jen „ESLP“). Viz Lenaerts, K., „Exploring the limits of the EU Charter of Fundamental Rights“, European Constitutional Law Review, 2012, 8(3), 375-403.

( 31 ) – K analýze těchto faktorů obdobně viz rozsudek ze dne 17. října 2013, Schwarz, C‑291/12, EU:C:2013:670, bod 34 a násl.

( 32 ) – Článek 52 odst. 3 Listiny stanoví, že pokud práva v ní chráněná odpovídají právům zaručeným EÚLP, jsou smysl a rozsah těchto práv – včetně přípustných omezení – stejné jako ty, které jim přikládá tato úmluva. Pro smysl a rozsah zaručených práv je určující nejen znění těchto instrumentů, ale rovněž judikatura ESLP a Soudního dvora. Viz Vysvětlení k Listině základních práv (Úř. věst. 2007, C 303, s. 17).

( 33 ) – ESLP, 9. února 2012, Vejdeland a další v. Švédsko, CE:ECHR:2012:0209JUD000181307, body 47 až 60.

( 34 ) – Viz bod 33 výše.

( 35 ) – Rozsudek ze dne 13. září 2011, Prigge a další, C‑447/09, EU:C:2011:573, bod 55.

( 36 ) – Rozsudek ze dne 22. ledna 2019, Cresco Investigation, C‑193/17, EU:C:2019:43, body 54 a 55.

( 37 ) – Viz obdobně mé stanovisko ve věci Bougnaoui a ADDH, C‑188/15, EU:C:2016:553, body 104 a 105 (kurzivou zvýraznila autorka tohoto stanoviska).

( 38 ) – Rozsudek ze dne 8. května 2019, Leitner, C‑396/17, EU:C:2019:375, bod 61.

( 39 ) – Viz bod 9 odůvodnění směrnice 2000/78 a obdobně též rozsudek ze dne 10. července 2008, Feryn, C‑54/07, EU:C:2008:397, bod 24.

( 40 ) – Viz bod 28 směrnice a důvodovou zprávu k návrhu směrnice.

( 41 ) – Rozsudek ze dne 8. července 2010, Bulicke, C‑246/09, EU:C:2010:418, bod 43.

( 42 ) – Rozsudek ze dne 25. dubna 2013, Asociaţia Accept, C‑81/12, EU:C:2013:275, body 24, 30, 36 a 37.

( 43 ) – Rozsudek ze dne 10. července 2008, Feryn, C‑54/07, EU:C:2008:397, body 15 až 17 a 25 až 28.

( 44 ) – Rozsudek ze dne 25. dubna 2013, Asociaţia Accept, C‑81/12, EU:C:2013:275, bod 37.

( 45 ) – Rozsudek ze dne 8. července 2010, Bulicke, C‑246/09, EU:C:2010:418, bod 24, který se však týká specifické problematiky lhůt podle čl. 9 odst. 3 směrnice 2000/78.

( 46 ) – Rozsudek ze dne 10. července 2014, Julián Hernández a další, C‑198/13, EU:C:2014:2055.

( 47 ) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/94/ES ze dne 22. října 2008 o ochraně zaměstnanců v případě platební neschopnosti zaměstnavatele (Úř. věst. 2008, L 283, s. 36).

( 48 ) – V bodech 44 a 45 rozsudku.

( 49 ) – Předmětem vnitrostátní právní úpravy v dané věci nebylo uznání pohledávky zaměstnance vůči zaměstnavateli vyplývající z jeho pracovního poměru (na niž se směrnice 2008/94 může použít na základě jejího čl. 1 odst. 1), nýbrž uznání práva jiné povahy, a sice práva zaměstnavatele požádat španělský stát o odškodnění újmy vzniklé z důvodu „abnormálního fungování“ soudní správy: viz bod 39 rozsudku.

( 50 ) – Rozsudek ze dne 8. července 2010, Bulicke, C‑246/09, EU:C:2010:418, bod 25.

( 51 ) – Rozsudek ze dne 8. července 2010, Bulicke, C‑246/09, EU:C:2010:418, body 26 a 28.

( 52 ) – Rozsudek ze dne 8. července 2010, Bulicke, C‑246/09, EU:C:2010:418, bod 35.

( 53 ) – Bohatá judikatura Soudního dvora týkající se aktivní legitimace nevládních sdružení v oblasti životního prostředí (a zvláštní ustanovení Aarhuské úmluvy udělující těmto organizacím aktivní legitimaci) v tomto ohledu poskytují užitečnou paralelu. Viz mimo jiné rozsudky ze dne 20. prosince 2017, Protect Natur-, Arten- und Landschaftsschutz Umweltorganisation, C‑664/15, EU:C:2017:987, bod 34 a násl., a ze dne 15. října 2009, Djurgården-Lilla Värtans Miljöskyddsförening, C‑263/08, EU:C:2009:631.

( 54 ) – Úř. věst. 2013, L 201, s. 60.

( 55 ) – Rozsudek ze dne 15. září 2016, Koninklijke KPN a další, C‑28/15, EU:C:2016:692, bod 41.

( 56 ) – Soudní dvůr nemá k dispozici žádné údaje o tom, jak je Associazione financována, ani o tom, jakou částku nebo jaké částky (pokud vůbec) získala z úspěšných sporů pro sebe (tj. na rozdíl od částky nebo částek vysouzených na účet jejích klientů z řad osob LGBTI, jejichž jménem jednala).

( 57 ) – Rozsudek ze dne 25. dubna 2013, Asociaţia Accept, C‑81/12, EU:C:2013:275, bod 62. Pokud jde o paralelní ustanovení článku 15 směrnice 2000/43, viz také rozsudek ze dne 10. července 2008, Feryn, C‑54/07, EU:C:2008:397, bod 40.

( 58 ) – Rozsudek ze dne 25. dubna 2013, Asociaţia Accept, C‑81/12, EU:C:2013:275, bod 63 a citovaná judikatura.

( 59 ) – Rozsudek ze dne 25. dubna 2013, Asociaţia Accept, C‑81/12, EU:C:2013:275, bod 64.

( 60 ) – Rozsudek ze dne 10. července 2008, Feryn, C‑54/07, EU:C:2008:397, body 38 a 39.