ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
95

Zadruhé se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení nebo zjevně nesprávného posouzení skutkového stavu, když rozhodl, že dotčené investice nelze kvalifikovat jako nápravné opatření. Předně na rozdíl od toho, co bylo konstatováno v bodech 199 až 201 napadeného rozsudku, lze z rozsudku ze dne 30. dubna 2009, Nintendo a Nintendo of Europe v. Komise (T‑13/03, EU:T:2009:131), jakož i z rozhodnutí vnitrostátních orgánů pro hospodářskou soutěž dovodit, že pojem náhrady může znamenat spíše věcný než finanční přínos, i když je nepřímý. Podle navrhovatelky je tento závěr potvrzen čl. 18 odst. 3 směrnice 2014/104, který dokonce vyzývá k tomu, aby taková opatření byla zohledněna při výpočtu pokuty. Kromě toho v projednávané věci bylo nemožné kvantifikovat a přiznat s přesností a účinně přímou náhradu. Z toho vyplývá, že pokud by společnost Orange jednostranně neuskutečnila dotčené investice, jejichž význam a přínos UKE a alternativní operátoři uznali, málokdo by se domohl nápravy. V tomto ohledu měl Tribunál v bodech 204 až 206 napadeného rozsudku nesprávně za to, že příznivé účinky, jež jsou v těchto bodech uvedeny, vyplývaly z dohody s UKE, a nikoliv z uvedených investic.
10

Podle čl. 4 odst. 3 uvedené směrnice: „Posouzení žádosti o mezinárodní ochranu se provádí jednotlivě a jsou při něm zohledněny a) všechny významné skutečnosti týkající se země původu v době rozhodování o žádosti, včetně právních předpisů země původu a způsobu jejich uplatňování; b) významná prohlášení a dokumenty předložené žadatelem, včetně informací o tom, zda žadatel byl nebo by mohl být pronásledován nebo zda utrpěl nebo by mohl utrpět vážnou újmu; c) konkrétní postavení a osobní situace žadatele, včetně takových faktorů jako jsou původ, pohlaví a věk, aby na základě osobní situace žadatele bylo možno posoudit, zda by jednání, kterým žadatel byl nebo mohl být vystaven, mohla být považována za pronásledování nebo vážnou újmu; d) skutečnost, zda žadatel po opuštění země původu vyvíjel činnost, jejímž jediným nebo hlavním účelem bylo vytvoření nezbytných podmínek pro požádání o mezinárodní ochranu, aby bylo možno posoudit, zda by tato činnost vystavila žadatele pronásledování nebo vážné újmě, kdyby se do uvedené země vrátil; e) skutečnost, zda by od žadatele bylo možné rozumně očekávat, že by využil ochrany jiné země, ve které mohl požádat o občanství.“
15

Konkrétně měl Soudní dvůr za to, že v takovém případě by přijetí opačného řešení znamenalo přiznat příjemci podpory možnost, aby obešel konečnou povahu, která se na základě zásady právní jistoty musí pojit s rozhodnutím po uplynutí lhůt k podání opravných prostředků (rozsudky ze dne 15. února 2001, Nachi Europe, C‑239/99, EU:C:2001:101, bod 30, a ze dne 5. března 2015, Banco Privado Português a Massa Insolvente do Banco Privado Português, C‑667/13, EU:C:2015:151, bod 28, jakož i citovaná judikatura).
25

Španělské království má za to, že v rozporu s tím, co tvrdí Komise, nevyložil Tribunál v napadeném rozsudku pojem „podnik“ nebo pojem „daňový poplatník“. Kasační opravný prostředek se snaží přidělit HZS úlohu podniků, které provádějí určitou činnost, zatímco tato úloha nebyla ve sporném rozhodnutí zkoumána, a nepřikládá důležitost skutečnosti, že daňová transparentnost znamená převedení daňových výhod na členy HZS tak, aby se tito členové stali skutečnými a jedinými příjemci dotčených daňových opatření, jak to dokazuje samotné sporné rozhodnutí. Konečně za předpokladu, že by HZS bylo pomocným nástrojem v činnosti svých členů, že by bylo původním příjemcem daňových výhod a předávalo je svým členům, kteří se stanou konečnými příjemci, u nichž Komise nařizuje navrácení podpory, vedla by tvrzení Komise ke stejným závěrům, jako jsou závěry, ke kterým došel Tribunál.
53

Jak se totiž stanoví v čl. 4 odst. 1 směrnice 2001/18, členským státům přísluší v souladu se zásadou předběžné opatrnosti zajistit přijetí veškerých vhodných opatření k odvrácení nepříznivých účinků na lidské zdraví a životní prostředí, které mohou nastat v důsledku záměrného uvolnění geneticky modifikovaných organismů nebo jejich uvedení na trh. To s sebou především nese, aby k takovému záměrnému uvolnění nebo uvedení na trh mohlo dojít až po skončení postupů hodnocení rizik uvedených v částech B a C uvedené směrnice. Jak přitom bylo uvedeno v bodě 48 tohoto rozsudku, nepříznivé účinky na životní prostředí nebo lidské zdraví spojené s používáním těchto nových technik/metod mutageneze, na které odkazuje předkládající soud, by se mohly ukázat být obdobou nepříznivých účinků plynoucích z výroby a šíření geneticky modifikovaných organismů prostřednictvím transgeneze. Z toho vyplývá, že výklad výjimky uvedené v čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/18 ve spojení s její přílohou I B bodem 1, který by z působnosti této směrnice vyjímal organismy získané technikami/metodami mutageneze, bez jakéhokoli rozlišování, by ohrozil cíl ochrany sledovaný uvedenou směrnicí a porušoval by zásadu předběžné opatrnosti, kterou má daná směrnice uplatňovat.
27

Korkein hallinto-oikeus (Nejvyšší správní soud) má v této souvislosti za to, že pro vyřešení sporu, o kterém rozhoduje, je nezbytný výklad unijního práva. Nejprve si klade otázku, zda osobní asistence upravená zákonem o službách poskytovaných zdravotně postiženým osobám má být vzhledem ke své povaze považována za „dávku v nemoci“, v kterémžto případě by spadala do oblasti věcné působnosti nařízení č. 883/2004, nebo zda je dávkou týkající se sociální pomoci, takže do oblasti věcné působnosti tohoto nařízení nespadá. Vzhledem k tomu, že Korkein hallinto-oikeus (Nejvyšší správní soud) se přiklání spíše ke druhé variantě a následně si klade otázku, zda ustanovení SFEU upravující občanství Evropské unie brání tomu, aby bylo odmítnuto poskytování osobní asistence požadované ve věci v původním řízení.
47

V projednávané věci je třeba připomenout, že zaprvé podle čl. 195 odst. 1 zákona o korporační dani podléhají příjmy zahraničních právnických společností pocházející z tuzemského zdroje, pokud jich není dosaženo stálou provozovnou na bulharském území, srážkové dani, kterou je s konečnou platností uhrazen daňový dluh. Zadruhé podle čl. 175 odst. 2 bodu 3 zákona o daňovém řízení společnost-rezident, která vyplácí příjmy nerezidentovi, musí, u každé daně nerezidenta, na kterého se v zásadě uplatní srážková daň, platit úroky z prodlení v případě jejího nezaplacení, a to od okamžiku uplynutí lhůty k zaplacení této daně podle bulharského práva až do dne, kdy nerezident prokáže, že jsou splněny podmínky pro použití dohody o zamezení dvojímu zdanění uzavřené mezi Bulharskou republikou a členským státem, ve kterém má nerezident sídlo, a to včetně případu, kdy v souladu s touto dohodou uvedený nerezident není v Bulharsku povinný k žádné dani nebo když je částka daně nižší, než by byla obvykle dlužná podle bulharského daňového práva.
51

Co se týče otázky, zda tato metoda má či nemá za následek omezení svobod zakotvených v článcích 16 a 20 Listiny, která překračují rámec toho, co je nezbytné pro dosažení cílů sledovaných vnitrostátní právní úpravou dotčenou ve věci v původním řízení, z předkládacího rozhodnutí nejprve vyplývá, že dosavadní podíl může být zvýšen nebo snížen v závislosti na určitých kritériích týkajících se zejména oblasti životního prostředí nebo přispívání k rozvoji místního hospodářství. Předkládající soud dále uvádí, že dosavadní podíl se sníží o 2 % nebo o 0,5 % v případě každého závažného nebo nezávažného protiprávního jednání, kterého se dotyčný subjekt dopustil během referenčních let uvedených v čl. 171 odst. 1 zákona o rybolovu.
3

Body odůvodnění 2, 5 až 7 a 13 rámcového rozhodnutí 2008/675 znějí: „(2) V souladu se závěry Evropské rady z Tampere přijala Rada dne 29. listopadu 2000 program opatření určených k provádění zásady vzájemného uznávání rozhodnutí v trestních věcech, který vyžaduje ‚přijetí jednoho nebo více nástrojů, kterým(i) se stanoví zásada, podle níž soud v jednom členském státě musí být schopen zohlednit pravomocné trestní rozsudky vydané soudy v jiných členských státech, aby mohl při stanovení druhu trestu a způsobu výkonu trestu posoudit pachatelovu trestní minulost a zjistit, zda se pachatel dopustil trestné činnosti opakovaně‘. […] (5) Měla by být potvrzena zásada, podle níž by odsouzení vydaná v jiných členských státech měla mít v určitém členském státě stejné účinky jako odsouzení vydaná v souladu s vnitrostátními právními předpisy jeho vlastními soudy bez ohledu na to, zda vnitrostátní právo považuje tyto účinky za skutkové nebo spadající do oblasti procesního nebo hmotného práva. Toto rámcové rozhodnutí však neusiluje o sjednocení účinků, které různé vnitrostátní právní předpisy přisuzují existenci předchozích odsouzení, a povinnost zohlednit předchozí odsouzení vydaná v jiných členských státech existuje pouze tehdy, pokud se předchozí vnitrostátní odsouzení zohledňují podle vnitrostátních právních předpisů. (6) Na rozdíl od jiných nástrojů není cílem tohoto rámcového rozhodnutí vykonávat v jednom členském státě soudní rozhodnutí vydaná v jiném členském státě, nýbrž umožnit, aby byly předchozím odsouzením vydaným v jednom členském státě přisouzeny účinky v rámci nového trestního řízení v jiném členském státě stejně, jako se takové účinky přisuzují předchozím vnitrostátním odsouzením podle právních předpisů tohoto jiného členského státu. Toto rámcové rozhodnutí proto neobsahuje povinnost zohlednit taková předchozí odsouzení např. v případech, kdy informace získané v rámci použitelného nástroje nejsou dostatečné, nebo v případech, kdy by nebylo možné vydat vnitrostátní odsouzení za skutek, který již byl předmětem předchozího odsouzení, nebo kdy v minulosti uložená sankce v dotyčném vnitrostátním právním systému neexistuje. (7) Účinky odsouzení vydaného v jiném členském státě by měly být stejné jako účinky vnitrostátního rozhodnutí, ať se jedná o fázi před zahájením řízení, v průběhu řízení, anebo výkonu rozhodnutí. […] (13) Toto rámcové rozhodnutí ctí rozmanitost vnitrostátních řešení a postupů potřebných pro zohlednění předchozích odsouzení vydaných v jiném členském státě. Vyloučení možnosti přezkoumat předchozí odsouzení by nemělo bránit členskému státu vydat v případě nutnosti rozhodnutí za účelem přiznání stejných právních účinků tomuto předchozímu odsouzení. Postupy pro vydávání takového rozhodnutí by však neměly s ohledem na požadovaný čas, postupy či formality znemožnit přiznání stejných účinků dřívějšímu odsouzení v jiném členském státě.“
1

Evropská komise se svou žalobou domáhá, aby Soudní dvůr: – určil, že Slovenská republika nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z čl. 260 odst. 1 SFEU, jelikož nepřijala opatření k tomu, aby vyhověla rozsudku Soudního dvora ze dne 25. dubna 2013, Komise v. Slovensko (C‑331/11, nezveřejněný, dále jen „rozsudek C‑331/11“, EU:C:2013:271), v němž Soudní dvůr určil, že Slovenská republika nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článku 14 písm. a), b) a c) směrnice Rady 1999/31/ES ze dne 26. dubna 1999 o skládkách odpadů (Úř. věst. 1999, L 182, s. 1; Zvl. vyd. 15/04, s. 228); – uložil Slovenské republice povinnost zaplatit Komisi na účet „vlastní zdroje Evropské unie“: – penále ve výši 6793,80 eura za každý den prodlení s přijetím opatření nezbytných k vyhovění rozsudku C‑331/11, a to ode dne vydání rozsudku v projednávané věci do dne, kdy Slovenská republika přijme opatření nezbytná k vyhovění rozsudku C‑331/11; – paušální částku ve výši 743,60 eura denně (avšak minimálně částku v celkové výši 939000 eur) za každý den prodlení s přijetím opatření nezbytných k vyhovění rozsudku C‑331/11, a to od 25. dubna 2013, tedy dne vydání tohoto rozsudku: – do dne vydání rozsudku v projednávané věci nebo – do dne, kdy Slovenská republika přijme opatření nezbytná k vyhovění rozsudku C‑331/11, pokud k tomu dojde před datem vydání rozsudku v této věci; – uložil Slovenské republice náhradu nákladů řízení.
91

Takové chápání kritéria selektivity totiž vyžaduje, aby daňový režim – aby mohl být kvalifikován jako „selektivní“ – byl koncipován podle určité legislativní techniky, což by mělo za důsledek, že by vnitrostátní daňová pravidla bez dalšího nespadala do přezkumu v oblasti státních podpor pouze z důvodu skutečnosti, že byla přijata na základě jiné legislativní techniky, ačkoliv mají stejné právní nebo faktické účinky, úpravou nebo kombinací různých daňových pravidel. Bylo by to v rozporu s ustálenou judikaturou, podle které čl. 107 odst. 1 SFEU nerozlišuje podle důvodů a cílů státních zásahů, ale definuje je podle jejich účinků, a tedy bez ohledu na použité techniky (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 15. listopadu 2011, Komise a Španělsko v. Government of Gibraltar a Spojené království, C‑106/09 P a C‑107/09 P, EU:C:2011:732, bod 87, 92 a 93, jakož i citovaná judikatura).
16

Dne 20. ledna 2014 přijala Rada za účelem provedení společného akčního plánu rozhodnutí 2014/21/SZBP, kterým se mění rozhodnutí 2010/413/SZBP (Úř. věst. 2014, L 15, s. 22). Podle třetího bodu odůvodnění rozhodnutí 2014/21 by v rámci této první fáze měla Íránská islámská republika dobrovolně přijmout řadu opatření vymezených ve společném akčním plánu a výměnou by bylo ze strany Unie přijato několik dobrovolných opatření, která by mimo jiné spočívala v tom, že by bylo pozastaveno uplatňování omezujících opatření týkajících se zejména zákazu přepravovat íránskou ropu. Uvedeným rozhodnutím Rada zejména pozastavila po dobu šesti měsíců uplatňování zákazu stanoveného v článku 3a rozhodnutí 2010/413 týkajícího se přepravy íránské ropy. Pozastavení uplatňování tohoto zákazu bylo následně prodlouženo několika po sobě následujícími akty Rady.
8

Článek 250 odst. 1 směrnice o DPH uvádí: „Každá osoba povinná k dani podá přiznání k dani z přidané hodnoty, které obsahuje všechny údaje potřebné k výpočtu splatné daně a k provedení odpočtu daně, včetně celkové hodnoty plnění vztahujících se k této dani a odpočtu a celkové hodnoty plnění osvobozených od daně, do té míry, do jaké je to nezbytné ke stanovení základu daně.“
27

Înalta Curte de Casație și Justiție (Vrchní kasační soudní dvůr) měl v této souvislosti za to, že odvolací soud se poté, co poukázal na to, že L. H. Vădan má nárok na odpočet z důvodu jeho povinné identifikace pro účely DPH, neprávem domníval, že se L. H. Vădan nemůže dovolávat některých dokumentů, v daném případě závěrů dvou znaleckých posudků, neboť nepředložil originály dokumentů týkajících se pořízení zboží a služeb v souvislosti s prodávanými stavbami, a to i když v žalobě před uvedeným soudem upřesnil, že není s to tyto dokumenty předložit.
58

Podle ustálené judikatury Soudního dvora platí, že výraz „nevyžadují přijetí prováděcích opatření“ ve smyslu čl. 263 čtvrtého pododstavce třetí části věty SFEU je nutno vykládat ve světle cíle tohoto ustanovení, kterým je, jak vyplývá z historie jeho vzniku, zabránit tomu, aby byl jednotlivec nejprve nucen právo porušit, aby se poté mohl obrátit na soud. Má-li nařizovací akt bezprostřední účinky na právní postavení fyzické či právnické osoby, aniž vyžaduje přijetí prováděcích opatření, hrozilo by přitom této osobě nebezpečí, že by se jí nedostalo účinné právní ochrany, pokud by za účelem zpochybnění legality tohoto nařizovacího aktu nedisponovala možností podat přímou žalobu k unijnímu soudu. V případě neexistence prováděcích opatření by totiž fyzická či právnická osoba, přestože je dotyčným aktem bezprostředně dotčena, byla schopna dosáhnout soudního přezkumu tohoto aktu až poté, co by ustanovení uvedeného aktu porušila a odvolala by se na protiprávnost těchto ustanovení v rámci řízení, jež by proti ní bylo zahájeno před vnitrostátními soudy (rozsudky ze dne 19. prosince 2013, Telefónica v. Komise, C‑274/12 P, EU:C:2013:852, bod 27, a ze dne 13. března 2018, European Union Copper Task Force v. KomiseC‑384/16 P, EU:C:2018:176, bod 35 a citovaná judikatura).
33

Soudní dvůr rovněž rozhodl, že článek 7 směrnice 2003/88 nemůže být vykládán v tom smyslu, že nárok na placenou dovolenou za kalendářní rok a potažmo nárok na finanční náhradu podle odstavce 2 tohoto článku mohou zaniknout z důvodu smrti pracovníka. Soudní dvůr v této souvislosti zejména zdůraznil, že kdyby povinnost vyplacení takové náhrady měla zaniknout z důvodu ukončení pracovního poměru v důsledku smrti pracovníka, znamenalo by to, že nahodilá skutečnost by vedla zpětně k úplné ztrátě samotného nároku na placenou dovolenou za kalendářní rok, jak je zakotven v uvedeném článku 7 (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 12. června 2014, Bollacke, C‑118/13, EU:C:2014:1755, body 25, 26 a 30).
25

Soudní dvůr rovněž rozhodl, že článek 7 směrnice 2003/88 nemůže být vykládán v tom smyslu, že nárok na placenou dovolenou za kalendářní rok a potažmo nárok na finanční náhradu podle odstavce 2 tohoto článku mohou zaniknout z důvodu smrti pracovníka. Soudní dvůr v této souvislosti zejména zdůraznil, že kdyby povinnost vyplatit takovou náhradu měla zaniknout z důvodu ukončení pracovního poměru v důsledku smrti pracovníka, znamenalo by to, že nahodilá skutečnost, kterou nemůže pracovník ani zaměstnavatel ovlivnit, by vedla zpětně k úplné ztrátě nároku na dovolenou za kalendářní rok (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 12. června 2014, Bollacke, C‑118/13, EU:C:2014:1755, body 25, 26 a 30).
47

V tomto ohledu je rovněž třeba uvést, že Soudní dvůr již rozhodl, že čl. 7 odst. 2 směrnice 2003/88 musí být vykládán v tom smyslu, že pracovník má při odchodu do důchodu nárok na finanční náhradu za placenou dovolenou za kalendářní rok, kterou nevyčerpal například proto, že svou funkci nevykonával z důvodu nemoci (viz rozsudek ze dne 20. července 2016, Maschek, C‑341/15, EU:C:2016:576, body 31 a 32, jakož i citovaná judikatura). Takový pracovník přitom také nemůže využít dovolené jako doby určené k tomu, aby si mohl odpočinout a zrelaxovat se s ohledem na budoucí výkon své profesní činnosti, jelikož v zásadě vstoupil do doby profesionální nečinnosti a vlastně této placené dovolené za kalendářní rok konkrétně využívá pouze v její peněžité formě.
12

Na podporu této stížnosti k ní WWF UK připojila zprávu, která byla nadepsána „Ochrana sviňuchy obecné v britských mořích“, vypracovanou dvěma odborníky na dotyčný druh, Peterem Evansem a Sianem Priorem (dále jen „zpráva P. Evanse a S. Priora“). V této zprávě bylo identifikováno šest lokalit, které by na základě dostupných vědeckých poznatků měly být pro tento druh vyhlášeny jako ZOO. Jedná se o lokality nazvané „Western Scotland and Inner Hebrides“, „North & West Anglesey“, „South-west Llyn“, „South Cardigan Bay“, „Pembrokeshire Marine/Sir Benfro Forol“ a „Outer Bristol Channel“. Podle uvedené zprávy by kromě toho mohlo být dalších pět lokalit zařazeno do sítě ZOO, a to konkrétně lokality nazvané „Northern Isles“, „Moray Firfth“, táhnoucí se až k East Grampian, „Eastern England“, „Dogger Bank“ a „Skerries and Causeway“, které se nacházejí v Severním Irsku. Zpráva P. Evense a S. Priora obsahovala návrhy standartních formulářů s údaji pro každou z takto identifikovaných lokalit.
36

Zadruhé k věci samé musí předkládající soud zkoumat, zda byla BNB povinna přijmout rozhodnutí podle čl. 1 bodu 3 podbodu i) směrnice 94/19, takže pro rozhodnutí ve sporu je nezbytné zjistit, zda toto ustanovení bylo do bulharského práva provedeno správně. V tomto rámci zkoumá, jaké podmínky stanoví tato směrnice pro prohlášení vkladů za nedisponibilní, aby mohl určit, ke kterému datu byly splněny. V tomto kontextu poukazuje předkládající soud na to, že k aktivování pojištění vkladů by stačilo, kdyby BNB odňala úvěrové instituci licenci, a na to, že BNB ještě před odnětím licence bance KTB rozhodla o jejím podrobení zvláštnímu dohledu, aby byla chráněna před platební neschopností. V této souvislosti má předkládající soud za to, že vyplacení náhrady z pojištění vkladů Fondem není na překážku zvláštnímu dohledu.
59

Spolková republika Německo tvrdí, že odejmutí schválení typu, které KBA avizoval v tomto dopise pro případ, že by výrobce do 30. června 2013 nesplnil příkaz nastolit u dotyčných vozidel shodu se schváleným typem, nemohlo být uplatněno, protože společnost Daimler s konečnou platností ukončila výrobu těchto vozidel před uplynutím této lhůty. Kromě toho rámcová směrnice neupravuje, co se má stát s vozidly, která byla vyrobena a uvedena na trh před odejmutím schválení typu. Článek 32 této směrnice stanoví stažení vozidel, ale pouze v případě, že „představují závažné nebezpečí pro bezpečnost provozu na pozemních komunikacích, veřejné zdraví nebo ochranu životního prostředí“. Tak tomu však v projednávaném případě nebylo. Nedodržení shody totiž neznamenalo zvýšení rizika pro bezpečnost provozu na pozemních komunikacích a veřejné zdraví a vzhledem k přechodným ustanovením směrnice o klimatizačních systémech – která pro miliony nových vozidel povolila pokračovat v používání předchozích chladiv až do konce přechodného období šesti let, které uplynulo dne 31. prosince 2016, a pro mnoho dalších vozidel, jako jsou autobusy, autokary a užitková vozidla, která do rozsahu působnosti této směrnice nespadají, – umožňovalo vycházet z toho, že na životní prostředí bude mít jen marginální dopad.
67

Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že čl. 8 odst. 9 ZUB takové rozšíření stanoví. Nelze vyloučit, že toto ustanovení se v projednávaném případě použije na R. E. O. Ahmedbekova i na E. Ahmedbekova. Pokud by totiž předkládající soud konstatoval, že N. R. K. Ahmedbekova má vzhledem k okolnostem, které se jí individuálně týkají, jako jsou okolnosti zmíněné v bodě 41 tohoto rozsudku, oprávněnou obavu z pronásledování, muselo by toto zjištění vést v zásadě k tomu, že by N. R. K. Ahmedbekové bylo přiznáno postavení uprchlíka. Následně by toto postavení bylo na základě čl. 8 odst. 9 ZUB v zásadě rozšířeno na její rodinné příslušníky, aniž by bylo třeba posuzovat, zda existuje oprávněná obava z pronásledování na straně těchto rodinných příslušníků.
51

Pokud jde o existenci zásahu do těchto základních práv, je třeba připomenout, jak uvedl generální advokát v bodech 76 a 77 svého stanoviska, že zpřístupnění takových údajů orgánům veřejné moci zasahuje do základního práva na respektování soukromého života zakotveného v článku 7 Listiny i v případě, že tento zásah nelze kvalifikovat jako „závažný“, a bez ohledu na to, zda jsou, či nejsou dotčené údaje o soukromém životě citlivé nebo zda tento zásah měl, či neměl pro dotčené osoby případně nepříznivé následky. Takový přístup zasahuje i do základního práva na ochranu osobních údajů zaručeného článkem 8 Listiny, jelikož jde o zpracování osobních údajů [v tomto smyslu viz posudek 1/15 (Dohoda PNR mezi EU a Kanadou) ze dne 26. července 2017, EU:C:2017:592, body 124 a 126 a citovaná judikatura].
4

Bod 92 odůvodnění této směrnice zní takto: „Veřejní zadavatelé by měli při posuzování nejlepšího poměru mezi cenou a kvalitou vymezit ekonomická a kvalitativní kritéria spojená s předmětem veřejné zakázky, která za tímto účelem použijí. Tato kritéria by tudíž měla umožňovat srovnávací posouzení úrovně plnění, kterou jednotlivé nabídky nabízejí, s ohledem na předmět veřejné zakázky, jak je vymezen v technických specifikacích. V souvislosti s nejlepším poměrem mezi cenou a kvalitou tato směrnice stanoví demonstrativní výčet možných kritérií pro zadání, která zahrnují environmentální a sociální aspekty. Veřejní zadavatelé by měli být podněcováni k volbě kritérií, jež jim umožní pořídit stavební práce, dodávky a služby vysoké kvality, které dokonale vyhovují jejich potřebám. Volbou kritérií pro zadání veřejné zakázky by zadavatel neměl získat neomezenou volnost a tato kritéria by měla zajišťovat možnost účinné a spravedlivé hospodářské soutěže a být doprovázena podmínkami, jež umožňují účinně ověřit informace, které uchazeči předložili. Pro určení ekonomicky nejvýhodnější nabídky by rozhodnutí o zadání veřejné zakázky nemělo být založeno výhradně na jiných než nákladových kritériích. Kvalitativní kritéria by proto měla být doplněna o kritérium založené na nákladech, jímž by mohla být v závislosti na volbě veřejného zadavatele buď cena, nebo přístup vycházející z nákladové efektivnosti, jako například náklady životního cyklu. Kritéria pro zadání by nicméně neměla mít vliv na uplatňování vnitrostátních pravidel upravujících odměňování za určité služby nebo stanovujících pevné ceny za určité dodávky.“