ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
58

Žalobce v podstatě tvrdí, že dotčené dílo neodkazuje na žádnou činnost Unie, ale týká se čistě a jednoduše vnitřní maltské politické debaty. Vzhledem k tomu, že se Parlament zabývá mnohými tématy v různých oblastech, vyhovět úvahám OOJ by znamenalo, že by bylo úředníkům Unie zakázáno vyjadřovat se ke každé věci, která je předmětem práce vedené výborem PANA a Parlamentem. Vzhledem k tomu, že dotčené dílo neodkazuje ani na činnost uvedeného výboru, ani na práci Unie, jeho obsah se tedy netýká práce Unie. Žalobce tedy tím, že neoznámil svůj návrh zveřejnění, ani nenarušil vztah důvěry, ani neporušil svou povinnost loajality a nestrannosti ve vztahu k Unii. Konečně v případě, že by se obsah tohoto díla týkal práce Unie, což je v projednávaném případě nesprávné, žalobce tvrdí, že by nanejvýš doplňovala úvahy OOJ a vyšetřování výboru PANA.
20

Rozhodnutím ze dne 22. srpna 2018 (dále jen „napadené rozhodnutí“) druhý odvolací senát poté, co přezkoumal každý z důvodů neplatnosti uplatněných vedlejší účastnicí, rozhodnutí zrušovacího oddělení zrušil v rozsahu, v němž návrhu na prohlášení neplatnosti vyhovělo pro služby „[m]aloobchodní prodej tabáku, tisku, baterií, hraček“ náležející do třídy 35 a pro „[s]lužby distribuce tabáku, tisku, baterií, hraček“ náležející do třídy 39. Naproti tomu druhý odvolací senát posledně uvedené rozhodnutí potvrdil v rozsahu, v němž návrhu na prohlášení neplatnosti vyhovělo pro „[s]lužby distribuce základních spotřebních potravinářských výrobků, jemného pečiva a cukrovinek, zmrzliny, hotových jídel“ náležející do třídy 39. Druhý odvolací senát k těmto závěrům dospěl zejména poté, co při přezkumu důvodu neplatnosti stanoveného v čl. 53 odst. 1 písm. c) nařízení č. 207/2009 ve spojení s čl. 8 odst. 4 téhož nařízení zohlednil důkazy, které vedlejší účastnice předložila dne 24. května 2012 (viz bod 13 výše).
12

Zašesté odvolací senát nejprve uvedl, že je na žalobkyni, aby předložila důkaz o tom, že v případě neexistence výjimky by investice do propojovacího vedení Aquind nepřilákala žádného investora, tedy žádný typ investorů, neboť odlišný právní přístup by žadatelům o výjimku umožňoval obejít požadavek čl. 17 odst. 1 písm. b) nařízení č. 714/2009 umělým omezením okruhu potenciálních investorů. Poté konstatoval, že pro investice do propojovacích vedení na francouzsko-britské hranici panují příznivé poměry, což doložil příklady. Kromě toho s ohledem na rizika spojená s velikostí propojovacího vedení Aquind, měl odvolací senát za to, že agentura správně uplatnila přístup spočívající v posouzení možnosti investice bez výjimky, neboť nezpochybnila volbu velikosti ze strany předkladatele propojovacího vedení Aquind, ale zohlednila skutečnost, že uvedené propojovací vedení patří do skupiny potenciálně konkurenčních „projektů společného zájmu“ na francouzsko-britské hranici, a hodnotila celkovou velikost všech těchto projektů v rámci této skupiny. Nakonec měl za to, že agentura správně konstatovala, že žalobkyně dostatečně neprokázala, že tvrzená rizika spojená s vývojem a výstavbou, sama nebo ve spojení s jinými riziky, znamenají, že by bez výjimky k žádné investici nedošlo.
168

Takový výmaz však nemůže automaticky vyplývat z tohoto rozsudku a je na Radě, aby tak případně učinila. Kdyby Rada již před přijetím rozhodnutí 2020/117 napravila nedostatky zjištěné v odůvodnění tohoto rozsudku, mohla by po provedení téhož opětovného přezkumu rozhodnout o ponechání jména žalobce na seznamu uvedeném v příloze rozhodnutí 2011/72. Je pravda, že takové rozhodnutí, které by Rada ostatně musela sdělit žalobci a právně dostačujícím způsobem odůvodnit, by nebylo čistě potvrzujícím aktem, a bylo by tedy napadnutelné (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 5. října 2017, Mabrouk v. Rada, T‑175/15, EU:T:2017:694, bod 155 a citovaná judikatura). Zápis jména žalobce na uvedený seznam by však mohl být ukončen pouze v rámci případné další žaloby proti tomuto rozhodnutí.
76

Skutečnost, že článek 28 rozhodnutí 2013/255, ve znění rozhodnutí 2015/1836, stanoví různé kategorie osob, ještě neznamená, že určitá osoba nemůže spadat do několika kategorií. Naproti tomu to znamená, že pokud se Rada rozhodne zařadit nebo ponechat jméno osoby na předmětných seznamech, musí na základě důkazů, které má k dispozici, určit jednu nebo více kategorií, do kterých tato osoba může spadat. V tomto ohledu se musí zabývat tím, jaké kritérium nebo jaká kritéria hodlá uplatnit pro účely zařazení nebo ponechání jména osoby na předmětných seznamech, a otázkou, zda má k dispozici soubor dostatečně konkrétních, přesných a shodujících se nepřímých důkazů, který je s to prokázat opodstatněnost každého z důvodů pro zařazení, založených na kritériu nebo kritériích, která si zvolila.
52

Zadruhé měl odvolací senát za to, opět na rozdíl od toho, co před ním tvrdila žalobkyně, že pro všechny služby, které byly považovány za totožné nebo podobné, je stupeň podobnosti mezi označeními nízký, takže bez dobrého jména starších ochranných známek nemůže dojít k nebezpečí záměny (viz bod 20 výše). Za těchto podmínek právo žalobkyně bránit zápisu přihlášené ochranné známky podle napadeného rozhodnutí zcela záviselo na dobrém jménu starších ochranných známek, takže nelze mít za to, že napadené rozhodnutí vyhovělo požadavkům žalobkyně, a to tím spíše, že důkazní břemeno ohledně dobrého jména, které nese žalobkyně, se může ukázat jako obtížně splnitelné.
138

Mimoto pouhá skutečnost, že čl. 70 odst. 4 nařízení č. 806/2014 výslovně neuvádí, že se použije na zvláštní situaci žalobkyně, nepředstavuje ve smyslu judikatury konkrétní ujištění poskytnuté správním orgánem, které by mohlo vyvolat legitimní očekávání, že její příspěvky budou vráceny. Ze znění rozhodnutí SRB/ES/SRF/2018/03 kromě toho vyplývá, že na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, Jednotný výbor neuznává vratnou povahu příspěvků předem. I kdyby tak učinil, bylo by to v rozporu s použitelnými normami, a žalobkyně by se tedy nemohla dovolávat zásady ochrany legitimního očekávání.
119

Nicméně i za předpokladu, že by morální újma a příčinná souvislost mohly být považovány za prokázané, jelikož žalobce netvrdil, ani a fortiori neprokázal, že utrpěl morální újmu oddělitelnou od protiprávnosti zakládající zrušení, která by nemohla být tímto zrušením zcela napravena, je třeba mít za to, že zrušení napadeného rozhodnutí stiženého touto protiprávností představuje samo o sobě přiměřenou a v zásadě dostatečnou náhradu morální újmy, kterou toto rozhodnutí mohlo způsobit (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 6. června 2006, Girardot v. Komise, T‑10/02, EU:T:2006:148, bod 131).
108

V tomto právním kontextu přiznává nařízení č. 1272/2008 Komisi pravomoc provést klasifikaci chemických látek. Jak to ilustruje projednávaná věc, výkon této pravomoci s sebou může nést nezbytnost dospět k závěrům o toxicitě složitých látek. Výkon této pravomoci by přitom mohl být skutečně ohrožen na úkor výše uvedených cílů, pokud by přijetí rozhodnutí o klasifikaci složitých látek mohlo založit mimosmluvní odpovědnosti Unie, aniž by vědecká složitost a nejistota, které z toho vyplývají, byly stejně jako složitost použitelného právního rámce považovány za faktory, které by mohly vést k tomu, že je potenciální pochybení omluvitelné.
225

Tento výklad čl. 57 písm. f) nařízení č. 1907/2006 zastávaný žalobkyní by v podstatě vedl k tomu, že toto ustanovení by bylo pouze zdvojením ustanovení čl. 57 písm. a) až e) téhož nařízení, v důsledku čehož by ustanovení čl. 57 písm. f) uvedeného nařízení pozbyla užitečného účinku. Takový výklad by tedy byl v rozporu zejména s hlavním cílem nařízení č. 1907/2006 uvedeným v jeho čl. 1 odst. 1, kterým je zajistit vysokou úroveň ochrany lidského zdraví a životního prostředí, jelikož by tento výklad vedl k situaci, v níž by látky vzbuzující mimořádné obavy, které nevykazují vlastnosti uvedené v čl. 57 písm. a) až e) nařízení č. 1907/2006, nemohly být jako takové identifikovány. Podle samotného znění čl. 57 písm. f) uvedeného nařízení se přitom toto ustanovení vztahuje zejména na látky, „které nesplňují kritéria uvedená v [čl. 57 písm. d) a e) uvedeného nařízení]“.
169

Podle článku 2 napadeného rozhodnutí Komise nařídila žalobkyni, aby skutečně ukončila zjištěné protiprávní jednání a napříště se zdržela přijetí jakýchkoli opatření se stejným účelem nebo důsledkem, nebo rovnocenným účelem nebo rovnocenným důsledkem. V bodě 339 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise uvedla, že existuje „více než jeden prostředek“, jakými lze skutečně ukončit zjištěné protiprávní jednání, a poté dva identifikovala. Komise tak na jedné straně měla za to, že žalobkyně mohla zrušit svůj systém předchozího schválení a s ním související systém sankcí. Na druhé straně, pokud by se žalobkyně rozhodla pro zachování svého systému předchozího schválení, Komise v bodě 339 odůvodnění napadeného rozhodnutí uvedla, že žalobkyně by mohla účinně ukončit protiprávní jednání „pouze“ tím, že by podstatně změnila pravidla způsobilosti, „rozhodčí pravidla UIP“ a podmínky pro schvalování stanovené ve sdělení č. 1974, a zároveň vyjmenovala řadu kroků, které by žalobkyně měla za tímto účelem podniknout.
120

Účelem závazků přijatých v průběhu fáze I je odstranit veškeré vážné pochybnosti ohledně toho, zda by spojení zásadně narušilo účinnou hospodářskou soutěž na vnitřním trhu nebo na jeho podstatné části, a to zejména vytvořením nebo posílením dominantního postavení. V důsledku toho musí být závazky přijaté v průběhu fáze I s ohledem na jejich dosah a obsah takové povahy, aby Komisi umožnily přijmout rozhodnutí o povolení spojení podniků bez zahájení fáze II, přičemž Komise musí mít možnost domnívat se, aniž se přitom dopustí zjevně nesprávného posouzení, že uvedené závazky představují přímou a dostatečnou odpověď, která je s to jasně odstranit veškeré vážné pochybnosti (viz rozsudek ze dne 13. května 2015, Niki Luftfahrt v. Komise,T‑162/10, EU:T:2015:283, bod 297 a citovaná judikatura).
104

ESLP má nicméně za to, že právo novinářů sdělovat informace o otázkách obecného zájmu je chráněno pod podmínkou, že jednají v dobré víře, na základě přesných skutečností a poskytují „spolehlivé a přesné“ informace v souladu s novinářskou etikou. Článek 10 odst. 2 EÚLP zdůrazňuje, že výkon svobody projevu zahrnuje „povinnosti a odpovědnost“, které platí i pro sdělovací prostředky, a to i stran otázek velkého obecného zájmu (viz rozsudek ESLP ze dne 17. prosince 2004, Pedersen a Baadsgaard v. Dánsko, CE:ECHR:2004:1217JUD004901799, bod 78 a citovaná judikatura). Z judikatury ESLP vyplývá, že při posuzování výše uvedených „povinností a odpovědnosti“ je třeba zohlednit skutečnost, že audiovizuální sdělovací prostředky mají často mnohem bezprostřednější a silnější účinky než tištěné sdělovací prostředky (v tomto smyslu viz rozsudek ESLP ze dne 16. června 2015, Delfi AS v. Estonsko, CE:ECHR:2015:0616JUD006456909, bod 134).
111

Stačí nicméně konstatovat, že vyvážejícími výrobci, jejichž jménem CCCME jedná, je 19 čínských vyvážejících výrobců určených v příloze A.2 žaloby, a sice Hebei Cheng’An Babel Casting Co. Ltd, Shanxi Jiaocheng Xinglong Casting Co. Ltd, Tianjin Jinghai Chaoyue Industrial and Commercial Co. Ltd, Qingdao Jiatailong Industrial Co. Ltd, Qingdao Jinfengtaike Machinery Co. Ltd, Shahe City Fangyuan Casting Co. Ltd, Shandong Heshengda Machinery Technology Co. Ltd, Baoding Shuanghu Casting Co. Ltd, Tang County Kaihua Metal Products Co. Ltd, Weifang Nuolong Machinery Co. Ltd, Laiwu Xinlong Weiye Foundry Co. Ltd, Handan Zhangshui Pump Manufacturing Co. Ltd, Zibo Joy’s Metal Co. Ltd, Dingxiang Sitong Forging and Casting Industrial, Jiaocheng County Honglong Machinery Manufacturing Co. Ltd, Laiwu City Haitian Machinery Plant, Lianyungang Ganyu Xingda Casting Foundry, Rockhan Technology Co. Ltd a Botou GuangTai Precision Casting Factory.
454

Pokud by byl proveden kapitálový vklad do výše nominální hodnoty dotčené půjčky ZORA, dceřiná společnost by byla a priori schopna financovat převedenou činnost, přičemž by nesla stejné riziko jako v případě, že by byla navýšení půjčky ZORA záporná.
293

Dánské království v tomto ohledu správně uvádí, že tato ustanovení představují vyjasnění způsobu, jakým mají být náklady zapsány do vnitřního účetnictví společnosti Post Danmark poté, co byly přiřazeny k PUS. Z upřesnění poskytnutých Dánským královstvím v odpovědi na otázku položenou Tribunálem v rámci organizačního procesního opatření zvláště vyplývá, že účetní rozdělení nákladů společnosti Post Danmark bylo založeno na metodě přiřazení týkající se „přírůstkových nákladů“, které byly v přílohách k účetním předpisům definovány jako „jak pevné, tak proměnlivé náklady, které v krátkodobém nebo střednědobém horizontu (tří až pěti let) v případě ukončení poskytování služby zanikají“, přičemž takto vymezené přírůstkové náklady byly považovány za náklady přímo přiřaditelné ke zvláštní službě, k níž se vztahovaly. Článek 4 odst. 4 písm. c) účetních předpisů z roku 2006 a čl. 4 odst. 3 písm. c) účetních předpisů z roku 2011, zpochybněné žalobkyněmi, pouze uváděly, že pokud byly náklady přiřazeny k PUS na základě metody přírůstkových nákladů, měly být tyto náklady přiřazeny v rámci PUS k odpovídající službě podle pravidla stanoveného v písmeni a) nebo k odpovídající skupině služeb podle pravidla stanoveného v písmeni b). Jinými slovy, čl. 4 odst. 4 písm. c) účetních předpisů z roku 2006 a čl. 4 odst. 3 písm. c) účetních předpisů z roku 2011 představovaly pouze zvláštní použití zásad stanovených v písmenech a) a b) těchto ustanovení na PUS.
173

Žalobkyně tvrdí, že skutečnost, že je přípravek Tecfidera registrován podle odlišného postupu pro jinou indikaci a s obchodním názvem odlišným od přípravku Fumaderm, není faktorem, kterého by bylo možné se dovolávat jako takového za účelem tvrzení, že přípravek Tecfidera nespadá do působnosti souhrnné registrace pro přípravek Fumaderm. Tvrdí, že terapeutická činnost nebo neexistence takové činnosti solí MEF v přípravku Fumaderm je klíčem, který umožňuje prokázat, zda existuje nějaký relevantní rozdíl mezi přípravky Tecfidera a Fumaderm pro účely souhrnné registrace. Žalobkyně dodává, že terapeutický účinek solí MEF v přípravku Fumaderm musí být relevantní. Je totiž nevhodné považovat oba přípravky za „odlišné“ pouze proto, že jeden z nich obsahuje určitou složku, která generuje určitý farmaceutický účinek, který neexistuje ve srovnávaném přípravku. V opačném případě by držitel registrace mohl příliš snadno získat dlouhou dodatečnou zákonnou dobu ochrany údajů tím, že by přidával nebo odebíral účinnou látku relevantní z hlediska farmaceutického, ale irelevantní z hlediska klinického při rozšíření přípravku na novou léčebnou indikaci. Totéž platí pro látku s relevantní činností, která je obsažena v kombinaci, ale v příliš slabém dávkování proto, aby měla jakýkoli významný terapeutický účinek, a která by mohla být také odstraněna z kombinace bez jakéhokoli znatelného dopadu na terapeutickou činnost. Žalobkyně tvrdí, že pokud by takové změny vedly k plynutí nové zákonné doby ochrany údajů pouze z toho důvodu, že dotčené účinné látky vykázaly individuálně (určitou) terapeutickou činnost, bylo by to v rozporu s cíli sledovanými směrnicí 2001/83 a neumožňovalo by to nalézt spravedlivou rovnováhu mezi ochranou zájmů inovativních společností a potřebou podporovat výrobu generických léčivých přípravků s ohledem na obecný zájem.
162

Podle ustálené judikatury Soudního dvora platí, že výraz „nevyžadují přijetí prováděcích opatření“ ve smyslu čl. 263 čtvrtého pododstavce třetí části věty SFEU je nutno vykládat ve světle cíle tohoto ustanovení, kterým je, jak vyplývá z historie jeho vzniku, zabránit tomu, aby byl jednotlivec nejprve nucen právo porušit, aby se poté mohl obrátit na soud. Má-li nařizovací akt bezprostřední účinky na právní postavení fyzické či právnické osoby, aniž vyžaduje přijetí prováděcích opatření, hrozilo by této osobě nebezpečí, že by se jí nedostalo účinné právní ochrany, pokud by za účelem zpochybnění legality tohoto nařizovacího aktu nedisponovala možností podat přímou žalobu k unijnímu soudu. V případě neexistence prováděcích opatření by totiž fyzická či právnická osoba, přestože je dotyčným aktem bezprostředně dotčena, byla schopna dosáhnout soudního přezkumu tohoto aktu až poté, co by ustanovení uvedeného aktu porušila a odvolala by se na protiprávnost tohoto aktu v rámci řízení, jež by proti ní bylo zahájeno před vnitrostátními soudy (viz rozsudek ze dne 6. listopadu 2018, Scuola Elementare Maria Montessori v. Komise, Komise v. Scuola Elementare Maria Montessori a Komise v. Ferracci, C‑622/16 P až C‑624/16 P, EU:C:2018:873, bod 58 a citovaná judikatura).
35

Z odůvodnění těchto rozhodnutí Soudu pro veřejnou službu vyplývá, že je-li rozhodnutí oznámeno doporučeným dopisem, má se za to, že se s ním jeho adresát seznámil podpisem na dodejce. Stává se však, že dodejka nemůže být adresátem dopisu podepsána, pokud tento adresát, který nebyl přítomen v místě bydliště v okamžiku příchodu poštovního doručovatele, nebo je-li nečinný, a zejména si nevyzvedne dopis v úložní lhůtě. V takovém případě je třeba mít za to, že rozhodnutí bylo adresátovi řádně oznámeno dnem uplynutí lhůty uložení dopisu u provozovatele poštovních služeb. Pokud by se totiž připustilo, že by adresát mohl bránit řádnému doručení rozhodnutí doporučeným dopisem svou nečinností, a zejména tím, že by si nevyzvedl doporučený dopis v uvedené lhůtě, měl by určitou volnost při určování počátku lhůty pro podání žaloby, třebaže taková lhůta nemůže být ponechána na vůli účastníků řízení a musí splňovat požadavky právní jistoty a řádného výkonu spravedlnosti (usnesení ze dne 16. prosince 2010, AG v. Parlament, F‑25/10, EU:F:2010:171, body 41 až 43, a rozsudek ze dne 30. ledna 2013, Wahlström v. Frontex, F‑87/11, EU:F:2013:10, body 38 a 39).
49

Na podporu svého právního zájmu na podání žaloby žalobci v podstatě tvrdí, že zaprvé by zrušení napadeného rozhodnutí zrušilo povinnost italských orgánů zajistit dodržování opatření k rozdělení nákladů. Zadruhé by mělo za následek, že plán restrukturalizace, na jehož základě bylo uvedené rozhodnutí přijato, již nebude zavazovat společnost BMPS, což by jim jakožto držitelům dluhopisů FRESH umožnilo dosáhnout buď obnovení jejich práv, nebo odškodnění. Zatřetí by zrušení napadeného rozhodnutí vedlo k zahájení formálního vyšetřovacího řízení, v jehož rámci by měli možnost vykonat svá procesní práva předložením připomínek a italské orgány nebo BMPS by tak mohly změnit opatření k rozdělení nákladů tak, aby zajistily jejich soulad s unijním právem, a Komise by mohla uložit jiné a méně zatěžující podmínky a povinnosti než opatření k rozdělení nákladů, která vzala v úvahu. Konečně by podle žalobců uznání skutečnosti, že jim BMPS protiprávně odňala jejich práva, posílilo jejich postavení v rámci občanskoprávního řízení zahájeného proti BMPS u tribunal d’arrondissement de Luxembourg (obvodní soud v Lucemburku) na podnět A. Braesche jakožto zástupce držitelů dluhopisů FRESH proti BMPS, MUFJ, JPM a americké společnosti JP Morgan Chase Bank s cílem prohlásit za protiprávní vypovězení smluv FRESH, a zejména dohody o výměně společností.
2

V letech 2008 a 2010 podepsala žalobkyně v rámci programů Evropské unie pro spolupráci se třetími zeměmi, jejichž cílem je modernizovat systémy vysokoškolského vzdělávání v těchto zemích, nazvaných Tempus IV, tři následující grantové dohody: – grantová dohoda ze dne 5. prosince 2008 s referenčním číslem 2008-4744 na realizaci projektu „Educational Centers Network on Modern Technologies of Local Governing“ (Síť vzdělávacích center pro moderní techniky řízení místní správy) (dále jen „dohoda Ecesis“), podepsaná mezi žalobkyní, jako jediným příjemcem, a Evropskou komisí; – grantová dohoda ze dne 18. října 2010 s referenčním číslem 2010-2844 na realizaci projektu „Development and Integration of University Self-assessment Systems“ (Vytvoření a integrace univerzitních systémů vlastního hodnocení) (dále jen „Diusas“), podepsaná zejména mezi žalobkyní, jako koordinátorkou a spolupříjemkyní, a Výkonnou agenturou pro vzdělávání, kulturu a audiovizuální oblast (EACEA); – grantová dohoda ze dne 30. září 2010 s referenčním číslem 2010-2862 týkající se realizace projektu „Development of Quality Assurance System in Turkmenistan on the Base of Bologna Standards“ (vytvoření systému zajišťování kvality v Turkmenistánu na základě kritérií Boloňského procesu) (dále jen „dohoda Deque“), podepsaná zejména mezi žalobkyní, jako koordinátorkou a spolupříjemkyní, a EACEA. [omissis]
142

Komise tedy neporušuje povinnost uvést odůvodnění, pokud v případě, že vykonává pravomoc kontroly spojování podniků, neuvede v rozhodnutí přesné odůvodnění, co se týče posouzení určitého množství aspektů spojení, které se jí zdají být zjevně nevhodné, bez významu, nebo při tomto posuzování jasně podružné (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 2. dubna 1998, Komise v. Sytraval a Brink’s France, C‑367/95 P, EU:C:1998:154, bod 64). Takový požadavek by byl totiž obtížně slučitelný s požadavkem rychlosti a krátkých lhůt řízení, které musí Komise dodržovat při výkonu pravomoci kontroly spojování podniků a které patří mezi zvláštní okolnosti řízení o kontrole tohoto spojování. Z toho vyplývá, že pokud Komise prohlásí spojení za slučitelné s vnitřním trhem na základě čl. 6 odst. 1 písm. b) nařízení č. 139/2004, je požadavek odůvodnění splněn, pokud toto rozhodnutí jasně uvádí důvody, pro které se Komise domnívá, že dotyčné spojení, případně po změnách provedených dotyčnými podniky, významně nenarušuje účinnou hospodářskou soutěž na vnitřním trhu nebo jeho podstatné části, a to zejména vytvořením nebo posílením dominantního postavení. (obdobně viz rozsudek ze dne 13. května 2015, Niki Luftfahrt v. Komise, T‑162/10, EU:T:2015:283, bod 100).
171

Komise tedy neporušuje povinnost uvést odůvodnění, pokud v případě, že vykonává pravomoc kontroly spojování podniků, neuvede v rozhodnutí přesné odůvodnění, co se týče posouzení určitého množství aspektů spojení, které se jí zdají být zjevně nevhodné, bez významu, nebo při tomto posuzování jasně podružné (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 2. dubna 1998, Komise v. Sytraval a Brink’s France, C‑367/95 P, EU:C:1998:154, bod 64). Takový požadavek by byl totiž obtížně slučitelný s požadavkem rychlosti a krátkých lhůt řízení, které musí Komise dodržovat při výkonu pravomoci kontroly spojování podniků a které patří mezi zvláštní okolnosti řízení o kontrole tohoto spojování. Z toho vyplývá, že pokud Komise prohlásí spojení za slučitelné s vnitřním trhem na základě čl. 6 odst. 1 písm. b) nařízení č. 139/2004, je požadavek odůvodnění splněn, pokud toto rozhodnutí jasně uvádí důvody, pro které se Komise domnívá, že dotyčné spojení, případně po změnách provedených dotyčnými podniky, významně nenarušuje účinnou hospodářskou soutěž na vnitřním trhu nebo jeho podstatné části, a to zejména vytvořením nebo posílením dominantního postavení (obdobně viz rozsudek ze dne 13. května 2015, Niki Luftfahrt v. Komise, T‑162/10, EU:T:2015:283, bod 100).