44

Za těchto podmínek se Visoki trgovački sud (odvolací obchodní soud, Chorvatsko) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1) Mohou notáři doručovat dokumenty na základě nařízení [č. 1393/2007], pokud svá rozhodnutí doručují ve věcech, na které se nevztahuje nařízení č. 1215/2012, s ohledem na to, že notáři v Chorvatsku nejsou zahrnuti pod pojem ‚soud‘ pro účely nařízení č. 1215/2012, když jednají v rámci pravomocí, které jim přiznává vnitrostátní právo v exekučních řízeních na základě ‚veřejné listiny‘[?] Jinými slovy vzhledem k tomu, že nejsou zahrnuti pod pojem ‚soud‘ uvedený v nařízení č. 1215/2012, mohou notáři, když jednají v rámci pravomocí, které jim přiznává vnitrostátní právo v exekučních řízeních na základě ‚veřejné listiny‘, uplatňovat ustanovení nařízení [č. 1393/2007] o doručování dokumentů? 2) Lze parkování na ulici a na veřejné komunikaci, kde je právo výběru poplatků přiznáno [zákonem o bezpečnosti silničního provozu] a předpisy týkajícími se výkonu komunálních činností jako činností orgánů veřejné moci, považovat za občanskou věc ve smyslu nařízení [č. 1215/2012], které upravuje otázku soudní příslušnosti, jakož i uznávání a výkon soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech, konkrétně s ohledem na to, že je-li zjištěna přítomnost vozidla bez parkovacího lístku, nebo vozidla s neplatným parkovacím lístkem, je za toto vozidlo bezprostředně třeba zaplatit denní parkovací lístek, jako kdyby bylo zaparkováno celý den, nezávisle na přesné době trvání použití parkovacího místa, takže zaplacení denního parkovacího lístku má povahu sankce, přičemž je třeba uvést, že v některých členských státech je takové parkování považováno za dopravní přestupek? 3) Mohou v soudních sporech týkajících se parkování na ulici a na veřejné komunikaci, pokud je povinnost platby stanovena zákonem o bezpečnosti silničního provozu a v předpisech týkajících se výkonu komunálních činností jako činností orgánů veřejné moci, soudci doručovat dokumenty žalovaným v jiných členských státech na základě nařízení [č. 1393/2007]? Pro případ, že bude na základě výše uvedených otázek určeno, že tento druh parkování je občanskou věcí, se pokládají následující doplňující otázky: 4) V projednávané věci se uplatňuje domněnka, že smlouva je uzavřena zaparkováním na ulici na místě, které je označeno vodorovným a/nebo svislým značením; jinými slovy se má za to, že zaparkováním je uzavřena smlouva a při nezaplacení ceny podle hodinové sazby vzniká dluh ve výši ceny denního parkovacího lístku. V důsledku toho vyvstává otázka, zda je tato domněnka uzavření smlouvy okamžikem zaparkování a souhlas se zaplacením ceny denního parkovacího lístku, pokud není zakoupen parkovací lístek podle hodinové sazby za parkování či uplyne platnost zakoupeného lístku, v rozporu se základními ustanoveními v oblasti poskytování služeb stanovenými v článku 56 Smlouvy o fungování Evropské unie a ostatními ustanoveními unijního práva […] 5) K zaparkování v projednávané věci došlo ve městě Zadar, a proto existuje vazba mezi touto smlouvou a chorvatskými soudy; je však takové parkování ‚službou‘ v souladu s čl. 7 [bodem] 1 nařízení [č. 1215/2012], s ohledem na to, že pojem služba implikuje, že poskytující strana vykonává určitou činnost za úplatu, a v důsledku toho vyvstává otázka, zda je činnost ze strany navrhovatele dostačující k tomu, aby mohla být považována za službu? Kdyby nebyly příslušné chorvatské soudy na základě čl. 7 [bodu] 1 nařízení [č. 1215/2012], byl by k rozhodnutí příslušný soud podle místa bydliště odpůrce. 6) Lze zaparkování na ulici a na veřejné komunikaci, pokud oprávnění k výběru poplatků vzniká podle zákona o bezpečnosti silničního provozu a předpisů týkajících se výkonu komunálních činností jako činností orgánů veřejné moci a poplatky se vybírají pouze v určitou denní dobu, považovat za smlouvu o nájmu nemovitosti na základě čl. 24 [bodu] 1 nařízení [č. 1215/2012]? 7) Kdyby se v projednávané věci neuplatnila výše uvedená domněnka, že zaparkováním se uzavírá smlouva (čtvrtá předběžná otázka), lze takové zaparkování, na jehož základě se oprávnění k výběru poplatků za parkování odvozuje ze zákona o bezpečnosti silničního provozu, který stanoví povinnost zaplatit denní parkovací lístek, pokud není předem zaplacen parkovací lístek podle počtu hodin použití parkovacího místa, nebo pokud uplyne platnost zaplaceného lístku, považovat za deliktní nebo kvazideliktní odpovědnost ve smyslu čl. 7 [bodu] 2 nařízení [č. 1215/2012]? 8) V projednávané věci k zaparkování došlo před přistoupením Chorvatska k [Unii], konkrétně dne 30. června 2012 ve 13:02 hodin. Proto vyvstává otázka, zda se s ohledem na časovou působnost v projednávané věci uplatní nařízení týkající se rozhodného práva, tedy nařízení [Řím I] či nařízení [Řím II]. Má-li Soudní dvůr Evropské unie pravomoc podat odpověď ohledně použití hmotného práva, vyvstává následující otázka: 9) Jsou v rozporu se základními ustanoveními v oblasti poskytování služeb stanovenými v článku 56 SFEU a ostatními ustanoveními unijního práva, nezávisle na tom, zda je majitelem vozidla fyzická či právnická osoba, domněnka uzavření smlouvy tímto zaparkováním a domněnka souhlasu se zaplacením ceny denního parkovacího lístku, pokud není zakoupen parkovací lístek podle hodinové sazby, nebo pokud uplyne platnost zakoupeného lístku? Jinými slovy, pokud jde o určení hmotného práva, lze v projednávané věci uplatnit ustanovení článku 4 nařízení [Řím I] (s vědomím toho, že v projednávané věci neexistuje žádný důkaz, že strany sporu dospěly k dohodě ohledně použitelného práva)? – Pokud platí domněnka uzavření smlouvy, jde v projednávané věci o smlouvu o poskytování služeb, jinými slovy, lze tuto smlouvu o parkování považovat za službu ve smyslu čl. 4 odst. 1 písm. b) nařízení [Řím I]? – Podpůrně, lze toto zaparkování považovat za smlouvu o pronájmu v souladu s čl. 4 odst. 1 písm. c) nařízení [Řím I]? – Podpůrně, pokud se na takové zaparkování vztahuje ustanovení čl. 4 odst. 2 nařízení [Řím I], vyvstává otázka, co je v projednávané věci charakteristickým plněním, s ohledem na to, že navrhovatel v zásadě pouze označuje povrch vozovky jako místo k zaparkování a vybírá platbu za parkování, zatímco odpůrce zaparkuje a zaplatí parkování. Pokud je totiž charakteristické plnění ze strany navrhovatele, uplatnilo by se chorvatské právo, avšak kdyby bylo charakteristické plnění ze strany odpůrce, uplatnilo by se právo slovinské. Avšak vzhledem k tomu, že oprávnění k výběru poplatku za parkování je v tomto případě upravena chorvatským právem, s nímž je tedy smlouva úžeji spojena, lze přesto v projednávané věci navíc uplatnit ustanovení čl. 4 odst. [3] nařízení [Řím I]? – Pokud bude určeno, že jde o mimosmluvní povinnost, na kterou odkazuje nařízení [Řím II], lze tuto mimosmluvní povinnost považovat za škodu, takže použitelné právo by se určilo podle čl. 4 odst. 1 [tohoto] nařízení […]? – Podpůrně, lze tento druh parkování považovat za bezdůvodné obohacení, takže použitelné právo by se určilo podle čl. 10 odst. 1 nařízení [Řím II]? – Podpůrně, lze tento druh parkování považovat za jednatelství bez příkazu, takže použitelné právo by se určilo podle čl. 11 odst. 1 nařízení [Řím II]? – Podpůrně, lze tento druh parkování považovat za předsmluvní odpovědnost odpůrce, takže použitelné právo by se určilo podle 12 odst. 1 nařízení [Řím II]?“