ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Věc C‑165/16

Toufik Lounes

proti

Secretary of State for the Home Department

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court)]

„Řízení o předběžné otázce – Občanství Unie – Článek 21 SFEU – Směrnice 2004/38/ES – Oprávněné osoby – Dvojí občanství – Občan Unie, který nabyl občanství hostitelského členského státu a zároveň si ponechal původní občanství – Právo pobytu státního příslušníka třetího státu, který je rodinným příslušníkem občana Unie, v tomto členském státu“

Shrnutí – rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 14. listopadu 2017

Občanství Unie–Právo na volný pohyb a pobyt na území členských států–Směrnice 2004/38–Oprávněné osoby–Rodinní příslušníci občana Unie, kteří jsou státními příslušníky třetího státu, pobývající v členském státě, jehož je tento občan státním příslušníkem–Vyloučení–Občan Unie, který nabyl občanství hostitelského členského státu a zároveň si ponechal své původní občanství–Neexistence vlivu (Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/38, čl. 3 odst. 1, čl. 7 odst. 1 a čl. 16 odst. 1) Občanství Unie–Ustanovení Smlouvy–Právo na volný pohyb a pobyt na území členských států–Rodinní příslušníci občana Unie, kteří jsou státními příslušníky třetího státu, pobývající v hostitelském členském státě–Občan Unie, který nabyl občanství hostitelského členského státu a zároveň si ponechal své původní občanství–Odvozené právo pobytu v hostitelském členském státě–Podmínky (Článek 21 odst. 1 SFEU; směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/38, čl. 7 odst. 1 a čl. 16 odst. 1)
Ustanovení 4 bod 1 rámcové dohody o pracovních poměrech na dobu určitou, uzavřené dne 18. března 1999, která je obsažena v příloze směrnice Rady 1999/70/ES ze dne 28. června 1999 o rámcové dohodě o pracovních poměrech na dobu určitou uzavřené mezi organizacemi UNICE, CEEP a EKOS, musí být vykládáno v tom smyslu, že pojem „pracovní podmínky“ uvedený v tomto ustanovení zahrnuje právo zaměstnance, který byl zvolen do parlamentní funkce, na uvolnění pro výkon zvláštní funkce, které je stanoveno ve vnitrostátní právní úpravě, v jehož rámci je pracovní vztah přerušen tak, že zachování pracovního místa tohoto zaměstnance a jeho nárok na kariérní postup jsou zaručeny do skončení jeho poslaneckého mandátu.

Pokud jde o pojem „pracovní podmínky“ ve smyslu ustanovení 4 rámcové dohody, Soudní dvůr již rozhodl, že rozhodujícím kritériem pro určení toho, zda určité opatření spadá pod tento pojem, je právě kritérium zaměstnání, tj. pracovního poměru založeného mezi zaměstnancem a jeho zaměstnavatelem (rozsudky ze dne 12. prosince 2013, Carratù,C‑361/12, EU:C:2013:830, bod 35, ze dne 13. března 2014, Nierodzik,C‑38/13, EU:C:2014:152, bod 25; ze dne 14. září 2016, de Diego Porras,C‑596/14, EU:C:2016:683, bod 26, jakož i usnesení ze dne 9. února 2017, Rodrigo Sanz,C‑443/16, EU:C:2017:109, bod 32).

Jak zdůraznila generální advokátka v bodě 22 svého stanoviska, pojem „pracovní podmínky“ tedy označuje práva, nároky a povinnosti, které definují daný pracovní poměr včetně podmínek, za kterých osoba nastupuje do zaměstnání, i podmínek ukončení tohoto pracovního vztahu.

V každém případě je třeba dodat, že výklad ustanovení 4 bodu 1 rámcové dohody, který by vyloučil z rozsahu použití pojmu „pracovní podmínky“ právo na uvolnění pro výkon zvláštní funkce, by v rozporu s cílem tohoto ustanovení omezil rozsah ochrany přiznané zaměstnancům na dobu určitou před diskriminací (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 13. března 2014, Nierodzik,C‑38/13, EU:C:2014:152, body 27 a 29; ze dne 14. září 2016, de Diego Porras,C‑596/14, EU:C:2016:683, bod 30, a usnesení ze dne 21. září 2016, Álvarez Santirso,C‑631/15, EU:C:2016:725, bod 39).

(viz body 30, 34, 38, 39, výrok 1)
Věc C‑463/16

Stadion Amsterdam CV

proti

Staatssecretaris van Financiën

(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Hoge Raad der Nederlanden)

„Řízení o předběžné otázce – Daně – Daň z přidané hodnoty (DPH) – Směrnice 77/388/EHS – Článek 12 odst. 3 písm. a) třetí pododstavec – Snížená sazba DPH – Příloha H kategorie 7 – Jediné plnění složené ze dvou různých prvků – Použití snížené sazby pouze na jeden z těchto prvků – Turistická prohlídka nazvaná ‚World of Ajax‘ – Návštěva muzea AFC Ajax“

Shrnutí – rozsudek Soudního dvora (devátého senátu) ze dne 18. ledna 2018

Harmonizace daňových právních předpisů – Společný systém daně z přidané hodnoty – Možnost členských států uplatnit sníženou sazbu na některá dodání zboží a poskytnutí služeb – Jediné plnění složené ze dvou různých prvků, hlavního a vedlejšího – Prvky, které mohou spadat pod různé sazby v případě samostatného poskytování – Povinnost uplatnit jedinou sazbu určenou na základě hlavního prvku – Možnost určit cenu každého z jednotlivých prvků – Neexistence vlivu

[Směrnice Rady 77/388 ve znění směrnice 2001/4, čl. 12 odst. 3 písm. a)]

Šestá směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně ve znění směrnice Rady 2001/4/ES ze dne 19. ledna 2001 musí být vykládána v tom smyslu, že takové jediné plnění, jako je plnění dotčené v původním řízení, skládající se ze dvou odlišných prvků, z nichž jeden je hlavní a druhý vedlejší, které pokud by byly poskytovány samostatně, by podléhaly různým sazbám daně z přidané hodnoty, musí být zdaněno pouze sazbou daně z přidané hodnoty použitelnou na toto jediné plnění, určenou na základě jeho hlavního prvku, a to i pokud může být určena cena každého prvku tvořící dohromady celkovou cenu hrazenou spotřebitelem k tomu, aby mohl využít tohoto plnění.

(viz bod 36 a výrok)
(viz body 38–45)

Viz znění rozhodnutí.

Článek 14 bod 1 písm. a) nařízení Rady (EHS) č. 1408/71 ze dne 14. června 1971 o uplatňování systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané osoby, osoby samostatně výdělečně činné a jejich rodinné příslušníky pohybující se v rámci Společenství, ve znění pozměněném a aktualizovaném nařízením Rady (ES) č. 118/97 ze dne 2. prosince 1996, ve znění nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 631/2004 ze dne 31. března 2004, a čl. 11 odst. 1 písm. a) nařízení Rady (EHS) č. 574/72 ze dne 21. března 1972, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení č. 1408/71, ve znění pozměněném a aktualizovaném nařízením č. 118/97, musí být vykládány v tom smyslu, že pokud instituce členského státu, do něhož byli pracovníci vysláni, podala instituci, jež vydala potvrzení E 101, žádost o přezkum a zrušení těchto potvrzení ve světle důkazů shromážděných v rámci soudního vyšetřování, jehož prostřednictvím bylo zjištěno, že tato potvrzení byla získána či uplatněna podvodně, a pokud instituce, jež tato potvrzení vydala, nevzala tyto důkazy v potaz pro účely přezkumu, zda je vydání těchto potvrzení opodstatněné, může vnitrostátní soud v rámci řízení vedeného proti osobám podezřelým z využívání vyslaných pracovníků za použití takových potvrzení odhlédnout od těchto potvrzení, jestliže na základě těchto důkazů a při dodržení záruk neoddělitelně spjatých s právem na spravedlivý proces, jež musí být těmto osobám přiznány, konstatuje, že k takovému podvodu došlo.

Použití unijní právní úpravy totiž nemůže být rozšířeno až do té míry, že by zahrnovalo i úkony prováděné s cílem získat podvodně nebo zneužívajícím způsobem výhody stanovené unijním právem (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 5. července 2007, Kofoed, C‑321/05, EU:C:2007:408, bod 38, a ze dne 22. listopadu 2017, Cussens a další, C‑251/16, EU:C:2017:881, bod 27).

Konstatování podvodu však konkrétně spočívá na souboru shodujících se indicií, které prokazují naplnění jak objektivní, tak subjektivní stránky.

Objektivní stránka spočívá v nesplnění podmínek požadovaných pro získání a uplatnění potvrzení E 101, stanovených v hlavě II nařízení č. 1408/71 a připomenutých v bodě 34 tohoto rozsudku.

Subjektivní stránka odpovídá úmyslu dotyčných osob obejít podmínky vydání tohoto potvrzení nebo se jim vyhnout s cílem získat s tím spojenou výhodu.

Podvodné získání potvrzení E 101 tedy může vyplývat z vědomého konání, jako je nesprávné vylíčení skutečné situace vyslaného pracovníka nebo podniku, který jej vysílá, nebo z vědomého opomenutí, jako je zatajení relevantní informace s úmyslem vyhnout se podmínkám použití čl. 14 bodu 1 písm. a) nařízení č. 1408/71.

(viz body 49–53, 61 a výrok)
Věc C‑305/16

Avon Cosmetics Ltd

proti

Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná First-tier Tribunal (Tax Chamber)]

„Řízení o předběžné otázce – Daň z přidané hodnoty (DPH) – Šestá směrnice 77/388/EHS – Článek 11 bod A odst. 1 písm. a) – Základ daně – Článek 17 – Nárok na odpočet – Článek 27 – Zvláštní odchylná opatření – Rozhodnutí 89/534/EHS – Obchodní struktura založená na dodávání zboží osobami, které nejsou plátci daně – Daň z obvyklé ceny zboží určená ve fázi konečné spotřeby – Zahrnutí výdajů vynaložených uvedenými osobami“

Shrnutí – rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 14. prosince 2017

Harmonizace daňových právních předpisů–Společný systém daně z přidané hodnoty–Základ daně–Odchylná vnitrostátní opatření–Rozhodnutí 89/534, kterým se Spojenému království povoluje odchýlit se od čl. 11 bodu A odst. 1 písm. a) šesté směrnice–Obchodní struktura založená na dodávání zboží osobami, které nejsou plátci daně–Základ daně společnosti uskutečňující přímý prodej vypočítaný z obvyklé ceny zboží prodávaného ve fázi konečné spotřeby–Přípustnost–Odchylné opatření nezohledňující daň zaplacenou uvedenými prodejci–Neexistence vlivu (Směrnice Rady 77/388, ve znění směrnice 2004/7, čl. 11 bod A odst. 1 písm. a), články 17 a 27; rozhodnutí Rady 89/534) Harmonizace daňových právních předpisů–Společný systém daně z přidané hodnoty–Základ daně–Odchylná vnitrostátní opatření–Rozhodnutí 89/534, kterým se Spojenému království povoluje odchýlit se od čl. 11 bodu A odst. 1 písm. a) šesté směrnice–Platnost–Porušení zásad proporcionality a daňové neutrality–Neexistence (Směrnice Rady 77/388, ve znění směrnice 2004/7, čl. 11 bod A odst. 1 písm. a) a čl. 27 odst. 1; rozhodnutí Rady 89/534) Harmonizace daňových právních předpisů–Společný systém daně z přidané hodnoty–Základ daně–Odchylná vnitrostátní opatření–Povinnosti členského státu, který žádá o výjimku–Rozsah (Směrnice Rady 77/388, ve znění směrnice 2004/7, čl. 11 bod A odst. 1 písm. a) a článek 27; rozhodnutí Rady 89/534)
Věc C‑651/16

DW

proti

Valsts sociālās apdrošināšanas aģentūra

(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Augstākā tiesa)

„Řízení o předběžné otázce – Sociální zabezpečení – Dávky v mateřství – Výpočet částky na základě příjmů pojištěnkyně během referenčního období v délce dvanácti měsíců – Osoba, která byla během tohoto období zaměstnána v orgánu Evropské unie – Vnitrostátní právní předpisy upravující stanovení dotčené částky ve výši 70 % průměrného vyměřovacího základu pro pojistné – Omezení volného pohybu pracovníků – Zásada loajální spolupráce.“

Shrnutí – rozsudek Soudního dvora (desátého senátu) ze dne 7. března 2018

Volný pohyb osob – Pracovníci – Rovné zacházení – Vnitrostátní právní úprava týkající se přiznání dávek v mateřství – Výpočet výše – Postavení doby práce vykonávané pro orgán Unie na roveň období bez zaměstnání při současném uplatnění průměrného vyměřovacího základu pro pojistné stanoveného v uvedeném členském státě – Značné snížení výše dávky v mateřství z důvodu vykonávání výdělečné činnosti mimo tento členský stát – Nepřípustnost

(Článek 45 SFEU)

Článek 45 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že brání takové právní úpravě členského státu, jako je právní úprava dotčená ve věci v původním řízení, která pro účely stanovení průměrného vyměřovacího základu pro pojistné, který slouží k výpočtu výše dávky v mateřství, staví měsíce referenčního období, během kterých dotčená osoba pracovala pro orgán Evropské unie a nespadala pod systém sociálního zabezpečení tohoto členského státu, na roveň období bez zaměstnání, a uplatňuje na ně průměrný vyměřovací základ pro pojistné stanovený v uvedeném členském státě, což má za následek značné snížení výše dávky v mateřství přiznané této osobě v porovnání s případnou výší této dávky, kterou by mohla daná osoba pobírat, pokud by vykonávala výdělečnou činnost pouze v tomto členském státě.

V tomto ohledu je třeba uvést, že i když použitelná vnitrostátní právní úprava jako taková nestanoví podmínku, že se nárok na poskytování dávek v mateřství přizná, pouze pokud dotčená osoba v referenčním období spadala pod státní systém sociálního zabezpečení, nic to nemění na skutečnosti, že použití pravidel pro výpočet dotčených dávek vede k obdobnému výsledku, jelikož zaměstnankyni, která pracovala u orgánu Unie, je přiznána dávka podstatně nižší než dávka, kterou by mohla pobírat, kdyby pracovala na území dotčeného členského státu a přispívala do systému sociálního zabezpečení tohoto členského státu.

Taková vnitrostátní právní úprava, jako je právní úprava dotčená ve věci v původním řízení, tudíž může bránit, a tudíž odrazovat od výkonu výdělečné činnosti mimo dotčený členský stát, a to ať už v jiném členském státě nebo v orgánu Unie či jiné mezinárodní organizaci, jelikož zaměstnankyně, která spadala dříve nebo následně do systému sociálního zabezpečení dotčeného členského státu, tím, že přijme takové zaměstnání, má na základě tohoto systému nárok na dávku podstatně nižší, než je dávka, na kterou by měla nárok, kdyby nevyužila svého práva na volný pohyb.

(viz body 25, 27, 38 a výrok)
(viz bod 30, výrok 1)

(viz bod 45, výrok 2)

Článek 185 odst. 2 druhý pododstavec směrnice 2006/112 musí být vykládán v tom smyslu, že za účelem provedení možnosti stanovené v tomto ustanovení nemusí členský stát výslovně stanovit povinnost opravy odpočtu v případě plnění, která zůstala zcela nebo zčásti nezaplacena.

Soudní dvůr v tomto ohledu uvedl, že členské státy si mohou, pokud využívají možnosti přiznané směrnicí o DPH, zvolit normativní techniku, kterou považují za nejvhodnější (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 4. června 2009, SALIX Grundstücks-Vermietungsgesellschaft,C‑102/08, EU:C:2009:345, bod 56, a ze dne 4. října 2012, PIGI,C‑550/11, EU:C:2012:614, bod 33). Mohou se například omezit na to, že převezmou do vnitrostátní právní úpravy formulaci použitou v této směrnici nebo výraz, který je jí rovnocenný, nebo uvedou taxativní výčet situací, v nichž se odchylně od čl. 185 odst. 1 uvedené směrnice počáteční odpočet daně neopraví.

Na skutečnost, že v takovém výčtu chybí plnění, která zůstala zcela nebo zčásti nezaplacena, je třeba pohlížet jako na výsledek rozhodnutí členského státu využít možnosti odchýlit se, která mu byla přiznána v čl. 185 odst. 2 druhém pododstavci směrnice o DPH (per analogiam viz rozsudek ze dne 15. května 2014, Almos Agrárkülkereskedelmi,C‑337/13, EU:C:2014:328, bod 24).

(viz body 50, 51, 54, výrok 3)
(viz bod 29)

Viz znění rozhodnutí.

Jelikož taková situace, jako je situace dotčená ve věci v původním řízení, nespadá do působnosti ratione personae pojmu „samostatně výdělečně činné osoby“ ve smyslu Dohody mezi Evropským společenstvím a jeho členskými státy na jedné straně a Švýcarskou konfederací na druhé straně o volném pohybu osob, podepsané v Lucemburku dne 21. června 1999, musí být ustanovení této dohody vykládána v tom smyslu, že nebrání takovým právním předpisům státu, který je stranou této dohody, jako jsou právní předpisy dotčené ve věci v původním řízení, které v případě, kdy fyzická osoba přenese své bydliště z tohoto státu do jiného státu, který je stranou uvedené dohody, přičemž zachová hospodářskou činnost v prvním z těchto dvou států a nevykonává každý den nebo alespoň jednou týdně cestu z místa výkonu hospodářské činnosti do místa svého bydliště, stanoví v souvislosti s tímto přenesením bydliště okamžité zdanění latentních kapitálových zisků z podstatných podílů, které tato osoba má na základním kapitálu společností, na které se vztahuje právo prvního uvedeného státu, a které připouštějí odklad výběru splatné daně pouze za podmínky, že jsou poskytnuty záruky k zajištění výběru uvedené daně, zatímco osoba, jež rovněž vlastní takové podíly, avšak má nadále bydliště na území prvního z těchto států, podléhá zdanění až v okamžiku prodeje těchto podílů.

(viz bod 32 a výrok)
(viz body 28, 29)

Viz znění rozhodnutí.

Ohledně pojmu „provoz vozidel“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 této směrnice je třeba připomenout, že jelikož tento pojem nemůže záviset na posouzení jednotlivých členských států, ale je autonomním pojmem unijního práva, musí být vykládán zejména s ohledem na kontext a cíl sledovaný právní úpravou, jejíž je součástí (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 4. září 2014, Vnuk, C‑162/13, EU:C:2014:2146, body 41 a 42). Z preambule této směrnice a druhé směrnice Rady 84/5/EHS ze dne 30. prosince 1983 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel (Úř. věst. L 8, s. 17; Zvl. vyd. 06/07, s. 3) vyplývá, že účelem těchto směrnic je jednak zajistit volný pohyb jak vozidel, která mají obvyklé stanoviště na území Unie, tak osob, které jimi cestují, a jednak zaručit, že s osobami poškozenými nehodami způsobenými těmito vozidly bude zacházeno srovnatelným způsobem bez ohledu na to, na kterém místě Unie k nehodě dojde (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 9. června 2011, Ambrósio Lavrador a Olival Ferreira Bonifácio, C‑409/09, EU:C:2011:371, bod 23, rozsudek ze dne 23. října 2012, Marques Almeida, C‑300/10, EU:C:2012:656, bod 26, a rozsudek ze dne 4. září 2014, Vnuk, C‑162/13, EU:C:2014:2146, bod 50).

Z vývoje unijní právní úpravy v oblasti povinného pojištění dále vyplývá, že tento cíl ochrany obětí dopravních nehod způsobených vozidly byl unijním normotvůrcem trvale sledován a posilován (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 4. září 2014, Vnuk, C‑162/13, EU:C:2014:2146, body 52 až 55).

(viz body 31–33)
Článek 267 odst. 3 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že vnitrostátní soud, jehož rozhodnutí nelze soudní cestou napadnout opravnými prostředky, je v zásadě povinen podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce ohledně výkladu unijního práva, i pokud v průběhu dotčeného řízení ústavní soud daného členského státu posoudil ústavnost vnitrostátní úpravy z pohledu normativních parametrů obsahově obdobných parametrům unijního práva

Z předchozích úvah plyne, že účinek unijního práva by byl ohrožen a užitečný účinek článku 267 SFEU by byl umenšen, pokud by se vnitrostátní soud nemohl z důvodu existence řízení o přezkumu ústavnosti obrátit na Soudní dvůr s předběžnými otázkami a uplatnit bezprostředně unijní právo v souladu s rozhodnutím či judikaturou Soudního dvora (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 4. června 2015, Kernkraftwerke Lippe-Ems, C‑5/14, EU:C:2015:354, bod 36 a citovaná judikatura).

Mimoto, i když v tomto ohledu platí, že postup zavedený článkem 267 SFEU je nástrojem spolupráce mezi Soudním dvorem a vnitrostátními soudy, díky němuž Soudní dvůr poskytuje vnitrostátním soudům výklad unijního práva, jenž je pro ně nezbytný k vyřešení sporů, které mají tyto soudy rozhodnout, skutečností nicméně zůstává, že jestliže nelze proti rozhodnutí vnitrostátního soudu podat soudní cestou opravný prostředek, je tento vnitrostátní soud v zásadě povinen předložit Soudnímu dvoru žádost podle čl. 267 třetího pododstavce SFEU, pokud je před ním vznesena otázka týkající se výkladu unijního práva (viz rozsudek ze dne 9. září 2015, Ferreira da Silva e Brito a další, C‑160/14, EU:C:2015:565, bod 37).

(viz body 23, 24, 26 a výrok 1)
(viz body 33–35, 42, 44, 45, 62 a výrok)

Jak již Soudní dvůr konstatoval, působnost směrnice 95/46 je velmi široká a osobní údaje, které upravuje, jsou různorodé (rozsudek ze dne 7. května 2009, Rijkeboer, C‑553/07 , EU:C:2009:293 , bod 59 a citovaná judikatura). Použití výrazu „veškeré informace“ v rámci definice pojmu „osobní údaj“ v čl. 2 písm. a) směrnice 95/46 totiž odráží cíl unijního zákonodárce přiznat tomuto pojmu široký význam, přičemž tento pojem se neomezuje na informace, které jsou citlivé nebo patří do soukromé sféry, ale potenciálně zahrnuje všechny druhy informací, a to jak objektivní, tak subjektivní ve formě názoru nebo hodnocení pod podmínkou, že jsou „o“ dotčené osobě. Pokud jde o tuto poslední podmínku, je splněna v případě, že tato informace z důvodu svého obsahu, účelu nebo účinku souvisí s určitou osobou.

Vzhledem k tomu, že písemné odpovědi zkoušeného při odborné zkoušce a případné korekturní poznámky zkoušejícího, které se k nim pojí, tedy lze podrobit ověření, zejména pokud jde o jejich přesnost a nutnost jejich uchovávání ve smyslu čl. 6 odst. 1 písm. d) a e) směrnice 95/46, a lze je opravit nebo vymazat na základě čl. 12 písm. b) této směrnice, je třeba mít za to, že přiznání zkoušenému práva na přístup k těmto odpovědím a korekturním poznámkám, podle čl. 12 písm. a) této směrnice, slouží cíli této směrnice spočívajícímu v zajištění ochrany práva tohoto zkoušeného na soukromí, pokud jde o zpracování údajů, které se ho týkají (viz a contrario rozsudek ze dne 17. července 2014, YS a další, C‑141/12 a C‑372/12, EU:C:2014:2081, body 45 a 46), a to nezávisle na otázce, zda uvedený zkoušený má nebo nemá takové právo přístupu i podle vnitrostátní právní úpravy použitelné na zkušební řízení. Právo na opravu, stanovené v čl. 12 písm. b) směrnice 95/46, zajisté nemůže zkoušenému umožnit a posteriori„opravit nesprávné“ odpovědi.

V této souvislosti je třeba připomenout, že z ochrany základního práva na soukromí vyplývá zejména možnost jakékoli fyzické osoby ujistit se, že osobní údaje, které se jí týkají, jsou přesné a jsou zpracovávány dovoleným způsobem. Jak vyplývá z bodu 41 odůvodnění směrnice 95/46, subjekt údajů má za účelem provedení potřebných ověření na základě jejího čl. 12 písm. a) právo na přístup k údajům, jež se ho týkají a jsou předmětem zpracovávání. Toto právo na přístup je nutné zejména k tomu, aby subjekt údajů případně mohl u správce dosáhnout opravy, výmazu nebo zablokování těchto údajů, a tedy naplnění práva uvedeného v čl. 12 písm. b) uvedené směrnice (rozsudek ze dne 17. července 2014, YS a další, C‑141/12 a C‑372/12, EU:C:2014:2081, bod 44 a citovaná judikatura).

Konečně je třeba na jedné straně konstatovat, že práva na přístup a opravu podle čl. 12 písm. a) a b) směrnice 95/46 se nevztahují na zkušební otázky, které jako takové nepředstavují osobní údaje zkoušeného. Na druhé straně jak směrnice 95/46, tak i nařízení 2016/679, které ji nahrazuje, stanoví určitá omezení těchto práv.

(viz body 52, 56–59)
(viz body 32, 33)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 34–36, 38, 40, 44)

Začtvrté, pokud jde o dokumenty obsahující pokyny, které zveřejnily národní či mezinárodní normalizační orgány, je třeba uvést, že i když takové dokumenty mají upřesnit oblast působnosti harmonizovaných norem, na něž zveřejňuje Komise odkazy, nemění to nic na tom, že nemohou představovat právně závazné akty v unijním právním řádu. Z toho vyplývá, že tyto dokumenty nemají žádný dopad na výklad harmonizované normy ani nezavazují vnitrostátní soudy, třebaže mohou představovat užitečnou pomůcku pro účely uplatňování této normy.

Zatřetí, může-li daný výrobek spadat do oblasti působnosti několika harmonizovaných technických specifikací, jak je tomu v rámci sporu v původním řízení, je nutné nejprve zjistit, zda nejnovější norma neměla za účinek zrušení nejstarší normy. Jestliže harmonizovaná norma výslovně neuvádí, že má nahradit jinou harmonizovanou normu nebo jedno nebo několik evropských technických posouzení, uvedené harmonizované technické specifikace zůstávají platné a představují odchylnou zvláštní právní úpravu.

Za tímto účelem je třeba pro výklad normy EN 1090–1:2009+A1:2011 zaprvé odkázat na obsah uvedené normy, včetně jejích příloh, co se týče její oblasti působnosti.

Norma EN 1090–1:2009+A1:2011 s názvem „Provádění ocelových a hliníkových konstrukcí – Část 1: Požadavky pro posuzování shody nosných dílců“ musí být vykládána v tom smyslu, že takové výrobky, jako jsou výrobky dotčené ve věci v původním řízení, které jsou určené k upevnění do betonu před jeho ztvrdnutím, spadají do oblasti její působností, mají-li strukturální funkci v tom smyslu, že jejich odstranění ze stavby by okamžitě snížilo její pevnost. Funkce nosné části ve struktuře stavebního díla jako celku musí být tedy základní.

(viz body 48, 49 a výrok)