STANOVISKO GENERÁLNÍ ADVOKÁTKY

VERICI TRSTENJAK

přednesené dne 26. října 2010( )

Věc C‑463/09

CLECE, SA

(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Tribunal Superior de Justicia de Castilla-La Mancha [Španělsko])

„Sociální politika – Směrnice 2001/23/ES – Článek 1 odst. 1 písm. a) a b) – Převod podniků – Zachování práv zaměstnanců – Rozsah působnosti – Pojem ‚převod‘ – Existence ‚hospodářské jednotky‘ – Převzetí úklidové služby ve veřejné budově obcí jako orgánu“

I – Úvod

1. Tribunal Superior de Justicia de Castilla-La Mancha (dále jen „předkládající soud“) předložil Soudnímu dvoru podle článku 234 ES( ) k rozhodnutí předběžnou otázku týkající se výkladu směrnice Rady 2001/23/ES ze dne 12. března 2001 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se zachování práv zaměstnanců v případě převodů podniků, závodů nebo částí podniků nebo závodů( ).

2. Základem této žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce je spor mezi Maríí Socorro Martin (dále jen „žalobkyně v původním řízení“), zaměstnankyní doposud činnou pro úklidovou společnost CLECE SA (dále jen „CLECE“), a Ayuntamiento de Cobisa (obec Cobisa), jehož předmětem jsou nároky z dosavadního pracovního poměru se společností CLECE. Svou žalobou se brání proti svému propuštění, které je podle jejího názoru protiprávní, přičemž se odvolává mimo jiné na práva, která přiznává směrnice 2001/23 zaměstnancům v případě převodu podniku.

3. Podstatou předběžné otázky předložené Soudnímu dvoru je, zda se směrnice 2001/23 vztahuje na skutkový stav, kdy správní orgán obce, který předtím pověřil soukromý podnik úklidem svých prostor, tuto zakázku později vypoví, aby úklid prováděl sám, přičemž za tímto účelem zaměstná výhradně nové zaměstnance. Z právního hlediska vzniká otázka rozsahu působnosti tohoto právního aktu Unie, přičemž Soudní dvůr se nejprve bude muset zabývat tím, zda podmínka zachování hospodářské jednotky, která je nezbytná pro převod podniku, je splněna i tehdy, když nejsou převedena ani hmotná aktiva podniku ani převzat jakýkoli zaměstnanec, ale „převod“ jako takový spočívá pouze v pokračování funkce.

II – Právní rámec

A – Právo Unie( )

4. Směrnice 2001/23 kodifikuje směrnici Rady 77/187/EHS ze dne 14. února 1977 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se zachování práv zaměstnanců v případě převodu podniků, závodů nebo částí závodů( ), ve znění pozměněném směrnicí Rady 98/50/ES ze dne 29. června 1998( ).

5. Podle třetího bodu odůvodnění směrnice 2001/23 „je nezbytné stanovit opatření na ochranu zaměstnanců pro případ změny zaměstnavatele, zejména zajistit zachování jejich práv.“

6. Osmý bod odůvodnění této směrnice stanoví následující:

„Právní jistota a průhlednost vyžadují vyjasnění významu převodu v souvislosti s judikaturou Soudního dvora. Toto vyjasnění nemění oblast působnosti směrnice 77/187/EHS tak, jak byla vyložena Soudním dvorem“.

7. Článek 1 odst. 1 směrnice stanoví:

„a) Tato směrnice se vztahuje na veškeré převody podniku, závodu nebo části podniku nebo závodu na jiného zaměstnavatele, které vyplývají ze smluvního převodu nebo sloučení;

b) S výhradou písmene a) a následujících ustanovení tohoto článku se převodem podle této směrnice rozumí převod hospodářské jednotky, která si zachovává svou identitu, považované za organizované seskupení prostředků, jehož cílem je vykonávat hospodářskou činnost jako činnost hlavní nebo doplňkovou;

c) Tato směrnice se vztahuje na veřejné a soukromé podniky vykonávající hospodářskou činnost s cílem dosáhnout zisku nebo bez tohoto cíle. Správní reorganizace orgánů veřejné správy nebo převod správních funkcí mezi orgány veřejné správy není převodem ve smyslu této směrnice.“

8. Článek 3 odst. 1 první pododstavec směrnice zní následovně:

„Práva a povinnosti, které pro převodce vyplývají z pracovní smlouvy nebo pracovního poměru platných ke dni převodu, jsou v důsledku převodu převedeny na nabyvatele“.

9. Článek 4 odst. 1 první pododstavec směrnice stanoví následující:

„Převod podniku, závodu nebo části podniku nebo závodu nepředstavuje sám o sobě pro převodce nebo nabyvatele důvod k propouštění. Toto ustanovení však nebrání propouštění z hospodářských, technických nebo organizačních důvodů, se kterými jsou spojeny změny stavu zaměstnanců“.

B – Vnitrostátní právo

1. Legislativa

10. Článek 44 Ley del Estatuto de los Trabajadores ze dne 24. března 1995 (zákon o statutu zaměstnanců), který provádí směrnici 2001/23, stanoví v odstavci 1 následující:

„Převod podniku, závodu nebo samostatné výrobní jednotky podniku nevede automaticky k ukončení pracovních poměrů; nový zaměstnavatel přebírá práva a povinnosti předchozího zaměstnavatele vyplývající z pracovní smlouvy a sociálního zabezpečení, včetně závazků souvisejících s důchodovým pojištěním, za podmínek stanovených zvláštními právními předpisy a obecně veškeré závazky v oblasti doplňkového sociálního zabezpečení, které na sebe vzal převodce.“

11. Odstavec 2 tohoto ustanovení stanoví, že „pro účely tohoto ustanovení [...] se právním nástupnictvím podniku [...] rozumí převod hospodářské jednotky, která si zachovává svou identitu, považované za organizované seskupení prostředků, jehož cílem je vykonávat hospodářskou činnost jako činnost hlavní nebo doplňkovou“; tato definice odpovídá čl. 1 odst. 1 písm. b) směrnice 2001/23.

2. Kolektivní smlouva

12. Článek 14 kolektivní smlouvy pro úklidové služby v budovách a prostorách provincie Toledo), zveřejněné v Boletín Oficial de la Provincia de Toledo č. 269 ze dne 22. listopadu 2005, stanoví:

„Jestliže podnik, v němž byla prováděna úklidová služba pověřeným podnikem, převezme sám tuto službu, není povinen převzít zaměstnance, kteří byli pověřeným podnikem zaměstnáni na provádění služby, pokud úklidovou službu nadále provádí prostřednictvím vlastních zaměstnanců; naopak je povinen převzít dotčené zaměstnance, pokud by na tuto úklidovou službu musel přijmout nové zaměstnance.“

III – Skutkový stav, původní řízení a předběžná otázka

13. Žalobkyně v původním řízení byla zaměstnána u společnosti CLECE jako úklidová síla od 25. března 2004. Svou pracovní činnost vykonávala v prostorách Auyntamiento de Cobisa (Toledo), a sice na základě smlouvy o poskytování úklidových služeb v městských školách a budovách uzavřené dne 27. května 2003 mezi oběma žalovanými. Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že pro tuto práci nebyly používány žádné zvláštní pracovní nástroje.

14. Auyntamiento po prodloužení smlouvy oznámil společně žalované společnosti CLECE dne 9. listopadu 2007, že vypovídá tuto smlouvu o poskytování úklidových služeb s účinností k 31. prosinci 2007. Dne 2. ledna 2008 tento podnik oznámil žalobkyni v původním řízení, že od 1. ledna 2008 bude náležet k zaměstnancům Ayuntamiento, neboť tomuto subjektu byla udělena zakázka na poskytování úklidových služeb v prostorách Ayuntamiento. Tento subjekt má podle platné kolektivní smlouvy pro úklidové služby v budovách a prostorách Toleda převzít veškerá práva a povinnosti, jimiž se doposud řídil pracovní poměr.

15. Žalobkyně v původním řízení se dne 2. ledna 2008 dostavila do místa svého výkonu práce v prostorách Ayuntamiento, kde jí však byl výkon práce odepřen. CLECE nepřevedla zaměstnankyni na žádné jiné pracovní místo. Jak vyplývá z předkládacího rozhodnutí, spolužalovaný Ayuntamiento dne 10. ledna 2008 zaměstnal na úklid svých prostor přes personální agenturu založenou dne 21. ledna 2007 pět zaměstnankyň.

16. O žalobě podané žalobkyní v původním řízení proti společnosti CLECE a Ayuntamiento de Cobisa kvůli protiprávnímu propuštění rozhodl Juzgado de lo Social N° 2 de Toledo rozsudkem, v němž bylo stanoveno, že posledně zmíněný subjekt nemá pasivní legitimaci, zatímco žalobě proti spolužalované společnosti CLECE bylo vyhověno, propuštění bylo prohlášeno za protiprávní a společnosti CLECE bylo uloženo, aby podle vlastního rozhodnutí buď znovu zaměstnala žalobkyni v původním řízení za podmínek, které platily před jejím propuštěním, nebo jí poskytla náhradu škody ve výši 6 507,10 eur, přitom jí v každém případě měla uhradit ušlou mzdu za dobu trvání řízení.

17. Proti tomuto rozsudku podal uvedený podnik u předkládajícího soudu dne 26. prosince 2008 opravný prostředek. Tímto opravným prostředkem CLECE ve stručnosti uplatňuje, že Ayuntamiento vstoupil do pracovního poměru se žalobkyní v původním řízení podle článku 14 kolektivní smlouvy pro úklidové služby v budovách a prostorách v Toledu ve spojení s článkem 44 zákona o statutu zaměstnanců a s judikaturou, kterou uvádí.

18. Předkládající soud vyjadřuje ve svém usnesení pochybnosti ohledně použitelnosti směrnice 2001/23 na věc v původním řízení. Rozhodl se proto přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:

„Spadá případ, kdy úklidovou službu v různých prostorách obce, kterou dříve vykonával pověřený podnik, obec provádí opět sama nebo ji převezme a za tímto účelem zaměstná nové zaměstnance, do působnosti směrnice 2001/23, tak jak je definována v čl. 1 odst. 1 písm. a) a b)?“

IV – Řízení před Soudním dvorem

19. Předkládací rozhodnutí ze dne 20. října 2009 došlo kanceláři Soudního dvora dne 25. listopadu 2009.

20. Písemná vyjádření předložila vláda Španělského království, jakož i Komise, a to ve lhůtě stanovené v článku 23 statutu Soudního dvora.

21. Vzhledem k tomu, že nikdo ze zúčastněných nenavrhl, aby byla zahájena ústní část řízení, mohlo být po všeobecné schůzi Soudního dvora konané dne 31. srpna 2010 vypracováno stanovisko v projednávané věci.

V – Hlavní argumenty zúčastněných

22. Španělská vláda má za to, že taková situace, jako je situace ve věci v původním řízení, spadá do působnosti směrnice 2001/23, ačkoli pokračování, resp. převzetí úklidové činnosti stricto sensu nelze stavět na roveň s konceptem převodu v obchodněprávním smyslu.

23. Ve věci v původním řízení Ayuntamiento neměl k dispozici nezbytný počet zaměstnanců, aby mohl provádět úklidovou službu ve svých prostorách, a musel tedy přijmout nové zaměstnance. V takovém případě se musí použít judikatura Soudního dvora, zvláště když neexistují pochybnosti o tom, že došlo k přenesení funkce společnosti CLECE na Ayuntamiento a je sledován stejný cíl, totiž poskytování úklidových služeb, že Ayuntamiento má stabilní a samostatnou organizační strukturu, ačkoli jeho úkoly jsou širší než pouze úklidová služba a vedlejší vůči hlavním úkolům správního orgánu obce, a konečně že počet zaměstnanců převodce je omezen na vlastní zaměstnance.

24. Komise naproti tomu zastává názor, že na situaci, v níž Ayuntamiento, který původně svěřil úklid svých prostor soukromému podniku, vypoví smlouvu a poté sám vykonává úklidovou činnost, se směrnice 2001/23 nepoužije, pokud Ayuntamiento nepřevezme podstatnou část zaměstnanců s ohledem na počet a pravomoci, které soukromý podnik svěřil za účelem provedení smlouvy.

25. Soudní dvůr totiž několikrát objasnil, že převod v odvětví úklidových služeb se může uskutečnit, pokud nový zaměstnavatel pokračuje nejen v úklidové službě, nýbrž převezme i část zaměstnanců subdodavatele v rozsahu, v němž převzetí zaměstnanců zahrnuje podstatnou část – co do jejich počtu a dovedností – zaměstnanců, které využívá subdodavatel na provedení zadané zakázky( ).

26. Komise uvádí, že z předkládacího rozhodnutí přesně nevyplývá, zda žalobkyně v původním řízení byla jedinou pracovní silou, kterou CLECE využívala v prostorách Ayuntamiento. Jelikož posledně uvedený zaměstnal pět zaměstnankyň, aby pokračoval v činnosti, kterou doposud vykonával subdodavatel, je možné, že CLECE zaměstnávala podobný počet zaměstnanců. V každém případě je možné z předkládacího rozhodnutí vyvodit, že z dosavadních zaměstnanců nebyl žádný dále zaměstnán a že Ayuntamiento místo toho zaměstnal pro úklid svých prostor pět nových zaměstnankyň prostřednictvím personální agentury. Z tohoto důvodu nebyla převedena „hospodářská jednotka“, takže se nejedná o „převod“ ve smyslu směrnice 2001/23.

VI – Právní posouzení

A – Úvodní poznámky

27. Směrnice 77/187 – směrnice předcházející směrnici 2001/23 – poprvé vytvořila na nadnárodní úrovni globální koncept ochrany, jehož účelem je zajištění práv zaměstnanců, jejichž pracovní poměry byly dotčeny převodem podniku, závodu nebo části závodu. Směrnice, která vede k částečné harmonizaci vnitrostátního individuálního pracovního práva, v podstatě stanoví, že práva a povinnosti převodce, které vyplývají z pracovní smlouvy nebo pracovního poměru existujícího ke dni převodu, musí být na základě převodu převedeny na nabyvatele. Jejím cílem je tedy zajistit co možná nejvíce trvání pracovního poměru s nabyvatelem v nezměněné formě, aby se zabránilo tomu, že se zaměstnanci, kteří jsou dotčeni převodem podniku, ocitnou v horším postavení pouze kvůli tomuto převodu( ). Kromě této ochrany zaměstnanců motivované sociálně-politickými cíli je cílem směrnice 77/187 založené na článku 94 ES zajistit fungování společného trhu, jelikož podle názoru autora směrnice může rozdílná úroveň ochrany zaměstnanců v případě převodů podniku nebo závodu působit v členských státech jako překážka obchodu.

28. Směrnice 77/187 byla často předmětem výkladu Soudního dvora. Zejména kvůli rozmanitosti rozsudků Soudního dvora ji autor směrnice významně novelizoval směrnicí 98/50 a upravil její znění podle této judikatury. Za účelem jasnosti byla směrnice 77/187 konečně nově kodifikována bez obsahových změn směrnicí 2001/23. Právě díky této konstruktivní spolupráci zákonodárce Unie a Soudního dvora při úpravě individuálního pracovního práva – v rámci jejich příslušných pravomocí podle Smlouvy – se ukazuje dosavadní judikatura k předchozí směrnici jako hodnotná pomoc pro toho, kdo aplikuje právo, pro vyvození smyslu a účelu jednotlivých ustanovení směrnice 2001/23. To platí zejména pro ustanovení, která stanoví rozsah osobní působnosti směrnice a o jejichž výklad se v tomto řízení o předběžné otázce jedná.

B – Přezkum předběžné otázky

1. Obecné poznámky

29. Cílem předběžné otázky je, aby Soudní dvůr stanovil, zda skutkový stav ve věci v původním řízení splňuje kritéria čl. 1 odst. 1 písm. a) a b), a spadá tedy do působnosti směrnice 2001/23. Při bližším přezkumu však předkládající soud svou otázkou konečně nežádá nic jiného než informaci o tom, zda ve věci v původním řízení došlo k „převodu podniku“ ve smyslu směrnice. Je však třeba připomenout, že ve vztahu spolupráce, jímž se vyznačuje řízení o předběžné otázce, přísluší v zásadě pouze vnitrostátnímu soudu, aby podle práva Společenství, jakož i vnitrostátního prováděcího práva přezkoumal, zda jsou v konkrétním případě splněny podmínky pro převod. V tomto smyslu tedy Soudní dvůr ve své judikatuře( ) uvedl, že vnitrostátní soud musí při tomto přezkumu zohlednit všechny skutkové okolnosti charakterizující dotčenou operaci a provést celkové posouzení všech částečných aspektů.

30. Soudnímu dvoru naproti tomu přísluší poskytnout vnitrostátnímu soudu prostřednictvím výkladu všechna relevantní kritéria, aby mu umožnil toto posouzení. Jak ukazuje dosavadní judikatura, Soudnímu dvoru to však nebrání v tom, aby za účelem poskytnutí užitečné odpovědi vnitrostátnímu soudu, která povede k vyřešení sporu v původním řízení, využil ve velkém rozsahu své pravomoci k výkladu tím, že např. provede příslušný výklad takových kritérií ve vztahu ke konkrétnímu případu a v tomto ohledu posoudí jednotlivé aspekty skutkového stavu, který mu byl předložen( ).

31. Po těchto obecných poznámkách se nyní budu zabývat vlastní otázkou žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, která se týká použitelnosti směrnice 2001/23 na skutkový stav tak, jak je popsán v předběžné otázce.

2. Použitelnost směrnice 2001/23

32. Jak vyplývá z čl. 1 odst. 1 směrnice 2001/23, použitelnost této směrnice závisí na třech podmínkách: převod musí být spojen se změnou zaměstnavatele, musí se vztahovat na podnik, závod nebo část závodu a musí být založen na smlouvě( ).

a) Změna zaměstnavatele založená na smlouvě

i) Zadavatel prací jako orgán veřejné moci

33. Nejprve je třeba připomenout judikaturu Soudního dvora, podle níž převod hospodářské činnosti právnické osoby soukromého práva na právnickou osobu veřejného práva spadá v zásadě do oblasti působnosti směrnice 77/187( ). Takový závěr platí, jak potvrdil Soudní dvůr nedávno v rozsudku UGT‑FSP( ) ze dne 29. července 2010, rovněž v kontextu směrnice 2001/23.

34. V této souvislosti je třeba poukázat na skutečnost, že Soudní dvůr prohlásil, že směrnice 77/187 je použitelná i tehdy, pokud obec, tj. právnická osoba veřejného práva jednající podle zvláštních předpisů správního práva, sama převezme určité činnosti, které byly až doposud vykonávány v zájmu této obce neziskovým sdružením, právnickou osobou soukromého práva, pokud si převedená jednotka zachová svou identitu( ). Pouhá skutečnost, že úklidové služby, které byly pro Ayuntamiento – orgán veřejné moci – doposud prováděny zaměstnanci společnosti CLECE, byly převzaty Ayuntamiento, tedy nehovoří proti použitelnosti směrnice 2001/23. Zvláštní okolnosti, které jsou uvedeny v čl. 1 odst. 1 písm. c) směrnice, krom toho ve věci v původním řízení rovněž neexistují.

ii) Převod na základě výpovědi smlouvy o poskytování úklidových služeb

35. Co se týče způsobů převodu ve smyslu směrnice, je třeba nejprve uvést, že Soudní dvůr vykládá pojem „smluvní převod“ ve své judikatuře široce, aby učinil zadost cíli směrnice, totiž ochraně zaměstnanců v případě převodu jejich podniku. V tomto ohledu rozhodl, že směrnice je použitelná ve všech případech, v nichž osoba zodpovědná za provoz podniku nebo právnická osoba, která plní povinnosti zaměstnavatele vůči zaměstnancům podniku, se mění v rámci smluvních vztahů( ).

36. Soudní dvůr v souladu s tím rovněž rozhodl, že se směrnice vztahuje rovněž na případ, kdy podnik přenese na základě smlouvy na jiný podnik odpovědnost za provedení úklidových prací, které dříve vykonával přímo( ), a na případ, kdy zadavatel, který svěřil úklid svých prostor prvnímu podnikateli, ukončí smlouvu s tímto podnikatelem a k provedení podobných činností uzavře novou smlouvu s druhým podnikatelem( ).

37. Pro právní posouzení této věci je však důležitější rozsudek Hernández Vidal( ), který vykazuje četné paralely s věcí v původním řízení a v němž Soudní dvůr rozhodl, že musí být možné použít směrnici v případě, že podnik pověřil jiný podnik úklidem svých prostor nebo částí těchto prostor a rozhodne se ukončit smlouvu s tímto podnikem a nadále zajišťovat provedení těchto prací sám. Jelikož se ve věci v původním řízení jedná přesně o takovou situaci, lze na ni podle mého názoru bez dalšího přenést závěry Soudního dvora učiněné ve výše uvedeném rozsudku. Pojem „smluvní převod“, jak mimo jiné správně konstatoval generální advokát Geelhoed ve svém stanovisku ve věci Abler a další( ), tak nelze chápat tak, že se převod musí uskutečnit pouze „na základě“ smlouvy. I jednostranný právní akt, jako je výpověď smlouvy o poskytování úklidových služeb, je proveden rovněž v rámci smlouvy, a může se tedy na něj směrnice vztahovat.

38. Výpověď stávající smlouvy se společností CLECE, kterou podal Ayuntamiento, a následné převzetí úklidových služeb poskytovaných doposud jejími zaměstnanci je z tohoto důvodu dostačující pro to, aby se jednalo o „smluvní převod“ ve smyslu čl. 1 odst. 1 písm. a) směrnice 2001/23. Jelikož tedy nastala změna zaměstnavatele, která je založena na smlouvě, jsou splněny dvě z podmínek, které jsou nezbytné pro kvalifikaci jako převod podniku.

b) Převod hospodářské jednotky

i) Pojem hospodářská jednotka

39. Jak již bylo uvedeno výše, cílem směrnice je zajistit pokračování pracovních poměrů existujících v rámci hospodářské jednotky bez ohledu na změnu vlastníka, takže rozhodující kritérium pro odpověď na otázku, zda se jedná o převod ve smyslu této směrnice, spočívá v tom, zda si dotčená jednotka zachovává svou identitu( ). Musí se jednat o převod hospodářské jednotky organizované trvalým způsobem, jejíž činnost není omezena na uskutečnění určitého úkolu( ). Pojem „jednotka“ se vztahuje podle judikatury Soudního dvora na organizovaný celek osob a věcí za účelem uskutečnění hospodářské činnosti s vlastním cílem( ).

40. Tato formulace byla v návaznosti na definici stanovenou Soudním dvorem později a téměř doslovně doplněna směrnicí 98/50 do čl. 1 odst. 1 písm. b) směrnice o převodech podniků, aniž by se tím však změnil rozsah působnosti předchozí směrnice 77/187 tak, jak ji vykládal Soudní dvůr( ). Posledně uvedené objasňuje osmý bod odůvodnění směrnice 2001/23. Podle uvedeného ustanovení se převod musí týkat „hospodářské jednotky považované za organizované seskupení prostředků, jehož cílem je vykonávat hospodářskou činnost jako činnost hlavní nebo doplňkovou“, která si po převodu zachovává svou „identitu“.

ii) Obecná kritéria pro posouzení existence hospodářské jednotky

– Ke kritériím konkrétně

41. Při přezkumu, zda byla převedena jednotka ve smyslu výše uvedené právní definice, je třeba vzít v úvahu všechny skutkové okolnosti charakterizující dotčenou operaci. Soudní dvůr v tomto ohledu v ustálené judikatuře používá katalog celkově sedmi kritérií pro posouzení. Mezi relevantní kritéria patří zejména 1) typ podniku nebo závodu, o který se jedná, 2) převedení, nebo nepřevedení takových hmotných aktiv podnikání, jako jsou budovy a movitý majetek, 3) hodnota nehmotných aktiv v době převodu, 4) případné převzetí podstatné části původních zaměstnanců novým vedením podniku, 5) převedení, nebo nepřevedení klientely, jakož i 6) stupeň podobnosti činností vykonávaných před převodem a po převodu a 7) délka případného pozastavení těchto činností. Tyto skutečnosti představují nicméně pouze částečné aspekty celkového posouzení, které je třeba provést, a nemohou být proto hodnoceny samostatně( ).

42. Soudní dvůr ve své judikatuře dále poukázal na to, že při posouzení relevantních skutkových okolností je nezbytné vzít v úvahu mimo jiné typ dotčeného podniku nebo závodu. Podle názoru Soudního dvora se význam, který má být přiznán jednotlivým kritériím charakterizujícím existenci převodu podniku ve smyslu směrnice, nezbytně liší v závislosti na vykonávané činnosti, ba dokonce na výrobních nebo provozních postupech používaných v podniku, závodu nebo v dotčené části závodu. Jelikož hospodářská jednotka může v určitých odvětvích fungovat bez podstatných majetkových, hmotných či nehmotných aktiv podniku, nemůže zachování identity takové jednotky i po dané operaci, jejímž je předmětem, záviset již z podstaty věci na převodu těchto aktiv( ).

43. Posledně uvedené platí obzvláště pro určitá hospodářské odvětví, jako je odvětví úklidových služeb, v nichž se hmotná a nehmotná aktiva podniku, jak rozhodl Soudní dvůr v rozsudku Hernández Vidal a další( ), vyskytují často pouze v jejich nejjednodušší formě, a jejich činnost v podstatě spočívá na pracovní síle( ). Soudní dvůr proto v uvedeném rozsudku ohledně podniku zajišťujícího úklidové služby rovněž rozhodl, že organizovaný soubor zaměstnanců, kteří jsou speciálně a trvale přiděleni k výkonu určitého společného úkolu, může v případě, že neexistují jiné výrobní faktory, představovat hospodářskou jednotku.

44. Soudní dvůr v uvedeném rozsudku shrnul svou judikaturu v jedinou, avšak svou jasností a jednoduchostí přesvědčivou definici. Podle ní musí hospodářská jednotka být „sice dostatečně strukturovaná a samostatná, avšak nezahrnuje nutně značná hmotná či nehmotná aktiva podniku“( ). Z této věty lze vyvodit následující významné závěry pro právní přezkum této věci: v závislosti na příslušném hospodářském odvětví je sice třeba počítat s omezeními týkajícími se požadavku existence hmotných a nehmotných aktiv podniku, kategorické požadavky „strukturovanosti“ a „samostatnosti“ dotčené jednotky však zůstanou nedotčeny( ).

45. Soudní dvůr tedy sám vychází ze skutečnosti, že sedm kritérií uvedených výše, která stanovil pro převod podniku, nemusí v žádném případě existovat kumulativně. Naopak je třeba vždy zohlednit dané zvláštnosti konkrétního podniku a dotčeného hospodářského odvětví. Z tohoto důvodu budou podrobně přezkoumána pouze ta kritéria, která v tomto řízení o předběžné otázce přicházejí v úvahu a jejichž existence se jeví v konkrétním případě jako problematická.

46. Nyní je třeba použít tato kritéria na věc v původním řízení.

47. V tomto ohledu musí organizační jednotka, která existovala před převodem, existovat jako taková rovněž po převodu v podstatě nadále beze změny. Nejprve je tedy rozhodující, zda před převodem vůbec existovala samostatná hospodářská jednotka. Předmětem posouzení musí být ve věci v původním řízení tedy pouze skupina zaměstnanců společnosti CLECE vykonávající úklid u Ayuntamiento. Z tohoto důvodu je, na rozdíl od názoru španělské vlády( ), zcela irelevantní, zda Ayuntamiento splňuje jako správní orgán obce požadavky na samostatnou organizovanou jednotku.

– Žádný převod hmotných či nehmotných aktiv podniku

Hmotná aktiva podniku

48. Co se týče konkrétně věci v původním řízení, kterou je třeba přezkoumat, je třeba ze spisu vyvodit, že žalobkyně v původním řízení zjevně pracovala jako část zaměstnanců podniku složeného přibližně ze čtyř úklidových pracovníků( ) pracujících na zakázku Ayuntamiento, přičemž je třeba poznamenat, že podle údajů předkládajícího soudu nebyly pro tuto pracovní činnost využívány žádné zvláštní pracovní přístroje. Z posledně uvedené skutečnosti lze vyvodit, že tito zaměstnanci při výkonu své činnosti v prvé řadě využívali svou lidskou pracovní sílu, a případné přenechání hmotných aktiv podniku, jako jsou zařízení podniku, stroje nebo úklidové vybavení( ), Ayuntamiento se tedy po výpovědi smlouvy o poskytování úklidových služeb neuskutečnilo.

Nehmotná aktiva podniku

49. Pro posouzení otázky, zda byla převedena hospodářská jednotka ve smyslu směrnice, jsou kromě hmotných aktiv podniku významná rovněž případná nehmotná aktiva podniku, která původní zaměstnavatel poskytl pro výkon činnosti.

50. Z judikatury vyplývá, že je třeba zohlednit určité aspekty, jako je identita zaměstnanců, vedoucích pracovníků, organizace práce a provozní metody, které podle Soudního dvora vytvářejí charakter podniku, resp. části podniku jako hospodářské jednotky( ). Co se týče prvních tří aspektů, které se všechny týkají vnitřní organizace podniku, lze již konstatovat, že nic nepoukazuje na to, že personál, který je složen pouze ze čtyř zaměstnanců, k nimž náležela žalobkyně v původním řízení, představoval vedoucí pracovníky, nebo dokonce určitou organizační strukturu.

51. Jak je třeba vyvodit z rozsudku Klarenberg( ), Soudní dvůr totiž vyžaduje určitou minimální míru vnitřní organizace podniku, a sice v tom smyslu, že mezi jednotlivými výrobními faktory musí existovat vztah vzájemné závislosti a komplementarity, které vedou k tomu, že tyto faktory společně přispívají k výkonu určité hospodářské činnosti( ).

52. Předkládající soud v každém případě poukazuje na to, že žalobkyně v původním řízení vykonávala úklidovou činnost v městských školách a budovách správního orgánu obce. Je tedy třeba vycházet z toho, že každý zaměstnanec pracoval v podstatě nezávisle na ostatních, přičemž mu byly přiděleny určité prostory, které musel během přesně stanovené doby uklidit. Je tedy sporné, zda požadavky stanovené Soudním dvorem týkající se „struktury“ a „samostatnosti“ dotčené jednotky( ) jsou ve věci v původním řízení splněny, pokud je činnost žalobkyně v původním řízení a dalších zaměstnanců v podstatě totožná a neexistuje vzájemná spolupráce v rámci pracovní skupiny – což by mohlo sloužit jako výchozí bod pro existenci komplexní organizační struktury.

53. Na druhé straně nelze ponechat bez povšimnutí, že plánování a organizace, jakož i znalosti a dovednosti v úklidové činnosti hrají zpravidla daleko menší roli než v jiných profesních činnostech( ). V neposlední řadě právě z tohoto důvodu zaměstnávají úklidové společnosti často rovněž nekvalifikované pracovní síly. Tento závěr se však samozřejmě netýká specializovaných úklidových služeb, které disponují zvláštním vybavením, jakož i zvláštními pracovními metodami. Jako důležitá nehmotná aktiva specializovaných úklidových služeb lze příkladmo uvést organizaci pracovního postupu, výpočty, znalost určitého úklidového postupu, pracovní metody, znalosti získané při zacházení s látkami zdraví škodlivými nebo dokonce životu nebezpečnými látkami.

54. Vzhledem k tomu, že ze spisu nejsou patrné opačné údaje, je třeba vycházet z toho, že žádný z uvedených druhů nehmotných aktiv podniku nebyl na Ayuntamiento převeden. Bez ohledu na tuto skutečnost nic nepoukazuje na to, že zaměstnanci, k nimž žalobkyně v původním řízení náležela, by mohli být kvalifikováni jako specializovaná úklidová služba ve výše uvedeném smyslu. Z tohoto důvodu je třeba spíše přijmout závěr, že pro výkon této činnosti nebyly nutné žádné zvláštní znalosti nebo pracovní metody. V tomto smyslu se tedy nejedná rovněž o převzetí nehmotných aktiv podniku.

– Vymezení k funkčnímu nástupnictví

55. Jelikož nebyla převedena hmotná a nehmotná aktiva podniku, bylo by třeba již v této fázi přezkumu v zásadě odmítnout existenci hospodářské jednotky v původním řízení. V rozsahu, v němž Ayuntamiento pokračoval pouze v úklidové činnosti, aniž však převzal zaměstnance, kteří doposud tuto činnost vykonávali, by bylo možné vycházet ve věci v původním řízení v zásadě z pouhého „funkčního nástupnictví“, které podle nedávné judikatury Soudního dvora v zásadě nespadá do rozsahu působnosti směrnice 2001/23( ).

56. Jak Soudní dvůr správně uznal, není rozsah pojmu převodu podniku neomezený( ). Vnější hranici tohoto širokého výkladu stanovil Soudní dvůr v rozsudku Süzen( ), v němž objasnil, že pouhá skutečnost, že služby poskytované bývalým a novým zhotovitelem zakázky jsou obdobné, neumožňuje dospět k závěru, že došlo k převodu hospodářské jednotky. Podle Soudního dvora totiž nelze jednotku chápat pouze jako činnost.

57. Tato judikatura byla potvrzena v rozsudku ve věci Hernández Vidal a další, která, jak již bylo uvedeno, vykazuje četné paralely s projednávanou věcí. Skutkový stav byl podobný v rozsahu, v němž se jednalo – jako ve věci v původním řízení – o otázku, zda podnik, který vypověděl smlouvu o provádění úklidové činnosti uzavřenou mezi ním a úklidovým podnikem, aby v budoucnosti nadále sám zajišťoval úklid svých prostor, byl povinen na základě směrnice o převodech podniků nadále zaměstnávat zaměstnance úklidového podniku. V tomto rozsudku Soudní dvůr konstatoval následující:

„Pouhá skutečnost, že úklidové práce, které vykonával úklidový podnik a poté sám podnik, jemuž náleží prostory, jsou navzájem podobné, neumožňuje dospět k závěru, že došlo k převodu hospodářské jednotky z jednoho na druhý podnik. Jednotku totiž nelze chápat pouze jako činnost.“( )

58. Vzhledem k zjevné podobnosti skutkových okolností se mi jeví, že tuto judikaturu lze přenést na projednávanou věc. Pokračování úklidových prací není samo o sobě určujícím faktorem, který umožňuje dospět k závěru, že se jedná o převod hospodářské jednotky, nýbrž je v souladu s judikaturou Soudního dvora pouze jednou z mnoha indicií.

– Kritérium převzetí podstatné časti zaměstnanců

K judikatuře Soudního dvora

59. Funkční nástupnictví by podle mého názoru mohlo být odmítnuto nanejvýš v rozsahu, v němž by vnitrostátní soud v rámci celkového posouzení okolností v původním řízení, které musí provést, dospěl k závěru, že v projednávaném případě jsou splněna další kritéria, která hovoří rozhodujícím způsobem pro existenci hospodářské jednotky.

60. Skutečnost, že žádný ze čtyř až pěti zaměstnanců doposud činných pro CLECE – mezi nimi rovněž žalobkyně v původním řízení – nebyl zjevně nadále zaměstnán, by však již mohla hovořit proti existenci hospodářské jednotky. Zachování zaměstnání je podle judikatury Soudního dvora důležitou indicií pro existenci hospodářské jednotky. Soudní dvůr od rozsudku Süzen( ) zastává názor, že „jelikož v některých odvětvích, v nichž se činnosti zakládají především na pracovní síle, představuje kolektiv zaměstnanců, který trvale spojuje společná činnost, hospodářskou jednotku, taková jednotka si může zachovat svoji identitu i po převodu tehdy, když nový zaměstnavatel pokračuje nejenom v dotčené činnosti, nýbrž převezme rovněž podstatnou část – co do jejich počtu a dovedností – pracovníků, které jeho předchůdce předtím speciálně přidělil pro tuto činnost“. Odůvodňuje svůj právní názor tím, že „v tomto případě nový majitel podniku získá organizovaný soubor prvků, který mu umožní trvale pokračovat v činnostech nebo některých činnostech převádějícího podniku“.

61. Ačkoli tato judikatura, stejně tak jako i přezkum dalších výše uvedených kritérií ve věci v původním řízení vede k odmítnutí existence převodu hospodářské jednotky ve smyslu směrnice 2001/23, chtěla bych se dále stručně vyjádřit k závěrům Soudního dvora ve výše uvedených rozsudcích. V zájmu upřesnění této judikatury Soudního dvora se mé úvahy týkají v podstatě otázky, v jakém rozsahu vůbec umožňuje kritérium převzetí podstatné části zaměstnanců vyvodit spolehlivé závěry o tom, že se jedná o převod podniku.

Nevýhody takového kritéria

62. Nejprve je třeba připomenout, že v případě převzetí „podstatné části zaměstnanců“ se v zásadě jedná o rozhodující právní následek směrnice 2001/23 resp. – přesněji řečeno –vnitrostátních právních aktů určených k jejímu provedení. Tímto způsobem má být právě zajištěna kontinuita existujících pracovních poměrů při převodu podniku, o kterou usiluje zákonodárce Unie( ). Okolnost, že Soudní dvůr patrně tyto právní následky současně rovněž povýšil na kritérium převodu podniku, tedy působí na první pohled z metodického pohledu sporně. Jeden a tentýž prvek totiž nemůže být z pohledu legislativní techniky současně podmínkou pro použití a právním následkem směrnice 2001/23, aniž by – jak již kritizuje generální advokát Cosmas ve svém stanovisku ve věci Hernández Vidal a další( ) – to vedlo k nelogickému závěru. Skutečnost, že podstatná část zaměstnanců v důsledku převodu podniku je převzata pouze tehdy, pokud již předtím byla převzata podstatná část zaměstnanců, vskutku nemá daleko k definici kruhem( ) a je krom toho velmi nepravděpodobné, že by odpovídala záměru zákonodárce směrnice.

63. Výše uvedený způsob výkladu judikatury Soudního dvora skrývá krom toho nebezpečí, na které správně poukazuje generální advokát Geelhoed( ) ve svém stanovisku Abler a další, spočívající v „nesouladu mezi zákonodárstvím a judikaturou“ a navádí ke zneužití. V rozsahu, v němž je tento směr judikatury třeba chápat tak, že záleží mimo jiné rozhodujícím způsobem na převzetí „podstatné části zaměstnanců“, totiž použitelnost směrnice v konečném důsledku fakticky závisí pouze na volném uvážení nového zaměstnavatele. Tento zaměstnavatel totiž může obejít právní předpisy Unie týkající se převodů podniků právě v odvětvích, která spočívají značně na pracovní síle, tím, že jednoduše nepřevezme zaměstnance dřívějšího zaměstnavatele. Je zřejmé, že taková situace je v rozporu s vůlí zákonodárce Unie chránit zaměstnance v případě, kdy se mění vlastník podniku a krom toho dokonce podněcuje v rozporu se sledovaným cílem nabývajícího zaměstnavatele, aby se tímto způsobem zbavil co nejvíce – pokud ne dokonce všech – zaměstnanců( ).

64. Podle mého názoru však výše uvedený přístup dostatečně nezohledňuje závěry Soudního dvora týkající se tohoto kritéria a vyplývá v konečném důsledku z omezeného posouzení této judikatury. Již ze znění rozhodujících částí příslušných rozsudků totiž vyplývá, že Soudní dvůr považuje za rozhodující právě převzetí „podstatné části zaměstnanců co do jejich počtu a dovedností“. Z toho vyplývá, že se nejedná pouze o číselné hodnoty, nýbrž také a právě o kvalitativní a zejména organizační faktory. Tímto se budu podrobně zabývat rovněž v rámci pokusu o správný výklad judikatury.

65. Nejprve je však třeba poukázat na to, že podle směrnice 2001/23 není zaměstnavatel v žádném případě povinen převzít zaměstnance za každých okolností( ). Naopak směrnice zohledňuje prostřednictvím diferencovaného systému rovněž důležitou zásadu autonomie vůle upravenou v právním řádu Unie. Tato okolnost musí být vždy při výkladu tohoto aktu sekundárního práva rovněž považována za vodítko a vnější mez. Příliš široký výklad pojmu „hospodářská jednotka“, který se opírá např. výhradně o počet konkrétně převzatých zaměstnanců ve věci v původním řízení, může vést k nepřiměřenému omezení autonomie vůle zaměstnavatele, pokud mu bude znemožněno, aby si upravil své smluvní vztahy v souladu se svými oprávněnými zájmy. V této souvislosti je třeba chápat rovněž kritiku generálního advokáta Geelhoeda( ), který přesvědčivě ukázal, že absolutní povinnost zaměstnavatele zaměstnávat nadále dosavadní zaměstnance by byla v rozporu se zásadami volné hospodářské soutěže zejména v odvětvích, v nichž kvalita zaměstnanců představuje důležitý faktor pro kvalitu služby. Pokud by si např. nový zaměstnavatel pro určitou činnost přál zaměstnat částečně nové zaměstnance, jelikož výkon dosavadních zaměstnanců je neuspokojivý, bránil by příliš široký výklad pojmu „hospodářská jednotka“ za těchto okolností novému zaměstnavateli, aby zaměstnal lepší zaměstnance, a vedl by místo toho k hospodářsky nelogickému zvýhodnění méně dobrých zaměstnanců.

66. Jako dílčí závěr je již na tomto místě třeba konstatovat, že s ohledem na výše uvedené úvahy v každém případě nemůže v situacích, jako je projednávaný případ, představovat kritérium převzetí zaměstnanců rozhodující faktor. Naopak je třeba se nejprve pokusit o správný výklad tohoto kritéria, aby mohlo být poté v rámci nezbytného celkového posouzení přiměřeně zohledněno.

Pokus o správný výklad judikatury

67. Pokud by Soudní dvůr toto kritérium považoval nadále za relevantní, bylo by v zájmu právní jistoty vhodné upřesnit judikaturu Soudního dvora týkající se kritéria převzetí „podstatné části zaměstnanců“. Smysl a účel směrnice o převodech podniků představují v tomto ohledu výchozí bod pro úvahy.

68. Přezkum směrnice 2001/23, jakož i legislativních úvah, o něž se opírá, ukazují, že další využívání organizace podniku, kterou vytvořil předchůdce, a výhod z toho plynoucích, představuje ve srovnání se založením vlastního podniku nebo části podniku podstatu a základ legitimity pro nucený vstup nabyvatele majetku podniku do všech existujících pracovních poměrů( ). Podle logiky, o kterou se opírá tato úprava, lze novému vlastníkovi – pokud má výhody z hospodářsky významných hodnot podniku, které měl původní vlastník, – rovněž uložit povinnost zaměstnat osoby vytvářející tyto hodnoty. Ochrana zaměstnanců je naopak zaručena tím, že nejsou v důsledku strategií převodu podniku odděleni od základního faktoru jejich práce, tedy od těchto hospodářských hodnot( ).

69. Judikatura ukazuje, že i Soudní dvůr chápe směrnici takto, např. pokud existenci převodu podniku podmiňuje tím, že nabyvatel uchová funkční vazbu mezi jednotlivými převáděnými faktory, která mu umožní pokračovat ve stejné hospodářské činnosti( ).

70. Převod podstatné části zaměstnanců ve smyslu výše uvedené judikatury vypovídá sám o sobě málo o tom, zda to pro nabyvatele znamená takovou výhodu. Výhodnost převodu zaměstnanců lze zpravidla posoudit podle kvality, tj. jejich znalostí a zkušenosti. Nejen z tohoto důvodu hovoří Soudní dvůr o tom, že hospodářská jednotka si zachová svou identitu po svém převodu, pokud nový vlastník podniku převezme podstatnou část zaměstnanců „co do jejich počtu a dovedností“, které jeho předchůdce cíleně využil pro tuto činnost. Kritérium „počtu“ převzatých zaměstnanců získává na významu v důsledku spojení s kritériem „dovedností“ prostřednictvím spojky „a“. Obě kritéria vykazují v tomto ohledu úzké logické spojení, jelikož počet zaměstnanců může nepřímo poskytnout informaci o stupni organizace. Organizace je naproti tomu nezbytná teprve tehdy, pokud je nutná dělba práce, což vyžaduje odbornou specializaci, a tedy znalosti a dovednosti. Posledně uvedené naznačuje dodatek, který se týká cíleného využití těchto zaměstnanců pro určitou činnost („cíleně využil pro tuto činnost“). Zohlednění počtu převzatých zaměstnanců představuje zjevně důsledek čistě povrchního posouzení.

71. Převzetí zaměstnanců lze v tomto ohledu přiznat nanejvýš indikativní povahu v rozsahu, v němž určití zaměstnanci představují se svým „know-how“ nehmotná aktiva podniku( ). Pouhý počet existujících resp. převedených zaměstnanců neumožňuje nezbytně přijmout závěry, pokud jde o jejich dovednosti, takže samotné kritérium převodu podstatné části zaměstnanců v každém případě nelze považovat za rozhodující za účelem posouzení, zda skutečně došlo k převodu podniku( ).

72. Použije-li se však tato judikatura podle výše uvedeného přístupu, tj. v souvislosti s faktorem „dovedností“, nelze existenci hospodářské jednotky ve věci v původním řízení v každém případě uznat, zvláště když zaprvé žádný z doposud zaměstnaných zaměstnanců nebyl převzat a zadruhé žádné skutečnosti nesvědčí o zvláštních dovednostech zaměstnanců v podobě případných zvláštních znalostí nebo pracovních metod( ).

73. Na základě výše uvedeného se ve věci v původním řízení ani na základě přímého použití judikatury, ani podle zde zastávaného výkladu této judikatury, který se zaměřuje na smysl a účel směrnice 2001/23, nejedná o „hospodářskou jednotku“ ve smyslu čl. 1 odst. 1 písm. b), která mohla být předmětem převodu podniku.

iii) Dílčí výsledek

74. Není možné zvláště stanovit hmotná či nehmotná aktiva podniku, která jsou nezbytná pro výkon úklidové činnosti, která by umožnila dospět k závěru o existenci takové jednotky. Třetí podmínka pro použitelnost směrnice 2001/23 na věc v původním řízení tedy není splněna.

c) Právní význam požadavku zaměstnat nové zaměstnance

75. Toto posouzení se nemění ani s ohledem na poslední aspekt předběžné otázky. Předkládající soud zahrnul do své otázky o použitelnosti směrnice 2001/23 výslovně okolnost, že Ayuntamiento musel zaměstnat nejprve nové zaměstnance, aby mohl v budoucnosti sám vykonávat úklidové práce. Případné potřebě podniku zaměstnat nové zaměstnance nepřikládá význam ani směrnice 2001/23, ani judikatura Soudního dvora. Sama o sobě tedy tato okolnost nemůže odůvodnit existenci převodu podniku ve smyslu směrnice. Krom toho pouhá skutečnost, že musí být zaměstnáni noví zaměstnanci, neumožňuje dospět ke spolehlivému závěru, pokud jde o existenci jiných kritérií, která byla stanovena Soudním dvorem a podrobně přezkoumána již výše. Potřeba zaměstnat nové zaměstnance totiž může stejně tak naznačovat pouhé funkční nástupnictví. To platí tím spíše, pokud – jako v tomto případě – právě nebyl převzat žádný zaměstnanec, a naopak byly zaměstnány pouze nové pracovní síly přes personální agenturu pro funkčně totožné činnosti. Právě z tohoto důvodu tedy označuje španělská vláda sporný postup rovněž zcela správně jako „transferencia de funciones“ (funkční převod) mezi podnikem CLECE a Ayuntamiento( ).

76. Požadavek předkládajícího soudu týkající se zaměstnání nových pracovních sil představuje pouze hmotněprávní kritérium španělské vnitrostátní normy, konkrétně článku 14 kolektivní smlouvy. V této souvislosti je třeba připomenout, že podle článku 8 směrnice 2001/23, jakož i podle ustálené judikatury Soudního dvora může vnitrostátní zákonodárce svobodně přijmout právní předpisy jdoucí nad rámec požadavků ve směrnici 2001/23, které chrání rozsáhleji zaměstnance v případech, jako je projednávaný případ( ). Toto je výrazem částečné harmonizace, o kterou usiluje tato směrnice, která v tomto ohledu nevytváří jednotnou úroveň ochrany pro celou Evropskou unii na základě společných kritérií, nýbrž která si přeje rozšířit ochranu, kterou zaměstnancům poskytují právní předpisy jednotlivých členských států, rovněž na případ převodů podniků( ).

77. Tuto možnost využil španělský zákonodárce na základě článku 14 kolektivní smlouvy. Podle tohoto ustanovení musí podnik, který sám provádí úklidové práce poté, co tyto práce nejprve nechal provádět jiným podnikem, převzít zaměstnance posledně uvedeného podniku v každém případě tehdy, kdy by musel pro úklidovou službu zaměstnat nové zaměstnance. Zda a v jakém rozsahu je článek 14 kolektivní smlouvy na tento případ použitelný, však musí rozhodnout výhradně vnitrostátní soudy, jelikož tato úprava jde nad rámec cílů směrnice 2001/23 a není upravena právem Unie.

78. Ačkoli článek 14 kolektivní smlouvy tedy není pro zodpovězení předběžné otázky, na kterou je třeba podat odpověď, relevantní, je však třeba doplňkově poukázat na to, že předkládající soud ve svém předkládacím rozhodnutí výslovně odmítl použití článku 14 kolektivní smlouvy na projednávaný případ s odkazem na rozsudek španělského Tribunal Supremo ze dne 10. prosince 2008( ). Tímto rozhodnutím vnitrostátního soudu, které se týká pouze vnitrostátního práva, je Soudní dvůr vázán.

d) Závěr

79. Na základě výše uvedeného jsem dospěla k závěru, že směrnice 2001/23 se nepoužije na takovou situaci, o jakou se jedná ve věci původním řízení.

VII – Závěry

80. Na základě výše uvedených úvah navrhuji, aby Soudní dvůr odpověděl na předběžné otázky Tribunal Superior de Justicia de Castilla-La Mancha takto:

„Článek 1 odst. 1 směrnice Rady 2001/23/ES ze dne 12. března 2001 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se zachování práv zaměstnanců v případě převodů podniků, závodů nebo částí podniků nebo závodů je třeba vykládat tak, že směrnice se nevztahuje na takovou situaci, jako je situace ve věci v původním řízení, kdy správní orgán obce, který nejprve pověřil úklidem svých prostor soukromý podnik a poté tuto smlouvu vypoví, aby prováděl úklidovou službu sám, pokud správní orgán obce nepřevezme podstatnou část zaměstnanců – co do jejich počtu a dovedností –, kterou pro tuto činnost předtím rovněž využíval soukromý podnik.“