ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
29

Podstatou otázek předkládajícího soudu, které je třeba přezkoumat společně, je, zda musí být čl. 107 odst. 1 SFEU vykládán v tom smyslu, že pro účely určení, zda záruky poskytnuté veřejným podnikem jsou či nejsou přičitatelné veřejnému orgánu, který ho ovládá, jsou relevantní okolnosti, že na straně jedné jediný jednatel uvedeného podniku, který tyto záruky poskytl, jednal neoprávněně, jejich poskytnutí vědomě tajil a porušil stanovy svého podniku, a že na straně druhé by uvedený veřejný orgán s poskytnutím těchto záruk nesouhlasil, pokud by o nich byl informován. Předkládající soud by kromě toho chtěl vědět, zda jsou v takové situaci, o jakou se jedná ve věci v původním řízení, tyto okolnosti způsobilé takovouto přičitatelnost vyloučit.
25

Kromě toho se společnost Cruz & Companhia domnívá, že v případě, že by ve věci, kterou projednává předkládající soud, mohla být použita delší promlčecí lhůta podle čl. 3 odst. 3 nařízení č. 2988/95, měla by to být pětiletá lhůta stanovená v článku 40 legislativního nařízení č. 155/92 ze dne 28. června 1992 o stíhání nesrovnalostí ohrožujících vnitrostátní finanční zájmy Portugalské republiky, jelikož zásada zákazu diskriminace brání tomu, aby se na stíhání nesrovnalostí, které ohrožují finanční zájmy Unie, vztahovala čtyřikrát delší promlčecí lhůta, než je lhůta, která se uplatní na obdobné vnitrostátní situace.
5

Článek 251 nařízení č. 2454/93 zní následovně: „Odchylně od čl. 66 odst. 2 [celního] kodexu může být platnost celního prohlášení zrušena po propuštění zboží za těchto podmínek: 1) Jestliže se prokáže, že zboží bylo v celním prohlášení omylem navrženo do celního režimu, který obsahuje povinnost zaplatit dovozní clo, namísto propuštění do jiného celního režimu, zruší celní orgány platnost celního prohlášení, je-li příslušná žádost podána ve lhůtě tří měsíců od přijetí celního prohlášení a pokud — zboží nebylo použito jinak, než stanoví celní režim, do kterého mělo být propuštěno, — zboží bylo v celním prohlášení navrženo k propuštění do jiného celního režimu, pro který splnilo všechny požadované podmínky a a kde: — zboží bylo okamžitě navrženo k propuštění do celního režimu, pro který bylo skutečně určeno. Celní prohlášení s návrhem na propuštění zboží do tohoto jiného celního režimu nabývá účinku ke dni přijetí zrušeného celního prohlášení. Ve výjimečných odůvodněných případech může celní úřad povolit prodloužení uvedené lhůty. […]“
46

Konkrétně, ačkoli je pravda, že Komise na základě uvedené úlohy disponuje prostorem pro posouzení v hospodářské oblasti, zejména v rámci komplexních hospodářských posouzení, neznamená to, jak vyplývá z předchozího bodu tohoto rozsudku, že Tribunál nesmí provést přezkum právní kvalifikace údajů hospodářské povahy provedené Komisí. Ačkoli mu nepřísluší nahradit vlastním hospodářským posouzením posouzení Komise, která k němu má institucionální pravomoc (v tomto smyslu viz zejména rozsudky Bertelsmann a Sony Corporation of America v. Impala, C‑413/06 P, EU:C:2008:392, bod 145, jakož i Frucona Košice v. Komise, C‑73/11 P, EU:C:2013:32, bod 89 a citovaná judikatura), z ustálené judikatury vyplývá, že unijní soud musí zejména ověřit nejen věcnou správnost dovolávaných důkazních materiálů, jejich věrohodnost a soudržnost, ale musí rovněž přezkoumat, zda tyto skutečnosti představují všechny rozhodné údaje, jež musí být při posuzování komplexní situace zohledněny, a zda o ně lze opřít závěry, které byly z těchto skutečností vyvozeny (v tomto smyslu viz zejména rozsudky Chalkor v. Komise, EU:C:2011:815, bod 54 a citovaná judikatura, jakož i Otis a další, EU:C:2012:684, bod 59).
20

Za těchto podmínek se Eparchiako Dikastirio Lefkosias rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1) Lze právní předpisy členských států týkající se pomluvy vzhledem k tomu, že ovlivňují schopnost poskytovat informační služby elektronickou cestou, a to jak na vnitrostátní úrovni, tak v rámci Evropské unie, považovat za omezení poskytování informačních služeb pro účely provádění směrnice [2000/31]? 2) Použijí se v případě kladné odpovědi na první otázku ustanovení článků 12 až 14 směrnice [2000/31] týkající se odpovědnosti na občanskoprávní spory mezi jednotlivci, jako jsou spory v rámci občanskoprávní odpovědnosti týkající se pomluvy, nebo se omezují na občanskoprávní odpovědnost v oblasti obchodních transakcí či spotřebitelských smluv? 3) Vzhledem k účelu článků 12 až 14 směrnice [2000/31], týkajících se odpovědnosti poskytovatelů služeb informační společnosti, a s přihlédnutím ke skutečnosti, že v mnoha členských státech je podmínkou vydání předběžných opatření ukládajících povinnost zdržet se jednání až do vydání rozsudku nejprve podání žaloby k soudu, zakládají uvedené články individuální práva, která mohou jednotlivci namítat na svou obranu v souvislosti s občanskoprávní žalobou pro pomluvu, nebo představují právní překážky k podání takových žalob? 4) V jakém rozsahu zahrnují pojmy ‚služby informační společnosti‘ a ,poskytovatel’ podle článku 2 směrnice [2000/31] a čl. 1 odst. 2 směrnice [98/34] internetové informační služby, za něž neposkytuje odměnu přímo příjemce služeb, ale jsou financovány nepřímo z reklam, které se objeví na internetové stránce? 5) Do jaké míry lze mít s ohledem na definici ‚poskytovatel služeb informační společnosti‘ podle článku 2 směrnice [2000/31] a čl. 1 odst. 2 směrnice [98/34] za to, že ‚prostý přenos‘ nebo ‚ukládání do vyrovnávací paměti (»caching«)‘ či ‚shromažďování informací‘ ve smyslu článků 12 až 14 směrnice [2000/31] se týkají: a) novin s vlastní volně přístupnou internetovou stránkou, na které je zveřejňováno elektronické vydání tištěných novin včetně všech článků a reklamy, ve formátu PDF nebo v jiném podobném elektronickém formátu; b) volně přístupných elektronických novin, jejichž poskytovatel je financován z reklamy, která se objevuje na internetové stránce. Informace, které jsou zveřejňovány v elektronických novinách, pocházejí od zaměstnanců novin nebo od nezávislých novinářů; c) placené internetové stránky, která poskytuje jednu ze služeb, jež jsou uvedeny ve výše uvedených bodech a) nebo b)?“
30

Za těchto podmínek se Krajský súd v Prešově rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: 1) Musí být [směrnice 93/13] a [směrnice 2005/29] vykládány ve světle článku 38 [Listiny] v tom smyslu, že taková právní úprava členského státu, jako je ustanovení § 151j odst. 1 občanského zákoníku, ve spojení s dalšími ustanoveními právní úpravy použitelné v projednávané věci, která věřiteli umožňuje vymáhat plnění ze zneužívajících klauzulí prostřednictvím výkonu zástavního práva váznoucího na nemovitém majetku spotřebitele, a to bez posouzení smluvních podmínek soudem, navzdory existenci sporu o otázce, zda se jedná o zneužívající klauzuli, je v rozporu s těmito směrnicemi? 2) Brání právní předpisy Evropské unie uvedené [v první otázce] použití takového vnitrostátního pravidla, jako je ustanovení § 151j odst. 1 občanského zákoníku, ve spojení s dalšími ustanoveními právní úpravy použitelné v projednávané věci, která věřiteli umožňuje vymáhat plnění ze zneužívajících klauzulí prostřednictvím výkonu zástavního práva váznoucího na nemovitém majetku spotřebitele, a to bez posouzení smluvních podmínek soudem, navzdory existenci sporu o otázce, zda se jedná o zneužívající klauzuli? 3) Musí být rozsudek Soudního dvora [Simmenthal, EU:C:1978:49] vykládán v tom smyslu, že v zájmu cílů směrnic uvedených [v první otázce] a ve světle článku 38 [Listiny] vnitrostátní soud nepoužije taková vnitrostátní ustanovení, jako je ustanovení § 151j odst. 1 občanského zákoníku, ve spojení s dalšími ustanoveními právní úpravy použitelné v projednávané věci, která věřiteli umožňují vymáhat plnění ze zneužívajících klauzulí prostřednictvím výkonu zástavního práva váznoucího na nemovitém majetku spotřebitele bez posouzení smluvních podmínek soudem, a která mu navzdory existenci sporu rovněž umožňují obejít soudní přezkum smluvních podmínek ex officio? 4) Musí být článek 4 [směrnice 93/13] vykládán v tom smyslu, že klauzule ve spotřebitelské smlouvě, kterou uzavřel spotřebitel bez zastoupení advokátem a která věřiteli umožňuje mimosoudní výkon zástavního práva bez soudního přezkumu, obchází významnou zásadu unijního práva spočívající v soudním přezkumu smluvních podmínek ex officio, a z tohoto důvodu je zneužívající, a to i v situaci, kdy znění takové klauzule vyplývá z ustanovení vnitrostátního právního předpisu?”
4

Druhý až pátý bod odůvodnění směrnice SKIPCP, ve znění účinném v době rozhodné z hlediska skutkového stavu sporu v původním řízení, stanovil: „vzhledem k tomu, že vnitrostátní právní předpisy upravující subjekty kolektivního investování by měly být koordinovány se záměrem sbližovat podmínky hospodářské soutěže takových subjektů na úrovni Společenství a současně zajistit účinnější a jednotnější ochranu pro podílníky; že taková koordinace usnadní subjektům kolektivního investování, které se nacházejí v jednom členském státě, uvádět jejich podílové jednotky na trh v jiných členských státech; vzhledem k tomu, že bude-li těchto cílů dosaženo, usnadní se tím odstraňování omezení volného pohybu podílových jednotek subjektů kolektivního investování ve Společenství a tato koordinace přispěje k vytvoření evropského kapitálového trhu; vzhledem k tomu, že s ohledem na tyto cíle je žádoucí, aby byla stanovena společná obecná pravidla pro povolování subjektů kolektivního investování, které se nacházejí v členských státech, dohled nad nimi, jejich strukturu a činnost a pro informace, které musí zveřejňovat; vzhledem k tomu, že uplatňování těchto společných pravidel je dostatečnou zárukou pro to, aby bylo subjektům kolektivního investování, které se nacházejí v členských státech, povoleno, s výhradou příslušných opatření v oblasti pohybu kapitálu, uvádět jejich podílové jednotky na trh v jiných členských státech, aniž by tyto členské státy mohly stanovit pro subjekty a jejich podílové jednotky jiné předpisy než ty, které v daných státech nespadají do oblasti působnosti této směrnice; že je však třeba stanovit, že pokud subjekt kolektivního investování, který se nachází v jednom členském státě, uvádí své podílové jednotky na trh jiného členského státu, musí podniknout všechny kroky nezbytné k tomu, aby podílníci v jiném členském státě v něm mohli snadno uplatňovat svá finanční práva a aby jim byly poskytnuty nezbytné informace“.
5

Článek 4 této směrnice stanovil: „1. ‚Osobou povinnou k dani‘ se rozumí jakákoliv osoba, která na nějakém místě provádí samostatně některou z hospodářských činností vymezených v odstavci 2, a to bez ohledu na účel nebo výsledky této činnosti. 2. Mezi hospodářské činnosti uvedené v odstavci 1 náleží veškerá činnost producentů, obchodníků a poskytovatelů služeb […]. Za hospodářskou činnost se rovněž považuje [se považuje zejména] využívání hmotného nebo nehmotného majetku za účelem získávání pravidelného příjmu z něj. 3. Členské státy mohou rovněž za osobu povinnou k dani považovat každého, kdo příležitostně uskutečňuje plnění v oblasti činností uvedených v odstavci 2, zejména pak některé z následujících: a) poskytování budov nebo jejich částí před jejich prvním obydlením a pozemků, na nichž stojí; členské státy mohou stanovit podmínky pro použití tohoto kritéria na přestavbu budov a vymezit výraz ‚pozemky, na nichž stojí‘. Členské státy mohou uplatnit jiná kritéria než první obydlení […]. ‚Budovou‘ se rozumí jakákoliv stavba pevně spojená se zemí; b) poskytnutí stavebního pozemku. ‚Stavebním pozemkem‘ se rozumí jakýkoliv neupravený nebo upravený pozemek, který jako stavební pozemek vymezují členské státy. [...] 5. [...] [Obce] [...] se nepovažují za osoby povinné k dani v souvislosti s činnostmi nebo plněními, při nichž vystupují jako orgány veřejné správy, a to i tehdy, vybírají-li v souvislosti s těmito činnostmi nebo plněními dávky, poplatky, příspěvky či platby. Vykonávají-li takové činnosti nebo plnění, považují se nicméně za osoby povinné k dani v souvislosti s těmito činnostmi či plněními, vedlo-li by jejich nepodléhání dani k výraznému narušení hospodářské soutěže. [...] Členské státy mohou považovat činnosti [obcí], které jsou osvobozeny od daně podle článku 13 nebo 28, za činnosti, které vykonávají jako orgány veřejné správy.“
21

V tomto ohledu předkládající soud upřesňuje, že je třeba určit právní povahu přístavního orgánu v případě, kdy do funkce jeho předsedy byla jmenována fyzická osoba s jinou státní příslušností než italskou, protože za předpokladu, že by tomuto orgánu bylo přiznáno postavení veřejného hospodářského podniku jednajícího rámci soukromého práva, neexistoval by žádný důvod zpochybňovat takové jmenování. Naproti tomu, pokud by měl být tentýž orgán kvalifikován jako veřejnoprávní instituce jednající jako orgán v rámci veřejného práva, v důsledku čehož by měl ze zákona vlastnosti „orgánu veřejné správy“, šlo by o opačný případ.
3

Body 3, 4, 10 a 17 odůvodnění směrnice 2004/22 zní: „(3) Právní metrologická kontrola nesmí vést k překážkám volného pohybu měřicích přístrojů. Ustanovení, která se na ně vztahují, by měla být ve všech členských státech stejná a prokázání shody by mělo být přijato v rámci celého Společenství. (4) Právní metrologická kontrola vyžaduje soulad se zvláštními požadavky na provoz. Požadavky na provoz, které musí měřicí přístroje splňovat, by měly zajišťovat vysoký stupeň ochrany. Posuzování shody musí poskytovat vysokou úroveň spolehlivosti. [...] (10) Aby bylo možné vzít v úvahu rozdíly v klimatických podmínkách nebo různé úrovně ochrany spotřebitele, které mohou existovat na vnitrostátní úrovni, mohou základní požadavky vést ke stanovení tříd přesnosti nebo tříd prostředí. [...] (17) Členské státy by neměly bránit uvádění měřicích přístrojů, které jsou opatřeny označením CE a doplňkovým metrologickým označením v souladu s touto směrnicí, na trh a do provozu.“
8

Článek 4 OUG č. 9/2013 stanoví: „Povinnost zaplatit [ekologickou daň pro motorová vozidla (dále jen „ekologická daň“)] vzniká pouze jednou, a to: a) při zápisu nabytí vlastnického práva k motorovému vozidlu prvním vlastníkem v Rumunsku do registrů vedených příslušným orgánem a při udělení osvědčení o registraci, jakož i registračního čísla; b) při opětovném uvedení motorového vozidla do národního vozového parku v případě, že při vynětí tohoto vozidla z národního vozového parku se majiteli vrátila zbytková část [ekologické daně] […]; c) při zápisu vlastnického práva k ojetému motorovému vozidlu v případě, že za dané vozidlo nebyla zaplacena zvláštní daň za automobily a motorová vozidla nebo [daň ze znečišťování životního prostředí] nebo daň za znečišťující emise z motorových vozidel, v souladu s právními předpisy platnými v době registrace; d) při zápisu vlastnického práva k ojetému motorovému vozidlu v případě vozidla, u kterého příslušný orgán nařídil vrácení daně, nebo jehož registraci nařídil bez zaplacení zvláštní daně za automobily a motorová vozidla nebo [daně ze znečišťování životního prostředí] nebo daně za znečišťující emise z motorových vozidel.“
9

Článek 16 zákona č. 183 o svěření pravomocí vládě v oblastech náročných a fyzicky namáhavých povolání, reorganizace orgánů, dovolené, dostupnosti a povolených absencí, opatření sociálního zabezpečení, služeb zaměstnanosti, opatření týkajících se pracovních pobídek, vzdělávání a zaměstnávání žen, opatření směřujících proti neohlášené práci a ustanovení týkajících se zaměstnávání ve veřejném sektoru a pracovních sporů (Legge n. 183 – Deleghe al Governo in materia di lavori usuranti, di riorganizzazione di enti, di congedi, aspettative e permessi, di ammortizzatori sociali, di servizi per l’impiego, di incentivi all’occupazione, di apprendistato, di occupazione femminile, nonché misure contro il lavoro sommerso e disposizioni in tema di lavoro pubblico e di controversie di lavoro), ze dne 4. listopadu 2010 (běžný doplněk GURI č. 262, ze dne 9. listopadu 2010, dále jen „zákon č. 183/2010“), stanoví, že při prvním použití ustanovení zavedených článkem 73 nařízení s mocí zákona č. 112 ze dne 25. června 2008 (běžný doplněk GURI č. 147, ze dne 25. června 2008), mohou orgány veřejné správy uvedené v čl. 1 odst. 2 legislativního nařízení č. 165 ze dne 30. března 2001, ve znění pozdějších předpisů, do 180 dnů ode dne, kdy nabyl účinnosti zákon č. 183/2010, přehodnotit v souladu se zásadami slušnosti a dobré víry rozhodnutí o schválení přeměny pracovní smlouvy na plný úvazek na pracovní smlouvu na částečný úvazek, která byla přijata předtím, než nabylo účinnosti uvedené nařízení s mocí zákona č. 112 z roku 2008, změněné na zákon, ve znění změn a doplňků, zákonem č. 133 ze dne 6. srpna 2008 (běžný doplněk GURI č. 195, ze dne 21. srpna 2008).
7

V bodech 1, 2, 4, 7 a 9 odůvodnění nařízení č. 319/2006 se uvádí: „(1) Nařízení [č. 318/2006] stanoví důležitou reformu společné organizace trhů v odvětví cukru. Opatření zaváděná uvedeným nařízením zahrnují postupné podstatné snížení institucionální podpory ceny cukru Společenství. (2) V důsledku snížení podpory trhu v odvětví cukru by měla být zvýšena podpora příjmu zemědělců. Celková úroveň platby by se měla vyvíjet souběžně s postupným snižováním podpor trhu. […] (4) Aby mohly být splněny cíle reformy společné zemědělské politiky, měla by se podpora pro cukrovou řepu, cukrovou třtinu a čekanku, které jsou používány pro výrobu cukru nebo inulinového sirupu, oddělit a začlenit do režimu jednotné platby. […] (7) Výše jednotlivých podpor příjmů by se měla vypočítat na základě podpory, kterou dotyčný zemědělec obdržel v rámci společné organizace trhů v odvětví cukru po jeden nebo více hospodářských roků, které určí členské státy. […] (9) Pěstitelé cukrové řepy a čekanky v nových členských státech využívali od přistoupení k EU podporu cen v rámci [nařízení č. 1260/2001]. Na platbu za cukr a složky platby za cukr a čekanku v režimu jednotné platby by se proto neměl vztahovat plán zvýšení podle článku 143a [nařízení č. 1782/2003]. Ze stejných důvodů by členské státy uplatňující režim jednotné platby na plochu měly rovněž mít možnost udělit podporu vyplývající z reformy v odvětví cukru ve formě oddělených přímých plateb mimo tento režim.“
32

Parlament si klade otázku, zda je prováděcí akt obecně sám o sobě způsobilý zavést takový institucionální rámec, který vymezuje postup pro přijímání následných aktů, a to i pokud by tyto akty byly „prováděcí“ v tom nejužším slova smyslu, to znamená konkrétní a čistě technické.
26

V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle článku 83 jednacího řádu může Soudní dvůr po vyslechnutí generálního advokáta nařídit znovuotevření ústní části řízení, zejména má-li za to, že věc není dostatečně objasněna, nebo předložil-li některý z účastníků řízení po ukončení této části řízení novou skutečnost, která může mít rozhodující vliv na rozhodnutí Soudního dvora, anebo má-li být věc rozhodnuta na základě argumentu, který nebyl mezi účastníky řízení nebo zúčastněnými uvedenými v článku 23 statutu Soudního dvora Evropské unie projednán (viz rozsudky Pohotovosť, C‑470/12, EU:C:2014:101, bod 21, a Emerging Markets Series of DFA Investment Trust Company, C‑190/12, EU:C:2014:249, bod 20).
13

Juzgado Contencioso-Administrativo no 1 de Ferrol je toho názoru, že by přiznání požadovaného osvobození od daně mohlo představovat poskytnutí státní podpory ve prospěch společnosti Navantia v rozporu s čl. 107 odst. 1 SFEU, jelikož by toto osvobození bylo poskytnuto ze státních prostředků ve prospěch společnosti vlastněné státem a narušovalo by nebo mohlo narušit hospodářskou soutěž.
31

Kromě toho je třeba podotknout, že přiznat plavidlům Společenství přístup do marockých rybolovných oblastí k provádění rybolovných činností v těchto oblastech bez toho, že budou zapojeny příslušné orgány Unie, by bylo v rozporu s účelem dohody o rybolovu, kterým je, jak vyplývá z její preambule a z jejích článků 1 a 3, zavedení zodpovědného rybolovu v těchto rybolovných oblastech s cílem zajistit dlouhodobé zachování a udržitelné využívání živých mořských zdrojů, zejména prostřednictvím zavedení režimu kontroly všech rybolovných činností, aby byla zaručena účinnost opatření pro řízení a zachování těchto zdrojů. Taková možnost by totiž mohla vést k rozšíření přístupu plavidel Společenství do těchto rybolovných oblastí a ke zvýšenému využívání zdrojů těmito plavidly v těchto oblastech, a to bez kontroly příslušných orgánů Unie.
31

Bylo by tedy v rozporu se zásadou právní jistoty, pokud by členský stát, který stanovil podmínky pro uplatnění osvobození dodání zboží uvnitř Společenství od DPH tím, že zejména upravil seznam dokumentů, jež je třeba předložit příslušným orgánům, a který nejprve přijal dokumenty předložené dodavatelem jako důkazy nároku na osvobození od daně, mohl později uložit tomuto dodavateli povinnost zaplatit DPH související s tímto dodáním, jestliže vyjde najevo, že z důvodu daňového úniku, kterého se dopustil pořizovatel, přičemž dodavatel si jej nebyl ani nemohl být vědom, dotčené zboží ve skutečnosti neopustilo území členského státu dodání (viz rozsudek Teleos a další, EU:C:2007:548, bod 50).
8

Poté, co byla Dánskému království oznámena výzva dopisem a odůvodněné stanovisko Evropské komise, byl zákon č. 169 pozměněn zákonem č. 250 ze dne 31. března 2012 a stanoví nyní možnost, aby byly dotyčnému podniku pokryty ztráty vzniklé po 1. dubnu 2012 v rámci poskytování bezpečnostních a tísňových radiokomunikačních služeb na moři, a to aniž by byly odečítány zisky dosažené při poskytování jiných služeb, na něž se vztahuje povinnost univerzální služby této společnosti.
3

Nařízení č. 1408/71 v článku 22, nadepsaném „Pobyt mimo příslušný stát – Návrat do místa bydliště v jiném členském státu nebo přemístění bydliště do jiného členského státu během nemoci nebo mateřství – Potřeba odejít do jiného členského státu za účelem vhodného léčení“, stanoví: „1. Zaměstnaná osoba nebo osoba samostatně výdělečně činná, která splňuje podmínky právních předpisů příslušného státu pro vznik nároku na dávky, případně s přihlédnutím k ustanovení článku 18, a [...] c) která získá povolení příslušné instituce k odjezdu na území jiného členského státu za účelem léčení přiměřeného jejímu zdravotnímu stavu; má nárok: i) na věcné dávky poskytované na účet příslušné instituce institucí místa pobytu […]podle jí uplatňovaných právních předpisů, jako by u ní byla pojištěna; doba, po kterou jsou dávky poskytovány, se však řídí právními předpisy příslušného státu; [...] 2. [...] Povolení požadované podle odst. 1 písm. c) nelze odmítnout, pokud je příslušné léčení součástí dávek stanovených právními předpisy členského státu, na jehož území má dotyčná osoba bydliště, a pokud jí nemůže být toto léčení poskytnuto v obvyklé době nezbytné pro získání dotyčného léčení v členském státě bydliště, s přihlédnutím k jejímu současnému zdravotnímu stavu a možnému průběhu nemoci. 3. Odstavce 1 [...] a 2 se použijí obdobně i na rodinné příslušníky zaměstnané osoby nebo osoby samostatně výdělečně činné. [...]“
12

Článek 169 zákoníku uvádí: „Daň se vypočte ke dni úschovy:a) u cenných papírů přijatých k obchodování na regulovaném trhu nebo do mnohostranného obchodního systému z poslední kurzovní hodnoty, kterou měly před dnem vložení do úschovy; b) u cenných papírů nepřijatých na regulovaný trh ze jmenovité hodnoty jistiny; c) u cenných papírů investičních subjektů s proměnným základním kapitálem z poslední hodnoty aktiv vypočtené přede dnem vložení do úschovy; d) v jiných případech z účetní hodnoty, kterou mají cenné papíry bez započtení úroků v den vložení do úschovy, odhadnutou tím, kdo přeměnu cenných papírů provádí. Pokud je hodnota cenných papírů, k jejichž přeměně má dojít, uvedena v cizí měně, přepočte se na euro na základě směnného kurzu prodávajícího ke dni vložení do úschovy.“
28

Orgán by tak mohl za výjimečných okolností zamítnout přístup k určitým dokumentům z důvodu, že pracovní zátěž spojená s jejich zpřístupněním by byla nepřiměřená cílům, na něž míří žádost o přístup k těmto dokumentům. Uplatnění zásady proporcionality však nemůže umožnit změnit lhůty stanovené nařízením č. 1049/2001, neboť opačný případ by měl za následek právní nejistotu.