ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
17.

Body 11, 12, 20, 53, 55, 58 a 66 odůvodnění zmíněné směrnice znějí následovně: „(11) Tato směrnice stanoví minimální pravidla. […] (12) Právy stanovenými v této směrnici nejsou dotčena práva pachatele. […] […] (20) Postavení obětí v systému trestního soudnictví a skutečnost, zda se mohou aktivně účastnit trestního řízení, se mezi jednotlivými členskými státy liší v závislosti na příslušném vnitrostátním systému a jsou určeny jedním nebo více následujícími kritérii: […] zda oběť podléhá zákonnému požadavku aktivně se účastnit trestního řízení, nebo je to od ní požadováno, například jako svědek […] Členské státy by měly určit, která z těchto kritérií se uplatní pro vymezení rozsahu práv stanovených touto směrnicí, je-li v ní odkazováno na postavení oběti v příslušném systému trestního soudnictví. […] (53) Riziko sekundární a opakované viktimizace, zastrašování a odvety ze strany pachatele nebo v důsledku účasti v trestním řízení by mělo být omezeno tak, že řízení bude probíhat koordinovaně a s respektem, což oběti umožní získat v orgány důvěru. Kontakt s příslušnými orgány by měl být co nejsnazší a měl by se přitom omezit počet kontaktů s obětí, které nejsou nezbytně nutné, například videozáznamem výpovědí a umožněním jeho použití při soudním řízení. […] […] (55) Některé oběti jsou v průběhu trestního řízení vystaveny obzvláštnímu riziku sekundární a opakované viktimizace, zastrašování a odvety ze strany pachatele. Tato rizika mohou do značné míry plynout z osobních vlastností oběti nebo z typu, povahy či okolností trestného činu. Tato rizika lze účinně odhalit pouze prostřednictvím individuálních posouzení prováděných při nejbližší příležitosti. Tato posouzení by se měla provádět u všech obětí za účelem zjištění, zda jsou vystaveny riziku sekundární a opakované viktimizace, zastrašování a odvety a jaká zvláštní ochranná opatření jsou v jejich případě zapotřebí. […] (58) Obětem, které byly označeny za zranitelné z hlediska sekundární a opakované viktimizace, zastrašování a odvety, by měla být nabídnuta vhodná opatření na jejich ochranu během trestního řízení. Konkrétní povaha těchto opatření by měla být stanovena na základě individuálního posouzení a s ohledem na přání oběti. Rozsah každého takového opatření by měl být stanoven v souladu s pravidly pro soudní rozhodování, aniž jsou dotčena práva na obhajobu. Při určování, zda jsou potřebná zvláštní opatření, by měly být hlavními faktory obavy a strach obětí v souvislosti s řízením. […] (66) Tato směrnice ctí základní práva a dodržuje zásady uznané [Listinou]. Zejména usiluje o podporu […] práva na spravedlivý proces.“
31.

Konečně a možná především je většina zohledňovaných kritérií sama o sobě značně vzdálena otázce úspěšné integrace manžela nebo manželky tureckého pracovníka či páru, který s tímto pracovníkem tvoří, do dánské společnosti, přičemž uvedená otázka je prvním z uplatňovaných naléhavých důvodů obecného zájmu. Nevidím totiž nutně rozpor mezi udržováním silných vazeb k zemi původu a schopností integrovat se do hostitelského státu. Většina kritérií, kterými se řídí hodnocení dánských orgánů, je navíc založena na okolnostech, na které manžel nebo manželka neměli vliv (například místo narození, místo školní docházky, rodinné vazby atd.). Neumožňují stanovit diagnózu nedostatečné integrace, stejně jako neumožňují předpovědět, že integrace bude úspěšná. Ve skutečnosti jsou z tohoto hlediska spíše neutrální. Vzhledem k sledovanému cíli by podle mého názoru bylo logičtější uložit žadatelům pozitivní povinnosti do budoucna, jako je například povinnost dosáhnout určité úrovně znalosti jazyka nebo dánské společnosti v přiměřené lhůtě poté, co bylo sloučení rodiny povoleno.
49.

Jinými slovy, osvobození zakotvená v čl. 3 odst. 1 prováděcího nařízení Rady (EU) č. 1238/2013 a čl. 2 odst. 1 prováděcího nařízení Rady (EU) č. 1239/2013 by se použila pouze v případě, že by se použila řada dalších nařízení a uplatnila řada právních fikcí – například pokud by žalobkyně byla považována za dovozce a pokud by zaplacení jistoty bylo považováno za dovozní clo splatné dle článku 866 nařízení Komise (EHS) č. 2454/93.
13.

Nicméně čtvrté přechodné ustanovení DFL 251/93 tento systém postupu do vyšších platových tříd, jež je upraven v článku 16, zrušuje a stanoví toto: „(1) S účinností od 1. ledna 1992 do doby, než bude schválena právní úprava, o níž hovoří článek 13 Ley Foral 5/1991, de 26 de febrero, de Presupuestos Generales de Navarra para 1991 [regionální zákon 5/1991 ze dne 26. února 1991 o rozpočtu autonomní oblasti Navarra na rok 1991], týkající se změny stávajícího systému platových tříd a odpracovaných let, se na přechodnou dobu ruší systém postupu do platových tříd, který je stanoven v článku 16 tohoto služebního řádu, a od tohoto data se povyšování každého úředníka bude provádět individuálně podle počtu jeho odpracovaných let v příslušné platové třídě, a to následovně: a) úředníci v platových třídách 1 až 6 budou povýšeni do vyšší platové třídy automaticky po 6 letech a 7 měsících odpracovaných v bezprostředně nižší platové třídě b) první použití nového systému bude vycházet z počtu odpracovaných let každého úředníka ke dni 31. prosince 1991. V případě, že k tomuto datu některý úředník přesáhne 6 let a 7 měsíců, započte se rozdíl jako doba odpracovaná v následující platové třídě. Výpočet odpracovaných let a jeho hospodářský dopad bude mít dočasný charakter, dokud soudy na základě žalob nerozhodnou o mimořádných příplatcích za odpracovaných pět let. (2) V důsledku toho, co je stanoveno v předchozím bodě, od daného data a taktéž přechodně, si úředník v případech postupu do vyšší úrovně v rámci téhož orgánu veřejné správy podle článku 17 tohoto služebního řádu zachová platovou třídu a počet odpracovaných let v této třídě, které měl v úrovni, z níž byl povýšen.“
4.

Bod 101 odůvodnění uvádí: „Veřejní zadavatelé by dále měli mít možnost vyloučit hospodářské subjekty, které se ukázaly jako nespolehlivé, a to například z důvodu porušení environmentálních nebo sociálních povinností, včetně pravidel pro přístupnost osobám se zdravotním postižením[,] nebo jiných druhů vážného profesního pochybení, jako je porušení pravidel hospodářské soutěže nebo práv duševního vlastnictví. Je třeba upřesnit, že vážné profesní pochybení může zpochybnit důvěryhodnost hospodářského subjektu a učinit jej nezpůsobilým pro zadání veřejné zakázky bez ohledu na to, zda by daný hospodářský subjekt byl jinak technicky a ekonomicky způsobilý k plnění zakázky. Vzhledem k tomu, že veřejný zadavatel ponese odpovědnost za důsledky svého případného chybného rozhodnutí, by veřejní zadavatelé měli i nadále mít možnost se domnívat, že došlo k vážnému profesnímu pochybení, mohou-li před vydáním konečného a závazného rozhodnutí o existenci důvodů pro povinné vyloučení jakýmkoli vhodným způsobem prokázat, že daný hospodářský subjekt porušil své povinnosti, včetně povinností spojených s platbou daní nebo příspěvků sociálního zabezpečení, nestanoví-li vnitrostátní právní předpisy jinak. Zároveň by měli mít možnost vyloučit zájemce nebo uchazeče, jejichž plnění u dřívějších veřejných zakázek vykazovalo závažné nedostatky s ohledem na základní požadavky, například absenci dodávky nebo výkonu, významné nedostatky dodaného výrobku nebo služby, které výrobek nebo službu činí neupotřebitelným pro zamýšlený účel, nebo pochybení, jež vyvolává vážné pochybnosti ohledně spolehlivosti daného hospodářského subjektu. Vnitrostátní právo by mělo stanovit maximální dobu takových vyloučení. Při použití fakultativních důvodů pro vyloučení by veřejní zadavatelé měli věnovat zvláštní pozornost zásadě proporcionality. Drobné nesrovnalosti by měly vést k vyloučení hospodářského subjektu pouze ve výjimečných případech. Nicméně opakované případy drobných nesrovnalostí mohou vést k pochybnostem o spolehlivosti hospodářského subjektu, což by mohlo odůvodnit vyloučení.“
60.

Pokud by byly pochybnosti vyjádřené předkládajícím soudem stran cílů sledovaných vnitrostátními předpisy potvrzeny, znamenalo by to, že právní úprava rovněž zakládá rozdílné zacházení, ale nikoli mezi těmi, kteří užívají vodu k výrobě elektřiny, a těmi, kteří ji užívají k jiným účelům, ale spíše mezi výrobci elektřiny z vodních zdrojů a ostatními výrobci elektřiny. Pokud by totiž účelem poplatku z užívání vnitrozemských vod bylo zvýšení objemu příjmů do systému financování odvětví elektřiny, museli by být všichni výrobci energie považováni za osoby, které se nacházejí ve srovnatelné situaci, neboť schodek je způsoben rozdílem mezi příjmy, které španělské elektroenergetické podniky obdrží od spotřebitelů, a náklady na dodávky elektřiny uznanými vnitrostátními předpisy.
3.

Bod 101 odůvodnění uvádí: „Veřejní zadavatelé by dále měli mít možnost vyloučit hospodářské subjekty, které se ukázaly jako nespolehlivé, a to například z důvodu porušení environmentálních nebo sociálních povinností, včetně pravidel pro přístupnost osobám se zdravotním postižením[,] nebo jiných druhů vážného profesního pochybení, jako je porušení pravidel hospodářské soutěže nebo práv duševního vlastnictví. Je třeba upřesnit, že vážné profesní pochybení může zpochybnit důvěryhodnost hospodářského subjektu a učinit jej nezpůsobilým pro zadání veřejné zakázky bez ohledu na to, zda by daný hospodářský subjekt byl jinak technicky a ekonomicky způsobilý k plnění zakázky. Vzhledem k tomu, že veřejný zadavatel ponese odpovědnost za důsledky svého případného chybného rozhodnutí, by veřejní zadavatelé měli i nadále mít možnost se domnívat, že došlo k vážnému profesnímu pochybení, mohou-li před vydáním konečného a závazného rozhodnutí o existenci důvodů pro povinné vyloučení jakýmkoli vhodným způsobem prokázat, že daný hospodářský subjekt porušil své povinnosti, včetně povinností spojených s platbou daní nebo příspěvků sociálního zabezpečení, nestanoví-li vnitrostátní právní předpisy jinak. Zároveň by měli mít možnost vyloučit zájemce nebo uchazeče, jejichž plnění u dřívějších veřejných zakázek vykazovalo závažné nedostatky s ohledem na základní požadavky, například absenci dodávky nebo výkonu, významné nedostatky dodaného výrobku nebo služby, které výrobek nebo službu činí neupotřebitelným pro zamýšlený účel, nebo pochybení, jež vyvolává vážné pochybnosti ohledně spolehlivosti daného hospodářského subjektu. Vnitrostátní právo by mělo stanovit maximální dobu takových vyloučení. Při použití fakultativních důvodů pro vyloučení by veřejní zadavatelé měli věnovat zvláštní pozornost zásadě proporcionality. Drobné nesrovnalosti by měly vést k vyloučení hospodářského subjektu pouze ve výjimečných případech. Nicméně opakované případy drobných nesrovnalostí mohou vést k pochybnostem o spolehlivosti hospodářského subjektu, což by mohlo odůvodnit vyloučení.“
69.

V této souvislosti zástupci PSV i německé vlády na dotaz vznesený na ústním jednání, zda by například 25 % krácení důchodových nároků z důvodu platební neschopnosti zaměstnavatele představovalo pro dotčeného penzistu nepřiměřenou ztrátu, svobodně uznali, že by to pro něj bylo obtížné. Podle mého názoru je však taková ztráta víc než to: představovala by nepředpokládanou ztrátu příjmu, o kterém se dotčený příjemce zabezpečení důvodně domníval, že mu bude k dispozici po skončení jeho pracovního života. Moderní sociální stát existuje právě za účelem ochrany svých občanů před případnými závažnými ztrátami tohoto druhu.
99.

Zatřetí s ohledem na to nepovažuji výklad článku 53 nařízení č. 1215/2012, podle něhož (soudní nebo správní) povaha funkcí vykonávaných orgánem vydávajícím osvědčení závisí vždy na typu otázek, které je tento subjekt nucen řešit v průběhu tohoto zvláštního postupu, za uspokojivý. Povaha těchto funkcí stanovených v ustanoveních nařízení č. 1215/2012 musí být stejná od začátku až do konce řízení, bez ohledu na to, zda se otázky, které musí soud původu řešit, ukázaly být více nebo méně komplikované nebo zahrnují posouzení, která mohou do určité míry přesáhnout rámec toho, co je výslovně obsaženo v rozsudku, jehož výkon je požadován. Jednoduše řečeno považuji za obtížné přijmout přístup, podle něhož by specifika a nahodilosti konkrétního případu mohly změnit povahu postupu podle článku 53 nařízení č. 1215/2012, který by tak někdy byl a jindy nebyl postupem soudním.
24.

Hlavní rysy režimu dotčeného v hlavním řízení lze v podstatě shrnout následujícím způsobem. Státní příslušníci třetích zemí jsou až na výjimky ( 26 ) povinni poskytnout součinnost při odebírání otisků prstů a fotografování obličeje, pokud jim má být vydáno povolení k přechodnému pobytu. Toto povolení má podobu štítku připojeného k platnému cestovnímu dokladu. Štítek musí obsahovat biometrické údaje držitele. Dva otisky prstů jsou uloženy v povolení k pobytu vydaného po příjezdu dotyčné osoby na nizozemské území. Všechny shromážděné údaje jsou navíc vloženy do biometrického registru cizinců, který je součástí rejstříku cizinců. Do tohoto rejstříku včetně biometrického registru mohou nahlížet pouze zaměstnanci, kteří jsou k tomuto účelu speciálně pověřeni orgány, které se podílejí na provádění vnitrostátní cizinecké politiky, tj. v zásadě zaměstnanci diplomatických a konzulárních úřadů při výkonu svých funkcí. Pokud jde o přijímací orgány, ty provádějí pouze kontroly, a to případně nahlédnutím do rejstříku. Zavedení takového rejstříku, pokud jde o biometrické údaje, splňuje požadavek na zajištění nejen skutečné totožnosti osoby, která vlastní a předloží cestovní doklad, ale rovněž vhodného vztahu mezi držitelem povolení k přechodnému pobytu a osoby, která žádost podala. Porovnání údajů žadatele s údaji již zanesenými do rejstříku umožňuje mimoto orgánům zajistit, že žadatel již nepodal žádost pod jinou totožností nebo že již neoprávněně nepobývá na území Nizozemska. Údaje jsou uloženy v rejstříku po dobu pěti let po zamítnutí žádosti, po odjezdu dotyčné osoby na konci pobytu nebo po pozbytí platnosti zákazu vstupu nebo prohlášení, že osoba je nežádoucí. Biometrické údaje jsou okamžitě zničeny v případě, že dotčená osoba získá nizozemské občanství. Relativně dlouhá doba uchovávání údajů může být vysvětlena s ohledem na sledovaný cíl boje proti záměně identity, neboť k takové záměně může dojít poté, co dotčená osoba ukončí svůj pobyt na nizozemském území.
31.

Zaprvé společnost NEX tvrdí, že na rozdíl od tvrzení Komise je zřejmé, že vysvětlení poskytnutá ve věci AC-Treuhand byla obsáhlejší a více zaměřená na konkrétní případ než obecná a paušalizovaná vysvětlení uvedená v napadeném rozhodnutí. Jednoduše řečeno, vysvětlení obsažená v napadeném rozhodnutí by mohla být použita „tak jak jsou“ v podstatě v jakémkoli rozhodnutí o uložení pokuty týkající se usnadňovatele kartelů, zatímco vysvětlení ve věci Termostabilizátorů by musela být přizpůsobena tak, aby zohledňovala specifika jednotlivých případů. Zadruhé, a co je ještě důležitější, základní fakta týkající se situace společnosti NEX se značně liší od těch, které jsou ve věci AC-Treuhand. Ve věci AC-Treuhand totiž nic nenasvědčuje tomu, že by Komise použila specifickou a podrobnou metodologii pro určení pokuty paušální částkou ve výši 348000 eur, a tedy učinila něco jiného, než co bylo uvedeno v odůvodnění. V důsledku toho neexistuje žádná prokázaná nesrovnalost mezi tím, co Komise učinila, a tím, co tvrdila, že učinila.
44.

Společnost Deutsche Bahn dále tvrdí, že zahrnutí úvěruschopnosti do způsobu platby zřízeného samotným provozovatelem by pro některé příjemce v jednotné oblasti pro platby v eurech nebylo proveditelné a v mnoha členských státech by nebylo za z obchodního hlediska přijatelných podmínek možné. Žádný provozovatel by neposkytl informace o úvěruschopnosti v rámci celé jednotné oblasti pro platby v eurech. V některých členských státech SEPA by nebylo možné získat přístup k žádným informacím nebo pouze k částečným informacím o úvěruschopnosti zákazníka. Příjemce by tedy u těchto zákazníků nemohl odpovídajícím způsobem omezit riziko neplnění inkasa v rámci systému SEPA, a pokud by byl povinen nabízet platbu inkasem zákazníkům s bydlištěm v těchto zemích, vědomě by nesl riziko, které nelze vyčíslit. Kromě toho z důvodu odlišných platebních zvyklostí nebo očekávání zákazníků v různých zemích SEPA by existovaly značné rozdíly v nákladech na získání informací o bonitě zákazníka, takže v jednom členském státě nemusí být ekonomicky výhodné upřednostňovat inkasa před jinými méně nákladnými způsoby platby.
39.

Z informací, které poskytl předkládající soud a které byly připomenuty v bodech 8 až 10 tohoto stanoviska, vyplývá, jak upozornila německá vláda, že služba poskytovaná společností Cardpoint přímo nezahrnuje to, že by tato společnost sama odepsala peníze z účtu nebo na něj připsala peníze, či dokonce že by zasáhla prostřednictvím záznamu do účtu držitele bankovní karty použité za účelem výběru peněz ( 18 ). Společnost Cardpoint totiž sice předává údaje týkající se karty uživatele, jakož i žádost o schválení výběru peněz požadovaného tímto uživatelem, ale provádí transakce, a sice fyzickým vydáním bankovek, výhradně v případě schválení žádosti.
15.

V rámci provádění uvedeného rozkazu zohlednil Hanseatisches Oberlandesgericht Hamburg (Hanzovní vrchní zemský soud Hamburk, Německo) konkrétní indicie systémových nebo celoplošných nedostatků ve vězeňských podmínkách v Rumunsku. Za použití zásad vytýčených Soudním dvorem v rozsudcích Aranyosi a Căldăraru přezkoumal tento soud informace sdělené rumunskými orgány, co se týče podmínek, za nichž by byl D.-T. Dorobantu uvězněn po svém předání. Z těchto informací vyplývalo, že pokud by se jednalo o vazbu, dotyčný by byl uvězněn ve společných celách, a to buď pro čtyři osoby (o ploše 12,30 m2, 12,67 m2 a 13,50 m2) nebo pro deset osob (o ploše 36,25 m2). Naproti tomu v případě výkonu trestu odnětí svobody by byl D.-T. Dorobantu uvězněn po dobu 21 dní v zařízení, ve kterém má každý vězeň k dispozici plochu 3 m2, a následně za stejných podmínek, pokud by byl dotyčný zařazen do uzavřeného režimu výkonu trestu odnětí svobody. Pokud by však byl D.-T. Dorobantu zařazen do polootevřeného či otevřeného režimu, měl by právo na osobní prostor o ploše 2 m2 na osobu ( 14 ).
7.

VG podala dne 5. ledna 2018 proti napadenému usnesení kasační opravný prostředek. Ve svých návrhových žádáních požaduje, aby Soudní dvůr zrušil napadené rozhodnutí; aby vrátil věc Tribunálu nebo, pokud by měl Soudní dvůr za to, že o věci lze rozhodnout, aby vyhověl jejím návrhům předloženým Tribunálu; aby uznal mimosmluvní odpovědnost Komise; aby nařídil předložení listin, které Komise označila jako důvěrné a které představují nezbytnou oporu rozhodnutí o vyloučení; aby nařídil náhradu nemajetkové újmy způsobené zaviněným jednáním Komise vyčíslenou ex aequo et bono na 20000 Euro; aby uložil Komisi zveřejnit písemnou omluvu navrhovateli a přijmout jej zpět do Team Europe ( 8 ); aby uložil Komisi náhradu nákladů řízení za obě instance.
1)

Ani rozsudkem Tribunálu ze dne 19. března 2015, City Cycle Industries v. Rada (T‑413/13, nezveřejněný, EU:T:2015:164), ani rozsudkem Soudního dvora ze dne 26. ledna 2017, Maxcom v. City Cycle Industries (spojené věciC‑248/15 P, C‑254/15 P a C‑260/15 P, EU:C:2017:62), nebyla dotčena platnost prováděcího nařízení Rady (EU) č. 501/2013 ze dne 29. května 2013, kterým se konečné antidumpingové clo uložené prováděcím nařízením (EU) č. 990/2011 na dovoz jízdních kol pocházejících z Čínské lidové republiky rozšiřuje na dovoz jízdních kol zasílaných z Indonésie, Malajsie, ze Šrí Lanky a z Tuniska, bez ohledu na to, zda je u nich deklarován původ z Indonésie, Malajsie, ze Šrí Lanky a z Tuniska, a to v rozsahu, v němž se toto nařízení týká společností Kelani Cycles (PVT) Ltd a Creative Cycles (PVT) Ltd.
58.

Pokud by tento stav byl skutečně platný v belgickém právním řádu a pokud by se mělo za to, že ustanovení uvedené v čl. 1 odst. 2 směrnice 93/13 není přímo použitelné v právních řádech členských států, měl by soud v každém případě posoudit zneužívající povahu ujednání.
30.

Předkládající soud naproti tomu vyjadřuje pochybnosti ohledně způsobu, jakým má příslušný vnitrostátní orgán postupovat. Uvádí, že podle důvodové zprávy k návrhu zákona ( 19 ), na jehož základě byl přijat zákon ze dne 6. července 2016 ( 20 ), kterým byl změněn zákon ze dne 12. ledna 2007 o přijetí žadatelů o azyl a o určitých jiných kategoriích cizinců, je tento závazek splněn, pokud Fedasil připojí ke svému rozhodnutí o vyloučení seznam míst k ubytování pro osoby bez přístřeší, do kterých by žadatel mohl mít přístup. Pouze pokud by bylo prokázáno, že žadatel nemůže těchto zařízení využít, má Fedasil povinnost nalézt a posteriori alternativní řešení.
50.

Soudní dvůr již rozhodl, že výraz „mají“ dostatečné prostředky, který je uveden v onom čl. 7 odst. 1 písm. b), musí být vykládán v tom smyslu, že stačí, aby občané Unie takové prostředky měli, aniž toto ustanovení obsahuje sebemenší požadavek ohledně původu těchto prostředků, přičemž tyto prostředky může poskytnout mimo jiné státní příslušník třetího státu ( 28 ). K tomu Soudní dvůr dodal, že výklad podmínky týkající se dostatečnosti prostředků v tom smyslu, že tyto prostředky musí mít sama dotyčná osoba, aniž by se v tomto ohledu mohla spoléhat na prostředky rodinného příslušníka, který ji doprovází, by k této podmínce, jak je vyjádřena ve směrnici 2004/38, doplnil požadavek týkající se původu prostředků. Tento požadavek by představoval nepřiměřený zásah do výkonu základního práva volného pohybu a pobytu zaručeného článkem 21 SFEU, jelikož není nezbytný k dosažení sledovaného cíle, totiž ochrany veřejných financí členských států ( 29 ).
44.

V krajním případě by to mohlo znamenat i to, že by tato osoba neměla k dispozici vůbec žádnou obranu, a to zejména v těch případech (které nejsou v případě rozsáhlých podvodů nikterak ojedinělé), kdy je řízení vedeno proti společnostem, které jsou v procesu likvidace, které již zanikly nebo které jednoduše nemají zájem se bránit. V těchto případech by daňová správa učinila zjištění, a to v podstatě s účinky erga omnes, ohledně skutkových okolností a jejich právní kvalifikace, aniž by tyto závěry kdy byly skutečně zpochybněny.
29.

Z předkládacího usnesení lze usuzovat, že zařízení společnosti UPM France bylo uvedeno do provozu příliš brzy na to, aby společnosti vznikl nárok na pětileté osvobození dle článku 266d A, ale že jinak by jí na toto osvobození nárok vznikl. S ohledem na skutečnost, že toto pětileté období, počítané od okamžiku, kdy bylo zařízení uvedeno do provozu, uplynulo, se společnost UPM France nemohla vzdát svého (údajného) nároku na osvobození podle čl. 266d A. Nemohla mít proto prospěch z trvajícího osvobození dle článku 266d C ( 15 ).
73.

Přesně v tom však spočívá problém: to, co navrhovatelka navrhuje, jde daleko nad rámec toho, co lze běžně považovat za výklad právního ustanovení. Takový výklad by změnil systém a logiku prováděcího nařízení, přičemž by je uvedl do rozporu s logikou základního nařízení ( 28 ). Soudní zásah tohoto druhu by také okamžitě vyvolal logické nesrovnalosti napříč celým právním předpisem ( 29 ).
17.

Proti tomuto rozsudku podala VID kasační opravný prostředek k Augstākā tiesa (Nejvyšší soud), který je předkládajícím soudem. VID tvrdí, že Administratīvā apgabaltiesa (krajský správní soud) se dopustil nesprávného posouzení, když měl za to, že žádný právní předpis neukládá povinnost určit původ pořízeného zboží. Podle nařízení č. 178/2002 musí být provozovatelé potravinářských podniků schopni identifikovat jakoukoli látku, která je určena k přimísení do potraviny či krmiva nebo u níž se předpokládá, že do ní bude přimísena. Za tímto účelem musí mít tito provozovatelé zavedeny systémy a postupy, které umožní, aby tyto informace byly na požádání poskytnuty příslušným orgánům. Odpůrkyně byla proto povinna podle nařízení č. 178/2002 provést důsledné ověření svých smluvních partnerů, vzhledem k tomu, že byli zapojeni do potravinového řetězce. Odpůrkyně neověřila, zda byli smluvní partneři zaregistrováni u Pārtikas un veterinārajā dienestā (Úřad pro potravinovou a veterinární bezpečnost, Lotyšsko), takže ve vztahu ke smluvním partnerům neprovedla žádné ověření. To podle VID ukazuje, že odpůrkyně věděla nebo měla vědět, že tato plnění byla součástí podvodů na DPH.