ROZSUDEK SOUDU PRO VEŘEJNOU SLUŽBU EVROPSKÉ UNIE

(samosoudce)

10. června 2016

HI

v.

Evropská komise

„Veřejná služba — Úředníci — Článek 11 služebního řádu — Povinnost loajality — Článek 11a — Střet zájmů — Úředník pověřený dohledem nad projektem financovaným Unií — Příbuzenský vztah mezi tímto úředníkem a zaměstnancem přijatým pro potřeby projektu společností pověřenou uvedeným projektem — Disciplinární řízení — Disciplinární opatření — Přeřazení do nižší platové třídy — Legalita složení disciplinární komise — Povinnost uvést odůvodnění — Délka řízení — Přiměřená lhůta — Porušení práva na obhajobu — Zásada ne bis in idem — Zjevně nesprávné posouzení — Přiměřenost sankce — Polehčující okolnosti“

Předmět:

Žaloba podaná na základě článku 270 SFEU, jenž je použitelný na Smlouvu o ESAE na základě jejího článku 106a, kterou se HI domáhá zrušení rozhodnutí orgánu oprávněného ke jmenování Evropské komise ze dne 10. prosince 2014, kterým mu byla uložena sankce spočívající v zařazení do o dvě platové třídy nižší platové třídy v rámci stejné funkční skupiny, jakož i toho, aby byla Komisi uložena náhrada nemajetkové újmy, která podle jeho názoru vyplývá z délky řízení.

Rozhodnutí:

Žaloba se zamítá. HI ponese vlastní náklady řízení a ukládá se mu náhrada nákladů řízení vzniklých Evropské komisi.

Shrnutí

Služební řád v článku 86 a ve své příloze IX týkajících se disciplinárního režimu použitelného na úředníky Unie nestanoví žádnou promlčecí lhůtu v souvislosti se skutky, na základě nichž by mohlo dojít k zahájení disciplinárního řízení proti úředníkovi obviněnému z porušení některé z jeho služebních povinností. Orgány nebo případně Evropský úřad pro boj proti podvodům (OLAF) však mají povinnost jednat s řádnou péčí od okamžiku, kdy se dozví o skutečnostech a jednáních, které mohou představovat porušení povinností úředníků a zaměstnanců, za účelem zhodnocení, zda je třeba zahájit vyšetřování, a v případě kladné odpovědi posléze při vedení tohoto vyšetřování a případně při vedení disciplinárního řízení. Ve věci zahájení vyšetřovacího řízení se tak dodržení přiměřené lhůty posuzuje od okamžiku, kdy se administrativa dozvěděla o skutečnostech a jednáních, které mohou představovat porušení služebních povinností úředníka. V tomto ohledu délku vyšetřování ze strany OLAF neupravuje žádné zvláštní ustanovení unijního práva. Posouzení, zda tento úřad jednal v přiměřené lhůtě, tedy přísluší unijnímu soudu a pro účely tohoto přezkumu musí unijní soud přihlédnout k významu sporu pro dotyčnou osobu, složitosti věci a jednání dotčených účastníků řízení. V každém případě nelze orgánu oprávněnému ke jmenování vytýkat, že čekal na výsledky vyšetřování OLAF, než se rozhodl zvážit zahájení disciplinárních řízení proti dotyčné osobě. Co se týče samotné délky disciplinárního řízení podle služebního řádu, lhůty stanovené pro disciplinární řízení nejsou z časového hlediska prekluzivní, ale představují především pravidlo řádné správy, které po orgánu vyžaduje, aby disciplinární řízení vedl s řádnou péčí a jednal tak, aby každý následující akt následoval v přiměřené lhůtě ve vztahu k aktu předchozímu. Pro hodnocení přiměřenosti lhůty, během které má být provedeno disciplinární řízení, tak musí unijní soud přihlédnout pouze k času, který uplynul mezi jedním procesním aktem a aktem následujícím, a toto hodnocení musí být nezávislé na celkové délce disciplinárního řízení. (viz body 107 až 109, 112, 113, 116, 118 a 121) Odkazy: Soud prvního stupně: rozsudky ze dne 26. ledna 1995, D v. Komise, T‑549/93, EU:T:1995:15, bod 25, a ze dne 10. června 2004, François v. Komise, T‑307/01, EU:T:2004:180, bod 48 Soud pro veřejnou službu: rozsudky ze dne 8. března 2012, Kerstens v. Komise, F‑12/10, EU:F:2012:29, body 122, 124 a 125 a citovaná judikatura; ze dne 19. června 2013, Goetz v. Výbor regionů, F‑89/11, EU:F:2013:83, bod 126; ze dne 30. dubna 2014, López Cejudo v. Komise, F‑28/13, EU:F:2014:55, body 88, 90 a 97, a ze dne 17. března 2015, AX v. ECB, F‑73/13, EU:F:2015:9, body 173 až 175 a citovaná judikatura

Pokud jde o vyslechnutí podle článku 3 přílohy IX služebního řádu, musí být úředník v předvolání jasně informován o všech skutečnostech, které jsou mu vytýkány, a o všech ustanoveních služebního řádu, která jsou vůči němu uplatňována. V tomto ohledu je cílem zahájení disciplinárního řízení, jež zahrnuje vyslechnutí dotyčné osoby, umožnit orgánu oprávněnému ke jmenování přezkoumat pravdivost a závažnost skutečností vytýkaných dotčenému úředníkovi a vyslechnout ho v této věci v souladu s článkem 86 a přílohou IX služebního řádu, za účelem vytvoření si názoru ohledně jednak možnosti buď disciplinární řízení bez dalšího ukončit, nebo uložit úředníkovi disciplinární sankci a jednak případně ohledně nezbytnosti předat tuto záležitost před uložením této sankce disciplinární komisi způsobem upraveným v příloze IX služebního řádu, či nikoliv. Pokud se po vyslechnutí dotyčné osoby orgán oprávněný ke jmenování rozhodne předložit věc disciplinární komisi, a to tak, že jí předá zprávu uvedenou v článku 12 přílohy IX služebního řádu, z toho může dotyčný úředník vzhledem ke znění článku 11 téže přílohy vyvodit, že uvedený orgán nepovažoval za vhodné uložit mu bez konzultace s disciplinární komisí sankci spočívající v pouhé písemné výstraze nebo důtce, ale že se naopak domníval, že závažnost vytýkaných skutečností nezbytně vyžaduje předložení věci disciplinární komisi s cílem případného uložení jedné ze sankcí uvedených v článku 9 přílohy IX služebního řádu. Dále pak je účelem zprávy orgánu oprávněného ke jmenování disciplinární komisi, jež byla přijata po vyslechnutí dotyčného úředníka, pouze konstatovat skutečnosti zejména s ohledem na výsledky vyslechnutí a dát je do vzájemného vztahu s povinnostmi nebo ustanoveními služebního řádu, jejichž porušení je tomuto úředníkovi vytýkáno. Článek 12 přílohy IX však nevyžaduje, a nelze ho vykládat v tom smyslu, že je orgán oprávněný ke jmenování v tomto počátečním stadiu řízení povinen v aktu o předložení věci disciplinární komisi upřesnit, kterou ze sankcí uvedených v článku 9 přílohy IX služebního řádu považuje za vhodnou v daném případě uložit. Naopak zpráva tohoto orgánu disciplinární komisi nemá předjímat kontradiktorní diskusi, která musí proběhnout před disciplinární komisí mezi dotyčnou osobou a orgánem oprávněným ke jmenování. Uložit orgánu oprávněnému ke jmenování takovou povinnost by přitom vedlo k předběžnému rozhodnutí o případu dotyčného úředníka, čímž by se zasahovalo jak do neutrality výše uvedené kontradiktorní diskuse, tak do nezávislosti disciplinární komise při formulaci jejího doporučení ohledně sankce, kterou bude považovat za vhodnou. (viz body 128 až 132) Odkazy: Soud prvního stupně: rozsudky ze dne 12. září 2000, Teixeira Neves v. Soudní dvůr, T‑259/97, EU:T:2000:208, bod 67, a ze dne 13. března 2003, Pessoa e Costa v. Komise, T‑166/02, EU:T:2003:73, bod 36

Vzhledem k tomu, že nelze vyloučit, že orgán oprávněný ke jmenování uzná odsouzeníhodnou povahu některých skutečností až poté, co věc předložil disciplinární komisi, je třeba považovat za vlastní kontradiktornímu řízení před disciplinární komisí, a poté před tripartitním orgánem oprávněným ke jmenování, že určité okolnosti se mohou ukázat jako přitěžující nebo polehčující v průběhu celého disciplinárního řízení a nemusí být s konečnou platností a vyčerpávajícím způsobem stanoveny pouze orgánem oprávněným ke jmenování v jeho zprávě disciplinární komisi. (viz bod 135) Odkazy: Soud prvního stupně: rozsudek ze dne 19. března 1998, Tzoanos v. Komise, T‑74/96, EU:T:1998:58, bod 58

Disciplinárnímu řízení je vlastní, že porušení několika povinností nebo ustanovení služebního řádu může vést k tomu, že orgán oprávněný ke jmenování uloží jedinou sankci zohledňující kumulovanou závažnost těchto porušení. Skutečnost, že orgán oprávněný ke jmenování takto postupoval, tedy nemůže představovat porušení zásady ne bis in idem obsažené v čl. 9 odst. 3 přílohy IX služebního řádu. (viz bod 141)

Disciplinární komise má poradní funkci a orgán oprávněný ke jmenování proto není vázán její stanoviskem, zejména stran věcné správnosti skutečností, která má být zohledněna, takže se v rozhodnutí, které přijme na závěr disciplinárního řízení, může odchýlit od skutkových zjištění zohledněných disciplinární komisí v jejím odůvodněném stanovisku, ovšem pod podmínkou, že podrobně vysvětlí důvody svého odlišného posouzení, ke kterému nakonec dospěl v tomto rozhodnutí. Pokud by totiž posouzení skutečností provedené disciplinární komisí v jejím odůvodněném stanovisku mělo zavazovat orgán oprávněný ke jmenování, takový výklad disciplinárního řízení podle služebního řádu by vedl k povýšení disciplinární komise na rozhodovací orgán, čímž by ji zbavil její povahy poradního orgánu a případně bránil orgánu oprávněnému ke jmenování v tom, aby uložil jinou sankci, než kterou navrhla tato komise, které služební řád přiznává pouze poradní funkci. Kromě toho by takový výklad zbavoval užitečného účinku možnost každého člena disciplinární komise připojit ke stanovisku přijatému většinou členů této komise svůj rozdílný názor, kterou upravuje článek 18 přílohy IX služebního řádu. (viz body 147 a 148) Odkazy: Soud pro veřejnou službu: rozsudky ze dne 17. března 2015, AX v. ECB, F‑73/13, EU:F:2015:9, bod 244, a ze dne 3. června 2015, Bedin v. Komise, F‑128/14, EU:F:2015:51, body 29 a 30

Pokud dodatečné provedení důkazů odhalí nový vytýkaný skutek nebo novou okolnost, za které byly vytýkané skutky spáchány, nebo jakoukoli jinou skutečnost, která může podstatně změnit posouzení existence, rozsahu nebo závažnosti vytýkaných skutků, a změnit tak obsah zprávy orgánu oprávněného ke jmenování, která byla předložena disciplinární komisi, je uvedený orgán podle článku 28 přílohy IX služebního řádu vykládaného ve světle vyšší právní zásady, kterou je dodržování práva na obhajobu, skutečně povinen obnovit disciplinární řízení předložením nové zprávy disciplinární komisi. (viz bod 149) Odkazy: Soud prvního stupně: rozsudek ze dne 26. ledna 1995, D v. Komise, T‑549/93, EU:T:1995:15, bod 49

Ustanovení článků 11, 12, 12b a 17a služebního řádu představují zvláštní vyjádření základní povinnosti loajality a spolupráce úředníka vůči Unii a svým nadřízeným. Tato povinnost zahrnuje především povinnost úředníka zdržet se jednání narušujících důstojnost funkce a respekt k Unii. Chování úředníka – a to tím spíše když náleží do vyšší platové třídy – musí být bez jakýchkoli pochyb takové, aby mezi ním a Unií existoval vždy vztah důvěry. Tato ustanovení představují v konečném důsledku pilíře etiky evropské veřejné služby. Tato pravidla, která vyjadřují povinnosti a odpovědnosti evropské veřejné služby, jsou odůvodněna úkoly v obecném zájmu, kterými je pověřena Unie a ze kterých vyplývá, že občané Unie a členské státy musí být schopni důvěřovat tomu, že orgány prostřednictvím svých úředníků a zaměstnanců dbají na řádné plnění těchto úkolů. Tyto povinnosti tak mají chránit hlavně vztah důvěry, který musí existovat mezi Unií a jejími úředníky či zaměstnanci. S ohledem na důležitost vztahu důvěry existujícího mezi Unií a úředníky, co se týče jak vnitřního fungování Unie, tak jejího obrazu navenek, a vzhledem k obecnému znění ustanovení článků 11, 12, 12b a 17a služebního řádu pokrývají tato ustanovení všechny okolnosti nebo veškeré jednání, které musí úředník s ohledem na své postavení a funkce, které vykonává, jakož i na konkrétní okolnosti věci, rozumně považovat za takové, že v očích třetích osob mohou vyvolávat nejasnosti ohledně zájmů sledovaných Unií, jíž má tento úředník sloužit. Úředníci a zaměstnanci Unie tak svým chováním musí vytvářet obraz důstojnosti, který je v souladu se zvlášť korektním a uctivým jednáním, které se oprávněně očekává od zaměstnanců mezinárodní veřejné organizace. (viz body 187 až 190) Odkazy: Soudní dvůr: rozsudek ze dne 6. března 2001, Connolly v. Komise, C‑274/99 P, EU:C:2001:127, body 44 a 46 Soud prvního stupně: rozsudek ze dne 7. března 1996, Williams v. Účetní dvůr, T‑146/94, EU:T:1996:34, bod 65 Soud pro veřejnou službu: rozsudky ze dne 8. listopadu 2007, Andreasen v. Komise, F‑40/05, EU:F:2007:189, bod 233 a citovaná judikatura; ze dne 23. října 2013, Gomes Moreira v. ECDC, F‑80/11, EU:F:2013:159, body 61 až 63; ze dne 19. listopadu 2014, EH v. Komise, F‑42/14, EU:F:2014:250, bod 123, a ze dne 17. března 2015, AX v. ECB, F‑73/13, EU:F:2015:9, body 210 a 232

Ze znění článku 11a služebního řádu výslovně vyplývá, že úředník se při plnění svých služebních povinností nesmí zabývat záležitostí, na které má, přímo nebo nepřímo, osobní, zvláště rodinný nebo finanční zájem, jenž by mohl ohrozit jeho nezávislost, a že pokud by se měl takovou záležitostí zabývat, musí o tom neprodleně uvědomit orgán oprávněný ke jmenování, který přijme vhodná opatření. Konečně čl. 11a odst. 3 služebního řádu zejména stanoví, že si úředník nesmí ponechat v podnicích, které podléhají kontrole jeho orgánu, žádný podíl, který by vzhledem ke svému druhu nebo velikosti mohl ohrozit nezávislost úředníka při plnění jeho služebních povinností. V tomto ohledu při posouzení existence střetu zájmů nemusí existence pracovních nebo rodinných vztahů mezi úředníkem a třetí osobou v zásadě automaticky znamenat, že nezávislost tohoto úředníka je ohrožena nebo bude ohrožena v případě, kdy má uvedený úředník rozhodovat ve věci, jež se týká této třetí osoby. Vzhledem k tomu, že posouzení existence střetu zájmů přísluší orgánu oprávněnému ke jmenování, však článek 11a služebního řádu neumožňuje úředníkům a zaměstnancům, aby takové posouzení provedli sami, ale naopak jim ukládá, aby svému nadřízenému oznámili přítomnost svého rodinného příslušníka v subjektu z prostředí mimo orgán udržující přímé vztahy s tímto orgánem, které spadají do rámce povinností těchto úředníků a zaměstnanců, a to tím spíše, jde-li o příbuzného ve vzestupné linii, v sestupné linii nebo jiného blízkého pokrevního příbuzného. I když v tomto ohledu článek 11a služebního řádu ukládá dotyčnému úředníkovi oznamovací povinnost, přítomnost rodinného příslušníka osoby, jež pochází z prostředí mimo tento orgán, v daném orgánu nezbavuje tuto osobu pocházející z prostředí mimo tento orgán možnosti vykonávat činnost ve společnosti, která podléhá kontrole dotčeného orgánu. Stejně tak tato okolnost nezbavuje rodinného příslušníka úředníka nebo zaměstnance Unie možnosti přihlásit se do výběrového řízení nebo se ucházet o pracovní místo, pokud výběr provádí výběrová komise výběrového řízení nebo výběrová skupina, avšak s výhradou oznamovací povinnosti, kterou má tento úředník podle článku 11a služebního řádu, a specifické oznamovací povinnosti, kterou má uchazeč, který chce pracovat ve službě Unie podle článku 27 služebního řádu, pokud dotyčný úředník zasedá v této výběrové komisi či výběrové skupině. (viz body 193 až 196) Odkazy: Soud prvního stupně: rozsudky ze dne 19. května 1999, Connolly v. Komise, T‑34/96 a T‑163/96, EU:T:1999:102, bod 168; ze dne 3. února 2005, Mancini v. Komise, T‑137/03, EU:T:2005:33, bod 33, a ze dne 12. července 2005, De Bry v. Komise, T‑157/04, EU:T:2005:281, bod 35 Soud pro veřejnou službu: usnesení ze dne 25. února 2014, García Dominguez v. Komise, F‑155/12, EU:F:2014:24, bod 34; rozsudky ze dne 30. dubna 2014, López Cejudo v. Komise, F‑28/13, EU:F:2014:55, bod 62, a ze dne 22. září 2015, Gioria v. Komise, F‑82/14, EU:F:2015:108, bod 36

Délka disciplinárního řízení nefiguruje mezi kritérii uvedenými v článku 10 přílohy IX služebního řádu a není relevantní pro určení disciplinární sankce, která podle tohoto článku musí být úměrná závažnosti porušení služebních povinností. Tento aspekt se tudíž nemá považovat za polehčující okolnost. (viz bod 200)

Případná nečinnost nadřízených úředníka, proti němuž se vede disciplinární řízení, nemůže odůvodnit porušení vytýkaná tomuto úředníkovi, který zůstává zodpovědný za své činy. (viz bod 202) Odkazy: Soudní dvůr: rozsudek ze dne 11. července 1985, R. v. Komise, 255/83 a 256/83, EU:C:1985:324, bod 44 Soud prvního stupně: rozsudek ze dne 4. května 1999, Z v. Parlament, T‑242/97, EU:T:1999:92, bod 115 Soud pro veřejnou službu: rozsudek ze dne 17. března 2015, AX v. ECB, F‑73/13, EU:F:2015:9, bod 222

Nezávislost úředníků vůči třetím osobám, kterou mají za cíl chránit zejména články 11 a 11a služebního řádu, se nesmí posuzovat pouze ze subjektivního hlediska, neboť tato nezávislost má zejména při správě veřejných financí také zabránit každému chování, které by mohlo objektivně narušit obraz orgánů a podkopat důvěru, kterou mají vyvolávat u veřejnosti. Podle čl. 10 písm. b) přílohy IX služebního řádu tak orgán může vzít v úvahu jako přitěžující okolnost riziko, jemuž chování úředníka vystavilo bezúhonnost, pověst nebo zájmy orgánu, aniž je povinen prokázat, zda a kolik osob pocházejících z prostředí mimo daný orgán vědělo o dotčeném chování dotyčného úředníka. (viz bod 204) Odkazy: Soud pro veřejnou službu: rozsudek ze dne 28. března 2012, BD v. Komise, F‑36/11, EU:F:2012:49, bod 80

V rámci disciplinárního řízení musí být odpovědnost dotyčného úředníka přezkoumána individuálně a autonomně, tj. nezávisle na případné legalitě nebo protiprávnosti rozhodnutí přijatých vůči jiným zaměstnancům nebo neexistenci takového rozhodnutí. Uvedený úředník se tak při napadení sankce, která mu byla uložena, nemůže účinně dovolávat toho, že za skutky obdobné skutkům, které jsou mu kladeny za vinu, nebylo vůči jinému úředníkovi vedeno žádné disciplinární řízení s předložením věci disciplinární komisi nebo že tomuto jinému úředníkovi byla uložena mírnější sankce. (viz bod 205) Odkazy: Soudní dvůr: rozsudek ze dne 4. července 1985, Williams v. Účetní dvůr, 134/84, EU:C:1985:297, bod 14 Soud pro veřejnou službu: rozsudek ze dne 17. března 2015, AX v. ECB, F‑73/13, EU:F:2015:9, bod 123 a citovaná judikatura

Vzhledem k tomu, že hodnotící řízení a disciplinární řízení jsou odlišná řízení, která nemají stejný předmět, je aspekt povýšení dotyčného úředníka zcela irelevantní pro účely vymezení sankce, která se má uložit na konci disciplinárního řízení. (viz bod 206)