STANOVISKO GENERÁLNÍ ADVOKÁTKY

JULIANE KOKOTT

přednesené dne 17. září 20091( )

Věc C‑441/07 P

Komise Evropských společenství

proti

Alrosa Company Ltd.





„Kasační opravný prostředek – Hospodářská soutěž – Zneužití dominantního postavení (článek 82 ES a 54 EHP) – Světový trh produkce a dodávání surových diamantů – Závazky podniku v dominantním postavení – Rozhodnutí Komise prohlašující tyto závazky za závazné [článek 9 nařízení (ES) č. 1/2003] – Zásada proporcionality – Smluvní volnost – Právo být vyslechnut“









Obsah





I – Úvod

II – Právní rámec

A – Nařízení č. 1/2003

B – Nařízení č. 773/2004

III – Pozadí sporu a správní řízení

IV – Soudní řízení

V – Posouzení důvodů kasačního opravného prostředku

A – První důvod kasačního opravného prostředku: otázky hmotného práva v souvislosti s použitím zásady proporcionality

1. Úvodní poznámky k použitelnosti zásady proporcionality

2. Požadavky na přiměřenost v případě rozhodnutí prohlašujících závazky za závazné (první část prvního důvodu kasačního opravného prostředku)

3. Konkrétní přezkum přiměřenosti rozhodnutí prohlašujícího závazky za závazné (druhá část prvního důvodu kasačního opravného prostředku)

a) K překročení mezí soudního přezkumu Soudem

i) Existence posuzovací pravomoci Komise

ii) Negativní zásah Soudu do posuzovací pravomoci Komise

b) K dalším výtkám Komise týkajícím se postupu Soudu

i) K tvrzenému „zkreslení dosahu předběžného přezkumu“

ii) K jednostrannému zohlednění argumentů a zájmů Alrosa

iii) K nesprávné právní kvalifikaci zveřejnění podle čl. 27 odst. 4 nařízení č. 1/2003

iv) K tvrzeným porušením článku 82 ES

– K opomenutí postavení De Beers jako výrobce

– K opomenutí možnosti zneužívajícího chování předkladatelů nabídek v rámci dražeb

B – Druhý důvod kasačního opravného prostředku: Právo být vyslechnut ve správním řízení

1. Předběžná otázka: je druhý důvod kasačního opravného prostředku nerelevantní?

2. Přezkum druhého důvodu kasačního opravného prostředku

a) K nedostatku odůvodnění (první část druhého důvodu kasačního opravného prostředku)

b) K zásadě ne ultra petita a k právu na spravedlivé řízení (druhá část druhého důvodu kasačního opravného prostředku)

i) K zásadě ne ultra petita

ii) K právu na spravedlivý proces

c) K vlivu případného porušení práva být vyslechnut na rozhodnutí Komise (čtvrtá část druhého důvodu kasačního opravného prostředku)

d) K dosahu práva Alrosa být vyslechnuta (třetí část druhého důvodu kasačního opravného prostředku)

i) Úvodní poznámka

ii) K výtce Komise

C – Dílčí výsledek

VI – Posouzení žaloby podané Alrosa v prvním stupni

A – Formální legalita sporného rozhodnutí (první žalobní důvod)

1. Právo Alrosa být vyslechnuta

2. Předmět práva Alrosa být vyslechnuta

3. Žádné porušení práva Alrosa být vyslechnuta

B – Legalita sporného rozhodnutí po meritorní stránce (druhý a třetí žalobní důvod)

1. K porušení článku 9 nařízení č. 1/2003 (druhý žalobní důvod)

a) K oprávnění nabízet závazky podle článku 9 nařízení č. 1/2003

b) K omezení doby platnosti rozhodnutí o uznávání závazků

c) Dílčí výsledek

2. K porušení článku 82 ES, článku 9 nařízení č. 1/2003 a zásad smluvní volnosti a proporcionality (třetí žalobní důvod)

a) Ke smluvní volnosti (první část třetího žalobního důvodu)

b) K přiměřenosti (druhá část třetího žalobního důvodu)

i) K existenci problému hospodářské soutěže

ii) Ke vhodnosti a nezbytnosti individuálních závazků De Beers

iii) K přiměřenosti v užším smyslu

iv) K údajné diskriminaci Alrosa

v) Dílčí výsledek

C – Dílčí výsledek

VII – Náklady

VIII – Závěry





I – Úvod

1. Jaké požadavky vyplývají ze zásady proporcionality, jestliže Komise Evropských společenství jakožto orgán pro hospodářskou soutěž přijme a prohlásí za závazné závazky( ) podniku, které mají vliv na zájmy jiného podniku? Tato otázka, která má značný význam pro další vývoj evropského práva hospodářské soutěže, tvoří těžiště projednávaného kasačního opravného prostředku. Její zodpovězení bude mít rozhodující vliv na dosah nové pravomoci přijímat rozhodnutí prohlašující závazky za závazné, která byla Komisi přiznána v článku 9 nařízení (ES) č. 1/2003( ). Rozsudek Soudního dvora ale může mít také dopad na další dílčí oblasti práva hospodářské soutěže, a sice na právo státní podpory a kontrolu spojování podniků.

2. Pozadí tohoto sporu tvoří závazek, který podnik De Beers nabídl v roce 2006 Komisi, aby se vyhnul výtce zneužití dominantního postavení (článek 82 ES). Jako společnost na prvním místě ve světovém obchodu s diamanty se podnik De Beers zavázal, že v budoucnosti již nebude nakupovat surové diamanty od společnosti Alrosa, druhého největšího světového producenta, což znamenalo ukončení dlouhodobého obchodního vztahu mezi oběma koncerny. Rozhodnutím podle článku 9 nařízení č. 1/2003 prohlásila Komise tento závazek De Beers za závazný( ). Společnost Alrosa toto považuje za nepřiměřené a domnívá se navíc, že nebylo dodrženo její právo být vyslechnuta. Před Soudem prvního stupně tedy požadovala zrušení sporného rozhodnutí a ten její žalobě vyhověl( ). Proti tomuto rozsudku podala zase Komise projednávaný kasační opravný prostředek.

3. Spor mezi Komisí a společností Alrosa ukazuje, jak může být v konkrétním případě složité zajistit spravedlivou rovnováhu mezi zájmem na účinném prosazení práva hospodářské soutěže a individuálními zájmy podniků a přitom neporušit ani jejich procesní práva ani hospodárnost řízení.

II – Právní rámec

4. Právní rámec tohoto případu představují kromě článků 82 ES a 54 EHP různá ustanovení nařízení (ES) č. 1/2003 a nařízení (ES) č. 773/2004( ).

A – Nařízení č. 1/2003

5. Nařízením č. 1/2003, které vstoupilo v platnost dne 1. května 2004( ), se modernizovalo kartelové právo a rozšířily pravomoci Komise jakožto orgánu Společenství pro hospodářskou soutěž.

6. K novým pravomocem Komise patří obzvláště článek 9 nařízení č. 1/2003, který má nadpis „Závazky“ a zní následovně:

„(1) Pokud Komise zamýšlí přijmout rozhodnutí, které nařizuje ukončení protiprávního jednání, a dotyčné podniky nabídnou Komisi závazky takové povahy, že reagují na její výhrady, může Komise svým rozhodnutím prohlásit tyto nabídky pro dotyčné podniky za závazné. Takové rozhodnutí může být přijato na dobu určitou a musí konstatovat, že pominuly důvody pro zásah Komise.

(2) Komise může na žádost nebo z vlastního podnětu znovu zahájit řízení:

a) pokud došlo k podstatné změně některé skutečnosti, na níž bylo rozhodnutí založeno,

b) pokud dotyčné podniky jednají v rozporu se svými závazky nebo

c) pokud bylo rozhodnutí založeno na neúplných, nesprávných nebo zavádějících informacích stran.“

7. Dále je třeba odkázat na článek 7 nařízení č. 1/2003; toto ustanovení má nadpis „Zjištění a ukončení protiprávního jednání“ a jeho odstavec 1 zní:

„Pokud Komise na základě stížnosti nebo z vlastního podnětu zjistí jednání v rozporu s články 81 nebo 82 Smlouvy, může svým rozhodnutím nařídit, aby dotyčné podniky a sdružení podniků takové protiprávní jednání ukončily. Za tím účelem jim může ukládat nápravná opatření z hlediska tržního chování nebo nápravná opatření strukturální, která jsou přiměřená protiprávnímu jednání a nezbytná k tomu, aby bylo toto jednání účinně ukončeno. […]“

8. Článek 27 nařízení č. 1/2003, který upravuje slyšení stran, stěžovatelů a ostatních osob, zní:

„(1) Před přijetím rozhodnutí podle článků 7, 8, 23 a čl. 24 odst. 2 poskytne Komise podnikům nebo sdružením podniků, proti nimž je vedeno řízení Komise, příležitost, aby byly slyšeny ve věci, jíž se týká námitka přijatá Komisí. Komise založí svá rozhodnutí pouze na námitkách, ke kterým se mohly dotyčné strany vyjádřit. Stěžovatelé jsou s řízením úzce spojeni. […]

(2) Při řízení musí být plně dodržováno právo dotyčných stran na obhajobu. Musí mít právo nahlížet do spisů Komise, s výhradou oprávněného zájmu podniků na ochraně jejich obchodního tajemství. […]

(3) Pokud to Komise považuje za nezbytné, může poskytnout slyšení také jiným fyzickým nebo právnickým osobám. Žádostem o takové slyšení se vyhoví, pokud tyto osoby prokáží dostatečný zájem. […]

(4) Pokud Komise zamýšlí přijmout rozhodnutí podle článků 9 nebo 10, zveřejní stručné vylíčení případu a hlavní obsah závazků nebo navrhovaný postup. Zúčastněné třetí strany mohou předložit svá vyjádření ve lhůtě, kterou stanoví ve svém zveřejnění Komise a která nesmí být kratší než jeden měsíc. Při zveřejnění bere Komise v úvahu oprávněný zájem podniků na ochraně jejich obchodního tajemství.“

B – Nařízení č. 773/2004

9. Nařízením č. 773/2004, které vstoupilo v platnost dne 1. května 2004, přijala Komise prováděcí předpis k nařízení č. 1/2003( ).

10. Článek 10 nařízení č. 773/2004 zněl k okamžiku přijetí sporného rozhodnutí takto:

„(1) Komise písemně informuje dotčené strany o námitkách, které proti nim byly vzneseny. Prohlášení o námitkách bude oznámeno každé straně.

(2) Při oznamování prohlášení o námitkách stanoví Komise stranám lhůtu, ve které ji mohou písemně informovat o svých stanoviscích. Komise není povinna zohledňovat písemná vyjádření došlá po uplynutí této lhůty.

[…]“

11. Článek 15 odst. 1 nařízení č. 773/2004 krom toho stanovil:

„Komise umožní na žádost stranám, kterým určila prohlášení o námitkách, přístup ke spisům. Přístup ke spisům bude poskytnut po oznámení prohlášení o námitkách.“

12. Změny nařízení č. 773/2004( ), ke kterým následně došlo, vstoupily v platnost až po přijetí sporného rozhodnutí a nejsou tedy na projednávaný případ použitelné.

III – Pozadí sporu a správní řízení

13. Ve svém rozsudku popsal Soud( ) pozadí projednávaného sporu a správní řízení před Komisí následujícím způsobem.

14. Alrosa Company Ltd( ) je společností se sídlem v Mirny (Rusko). Je zejména činná na světovém trhu produkce a dodávání surových diamantů, na kterém zaujímá druhé místo. Je činná hlavně v Rusku. Vyvíjí zde činnosti průzkumu, těžby, oceňování a dodávání, jakož i činnost klenotnickou.

15. Skupina De-Beers( ), jejíž hlavní holdingovou společností je společnost De Beers SA se sídlem v Lucemburku (Lucembursko), je činná na světovém trhu těžby a dodávání surových diamantů, na kterém zaujímá první místo. Je zastoupena hlavně v Jižní Africe, Botswaně, Namibii a Tanzanii, jakož i Spojeném království. Vyvíjí zde činnosti průzkumu, těžby, stanovení hodnoty, dodávání, obchodování a výroby, jakož i činnost klenotnickou, a pokrývá tedy celou cestu diamantu ke spotřebiteli.

16. Dne 5. března 2002 Alrosa a De Beers oznámily Komisi dohodu uzavřenou dne 17. prosince 2001 mezi společností Alrosa a dvěma dceřinými společnostmi skupiny De Beers. Účelem tohoto oznámení bylo získání negativního atestu pro jejich dohodu nebo výjimky na základě tehdy ještě platného nařízení č. 17( ).

17. Oznámená smlouva, která byla uzavřena v rámci dlouhodobého obchodního vztahu společnosti Alrosa a De Beers, se týkala hlavně dodávání surových diamantů. Byla uzavřena na období pěti let s tím, že začne plynout ode dne, ke kterému Komise smluvním stranám potvrdí, že tato dohoda neporušuje článek 81 ES nebo článek 82 ES.

18. Alrosa se po toto období zavázala prodávat přírodní surové diamanty z Ruska společnosti De Beers v částce 800 milionů amerických dolarů (USD) ročně, zatímco De Beers se zavázala, že je od ní koupí. Pro čtvrtý a pátý rok provádění oznámené dohody bylo však Alrosa povoleno snížit tuto částku na 700 milionů USD. Částka 800 milionů USD, stanovená podle cen platných ke dni uzavření smlouvy, odpovídala přibližně polovině roční produkce Alrosa a celé její produkci vyvážené mimo Společenství nezávislých států (SNS).

19. V návaznosti na toto oznámení zahájila Komise dvě souběžná řízení, které se jedno opíralo o článek 81 ES a druhé o článek 82 ES.

20. Komise dne 14. ledna 2003 zaslala Alrosa a De Beers jednak oznámení námitek (věc COMP/E-3/38.381), ve kterém měla za to, že oznámená dohoda může být protisoutěžní dohodou zakázanou čl. 81 odst. 1 ES, která nemůže být osvobozena na základě čl. 81 odst. 3 ES. Téhož dne zaslala krom toho skupině De Beers samostatné oznámení námitek (věc COMP/E-2/38.381), ve kterém ji informovala, že dohoda může být zneužitím dominantního postavení zakázaným článkem 82 ES.

21. Alrosa a De Beers zaslaly dne 31. března 2003 Komisi společné písemné vyjádření jako odpověď na oznámení námitek vydané ve věci COMP/E-3/38.381.

22. Komise zaslala dne 1. července 2003 Alrosa a De Beers doplňující oznámení námitek, ve kterém upřesnila, že oznámená dohoda představuje protisoutěžní dohodu zakázanou čl. 53 odst. 1 Dohody o Evropském hospodářském prostoru (EHP), která nemůže být osvobozena na základě čl. 53 odst. 3 EHP. Téhož dne zaslala navíc odlišné doplňující oznámení námitek De Beers, podle kterého mohla být oznámená smlouva rovněž zneužitím dominantního postavení zakázaným článkem 54 EHP.

23. Komise vyslechla dne 7. července 2003 ústní vyjádření Alrosa a De Beers.

24. Dne 12. září 2003 nabídla Alrosa závazky( ), spočívající v tom, že od šestého roku po vstupu oznámené smlouvy v platnost postupně sníží množství surových diamantů prodávaných De Beers, a v tom, že od roku 2013 již De Beers nebude surové diamanty prodávat. Alrosa později nicméně tyto závazky odvolala.

25. Dne 14. prosince 2004 Alrosa a De Beers společně předložily závazky( ) s cílem reagovat na výhrady, o kterých je Komise informovala. Tyto společné závazky stanovily postupné snížení prodejů surových diamantů společnosti Alrosa skupině De Beers, jejichž hodnota se měla snížit ze 700 milionů USD v roce 2005 na 275 milionů USD v roce 2010, a jejich následnou horní hranici na této úrovni.

26. Komise zveřejnila dne 3. června 2005 v Úředním věstníku Evropské unie( ) oznámení o těchto společných závazcích. Komise v něm vyzvala zúčastněné třetí strany, aby jí předložily svá případná vyjádření ve lhůtě jednoho měsíce. Krom toho v něm uvedla, že s výhradou výsledku průzkumu trhu zamýšlí přijmout rozhodnutí prohlašující společné závazky za závazné.

27. V důsledku tohoto zveřejnění předložilo 21 zúčastněných třetích stran vyjádření Komisi. Tato o tom informovala Alrosa a De Beers dne 27. října 2005. Komise rovněž oba podniky s ohledem na výsledky průzkumu trhu vyzvala, aby jí před koncem listopadu 2005 předložily nové společné závazky směřující k úplnému ukončení jejich obchodních vztahů od roku 2009.

28. De Beers předložila dne 25. ledna 2006 individuální závazky( ) s cílem reagovat na výhrady vyjádřené Komisí( ). Individuální závazky De Beers stanovily postupné snížení nákupu surových diamantů od Alrosa, jejichž hodnota měla být snížena z 600 milionů USD v roce 2006 na 400 milionů USD v roce 2008, jakož i následné úplné ukončení jejich obchodních vztahů.

29. Komise dne 26. ledna 2006 předala Alrosa shrnutí individuálních závazků nabídnutých De Beers a vyzvala ji k předložení jejích vyjádření k nim. Předala jí rovněž kopii nedůvěrných znění vyjádření třetích stran.

30. Poté došlo k výměně názorů mezi Alrosa a Komisí ohledně určitých aspektů postupu stanoveného článkem 9 nařízení č. 1/2003 a jejich důsledků v projednávaném případě. Jednalo se hlavně o přístup ke spisu, jakož i otázku práva na obhajobu a zejména práva být vyslechnut. Alrosa se krom toho ve svém dopise ze dne 6. února 2006 vyjádřila ohledně individuálních závazků nabídnutých De Beers a ohledně vyjádření třetích stran.

31. Komise přijala dne 22. února 2006 sporné rozhodnutí, ve kterém v článku 1 stanovila, že „závazky, jejichž výčet je uveden v příloze, jsou pro De Beers SA závazné“. Článek 2 tohoto rozhodnutí zní: „Řízení v projednávané věci se ukončuje“. Sporné rozhodnutí bylo vydáno v řízení na základě článku 82 ES a článku 54 Dohody o EHP. Souběžné řízení na základě článku 81 ES a článku 53 EHP tak nebylo nutné( ).

IV – Soudní řízení

32. Proti spornému rozhodnutí podala Alrosa dne 29. června 2006 žalobu k Soudu a navrhovala, aby zrušil toto rozhodnutí a uložil Komisi náhradu nákladů řízení. Komise naopak navrhovala, aby byla žaloba zamítnuta jako neopodstatněná a společnosti Alrosa uložena náhrada nákladů řízení. Podle čl. 76a odst. 1 jednacího řádu Soudu bylo provedeno zrychlené řízení( ).

33. Napadeným rozsudkem vyhověl Soud dne 11. července 2007 žalobě Alrosa. Zrušil sporné rozhodnutí a uložil Komisi, aby nesla vlastní náklady řízení a nahradila náklady řízení společnosti Alrosa.

34. Kasačním opravným prostředkem došlým kanceláři Soudního dvora dne 24. září 2007( ) Komise nyní navrhuje, aby Soudní dvůr:

– zrušil napadený rozsudek,

– rozhodl o sporu s konečnou platností a konstatoval, že se žaloba na neplatnost ve věci T‑170/06 zamítá jako neopodstatněná a

– uložil žalobkyni ve věci T‑170/06 náhradu nákladů řízení Komise v prvním stupni, jakož i v tomto řízení o kasačním opravném prostředku.

35. Alrosa naopak navrhuje, aby Soudní dvůr:

– zamítl kasační opravný prostředek,

– uložit Komisi náhradu všech soudních a mimosoudních nákladů a výdajů společnosti Alrosa v souvislosti s touto věcí a

– přijal všechna další opatření, která považuje za přiměřená.

36. Po ukončení písemné části řízení byl kasační opravný prostředek projednán na jednání dne 3. června 2009.

V – Posouzení důvodů kasačního opravného prostředku

37. Komise vznáší dva důvody kasačního opravného prostředku proti rozsudku v prvním stupni, z nichž první se týká otázek hmotného práva v souvislosti s použitím zásady proporcionality, zatímco druhý se věnuje právu být vyslechnut ve správním řízení.

A – První důvod kasačního opravného prostředku: otázky hmotného práva v souvislosti s použitím zásady proporcionality

38. Svým prvním kasačním opravným prostředkem vytýká Komise Soudu v zásadě to, že v projednávaném případě nesprávně vyložil a použil zásadu proporcionality. V této souvislosti rovněž uvádí, že Soud nesprávně vyložil článek 9 nařízení č. 1/2003 a článek 82 ES a dopustil se nesprávného odůvodnění, zkreslení skutečností a překročení mezí soudního přezkumu.

39. V pozadí stojí otázka, zda měl Soud v projednávaném případě právem za to, že krom individuálních závazků De Beers existovaly jiné možnosti řešení – a sice společné závazky De Beers a Alrosa –, které by neměly takový negativní dopad na zájmy Alrosa a které neměla Komise opomenout.

1. Úvodní poznámky k použitelnosti zásady proporcionality

40. V kartelovém právu sleduje Komise cíl, aby na vnitřním trhu nebyla narušována hospodářská soutěž (čl. 3 odst. 1 písm. g) ES). Za tímto účelem Komise bojuje jednak proti dohodám, rozhodnutím a jednáním ve vzájemné shodě, jejichž cílem nebo výsledkem je narušení hospodářské soutěže (článek 81 ES, článek 53 EHP), a jednak proti zneužití dominantních postavení (článek 82 ES, článek 54 EHP). Podniky mohou Komisi, aby reagovaly na její výhrady ohledně hospodářské soutěže, nabídnout závazky, které Komise rozhodnutím podle článku 9 nařízení č 1/2003 prohlásí za závazné.

41. Účastnice řízení se v zásadě shodují, že rozhodnutí Komise podle článku 9 nařízení č. 1/2003 musí být v souladu se zásadou proporcionality.

42. V článku 9 nařízení č. 1/2003 se sice na rozdíl od článku 7 tohoto nařízení nenachází výslovný odkaz na proporcionalitu. Jako obecná zásada práva Společenství je ale zásada proporcionality kritériem pro legalitu všech aktů orgánů Společenství( ), včetně rozhodnutí Komise jakožto orgánu pro hospodářskou soutěž( ).

43. Pokud se tedy závazky jednoho nebo více podniků jeví s ohledem na cíl Komise, kterým je ochrana hospodářské soutěže před narušováním, jako nepřiměřené, nemůže je tato prohlásit za závazné. Naopak musí podnik nebo podniky upozornit na nepřiměřenost jejich závazků a případně jej nebo je vyzvat, aby je změnily. Krom toho nic Komisi nebrání, aby prohlásila za závaznou jen část závazků, pokud je balíček závazků dělitelný( ).

44. Mezi účastnicemi řízení je nicméně značně sporné, jaké požadavky konkrétně vyplývají ze zásady proporcionality pro rozhodnutí, která prohlašují závazky za závazné ve smyslu článku 9 nařízení č. 1/2003.

2. Požadavky na přiměřenost v případě rozhodnutí prohlašujících závazky za závazné (první část prvního důvodu kasačního opravného prostředku)

45. Otázka, zda Soud při přezkumu přiměřenosti sporného rozhodnutí použil správná kritéria, je právní otázka, která může být vznesena v rámci kasačního opravného prostředku( ).

46. Podle ustálené judikatury zásada proporcionality vyžaduje, aby akty orgánů Společenství nepřekročily meze toho, co je přiměřené a nezbytné k dosažení legitimních cílů sledovaných dotčenou právní úpravou, přičemž se rozumí, že pokud se nabízí volba mezi vícero přiměřenými opatřeními, je třeba zvolit nejméně omezující opatření a způsobené nevýhody nesmějí být nepřiměřené vzhledem ke sledovaným cílům( ).

47. Napadený rozsudek se zakládá na předpokladu, že zásada proporcionality má stejné účinky v rámci rozhodnutí přijatých na základě článku 9 nařízení č. 1/2003 jako v rámci rozhodnutí o zákazu přijatých na základě článku 7 tohoto nařízení( ). Články 7 a 9 mají podle Soudu stejný cíl, přičemž článek 9 má jedinou zvláštnost, že předložení nabídek závazků zbavuje Komisi nutnosti pokračovat v regulativním řízení uloženém článkem 85 ES, a zejména prokázat protiprávní jednání( ).

48. Tento přístup Soudu je Komisí právem zpochybňován.

49. Soud přehlíží zásadní rozdíly mezi článkem 9 a článkem 7 nařízení č. 1/2003, které mají zásadní význam pro přezkum přiměřenosti příslušných rozhodnutí přijatých Komisí.

50. Na rozdíl od článku 7 není článek 9 nařízení č. 1/2003 nástrojem umožňujícím konstatovat porušení práva hospodářské soutěže( ), ale pouze nabízí Komisi možnost, aby do budoucna účinně odstranila jakékoliv pochybnosti ohledně hospodářské soutěže.

51. Pro článek 9 nařízení č. 1/2003 je charakteristické, že je inspirován snahou o hospodárnost řízení. Komise řeší problémy hospodářské soutěže, které zjistila, ve spolupráci s dotyčnými podniky, aniž by předtím konstatovala protiprávní jednání( ) a opírá se přitom o závazky, které dobrovolně nabídnou. Pokud by naopak přijala rozhodnutí na základě článku 7, musela by případně sama najít opatření umožňující nápravu situace, což by od ní vyžadovalo podstatně rozsáhlejší a delší šetření a rovněž podrobnější posouzení skutkového stavu.

52. Zvláštnosti článku 9 nařízení č. 1/2003 mají dvojí vliv na kontrolu přiměřenosti rozhodnutí, které Komise přijímá na základě tohoto ustanovení.

53. Zaprvé, když Komise na základě článku 9 nařízení č. 1/2003 prohlašuje závazky za závazné, musí použít přísnější kritéria, pokud jde o vhodnost těchto závazků. Pokud nejsou takové závazky zjevně vhodné k vyřešení problémů hospodářské soutěže, které zjistila, je Komise oprávněna je zamítnout. Jen tímto způsobem je možné dosáhnout cíle článku 9 nařízení č. 1/2003, který směřuje k zajištění rychlého a účinného vyřešení problémů hospodářské soutěže, přičemž zároveň Komise nemusí vynakládat další úsilí na šetření a hodnocení případu. Komise není povinna přijmout závazky, jejichž vhodnost může posoudit až po důkladném přezkumu.

54. Zadruhé, když Komise analyzuje nezbytnost závazků pro vyřešení problémů hospodářské soutěže, které zjistila, musí rozlišovat dle toho, zda jsou dotčeny zájmy podniku, který předložil závazky nebo zájmy třetích osob.

55. Zatímco je možné nezbytnost bez dalšího předpokládat s ohledem na zájmy těch podniků, které závazky předložily (v projednávaném případě: De Beers)( ), taková domněnka nepřichází do úvahy, pokud jsou dotčeny zájmy třetích osob (v projednávaném případě „Alrosa“). Tyto osoby totiž závazky nepředložily, takže dobrovolnost nabídky závazků nemůže být zárukou pro respektování jejich zájmů. Naopak je s ohledem na zájmy třetích osob vždy třeba zkoumat, zda závazky nejdou nad rámec toho, co je nezbytné pro odstranění příslušných problémů hospodářské soutěže.

56. Komise sice není povinna s ohledem na rozhodnutí podle článku 9 nařízení č. 1/2003 hledat sama méně přísná alternativní řešení k závazkům, které jí byly nabídnuty. Nic to ale nemění na tom, že musí všechny jí známé alternativy k těmto závazkům – v projednávaném případě zejména společné závazky De Beers a Alrosa – přezkoumat s ohledem na to, zda představují mírnější prostředky k vyřešení zjištěných problémů hospodářské soutěže, které nenarušují zájmy třetích osob nebo je narušují v menší míře.

57. Komise přitom musí zohlednit jen taková alternativní řešení, která jsou k vyřešení zjištěných problémů hospodářské soutěže stejně vhodná jako závazky, které jí byly předloženy. Jak skutečně nabídnuté závazky, tak i případná alternativní řešení musí být tedy zjevně vhodné k vyřešení problémů hospodářské soutěže( ).

58. Soud tedy neprávem Komisi vytýká, že „alternativní řešení, která by podniky omezovala méně … nezohlednila na základě údajné obtížnosti jejich vymezení“( ). V souladu se smyslem a účelem článku 9 nařízení č. 1/2003 nemá totiž posouzení alternativních řešení vyžadovat žádná rozsáhlá a dlouhodobá šetření nebo hodnocení. Alternativní řešení, jejichž vhodnost není bez takové námahy možné stanovit s dostatečnou jistotou, totiž nemusí Komise v rámci řízení podle článku 9 zohlednit.

59. Na rozdíl od toho, co se domnívá Soud( ), je tak zcela možné, že v rámci článku 9 Komise odmítne určitá řešení, kterým by se musela věnovat v rámci článku 7 nařízení č. 1/2003. Na základě hospodárnosti řízení, o kterou je usilováno, je totiž výběr v úvahu přicházejících prostředků k řešení problémů hospodářské soutěže v rámci článku 9 obecně omezenější než by byl případně v rámci článku 7.

60. Obecný zájem nalézt co nejrychleji a s co největší hospodárností postup řešení problémů hospodářské soutěže odůvodňuje omezení volby opatření, která je možné přijmout v rámci článku 9 nařízení č. 1/2003. Podniky, které nabízí závazky, vědomě akceptují, že jejich ústupky mohou jít dále než to, co by jim mohla uložit sama Komise v rámci rozhodnutí, které přijímá v souladu s článkem 7 nařízení č. 1/2003 po důkladném přezkumu. Na oplátku získají tím, že je proti nim zahájené řízení v oblasti práva hospodářské soutěže rychle uzavřeno, právní jistotu a mohou se vyhnout pro ně nevýhodnému zjištění o porušení práva hospodářské soutěže jakož i případně hrozící pokutě.

61. Třetí osoby mají obecně rovněž prospěch z toho, že podnik nabídne Komisi relativně široké ústupky, aby se vyhnul rozhodnutí o zákazu. Jak nicméně názorně ukazuje projednávaný případ, závazky podle článku 9 nařízení č. 1/2003 mohou být také někdy na újmu zájmům třetích osob. Tak je tomu zejména tehdy, pokud třetí osoba očekávala, že chování dominantního podniku, které je v rozporu s právem hospodářské soutěže, bude pokračovat. Takové očekávání je nicméně s ohledem na obecný zájem na nenarušené hospodářské soutěži hodno ochrany nanejvýš v omezené míře.

62. Soud tím, že nezohlednil zvláštnosti řízení podle článku 9 nařízení č. 1/2003, použil na sporné rozhodnutí nadměrně přísné kritérium přiměřenosti a dopustil se tak nesprávného právního posouzení. Toto nesprávné právní posouzení bylo příčinou zrušení sporného rozhodnutí. První část prvního důvodu kasačního opravného prostředku je proto opodstatněná a odůvodňuje zrušení napadeného rozsudku.

3. Konkrétní přezkum přiměřenosti rozhodnutí prohlašujícího závazky za závazné (druhá část prvního důvodu kasačního opravného prostředku)

63. Komise dále vznáší proti napadenému rozsudku řadu podrobných výtek, které se zabývají konkrétním použitím zásady proporcionality na projednávaný případ. Tato kritika směřuje proti posouzení Soudu ohledně alternativních řešení k individuálním závazkům De Beers, které byly prohlášeny za závazné. Soud dospěl k závěru, že Komise měla tato alternativní řešení zohlednit( ).

64. Alrosa nejdřív paušálně zpochybňuje přípustnost argumentu Komise, protože je jím napadáno pouze posouzení skutkového stavu uskutečněné Soudem.

65. Je pravda, že se kasační opravný prostředek omezuje na právní otázky a Soudní dvůr nesmí nahradit posouzení Soudu vlastním posouzením skutkového stavu a důkazů( ). V souladu s čl. 225 odst. 1 ES a čl. 58 odst. 1 statutu Soudního dvora je totiž jedině Soud příslušný jednak zjistit skutkový stav, kromě případu, kdy věcná nesprávnost jeho zjištění vyplývá z písemností ve spise, které mu byly předloženy, a jednak tento skutkový stav posoudit( ).

66. Na první pohled se skutečně zdá, že Komise zamýšlí použít tuto druhou část první důvodu kasačního opravného prostředku pouze jako záminku pro zpochybnění posouzení skutkového stavu a důkazů uskutečněného Soudem, což je v rámci kasačního opravného prostředku nepřípustné.

67. Při bližším pohledu je z mimořádně obšírně formulovaných výtek Komise možné vyvodit, že vytýká Soudu, že při přezkumu přiměřenosti sporného rozhodnutí překročil meze soudního přezkumu. Tato otázka, kterou budu nyní zkoumat s obzvláštní pozorností (viz oddíl a), je právní otázkou( ), která může být zkoumána v rámci kasačního opravného prostředku. Následně se budu stručně zabývat dalšími výtkami Komise (viz oddíl b).

a) K překročení mezí soudního přezkumu Soudem

68. Komise tvrdí, že Soud tím, že nahradil její posouzení podmínek trhu svým posouzením, překročil meze soudního přezkumu. Tato výtka směřuje zejména proti bodům 134, 135, 138 a 153 napadeného rozsudku, ve kterých Soud analyzuje případná alternativní řešení k individuálním závazkům skupiny De Beers. Jedná se jednak o společné závazky De Beers a Alrosa a jednak o návrh Alrosa, každoročně prodat část svých surových diamantů v dražbě.

69. Aby se zjistilo, zda je tato výtka opodstatněná, je třeba přezkoumat jednak to, zda měla Komise v projednávaném případě posuzovací pravomoc, když hodnotila závazky nabídnuté De Beers, a jednak to, zda Soud do této posuzovací pravomoci negativně zasáhl.

i) Existence posuzovací pravomoci Komise

70. Určení, zda jsou určitá opatření vhodná a nezbytná k nápravě problému hospodářské soutěže, který Komise zjistila, vyžaduje posouzení komplexních hospodářských skutečností. Za tímto účelem disponuje Komise posuzovací pravomocí( ).

71. Na rozdíl od toho, co rozhodl Soud( ), neexistuje ohledně hodnocení závazků podniků žádný základní rozdíl mezi řízením podle článku 9 nařízení č. 1/2003 a řízením o kontrole spojování podniků. V obou případech je totiž Komise povolána vydat rozhodnutí s povahou odhadu, v jehož rámci je třeba zvážit, jak se bude při zohlednění závazků v budoucnosti chovat trh. Skutečnost, že v rámci článku 9 nařízení č. 1/2003 jsou příčinou řízení „existující praktiky“, nemění nic na nezbytnosti provést „prospektivní hospodářské posouzení“ očekávaných účinků, jenž mohou mít závazky na chování trhu, směřující do budoucnosti.

72. Proto měl Soud přiznat Komisi v rámci článku 9 nařízení č. 1/2003 stejnou posuzovací pravomoc, jakou má podle judikatury v souvislosti s posuzováním závazků v rámci kontroly spojování podniků( ).

73. Na tom nic nemění ani zjištění Soudu, že Komise v projednávaném případě vůbec nepřistoupila ke „komplexní hospodářské analýze“( ). Toto zjištění Soudu se totiž vztahuje pouze na „identifikaci alternativních řešení“, kterou Komise dle názoru Soudu neučinila. Jak ale již bylo uvedeno, Komise není v rámci článku 9 nařízení č. 1/2003 vůbec povinna sama hledat taková alternativní řešení k závazkům, které jí byly nabídnuty.

74. Rozhodující je – a k tomu Soud nepřihlédl –, že Komise musí před přijetím každého rozhodnutí podle článku 9 nařízení č. 1/2003 provést posouzení situace na trhu, do které spadají závazky, jenž jí byly nabídnuty. Musí přezkoumat, jaký vliv budou mít tyto závazky na budoucí chování trhu a zda jsou jí známa alternativní řešení stejně vhodná k tomu, aby vyřešila problém hospodářské soutěže, který zjistila. To samotné již vyžaduje posouzení komplexních hospodářských skutečností. Soud nekonstatoval, že Komise v projednávaném případě neprovedla takové zhodnocení chování trhu a jí známých alternativních řešení k individuálním závazkům De Beers.

75. Z toho tedy vyplývá, že Komise v projednávaném případě disponovala posuzovací pravomocí a že ji vyčerpala. Dále je třeba objasnit, zda Soud tuto posuzovací pravomoc porušil, jak to vytýká Komise.

ii) Negativní zásah Soudu do posuzovací pravomoci Komise

76. Soud konstatoval, „že [sporné] rozhodnutí je stiženo nesprávným posouzením, které je ostatně zjevné“( ). Je třeba přezkoumat, zda Soud tímto zjištěním vyhověl právním požadavkům nebo zda překročil meze soudního přezkumu rozhodnutí Komise.

77. Skutečnost, že Komise disponuje určitým prostorem pro uvážení, když zkoumá hospodářské otázky, neznamená, že soud Společenství nesmí přezkoumávat výklad údajů hospodářské povahy provedený Komisí. Naopak je oprávněn ověřit legalitu rozhodnutí Komise po meritorní stránce jak s ohledem na věcnou správnost skutkových zjištění, tak s ohledem na případná zjevně nesprávná posouzení( ). Přitom musí ověřit nejen věcnou správnost uplatňovaných důkazů, jejich věrohodnost a soudržnost, ale musí rovněž přezkoumat, zda tyto důkazy představují veškeré rozhodné údaje, jež musí být při posuzování komplexní situace vzaty v úvahu, a zda lze o ně opřít vyvozené závěry( ).

78. Soud byl tak oprávněn přezkoumat, zda skutkový stav zjištěný Komisí mohl podpořit závěr, který z něj vyvodila, a sice že individuální závazky De Beers nebyly jen vhodné, ale i nezbytné k tomu, aby byl odstraněn identifikovaný problém hospodářské soutěže.

79. Jak Soud v tomto ohledu správně uvedl, zásada proporcionality vyžaduje, aby Komise před přijetím rozhodnutí o uznání závazků přezkoumala vhodnost jí známých, méně omezujících opatření a teprve když se tato méně omezující opatření nejeví jako vhodná k odstranění identifikovaných problémů hospodářské soutěže, může zvolit více omezující formu( ).

80. V projednávaném případě bylo nesporné, že Komisi byla známa alternativní řešení s méně omezujícím vlivem na zájmy Alrosa a sice společné závazky De Beers a Alrosa( ). Komise nicméně dospěla k závěru – obzvláště s ohledem na výsledky průzkumu trhu, který provedla – že taková alternativní řešení nebyla vhodná k tomu, aby odstranila problémy hospodářské soutěže, které zjistila( ).

81. Soud by mohl konstatovat zjevně nesprávné posouzení, pouze pokud by posledně uvedený závěr Komise nebyl podpořen skutkovými okolnostmi, které zjistila.

82. Napadený rozsudek nesplňuje tyto požadavky.

83. Na žádném místě Soud nekonstatuje, že závěr přijatý Komisí neměl oporu ve zjištěných skutečnostech. Omezuje se na vyjádření vlastního odlišného posouzení vhodnosti alternativních možností řešení k odstranění problémů hospodářské soutěže, které Komise zjistila.

84. K prohlášení zjevně nesprávného posouzení nicméně právě nestačí to, že má Soud jiný názor než Komise. Pokud je totiž na základě skutkových okolností a důkazů možné dospět k různým posouzením, pak nelze právně zpochybnit, že se Komise rozhodla pro jedno z nich, i když to nebylo řešení, kterému by dal přednost Soud. Komise se dopustí zjevně nesprávného posouzení jen tehdy, když skutkové okolnosti a důkazy naznačují, že její závěry již nejsou obhajitelné( ), to znamená když nemůže být určen žádný rozumný základ, které by je podpořil( ).

85. V napadeném rozsudku Soud nevysvětluje, že závěry přijaté Komisí jsou neobhajitelné. Soud se naopak v zásadě omezuje na nejasné domněnky a předběžné odhady. Tak uvádí, že společné závazky De Beers a Alrosa „se mohly na první pohled zdát vhodné k odpovědi na výhrady vyjádřené Komisí“( ), De Beers mohla „jen stěží“ ovlivňovat ceny stanovené Alrosa a v případě, že by si De Beers a Alrosa přály koordinovat svou cenovou politiku, provádění této koordinace „by bylo stěží představitelné“( ).

86. Z výroků Soudu není jasné, zda byly společné závazky De Beers a Alrosa zjevně vhodné k tomu, aby vyřešily problémy hospodářské soutěže identifikované Komisí a stejně tak, zda k tomu byly stejně vhodné jako individuální závazky De Beers, které Komise nakonec uznala za závazné. Naopak se zdá, že Soud považoval již za dostatečné, že alternativní řešení „by přinejmenším snížilo rizika narušení hospodářské soutěže“( ) a uskutečňování cílů Komise „by nebylo nezbytně ohroženo“( ). Správně měl Soud nicméně jasně konstatovat, že společné závazky De Beers a Alrosa postačovaly k tomu, aby se vyloučila rizika narušení hospodářské soutěže a aby se dosáhly cíle Komise s ohledem na ochranu hospodářské soutěže.

87. Vysvětlení Soudu tedy nesplňují výše uvedené právní požadavky na přezkum přiměřenosti v rámci článku 9 nařízení č. 1/2003( ).

88. Svými výroky ke společným závazkům De Beers a Alrosa Soud krom toho opouští půdu přezkumu legality rozhodnutí Komise a předkládá ve skutečnosti vlastní posouzení komplexních hospodářských okolností. Tak je tomu zejména, když prohlašuje, že snížení prodeje surových diamantů společnosti Alrosa skupině De Beers od roku 2009 na 35 % množství diamantů prodaných v roce 2004 (s hodnotou 275 milionů USD) by umožnilo třetím subjektům účinný přístup k alternativnímu a nezávislému zdroji zásobování( ). Totéž platí pro hodnocení návrhu Alrosa prodat ročně část surových diamantů prostřednictvím dražeb( ). Taková prohlášení by vyžadovala, pokud by neměla být jen pouhými tvrzeními, podrobnou analýzu situace na trhu, pro kterou není nicméně příslušný Soud, ale Komise.

89. V tomto řízení není úkolem Soudního dvora, aby v řízení o kasačním opravném prostředku vystupoval jako rozhodce nad odlišnými hospodářskými názory Soudu a Komise a posuzoval, zda je třeba s ohledem na vhodnost alternativních možností řešení dát přednost jednomu nebo druhému. To by totiž znamenalo, že by také Soudní dvůr nahrazoval nepřípustným způsobem posouzení Komise a Soudu vlastním posouzením a prováděl hodnocení komplexních hospodářských okolností.

90. Rozhodující je pouze to, že Soud v projednávaném případě nahradil posouzení Komise vlastním posouzením, a tedy právně nesprávným způsobem narušil prostor Komise pro uvážení( ). Je tedy třeba vyhovět výtce Komise. Protože toto nesprávné právní posouzení Soudu bylo příčinou pro zrušení sporného rozhodnutí, odůvodňuje krom toho zrušení napadeného rozsudku.

b) K dalším výtkám Komise týkajícím se postupu Soudu

91. Dále se budu zabývat zbývajícími výtkami Komise v rámci druhé části prvního důvodu kasačního opravného prostředku.

i) K tvrzenému „zkreslení dosahu předběžného přezkumu“

92. Komise vytýká, že Soud „zkreslil dosah jejího předběžného přezkumu“. Nezohlednil skutečnost, že mezi De Beers a Alrosa probíhaly zcela nezávisle na plánované smluvní dohodě nadále takzvané prodeje ad hoc podle zásady „ochotný kupující/ochotný prodejce“ (willing buyer/willing seller). Soud nahlížel na tyto ad hoc prodeje pouze jako na praxi mezi oběma podniky, která náleží minulosti, aniž by zohlednil její aktuální účinky.

93. Tato výtka je přípustná, neboť se jí uplatňuje zkreslení skutečností, respektive důkazů( ).

94. V projednávaném případě je nicméně výtka zkreslení skutkových okolností, resp. důkazů neopodstatněná. O takové zkreslení důkazů se totiž jedná jen tehdy, pokud se, aniž by byly uplatněny nové důkazy, posouzení existujících důkazů jeví zjevně nesprávné( ). Tak tomu ale v projednávané věci není.

95. Soud sice v napadeném rozsudku zmínil v souvislosti s prodeji typu ad hoc na některých místech „existenci historických vztahů“ De Beers a Alrosa a odkázal na „dřívější praktiky“ obou podniků( ). Rozsudek nicméně neobsahuje žádnou jednoznačnou oporu pro předpoklad, že Soud považoval prodeje ad hoc výlučně za minulý jev, a nikoliv za pokračující praxi obou podniků.

96. Tato výtka Komise tedy musí být zamítnuta.

ii) K jednostrannému zohlednění argumentů a zájmů Alrosa

97. Komise dále tvrdí, že napadený rozsudek opomíjí výsledky průzkumu trhu. Soud zohledňuje jednostranně zájmy a stanoviska Alrosas a přikládá jim příliš velkou váhu, zatímco opomíjí zájmy hospodářské soutěže. Rozsudek se vůbec nezabývá řadou argumentů Komise a v zásadě se omezuje na tvrzení, že přezkum přiměřenosti má objektivní povahu( ).

98. Jak Komise vysvětluje ve své replice, chtěla by, aby bylo toto tvrzení vykládáno jako výtka týkající se nedostatku odůvodnění. Považuje napadený rozsudek za rozporný a nedostatečně odůvodněný.

99. Otázka, zda je odůvodnění rozsudku Soudu rozporné nebo nedostatečné, představuje právní otázku, kterou je jako takovou možno uplatnit v rámci kasačního opravného prostředku( ).

100. Po obsahové stránce nemůže být nicméně povinnost Soudu odůvodnit svá rozhodnutí vykládána tak, že je povinen podrobně odpovědět na každý argument uplatněný účastníkem řízení( ). Naopak musí být považováno za dostačující, pokud z odůvodnění rozsudku jasně a jednoznačně vyplývají úvahy Soudu, takže se dotčené osoby mohou seznámit s důvody přijetí rozhodnutí a Soudní dvůr může rozsudek přezkoumat( ).

101. Těmto požadavkům Soud v projednávaném případě dostál. Čtenář může bez obtíží zjistit, z jakých důvodů Soud žalobě Alrosa vyhověl. Také Komise neměla žádné potíže s pochopením odůvodnění rozsudku a s jeho napadením rozsáhlým kasačním opravným prostředkem.

102. Ve skutečnosti se mi zdá, že kritika Komise se nevztahuje ani tak ke správnému odůvodnění a tím formální legalitě napadeného rozsudku jako spíš k jeho obsahové správnosti. Pouhá okolnost, že Soud dospěl ve věci samé k jinému závěru než navrhovatelka, nemůže nicméně sama o sobě postihnout napadený rozsudek nedostatkem odůvodnění( ).

103. Výtka týkající se nedostatku odůvodnění je tedy neopodstatněná.

iii) K nesprávné právní kvalifikaci zveřejnění podle čl. 27 odst. 4 nařízení č. 1/2003

104. Krom toho Komise tvrdí, že Soud nepřihlédl k oznámení, které zveřejnila v Úředním věstníku v souladu s čl. 27 odst. 4 nařízení č. 1/2003( ). Její výtka směřuje proti bodům 136 a 192 napadeného rozsudku. V nich Soud vyvozuje z pouhé existence tohoto oznámení v Úředním věstníku, že sama Komise považovala společné závazky De Beers a Alrosa za „na první pohled vhodné“ k tomu, aby odstranily pochybnosti ohledně hospodářské soutěže. Toto považuje Komise buď za zkreslení skutkových okolností nebo za nesprávnou právní kvalifikaci jejího oznámení v Úředním věstníku.

105. Jak případné zkreslení skutkových okolností, tak jejich právní kvalifikace mohou být přezkoumány v řízení o kasačním opravném prostředku( ). Projednávaná výtka Komise je tedy přípustná.

106. Také ve věci samé má Komise v rámci této výtky pravdu.

107. Soud se pokouší v bodech 136, 192 a 194 napadeného rozsudku Komisi přivést k jejímu původnímu hodnocení společných závazků De Beers a Alrosa. Spatřuje v tomto hodnocení oporu pro to, že společné závazky byly vhodné k vyvrácení problémů hospodářské soutěže identifikovaných Komisí.

108. Přitom Soud nepřihlíží k tomu, že oznámení v Úředním věstníku podle čl. 27 odst. 4 nařízení č. 1/2003 se může vždy zakládat jen na předběžném odhadu Komise. Smyslem a účelem tohoto oznámení je dát zúčastněným třetím osobám možnost předložit v rámci průzkumu trhu vyjádření k nabídce závazků. S ohledem na výsledky tohoto průzkumu Komise přezkoumá svůj předběžný odhad situace na trhu a znovu zhodnotí vhodnost závazků k odstranění problémů hospodářské soutěže, které identifikovala. Přitom nemusí průzkum trhu nezbytně odhalit nové skutečnosti nebo vyvolat nové pochybnosti; z výsledků průzkumu trhu může vyplývat i nové hodnocení již známých skutečností a v konečném důsledku situace hospodářské soutěže. Průzkum trhu by byl fraškou, pokud by nemohl vést ke změně původního stanoviska Komise.

109. Jestliže Soud nemůže jako kritérium přezkumu legality rozhodnutí Komise použít ani oznámení námitek( ), musí to a fortiori platit pro oznámení podle čl. 27 odst. 4 nařízení č. 1/2003. Takové oznámení totiž odráží rovněž pouze předběžné hodnocení Komise a je navíc mnohem méně podrobné a zakládá se pouze na zběžném přezkumu případu.

110. V projednávaném případě je krom toho ze znění oznámení v Úředním věstníku( ) jasně patrné, že Komise dosud neprovedla konečné hodnocení společných závazků De Beers a Alrosa, které jí byly nabídnuty. Přestože se Soud bezesporu seznámil z tímto zněním( ), nevyvozuje z něj v napadeném rozsudku nezbytné závěry s ohledem na předběžnou povahu hodnocení Komise, které jsou obsaženy v oznámení.

111. Soud tak provedl nesprávnou právní kvalifikaci skutkových okolností tím, že použil oznámení Komise v Úředním věstníku jako nepřímý důkaz pro vhodnost společných závazků De Beers a Alrosa.

112. Výtka Komise týkající se oznámení v Úředním věstníku je tedy opodstatněná. Samo o sobě však toto nesprávné právní posouzení nemůže nicméně vést ke zrušení napadeného rozsudku, protože odkaz na uvedené oznámení představuje jen jeden z vícero argumentů, o které Soud opírá svá vysvětlení k existenci a vhodnosti alternativních řešení( ).

iv) K tvrzeným porušením článku 82 ES

113. Konečně Komise vytýká Soudu, že v rámci svého přezkumu přiměřenosti porušil dvakrát článek 82 ES.

114. Předmětem těchto výtek jsou vysvětlení Soudu s ohledem na případná alternativní řešení k individuálním závazkům De Beers, které byly prohlášeny za závazné. Komise napadá především body 152 a 153 napadeného rozsudku, ve kterých se Soud vyjadřuje k návrhu Alrosa prodat každoročně v dražbě část jejích surových diamantů. Zaprvé Soud vůbec nezohlednil, že De Beers není jen největším kupujícím na trhu se surovými diamanty, ale rovněž i největší producentem na témže trhu. A zadruhé Soud nepřihlédl k tomu, že i prodej v dražbě nemůže zabránit zneužití dominantního postavení podnikem při podávání nabídek.

115. Na rozdíl od Alrosa nepovažuji tyto výtky za nepřípustné. V žádném případě se nejedná jen o záminku ke zpochybnění posouzení skutkového stavu a důkazů Soudem. Argumenty Komise naopak vznáší právní otázku, zda Soud použil při výkladu a uplatnění článku 82 ES správná kritéria( ) a zda neopomenul právně relevantní aspekty.

– K opomenutí postavení De Beers jako výrobce

116. První výtka, která se opírá o článek 82 ES, směřuje zvláště proti bodu 153 napadeného rozsudku, ve kterém Soud označil De Beers jako „nejvýznamnějšího kupujícího přítomného na trhu“, aniž by se nicméně zabýval okolností, že De Beers je také největším výrobcem na témže trhu.

117. Komise právem kritizuje tento postup.

118. Soud sice věděl, že jak De Beers, tak Alrosa byly výrobci surových diamantů( ). Tuto okolnost nicméně zcela opomenul při přezkumu případných alternativních řešení k individuálním závazkům De Beers, které byly prohlášeny za závazné. Na rozhodujících místech odůvodnění rozsudku je skupina De Beers označována výlučně jako nejvýznamnější, resp. největší kupující na trhu, ke kterému by měla mít Alrosa dle názoru Soudu nadále přístup( ).

119. Přitom Soud neuznává, že pro posouzení dlouhodobých dodavatelských vztahů mezi dvěma podniky s ohledem na hospodářskou soutěž činí podstatný rozdíl, zda mezi těmito oběma podniky existuje aktuální nebo případný soutěžní vztah.

120. Pokud jsou totiž oba podniky činné na témže trhu jako výrobci, tak v zásadě neodpovídá běžnému soutěžnímu chování, že jeden z nich pravidelně odkupuje veškerou produkci druhého – nebo v každém případě jejich značnou část – a to obzvláště, pokud má kupující dominantní postavení na trhu. To připustila i Alrosa v odpovědi na otázku na jednání před Soudem.

121. Jistě má i podnik v dominantním postavení právo hájit své obchodní zájmy. Článek 82 ES nicméně brání takovému chování podniku v dominantním postavení, které cílí k posílení tohoto postavení a k jeho zneužití( ).

122. Právě takového zneužití je třeba se obávat, pokud podnik s dominantním postavením odkupuje veškerou produkci jiného výrobce, který je činný na témže trhu. Tento druhý výrobce je pak totiž zbaven nutnosti vybudovat si vlastní distribuční systém a vstoupit do hospodářské soutěže s podnikem dominantním na trhu. To může mít negativní dopad na strukturu trhu, a v konečném důsledku i na spotřebitele, a to tím spíše, že hospodářská soutěž na dotčeném trhu je již oslabena díky přítomnosti dominantního podniku. Existuje nebezpečí, že dominantní podnik tím, že odkoupí veškerou produkci jiného výrobce, ovlivní odbyt a tím v konečném důsledku i ceny na dotčeném trhu ke škodě spotřebitelů. Takové chování nemá nic do činění s – v zásadě přípustnou – ochranou legitimních zájmů podniku dominantního na trhu.

123. Zvláštní okolnosti, které by případně mohly výjimečně vyloučit existenci zneužití, Soud v projednávaném případě neprokázal. Naopak: Soud zcela opomenul zabývat se dvojí úlohou De Beers jako světově největšího výrobce a nejvýznamnějšího kupujícího na trhu se surovými diamanty, přestože na ni Komise poukázala( ). Zohlednění této dvojí úlohy bylo nicméně nezbytné k tomu, aby Soud mohl smysluplně posoudit, zda může být každoroční prodej části diamantů společnosti Alrosa v dražbě vhodný k tomu, aby se odstranily problémy hospodářské soutěže, které Komise identifikovala s ohledem na článek 82 ES

124. Soud se tím, že přehlédl tuto významnou okolnost, dopustil nesprávného právního posouzení při přezkumu přiměřenosti. Toto nesprávné právní posouzení odůvodňuje zrušení napadeného rozsudku, protože se na něm zakládá předpoklad Soudu, že v projednávaném případě existovaly vhodné alternativní možnosti řešení, které by představovaly pro dotčené podniky menší zátěž.

– K opomenutí možnosti zneužívajícího chování předkladatelů nabídek v rámci dražeb

125. Druhá výtka opírající se o článek 82 ES směřuje proti bodům 152 a 153 napadeného rozsudku, ve kterých Soud uvádí, že prodeje typu ad hoc společnosti Alrosa prostřednictvím dražby nemohou být samy o sobě neslučitelné s pravidly hospodářské soutěže, i kdyby vedly k tomu, že De Beers si bude moci udržet svou vedoucí úlohu na trhu nebo jí posílit.

126. Komise právem kritizuje tato vysvětlení Soudu.

127. Soud se totiž na tomto místě omezuje na konstatování, že se není třeba obávat, že Alrosa vyhradí De Beers v rámci dražby přednostní zacházení, protože nic neprokazuje, že by Alrosa mohla použít subjektivní kritéria výběru („jiná kritéria než kvalita nabídky“)( ).

128. Soud tak nepřihlíží k tomu, že dražby mohou vést ke zneužívajícímu chování nejen na straně prodejce, ale i na straně kupujících. Pokud se totiž dražby účastní podnik, který sám vyrábí a uvádí na trh výrobky, které jsou konkurenční k draženým výrobkům a navíc má na dotčeném trhu dominantní postavení, může dojít k vylučující hospodářské soutěži. Může vzniknout situace, ve které dominantní podnik uměle zvyšuje nabídky, aby si odstraněním jiných zájemců zajistil kontrolu nad výrobou svého – skutečného nebo případného – soutěžitele, což může vést k omezení nabídky na trhu, a v konečném důsledku k uměle zvýšené úrovni cen, ke škodě spotřebitelů. Takové jednání je zneužívající ve smyslu článku 82 ES a nemá nic do činění s ochranou legitimních zájmů podniku dominantního na trhu( ).

129. Jistě závisí na celkovém posouzení okolností konkrétního případu, zda je na straně předkladatelů nabídek třeba se skutečně obávat takového zneužívajícího chování podniku dominantního na trhu. Napadený rozsudek nicméně neobsahuje žádný odkaz na to, že se Soud touto otázkou třeba jen v náznaku zabýval, přestože ho k tomu měla vést vysvětlení Komise. Komise tak opakovaně zdůraznila úlohu De Beers jako „tvůrce trhu“ a poukázala na dosavadní snahy De Beers kontrolovat výrobu na trhu s diamanty( ).

130. Soud se v projednávaném případě spokojil s tím, že při provedení dražeb navržených Alrosa neexistovalo na straně prodejců nebezpečí zneužití při příklepu prodeje. Tím ale není možné vyloučit, že na straně kupujících nedojde ke zneužívajícímu chování podniku dominantního na trhu podávajícího nabídku.

131. Soud se tím, že opomenul toto významné hledisko, dopustil nesprávného právního posouzení při přezkumu přiměřenosti. Toto nesprávné právní posouzení odůvodňuje zrušení napadeného rozsudku, protože se na něm zakládá předpoklad Soudu, že v projednávaném případě existovaly alternativní možnosti řešení, které by představovaly pro dotčené podniky menší zátěž.

B – Druhý důvod kasačního opravného prostředku: Právo být vyslechnut ve správním řízení

132. Svým druhým důvodem kasačního opravného prostředku Komise v zásadě Soudu vytýká nesprávné právní posouzení v souvislosti s právem být vyslechnut ve správním řízení. Krom toho uvádí, že Soud rozhodl ultra petita a znovu vytýká nedostatek odůvodnění v napadeném rozsudku.

1. Předběžná otázka: je druhý důvod kasačního opravného prostředku nerelevantní?

133. Alrosa zastává názor, že tento druhý důvod kasačního opravného prostředku Komise je nerelevantní, protože směřuje proti vysvětlením v napadeném rozsudku, která Soud učinil jen pro úplnost.

134. Je pravda, že výtka navrhovatele směřující proti nadbytečnému odůvodnění rozsudku v prvním stupni nemůže vést k jeho zrušení, a je proto třeba jí odmítnout jako nerelevantní( ). Tak tomu nicméně není v projednávaném případě.

135. Soud sice svá vysvětlení k porušení práva být vyslechnut označil neobvykle zavádějícím způsobem za „doplňující“( ). To ovšem neznamená, že by se jednalo o pouhé obiter dicta. Tato vysvětlení naopak představují druhý, nezávislý pilíř rozsudku, na kterém je založeno zrušení sporného rozhodnutí. To je obzvláště zjevné, pokud se podíváme na bod 204 napadeného rozsudku, kde je žalobní důvod Alrosa vycházející z porušení práva být vyslechnut výslovně prohlášen za opodstatněný. Vysvětlení k právu být vyslechnut jsou tedy relevantní důvody, na kterých spočívá výrok napadeného rozsudku.

136. Je tedy třeba zamítnout námitku Alrosa, podle které je druhý důvod kasačního opravného prostředku nerelevantní.

2. Přezkum druhého důvodu kasačního opravného prostředku

a) K nedostatku odůvodnění (první část druhého důvodu kasačního opravného prostředku)

137. Nejdříve Komise vytýká, že napadený rozsudek je s ohledem na konstatované porušení práva být vyslechnut nedostatečně odůvodněn. Soud nahrazuje své odůvodnění pouhým podezřením. V bodě 201 a 203 napadeného rozsudku nevysvětluje, proč Alrosa nemohla „užitečně“ odpovědět na podklady, které jí byly dány k nahlédnutí( ) a proč „neměla možnost plně vykonat“ své právo být vyslechnuta. Navíc neprokazuje žádnou příčinnou souvislost mezi konstatovaným pochybením a výsledkem řízení, tedy rozhodnutím o uznání závazků.

138. Tyto argumenty pro mě nejsou přesvědčivé.

139. Odůvodnění rozsudku v prvním stupni může být v některých bodech i implicitní za podmínky, že z něj jasně a jednoznačně vyplývají úvahy Soudu, takže umožní zúčastněným osobám seznámit se s důvody, pro které byla dotčená opatření přijata a Soudnímu dvoru disponovat poznatky dostatečnými k tomu, aby mohl vykonat svůj soudní přezkum( ).

140. V projednávaném případě z napadeného rozsudku dostatečně jasně vyplývá, že Soud považoval právo Alrosa být vyslechnuta za porušené díky opožděnému předání dokumentů. Komise podle zjištění Soudu předala Alrosa „nedůvěrné znění vyjádření třetích subjektů až dne 26. ledna 2006, tedy více než šest týdnů po dni formální žádosti podané [Alrosa] v tomto ohledu a více než tři měsíce po schůzi ze dne 27. října 2005“; Soud rovněž vytýká, že Alrosa byly tyto dokumenty předány až „spolu s výtahem individuálních závazků De Beers“( ). Z toho vyvozuje, že Alrosa neměla možnost „plně vykonat“ své právo být vyslechnuta( ).

141. Komise může být jiného názoru než Soud. Může zastávat názor, že uvedené dokumenty nebyly předány opožděně a v každém případě včas na to, aby umožnily Alrosa užitečně se vyjádřit. Na rozdíl od Soudu může Komise zastávat i názor, že právo Alrosa být vyslechnuta nebylo porušeno nebo případné porušení nemělo vliv na obsah sporného rozhodnutí. Tím ale ve skutečnosti nenapadá formální protiprávnost napadeného rozsudku z důvodu nedostatku odůvodnění, ale zpochybňuje opodstatněnost odůvodnění Soudu a tím materiální (věcnou) legalitu rozsudku.

142. Pouhá skutečnost, že Soud došel ve věci samé k jinému závěru než navrhovatelka, nemůže sama o sobě postihnout napadený rozsudek nedostatkem odůvodnění( ).

143. Výtka vycházející z nedostatku odůvodnění tedy musí být zamítnuta.

b) K zásadě ne ultra petita a k právu na spravedlivé řízení (druhá část druhého důvodu kasačního opravného prostředku)

144. Komise dále kritizuje, že v napadeném rozsudku je porušení práva být vyslechnut konstatováno ze zcela jiných důvodů, než ty, které Alrosa uvedla v prvním stupni ve své žalobě na neplatnost. Alrosa v žalobě pouze vytýkala, že jí Komise neinformovala o důvodech změny jejího stanoviska v důsledku průzkumu trhu a nedala jí příležitost vyjádřit se k jejímu změněnému posouzení případu. Otázky, které Soud považoval v souvislosti s právem být vyslechnut za rozhodující, Alrosa nikdy nevznesla. Napadený rozsudek nevychází z výtky přednesené Alrosa před Soudem, ale dokonce ji výslovně zamítá( ).

145. Komise se domnívá, že Soud tímto postupem rozhodl ultra petita a navíc porušil zásadu spravedlivého řízení.

i) K zásadě ne ultra petita

146. Je především nesporné, že soud Společenství, který rozhoduje o žalobě na neplatnost, nemůže rozhodnout ultra petita( ). Tato zásada je výrazem dispoziční zásady, podle které účastníci řízení určují předmět sporu a Soud nemůže rozhodovat nad rámec tohoto předmětu sporu.

147. Zdá se, že Komise chápe zásadu ne ultra petita v tom smyslu, že soud Společenství může konstatovat porušení práva být vyslechnut jen tehdy, pokud jsou žalobní důvody uvedené žalobcem v prvním stupni opodstatněné.

148. Takové chápání je nicméně nadměrně restriktivní. Podle zásady ne ultra petita sice nemůže jít zrušující výrok nad rámec návrhu žalobce( ). Soud ale nemůže být vázán argumenty, které účastníci řízení uvedli na podporu svých tvrzení, pokud se chce vyhnout nebezpečí, že jeho rozhodnutí bude případně založeno na nesprávných právních úvahách( ). Jak velmi správně uvedl generální advokát Léger, Soud není v žádném případě omezen na pasivní úlohu a nemůže být pouze „ústy účastníků řízení( ).

149. V projednávaném případě Alrosa vytýkala jedním ze svých žalobních důvodů v prvním stupni porušení práva být vyslechnut. V rozporu s názorem Komise tedy Soud nekonstatoval porušení práva být vyslechnut bez návrhu, ale učinil tak na návrh žalobkyně. Skutečnost, že se Soud při rozhodnutí o uvedeném žalobním důvodu opřel o jiné argumenty, než přednesla Alrosa, neznamená sama o sobě ještě odchylku od předmětu sporu řízení v prvním stupni, a tedy žádné rozhodnutí ultra petita( ).

ii) K právu na spravedlivý proces

150. Komise dále kritizuje Soud, že konstatoval porušení práva Alrosa být vyslechnuta, aniž by toto pochybení bylo někdy předmětem diskuse mezi účastníky řízení. V tom spatřuje porušení zásady spravedlivého řízení.

151. Aby se zajistilo spravedlivé řízení, musí Soud v neposlední řadě dodržovat práva účastníků řízení na obhajobu. Zásada dodržování práv obhajoby je základní zásadou práva Společenství( ). Tato zásada by byla porušena, pokud by se soudní rozhodnutí zakládalo na skutečnostech nebo písemnostech, o kterých se samotní účastníci řízení – nebo jeden z nich – nemohli dovědět, a ke kterým se tedy ani nemohli vyjádřit( ). Jinak řečeno dodržování práva na obhajobu zajišťuje, že účastníci řízení nejsou konfrontování s překvapivým rozhodnutím Soudu( ).

152. K překvapivému rozhodnutí může samozřejmě dojít nejen tehdy, když se Soud opře o skutečnosti nebo důkazy, které nebyly účastníkům řízení nebo jednomu z nich známy. Také hodnocení skutkového stavu Soudem může být pro účastníky řízení překvapující, když se Soud opře o skutečnosti, které byly sice účastníkům řízení známy, ale nebyly jako takové nikdy předmětem diskuse v rámci soudního řízení( ).

153. Tak je tomu v projednávaném případě s předáním určitých písemností Alrosa. Je nesporné, kdy byly tyto dokumenty předány. Ze spisu nicméně vyplývá, že v písemné části řízení v prvním stupni žádný z účastníků řízení nenapadl opožděné předání písemností( ), kritizované v projednávaném případě Soudem. Na jednání nebyl tento problém – po vysvětleních Komise, které Alrosa nezpochybnila – rovněž diskutován. Tento problém nebyl ani předmětem písemných otázek Soudu, ani Soud nepovažoval za nutné znovu otevřít ústní část řízení za účelem jeho projednání( ).

154. Jako žalovaná navíc Komise neměla žádný důvod přijmout pro úplnost stanovisko k tomu problému. To platí o to více, že zrychlené řízení provedené v prvním stupni je spojeno se zvláštními omezeními pro účastníky řízení jak ohledně rozsahu jejich argumentace, tak ohledně procesních lhůt, které přitom musí dodržet( ).

155. Za těchto okolností bylo překvapivým rozhodnutím, že Soud odůvodnil jím zjištěné porušení práva být vyslechnut tím, že Komise sdělila písemnosti opožděně. Skutečnost, že Soud nedal Komisi před přijetím svého rozsudku žádnou možnost vyjádřit se k tomuto bodu, představuje porušení práva obhajoby, a tedy procesní vadu.

156. Výtka Komise vztahující se k tomuto bodu je tedy opodstatněná. Protože není možné vyloučit, že by Komise v případě projednání problematiky opožděnosti v řízení v prvním stupni přednesla argumenty, které by vedly Soud k jinému závěru, odůvodňuje jeho procesní vada zrušení napadeného rozsudku.

c) K vlivu případného porušení práva být vyslechnut na rozhodnutí Komise (čtvrtá část druhého důvodu kasačního opravného prostředku)

157. Komise dále vytýká, že se Soud dopustil nesprávného právního posouzení tím, že neprokázal, jaký vliv mělo případné porušení práva Alrosa být vyslechnuta na sporné rozhodnutí.

158. Podle ustálené judikatury procesní vada může odůvodnit zrušení rozhodnutí Komise jen tehdy, pokud existuje možnost, že by bez této vady vedlo správní řízení k jinému výsledku( ). Jinými slovy, nesmí být vyloučeno, že měla procesní vada vliv na obsah rozhodnutí Komise, a že tedy rozhodnutí mohlo mít jiný obsah( ).

159. Soud v projednávaném případě konstatoval porušení práva být vyslechnut, zároveň ale uvedl, že „rozsah, ve kterém tato nesrovnalost mohla ovlivnit rozhodnutí Komise nemůže být v projednávaném případě jasně prokázán“( ).

160. Tato poněkud matoucí formulace – v každém případě na první pohled – vyvolává skutečně pochybnost, že Soud zrušil sporné rozhodnutí kvůli procesní vadě, aniž by předtím dostatečně posoudil, zda mohla mít tato vada vůbec vliv na obsah rozhodnutí.

161. Při bližším posouzení vyjadřuje nicméně tato formulace přesvědčení Soudu, že jím zjištěné porušení práva být vyslechnut mohlo mít vliv na výsledek správního řízení. Pouze konkrétní rozsah tohoto vlivu nešel podle názoru Soudu přesně zjistit.

162. Tím se drží Soud přes zvolenou matoucí formulaci ještě v rámci právních požadavků na zrušení rozhodnutí pro procesní vady. Pro takové zrušení totiž není přesný rozsah, ve kterém byl obsah rozhodnutí ovlivněn procesní vadou, relevantní.

163. Pokud Soudem zjištěná procesní vada spočívá v porušení práva být vyslechnut, pak je v každém případě těžké určit, v jakém rozsahu měla vliv na obsah rozhodnutí Komise. Nedá se nikdy zcela vyloučit, že by i při řádném vyslechnutí bylo přijato rozhodnutí se stejným zněním.

164. Slyšení musí umožnit dotčené osobě vyjádřit se a tím ovlivnit obsah rozhodovacího postupu Komise. Proto odůvodňuje již pouhá možnost, že mělo porušení práva být vyslechnut vliv na obsah rozhodnutí, jeho zrušení.

165. Čtvrtá část druhého důvodu kasačního opravného prostředku je tedy neopodstatněná.

d) K dosahu práva Alrosa být vyslechnuta (třetí část druhého důvodu kasačního opravného prostředku)

166. Konečně Komise napadá, že Soud v projednávaném případě ponechal bez povšimnutí dosah práva společnosti Alrosa být vyslechnuta.

i) Úvodní poznámka

167. Podle čl. 41 odst. 2 Listiny základních práv Evropské unie( ) má každý právo být vyslechnut před přijetím jemu určeného individuálního opatření, které by se jej mohlo nepříznivě dotknout. Toto základní právo musí být zohledněno při výkladu a použití nařízení č. 1/2003( ).

168. Právo být vyslechnut je rovněž součástí práva na obhajobu, jehož dodržování představuje základní zásadu práva Společenství v každém řízení vedeném vůči osobě, které může vést k aktu nepříznivě zasahujícímu do jejího právního postavení( ).

169. Pro řízení v oblasti práva hospodářské soutěže je právo být vyslechnut vyjádřeno mimo jiné v článku 27 nařízení č. 1/2003 jakož i v článcích 10 a 15 prováděcího nařízení č. 773/2004.

ii) K výtce Komise

170. Komise v zásadě vytýká Soudu to, že přirovnal Alrosa neprávem k „dotyčnému podniku“.

171. Soud skutečně uvádí, že jen skupina De Beers může být v řízení na základě článku 82 ES „dotyčným podnikem“, Alrosa přesto není pouhou „zúčastněnou třetí stranou“( ). K odůvodnění Soud odkazuje na způsob, jakým Komise vedla dvě řízení týkající se smlouvy mezi skupinou De Beers a společností Alrosa( ). Krom toho zdůrazňuje, přičemž udává příklady, že s oběma souběžnými řízeními k článkům 81 ES a 82 ES „bylo ve skutečnosti jak Komisí, tak žalobkyní a De Beers zacházeno jako s jediným řízením“( ). Na tomto základě Soud dospívá k závěru, že Alrosa musí být „pro řízení posuzované jako celek přiznána práva přiznávaná „dotyčnému podniku“ ve smyslu nařízení č. 1/2003“, i když Alrosa v řízení podle článku 82 ES stricto sensu tuto podmínku nesplňuje( ).

172. Tato vysvětlení nejsou přesvědčivá.

173. Zákonodárce Společenství, když definoval právo být vyslechnut, jak je stanoveno v běžných právních předpisech, úmyslně zavedl v článku 27 nařízení č. 1/2003 jakož i v článcích 10 a 15 prováděcího nařízení č. 773/2004 odstupňování mezi různými osobami, které se v té či oné formě mohou účastnit řízení v oblasti práva hospodářské soutěže. Práva účastníků správního řízení (zvaných též „dotyčné strany“) jdou dále než práva třetích osob, které mají sice zájem na výsledku řízení, ale nejsou samy osobami, kterým bude určeno rozhodnutí, jenž má Komise přijmout.

174. Je nesporné, že Komise provedla v projednávaném případě dvě souběžná správní řízení, přičemž jedno se opíralo o článek 81 ES a druhé o článek 82 ES. V prvním řízení měla Alrosa jako strana oznámené smlouvy postavení dotyčného podniku stejně jako De Beers. V druhém řízení měla naopak toto postavení pouze De Beers jako podnik s údajně dominantním postavením na trhu, ale nikoliv Alrosa.

175. V řízení podle článku 82 ES, které bylo uzavřeno sporným rozhodnutím, disponovala tedy Alrosa pouze méně rozsáhlými právy zúčastněné třetí strany.

176. Jen pokud by se prokázalo, že Komise v projednávaném případě svévolně, tedy bez věcného odůvodnění, zahájila dvě odlišná řízení pro jediný skutkový stav, musela by být společnosti Alrosa – vyjádřeno slovy Soudu –„pro řízení posuzované jako celek“ přiznána práva příslušející dotyčnému podniku( ).

177. Takové zneužití posuzovací pravomoci ze strany Komise však Soud v projednávaném případě nekonstatoval. Nebyl pro to ani žádný důvod. Právě naopak, provedení dvou oddělených správních řízení bylo vzhledem k jejich rozdílným hmotněprávním základům – jednak článek 81 ES (článek 53 EHP) a jednak článek 82 ES (článek 54 EHP) – věcně odůvodněné. S ohledem na článek 82 ES (článek 54 EHP) mohla být pouze De Beers jako podnik údajně dominantní na trhu adresátem oznámení námitek a rozhodnutí Komise, kterým se ukončuje řízení.

178. Proto se Soud dopustil nesprávného právního posouzení, když měl za to, že je třeba na Alrosa v rámci řízení na základě článku 82 ES pohlížet jako na dotyčný podnik.

179. Alrosa namítá, že sporné rozhodnutí se ve svých praktických účincích rovná jí určenému rozhodnutí o zákazu podle článku 7 nařízení č. 1/2003. Je jí znemožněno, aby v budoucnu obchodovala se skupinou De Beers.

180. K tomu je třeba poznamenat, že výrok sporného rozhodnutí je určen pouze De Beers a prohlašuje její dobrovolné vzdání se nákupů od společnosti Alrosa za závazné. Účinky na budoucí obchodní vztahy, o kterých mluví Alrosa, vyplývají ze sporného rozhodnutí nanejvýš nepřímo. Takové pouhé odrazové účinky rozhodnutí o uznání závazků jsou ale právě typické pro zúčastněné třetí osoby a ne pro dotyčné podniky (účastníky řízení).

181. Oproti názoru Alrosa nemůže být tento podnik považován za dotyčný podnik s ohledem na článek 82 ES i proto, že Komise předtím společné závazky De Beers a Alrosa zamítla. Toto zamítnutí společných závazků se totiž neuskutečnilo v řízení na základě článku 82 ES, kterého se týká projednávaný případ, nýbrž v souběžném řízení na základě článku 81 ES. Proto není zamítnutí společných závazků předmětem sporného rozhodnutí v řízení na základě článku 82 ES, přičemž společné závazky byly naopak pouze hledisko, které Komise musela zohlednit při přezkumu přiměřenosti s ohledem na zájem Alrosa jako zúčastněné třetí strany.

182. V důsledku toho se Soud dopustil nesprávného právního posouzení tím, že Alrosa přirovnal k dotyčnému podniku. Toto nesprávné právní posouzení se odráží i v dalších vysvětleních Soudu v napadeném rozsudku, a to až do fáze zrušení sporného rozhodnutí( ). Obzvláště se na něm zakládá předpoklad Soudu, že Komise měla Alrosa poskytnout náhled do spisu( ). Právo nahlížet do spisu náleží pouze účastníkům správního řízení (čl. 27 odst. 2 věta druhá nařízení č. 1/2003) a může být vykonáno až po zaslání oznámení námitek (čl. 15 odst. 1 věta druhá nařízení č. 773/2004). Jelikož Alrosa nebyla účastníkem správního řízení na základě článku 82 ES, kterého se týká projednávaný případ, ale pouze souběžně provedeného správního řízení založeného na článku 81 ES, neměla během fáze před přijetím sporného rozhodnutí právo nahlížet do spisu.

183. Za těchto okolností je třetí část druhého důvodu kasačního opravného prostředku opodstatněná a odůvodňuje zrušení napadeného rozsudku.

C – Dílčí výsledek

184. I když jsou některé výtky vznesené Komisí neopodstatněné, ve shrnutí je třeba konstatovat, že její kasační opravný prostředek má úspěch a vede ke zrušení napadeného rozsudku v plném rozsahu.

VI – Posouzení žaloby podané Alrosa v prvním stupni

185. Podle čl. 61 odst. 1 svého statutu může Soudní dvůr vydat sám konečné rozhodnutí ve věci, pokud to soudní řízení dovoluje.

186. Tak je tomu v projednávaném případě. Všechny skutečnosti a právní otázky, které jsou pro rozhodnutí o žalobě Alrosa relevantní, již byly v prvním stupni projednány před Soudem a účastníci řízení měli možnost vyměnit si své argumenty k nim. Není proto nezbytné, aby byla věc vrácena zpět Soudu, ale Soudní dvůr může sám rozhodnout o žalobě Alrosa na neplatnost sporného rozhodnutí.

A – Formální legalita sporného rozhodnutí (první žalobní důvod)

187. Svým prvním žalobním důvodem v prvním stupni napadá Alrosa porušení jejího práva být vyslechnuta.

1. Právo Alrosa být vyslechnuta

188. V její žalobní odpovědi v první stupni Komise zdá se zpochybňuje skutečnost, že Alrosa měla v projednávaném případě vůbec nějaké právo být vyslechnuta.

189. Takový názor by postrádal jakýkoliv právní základ.

190. Alrosa sice nebyla, jak bylo uvedeno výše( ), účastníkem řízení („dotyčným podnikem“) v řízení založeném na článku 82 ES, relevantním v projednávaném případě. Je ale nepochybné, že Alrosa měla legitimní zájem na výsledku tohoto řízení. Tento zájem vyplývá z okolnosti, že se v případě společnosti Alrosa jedná o plánovaného smluvního partnera podniku údajně dominantního na trhu. Takový smluvní partner musí být na svou žádost Komisí vyslechnut předtím, než tato může přijmout rozhodnutí o uznání závazků, kterým bude uznáno za závazné ukončení jakýchkoliv dodavatelských vztahů mezi podnikem dominantním na trhu a jeho smluvním partnerem.

191. Pro účely projednávaného právního sporu není naopak nezbytné zodpovědět otázku, zda měla být Alrosa vyslechnuta jako zúčastněná třetí strana ve smyslu čl. 27 odst. 3 věta druhá nařízení č. 1/2003( ). V judikatuře je totiž objasněno, že právo být vyslechnut, které je zaručeno jako základní právo, musí být zajištěno i při neexistenci jakékoliv právní úpravy týkající se dotčeného řízení( ). Protože rozhodnutí o uznání závazků představovalo individuální opatření nepříznivé pro společnost Alrosa, měla být Alrosa na žádost v každém případě vyslechnuta. Tomu odpovídá rovněž hodnocení vyjádřené zákonodárcem v čl. 27 odst. 4 nařízení č. 1/2003.

192. Je ale rovněž nesporné, že Alrosa má jako zúčastněná třetí strana méně rozsáhlá práva, než by měl „dotyčný podnik“, resp. účastník řízení, ve smyslu čl. 9 odst. 1 a čl. 27 odst. 1 a 2 nařízení č. 1/2003. Obzvláště neměla Alrosa nárok na oznámení námitek nebo srovnatelnou písemnost a také neměla právo nahlížet do spisu (viz čl. 27 odst. 2 nařízení č. 1/2003 jakož i čl. 10 odst. 1 a 2 a čl. 15 odst.1 nařízení č. 773/2004).

2. Předmět práva Alrosa být vyslechnuta

193. Mezi účastníky řízení je především sporné, k čemu se právo Alrosa být vyslechnuta vztahuje.

194. Alrosa požaduje informaci o důvodech pro zamítnutí jejích společně s De Beers předložených závazků a chce se k této informaci vyjádřit.

195. Společné závazky De Beers a Alrosa však nebyly nabídnuty v řízení založeném na článku 82 ES, ale v souběžně provedeném řízení založeném na článku 81 ES. Proto nejsou předmětem sporného rozhodnutí; nejsou v něm také zamítnuty, ale pouze objasněny Komisí za účelem posouzení projednávaného případu s ohledem na právo hospodářské soutěže. Předmětem sporného rozhodnutí jsou ale pouze individuální závazky De Beers, které Komise prohlásila za závazné.

196. Proto měla být Alrosa vyslechnuta jen s ohledem na individuální závazky De Beers, jakož i úmysl Komise prohlásit je za závazné. Z těchto individuálních závazků také pro Alrosa v konečném důsledku vyplývala údajná nevýhoda: konec jakýchkoliv obchodních vztahů s De Beers s ohledem na surové diamanty.

197. To vše však neznamená, že společné závazky De Beers a Alrosa nemohly hrát při příležitosti slyšení Alrosa před přijetím napadeného rozhodnutí žádnou roli.

198. Aby totiž umožnila zúčastněným třetím stranám, jako Alrosa, užitečně se vyjádřit, musí je Komise – přinejmenším v základech – informovat o obsahu jejího zamýšleného rozhodnutí. K tomu patří nejen údaje o podstatném obsahu závazků, které mají být prohlášeny za závazné, ale i údaje k nejdůležitějším důvodům, které Komisi vedly k tomu, aby závazky uznala.

199. V projednávaném případě tedy Komise musela Alrosa informovat o základním obsahu individuálních závazků De Beers – který spočíval v pozvolném snižování nákupů surových diamantů od společnosti Alrosa až po úplné ukončení těchto nákupů v roce 2009 – a zároveň společnosti Alrosa vysvětlit hlavní důvody pro které zamýšlela uznat individuální závazky za závazné.

200. Je zjevné, že Komise přitom musela rovněž vysvětlit, že společné závazky De Beers a Alrosa, které předtím obdržela, nepostačovaly k tomu, aby odstranily problémy hospodářské soutěže, které identifikovala. Jen tak totiž mohla být Alrosa schopna vyjádřit se smysluplně k přiměřenosti zamýšleného rozhodnutí s ohledem na vlastní obchodní zájmy. Z tohoto pohledu má Alrosa pravdu, když uvádí, že sporné rozhodnutí je úzce spojeno s předchozím zamítnutím společných závazků Komisí.

201. V této souvislosti je dále třeba zkoumat, zda Komise dodržela právo Alrosa být vyslechnuta.

3. Žádné porušení práva Alrosa být vyslechnuta

202. Alrosa tvrdí, že jí Komise neinformovala o jejím změněném hodnocení skutkového stavu, o které v konečném důsledku opřela ve sporném rozhodnutí zamítnutí společných závazků a přijetí individuálních závazků De Beers. Alrosa také neměla možnost užitečně se vyjádřit k tomuto změněnému hodnocení skutkového stavu ze strany Komise.

203. Jak vyplývá ze zjištění Soudu( ), Komise informovala Alrosa a De Beers již dne 27. října 2005 při příležitosti schůzky týkající se výsledků průzkumu trhu. Zároveň Komise s ohledem na výsledky průzkumu trhu vyzvala oba podniky, aby jí před koncem listopadu 2005 předložily nové společné závazky ve smyslu naprostého ukončení jejich obchodních vztahů od roku 2009.

204. Již tím byla Alrosa informována o tom, že Komise již nepovažuje společné závazky De Beers a Alrosa za dostačující k tomu, aby odstranily problémy hospodářské soutěže, které identifikovala. Alrosa věděla dále od této schůzky, že Komise (již) nepovažovala pokračování obchodních vztahů mezi Alrosa a De Beers, jak bylo zamýšleno v oznámené smlouvě a ve společných závazcích, za přijatelné a byla ochotna uznat jen závazky ve smyslu úplného ukončení obchodních vztahů obou podniků.

205. Pokud uvážíme, že Alrosa měla jako účastník souběžně vedeného řízení založeného na článku 81 ES intensivní znalost poměrů na trhu a pozadí řízení, pak mohlo již takové ústní vysvětlení Komise postačovat k tomu, aby Alrosa umožnilo vyjádřit užitečné připomínky, v rámci kterých by se zabývala jednak vlastními obchodními zájmy a jednak – dle jejího názoru nedostatečnou – přiměřeností úplného ukončení jejích obchodních vztahů se skupinou De Beers. Na písemnou informaci, zvláště na písemnost, jejíž rozsah by byl srovnatelný s oznámením námitek, neměla Alrosa jako zúčastněná třetí strana tak jako tak žádný nárok.

206. Alrosa tedy měla od schůzky dne 27. října 2005 příležitost užitečně uplatnit své stanovisko s ohledem na úplné ukončení obchodních vztahů se skupinou De Beers.

207. Tuto příležitost Alrosa také využila. Z aktů vyplývá, že podnik vysvětlil své stanovisko dopisem ze dne 6. prosince 2005 určeným členovi Komise příslušnému pro otázky hospodářské soutěže( ). Dopisem ze dne 6. února 2006 se Alrosa dále vyjádřila k individuálním závazkům De Beers a ke komentářům třetích osob vyplývajícím z průzkumu trhu( ).

208. Jako zúčastněná třetí strana neměla Alrosa nárok na více než jednu takovou příležitost k vyjádření.

209. Výtka Alrosa, že bylo porušeno její právo být vyslechnuta, musí být tedy zamítnuta jako neopodstatněná.

210. Jen pro úplnost chci ještě upřesnit, že právo zúčastněných osob být vyslechnuty nezahrnuje jakékoliv právo předkládat Komisi před přijetím rozhodnutí nové závazky. Jen dotyčné podniky ve smyslu čl. 9 odst. 1 nařízení č. 1/2003 mohou platně nabízet závazky( ). Z okolnosti, že Alrosa nemohla – například z časových důvodů – „nabídnout nové společné závazky s De Beers“( ), nemůže proto v žádném případě vyplývat porušení práva být vyslechnut. Soud toto přehlíží v bodě 201 napadeného rozsudku a stejně tak Alrosa, když se v tomto bodě připojuje k Soudu.

B – Legalita sporného rozhodnutí po meritorní stránce (druhý a třetí žalobní důvod)

211. Legalita sporného rozhodnutí po meritorní stránce je předmětem dalších dvou žalobních důvodů, kterými se Alrosa v prvním stupni dovolávala porušení článku 82 ES, článku 9 nařízení č. 1/2003, jakož i zásad smluvní svobody a proporcionality.

1. K porušení článku 9 nařízení č. 1/2003 (druhý žalobní důvod)

212. Svým druhým žalobním důvodem v prvním stupni Alrosa uplatňuje, že článek 9 nařízení č. 1/2003 nepředstavuje dostatečný právní základ pro sporné rozhodnutí. Přitom se Alrosa opírá o restriktivní výklad tohoto předpisu. Jednak směla Komise dle názoru Alrosa přijmout pouze společné závazky De Beers a Alrosa. Krom toho mělo být rozhodnutí o uznání závazků časově omezené.

213. Ani první ani druhý argument není důvodný.

a) K oprávnění nabízet závazky podle článku 9 nařízení č. 1/2003

214. Závazky ve smyslu článku 9 nařízení č. 1/2003 mohou nabízet pouze „dotyčné podniky“. Jak již bylo uvedeno( ), jsou jimi pouze účastníci příslušných řízení v oblasti práva hospodářské soutěže. V řízení založeném na článku 82 ES, jako je projednávané řízení, přichází jako dotyčný podnik v úvahu pouze podnik s údajně dominantním postavením na trhu( ). Jen tento podnik může právně platným způsobem nabízet závazky.

215. Komise tedy mohla v rámci řízení na základě článku 82 ES přijmout individuální závazky De Beers, údajně dominantního podniku na trhu a podle čl. 9 odst. 1 nařízení č. 1/2003 je prohlásit za závazné( ). V žádném případě nebyla omezena na uznání společných závazků De Beers a Alrosa. Společné závazky mohly být naopak nabídnuty pouze v rámci souběžně vedeného řízení na základě článku 81 ES.

216. Jistě by bylo myslitelné, že Komise bude v rámci tohoto souběžného řízení na základě článku 81 ES pokračovat ve svém snažení najít společně s oběma podniky – De Beers a Alrosa – řešení problémů hospodářské soutěže, které identifikovala. Zda bylo třeba upřednostnit tuto cestu nebo cestu individuálních závazků v rámci řízení založeného na článku 82 ES není nicméně v konečném důsledku právní otázkou, ale otázkou účelnosti, jejíž posouzení nepřísluší soudu Společenství.

b) K omezení doby platnosti rozhodnutí o uznávání závazků

217. Co se týče doby platnosti rozhodnutí o uznání závazků, Komise není podle čl. 9 odst. 1 nařízení č. 1/2003 povinna stanovit v rozhodnutí dobu platnosti. Na rozdíl od návrhu Komise k nařízení č. 1/2003( ) čl. 9 odst. 1 již právě nestanoví, že rozhodnutí musí být nezbytně časově ohraničeno( ).

218. Pokud nelze krátkodobě nebo střednědobě očekávat, že podnik v dominantním postavení jako De Beers toto postavení ztratí, pak nemá časové omezení rozhodnutí o uznání závazků moc smyslu.

219. I v případě časově neomezeného rozhodnutí o uznání závazků nejsou dotyčné podniky a třetí strany bez ochrany. Podle čl. 9 odst. 2 písm. a) nařízení č. 1/2003 mohou totiž podstatné změny některé skutečnosti, na níž bylo rozhodnutí založeno, vést k znovuzahájení řízení. K takové podstatné změně by došlo například tehdy, když by se tržní vztahy v průběhu doby změnily natolik, že by podnik dříve dominantní na trhu toto své postavení ztratil.

220. Podle zásady řádné správy( ) má Komise povinnost zabývat se bezodkladně každou podrobně přednesenou informací o podstatné změně skutečností a případně rozhodnout o znovuzahájení řízení.

c) Dílčí výsledek

221. Protože restriktivní výklad článku 9 nařízení č. 1/2003, o který se zasazuje Alrosa, nemůže obstát, musí být druhý žalobní důvod vznesený v prvním stupni zamítnut jako neopodstatněný.

2. K porušení článku 82 ES, článku 9 nařízení č. 1/2003 a zásad smluvní volnosti a proporcionality (třetí žalobní důvod)

222. Třetím žalobním důvodem vzneseným v prvním stupni Alrosa uvádí, že „absolutní a potenciálně časově neomezený zákaz, aby De Beers nakupovala přímo nebo nepřímo surové diamanty od Alrosa“, který je základem sporného rozhodnutí, porušuje článek 82 ES a článek 9 nařízení č. 1/2003 ve spojení se zásadními zásadami smluvní volnosti a proporcionality.

223. Je vhodné, aby byl tento žalobní důvod posouzen jednak s ohledem na smluvní volnost, a jednak s ohledem na proporcionalitu.

a) Ke smluvní volnosti (první část třetího žalobního důvodu)

224. Alrosa tvrdí, že sporné rozhodnutí se nemůže opírat o článek 82 ES a článek 9 nařízení č. 1/2003, protože porušuje zásadu smluvní volnosti. Komise de facto nařídila bojkotování Alrosa.

225. Smluvní volnost patří k obecným zásadám práva Společenství. Vyplývá ze svobody každé osoby jednat. Je také nedělitelně spojena se svobodou podnikat( ), která je chráněna základními právy( ). Ve Společenství, které dodržuje zásadu otevřené tržní ekonomiky s volnou hospodářskou soutěží( ), je zaručení smluvní volnosti nezbytné. Také judikatura Soudního dvora uznává, že hospodářské subjekty mají právo na smluvní volnost( ).

226. Při přijímání rozhodnutí v oblasti práva hospodářské soutěže musí Komise dodržovat zásadu smluvní volnosti, resp. svobody podnikat( ).

227. Smluvní svoboda nicméně neobsahuje jen svobodu uzavírat smlouvy (pozitivní smluvní svoboda), ale i svobodu neuzavírat smlouvy (negativní smluvní svoboda).

228. De Beers využila prostřednictvím individuálních závazků vůči Komisi své negativní smluvní volnosti. Podnik se do budoucna dobrovolně vzdal uzavírání smluv s Alrosa.

229. Na dobrovolnosti tohoto vzdání se nemění nic ani okolnost, že De Beers předložila své závazky během probíhajícího řízení v oblasti práva hospodářské soutěže s cílem, aby odvrátila rozhodnutí o zákazu – včetně v něm obsaženého konstatování jejího dominantního postavení na trhu. Pouhé oznámení zahájení uvedeného řízení, respektive to, že v něm Komise pokračuje až do rozhodnutí o zákazu a možné peněžité pokuty, není protiprávní, ale zcela legální prostředek, kterým Komise sleduje legitimní cíl ochrany hospodářské soutěže před narušováním( ).

230. Alrosa sice tímto způsobem přišla do budoucna o svého upřednostňovaného smluvního partnera. Toto nicméně patří k rizikům, které Alrosa musí jako každý jiný hospodářský subjekt nést v otevřeném tržním hospodářství. Nepředstavuje to omezení smluvní volnosti Alrosa( ).

231. Komise neporušila zásadu smluvní svobody ani tím, že prohlásila individuální závazky a tím to, že se společnost De Beers vzdala budoucích smluvních vztahů s Alrosa, za závazné. Naopak sporným rozhodnutím pouze konkretizovala hranice smluvní volnosti, jak pro hospodářské subjekty vyplývají z bezprostředně použitelných ustanovení Smlouvy o ES a Dohody o EHP týkajících se hospodářské soutěže. (Pozitivní) smluvní svoboda podniků končí totiž tam, kde se uzavírají smlouvy, jejichž cílem nebo výsledkem je narušení hospodářské soutěže ve smyslu článku 81 ES (článek 53 EHP) nebo kde podnik s pomocí smlouvy zneužívá své dominantní postavení na trhu ve smyslu článku 82 ES (článku 54 EHP).

232. Alrosa namítá, že Komise nepřijala sporné rozhodnutí proti zneužívajícímu chování, ale proti zjevně legálnímu chování. Pouhý nákup nebo prodej výrobku, dokonce i podnikem dominantním na trhu, nemůže být jako takový zneužívající, ledaže by se tento obchod opíral o nespravedlivé podmínky. Na podporu svého tvrzení uvádí Alrosa judikaturu, zejména rozsudek Langnese-Iglo v. Komise( ), podle které nemůže být uzavírání smluv o výlučném zásobování zakázáno obecně a na neurčitou dobu.

233. Tato argumentace však nemůže obstát. Alrosa přehlíží, že se v případě De Beers nejedná o kupce na trhu se surovými diamanty, ale o celosvětově největšího výrobce na témže trhu. Dodavatelský vztah mezi Alrosa a De Beers zamýšlený oznámenou smlouvou, by tedy nebyl vertikální, nýbrž horizontální povahy, to znamená smlouvou mezi dvěma soutěžiteli. To je zásadní rozdíl ve vztahu k případu Langnese-Iglo, ve kterém se jednalo o vertikální smlouvy o výlučném zásobování( ).

234. Jak již bylo uvedeno výše, běžnému soutěžnímu chování v zásadě neodpovídá, že podnik odkupuje pravidelně veškerou produkci svého největšího soutěžitele – nebo přinejmenším její podstatnou část – obzvláště, pokud má dominantní postavení na trhu( ). To připustila také Alrosa, když byla dotazována na jednání před Soudním dvorem.

235. K tomu se v projednávaném případě připojuje z minulosti známá úloha De Beers jako „tvůrce trhu“ a její úsilí o kontrolu výroby na trhu s diamanty( ). S ohledem na tyto okolnosti nebylo od Komise v žádném případě nerozumné, že vycházela z toho, že pokračující dodavatelské vztahy mezi společnostmi Alrosa a De Beers by mohly vést ke zneužití dominantního postavení skupinou De Beers. Aby odvrátila toto riziko pro hospodářskou soutěž, mohla Komise prohlásit za závazné individuální závazky De Beers, které stanoví úplné ukončení tohoto dodavatelského vztahu.

236. Krom toho si Alrosa stěžuje, že je jí zablokován přístup k největšímu kupci na trhu. Alrosa se domnívá, že jí Komise měla přinejmenším povolit prodeje typu ad hoc skupině De Beers, například prostřednictvím prodeje v dražbě. Jak jsem uvedla výše, žádný z těchto argumentů není opodstatněný( ).

237. Dále vyjadřuje Alrosa obavu, že bez společnosti De Beers jako kupce již nemá žádnou jistotu, že bude moci prodat své surové dimanty za hospodářsky atraktivní ceny. Vyjednávací síla zbývajících kupujících vzroste, takže bude možné dosáhnout pouze nízkých cen, což povede k narušení hospodářské soutěže v neprospěch Alrosa.

238. Riziko vyplývající z odbytu vlastních výrobků však musí v otevřeném tržním hospodářství nést každý hospodářský subjekt sám. Pokud by se určitému podniku povolilo zachovat dodavatelský vztah, který vyvolává pochybnosti s ohledem na článek 82 ES, tak by byli v konečném důsledku soutěžitelé chráněni před hospodářskou soutěží a zájmům dotyčných podniků by byla dána přednost na úkor obecného zájmu na nenarušené hospodářské soutěži [čl. 3 odst. 1 písm. g) ES]. Cílem práva hospodářské soutěže Společenství však musí být ochrana hospodářské soutěže, a nikoliv soutěžitelů, protože z toho má prospěch nepřímo také spotřebitel a široká veřejnost( ).

239. To, že Alrosa nyní musí, na rozdíl od minulosti, vést intenzivnější cenová vyjednávání se zbývajícími kupci na trhu se surovými diamanty, není výrazem menší, ale naopak větší hospodářské soutěže. Jak navíc uvádí Komise, aniž by jí v tomto ohledu bylo protiřečeno, trh se vyznačuje přítomností velkého množství srovnatelně malých kupujících, jejichž vyjednávací síla nesmí být přeceňována.

240. Konečně Alrosa tvrdí, že sporné rozhodnutí bude mít negativní vliv na hospodářskou soutěž, protože díky němu vzniká značné riziko snížení výroby, pokud Alrosa již nenajde žádného odběratele pro své surové diamanty. Jak ale Komise právem oponuje, takový scénář je nepravděpodobný, pokud se vyjde z nezměněné poptávky po diamantech na navazujících trzích. Alrosa sama neuvedla nic, co by poukazovalo na klesající poptávku na těchto navazujících trzích.

241. Celkově je třeba konstatovat, že sporné rozhodnutí neporušuje zásadu smluvní volnosti. První část třetího žalobního důvodu vzneseného v prvním stupni je tedy neopodstatněná.

b) K přiměřenosti (druhá část třetího žalobního důvodu)

242. Alrosa tvrdí, že sporné rozhodnutí se nemůže opírat o článek 82 ES a článek 9 nařízení č. 1/2003, protože porušuje zásadu proporcionality.

243. V zásadě Alrosa uvádí, že absolutní zákaz, aby De Beers kupovala od společnosti Alrosa surové diamanty, není nezbytný ze dvou důvodů: zaprvé oznámená dohoda tak jako tak nevyhrazuje De Beers více než 50 % produkce diamantů společnosti Alrosa. A zadruhé bylo Komisi ve formě společných závazků De Beers a Alrosa předloženo méně omezující alternativní řešení než naprostý zákaz prodeje.

244. Tyto argumenty nemohou odůvodnit zrušení sporného rozhodnutí.

245. Nejdříve je třeba připomenout, že přezkum vhodnosti a nezbytnosti závazků vyžaduje od Komise s ohledem na rozhodnutí na základě článku 9 nařízení č 1/2003, aby posoudila komplexní hospodářské skutečnosti, přičemž má prostor pro uvážení( ).

246. V rámci tohoto prostoru pro uvážení měla Komise v projednávaném případě zaprvé rozhodnout, zda oznámená dohoda vyvolává pochybnosti ohledně hospodářské soutěže a zadruhé zda mohou být zohledněny společné závazky De Beers a Alrosa jako mírnější prostředek oproti individuálním závazkům De Beers.

247. Jak již bylo uvedeno( ), soud Společenství je oprávněn ověřit takové rozhodnutí Komise po meritorní stránce jak s ohledem na věcnou správnost skutkových zjištění, tak s ohledem na přítomnost zjevně nesprávných posouzení. Přitom musí ověřit nejen věcnou správnost uplatňovaných důkazů, jejich věrohodnost a soudržnost, ale musí rovněž přezkoumat, zda tyto důkazy představují veškeré rozhodné údaje, jež musí být při posuzování komplexní situace vzaty v úvahu, a zda lze o ně opřít vyvozené závěry.

248. V projednávaném případě je sporné pouze to, zda skutková zjištění Komise mohou podepřít jí vyvozené závěry; přičemž se jedná jednak o závěr, že oznámená dohoda vyvolávala pochybnosti v oblasti hospodářské soutěže s ohledem na článek 82 ES a zadruhé o závěr, že společné závazky De Beers a Alrosa nepředstavovaly žádné vhodné alternativní řešení k individuálním závazkům, jenž byly prohlášeny za závazné.

i) K existenci problému hospodářské soutěže

249. Pokud jde nejprve o existenci problému hospodářské soutěže, Alrosa se omezila na stručné prohlášení, že v minulosti byly výlučné dodavatelské vztahy s podniky dominantními na trhu, které měly srovnatelný objem jako ten stanovený v oznámené dohodě (přibližně 50 % celkové produkce Alrosa) zařazeny Komisí jako bezproblémové z hlediska práva hospodářské soutěže.

250. V projednávaném případě není třeba přezkoumat, zda je toto blíže nepodložené tvrzení Alrosa přesné. Projednávaný případ se totiž v každém případě vyznačuje řadou zvláštností.

251. Zaprvé představuje přibližně 50 % roční produkce diamantů společnosti Alrosa, které mělo být předmětem oznámené dohody se skupinou De Beers, v té době její celkovou produkci určenou pro vývoz( ). Zadruhé se v případě De Beers nejedná o jakéhokoliv kupujícího zboží společnosti Alrosa, ale o hlavního světového výrobce surových diamantů, tedy o soutěžitele Alrosa, který měl navíc podle předběžného odhadu Komise dominantní postavení na trhu( ). Zatřetí dle zjištění Komise existují nepřímé důkazy pro to, že oznámená dohoda by skupině De Beers umožnila, jako „tvůrci trhu“ kontrolovat produkci na trhu s diamanty( ).

252. Za těchto okolností není možné kritizovat závěr Komise, že oznámená dohoda vyvolávala pochybnosti v oblasti hospodářské soutěže s ohledem na slučitelnost s článkem 82 ES. Komise mohla rozumně vycházet z toho, že tato dohoda povede ke zneužití dominantního postavení ze strany skupiny De Beers.

ii) Ke vhodnosti a nezbytnosti individuálních závazků De Beers

253. Co se týče vhodnosti a nezbytnosti individuálních závazků De Bedrs, které byly uznány za závazné a stanoví úplné ukončení obchodních vztahů se společností Alrosa, je třeba uvést následující.

254. Je pravda, že Komise měla k dispozici společné závazky De Beers a Alrosa jako údajně mírnější prostředek. Komise byla tedy povinna přezkoumat, zda byly společné závazky stejně vhodné jako zjevně dále jdoucí individuální závazky De Beers, aby odstranily jí identifikovaný problém hospodářské soutěže. Za účelem tohoto přezkumu se Komise opřela o průzkum trhu a dokumentovala jeho výsledky – i když ve velmi stručné formě – ve sporném rozhodnutí( ).

255. I když Alrosa ve správním řízení kritizovala výsledky průzkumu trhu zjištěné Komisí( ), nenapadla je žalobou před Soudem. Před soudem Společenství tvrdila Alrosa poprvé teprve ve fázi kasačního opravného prostředku, že stanoviska 21 účastníků průzkumu trhu nejsou relevantní( ). Takový postup je nepřípustný, protože předmět sporu v řízení o kasačním opravném prostředku nesmí být oproti předmětu řízení v prvním stupni rozšiřován o nové důvody (čl. 42 odst. 2 ve spojení s článkem 118 jednacího řádu Soudního dvora)( ). Z toho důvodu se dále opírám o zjištění Komise k výsledkům průzkumu trhu, které Alrosa nezpochybnila včas před Soudem.

256. Stanoviska třetích osob v rámci průzkumu trhu mimo jiné vyjádřily obavu, že pokračování dlouhodobého odběratelského vztahu by skupině De Beers umožnilo, aby společnosti Alrosa zabránila být nezávislým soutěžitelem( ). Většina zúčastněných třetích osob byla navíc názoru, že by mezi De Beers a Alrosa neměl existovat žádný prodejní vztah( ).

257. Za těchto okolností nelze Komisi vytýkat, že dospěla k závěru, že společné závazky De Beers a Alrosa, které měly i nadále umožnit množstevně omezené prodeje skupině De Beers ze strany společnosti Alrosa, nebyly vhodné k tomu, aby odstranily Komisí identifikované problémy hospodářské soutěže. V každém případě nebylo nerozumné mít za to, že společné závazky De Beers a Alrosa nebyly vhodné stejným způsobem jako individuální závazky De Beers k tomu, aby odstranily pochybnosti ohledně hospodářské soutěže s ohledem na článek 82 ES.

258. Na rozdíl od případu Automec( ), na který Alrosa mnohokrát poukazuje, se tedy v projednávaném případě nenacházelo více rovnocenných možností řešení pro problém hospodářské soutěže, který Komise identifikovala. V důsledku toho není rozsudek Automec v. Komise obdobně použitelný na projednávaný případ.

259. Celkově je tak třeba konstatovat, že ani vědomí o společných závazcích De Beers a Alrosa nemohlo Komisi zabránit, aby prohlásila za závazné radikálnější individuální závazky De Beers.

iii) K přiměřenosti v užším smyslu

260. Alrosa dále uvádí, že zákaz jakýchkoliv prodejů skupině De Beers nepřiměřeně zasahuje do jejích zájmů. Svoboda společnosti Alrosa uzavírat smlouvy s jejím momentálně nejdůležitějším zákazníkem se zcela a na potencionálně neomezenou dobu ruší.

261. Tento argument se překrývá s první částí druhého žalobního důvodu, která je věnována smluvní volnosti. Je třeba jej zamítnout z důvodů, které byly uvedeny v souvislosti s touto částí( ).

iv) K údajné diskriminaci Alrosa

262. Na závěr společnost Alrosa tvrdí, že sporné rozhodnutí je svévolné a diskriminuje podniky oproti jiným dodavatelům, kteří mohou nadále prodávat surové diamanty skupině De Beers, aniž by museli soutěžit se společností Alrosa.

263. Zda mohou jiní výrobci vůbec prodávat skupině De Beers v rozsahu, který by stál za povšimnutí, společnost Alrosa podrobně neprokázala. Takový podrobný důkaz byl nicméně nezbytný, jelikož prodeje mezi soutěžiteli nemohou být bez dalšího považovány za běžné tržní chování( ).

264. I za předpokladu, že k takovým prodejům dochází, není společnost Alrosa sporným rozhodnutím diskriminována oproti jiným výrobcům.

265. Podle ustálené judikatury totiž zásada rovného zacházení, respektive zákaz diskriminace vyžaduje, aby se srovnatelnými situacemi nebylo zacházeno odlišně a s odlišnými situacemi stejně, není-li takové zacházení objektivně odůvodněno( ).

266. V projednávaném případě se Alrosa a další výrobci surových diamantů činní na světovém trhu nenachází nezbytně ve srovnatelné situaci. Společnost Alrosa je podle zjištění Soudu( ) druhým největším celosvětovým producentem diamantů a chtěla by uzavřít dlouhodobou dodavatelskou smlouvu se skupinou De Beers, která je světovou jedničkou. Dodavatelský vztah mezi De Beers a Alrosa může být již na základě prominentního postavení obou podniků na trhu posuzován jinak než v případě možného dodavatelského vztahu mezi skupinou De Beers a jiným, výrazně menším výrobcem surových diamantů.

267. K tomu se připojuje skutečnost, že oznamovanou dohodou mělo být pokračováno ve výlučném dodavatelském vztahu existujícím mezi Alrosa a De Beers již desetiletí, vztahu, který skupina De Beers využívala k tomu, aby zajistila svou úlohu „tvůrce trhu“ a kontrolovala výrobu na světovém trhu( ). Také tato historická souvislost odlišuje postavení společnosti Alrosa od postavení dalších výrobců na trhu.

268. V důsledku toho nedošlo k porušení obecné zásady rovného zacházení a zákazu diskriminace. V rozporu s tvrzením společnosti Alrosa nebylo sporné rozhodnutí ani svévolné, ale spočívalo na objektivních úvahách, založených zejména na výsledcích průzkumu trhu provedeného Komisí.

269. Jen pro úplnost doplňuji, že sporné rozhodnutí nemůže být považováno za propustku, na základě které může skupina De Beers kupovat surové diamanty od jiných výrobců než Alrosa. Naopak se dodavatelské vztahy mezi skupinou De Beers a jinými výrobci musí samozřejmě posuzovat podle okolností konkrétního případu na základě kritérií článku 81 ES a 82 ES, jakož i článku 53 a 54 Dohody o EHP.

v) Dílčí výsledek

270. Druhá část třetího žalobního důvodu vzneseného v řízení v prvním stupni tedy musí být zamítnuta v plném rozsahu.

C – Dílčí výsledek

271. Jelikož žádný ze žalobních důvodů vznesených společností Alrosa v prvním stupni neměl úspěch, je třeba zamítnout žalobu na neplatnost sporného rozhodnutí, kterou podala.

VII – Náklady

272. Podle článku 122 jednacího řádu Soudního dvora, je-li kasační opravný prostředek opodstatněný a Soudní dvůr vydá sám konečné rozhodnutí ve věci, rozhodne o nákladech řízení.

273. Podle čl. 69 odst. 2 téhož jednacího řádu, jenž se na řízení o kasačním opravném prostředku použije na základě jeho článku 118, se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a společnost Alrosa neměla ve věci v obou stupních úspěch, je důvodné posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení v obou stupních.

VIII – Závěry

274. Na základě výše uvedených úvah navrhuji Soudnímu dvoru, aby rozhodl takto:

„1) Rozsudek Soudu prvního stupně Evropských společenství ze dne 11. července 2007 ve věci T‑170/06, Alrosa v. Komise, se zrušuje.

2) Žaloba, kterou společnost Alrosa navrhovala před Soudem prvního stupně zrušení rozhodnutí Komise 2006/520/ES ze dne 22. února 2006, se zamítá.

3) Společnost Alrosa ponese náklady řízení v obou stupních.“