STANOVISKO GENERÁLNÍ ADVOKÁTKY

CHRISTINE STIX-HACKL

přednesené dne 8. června 2004 ( )

Věc C‑444/02

Fixtures Marketing Ltd

proti

Organismos prognostikon agonon podosfairou (OPAP)

[Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Monomeles Protodikeio Athinon (Řecko)]

„Směrnice 96/9/ES – Databáze – Právní ochrana – Zvláštní právo – Oprávnění uživatelé – Podstatný vklad – Pořízení, ověření a předvedení obsahu databáze – (Ne)podstatná část obsahu databáze – Vytěžování a zužitkování – Obvyklé užívání – Neodůvodněné poškození oprávněných zájmů pořizovatele databáze – Podstatná změna obsahu databáze – Sport – Sázkové hry“





I – Úvodní poznámky

1. Tato žádost o rozhodnutí o předběžné otázce je jedním ze čtyř souběžně probíhajících řízení( ) týkajících se výkladu směrnice Evropského parlamentu a Rady 96/9/ES ze dne 11. března 1996 o právní ochraně databází( ) (dále jen „směrnice“). Předmětem tohoto řízení a řízení ostatních je takzvané zvláštní právo a jeho rozsah na poli sportovních sázek.

II – Právní rámec

A – Právo Společenství

2. Článek 1 směrnice obsahuje ustanovení o rozsahu působnosti směrnice. Uvedený článek zejména stanoví:

„1. Tato směrnice se vztahuje na právní ochranu databází nezávisle na jejich formě.

2. Pro účely této směrnice se ,databází‘ rozumí soubor děl, údajů nebo jiných nezávislých prvků, které jsou systematicky nebo metodicky uspořádány a které jsou jednotlivě přístupné elektronickými nebo jinými prostředky.“

3. V kapitole III upravují články 7 až 11 zvláštní právo. Článek 7, který upravuje předmět ochrany, zejména stanoví:

„1. Členské státy stanoví pro pořizovatele databáze právo zabránit vytěžování a/nebo zužitkování celého obsahu databáze nebo jeho kvalitativně nebo kvantitativně podstatné části, pokud pořízení, ověření nebo předvedení tohoto obsahu potvrzuje kvalitativně a/nebo kvantitativně podstatný vklad [svědčí o kvalitativně nebo kvantitativně podstatném vkladu].

2. Pro účely této kapitoly se rozumí:

a) ,vytěžováním‘ trvalý nebo dočasný přenos celého obsahu databáze nebo jeho podstatné části na jiný podklad [nosič], a to jakýmikoli prostředky nebo jakýmkoli způsobem;

b) ,zužitkováním‘ jakýkoli způsob zpřístupnění veřejnosti celého obsahu databáze nebo jeho podstatné části rozšiřováním rozmnoženin, pronájmem, spojením on-line nebo jinými způsoby přenosu. Prvním prodejem rozmnoženiny databáze ve Společenství nositelem práva nebo s jeho souhlasem se vyčerpá právo na kontrolu opětného prodeje této rozmnoženiny ve Společenství.

Veřejné půjčování se nepovažuje za vytěžování ani zužitkování.

3. Právo podle odstavce 1 může být převedeno, postoupeno nebo může být předmětem licenční smlouvy.

[...]

5. Opakované a systematické vytěžování a/nebo zužitkování nepodstatných částí obsahu databáze, které předpokládá činnost v rozporu s obvyklým užíváním databáze nebo které neodůvodněně poškozuje oprávněné zájmy pořizovatele databáze, není dovoleno.“

4. Článek 8, který upravuje práva a povinnosti oprávněných uživatelů, v odstavci 1 stanoví:

„1. Pořizovatel databáze, která je jakýmkoli způsobem zpřístupněna veřejnosti, nesmí bránit oprávněnému uživateli databáze ve vytěžování a/nebo zužitkování kvalitativně nebo kvantitativně nepodstatných částí jejího obsahu nezávisle na účelu využití. Je-li oprávněný uživatel oprávněn vytěžovat a/nebo zužitkovat pouze část databáze, uplatní se tento odstavec pro tuto část.“

5. Článek 9 stanoví, že členské státy mohou stanovit výjimky ze zvláštního práva.

6. Článek 10, který upravuje ochrannou dobu, v odstavci 3 stanoví:

„Jakákoli kvalitativně nebo kvantitativně podstatná změna obsahu databáze, zejména jakákoli podstatná změna vyplývající z nahromadění následných dodatků, výmazů nebo změn, jejímž výsledkem je databáze, která představuje z kvalitativního nebo kvantitativního hlediska podstatný vklad, umožňuje poskytnout databázi vyplývající z tohoto vkladu vlastní dobu ochrany.“

B – Vnitrostátní právo

7. Směrnice byla v řeckém právu provedena zákonem č. 2819/00. Podle čl. 7 odst. B odůvodnění tohoto zákona „vyplývá nutnost ochrany databází z toho, že pořízení databází vyžaduje vklad značných lidských zdrojů, technických a finančních prostředků, zatímco je možné tyto databáze rozmnožovat nebo zpřístupňovat za zlomek nákladů potřebných k jejich samostatnému vytvoření.“ Odstavec E odůvodnění přiznává pořizovateli vedle práva duševního vlastnictví zvláštní právo k databázím, aby mohlo být zabráněno nedovolenému vytěžování nebo zužitkování podstatných částí obsahu databáze.

III – Skutkový stav a původní řízení

A – Obecná část

8. Organizátory profesionálních fotbalových utkání v nejvyšších ligách jsou v Anglii The Football Association Premier League Limited a The Football League Limited, ve Skotsku pak The Scottish Football League. Premier League a Football League (zahrnující Division One, Division Two a Division Three) tvoří dohromady čtyři ligy. Před každou sportovní sezónou se sestavují rozpisy utkání, která mají být sehrána během sezóny v příslušných ligách. Údaje jsou ukládány elektronicky a jsou jednotlivě přístupné. Rozpisy utkání se zveřejňují mimo jiné v tištěných brožurách, a sice jednak chronologicky a jednak pro každé družstvo, které v příslušné lize hraje. Soupeřící družstva jsou uváděna ve formě X proti Y (např. Southampton proti Arsenal). V každé sezóně se uskuteční přibližně 2 000 utkání, rozdělených do 41 týdnů.

9. Organizátoři anglických a skotských fotbalových utkání pověřili skotskou společnost Football Fixtures Limited, aby upravila používání rozpisů utkání na základě udělení licencí atd. Football Fixtures Limited postoupila svá práva na správu a užití mimo Velkou Britániii na společnost Fixtures Marketing Limited (dále jen „Fixtures”).

B – Zvláštní část

10. Fixtures zahájila řadu řízení proti akciové společnosti Organismos Prognostikon Agonon Podosfairou AE (dále jen „OPAP“). Vytýká jí, že protiprávně a bez souhlasu anglických a skotských společností, které dotčené rozpisy plánovaných ligových soutěží ve fotbale v Anglii a Skotsku vytvořily a sestavily a rovněž je užívaly, opakovaně vytěžuje značný počet rozlosování soupeřících fotbalových družstev a přenáší je na své internetové stránky „Pame Stoichima“, „Podosfairo Kathe Mera“, „Chryso Podosfairo“ a „Propo“, kde je rozšiřuje a zpřístupňuje řeckému publiku, čímž porušuje zvláštní právo společností zastupovaných Fixtures. Proto s odvoláním na naléhavost tyto společnosti požadují, aby byla přijata předběžná opatření a aby byl OPAP pod hrozbou penále za každé budoucí porušení uložen zákaz porušování práva Fixtures k těmto rozpisům plánovaných ligových soutěží ve fotbale v Anglii a Skotsku a aby bylo na náklady žalované nařízeno zveřejnění rozsudku v aténském denním tisku.

IV – Předběžné otázky

11. Monomeles Protodikeio Athinon položil Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

„1) Co se rozumí ,databází‘ a jaký je rozsah působnosti směrnice 96/9/ES, zvláště pak jejího článku 7 o zvláštním právu?

2) Jsou vzhledem k rozsahu působnosti směrnice rozpisy ligových soutěží ve fotbale chráněny jakožto databáze, k nimž existuje zvláštní právo pořizovatele, a za jakých podmínek?

3) Jak přesně je porušováno právo k databázi a jak je toto právo chráněno v případě změny obsahu databáze?“

V – K přípustnosti

12. Podle názoru finské vlády nesplňuje předkládací usnesení kritéria stanovená Soudním dvorem pro přípustnost žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce. Tvrdí, že předkládací usnesení je nepřesné, co se týče právního a skutkového rámce případu v původním řízení. Mimoto se odkazuje na článek 3 namísto relevantního článku 7 směrnice. Navíc informace o skutkovém stavu vychází výhradně ze shrnutí argumentů společnosti Fixtures. Chybí vylíčení ze strany OPAP. Dále není upřesněna souvislost mezi právní úpravou a skutkovým stavem. Údaje jsou natolik nepostačující, že finská vláda nemůže podat žádný hlubší rozbor.

13. Komise odkazuje pouze na to, že informace poskytnuté předkládajícím soudem neumožňují použití ustanovení směrnice na konkrétní skutkový stav. O přípustnosti však Komise nemá žádné pochybnosti.

14. Podle ustálené judikatury je věcí pouze vnitrostátního soudu, který rozhoduje spor a který musí nést odpovědnost za přijaté soudní rozhodnutí, posoudit s ohledem na zvláštnosti věci jak nezbytnost rozhodnutí o předběžné otázce pro vydání jeho rozsudku, tak i relevanci otázek, které klade Soudnímu dvoru. V důsledku toho, jestliže se položené otázky týkají výkladu práva Společenství, je Soudní dvůr v zásadě povinen rozhodnout( ).

15. Soudní dvůr může odmítnout rozhodnutí o předběžné otázce položené vnitrostátním soudem pouze tehdy, pokud je zjevné, že žádaný výklad práva Společenství nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení, jestliže se jedná o hypotetický problém nebo také pokud Soudní dvůr nedisponuje skutkovými nebo právními poznatky nezbytnými pro užitečnou odpověď na otázky, které jsou mu položeny( ).

16. V projednávaném případě není zjevné, že by se, pokud jde o otázky předkládajícího soudu, jednalo o některý z těchto případů. Za prvé se nelze domnívat, že požadovaný výklad práva Společenství nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení, neboť rozhodnutí ve sporu v původním řízení závisí mimo jiné na významu pojmu „databáze“ v článku 1 směrnice. Za druhé poskytl předkládající soud Soudnímu dvoru – byť ve stručné podobě – všechny údaje, které Soudní dvůr potřebuje pro poskytnutí užitečných odpovědí na otázky, které jsou mu položeny.

17. Podle ustálené judikatury potřeba dospět k takovému výkladu práva Společenství, jenž by vnitrostátnímu soudci byl užitečný, vyžaduje, aby tento soudce vymezil skutkový a právní rámec, do něhož zapadají otázky, jež pokládá, nebo aby alespoň vysvětlil skutkové okolnosti, na nichž se tyto otázky zakládají( ). S ohledem na to, že aplikace na konkrétní skutkový stav je úlohou vnitrostátního soudce, jsou údaje o skutkovém a právním rámci dostatečné, aby Soudní dvůr mohl podat užitečné odpovědi. Předkládací usnesení obsahuje dokonce údaje, které neobsahují finskou vládou nezpochybňované předkládací usnesení v současně probíhajícím řízení ve věci C‑46/02 ohledně vztahu mezi Fixtures a Football Fixtures Limited. Pokud jde o OPAP, jsou údaje o jeho činnosti dostatečné.

18. Informace poskytnuté v předkládacích rozhodnutích nemají pouze umožnit Soudnímu dvoru, aby podal užitečné odpovědi, ale aby dal rovněž vládám členských států, jakož i ostatním dotčeným účastníkům řízení možnost předložit jejich vyjádření v souladu s článkem 23 Statutu ES Soudního dvora. Je na Soudním dvoru, aby zajistil, že tato možnost bude zachována s ohledem na to, že na základě uvedeného ustanovení jsou dotčeným účastníkům řízení oznamována pouze předkládací rozhodnutí( ).

19. Z četných − ostatně i ze strany finské vlády − vyjádření předložených v souladu s článkem 23 Statutu ES Soudního dvora vyplývá, že údaje obsažené v předkládacím usnesení jim umožňovaly účelně zaujmout stanovisko k otázkám položeným Soudnímu dvoru.

20. Soudní dvůr dále rozhodl, že vnitrostátní soud musí alespoň vysvětlit důvody volby dotčených ustanovení práva Společenství a souvislost, kterou dovozuje mezi těmito ustanoveními a použitelnými vnitrostátními právními předpisy( ).

21. Podle judikatury Soudního dvora je ovšem dostačující, pokud je podle skutkového stavu vymezeného předkládacím soudem pravděpodobné, že se na skutkový stav původního řízení vztahují předpisy, o jejichž výklad se žádá. Soudní dvůr totiž může vnitrostátnímu soudu poskytnout k výkladu práva Společenství odkazy, které jsou pro rozhodnutí ve sporu v původním řízení užitečné. Přitom může zohlednit ustanovení práva Společenství, která předkládající soud při formulaci své otázky nevzal v úvahu( ).

22. Vzhledem k výše uvedeným úvahám jsou položené otázky ze strany Monomeles Protodikeio Athinon přípustné.

23. V mnoha bodech není ale předmětem položených otázek výklad práva Společenství, tedy směrnice, ale použití směrnice na konkrétní skutkový stav. Pokud jde o tento aspekt, je třeba souhlasit s Komisí v tom, že toto není v rámci žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce podle článku 234 ES úkolem Soudního dvora, nýbrž vnitrostátního soudce, a že se Soudní dvůr musí v projednávaném případě omezit na výklad práva Společenství.

24. Podle ustálené judikatury Soudního dvora je totiž v řízení podle článku 234 ES, které je založeno na jasném rozdělení úkolů mezi vnitrostátní soudy a Soudní dvůr, příslušný pro jakékoli posouzení konkrétního skutkového stavu předkládající soud( ).

25. Soudní dvůr tak není oprávněn rozhodovat o skutkovém stavu původního řízení nebo použít jím vyložená ustanovení práva Společenství na vnitrostátní opatření nebo dané skutečnosti, protože k tomu je příslušný výlučně předkládající soud. Posouzení určitých skutečností vztahujících se k předmětné databázi, proto vyžaduje posouzení skutkového stavu, které přísluší vnitrostátnímu soudci( ). v ostatním je Soudní dvůr příslušný k zodpovězení položených otázek.

VI – K odůvodněnosti: posouzení

26. Předběžné otázky položené předkládajícím soudem se vztahují k výkladu řady ustanovení směrnice, zejména k výkladu určitých pojmů. Aspekty, které jsou v nich zmíněny, jsou z různých oblastí, a musí být proto odpovídajícím způsobem uspořádány. Zatímco některé otázky se týkají rozsahu působnosti směrnice, předmětem jiných jsou podmínky zvláštního práva a jeho obsah.

A – K rozsahu působnosti: pojem „databáze“ (první a druhá předběžná otázka)

27. Někteří účastníci řízení odkazovali ve svých vyjádřeních, pokud jde o pojem „databáze“ ve smyslu čl. 1 odst. 2 směrnice, na kritéria, která hrají roli teprve při určování předmětu chráněného zvláštním právem.

28. Výklad pojmu „databáze“ ve smyslu čl. 1 odst. 2 se týká jedné ze zásadních podmínek pro použití směrnice, a tím tedy obecně jejího rozsahu působnosti. Od toho je třeba odlišovat rozsah působnosti zvláštního práva, a sice v článku 7 směrnice upravený „předmět ochrany“. Toto ustanovení sice navazuje na právní definici „databáze“, stanoví však pro předmět zvláštního práva řadu dodatečných podmínek. To znamená, že ne všechny databáze ve smyslu čl. 1 odst. 2 směrnice představují současně i předmět hodný ochrany ve smyslu článku 7 směrnice.

29. Toto rozlišování nalezneme i v bodech odůvodnění směrnice. Sedmnáctý bod se tak týká odůvodnění pojmu databáze a devatenáctý bod odůvodnění předmětu zvláštního práva. Příklady pro ilustraci významového rozdílu v nich uvedené nejsou zvoleny šťastně: za databázi se tak nepovažuje záznam určitého uměleckého např. hudebního díla, zatímco kompilace hudebních záznamů není předmětem ochrany. Toto však vyplývá z okolnosti, že v takovém případě se ani o databázi nejedná.

30. K tomu, aby mohlo být uplatněno zvláštní právo stanovené článkem 7 je tedy nezbytné, aby předmět vykazoval znaky „databáze“, třebaže tato podmínka není postačující.

31. Výklad pojmu „databáze“ může předně vycházet z pravidel mezinárodního práva, které slouží k orientaci. To je v první řadě případ čl. 10 odst. 2 Dohody o obchodních aspektech práv k duševnímu vlastnictví (Dohoda TRIPS)( ), ačkoli toto ustanovení neobsahuje všechna kritéria čl. 1 odst. 2 směrnice. K tomu je třeba dále přidat čl. 2 odst. 5 samotné revidované Bernské úmluvy. Naproti tomu ustanovení mezinárodního práva, která byla přijata později než směrnice, jež má být vyložena, nemohou poskytnout vhodné kritérium. To platí například pro článek 5 WCT WIPO Copyright Treaty (smlouva Světové organizace duševního vlastnictví o právu autorském), která byla přijata až v roce 1996. Jak vyplývá z historie vzniku, zejména z dokumentů Komise, měla by se směrnice orientovat především na revidovanou Bernskou úmluvu.

32. Výklad ve světle zmíněných ustanovení mezinárodního práva veřejného je však v případě pojmu „databáze“ bezvýsledný, neboť čl. 1 odst. 2 směrnice – i když ne zcela přesně – obsahuje právní definici, která uvádí několik podmínek, jejichž smysl by být měl vysvětlen níže. Přitom je třeba připomenout, že ačkoli má Soudní dvůr vnitrostátnímu soudci poskytnout vodítko pro řešení sporu v původním řízení, zůstává na vnitrostátním soudci, aby Soudním dvorem vyložená ustanovení práva Společenství nebo příslušných vnitrostátních prováděcích právních předpisů použil na konkrétní případ.

33. Již konstrukce článku 1 směrnice, který obsahuje různá pravidla, jimiž se databáze řídí, podporuje extenzivní výklad. Směrnice se tak podle jejího čl. 1 odst. 1 vztahuje na „databáze nezávisle na jejich formě“. Pro extenzivní výklad pojmu „databáze“ svědčí i skutečnost, že čl. 1 odst. 3 stanoví výjimku, a sice pro počítačové programy.

34. Pro extenzivní výklad svědčí rovněž úmysl zákonodárce Společenství, jak vyplývá z legislativního procesu( ).

35. Nicméně pro vymezení pojmu „databáze“ je podstatné splnění tří podmínek stanovených v čl. 1 odst. 2.

36. Zaprvé musí existovat „soubor děl, údajů nebo jiných nezávislých prvků“ (zdůrazněno námi). Otázkou, zda se v původním řízení jedná o údaje nebo prvky, není nutno se na tomto místě podrobně zabývat, neboť v praxi se jedná buď o údaje, chápané jako posloupnosti znaků k vymezení skutkového stavu, tj. základní sdělení s potenciálním informačním obsahem( ), nebo o prvky jako rozpoznatelné jednotky.

37. Z důvodu nepřesného vymezení ve směrnici není přitom nezbytné, aby bylo dotčeno značné množství údajů nebo prvků. Příslušný požadavek Parlamentu nezohlednila ani Rada, ani Komise. Požadavky kvantitativního charakteru stanoví až úprava týkající se zvláštního práva v čl. 7 odst. 1 směrnice, a sice „podstatný vklad“.

38. V tomto řízení je třeba spíše zkoumat, zda je splněna podmínka nezávislosti údajů nebo prvků.

39. Toto kritérium je nutno chápat tak, že údaje nebo prvky spolu nesmějí souviset nebo od sebe mohou být alespoň odděleny, aniž by tím byl dotčen jejich informační obsah( ), tudíž mezi ně nespadají např. zvuky nebo obrazy filmu. Je možný výklad, že nezávislost musí existovat nejen mezi prvky navzájem, ale zároveň, uvnitř souboru( ).

40. Zadruhé se směrnice vztahuje jen takové soubory, které jsou uspořádány systematicky nebo metodicky. Ve dvacátém prvním bodu odůvodnění je jasně stanoveno, že prvky nemusí být nezbytně ve skutečnosti hmotně uloženy v uspořádané podobě. Tento předpoklad slouží tomu, aby bylo vyloučeno neuspořádané množství údajů a zachyceny jen uspořádané soubory( ), tj. údaje, které jsou uspořádány podle určitých kritérií( ). Přitom postačuje, když se stanoví struktura údajů a uspořádání vznikne teprve aplikací příslušného vyhledávacího programu( ), v podstatě tedy tříděním, případně pomocí indexace. Zahrnuty jsou jak statické, tak dynamické databáze( ).

41. Zatřetí vyžaduje čl. 1 odst. 2 směrnice, aby údaje byly „jednotlivě přístupné elektronickými nebo jinými prostředky“. Tím není zahrnuto pod pojem „databáze“ ve smyslu čl. 1 odst. 2 směrnice prosté ukládání údajů.

42. Ve výsledku je proto nutno vykládat pojem „databáze“ v čl. 1 odst. 2 extenzivně. Omezení však vyplývají z podmínek, kterým podléhá předmět ochrany, stanovených v čl. 7 odst. 1 směrnice.

43. Některé vlády zastávají názor, že výběr nebo uspořádání obsahu databáze o sportovních soutěžích nepředstavuje žádný vlastní duševní výtvor. V této souvislosti je třeba upozornit na skutečnost, že kreativita není znakem databáze ve smyslu článku 1 směrnice. Skutečnost, že kreativita představuje znak, lze zpochybnit s ohledem na předmět zvláštního práva. Skutečnost, že databáze je vlastním duševním výtvorem, představuje naproti tomu podstatný předpoklad pro to, aby databáze byla chráněna autorským právem upraveným v kapitole II směrnice (článek 3 a následující). Ustanovení čl. 7 odst. 4 směrnice stanoví, že zvláštní právo se uplatní nezávisle na tom, zda daná databáze nebo obsah databáze podléhá ochraně podle autorského práva.

44. Zvláštním právem není chráněno totéž, co právem autorským. Cílem tohoto nově vytvořeného zvláštního práva je na rozdíl od autorského práva, které chrání kreativní nasazení, ochrana investičního nasazení( ). Existuje tak rozdíl rovněž, co se týče na nositele práva. Zatímco totiž zvláštní právo chrání pořizovatele databáze, autorské právo se vztahuje – jak již název napovídá – na autora.

45. Některé vlády poukázaly ve svých písemných vyjádřeních na to, že databáze, která je předmětem řízení, není uspořádána systematicky nebo metodicky, protože soupeři byli určeni losováním. v této souvislosti je třeba poznamenat, že se obsah databáze nevztahuje jen na údaje založené losováním, ale dochází ještě k dalším vkladům, jako jsou místo a čas utkání.

B – K předmětu ochrany: podmínky (první a druhá položená otázka)

46. Podmínkou pro to, aby databáze spadala pod zvláštní právo podle článku 7 směrnice, je naplnění znaků tohoto ustanovení. Toto řízení se týká výkladu některých z těchto kritérií.

47. V této souvislosti je třeba odkázat na právnickou diskusi o otázce, zda má zvláštní právo sloužit k ochraně výkonu, tedy v podstatě činnosti pořizovatele databáze, nebo k ochraně výsledku této činnosti. Ohledně toho je nutno konstatovat, že směrnice chrání databáze, respektive jejich obsah, avšak nikoli v nich obsažené informace jako takové. Ve výsledku jde tedy o ochranu získaného produktu, přičemž jsou společně s tím chráněny i použité prostředky, tj. vklad( ).

48. Podmínky stanovené v článku 7 směrnice nastupují vedle podmínek stanovených v čl. 1 odst. 2. v důsledku toho je definice předmětu ochrany užší než „databáze“ ve smyslu článku 1.

49. Směrnicí nově zavedené zvláštní právo vychází ze severských katalogových práv a nizozemských „geschriftenbescherming“. Toto pozadí nesmí ovšem svádět k tomu, aby se chápání těchto předcházejících úprav, které se vyvinulo v nauce i judikatuře, přenášelo do směrnice. Spíše by měla směrnice tvořit měřítko pro výklad vnitrostátního práva, přičemž to platí i pro ty členské státy, ve kterých platily podobné předpisy již před směrnicí. I v těchto členských státech se přizpůsobení vnitrostátní úpravy směrnici stalo nezbytným.

1. „Podstatný vklad“

50. Klíčový pojem pro vymezení předmětu zvláštního práva je výraz „podstatný vklad“ v čl. 7 odst. 1 směrnice. Tento znak je upřesněn tím, že musí mít „kvalitativně nebo kvantitativně“ podstatný charakter. Právní definice k těmto oběma alternativám směrnice však nestanoví. Nauka v tomto ohledu požaduje po Soudním dvoru objasnění. Tento požadavek je oprávněný, neboť pouze tímto způsobem je zajištěn autonomní a jednotný výklad Společenství. Samozřejmě nesmí být přehlíženo, že uplatnění výkladových kritérií je v konečné fázi věcí vnitrostátních soudů, což v sobě skrývá riziko rozdílné aplikace.

51. Jak předně vyplývá ze struktury čl. 7 odst. 1 směrnice, je třeba chápat pojem „podstatný vklad“ relativně. Podle odůvodnění ke společnému stanovisku, v němž toto ustanovení získalo svou konečnou podobu, mají být chráněny vklady, které byly učiněny k pořízení a sestavení obsahu databáze( ).

52. Vklady se musí vztahovat na určité činnosti v souvislosti s pořízením databáze. Ve vztahu k tomu uvádí článek 7 taxativně následující tři činnosti: pořízení, ověření a předvedení obsahu databáze. Protože tyto skutkové znaky tvoří předmět jiné položené otázky, není nutno se zde blíže zabývat jejich významem.

53. O jaké druhy vkladů se může jednat, vyplývá z čtyřicátého bodu odůvodnění, jehož poslední věta zní: „Tento vklad může spočívat v poskytnutí finančních prostředků nebo ve vynaložení času, práce a energie.“ Podle sedmého bodu odůvodnění se jedná o vklady značných lidských, technických a finančních prostředků.

54. Dále je nutno chápat pojem „podstatný“ − rovněž − relativně, a sice jednak ve vztahu k nákladům a amortizaci( ) a jednak ve vztahu k rozsahu, druhu a obsahu databáze, jakož i oblasti, k níž náleží( ).

55. Chráněny tedy nejsou jen vklady, které mají vysokou hodnotu z absolutního hlediska( ). Přesto nesmí být kritérium „podstatný“ chápáno jen relativně. Jako svého druhu pravidlo de minimis vyžaduje směrnice ohledně vkladů hodných ochrany, totiž absolutní spodní hranici( ). To lze odvodit z devatenáctého bodu odůvodnění, podle něhož musí být vklad „dostatečně podstatný“( ). Tento práh by však zřejmě měl být nastaven nízko. To vysvětluje až padesátý pátý bod odůvodnění( ), v němž chybí bližší upřesnění ohledně výše. Zadruhé tomu nasvědčuje rovněž okolnost, že směrnice má vyvolat harmonizaci rozdílných systémů. Za třetí by příliš vysoká spodní hranice oslabila směrnicí zamýšlenou funkci, totiž podněcování k investicím.

56. Více účastníků vycházelo ve svých vyjádřeních z takzvané teorie „Spin-off“, podle níž vedlejší produkty nejsou zvláštním právem chráněny. Smějí být docíleny jen takové příjmy, které sloužily k amortizaci investic. Tito účastníci poukazovali na to, že databáze, která je předmětem řízení, je nezbytná k organizování sportovních utkání, tj. byla pořízena za tímto účelem. Vklad slouží k organizování utkání, a nikoli výlučně k pořízení databáze. Vklad by se v každém případě uskutečnil, protože existuje povinnost k tomuto organizování. U databáze se tedy jedná jen o vedlejší produkt na jiném trhu.

57. V tomto řízení je tudíž třeba objasnit, zda a jakým způsobem může hrát roli takzvaná teorie „Spin-off“ při výkladu směrnice, zejména zvláštního práva. S ohledem na pochybnosti vyjádřené v tomto řízení ohledně ochrany databází, které jsou pouhými vedlejšími produkty, se zdá být nezbytné odmytologizování teorie „Spin-off“. Bez ohledu na původ na vnitrostátní úrovni lze tuto teorii odvodit z cíle směrnice ve smyslu desátého až dvanáctého bodu odůvodnění, totiž vytvořit pobídku k investicím prostřednictvím zlepšení ochrany vkladů. Opírá se však rovněž o myšlenku, že se investice mají amortizovat příjmy z hlavní aktivity. Teorie „Spin-off“ souvisí i s tím, že směrnice chrání jen takové vklady, které jsou mimo jiné nezbytné pro pořízení obsahu databáze( ). Všechny tyto argumenty mají svou hodnotu a je nutno je při výkladu směrnice zohlednit. To ale nesmí vést k vyloučení efektu Spin-off pouze s odvoláním na jednu teorii. Rozhodující pro výklad směrnice jsou a zůstávají její ustanovení.

58. Při řešení právního problému, který je předmětem řízení, je třeba vycházet z otázky, zda poskytování ochrany databázi závisí na úmyslu pořizovatele nebo na účelu databáze, pokud se tyto rozcházejí. Od toho by bylo možno odhlédnout s odkazem, že směrnice ani v článku 1, ani v článku 7 na účel databáze nebere zřetel. Pokud by býval zákonodárce Společenství chtěl takovou podmínku upravit, byl by to jistě udělal. Neboť jak článek 1, tak článek 7 dokládají, že zákonodárce Společenství byl odhodlán stanovit řadu podmínek. Účel databáze podle toho nepředstavuje kritérium při posuzování nezbytnosti ochrany databáze. Rozhodující jsou spíše podmínky stanovené v článku 7. Na tom nemůže nic změnit ani některými účastníky uváděný čtyřicátý druhý bod odůvodnění. Zaprvé se tento bod týká rozsahu zvláštního práva a zadruhé se jedná rovněž o to, aby na vkladu nebyla způsobena újma.

59. Ale ani v jiných bodech odůvodnění směrnice, v nichž je brán zřetel na vklady a jejichž význam byl zdůrazněn, jako jsou dvanáctý, devatenáctý a čtyřicátý bod odůvodnění, nelze nalézt odkaz na to, že ochrana databáze závisí na jejím účelu.

60. V praxi mohou mimoto existovat i pořizovatelé, kteří sledují jednou databází více účelů. Přitom se může stát, že při tom uskutečněné vklady nejsou přiřaditelné určitému jedinečnému účelu nebo nejsou oddělitelné. V takové konstelaci by nedávalo kritérium účelu databáze jednoznačné řešení. Buď by byl vklad chráněn nezávisle na jiném účelu, nebo by byl kvůli jinému účelu zcela nechráněn. Kritérium účelu se proto ukazuje buď jako neschůdné, nebo jako neslučitelné s cílem směrnice. Neboť vyloučení ochrany databází, které slouží více účelům, by bylo v rozporu s cílem podněcovat k investicím. Investice do multifunkčních databází by tak byly masivně omezeny.

61. Databáze, o kterou se jedná v původním řízení, je příkladem toho, že pořízení databáze probíhá i za účelem organizace rozpisu utkání. Pořizování vždy vlastní – pokud možno téměř identické – databáze pro každý účel by odporovalo hospodářským zájmům a nelze jej s odvoláním na směrnici požadovat.

62. Pro posouzení toho, zda se v původním řízení jedná o podstatný vklad, je třeba použít výše uvedených kritérií na konkrétní skutkový stav. Podle způsobu rozdělení pravomocí v řízení o předběžné otázce podle článku 234 ES spadá toto do pravomoci vnitrostátního soudce. Do posuzování vkladů do databáze je v každém případě třeba zahrnout parametry, které musí být zohledněny při sestavování rozpisu utkání, jako například atraktivnost utkání pro diváky, zájmy zprostředkovatelů sázek, tržní využití ze strany klubů, jiné události v místě v plánovaném termínu, přiměřené geografické rozdělení utkání, jakož i zabránění problémům z hlediska veřejného pořádku. Konečně je třeba do hodnocení zahrnout i počet utkání. Důkazní břemeno ohledně toho, jaké byly učiněny vklady, nese ten, kdo se ochrany zvláštního právo dovolává.

2. „Pořízení“ ve smyslu čl. 7 odst. 1 směrnice

63. V projednávané věci je sporné, zda se jedná o pořízení ve smyslu čl. 7 odst. 1 směrnice. Neboť toto ustanovení chrání jen vklady do „pořízení“, „ověření“ nebo „předvedení“ obsahu databáze.

64. Je třeba vycházet z cíle ochrany zvláštního práva, kterým je ochrana pořízení [zhotovení] databáze. Přitom lze na zhotovení nazírat jako na nadřazený pojem( ) pořízení, ověření a předvedení.

65. Původní řízení se týká velmi diskutovaného právního problému, totiž zda a – případně za jakých podmínek – v jakém rozsahu chrání směrnice nejen již existující, ale i pořizovatelem [zhotovitelem] nově vytvářené údaje. Pokud by se pořizování vztahovalo jen na existující údaje, zahrnovala by ochrana vkladů jen pořízení takových údajů. Je-li tedy základem takovéhoto chápání pojmu pořízení, závisí ochrana databáze původního řízení na tom, zda jsou pořizovány existující údaje.

66. Vycházíme-li však z nadřazeného pojmu pořízení [zhotovení], tedy vybavení databáze obsahem( ), mohly by být zahrnuty jak existující, tak nově vytvářené údaje( ).

67. Objasnění by mohlo přinést srovnání pojmu „pořízení“, použitého v čl. 7 odst. 1 s činnostmi uvedenými v třicátém devátém bodu odůvodnění směrnice. Hned na počátku je ovšem třeba poukázat na to, že se rozdílná jazyková znění neshodují.

68. Setrváme-li na pojmu „pořízení“, použitém v německé verzi čl. 7 odst. 1, může se to týkat pouze existujících údajů, protože pořídit lze pouze něco již existujícího. Z tohoto pohledu představuje pořízení („Beschaffung“) pravý opak vytvoření („Erchaffung“). Ke stejnému výsledku se dospěje výkladem portugalské, francouzské, španělské nebo anglické verze, které všechny vycházejí z latinského „obtenere“, tj. obdržet. I finská a dánská verze podávají úzký výklad. Extenzivní výklad německé a anglické verze, zvolený mnoha účastníky řízení, se proto zakládá na omylu.

69. Další vodítko pro správný výklad pojmu „pořízení“ („Beschaffung“) ve smyslu čl. 7 odst. 1 směrnice by mohl poskytovat třicátý devátý bod jejího odůvodnění, který v úvodu zmiňuje předmět zvláštního práva. Tento bod odůvodnění uvádí ohledně chráněných vkladů jen dva druhy činností, totiž „získávání“ a „shromažďování“ obsahu. I zde však vyvstávají z důvodu rozdílů mezi rozdílnými jazykovými verzemi problémy. Ve většině verzí se pro první uvedenou činnost používá stejný pojem jako v čl. 7 odst. 1 směrnice. Použité výrazy sice nepopisují vždy stejnou činnost, v jádru se ale týkají získávání a shromažďování obsahu databáze.

70. Jazykové verze, které používají v třicátém devátém bodu odůvodnění čl. 7 odst. 1 směrnice rozdílné pojmy, je třeba vykládat tak, že obě uvedené činnosti je nutno považovat za nižší formy pořízení ve smyslu čl. 7 odst. 1 směrnice. Samozřejmě vyvstává v důsledku toho otázka, proč třicátý devátý bod odůvodnění popisuje blíže pořízení, nikoli však ověření nebo předvedení. Oba posledně jmenované pojmy se objevují teprve ve čtyřicátém bodu odůvodnění.

71. Jazykové verze, které používají v třicátém devátém bodu odůvodnění stejný pojem jako v čl. 7 odst. 1 směrnice, budou muset být naproti tomu vykládány tak, že pojem „pořízení“ v třicátém devátém bodu odůvodnění je nutno chápat v užším smyslu, oproti čemuž je pojem použitý v čl. 7 odst. 1 směrnice nutno chápat v širším smyslu, tj. že zahrnuje i jinou činnost uvedenou v třicátém devátém bodu odůvodnění.

72. Všechny jazykové verze proto umožňují výklad, podle něhož „pořízení“ ve smyslu čl. 7 odst. 1 směrnice nezahrnuje čisté získávání údajů, tj. generování údajů( ), tedy nikoli přípravnou fázi( ). Pokud ale pořízení údajů spadá do jednoho s jejich shromažďováním a tříděním, nastupuje ochrana směrnice.

73. V této souvislosti je nutno upozornit na to, že nelze souhlasit s takzvanou teorií „Spin-off“. Tudíž ani cíl při pořizování obsahu databáze nemůže hrát žádnou roli( ). To znamená, že ochrana je možná i tehdy, pokud se pořízení uskutečnilo původně pro jinou činnost než zhotovení dotčené databáze. Neboť směrnice chrání pořízení údajů i tehdy, pokud se toto pořízení neuskutečnilo ve vztahu k databázi( ). To svědčí rovněž ve prospěch toho, aby do okruhu ochrany byla zahrnuta externí databáze, která vychází z interní databáze.

74. Na základě výše rozvinutého výkladu pojmu „pořízení“ bude na vnitrostátním soudci, aby posoudil činnosti Fixtures. Přitom jde v první řadě o kvalifikaci údajů a zacházení s nimi, od jejich získání až do jejich zapracování do databáze, která je předmětem řízení. Bude nutno posoudit, jak posuzovat sestavení rozpisů utkání, tj. zejména shromažďování jmen družstev a spojení soupeřů s místem a časem jednotlivých utkání. Ve prospěch toho, že se v tomto řízení jedná o existující údaje, svědčí skutečnost, že rozpis utkání představuje výsledek dohody mezi více účastníky, zejména policií, kluby a kluby fanoušků. Rovněž ze skutečnosti, že údaje, jak mnozí účastníci přednesli, byly pořízeny za jiným účelem než k pořízení databáze, lze odvodit, že se jedná o existující údaje.

75. Dokonce i kdyby se činnosti, které jsou předmětem řízení, kvalifikovaly jako vytváření nových údajů, mohlo by se přesto jednat o „pořízení“ ve smyslu čl. 7 odst. 1 směrnice. Jednalo by se o ten případ, kdy k vytváření údajů dochází zároveň s jejich zpracováním, od nějž není oddělitelné.

3. „Ověření“ ve smyslu čl. 7 odst. 1 směrnice

76. Využití databáze k uskutečnění utkání, jakož i její hospodářské zhodnocení vyžaduje průběžné ověřování obsahu databáze, která je předmětem řízení. Ze spisu vyplývá, že databáze je průběžně ověřována z hlediska správnosti. Pokud takovéto ověření vyvolá nezbytnost změn, provedou se příslušné úpravy.

77. Nevadí, že některé z těchto úprav nepředstavují žádné ověření obsahu databáze. K tomu, aby existoval předmět, který je chráněn zvláštním právem, se pouze vyžaduje, aby některé z provedených činností bylo možno kvalifikovat jako ověření ve smyslu čl. 7 odst. 1 směrnice a aby se podstatné vklady rovněž týkaly alespoň části činností podle článku 7.

4. „Předvedení“ ve smyslu čl. 7 odst. 1 směrnice

78. Předmětem zvláštního práva je vedle „pořízení“ a „ověření“ obsahu databáze i její „předvedení“. K tomu nenáleží jen prezentace pro uživatele databáze, tedy externí schéma, ale i koncepční schéma, jako strukturovanost obsahu. Lepší přípravě údajů slouží zpravidla systémy indexace a thesaurus. Jak vyplývá z dvacátého bodu odůvodnění, ochrana podle směrnice se může vztahovat rovněž na takové prvky, které se týkají vyhledávání( ).

C – Obsah zvláštního práva

79. Nejprve je nutno připomenout, že zavedením zvláštního práva nebyla zamýšlena harmonizace právních systémů, ale vědomé vytvoření nového práva( ). To překračuje dosavadní práva k rozšiřování a rozmnožování. To by mělo být zohledněno i při výkladu zakázaných jednání. V souladu s tím mají právní definice v čl. 7 odst. 2 zvláštní význam.

80. Článek 7 směrnice obsahuje na první pohled dvě skupiny zákazových ustanovení zákazu nebo z hlediska oprávněného, tj. pořizovatele databáze, dvě rozdílné kategorie práv. Zatímco odstavec 1 upravuje právo zabránit určitým jednáním ohledně podstatných částí databáze, zakazuje odstavec 5 určitá jednání ve vztahu k nepodstatným částem databáze. Vyjdeme-li ze vztahu existujícího mezi podstatným a nepodstatným, můžeme ovšem odstavec 5 chápat rovněž jako výjimku k výjimce, vyplývající z odstavce 1( ). Odstavec 5 má vyloučit možnost obcházení zákazu podle odstavce 1( ), a může být proto kvalifikován i jako ochranná klauzule( ).

81. Ustanovení čl. 7 odst. 1 směrnice upravuje právo pořizovatele zabránit určitým jednáním. Z toho zároveň vyplývá, že taková jednání jsou zakázaná. Jednání postižitelná zákazem, a tudíž jednání zakázaná, jsou jednak vytěžování a jednak zužitkování. Právní definice pojmů „vytěžování“ a „zužitkování“ lze nalézt v čl. 7 odst. 2 směrnice.

82. Zákaz upravený v článku 7 směrnice neplatí však neomezeně, ale předpokládá, že zakázaným jednáním je dotčen celý obsah databáze nebo jeho podstatná část.

83. Vycházeje z kritéria „podstatné“, respektive „nepodstatné“, části rozhodného pro uplatnění čl. 7 odst. 1 a 5, je třeba se oběma skutkovými znaky dále zabývat. Následně je nutno zkoumat zakázaná jednání podle odstavce 1 a odstavce 5.

1. Podstatné nebo nepodstatné části databáze (první a druhá položená otázka)

a) Obecné poznámky

84. V řízení bylo tvrzeno, že čl. 7 odst. 1 směrnice zakazuje jen taková jednání, která vedou k tomu, že údaje jsou systematicky nebo metodicky uspořádány a jednotlivě přístupné jako v původní databázi.

85. Tento argument je nutno chápat tak, že stanoví podmínku pro uplatnění zvláštního práva. Zda takováto podmínka existuje, je třeba posuzovat s ohledem na ustanovení o předmětu ochrany zvláštního práva, zejména pak s ohledem na čl. 7 odst. 2, v němž se definuje jednání, jež je zakázáno na základě čl. 7 odst. 1.

86. Článek. 7 odst. 1 ani čl. 7 odst. 5 směrnice výslovně neupravují výše uvedenou podmínku ani na ni neobsahují, byť jen jediný, odkaz. Z okolnosti, že „systematické nebo metodické uspořádání“ je v čl. 1 odst. 2 výslovně uvedeno, v článku 7 však zcela chybí, lze spíše naopak vyvodit závěr, že zákonodárce Společenství nechtěl tímto kritériem podmínit uplatnění článku 7.

87. Avšak ani účel směrnice nesvědčí ve prospěch tohoto dodatečného kritéria.

88. Ochrana upravená v článku 7 by takovým dodatečným kritériem byla oslabena, neboť zákaz upravený v tomto ustanovení by bylo možno obcházet prostým pozměněním částí databáze.

89. Skutečnost, že se směrnicí chce zakázat i nové sestavení obsahu databáze, jakožto možné protiprávní jednání, vyplývá z třicátého osmého bodu odůvodnění, v němž se na toto nebezpečí a nedostatečnost autorskoprávní ochrany odkazuje.

90. Směrnice slouží právě ke vzniku nového zvláštního práva, čemuž nemůže bránit ani čtyřicátý šestý bod odůvodnění, který se týká jiného aspektu.

91. Samotný čtyřicátý pátý bod odůvodnění, podle něhož nemá být autorskoprávní ochrana rozšířena na pouhá fakta nebo údaje, nesvědčí ve prospěch dodatečného kritéria. To samozřejmě neznamená, že se ochrana vztahuje i na údaje samotné nebo dokonce na jednotlivé údaje. Předmětem ochrany je a zůstává databáze.

92. Je tedy třeba dojít k závěru, že stejné systematické nebo metodické předvedení jako v původní databázi nepředstavuje kritérium k posouzení oprávněnosti úkonů provedených na databázi. V zásadě je nevhodné, že směrnice nechrání údaje, které jsou sestaveny v pozměněné formě nebo jinak strukturované.

b) Pojem „podstatná část obsahu databáze“ ve smyslu čl. 7 odst. 1 směrnice

93. Touto položenou otázkou je požadován výklad pojmu „podstatná část obsahu databáze“ ve smyslu čl. 7 odst. 1 směrnice. Na rozdíl od ostatních klíčových pojmů směrnice neexistuje k tomuto pojmu žádná právní definice. Tato definice byla opuštěna v průběhu legislativního procesu, přesněji při společném postoji Rady.

94. Ustanovení čl. 7 odst. 1 směrnice stanoví dvě alternativy. Jak již vyplývá z textu, může se jednat o podstatný charakter z hlediska kvantitativního nebo kvalitativního. Tato zákonodárcem Společenství zvolená konstrukce musí být vykládána tak, že část může být podstatná i tehdy, když sice není podstatná z kvantitativního hlediska, je však podstatná z hlediska kvalitativního. Tím je odmítnuta teze, podle níž musí být vždy dána i minimální míra kvantity.

95. Kvantitativní alternativa musí být chápána tak, že musí být kvantifikována část databáze dotčená zakázaným jednáním. Přitom vyvstává otázka, zda je třeba přijmout relativní nebo absolutní koncepci. To znamená, zda je k tomu nutno provést srovnání dotčeného množství s celkovým obsahem databáze( ) nebo zda je třeba posoudit dotčenou část samostatně.

96. K tomu je třeba poznamenat, že relativní přístup bude spíše znevýhodňovat pořizovatele velkých databází( ), protože dotčená část se s přibývající velikostí celkového množství stává stále nepodstatnější. V takovém případě by však mohlo dodatečně provedené kvalitativní posouzení poskytnout vyrovnání do té míry, že by relativně malá dotčená část mohla přesto být považována za kvalitativně podstatnou. Stejně dobře by bylo možné oba kvantitativní způsoby pohledu spojit. V souladu s tím by mohla i relativně malá část být kvalifikována kvůli své absolutní velikosti jako podstatná.

97. Dále vyvstává otázka, zda může být kvantitativní posouzení spojeno s posouzením kvalitativním. To samozřejmě přichází v úvahu jen pro ty případy, ve kterých je posouzení v kvalitativním ohledu vůbec možné. V takovém případě lze dotčené části posoudit podle obou metod.

98. V rámci kvalitativního posouzení hraje v každém případě roli technická nebo ekonomická hodnota( ). V důsledku toho může být zahrnuta i část, která sice nemá žádný velký rozsah, ale je hodnotově podstatná. Jako příklad pro hodnotu seznamů z oblasti sportu může být uvedena jejich úplnost a přesnost.

99. Ekonomická hodnota dotčené části se zpravidla měří podle ztráty poptávky( ), která vzniká tím, že dotčená část je vytěžována nebo zužitkována nikoli za tržních, ale za jiných podmínek. Posouzení dotčené části, a sice ekonomické hodnoty, může být ale provedeno i z hlediska původce jednání, tj. měřeno tím, co ušetřil díky vytěžení nebo zužitkování.

100. Vyjde-li se z cíle ochrany vkladů sledovaného článkem 7 směrnice, je třeba při posuzování podstatného charakteru rovněž zohlednit vklady( ) provedené pořizovatelem. Jak vyplývá z čtyřicátého druhého bodu odůvodnění, zákaz vytěžování a zužitkování slouží k zabránění poškozování vkladů [investic]( ).

101. Záchytnými body pro zjištění hodnoty dotčené části databáze mohou tak být také vklady, zejména náklady na pořízení( ).

102. Co se týče prahu pro určení podstatného charakteru, ve směrnici neexistuje žádná právní definice ani k němu. Podle jednomyslného názoru nauky přenechal jeho stanovení zákonodárce Společenství úmyslně judikatuře( ).

103. Podstatný charakter však nesmí být závislý na závažnosti způsobené újmy( ). Příslušný odkaz v bodu odůvodnění, a sice na konci čtyřicátého druhého bodu odůvodnění, nestačí k tomu, aby hranice pro ochranu byla stanovena na odpovídající úrovni. Jinak je sporné, zda by „závažná újma“ vůbec mohla být použita jako kritérium pro definici podstatnosti, protože čtyřicátý druhý bod odůvodnění by mohl být chápán i tak, že „závažná újma“ se považuje za dodatečnou podmínku v tom případě, v němž jde o podstatnou část, tj. podstatný charakter je již prokázán. Ani účinek zakázaných jednání, totiž „vážné hospodářské a technické důsledky“, naznačený v osmém bodu odůvodnění, nemůže odůvodnit příliš přísné posuzování ve vztahu k újmě. Oba body odůvodnění slouží spíše k tomu, aby byla zdůrazněna hospodářská nutnost ochrany databází.

104. Pokud jde o hodnocení dotčených částí databáze, je nesporné, že k jednáním dochází každý týden. Tím vyvstává otázka, zda jsou dotčené části v případě relativního způsobu pohledu srovnatelné s celou databází nebo celkem příslušného týdne. Konečně by bylo možné kumulovat všechny části dotčené týden po týdnu během celé sezóny a teprve takto získaný součet srovnat s celou databází.

105. Výklad proto respektuje účel zvláštního práva jen tehdy, je-li učiněno srovnání na časovém základě, který je totožný jak pro dotčenou část, tak pro celek. Takové srovnání se může uskutečnit buď na týdenním základě, nebo na základě sezónním. Pokud je dotčena více než polovina utkání, může být dotčená část v každém případě označena za podstatnou. Ale i menší část než polovina, měřeno ve vztahu ke všem utkáním dohromady, může dostačovat, pokud je na druhé straně podíl na některých kategoriích, jako např. Premier League, vyšší.

106. V případě kvantifikace v absolutních hodnotách je nutné dotčené části kumulovat vždy tak dlouho, dokud nebude překročen práh, od kterého mají dotčené části podstatný charakter. Tak může být zjištěno, od jakého období lze mít za to, že jsou dotčeny podstatné části.

2. Zákazy týkající se podstatné části obsahu databáze (druhá položená otázka a první část třetí položené otázky)

107. Z práva pořizovatele zabránit určitým jednáním stanoveného v čl. 7 odst. 1 směrnice je možno dovodit zákaz těchto jednání, tedy vytěžování a zužitkování. V řadě bodů odůvodnění( ) se tato jednání proto označují jako „neoprávněná“.

108. Dále se jedná o interpretaci pojmů „vytěžování“ a „zužitkování“. K tomu je třeba vyložit příslušné právní definice čl. 7 odst. 2 směrnice. Rovněž je zde třeba upozornit na cíl směrnice, a sice zavést nový druh zvláštního práva. Toto je třeba při výkladu obou pojmů vzít v potaz jakožto vodítko.

109. Pro obě zakázaná jednání platí, že nezáleží na cíli nebo úmyslu uživatele obsahu databáze. Není ani rozhodující, zda k užití dochází ryze komerčně. Rozhodující zůstávají jen oba znaky uvedené v právních definicích.

110. Rovněž pro obě zakázaná jednání platí, že na rozdíl od čl. 7 odst. 5 se nejedná pouze o opakovaná a systematická jednání. Jelikož se zakázaná jednání podle odstavce 1 musí týkat podstatných částí obsahu databáze, klade zákonodárce Společenství na tato jednání mírnější požadavky než v rámci článku 5, který se vztahuje na nepodstatné části.

111. V této souvislosti je nutno poukázat na konstrukční chybu směrnice( ). Jelikož na celek nebo podstatnou část odkazuje též právní definice čl. 7 odst. 2, zbytečně opakuje již v odstavci 1 upravenou podmínku. Právní definice upravená v čl. 7 odst. 2 vede ve spojení s čl. 7 odst. 5 dokonce k rozporu. Neboť odstavec 5 zakazuje vytěžování a zužitkování nepodstatných částí. Pokud bychom vytěžování a zužitkování vykládali podle právní definice čl. 7 odst. 2, došli bychom ke zvláštnímu závěru, že čl. 7 odst. 5 zakazuje určitá jednání ve vztahu k nepodstatným částem jen tehdy, pokud se tato jednání týkají celku nebo podstatných částí.

112. Více účastníků poukázalo též na soutěžní aspekt. Na tento aspekt je třeba nahlížet s ohledem na skutečnost, že konečné znění směrnice neobsahuje úpravu o udělování nucených licencí, o které Komise původně uvažovala.

113. Odpůrci rozsáhlé ochrany pořizovatele databáze se obávají, že by při takovéto ochraně existovalo nebezpečí vytváření monopolů, zejména u doposud volně dostupných údajů; pořizovatel, který disponuje dominantním postavením na trhu, by je tak mohl zneužít. V této souvislosti je třeba připomenout, že směrnice nevylučuje uplatnění soutěžních pravidel primárního i sekundárního práva. Jednání pořizovatele databáze v rozporu se soutěžním právem těmto pravidlům nadále podléhá. To vyplývá jak ze čtyřicátého sedmého bodu odůvodnění, tak z čl. 16 odst. 3 směrnice, podle nichž Komise ověří, zda uplatnění zvláštního práva vyvolalo zneužití dominantního postavení na trhu nebo jiné porušování hospodářské soutěže.

114. V tomto řízení byla zmíněna i otázka právního posouzení volně dostupných údajů. V tomto ohledu zastávají vlády, které vstoupily do řízení, názor, že veřejné údaje nejsou směrnicí chráněny.

115. V této souvislosti je nutno zaprvé zdůraznit, že ochrana se vztahuje jen na obsah databází, a nikoli na obsah údajů. Nebezpečí, že se ochrana rozšíří též na údaje obsažené v databázi, může být oslabeno na jedné straně tím, že se směrnice, jak je zde navrhováno, bude v tomto ohledu vykládat restriktivně. Na druhé straně existuje povinnost použít v případě potřeby vnitrostátní a komunitární nástroje soutěžního práva.

116. Pokud jde o ochranu údajů, které tvoří obsah databáze, jež uživatel údajů nezná, je nutno poukázat na to, že směrnice zakazuje jen určitá jednání, totiž vytěžování a zužitkování.

117. Zatímco ve směrnici upravený zákaz vytěžování předpokládá znalost databáze, nemusí tomu tak být ve vztahu ke zužitkování. K této problematice je třeba se vrátit v rámci zužitkování.

a) Pojem „vytěžování“ ve smyslu článku 7 směrnice

118. Pojem „vytěžování“ ve smyslu čl. 7 odst. 1 směrnice je nutno vykládat na základě právní definice čl. 7 odst. 2 písm. a).

119. Prvním prvkem je přenos obsahu databáze na jiný nosič, přičemž tento přenos může být trvalý nebo dočasný. Ze slovního obratu „jakýmikoli prostředky nebo jakýmkoli způsobem“ lze usuzovat, že zákonodárce Společenství pojal „vytěžování“ široce.

120. Jedná se tedy nejen o přenos na nosič stejného typu( ), ale i na jiný typ nosiče( ). I pouhé vytištění tak spadá pod pojem „vytěžování.“

121. Dále pojem „vytěžování“ nelze samozřejmě chápat tak, že k tomu, aby se zákaz uplatnil, nesmějí se již vytěžené části nacházet v databázi. „Vytěžování“ však nelze vykládat ani tak široce, aby do něj spadal i nepřímý přenos. Požadován je spíše přímý přenos na jiný nosič. Na rozdíl od „zužitkování“ zde není rozhodující veřejnost. Postačí i soukromý přenos.

122. Pokud jde o druhý prvek, tedy dotčený předmět databáze („celý obsah nebo jeho podstatná část“), je možno odkázat na výklad k podstatnému charakteru.

123. Je na vnitrostátním soudci, aby výše uvedená kritéria uplatnil na konkrétní skutkový stav v původním řízení.

b) Pojem „zužitkování“ ve smyslu článku 7 směrnice

124. Z právní definice čl. 7 odst. 2 písm. b) směrnice vyplývá, že se zužitkování týká zpřístupnění veřejnosti.

125. Záměrným použitím pojmu „zužitkování“ („Weiterverwendung“) namísto „zhodnocení“ („Weiterverwertung“) chtěl zákonodárce Společenství zdůraznit, že má být poskytována ochrana i proti jednáním nekomerčních uživatelů.

126. V definici uvedené prostředky k „zužitkování“ jako „rozšiřování rozmnoženin“, „pronájem“ a „on-line spojení“ je třeba chápat pouze jako demonstrativní výčet, jak vyplývá z dodatku „jinými způsoby přenosu“.

127. Pojem „zpřístupnění“ je v pochybnostech třeba vykládat extenzivně( ), což zdůrazňuje dodatek „jakýkoli způsob“ v čl. 7 odst. 2 písm. b). Naopak pouhé myšlenky( ) nebo samotné vyhledávání informací na základě databáze( ) zahrnuty nejsou.

128. Někteří účastníci tvrdili, že údaje jsou veřejně známé. Je na vnitrostátním soudci, aby posoudil, zda tomu tak je za daných skutkových okolností.

129. Avšak i kdyby vnitrostátní soudce dospěl k závěru, že se jedná o veřejně známé údaje, není tím ještě vyloučeno, že části databáze, které obsahují veřejně známé údaje, budou přesto požívat ochranu.

130. Ustanovení čl. 7 odst. 2 písm. b) směrnice upravuje rovněž vyčerpání zvláštního práva. k tomu dochází pouze za určitých podmínek. Jedna z podmínek zní „první prodej rozmnoženiny“. Z toho je možno odvodit, že k vyčerpání může dojít pouze za takovýchto skutkových okolností. Uskutečňuje-li se zužitkování jiným způsobem než rozmnoženinou, žádné vyčerpání neexistuje. Ohledně přenosu on-line je toto i výslovně zakotveno v čtyřicátém třetím bodu odůvodnění. Zvláštní právo nastupuje tedy nejen při prvním „zpřístupnění veřejnosti“.

131. Jelikož směrnice neodkazuje na počet transakcí uskutečněných po prvním „zpřístupnění veřejnosti“, nemůže tento počet hrát žádnou roli. Jedná-li se proto o podstatnou část obsahu databáze, je tato chráněna i tehdy, pokud je pořízena z nezávislého pramene, například tiskového média nebo Internetu, a nikoli z databáze samotné. Na rozdíl od vytěžování zahrnuje „zužitkování“ totiž i nepřímé cesty pořízení obsahu databáze. Pojem „přenosu“ je přitom třeba vykládat široce( ).

132. Je na vnitrostátním soudci, aby uvedená kritéria uplatnil na konkrétní skutkový stav původního řízení.

3. Zákazy ohledně nepodstatných částí obsahu databáze (druhá položená otázka a první část třetí položené otázky)

133. Ustanovení čl. 7 odst. 5 směrnice upravuje, jak již bylo uvedeno, zákaz vytěžování nebo zužitkování nepodstatných částí obsahu databáze. Toto ustanovení se tak od čl. 7 odst. 1 odlišuje zaprvé tím, že nikoli každé vytěžování nebo zužitkování jsou zakázány, ale jen kvalifikované vytěžování nebo zužitkování. Podmínkou je „opakované a systematické“ jednání. Zadruhé se zákaz podle odstavce 5 odlišuje od odstavce 1 ve vztahu k předmětu. Tento zákaz se vztahuje i na nepodstatné části. Jako vyrovnání tohoto požadavku, který je ve srovnání s odstavcem 1 co do dotčené části mírnější, stanoví odstavec 5 zatřetí, že zakázaná jednání mají určitý následek. Odstavec 5 přitom stanoví dvě alternativy: buď se jedná o činnost v rozporu s obvyklým užíváním databáze, nebo jsou neodůvodněně poškozovány zájmy pořizovatele databáze.

134. Ustanovení ohledně vztahu jednání a následku se musí chápat tak, že není nutné, aby každé jednotlivé jednání mělo jeden z uvedených následků, ale že celkový výsledek jednání má jeden z obou zakázaných následků( ). Cílem čl. 7 odst. 5 směrnice stejně jako odstavce 1 je ochrana zájmu na amortizaci.

135. Výklad článku 7 však obecně nastoluje problém do té míry, že německá jazyková verze konečného znění směrnice je na rozdíl od společného stanoviska formulována poněkud mírněji. Podle ní postačuje, pokud jednání „směřuje“ („hinausläuft“) k jednomu z uvedených následků a již se mu nemusí „vyrovnat“ („gleichkommt“). Jiné jazykové verze jsou formulovány jasněji a vycházejí v podstatě z toho, že vytěžování nebo zužitkování brání obvyklému užívání nebo poškozuje oprávněné zájmy, nebo odkazují na zabraňující nebo poškozující jednání.

136. V této souvislosti je třeba se zabývat použitelnými ustanoveními mezinárodního práva veřejného. Oba následky stanovené v čl. 7 odst. 5 směrnice kopírují čl. 9 odst. 2 revidované Bernské úmluvy, a sice první dva prvky v ní upraveného trojstupňového testu. To však neznamená, že se obě ustanovení musí vykládat totožně.

137. Zaprvé slouží článek 9 revidované Bernské úmluvy jinému cíli. Tato úprava smluvním stranám umožňuje, aby se za podmínek trojstupňového testu odchýlily od přísné ochranné úpravy. Takovou konstrukci, tj. možnosti výjimek členských států, stanoví směrnice v článku 9.

138. Zadruhé se článek 9 revidované Bernské úmluvy odlišuje tím, že „rozpor s obvyklým užíváním“ a „neodůvodněné poškozování“ nestanoví jako alternativy, ale jako dvě ze tří kumulativně upravených hmotněprávních podmínek( ).

139. Jiná ustanovení mezinárodního práva veřejného, která jsou podobná čl. 7 odst. 5 směrnice, se nacházejí v článku 13 Dohody TRIP a v některých WIPO-dohodách. Na posledně jmenované ovšem nelze brát zřetel, protože byly přijaty až po směrnici.

140. Co se týče výkladu článku 13 Dohody TRIP, platí stejné výhrady, jako ve vztahu k revidované Bernské úmluvě. Neboť stejně jako článek 9 revidované Bernské úmluvy, umožňuje článek 13 členským státům stanovit omezení a výjimky z výlučných práv. Na rozdíl od článku 9 revidované Bernské úmluvy jsou však oba následky, totiž „rozpor s obvyklým užíváním“ a „neodůvodněné poškozování“, koncipovány stejně jako ve směrnici, jako alternativy.

141. Tyto úvahy ukazují, že výklad výše uvedených ustanovení mezinárodního práva veřejného nemůže být přenesen na čl. 7 odst. 5 směrnice.

142. Vytěžování a zužitkování jako jednání zakázaná podle směrnice, jakož i následky takových jednání v ní upravené, mají společné to, že u nich nemůže hrát roli účel takových jednání. Ustanovení čl. 7 odst. 5 směrnice nemůže být takto vykládáno kvůli nedostatku úpravy odkazující na účel. Pokud by zákonodárce Společenství byl chtěl účel zohlednit, byl by mohl v článku 7 směrnice použít formulaci jako například v čl. 9 písm. b) směrnice.

a) „Opakované a systematické vytěžování nebo zužitkování“

143. Hmotněprávní podmínka „opakovaně a systematicky“ má zabránit zbavení podstaty zvláštního práva sukcesivním jednáním, které se týká vždy pouze nepodstatné části( ).

144. Naproti tomu je nejasné, zda čl. 7 odst. 5 směrnice stanoví dvě alternativní nebo kumulativní podmínky. Výklad se musí nejprve řídit podle znění ustanovení. Tímto způsobem však nelze dospět k jednoznačnému výsledku. Tak spojují některé jazykové verze obě podmínky spojkou „a“( ), jiné naproti tomu „nebo“( ). Většina jazykových verzí ovšem stejně jako cíl směrnice ukazují na to, že je třeba obě podmínky chápat jako kumulativní( ). Opakované, ale nesystematické vytěžování nepodstatné části obsahu databáze tak není zahrnuto.

145. Opakované a systematické jednání existuje tehdy, pokud se uskutečňuje v pravidelných časových odstupech, například týdně nebo měsíčně. Je-li časový odstup menší a dotčená část vždy malá, bude muset být jednání uskutečňováno s větší četností, aby celkem dotčená část splňovala jednu z obou podmínek stanovených v čl. 7 odst. 5 směrnice.

b) Pojem „obvyklé užívání“ ve smyslu čl. 7 odst. 5 směrnice

146. Pojem „obvyklé užívání“ ve smyslu čl. 7 odst. 5 směrnice se musí vykládat ve světle cíle této ochranné klauzule. To vyplývá zejména z preambule směrnice. Ve čtyřicátém druhém bodu odůvodnění je jako důvod pro zákaz určitých jednání uvedeno zabránění újmě na vkladech. Ve čtyřicátém osmém bodu odůvodnění se jako cíl ochrany zakotvené ve směrnici výslovně uvádí: „zajištění odměny pro pořizovatele databáze“.

147. Tím je naznačen extenzivní výklad pojmu „obvyklé užívání“. Tak nesmí být výraz „v rozporu s … užíváním“ chápán jen v technickém smyslu tak, že zahrnuje pouze dopady na technickou využitelnost dotčené databáze. Ustanovení čl. 7 odst. 5 má na zřeteli spíše ryze ekonomické dopady na pořizovatele databáze. Jde o ochranu ekonomického využití za obvyklých okolností( ).

148. Ustanovení čl. 7 odst. 5 směrnice se tak použije nejen na jednání, které vede k vytvoření konkurenčního produktu, který je v rozporu s užíváním databáze pořizovatelem( ).

149. V konkrétních případech tak čl. 7 odst. 5 může zahrnovat rovněž užívání na potenciálních, tj. pořizovatelem databáze dosud nevyužívaných trzích. V souladu s tím je např. dostačující, pokud ten, kdo databázi vytěžuje nebo zužitkovává, ušetří za platbu licenčních poplatků pořizovateli databáze. Přípustnost takových jednání by totiž podněcovala k tomu, aby obsah databáze vytěžovaly nebo zužitkovávaly i jiné osoby, aniž by za to platily licenční poplatky( ). Jestliže by existovala možnost bezplatného užívání databáze, mělo by to zásadní dopady na hodnotu licencí. Důsledkem by byly minimální příjmy.

150. Úprava se rovněž neomezuje na případ, kdy pořizovatel databáze hodlá užívat její obsah stejným způsobem jako ten, kdo ji vytěžuje nebo zužitkovává. Skutečnost, že by pořizovatel databáze nemohl užívat její obsah stejně, jako ten, kdo ji vytěžuje nebo zužitkovává, z důvodu zákonného zákazu, je rovněž bezvýznamná.

151. Konečně nelze „v rozporu s … užíváním“ vykládat tak úzce, že by bylo zakázáno jen úplné zabránění užívání. Jak vyplývá ze znění všech ostatních jazykových verzí kromě německé, nastupuje zákaz již při konfliktech s užíváním, tj. již při negativních dopadech malého rozsahu. Na této úrovni se nachází práh, od něhož lze mít za to, že je zakázáno způsobovat újmu pořizovateli databáze.

152. Jak mnozí účastníci zdůraznili, je na vnitrostátním soudci, aby na základě výše uvedených kritérií posoudil konkrétní jednání a jejich účinek na užívání databáze, která je předmětem řízení.

c) Pojem „neodůvodněné poškozování“ ve smyslu čl. 7 odst. 5 směrnice

153. K výkladu pojmu „neodůvodněné poškozování“ ve smyslu čl. 7 odst. 5 směrnice je nejprve nutno si připomenout, že již v rámci revidované Bernské úmluvy bylo diskutováno, zda je takový neurčitý právní pojem vůbec uchopitelný. Dále je pro výklad pojmu „neodůvodněné poškozování“ rozhodující zdůraznit rozdíly s „obvyklým užíváním“.

154. Sporné ustanovení klade ohledně okruhu ochrany na alternativu „neodůvodněné poškozování“ mírnější požadavky než na alternativu „obvyklé užívání“ v tom smyslu, že u první alternativy jsou chráněny „oprávněné zájmy“. Ochrana tak přesahuje právní postavení a zahrnuje též zájmy, přičemž jsou zahrnuty „oprávněné“, tj. legitimní a nejen právní zájmy.

155. Aby toto bylo kompenzováno, stanoví čl. 7 odst. 5 pro tuto alternativu přísnější požadavky ohledně následku nedovoleného jednání. Vyžadováno není jakékoli, ale „neodůvodněné poškozování“. Kvalifikace „neodůvodněné“ však nesmí být vykládána příliš přísně. Jinak by zákonodárce Společenství na tomto místě byl odkázal na újmu nebo rovnou na závažnou újmu pořizovateli.

156. Ve světle jiných jazykových verzí než německé je třeba přijmout výklad, že jednání musí poškozovat zájmy v určité míře. Směrnice přitom odkazuje, jako i na jiných místech, na újmu pořizovateli. Skutečnost, že ochranou jeho práv jsou dotčeny ekonomické zájmy jiných, ukazuje původní řízení zcela zřetelně. To však neznamená, že při výkladu čl. 7 odst. 5 směrnice může být účinkům zvláštního práva na zájmy jiných osob nebo případnému „poškození“ dotčeného členského státu z důvodu možných dopadů na daňové příjmy přikládán rozhodný vliv. Směrnice má zabránit újmě pořizovateli databází. Tento cíl je na rozdíl od jiných účinků ve směrnici také výslovně vyjádřen.

157. Jádro zájmů ve smyslu čl. 7 odst. 5 směrnice tvoří vklady pořizovatele a jejich amortizace. Z toho důvodu je i zde ekonomická hodnota obsahu databáze výchozím bodem posouzení. Ve středu zájmu stojí dopady na skutečné nebo očekávané příjmy pořizovatele databáze( ).

158. Pokud jde o rozsah ochrany, lze vycházet z alternativy „obvyklého užívání“. Je-li tato alternativa vykládána do té míry úzce, že nezahrnuje též ochranu potenciálních trhů, například nové způsoby zhodnocení obsahu databáze( ), bude nutno posuzovat zásah do potenciálních trhů alespoň jako poškození oprávněných zájmů. Zda je toto poškození neodůvodněné, bude záviset na okolnostech konkrétního případu. Zda je ten, kdo databázi vytěžuje nebo zužitkovává konkurentem pořizovatele však nemůže být rozhodující.

159. I v této souvislosti je nutno připomenout, že je úkolem vnitrostátního soudce, aby zjistil konkrétní jednání a zkoumal, zda je možno je považovat za „neodůvodněné poškození“ oprávněných zájmů pořizovatele databáze, která je předmětem řízení.

D – Změna obsahu databáze a ochranná doba (druhá část třetí položené otázky)

160. Toto řízení se týká otázky, jak je chráněno právo k databázi při změně obsahu databáze.

161. Podle čl. 10 odst. 3 směrnice odůvodňují změny databáze − za určitých podmínek − vlastní dobu ochrany. Dále je třeba se věnovat jedné z podmínek, totiž kritériu „podstatná změna obsahu databáze“ a z toho vyplývajícím důsledkům. V tomto řízení je třeba zkoumat problematiku s ohledem na „opakované a systematické vytěžování nebo zužitkování“ ve smyslu čl. 7 odst. 5 směrnice.

162. V jádru se položená otázka týká předmětu prodloužené doby ochrany. V souvislosti s tím je nutno vyjasnit, zda podstatné změny vedou ke vzniku další databáze. Dojdeme-li k závěru, že vedle staré, dále existující databáze vznikne databáze nová, je rozhodující, ke které databázi se vztahují zakázaná jednání.

163. S ohledem na různá tvrzení je třeba se zabývat rovněž otázkou, zda se čl. 10 odst. 3 směrnice musí vykládat tak, že upravuje pouze dobu ochrany, a nikoli předmět ochrany.

164. Ze znění čl. 10 odst. 3, podle něhož podstatná změna za určitých podmínek „umožňuje poskytnout databázi vyplývající z tohoto vkladu vlastní dobu ochrany“, lze odvodit, že zákonodárce Společenství vycházel z toho, že taková změna vede ke vzniku vlastní databáze. Tento výsledek je potvrzován ostatními jazykovými verzemi.

165. Naproti tomu ani systematický výklad nemůže nevést ke kolizi. Nadpis článku 10 sice zní „ochranná doba“, přesto to ovšem neznamená, že tento článek obsahuje pouze úpravu týkající se doby trvání, a nikoli již úpravu dotčeného předmětu.

166. Ve prospěch domněnky nové databáze v případě podstatné změny za určitých podmínek svědčí konečně názor zastávaný Společenstvím v rámci WIPO( ).

167. Je zřejmé, že nový počátek doby ochrany upravený v čl. 10 odst. 3 se může vztahovat jen na určitý předmět. Z historie vzniku tohoto ustanovení vyplývá, že výsledek vyplývající z nového vkladu má být chráněn( ). Omezení předmětu ochrany na nový výsledek odpovídá rovněž cíli stanovení nové doby ochrany( ).

168. Na tomto místě je třeba připomenout, že databáze, která je předmětem řízení, je takzvaná dynamická databáze, tj. databáze, která je průběžně přizpůsobována. Přitom je třeba dbát na to, že za změny ve smyslu čl. 10 odst. 3 směrnice se musí považovat nejen výmazy a dodatky, ale podle padesátého pátého bodu odůvodnění rovněž ověřování.

169. Typické u dynamických databází je, že stále existuje pouze jedna databáze, totiž ta právě nejaktuálnější. Původní verze „mizí“. Vyvstává ovšem otázka, na co se vztahuje nová doba ochrany, tj. co je chráněným předmětem – přesněji, co je nové.

170. Je třeba vycházet z účelu změn, kterým je aktualizace databáze. To znamená, že celková databáze představuje předmět nového vkladu. Tak se předmětem ochrany stane vždy právě aktuální verze, tj. celková databáze( ).

171. Ve prospěch tohoto výkladu svědčí i historie vzniku směrnice. Článek 9 původního návrhu( ) sice stanovil prodloužení doby ochrany databáze, Komise přesto v odůvodnění k tomuto návrhu zmiňuje výslovně případ nového „vytvoření“ databáze( ). Příslušné vyjasnění právě pro průběžně aktualizované databáze se pak uskutečnilo v pozměněném návrhu( ). V definici v čl. 12 bodu 2 písm. b) byl výslovně upraven pro dynamické databáze typický případ nahromadění po sobě následujících malých změn.

172. Z tohoto pohledu upravuje čl. 10 odst. 3 směrnice zvláštního právo, které charakterizuje „rolling“.

173. Konečně řešení, které se zde pro dynamické databáze navrhuje, odpovídá rovněž zásadě, podle níž je vždy chráněn jen výsledek, tj. nová, a nikoli již stará databáze. Rozdíl oproti statickým databázím je pouze v tom, že u dynamických databází přestává stará databáze existovat, protože je stále měněna na novou.

174. Skutečnost, že v případě dynamických databází podléhá nové době ochrany celková databáze, a nikoli pouze změny samy o sobě, může být bez ohledu na již uvedený cíl a objekt nového vkladu odůvodněna dále tím, že je proveditelné pouze jednotné posuzování databáze jako takové.

175. Ve prospěch jednotného posuzování svědčí dále cíl ochrany vkladů a pobídek k investicím. Tyto cíle mohou být u dynamických databází dosaženy pouze prostřednictvím zahrnutí aktualizací( ). V opačném případě by byly vklady do dynamických databází znevýhodněny.

176. Je věcí vnitrostátního soudce, aby posoudil konkrétní změny databáze v původním řízení. V rámci tohoto zkoumání je vnitrostátní soud povinen zohlednit, že i nepodstatné změny je od určitého nahromadění nutno kvalifikovat jako změny podstatné. Jak vyplývá z padesátého čtvrtého bodu odůvodnění směrnice, důkazní břemeno o splnění podmínek podle čl. 10 odst. 3 nese pořizovatel nové databáze.

177. Vnitrostátní soud musí též posoudit, od jakého momentu je překročen práh toho, co je podstatné. V souvislosti s tím je nutno zkoumat, zda je nový vklad podstatný. V rámci posuzování podstatného charakteru je nutno vycházet z požadavků podle článku 7 směrnice. Je třeba zohlednit rovněž příslušné podmínky ohledně vkladů. To platí bez ohledu na okolnost, že v čl. 10 odst. 3 je řeč výslovně o „novém vkladu“, zatímco článek 7 se týká prvních vkladů( ).

VII – Závěry

178. Soudnímu dvoru se navrhuje, aby na otázky, které mu byly předloženy za účelem rozhodnutí o předběžné otázce, odpověděl takto:

„1) Pojem ,databáze‘ ve smyslu článku 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 96/9/ES ze dne 11. března 1996 o právní ochraně databází se musí vykládat tak, že může zahrnovat též rozpisy ligových soutěží ve fotbale.

2) Ustanovení čl. 7 odst. 1 směrnice se musí vykládat tak, že předmětem ochrany může být i databáze s rozpisy ligových soutěží ve fotbale, pokud je pro pořízení, ověření nebo předvedení jejího obsahu nezbytný z kvalitativního nebo kvantitativního hlediska podstatný vklad. Pořizovatel takové databáze má právo zabránit vytěžování nebo zužitkování celého obsahu databáze nebo jeho kvalitativně nebo kvantitativně podstatné části.

3) Ustanovení čl. 7 odst. 5 směrnice zakazuje opakované a systematické vytěžování nebo zužitkování nepodstatných částí obsahu databáze, pokud se tak děje jednáními, která jsou v rozporu s obvyklým užíváním databáze nebo která neodůvodněně poškozují oprávněné zájmy pořizovatele databáze. Článek 7 ve spojení s čl. 10 odst. 3 směrnice se musí vykládat tak, že vytěžování nebo zužitkování jsou zakázány i ve vztahu k databázi, jejíž obsah byl z kvalitativního nebo kvantitativního hlediska podstatně změněn, která je tedy výsledkem z kvalitativního nebo kvantitativního hlediska podstatného nového vkladu.“