ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
37

Jediná výjimka v tomto ohledu spočívá v požadavku stanoveném v čl. 25 odst. 2 nařízení č. 910/2014, podle něhož by měl mít kvalifikovaný elektronický podpis rovnocenný právní účinek jako podpis vlastnoruční. Cíl tohoto ustanovení, které zakotvuje pouze ve prospěch kvalifikovaného elektronického podpisu domněnku „postavení na roveň“ vlastnoručnímu podpisu, by byl ohrožen, pokud by elektronický podpis, který nesplňuje požadavky tohoto nařízení k tomu, aby mohl být považován za „kvalifikovaný elektronický podpis“, měl srovnatelné, či dokonce vyšší účinky, jelikož by extenzivní výklad čl. 25 odst. 1 nařízení č. 910/2014 znamenal, že takovýto podpis nelze zpochybnit, nebo by přinejmenším jeho zpochybnění ztížil oproti vlastnoručnímu podpisu. Jak správně uvedl předkládající soud, takový přístup by měl za následek vytvoření nerovnováhy mezi dokumentem v papírové podobě s vlastnoručním podpisem a elektronickým dokumentem s elektronickým podpisem.
33

I když výklad třetího odstavce článku 6 směrnice 86/653 a contrario může mimoto naznačovat, že skutečnost, že je obchodnímu zástupci částečně nebo zcela zaplacena provize, má nutně za následek použitelnost článků 7 až 12 této směrnice, z prvního odstavce článku 6 uvedené směrnice nicméně vyplývá, že výše odměny obchodního zástupce závisí především na dohodě stran. Ze systematického výkladu článku 6 směrnice 86/653 tudíž vyplývá, že pokud by unijní normotvůrce zamýšlel odchýlit se od zásady uvedené v prvním odstavci tohoto ustanovení v některém z následujících odstavců, uvedl by to výslovně.
10

Článek 47 decreto-legge n. 50 – Disposizioni urgenti in materia finanziaria, iniziative a favore degli enti territoriali, ulteriori interventi per le colpite da eventi sismici e misure per lo sviluppo (nařízení s mocí zákona č. 50 o naléhavých ustanoveních ve finanční oblasti, pobídkách ve prospěch územních samosprávných celků, dalších intervencí do oblastí zasažených zemětřesením a opatřeních pro rozvoj) ze dne 24. dubna 2017 (GURI č. 95 ze dne 24. dubna 2017 – běžný doplněk č. 20), které bylo se změnami přeměněno na zákon na základě legge n. 96 (zákon č. 96), ze dne 26. června 2017 (GURI č. 144 ze dne 23. června 2017) ve znění použitelném na spor v původním řízení (dále jen „nařízení s mocí zákona č. 50/2017“) nadepsané „Intervence na podporu železniční dopravy“ v odst. 11a stanoví: „Za účelem zlepšení flexibility osobních železničních spojení mezi Sicílií a italským poloostrovem může být železniční spojení zajišťované po moři podle čl. 2 odst. 1 písm. e) [nařízení č. 138 T/2000], rovněž uskutečněno pomocí rychlolodí, jejichž provozní model bude korelovat se službou železniční dopravy ze Sicílie a do Sicílie, zejména na trase tam a zpět ‚Messina – Villa San Giovanni‘ a ‚Messina – Reggio Calabria‘, a který bude uveden do praxe v rámci prostředků stanovených platnými právními předpisy, které jsou určeny pro programovou smlouvu, ‚část služeb‘, která byla uzavřena mezi státem a společností Rete Ferroviaria italiana SpA, aniž jsou dotčeny zde stanovené služby.“
22

Předkládající soud má za to, že postoj daňové správy, podle kterého se vzhledem ke skutečnosti, že jak Rakouská republika, tak Polská republika jsou příslušné k vyplácení důchodu DN, použije pouze čl. 68 odst. 1 písm. b) bod ii) nařízení č. 883/2004, nezohledňuje článek 67 tohoto nařízení a v jeho důsledku je Polská republika členským státem příslušným přednostně jakožto členský stát bydliště dcery, která je společným dítětem DN a jeho bývalé manželky. Dokonce i v tomto případě by Rakouská republika byla povinna vyplatit, vzhledem ke skutečnosti, že tyto dávky by z důvodu překročení maximální výše příjmu zakládající nárok na rodinné dávky v Polsku nebyly vyplaceny, vyrovnávací doplatek podle čl. 68 odst. 2 uvedeného nařízení ve výši odpovídající částce, kterou by musela vyplatit, pokud by byla členským státem příslušným přednostně.
15

Předkládající soud dále uvádí, že z judikatury Soudního dvora nevyplývá žádný jasný výklad čl. 3 odst. 1 směrnice 93/13, na jehož základě by mohl rozhodnout, zda je výklad a použití příslušného ustanovení vnitrostátního práva v souladu s cíli této směrnice. Předkládající soud mimoto uvádí, že z několika rozhodnutí Vrhovno sodišče (Nejvyšší soud, Slovinsko) vyplývá, že obě podmínky uvedené v čl. 3 odst. 1 směrnice 93/13 musí být vykládány jako kumulativní, avšak takový výklad by byl v rozporu se zájmy spotřebitele a poskytoval by ochranu spotřebitele nižší, než je ochrana zaručená vnitrostátním právem. Předkládající soud má za to, že takový postoj není v souladu s judikaturou Soudního dvora, která sice nejvyšším vnitrostátním soudům umožňuje upřesnit kritéria, která vymezil samotný Soudní dvůr, ale neumožňuje bránit soudům nižších stupňů, aby spotřebitelům zajistily plnou účinnost směrnice 93/13, jakož i účinný prostředek nápravy k ochraně jejich práv.
6

Ustanovení týkající se smluv o obchodním zastoupení byla vložena do code de droit économique (hospodářský zákoník) článkem 3 zákona ze dne 2. dubna 2014, kterým se do hospodářského zákoníku vkládá kniha X „Smlouvy o obchodním zastoupení, smlouvy o obchodní spolupráci a smlouvy o autorizovaném prodeji“ a do první knihy hospodářského zákoníku se vkládají definice specifické pro knihu X (Moniteur belge ze dne 28. dubna 2014, s. 35053).
57

Kromě toho vykládat pojem „protinávrh“ v tom smyslu, že v případě zpětvzetí hlavní žaloby by již soud pro ochranné známky EU nemohl rozhodnout o protinávrhu na prohlášení neplatnosti, by umožnilo vlastníkovi ochranné známky Evropské unie, který vezme zpět žalobu pro porušení práv, již sám podal, pokračovat v užívání – případně ve zlé víře – ochranné známky Evropské unie, která mohla být zapsána v rozporu s absolutními důvody pro zamítnutí zápisu uvedenými v čl. 7 odst. 1 nařízení 2017/1001. Taková situace by přitom ohrozila účinné dosažení cílů sledovaných uvedeným nařízením (v tomto smyslu viz usnesení ze dne 30. dubna 2015, Castel Frères v. EUIPO, C‑622/13 P, nezveřejněné, EU:C:2015:297, body 46 a 47, jakož i citovaná judikatura).
9

Článek 9 nařízení č. 207/2009, nadepsaný „Práva z ochranné známky EU“, stanovil: „1. Ze zápisu ochranné známky EU vyplývají pro jejího majitele výlučná práva. 2. Aniž jsou dotčena práva majitelů získaná přede dnem podání přihlášky nebo dnem vzniku práva přednosti ochranné známky EU, je majitel ochranné známky EU oprávněn bránit všem třetím osobám, které nemají jeho souhlas, aby v obchodním styku užívaly pro výrobky nebo služby jakékoli označení, je-li: a) toto označení totožné s ochrannou známkou EU a je užíváno pro výrobky nebo služby, které jsou totožné s těmi, pro něž je ochranná známka EU zapsána; […] 3. Pokud jsou splněny podmínky uvedené v odstavci 2, může být zakázáno zejména: a) umisťovat označení na výrobky nebo jejich obaly; b) nabízet pod tímto označením výrobky, uvádět je na trh nebo je skladovat za tímto účelem anebo nabízet či poskytovat pod tímto označením služby; c) dovážet nebo vyvážet pod tímto označením výrobky; […] 4. Aniž jsou dotčena práva majitelů získaná přede dnem podání přihlášky nebo dnem vzniku práva přednosti ochranné známky EU, je majitel ochranné známky EU rovněž oprávněn bránit všem třetím osobám v přepravě výrobků v rámci obchodního styku do Unie, aniž by v ní byly propuštěny do volného oběhu, pokud takové výrobky, včetně obalů, pocházejí ze třetích zemí a jsou bez povolení označeny ochrannou známkou, která je totožná s ochrannou známkou EU zapsanou pro tyto výrobky nebo kterou nelze v jejích podstatných rysech od této ochranné známky rozlišit. Nárok majitele ochranné známky EU podle prvního pododstavce zanikne, pokud v rámci řízení týkajícího se otázky, zda byla porušena práva ze zapsané ochranné známky EU, které bylo zahájeno v souladu s nařízením Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 608/2013 [ze dne 12. června 2013 o vymáhání práv duševního vlastnictví celními orgány a o zrušení nařízení Rady (ES) č. 1383/2003 (Úř. věst. 2013, L 181, s. 15)], poskytne deklarant nebo držitel zboží důkazy o tom, že majitel ochranné známky EU není oprávněn zakázat uvádění daných výrobků na trh v zemi konečného určení.“
24

Lotyšská vědecká rada z toho dovodila, že primární činnost SSE je obchodní povahy a nelze mít za to, že jejím hlavním cílem je nezávisle provádět základní výzkum, průmyslový výzkum nebo experimentální vývoj nebo veřejně šířit výsledky těchto činností formou výuky, publikací nebo transferu znalostí. Rovněž měla za to, že dokumenty předložené SSE neobsahují informace, z nichž by vyplývalo, že všechny příjmy SSE z její primární činnosti jsou znovu investovány do této činnosti.
40

V tomto ohledu již Soudní dvůr rozhodl, že umožnit dceřiným společnostem společností-nerezidentů převést své zisky ve formě neobvyklých výhod na jejich mateřské společnosti by mohlo ohrozit vyvážené rozložení daňové pravomoci mezi členské státy, a že by to mohlo narušit samotný systém rozložení daňové pravomoci mezi členské státy, neboť členský stát, v němž se nachází dceřiná společnost poskytující takové výhody, by se musel vzdát svého práva, jakožto členský stát sídla této dceřiné společnosti, na zdanění příjmů této dceřiné společnosti v případný prospěch členského státu, v němž se nachází sídlo mateřské společnosti, která těchto výhod požívá [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 8. října 2020, Impresa Pizzarotti (Neobvyklá výhoda poskytnutá společnosti-nerezidentovi), C‑558/19, EU:C:2020:806, bod 32 a citovaná judikatura].
44

Článek 52 odst. 3 Listiny uvádí, že pokud Listina obsahuje práva odpovídající právům zaručeným EÚLP, jsou smysl a rozsah těchto práv stejné jako ty, které jim přikládá tato úmluva. Soudní dvůr musí tudíž usilovat o to, aby jím podaný výklad článku 49 Listiny zajišťoval úroveň ochrany, která bude v souladu s úrovní, jež je zaručena článkem 7 EÚLP, jak jej vykládá Evropský soud pro lidská práva [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 23. listopadu 2021, IS (Protiprávnost předkládacího rozhodnutí), C‑564/19, EU:C:2021:949, bod 101 a citovaná judikatura].
13

Nicméně podle ustanovení čl. 184 ter odst. 2 druhého pododstavce CIR 92 ve spojení s jeho čl. 190 druhým pododstavcem se v případě přemístění sídla, hlavní provozovny nebo obchodního či administrativního ústředí zahraniční společnosti do Belgie, pokud jde o položky související se zahraničními provozovnami společnosti nebo položkami jí přidělené do zahraničí, budoucí přírůstky a úbytky hodnoty těchto aktiv určí na základě účetní hodnoty, kterou mají v okamžiku tohoto přemístění. Vyčíslený, ale nerealizovaný zisk (dále jen „latentní zisk“) je osvobozen od daně za podmínky, že je zanesen na samostatném účtu pasiv. Vzhledem k tomu, že zrušení opravných položek zaúčtované společností VP Capital po přemístění jejího sídla do Belgie nebylo zaneseno na samostatném účtu pasiv, měla belgická daňová správa za to, že podléhá zdanění.
36

V případě návaznosti a totožnosti takové činnosti je třeba její pokračování považovat za jediný projekt, který již byl povolen a není třeba jej znovu posuzovat podle čl. 6 odst. 3 první věty směrnice 92/43 (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 7. listopadu 2018, Coöperatie Mobilisation for the Environment a další, C‑293/17 et C‑294/17, EU:C:2018:882, body 78 a 79; ze dne 29. července 2019, Inter-Environnement Wallonie a Bond Beter Leefmilieu Vlaanderen, C‑411/17, EU:C:2019:622, bod 128, jakož i ze dne 9. září 2020, Friends of the Irish Environment, C‑254/19, EU:C:2020:680, bod 35).
3

Body 14, 15 a 21 odůvodnění směrnice 2014/24 uvádějí: „(14) Mělo by být vyjasněno, že pojem ‚hospodářské subjekty‘ by měl být vykládán široce, aby zahrnoval jakékoli osoby nebo subjekty, které na trhu nabízejí provedení stavebních prací, dodání výrobků nebo poskytnutí služeb, bez ohledu na právní formu, kterou si pro provozování činnosti zvolily. Podniky, pobočky, dceřiné společnosti, partnerství [osobní společnosti], družstva, společnosti s omezeným ručením, univerzity, veřejné či soukromé, a jiné formy subjektů, než jsou fyzické osoby, by tak měly všechny spadat do pojmu hospodářský subjekt bez ohledu na to, zda jsou za všech okolností považovány za ‚právnické osoby‘ či nikoli. (15) Mělo by být vyjasněno, že skupiny hospodářských subjektů včetně takových, u nichž se jedná o dočasné sdružení, se mohou zadávacích řízení účastnit, aniž musí mít konkrétní právní formu. Pokud je to nezbytné, například je-li vyžadována společná a nerozdílná odpovědnost, může být konkrétní forma požadována, jestliže je veřejná zakázka těmto skupinám zadána. […] […] (21) Veřejné zakázky, které jsou zadávány veřejnými zadavateli působícími v odvětví vodního hospodářství, energetiky, dopravy a poštovních služeb a které spadají do oblasti působnosti těchto činností, upravuje směrnice Evropského parlamentu a Rady 2014/25/EU [ze dne 26. února 2014 o zadávání zakázek subjekty působícími v odvětví vodního hospodářství, energetiky, dopravy a poštovních služeb a o zrušení směrnice 2004/17/ES (Úř. věst. 2014, L 94, s. 243)]. Veřejné zakázky zadávané veřejnými zadavateli v souvislosti s jejich působením ve službách námořní, pobřežní nebo říční dopravy však do oblasti působnosti této směrnice spadají.“
(21)

Jestliže nějaká povinnost univerzální služby představuje nespravedlivou [nadměrnou] zátěž pro podnik, je vhodné umožnit členským státům zavedení mechanismů pro účinnou úhradu čistých nákladů. Úhrada prostřednictvím veřejných finančních prostředků představuje jednu z metod úhrady čistých nákladů na povinnosti univerzální služby. Je rovněž vhodné, aby zjištěné čisté náklady byly hrazeny všemi uživateli průhledným způsobem formou dávek podnikům. Členské státy by měly být schopny financovat čisté náklady na různé prvky univerzální služby prostřednictvím různých mechanismů, a/nebo financovat čisté náklady na některé nebo všechny prvky z obou mechanismů nebo kombinací obou. V případě úhrady nákladů formou dávek podnikům by měly členské státy zajistit, aby metoda rozdělování mezi podniky vycházela z objektivních a nediskriminačních kritérií a aby byla v souladu se zásadou proporcionality. Tato zásada nebrání členským státům v udělení výjimky novým účastníkům trhu, kteří zatím nedosáhli významné tržní účasti. Mechanismus financování by měl zajistit, aby účastníci trhu přispívali pouze na financování povinností univerzální služby, a nikoli na jiné činnosti, které nejsou přímo spojeny s plněním povinností univerzální služby. Mechanismy hrazení by měly ve všech případech respektovat zásady práva Společenství, a zejména v případě mechanismů rozdělování zásady nediskriminace a proporcionality. […]“
34

Odkaz v článku 5 nařízení č. 1/2003 na ustanovení vnitrostátního práva, která stanoví sankce za porušení článku 101 SFEU, znamená, že členské státy jsou podle čl. 4 odst. 3 druhého a třetího pododstavce SEU povinny přijmout veškerá vhodná opatření k zajištění působnosti a účinnosti tohoto ustanovení Smlouvy o FEU. Podle ustálené judikatury Soudního dvora totiž při neexistenci unijní právní úpravy v dané oblasti musí členské státy při výkonu své pravomoci dodržovat unijní právo, a zejména zásadu efektivity. Nemohou tedy v praxi znemožňovat nebo nadměrně ztěžovat uplatňování unijního práva, a konkrétně v oblasti práva hospodářské soutěže musí dbát na to, aby pravidla, která stanoví nebo uplatňují, neohrozila účinné uplatňování článku 101 SFEU (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 21. ledna 2021, Whiteland Import Export,C‑308/19, EU:C:2021:47, body 47 a 48 a citovaná judikatura). Členské státy tedy musí při zachování volby sankcí dbát zejména na to, aby porušení článku 101 SFEU bylo trestáno za hmotněprávních a procesních podmínek, které přiznávají sankci účinnou, přiměřenou a odrazující povahu (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 14. září 2017, Autortiesību un komunicēšanās konsultāciju aģentūra – Latvijas Autoru apvienība, C‑177/16, EU:C:2017:689, bod 68, a ze dne 3. dubna 2019, Powszechny Zakład Ubezpieczeń na Życie, C‑617/17, EU:C:2019:283, bod 37).
6

Bod 16 odůvodnění téže směrnice zní takto: „Vnitrostátní soudy by měly mít možnost nařídit, aby pod jejich přísnou kontrolou, zejména pokud jde o nezbytnost a přiměřenost opatření k zpřístupnění důkazů, byly na žádost některé ze stran zpřístupněny jednotlivé důkazy nebo jejich kategorie. Z požadavku na přiměřenost vyplývá, že zpřístupnění lze nařídit pouze tehdy, pokud žalobce na základě obvykle dostupných skutečností věrohodně prokázal, že mu žalovaný způsobil škodu. V případě žádosti o zpřístupnění určité kategorie důkazů by tato kategorie měla být vymezena například jejich společnými charakteristikami, jako jsou povaha, předmět nebo obsah dokumentů, o jejichž zpřístupnění je žádáno, doba, v níž byly vydány, či jinými kritérii, a to za podmínky, že důkazy spadající do této kategorie jsou relevantní ve smyslu této směrnice. Tyto kategorie by měly být vymezeny co nejpřesněji a nejúžeji na základě přiměřeně dostupných skutečností.“
34

Nic to však nemění na tom, že čl. 1 odst. 1 a čl. 2 písm. b) této směrnice nebrání vnitrostátní judikatuře, která vykládá právní předpisy, jejichž cílem je provést uvedenou směrnici do vnitrostátního práva, tak, že se pravidla na ochranu spotřebitele, jež obsahuje, použijí rovněž na smlouvu uzavřenou takovým právním subjektem, jako je společenství vlastníků, které nemá právní subjektivitu odlišnou od právní subjektivity jeho účastníků, s prodávajícím nebo poskytovatelem, i když takový právní subjekt nespadá do působnosti téže směrnice (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 2. dubna 2020, Condominio di Milano, via Meda, C‑329/19, EU:C:2020:263, body 18 a 38).
54

Podle předkládajícího soudu by pojem „výrobce“ (costruttore), jak je definován v čl. 3 bodě 27 směrnice 2007/46, mohl být vykládán restriktivně, v důsledku čehož by se tento pojem shodoval s obecným pojmem „zhotovitel“ (fabbricante). Článek 1 odst. 1 písm. u) nařízení č. 1400/2002 svědčí ve prospěch takového přístupu. Naproti tomu by tento pojem mohl být chápán rovněž v širším smyslu, a to tak, že zahrnuje výrobce ve smyslu unijní právní úpravy v oblasti ochrany spotřebitele nebo hospodářský subjekt, který uvádí na trh a prodává vlastním jménem a na vlastní odpovědnost rovnocenné díly vyráběné jinými.
21

Tento soud prvního stupně měl za to, že nebylo prokázáno, že praxe společnosti MySoda mění nebo poškozuje láhev s oxidem uhličitým nebo její obsah anebo poškozuje pověst společnosti SodaStream z důvodu rizik pro bezpečnost jejích výrobků, ani že tato praxe způsobila škodu, která by společnosti SodaStream poskytla legitimní důvod k tomu, aby této praxi bránila. Pokud jde o bílé etikety, měl uvedený soud za to, že nevytvořily nesprávný dojem, pokud jde o hospodářské propojení mezi společnostmi MySoda a SodaStream. Uvedený soud naproti tomu rozhodl, že používání růžových etiket může u běžně informovaného a přiměřeně pozorného průměrného spotřebitele vyvolat dojem, že takové propojení existuje. Tentýž soud měl tudíž za to, že používání těchto růžových etiket odůvodňuje, aby se společnost SodaStream bránila praxi společnosti MySoda.
3

Body 50 a 52 odůvodnění nařízení 2018/858 uvádějí: „(50) V zájmu zlepšení fungování vnitřního trhu, zejména pokud jde o volný pohyb zboží, svobodu usazování a volný pohyb služeb, je třeba zajistit neomezený přístup k informacím o opravách a údržbě vozidel prostřednictvím standardizovaného formátu, který je možno použít k vyhledání technických informací, a účinnou hospodářskou soutěž v oblasti poskytování těchto informací. Požadavky na poskytování informací o opravách a údržbě byly doposud stanoveny v nařízeních Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 715/2007 a (ES) č. 595/2009 [ze dne 18. června 2009 o schvalování typu motorových vozidel a motorů z hlediska emisí z těžkých nákladních vozidel (Euro VI) a o přístupu k informacím o opravách a údržbě vozidel, o změně nařízení (ES) č. 715/2007 a směrnice 2007/46/ES a o zrušení směrnic 80/1269/EHS, 2005/55/ES a 2005/78/ES (Úř. věst. 2009, L 188, s. 1)]. Tyto požadavky by měly být konsolidovány v tomto nařízení a nařízeních (ES) č. 715/2007 a (ES) č. 595/2009 by měla být odpovídajícím způsobem změněna. […] (52) Aby byla zajištěna účinná hospodářská soutěž na trhu v oblasti služeb poskytujících informace o opravách a údržbě vozidla a aby bylo zřejmé, že dotyčné informace zahrnují informace, které je třeba poskytnout samostatným provozovatelům jiným než opravnám, a aby bylo zajištěno, že trh nezávislých opraven a údržby vozidel jako celek může soutěžit s autorizovanými obchodními zástupci, bez ohledu na to, zda výrobce vozidla dává tyto informace autorizovaným obchodním zástupcům a opravnám přímo, nebo používá tyto informace pro účely oprav a údržby sám, je nezbytné podrobně stanovit, které informace mají být za účelem přístupu k informacím o opravách a údržbě vozidla poskytovány.“
8

Body 42, 66 a 173 odůvodnění GDPR zní: „(42) Pokud je zpracování založeno na souhlasu subjektu údajů, měl by být správce schopen prokázat, že subjekt údajů vyjádřil s danou operací zpracování souhlas. Zejména v případě písemného prohlášení souvisejícího s jinou skutečností by mělo být pomocí záruk zajištěno, že si je subjekt údajů vědom toho, že dává souhlas a v jakém rozsahu. […] prohlášení o souhlasu navržené správcem by mělo být poskytnuto ve srozumitelném a snadno přístupném znění za použití jasného a jednoduchého jazyka a nemělo by obsahovat nepřiměřené podmínky. Aby se zajistilo, že souhlas bude informovaný, měl by subjekt údajů znát alespoň totožnost správce a účely zpracování, k nimž jsou jeho osobní údaje určeny. Souhlas by neměl být považován za svobodný, pokud subjekt údajů nemá skutečnou nebo svobodnou volbu nebo nemůže souhlas odmítnout nebo odvolat, aniž by byl poškozen. […] (66) Aby bylo v internetovém prostředí posíleno „právo být zapomenut“, mělo by být rozšířeno právo na výmaz tím, že by správce, který zveřejnil osobní údaje, měl povinnost informovat správce, kteří osobní údaje zpracovávají, aby vymazali veškeré odkazy na dané osobní údaje či veškeré jejich kopie nebo replikace. Přitom by měl správce učinit vhodné kroky, s přihlédnutím k dostupné technologii a prostředkům, které má k dispozici, včetně uplatňování technických opatření, s cílem informovat správce, kteří tyto osobní údaje zpracovávají, o žádosti subjektu údajů. […] (173) Toto nařízení by se mělo použít na všechny záležitosti týkající se ochrany základních práv a svobod při zpracování osobních údajů, na které se nevztahují specifické povinnosti stanovené ve směrnici 2002/58/ES […] a sledující stejný cíl, včetně povinností správce a práv fyzických osob. Za účelem vyjasnění vztahu mezi tímto nařízením a směrnicí 2002/58/ES by měla být uvedená směrnice odpovídajícím způsobem změněna. Jakmile bude toto nařízení přijato, směrnice 2002/58/ES by měla být podrobena přezkumu, zejména s cílem zajistit soudržnost s tímto nařízením.“
3

ICA je subjekt, jenž je na základě Lei n.° 55/2012 – Princípios de ação do Estado no quadro do fomento, desenvolvimento e proteção da arte do cinema e das atividades cinematográficas e audiovises (zákon č. 55/2012, kterým se stanoví zásady upravující jednání státu při podpoře, rozvoji a ochraně filmového umění, jakož i kinematografických a audiovizuálních činností) ze dne 6. září 2012 (Diário da República, 1. řada, č. 173/2012, ze dne 6. září 2012), pověřen poskytováním podpory, zejména finanční, pro kinematografické a audiovizuální činnosti.
43

Takový výklad by totiž vedl ke změně rozdělení daňových pravomocí mezi členskými státy, které vyplývá z uvedených ustanovení. V takovém případě, o jaký se jedná v projednávané věci, by měl konkrétně za následek přenesení daňové pravomoci členského státu, v němž je usazen příjemce dotčené služby, do členského státu, ve kterém je usazen poskytovatel této služby, a to bez jakéhokoliv právního základu.