ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
V oblasti předběžných opatření nemůže být újma finanční povahy považována, s výjimkou výjimečných okolností, za nenapravitelnou, jelikož peněžitá náhrada může zpravidla navrátit poškozenou osobu do situace předcházející vzniku újmy. Taková újma může být zhojena zejména v rámci žaloby na náhradu škody podané na základě článku 268 SFEU a 340 SFEU. Pokud jde nicméně o návrh na vydání předběžného opatření týkajícího se rozhodnutí orgánu či jiného subjektu Unie o zadání zakázky, plošné uplatňování judikatury – i kdyby šlo o ustálenou judikaturu, která vyloučenému uchazeči prakticky znemožňuje získat odklad vykonatelnosti uvedeného rozhodnutí z důvodu, že újma, již by mu mohla vzniknout, je finanční povahy a není tedy nenapravitelná – je neslučitelné s požadavky na účinnou předběžnou ochranu, která musí být zaručena v oblasti veřejných zakázek realizovaných na základě ustanovení směrnice 89/665 o koordinaci právních a správních předpisů týkajících se přezkumného řízení při zadávání veřejných zakázek na dodávky a stavební práce.

V rámci návrhu na vydání předběžného opatření směřujícího k odkladu vykonatelnosti rozhodnutí o zadání veřejné zakázky je vzhledem k požadavkům vyplývajícím z účinné právní ochrany, jež musí být ve věcech veřejných zakázek zaručena, nutné vzít v úvahu, že pokud vyloučený uchazeč prokáže existenci zvláště závažného fumus boni juris, nelze od něj vyžadovat, aby prokázal, že by mu zamítnutí jeho návrhu na vydání předběžného opatření mohlo způsobit nenapravitelnou újmu, neboť jinak by to nepřiměřeně a neoprávněně zasahovalo do práva na účinnou soudní ochranu, které mu zaručuje článek 47 Listiny základních práv Evropské unie.

Takové uvolnění podmínek pro posouzení naléhavosti odůvodněné právem na účinnou právní ochranu však připadá v úvahu pouze v předsmluvní fázi a za předpokladu, že bude dodržena desetidenní odkladná lhůta stanovená směrnicí 89/665 o koordinaci právních a správních předpisů týkajících se přezkumného řízení při zadávání veřejných zakázek na dodávky a stavební práce a v čl. 171 odst. 1 nařízení č. 1268/2012 o prováděcích pravidlech k nařízení č. 966/2012. Pokud veřejný zadavatel uzavře s úspěšným uchazečem smlouvu poté, co tato lhůta uplynula, a zároveň předtím, než je podán návrh na vydání předběžného opatření, uvedené uvolnění podmínek není odůvodněné.

Má-li být dále respektována zásada práva na účinnou právní ochranu, nelze mít za to, že desetidenní odkladná lhůta byla dodržena v případě, kdy nebylo skutečně možné podat návrh na předběžná opatření před uzavřením smlouvy, jelikož vyloučený uchazeč neměl v průběhu této lhůty k dispozici dostačující informace, jež by mu umožnily takový návrh podat. Vzhledem k požadavkům zásady právní jistoty nicméně musí být tato výjimka z čistě mechanického uplatňování desetidenní odkladné lhůty vyhrazena pro výjimečné případy, kdy vyloučený uchazeč neměl žádný důvod k tomu domnívat se před tím, než byla s úspěšným uchazečem smlouva uzavřena, že je rozhodnutí o zadání veřejné zakázky protiprávní.

(viz body 41, 42, 48, 49)
Podle čl. 40 druhého pododstavce statutu Soudního dvora může každá osoba vstoupit do řízení vedených před soudy Evropské unie, pokud prokáže zájem na rozhodnutí sporu předloženého jednomu ze soudů.

Pojem „zájem na rozhodnutí sporu“ ve smyslu uvedeného ustanovení čl. 40 druhého pododstavce musí být určen vzhledem k samotnému předmětu sporu a je třeba jej chápat jako bezprostřední a aktuální zájem na tom, jak bude rozhodnuto o samotných návrhových žádáních, a ne jako zájem vztahující se k uplatněným důvodům nebo argumentům. „Rozhodnutím sporu“ je totiž třeba rozumět navrhované konečné rozhodnutí, jak by bylo uvedeno ve výroku rozsudku, která má být vynesen.

V tomto ohledu je zejména nutno ověřit, zda je navrhovatel vedlejšího účastenství bezprostředně dotčen napadeným aktem a zda je jeho zájem na výsledku sporu určitý. Zájem na rozhodnutí sporu je v zásadě považován za dostatečně bezprostřední, jen pokud je toto rozhodnutí způsobilé změnit právní postavení navrhovatele vedlejšího účastenství.

V rámci žaloby na neplatnost směřující proti rozhodnutí Komise, které se týká státní podpory, nelze zásah, byť zásadní, do ekonomických a finančních zájmů akcionářů určité společnosti, která je jedním z hlavních účastníků řízení probíhajícího před Tribunálem, jakož i do zájmů určitého podílového fondu, jehož prostřednictvím určití investoři vlastní akcie této společnosti, považovat za bezprostřední zásah do zájmů těchto akcionářů a tohoto fondu, který by prokázal zájem na rozhodnutí sporu ve smyslu čl. 40 odst. 2 statutu Soudního dvora, neboť nemění jejich právní situaci. Takové zájmy se totiž shodují se zájmy samotné společnosti, která je hlavní účastnicí předmětného sporu, a jsou ovlivněny rozhodnutím tohoto sporu pouze nepřímo, prostřednictvím důsledků, které uvedené rozhodnutí má vůči této hlavní účastnici.

Nicméně za okolnosti, kdy má menšinový akcionář určité společnosti odlišné zájmy než hlavní akcionář této společnosti, případně než samotná společnost, lze případně uznat, že tento menšinový akcionář má na rozhodnutí sporu, jehož hlavní účastnicí je předmětná společnost, odlišný zájem než tato společnost. Aby se však bylo možné této výjimky dovolávat, musí menšinový akcionář uvést konkrétní skutečnosti, které prokazují existenci těchto odlišných zájmů ve vztahu k výsledku a s ohledem na předmět projednávaného sporu.

(viz body 4–6, 20, 31)
Podle čl. 40 druhého pododstavce statutu Soudního dvora může každá osoba vstoupit do řízení vedených před soudy Evropské unie, pokud prokáže zájem na rozhodnutí sporu předloženého jednomu ze soudů.

Pojem „zájem na rozhodnutí sporu“ musí být ve smyslu uvedeného ustanovení čl. 40 druhého pododstavce vymezován z hlediska samotného předmětu sporu a je nutno ho chápat jako bezprostřední a trvající zájem na tom, jak bude rozhodnuto o samotných návrhových žádáních, a nikoli jako zájem vztahující se k uplatňovaným důvodům či argumentům. Pojmem „rozhodnutí sporu“ je totiž třeba rozumět navrhované konečné rozhodnutí, jak by bylo uvedeno ve výroku rozsudku, který bude vynesen.

V tomto ohledu je zejména třeba ověřit, zda je navrhovatel vedlejšího účastenství bezprostředně dotčen napadeným aktem a zda je jeho zájem na výsledku sporu určitý. Zájem na rozhodnutí sporu je v zásadě považován za dostatečně bezprostřední, jen pokud je toto rozhodnutí způsobilé změnit právní postavení navrhovatele vedlejšího účastenství.

Jelikož se v rámci žaloby na neplatnost rozhodnutí Komise v oblasti státních podpor, které bylo přijato bez zahájení formálního vyšetřovacího řízení, může zúčastněná strana ve smyslu čl. 108 odst. 2 SFEU domáhat zrušení rozhodnutí o státní podpoře přijatého Komisí, pokud tato strana podáním žaloby na neplatnost tohoto rozhodnutí sleduje ochranu procesních práv, která jí náleží na základě tohoto ustanovení, další zúčastněná strana ve smyslu čl. 108 odst. 2 SFEU, která hodlá do takového řízení o žalobě na neplatnost vstoupit v postavení vedlejšího účastníka na podporu návrhových žádání žalobkyně, vykazuje zájem na rozhodnutí projednávaného sporu ve smyslu čl. 40 druhého pododstavce statutu Soudního dvora. Navrhované konečné rozhodnutí, tak jak by bylo uvedeno ve výroku rozsudku, který bude vynesen, totiž tím, že by na jednu stranu obsahovalo povinnost Komise zahájit, případně znovu zahájit, formální vyšetřovací řízení podle čl. 108 odst. 2 SFEU a na druhou stranu by oprávnilo navrhovatele vedlejšího účastenství účastnit se uvedeného formálního vyšetřování jakožto zúčastněná strana, může změnit právní postavení takového navrhovatele.

(viz body 4–6, 10, 11)
Navíc zveřejnění obchodního tajemství sice může způsobit újmu spočívající ve skutečnosti, že jakmile jsou jednou důvěrné informace zveřejněny, pozdější zrušení sporného rozhodnutí již nevrátí v předešlý stav situaci vyplývající ze zveřejnění těchto informací, to však neplatí v případě zveřejnění informací, u kterých nelze mít za to, že se na ně vztahuje profesní tajemství. Tak je tomu v případě informací, o nichž bylo částí rozsudku Tribunálu, jež nebyla napadena kasačním opravným prostředkem, rozhodnuto, že nepředstavují obchodní tajemství. Část rozsudku týkající se dotčených informací totiž musí být považována za konečnou.

V případě návrhu na odklad vykonatelnosti unijního aktu je nařízení předběžného opatření odůvodněno pouze tehdy, když dotčený akt představuje rozhodující příčinu tvrzené vážné a nenapravitelné újmy.

V případě újmy způsobené společností z důvodu porušení pravidel unijního práva v oblasti hospodářské soutěže, jehož stíhání zahrnovalo zveřejnění určitých informací týkajících se jmen zákazníků a popis příslušných výrobků Komisí, nespočívá rozhodující příčina újmy způsobená třetím stranám, jejíž náhrada je požadována v rámci žalob na náhradu škody, ve zveřejnění informací Komisí, ale v porušení práva hospodářské soutěže sankcionovanou společností. I když tyto informace skutečně mohou usnadnit podání takového důkazu žalobcům v řízeních o náhradě škody vedených proti sankcionovaným společnostem vzhledem k tomu, že tyto informace poskytují těmto žalobcům důkazy, které by jinak neměly, taková okolnost sama o sobě nezakazuje Komisi zveřejnit informace jen z toho důvodu, že by mohly představovat takové důkazy, a tím poškodit postavení této sankcionované společnosti. To by totiž znamenalo, že by Komise musela zachovávat důvěrnost informací jen proto, aby chránila zájem osob, jež jsou adresáty rozhodnutí konstatujícího porušení pravidel unijního práva v oblasti hospodářské soutěže, na znepřístupnění dotčených důkazů žalobcům v řízeních o náhradu škody.

Komise sice uznává význam tohoto zájmu, zejména v tom, že je součástí práva na obhajobu v tomto typu žalob, avšak pravdou zůstává, že jí žádné ustanovení unijního práva neukládá chránit takový zájem tím, že by musela zachovávat důvěrnost takových informací, jako jsou dotčené informace, na rozdíl od požadavku transparentnosti, k níž má povinnost na základě článku 15 SEU a v projednávaném případě konkrétně na základě článku 30 nařízení č. 1/2003. Dále článek 5 odst. 5 směrnice 2014/104 o určitých pravidlech upravujících žaloby o náhradu škody podle vnitrostátního práva v případě porušení právních předpisů členských států a Evropské unie o hospodářské soutěži výslovně stanoví, že zájem podniků vyhnout se žalobám o náhradu škody poté, co porušily právní předpisy o hospodářské soutěži, nepředstavuje zájem vyžadující ochranu.

(viz body 45–50)
1.

Ochranná známka Evropské unie — Vzdání se, zrušení a neplatnost — Absolutní důvody neplatnosti — Zápis v rozporu s čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 207/2009 — Posouzení popisného charakteru ochranné známky — Kritéria [Nařízení Rady č. 207/2009, čl. 7 odst. 1 písm. c) a čl. 52 odst. 1 písm. a)] (viz bod 34)
2)

Články 49 a 56 SFEU musí být vykládány v tom smyslu, že brání takovému vnitrostátnímu omezujícímu ustanovení, jako je ustanovení dotčené v původním řízení, které ukládá koncesionáři hazardních her, aby bezúplatně převedl užívací právo k vlastněnému hmotnému a nehmotnému majetku, který tvoří síť provozování her a přijímání sázek, v případě ukončení činnosti z důvodu uplynutí doby platnosti koncese, jestliže toto omezení překračuje meze toho, co je nezbytné k dosažení cíle skutečně sledovaného tímto ustanovením, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu.
V oblasti sociální politiky platí, že rozhodným kritériem pro určení toho, zda určité opatření spadá pod pracovní podmínky ve smyslu ustanovení 4 bodu 1 rámcové dohody o pracovních poměrech na dobu určitou, která je obsažena v příloze směrnice 1999/70 o rámcové dohodě o pracovních poměrech na dobu určitou uzavřené mezi organizacemi UNICE, CEEP a EKOS, je kritérium zaměstnání, tj. pracovního poměru založeného mezi zaměstnancem a jeho zaměstnavatelem.

Pod pojem pracovní podmínky ve smyslu ustanovení 4 bodu 1 rámcové dohody v tomto ohledu spadají příplatky za odpracované tříleté období, příplatky za celoživotní vzdělávání vyplácené každých šest let, jakož i pravidla upravující období služby, kterého má být dosaženo pro zařazení do vyšší platové třídy, nebo výpočet období služby požadovaných pro získání nároku na roční hodnocení.

Z toho vyplývá, že zařazení do plánu hodnocení učitelů a v případě kladného hodnocení z toho plynoucí motivační příspěvek je také nutno považovat za pracovní podmínky ve smyslu ustanovení 4 bodu 1 rámcové dohody. Podmínka pěti odpracovaných let, která musí být splněna, aby se osoba mohla zapojit do plánu hodnocení, totiž naplňuje rozhodné kritérium připomenuté výše. Získání kladného hodnocení v plánu hodnocení dále nemá žádný vliv na systém povyšování nebo profesního postupu; jeho důsledkem je pouze přiznání příplatku. Část platu v podobě motivačního příspěvku přitom musí být jakožto pracovní podmínka přiznána zaměstnanci v pracovním poměru na dobu určitou ve stejném rozsahu jako zaměstnanci v pracovním poměru na dobu neurčitou. Výklad ustanovení 4 bodu 1 rámcové dohody, který by z definice pojmu „pracovní podmínky“ nárok na zařazení do plánu hodnocení a v případě kladného hodnocení na z toho plynoucí motivační příspěvek vyloučil, by nedbaje cíle sledovaného tímto ustanovením vedl k omezení rozsahu působnosti ochrany před diskriminací, která je přiznána zaměstnancům v pracovním poměru na dobu určitou.

(viz body 34–39)
Usnesení Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 30. května 2018 – Simba Toys v. EUIPO a Seven Towns

(Věc C-30/15 P-DEP)

„Určení výše nákladů řízení“

1. Soudní řízení–Náklady řízení–Určení výše–Náklady, jejichž náhradu lze přiznat–Řízení probíhající před Soudním dvorem v rámci kasačního opravného prostředku–Nutné výdaje v souvislosti s uvedeným řízením [Jednací řád Soudního dvora, čl. 144 písm. b)] (viz bod 20)

2. Soudní řízení–Náklady řízení–Určení výše–Náklady, jejichž náhradu lze přiznat–Skutečnosti, které je třeba vzít v úvahu–Odměna, kterou účastníci řízení dluží vlastním advokátům–Určení odměny, kterou lze získat od účastníka řízení, jemuž byla uložena náhrada nákladů řízení [Jednací řád Soudního dvora, čl. 144 písm. b)] (viz bod 21)

3. Soudní řízení–Náklady řízení–Určení výše–Náklady, jejichž náhradu lze přiznat–Skutečnosti, které je třeba vzít v úvahu–Vnitrostátní sazebník, který stanoví odměnu advokátů–Vyloučení [Jednací řád Soudního dvora, čl. 144 písm. b)] (viz body 22-24)

Výrok

Celková výše nákladů řízení, které musí Úřad Evropské unie pro duševní vlastnictví (EUIPO) a společnost Seven Towns Ltd nahradit společnosti Simba Toys GmbH & Co. KG v rámci řízení o kasačním opravném prostředku, se stanoví na částku 35000 eur.
Usnesení Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 30. května 2018 – Simba Toys v. EUIPO a Seven Towns

(Věc C-30/15 P-DEP2)

„Určení výše nákladů řízení“

1. Soudní řízení–Náklady řízení–Určení výše–Náklady, jejichž náhradu lze přiznat–Řízení probíhající před Soudním dvorem v rámci kasačního opravného prostředku–Nutné výdaje v souvislosti s uvedeným řízením [Jednací řád Soudního dvora, čl. 144 písm. b)] (viz bod 21)

2. Soudní řízení–Náklady řízení–Určení výše–Náklady, jejichž náhradu lze přiznat–Skutečnosti, které je třeba vzít v úvahu–Odměna, kterou účastníci řízení dluží vlastním advokátům–Určení odměny, kterou lze získat od účastníka řízení, jemuž byla uložena náhrada nákladů řízení [Jednací řád Soudního dvora, čl. 144 písm. b)] (viz bod 22)

3. Soudní řízení–Náklady řízení–Určení výše–Náklady, jejichž náhradu lze přiznat–Skutečnosti, které je třeba vzít v úvahu–Vnitrostátní sazebník, který stanoví odměnu advokátů–Vyloučení [Jednací řád Soudního dvora, čl. 144 písm. b)] (viz body 23-25)

Výrok

Celková výše nákladů řízení, které musí Úřad Evropské unie pro duševní vlastnictví (EUIPO) a společnost Seven Towns Ltd nahradit společnosti Simba Toys GmbH & Co. KG v rámci řízení v prvním stupni, se stanoví na částku 34000 eur.
Pokud jde o použitelnost Listiny v takové věci, jako je věc projednávaná v původním řízení, je třeba připomenout, že Soudní dvůr již judikoval, že rozhodnutí členského státu vydat občana Unie v situaci, kdy tento využil svého práva na volný pohyb v Unii tím, že se přemístil z členského státu, jehož je státním příslušníkem, do jiného členského státu, spadá do působnosti článků 18 a 21 SFEU, a tedy unijního práva ve smyslu čl. 51 odst. 1 Listiny (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 6. září 2016, Petruhhin,C‑182/15, EU:C:2016:630, body 31 a 52).

(Viz bod 19)
Dodržování zásady účinné právní ochrany – obecné zásady unijního práva, která je nyní vyjádřena v článku 47 Listiny základních práv Evropské unie – vyžaduje, aby unijní soud mohl v rámci svého výkonu pravomoci soudního přezkumu v plné jurisdikci přezkoumávat všechny skutkové a právní otázky relevantní pro spor, který mu byl předložen, pokud jde o sankce uložené v oblasti práva hospodářské soutěže.

To platí tím spíše, když se výkon pravomoci soudního přezkumu v plné jurisdikci týká přezkumu schopnosti dotyčného podniku zaplatit pokutu. Kdyby totiž unijní soud nemohl posuzovat tuto schopnost s přihlédnutím ke skutkové situaci, jež existuje v okamžiku, kdy rozhoduje, mohl by být nucen zamítnout či snížit nebo zrušit pokutu, dlužnou, či nikoli, takže by tomuto podniku způsobil hospodářskou nevýhodu či poskytl neodůvodněnou hospodářskou výhodu. Schopnost podniku zaplatit pokutu přitom hraje roli pouze za zvláštních sociálních souvislostí, které tvoří následky, které by mělo zaplacení pokuty zejména na úrovni zvýšení nezaměstnanosti nebo zhoršení stavu hospodářských odvětví na předcházejících a navazujících trzích ve vztahu k dotyčnému podniku.

(viz body 44–46)
20

Jinak je tomu v případě, že rozhodnutí sporu může změnit vlastní právní postavení věřitele, který podává návrh na vstup do řízení na podporu svého dlužníka. To platí zejména tehdy, má-li uvedené rozhodnutí na právní kvalifikaci pohledávky podle vnitrostátního práva, která může být zapsána do zajištěných nebo nezajištěných pasiv dlužníka v závislosti na výsledku sporu u unijního soudu (usnesení předsedy Soudního dvora, Belgie v. Komise, C‑197/99 P, EU:C:2000:720, body 29 až 31). V tomto případě sice bývalá Larko tvrdí, že hospodářská hodnota pohledávek, které je jí nová Larko dlužná, může být ovlivněna řešením sporu před Tribunálem, avšak nepředkládá žádný argument, který by prokázal, že právní kvalifikace jejích pohledávek bude rozhodnutím sporu ovlivněna.
11

Zúčastněná strana ve smyslu čl. 108 odst. 2 SFEU, která hodlá do takového řízení o žalobě na neplatnost vstoupit v postavení vedlejšího účastníka na podporu návrhových žádání žalobkyně, tedy zájem na rozhodnutí projednávaného sporu ve smyslu čl. 40 druhého pododstavce statutu Soudního dvora vykazuje. Navrhované konečné rozhodnutí, tak jak by bylo uvedeno ve výroku rozsudku, který bude vynesen, totiž tím, že by na jednu stranu obsahovalo povinnost Komise zahájit, případně znovu zahájit, formální vyšetřovací řízení podle čl. 108 odst. 2 SFEU a na druhou stranu by oprávnilo navrhovatele vedlejšího účastenství účastnit se uvedeného formálního vyšetřování jakožto zúčastněná strana, může změnit právní postavení takového navrhovatele.
12

Argumentace Cap Actions shrnutá v bodě 10 tohoto usnesení vychází z předpokladu, dle něhož by se formálního vyšetřovacího řízení zúčastnil, pokud by toto řízení bylo znovu zahájeno v návaznosti na zrušení rozhodnutí 2009/611 Tribunálem. Podle čl. 108 odst. 2 SFEU, jakož i podle čl. 6 odst. 1 nařízení Rady (ES) č. 659/1999 ze dne 22. března 1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku [108 SFEU] (Úř. věst. L 83, s. 1; Zvl. vyd. 08/01, s. 239), jsou to zúčastněné strany ve smyslu uvedeného čl. 108 odst. 2, které jsou oprávněny předložit připomínky v rámci formálního vyšetřovacího řízení. Cap Actions se před Soudním dvorem implicitně, ale nutně odvolává na to, že by v rámci formálního vyšetřovacího řízení týkajícího se státních podpor, které bylo předmětem sporného rozhodnutí, toto postavení měl.
12

Pokud jde o první bod návrhových žádání společností Alcogroup a Alcodis, předseda Tribunálu v podstatě rozhodl, že návrh na odklad vykonatelnosti prvního sporného rozhodnutí bylo nepřípustné, protože uvedené rozhodnutí již bylo zcela vykonáno, a tudíž by odklad vykonatelnosti neměl smysl. Pokud jde o návrh na odklad vykonatelnosti druhého sporného rozhodnutí, předseda Tribunálu uvedl, že v zásadě by takové negativní rozhodnutí, které odmítá vyhovět návrhu předloženému ve správním řízení, nemělo být předmětem odkladu. Pokud jde o druhý bod návrhových žádání společností Alcogroup a Alcodis, předseda Tribunálu v zásadě uvedl, že tento bod směřoval k tomu, aby bylo Komisi uloženo přerušit všechny vyšetřovací úkony nebo úkony, které se jich týkají, a to přesahovalo předmět návrhu podaného v hlavním řízení, protože kdyby byl nařízen požadovaný soudní příkaz, předjímal by opatření, která mohou být přijata Komisí po případném rozsudku, který by zrušil první a druhé sporné rozhodnutí. Kromě toho nebylo prokázáno, že by takové předjímání bylo nezbytné pro zajištění plné účinnosti zrušujícího rozsudku, neboť by v případě zrušení uvedených sporných rozhodnutí k uvedenému účelu stačilo vyjmout z vyšetřovacích spisů veškeré protiprávně použité informace.
46

Vzhledem k těmto zjištěním a s ohledem na to, co bylo uvedeno v bodě 44 tohoto usnesení, předseda Tribunálu v bodě 28 napadeného usnesení v rámci svého předběžného přezkumu existence fumus boni juri rovněž právem poukázal na to, že společnosti STC nemohla být dána možnost, aby po uplynutí lhůty pro podání nabídek přehodnotila své jednotkové ceny v závislosti na požadovaných množstvích, a v bodě 29 uvedeného usnesení správně uvedl, že tyto ceny zřejmě představovaly hlavní ukazatel nabídky. Oprava nabídky STC, kterou by se měnily původně předložené jednotkové ceny, by jí totiž mohla poskytnout neoprávněnou výhodu oproti ostatním uchazečům, a mohla by tedy být v rozporu s čl. 160 odst. 3 nařízení v přenesené pravomoci a se zásadou rovného zacházení.
41

Vzhledem k požadavkům vyplývajícím z účinné právní ochrany, jež musí být ve věcech veřejných zakázek zaručena, je nutné vzít v úvahu, jak učinil předseda Tribunálu v bodě 162 napadeného usnesení, že pokud vyloučený uchazeč prokáže existenci zvláště závažného fumus boni juris, nelze od něj vyžadovat, aby prokázal, že by mu zamítnutí jeho návrhu na předběžná opatření mohlo způsobit nenapravitelnou újmu, neboť jinak by to nepřiměřeně a neoprávněně zasahovalo do práva na účinnou soudní ochranu, které mu zaručuje článek 47 Listiny.
26

Zadruhé, co se týče využití dotčených informací v rámci žalob na náhradu škody podaných proti navrhovatelkám, Komise uvádí, že i kdyby byly tyto informace skutečně užitečné pro podepření těchto žalob, neznamená to, že jejich zveřejnění bude schopné způsobit vážnou a nenapravitelnou újmu, které by mohlo být zabráněno odkladem vykonatelnosti sporného rozhodnutí. V tomto ohledu Komise tvrdí, že finanční újma spojená s náhradou škody, jejíž zaplacení může být navrhovatelkám uloženo soudem, není přímo způsobena zveřejněním uvedených informací, nýbrž účastí navrhovatelek na kartelové dohodě konstatované v rozhodnutí Automobilové sklo. Zveřejnění dotčených informací tedy toliko umožní osobám, jež utrpěly újmu na základě této kartelové dohody, domoci se odškodnění s tím, že se opřou o právo, které jim výslovně přiznávají smlouvy. Komise dodává, že pokud jde o výši náhrady, která může být přímo spojená se zveřejněním dotčených informací, navrhovatelky právně dostačujícím způsobem neprokázaly, že by jim zaplacení této částky mohlo způsobit finanční újmu schopnou ohrozit jejich existenci či podstatným způsobem snížit jejich tržní podíl, ani to, že by bylo nemožné určit výši této částky, třebaže počet osob, které utrpěly újmu z důvodu existence kartelové dohody konstatované sporným rozhodnutím, je omezený.
2)

Je třeba čl. 1 odst. l směrnice 93/13/EHS vykládat ve smyslu, že do působnosti této směrnice spadají pouze smlouvy uzavřené mezi obchodníky a spotřebiteli, jejichž předmětem je prodej zboží nebo poskytování služeb, nebo ve smyslu, že do působnosti uvedené směrnice spadají i akcesorické smlouvy (smlouva o záruce, smlouva o ručení) k úvěrové smlouvě, ze které má prospěch obchodní společnost, které uzavřely fyzické osoby, jež nemají žádnou spojitost s činností obchodní společnosti a jednaly pro účely, které nespadají do jejich obchodní činnosti?“