ECB v. NĚMECKO 
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu) 
8. prosince 2005 * 
Ve věci C-220/03, 
jejímž předmětem je žaloba na základě článku 238 ES, podaná dne 21. května 2003, 
Evropská centrální banka, zastoupená C. Zilioli a M. Benischem, jako zmocněnci, 
ve spolupráci s H.-G. Kamannem a M. Selmayrem, Rechtsanwälte, s adresou pro 
účely doručování v Lucemburku, 
žalobkyně, 
proti 
Spolkové republice Německo, zastoupené U. Forsthoffem, jako zmocněncem, ve 
spolupráci s W. Höltersem, Rechtsanwalt, 
žalované, 
* Jednací jazyk: němčina. 
I - 10615 
ROZSUDEK ZE DNE 8. 12. 2005 - VĚC C-220/03 
SOUDNÍ DVŮR (první senát), 
ve složení P. Jann, předseda senátu, K. Schiemann (zpravodaj), K. Lenaerts, E. Juhász 
a M. Ilešič, soudci, 
generální advokátka: C. Stix-Hackl, 
vedoucí soudní kanceláře: K. Sztranc, rada, 
s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 9. června 2005, 
po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 13. září 
2005, 
vydává tento 
Rozsudek 
1 Svou žalobou Evropská centrální banka v podstatě navrhuje, aby Soudní dvůr 
rozhodl, že Spolková republika Německo má povinnost navrátit jí za všechny 
dodávky zboží a poskytování služeb pro její úřední potřeby v Německu, a zejména za 
všechny nájmy budov, částky daně z obratu, u nichž může být prokázáno nebo 
jejichž přiměřená ekonomická analýza vede k závěru, že tvoří součást cen placených 
tímto orgánem. Kromě takového hlavního určení ECB navrhuje, aby tomuto 
členskému státu bylo uloženo navrátit jí částku 8 794 023,37 eur z titulu uvedené 
I - 10616 
ECB v. NĚMECKO 
daně zahrnuté v nájmech jí zaplacených a částky 1 925 689,23 eur z titulu téže daně 
zahrnuté v souvisejících nákladech a různých pracích souvisejících s těmito nájmy. 
Právní rámec 
2 ECB své návrhy, podané na základě rozhodčí doložky obsažené v dohodě ze dne 
18. září 1998 uzavřené mezi vládou Spolkové republiky Německo a Evropskou 
centrální bankou o sídle tohoto orgánu (BGB1. 1998 II, s. 2745, dále jen „dohoda 
o sídle"), zakládá na čl. 8 odst. 1 uvedené dohody, vykládané ve světle čl. 3 druhého 
pododstavce a čl. 23 prvního pododstavce protokolu o výsadách a imunitách 
Evropských společenství ze dne 8. dubna 1965 (Úř. vest. 1967, 152, s. 13, dále jen 
„protokol"). 
3 Článek 291 ES stanoví: 
„Společenství požívá na území členských států výsad a imunit nezbytných k plnění 
svého poslání za podmínek stanovených v Protokolu o výsadách a imunitách 
Evropských společenství ze dne 8. dubna 1965. Totéž platí pro Evropskou centrální 
banku, Evropský měnový institut a Evropskou investiční banku." 
Protokol 
4 Článek 3 druhý pododstavec protokolu stanoví: 
„Vlády členských států přijímají, kdykoli je to možné, vhodná opatření umožňující 
prominutí nebo navrácení nepřímých daní a poplatků z prodeje, které tvoří součást 
I - 10617 
ROZSUDEK ZE DNE 8. 12. 2005 - VĚC C-220/03 
ceny věcí movitých nebo nemovitostí, jestliže Společenství uskuteční pro své úřední 
potřeby větší nákupy, jejichž cena zahrnuje daně a poplatky tohoto druhu. 
Prováděním těchto opatření nesmí být narušena hospodářská soutěž v rámci 
Společenství." 
5 Článek 23 první pododstavec protokolu uvádí, že tento protokol se vztahuje na ECB. 
Dohoda o sídle 
6 Podle pátého pododstavce preambule je cílem dohody o sídle „vymezit výsady 
a imunity Evropské centrální banky ve Spolkové republice Německo v souladu 
s protokolem o výsadách a imunitách Evropských společenství" (neoficiálnípřeklad). 
7 Článek 8 odst. 1 dohody o sídle stanoví: 
„Podle čl. 3 druhého pododstavce protokolu Bundesamt für Finanzen [Spolkový 
finanční úřad] na žádost navrátí z příjmů pocházejících z daně z obratu daň z obratu 
fakturovanou odděleně ECB podniky za dodávky zboží a různé služby, které 
poskytují ECB, pokud jsou tato plnění určena pro úřední potřeby ECB. Dlužná 
částka daně za tato plnění musí být v každém případě vyšší než padesát DEM a musí 
být zaplacena podniku ECB. [...]" (neoficiální překlad) 
I - 10618 
ECB v. NĚMECKO 
8 Článek 21 dohody o sídle uvádí následující rozhodčí doložku: 
„Jakákoli neshoda mezi vládou [Spolkové republiky Německo] a ECB ohledně 
výkladu nebo použití této dohody, která nemůže být urovnána účastníky dohody, 
může být předložena Soudnímu dvoru Evropských společenství každou ze stran 
dohody v souladu s článkem 35.4 statutu ESCB [Evropského systému centrálních 
bank a Evropské centrální banky]." (neoficiální překlad) 
Statut ESCB 
9 Článek 35.4 protokolu o statutu Evropského systému centrálních bank a Evropské 
centrální banky, který je přílohou Smlouvy o ES, dále jen „statut ESCB"), je 
následujícího znění: 
„Soudní dvůr má pravomoc rozhodovat na základě rozhodčí doložky obsažené 
v soukromoprávní nebo veřejnoprávní smlouvě uzavřené Evropskou centrální 
bankou nebo jejím jménem." 
Ustanovení týkající se daně z obratu 
10 Zákon o dani z obratu (Umsatzsteuergesetz), jehož znění, které je relevantní pro 
projednávaný spor, je znění ze dne 9. června 1999 (BGBl. 1999 I, s. 1270, dále jen 
I - 10619 
ROZSUDEK ZE DNE 8. 12. 2005 - VÉC C-220/03 
„UStG"), do německého práva provádí ustanovení šesté směrnice Rady 77/388/EHS 
ze dne 17. května 1977 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících 
se daní z obratu - společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně 
(Úř. vest. L 145, s. 1; Zvi. vyd. 09/01, s. 23; dále jen „šestá směrnice"). 
11 Na základě či. 4 odst. 12 písm. a) UStG, který je založen na či. 13 B písm. b) šesté 
směrnice, je nájem nemovitého majetku osvobozen od daně z obratu. Toto 
osvobození se vztahuje na všechny služby související s nájmem, zejména na 
poplatky, které pronajímatel fakturuje nájemci na základě nájemní smlouvy. 
12 Článek 9 odst. 1 UStG, který je založen na článku 13 C šesté směrnice, stanoví 
možnost volby zdanit plnění, které by bylo obvykle na záldadě či. 4 odst. 12 písm. a) 
téhož zákona od daně osvobozeno, pokud je toto plnění uskutečněno ve prospěch 
podnikatele vykonávajícího plnění, která sama podléhají dani z obratu a umožňují 
odpočet již zaplacené daně na vstupu. 
13 ECB není podnikatelem ve smyslu německého daňového práva a pronajímatelé jí 
najatých budov tedy nemají možnost, stanovenou v či. 9 odst. 1 UStG, považovat 
nájmy nemovitostí tomuto orgánu a poskytování služeb souvisejících s takovými 
plněními za plnění podléhající uvedené dani. Tato volba zdanění je krom toho 
rovněž vyloučena německým daňovým právem, neboť ECB stejně tak jako banky 
a pojišťovací společnosti soukromého sektoru uskutečňuje pouze plnění vylučující 
odpočet daně na vstupu. 
I - 10620 
ECB v. NĚMECKO 
14 Na základě čl. 15 odst. 1 UStG, který je založen na čl. 17 odst. 2 šesté směrnice, jsou 
podnikatelé, kteří vykonávají plnění podléhající dani z obratu, kterou mají povinnost 
odvést, oprávněni od daně odpočíst částku daně, kterou odvedli na vstupu svým 
dodavatelům za mezitímní služby. Tuto možnost však nemají pro plnění osvobozená 
od daně, jakými jsou na základě čl. 4 odst. 12 písm. a) UStG nájem nemovitostí 
a poskytování služeb s tímto nájmem souvisejících, neboť v tomto případě není 
uložena žádná daň z obratu, a žádný odpočet tedy není možný. 
Skutkový rámec 
15 ECB najímá různé budovy ve Frankfurtu (Německo), městě, ve kterém se nachází její 
sídlo. Dvě hlavní nemovitosti jsou: 
— budova Eurotower, nacházející se v ulici Kaiserstrasse 29 (dále jen „Eurotower"), 
a 
— budova Eurotheum, nacházející se v ulici Neue Mainzer Strasse a Junghofstrasse 
(dále jen „Eurotheum"). 
16 Je jisté, že podle či. 4 odst. 12 písm. a) UStG je nájem těchto nemovitostí osvobozen 
od daně z obratu. Stejně tak podle zásady, podle které mají akcesorické služby stejný 
režim jako hlavní služby, jsou poplatky související s těmito nájmy (poplatky za 
údržbu, elektřinu, vodu, pojištění atd., dále jen „poplatky") rovněž osvobozeny od 
I - 10621 
ROZSUDEK ZE DNE 8. 12. 2005 - VĚC C-220/03 
této daně. Pronajímatelé, kteří pronajímají nemovitosti ECB a spravují s nimi 
související poplatky, nefakturují tomuto orgánu daň z obratu za tato plnění. 
17 Pronajímatelé sami podléhají dani z obratu, co se týče všech akcesorických služeb 
spojených s nemovitostmi, které pronajímají (stavební práce, zařizování, údržba, 
jakož i výdaje na elektřinu, vodu, pojištění atd., dále jen „plnění na vstupu"). Pokud 
by nájem poskytnutý pronajímatelem podléhal takové dani, je jisté, že pronajímatel 
by mohl podle či. 15 odst. 1 UStG od daně, k níž je povinen z titulu svých 
zdanitelných plnění, odpočíst částku daně, kterou sám odvedl z plnění uskutečně­
ných na vstupu (dále jen „daň na vstupu"). Mohl by takto tuto částku získat zpět. 
18 Z tohoto důvodu mají pronajímatelé zájem na využití možnosti volby, která jim je 
přiznána podle či. 9 odst. 1 UStG za účelem považovat nájem, který by byl obvykle 
osvobozen od této daně za plnění podléhající dani z obratu. V případě, kdy tuto 
možnost volby má pronajímatel, tedy pokud se jedná o nájem ve prospěch nájemců, 
kteří jsou podnikateli a kteří sami uskutečňují zdanitelná plnění, může nájemce 
následně sám odpočíst částku daně z obratu z nájmu od částky, kterou je povinen 
odvést z jím uskutečněných plnění. Nájemce takto v zásadě může získat zpět částku 
daně odvedenou z částky nájmu a skutečnost, že pronajímatel využil možnost volby, 
aby podléhal dani, nemá žádný negativní finanční důsledek vůči nájemci. 
I - 10622 
ECB v. NĚMECKO 
19 Podle ECB je výsledkem tohoto systému osvobození, že svým pronajímatelům musí 
platit částky daně z obratu jimi odvedené z plnění na vstupu. Pronajímatelé totiž 
vypočítávají nájmy podle své ziskové marže a od nájemců, jako je ECB, kterým 
nemůže být fakturována daň na vstupu, tedy vyžadují vyšší nájmy. I když nejsou tyto 
částky uvedeny na faktuře odděleně, je podle tohoto orgánu možné prokázat, že jsou 
součástí ceny nájmu a poplatků, které jsou mu fakturovány. ECB z toho vyvozuje, že 
tímto způsobem tedy neoprávněně nese daň z obratu. 
20 Spolková republika Německo zpochybňuje, že částky daně z obratu jsou součástí 
ceny nájmu a poplatků placených ECB. Uplatňuje, že spousta dalších pronajímatelů, 
zejména banky a pojišťovací společnosti soukromého sektoru, se nacházejí ve 
stejném daňovém postavení jako ECB. Ceny nájmů a poplatky jsou určovány trhem 
a ECB nepředložila důkaz, že nájmy a poplatky jí placené jsou navýšeny o částky 
skutečně odpovídající částkám daně na vstupu odvedené pronajímateli za jejich 
zdanitelná plnění vztahující se k nájmu. 
21 V dopise ze dne 9. dubna 2001 Finanzamt Wiesbaden, který je příslušným místním 
daňovým střediskem, odmítl vyhovět žádosti ECB směřující k vrácení daně z obratu 
podle ECB zahrnuté ve fakturách za nájem a poplatky, které jí byly zaslány jejími 
pronajímateli. ECB toto odmítnutí zpochybnila, přičemž se dovolávala čl. 8 odst. 1 
dohody o sídle a čl. 3 druhého pododstavce protokolu. Vzhledem k tomu, že 
přetrvávala neshoda mezi německými daňovými orgány a ECB, podala ECB tuto 
žalobu. 
I - 10623 
ROZSUDEK ZE DNE 8. 12. 2005 - VÉC C-220/03 
K přípustnosti žaloby 
22 Spolková republika Německo zpochybňuje přípustnost žaloby jak vzhledem 
k protokolu, tak na základě dohody o sídle. 
23 Podle Spolkové republiky Německo se zaprvé rozhodčí doložka uvedená v článku 21 
dohody o sídle použije výslovně a výhradně na neshody týkající se výkladu či použití 
„této dohody". Na základě toho má za to, že Soudní dvůr není příslušný, co se týče 
výkladu a použití protokolu, zvláště pokud jde o přímé použití jeho čl. 3 druhého 
pododstavce, a že žaloba je v tomto ohledu nepřípustná. 
24 K tomuto bodu postačí konstatovat, jak ECB uplatnila na jednání, že žaloba 
nesměřuje k provedení výkladu nebo přímého použití čl. 3 druhého pododstavce 
protokolu, nýbrž má pouze za cíl použití či. 8 odst. 1 dohody o sídle, který musí být 
vykládán ve světle čl. 3 druhého pododstavce protokolu, vůči němuž je uvedený či. 8 
odst. 1 v tomto kontextu specifickým prováděcím ustanovením. Soudní dvůr je 
příslušný na základě rozhodčí doložky uvedené v článku 21 dohody o sídle k výkladu 
a použití čl. 8 odst. 1 této dohody ve světle právního kontextu, ve kterém se posledně 
uvedené ustanovení nachází. 
25 Spolková republika Německo zadruhé tvrdí, že rozhodčí doložka, která musí být na 
základě konstantní judikatury Soudního dvora vykládána restriktivně, není na 
I - 10624 
ECB v. NĚMECKO 
projednávaný spor použitelná, neboť neexistuje žádná „neshoda týkající se výkladu 
a použití dohody o sídle". Ona sama a ECB totiž souhlasily, že budou mít za to, že 
čl. 8 odst. 1 této dohody podle svého znění stanoví pouze navrácení odděleně 
fakturované daně z obratu, a toto ustanovení tedy není použitelné, neboť se 
v projednávaném případě nejedná o případ navrácení takové daně. 
26 Na toto téma ECB oprávněně uvádí, že zjevně existuje neshoda mezi ní a Spolkovou 
republikou Německo týkající se výkladu a použití či. 8 odst. 1 dohody o sídle, 
zejména vzhledem k otázce, zda je nezbytný širší výklad tohoto ustanovení ve světle 
čl. 3 druhého pododstavce protokolu tak, aby tento členský stát byl povinen ECB 
navrátit daň z obratu nejen tehdy, pokud je tato daň fakturována odděleně, jak 
stanoví znění uvedeného či. 8 odst. 1, ale i tehdy, pokud je možno prokázat, že ECB 
takovou daň skutečně nese, i když nedochází k oddělené fakturaci. 
27 S ohledem na tyto úvahy je namístě námitky nepřípustnosti vznesené Spolkovou 
republikou Německo odmítnout a konstatovat, že Soudní dvůr je příslušný 
k rozhodnutí o žalobě ECB na základě článku 21 dohody o sídle ve spojení 
s článkem 238 ES a čl. 35 odst. 4 statutu ESCB. 
K věci samé 
28 Je nesporné, že či. 8 odst. 1 dohody o sídle podle samotného znění tohoto ustanovení 
stanoví pouze navrácení daně z obratu „fakturované odděleně [...] za dodávky zboží 
I - 10625 
ROZSUDEK ZE DNE 8. 12. 2005 - VĚC C-220/03 
a různé služby" poskytované ECB. Je rovněž nesporné, že žádná daň z obratu není 
z uvedených dodávek a služeb uložena a že na základě toho nemůže být žádná daň 
„z těchto" dodávek a služeb fakturována odděleně. 
29 ECB nicméně uplatňuje, že čl. 8 odst. 1 dohody o sídle vykládaný ve světle čl. 3 
druhého pododstavce protokolu stanoví nejen navrácení daně z obratu fakturované 
odděleně, ale i navrácení jakékoli daně z obratu, která tvoří součást cen placených 
ECB, a tedy daně z obratu nepřímo nesenou tímto orgánem z důvodu promítnutí 
této daně do ceny nájmů fakturovaných jejími pronajímateli, a to nezávisle na 
skutečnosti, zda tato fakturace byla provedena odděleně, či nikoliv. Toto vyplývá ze 
skutečnosti, že čl. 3 druhý pododstavec protokolu výslovně stanoví navrácení daně 
z obratu členskými státy „kdykoli je to možné" a mimo to obecně vyžaduje navrácení 
„nepřímých daní [...], které tvoří součást ceny věcí movitých nebo nemovitostí". 
30 Tato argumentace nemůže být přijata. 
31 Článek 8 odst. 1 dohody o sídle podrobuje navrácení daně z obratu výslovně 
a jednoznačně podmínce, v projednávaném případě nesplněné, aby tato daň byla 
„fakturována odděleně". I když výklad ustanovení dohody „ve světle" právního 
kontextu, ve kterém se nachází, je v zásadě možný pro vyřešení nejednoznačnosti 
textu, výsledkem takového výkladu nemůže být odstranění jakéhokoli užitečného 
účinku jasného a přesného znění tohoto ustanovení. 
I - 10626 
ECB v. NĚMECKO 
32 Krom toho podmínka, aby daň byla „fakturována odděleně", není v rozporu ani s cíli, 
ani se zněním čl. 3 druhého pododstavce protokolu. Toto ustanovení stanoví pouze 
přijetí „vhodných opatření" za účelem navrácení daní, a to pouze co se týče „větších 
nákupů" a „kdykoli [...] je to možné". Orgánům Společenství, jakož i členským 
státům byl ponechán prostor pro uzavírání dohod týkajících se provedení uvedeného 
čl. 3 druhého pododstavce. 
33 Vyloučení navrácení daní, které nejsou fakturovány ECB, které však byly odvedeny 
na vstupu jejími smluvními partnery, a mohou takto ovlivnit ceny, které jí jsou 
fakturovány, nepřesahuje tento prostor. Taktéž je tomu u prahové hodnoty 50 DEM 
stanovené dohodou o sídle pro navrácení daní. Tyto požadavky jsou takto v souladu 
s protokolem. 
34 Ostatně výše uvedená podmínka chrání finanční zájem jak Evropského společenství, 
tak hostitelského členského státu, neboť brání tomu, aby veřejné prostředky byly 
vynakládány na provádění složitých a podrobných řízení o navrácení určených 
k prokázání, že část nákladů nesených ECB ve skutečnosti odpovídá dani odvedené 
na vstupu jedním z jejích smluvních partnerů. 
35 Konečně je na místě doplnit, že usnesení ze dne 17. prosince 1968, Ufficio Imposte 
di Consumo di Ispra v. Komise (2/68, Recueil, s. 635), uvedené ECB, není vzhledem 
k projednávanému případu relevantní, neboť toto usnesení bylo vydáno ohledně 
situace, ve které se Komise Evropských společenství v dohodě uzavřené s italskou 
vládou pokusila snížit práva a záruky, které svědčily třetím osobám, které nebyly 
účastníky uvedené dohody na základě protokolu. 
I - 10627 
ROZSUDEK ZE DNE 8. 12. 2005 - VĚC C-220/03 
36 S ohledem na tyto úvahy je třeba žalobu ECB zamítnout. 
K nákladům řízení 
37 Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, 
uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, 
požadoval. Vzhledem k tomu, že Spolková republika Německo požadovala náhradu 
nákladů řízení a ECB neměla ve věci úspěch, je namístě posledně uvedené uložit 
náhradu nákladů řízení. 
Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto: 
1) Žaloba se zamítá. 
2) Evropské centrální bance se ukládá náhrada nákladů řízení. 
Podpisy. 
I - 10628