ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Povinnost konzultovat Parlament během legislativního postupu v případech stanovených Smlouvou znamená, že Parlament musí být opětovně konzultován vždy, kdy se přijatý konečný text jako celek co do své podstaty odchyluje od toho, který již byl s Parlamentem konzultován, ledaže změny v zásadě odpovídají přání, které vyslovil samotný Parlament (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 5. října 1994, Německo v. Rada, C‑280/93, EU:C:1994:367, bod 38 a citovaná judikatura).

Z porovnání znění návrhu směrnice se zněním bodu 6 přílohy III pozměněné směrnice 2006/112 vyplývá, že se tento bod od uvedeného návrhu odlišuje v tom, že mezi jednotlivými typy fyzických nosičů, v jejichž případě může být uplatňována snížená sazba DPH, nezmiňuje „audioknihy, CD [a] CD-ROM“, které vyjmenovává uvedený návrh, ani na rozdíl od uvedeného návrhu výslovně neuvádí knihy, „kter[é] m[ají] převážně stejný obsah informací jako tištěné knihy“, nýbrž hovoří o dodání knih „na jakémkoli fyzickém nosiči“.

Z těchto rozdílů však nelze dovodit, že by se bod 6 přílohy III pozměněné směrnice 2006/112 co do své podstaty odchyloval od znění návrhu směrnice.

Vzhledem k tomu, že se tento návrh dle svého znění týkal rovněž knih dodaných na „podobném fyzickém nosiči“, tzn. na nosiči podobném tištěným knihám, audioknihám, CD a CD-ROM, nelze totiž výčet obsažený v uvedeném návrhu pokládat za výčet taxativní, nýbrž za výčet, který má názorným způsobem ukázat, že se jedná o všechny myslitelné typy fyzických nosičů, což odpovídá znění, které nakonec Rada v bodě 6 přílohy III pozměněné směrnice 2006/112 použila.

Proto je třeba konstatovat – jak to Soudní dvůr učinil v bodě 53 rozsudku ze dne 5. března 2015, Komise v. Lucembursko (C‑502/13, EU:C:2015:143) – že znění bodu 6 přílohy III pozměněné směrnice 2006/112 není nic jiného než zjednodušení znění obsaženého v návrhu směrnice, jehož podstata byla zcela zachována.

Z výše uvedeného vyplývá, že bod 6 přílohy III pozměněné směrnice 2006/112 není neplatný z důvodu, že by v rámci legislativního postupu, který vedl k jeho přijetí, nebyly dodrženy podstatné formální náležitosti.

(viz body 26, 30–32, 34, 36)
Pokud jde o soudní přezkum rozhodnutí, jimiž Komise rozhodla o uložení pokuty nebo penále za porušení pravidel hospodářské soutěže, unijní soud vedle přezkumu legality stanoveného v článku 263 SFEU disponuje pravomocí přezkumu v plné jurisdikci, jež mu byla přiznána článkem 31 nařízení č. 1/2003 v souladu s článkem 261 SFEU a opravňuje ho nahradit posouzení Komise svým posouzením, a uložené pokuty nebo penále tedy zrušit, snížit nebo zvýšit. Soudnímu dvoru nepřísluší, když rozhoduje o právních otázkách v řízení o kasačním opravném prostředku, aby z důvodů ekvity nahradil posouzení Tribunálu vlastním posouzením při rozhodování – v rámci výkonu pravomoci soudního přezkumu v plné jurisdikci – o výši pokut ukládaných podnikům za porušení unijního práva. Nesprávné právní posouzení Tribunálu z důvodu nepřiměřené výše pokuty by bylo možné konstatovat pouze v případě, že by Soudní dvůr měl za to, že výše pokuty je nejen nevhodná, ale také nadměrná, a to natolik, že je nepřiměřená.

Vzhledem k tomu, že v projednávané věci Tribunál odpověděl na všechny argumenty, kterými navrhovatelky vytýkaly Komisi, že podniku, který odstoupil z postupu při narovnání, uložila vyšší pokutu, než činila nejvyšší částka rozpětí, které bylo navrhováno v rámci jednání za účelem narovnání, a to za dobu protiprávního jednání, jež byla podstatně kratší, taková analýza dodržuje zásady řádného výkonu spravedlnosti a transparentnosti. Z toho vyplývá, že Tribunálu nelze vytýkat, že v rámci sporu, v němž poprvé rozhodoval o situaci, ve které podnik odstoupil z postupu při narovnání, do kterého se nejdříve zapojil, provedl takto vyčerpávající přezkum. Tribunál proto řádně vykonal pravomoc soudního přezkumu v plné jurisdikci tím, že provedl zevrubný přezkum jak legality sporného rozhodnutí, tak přiměřenosti částky v něm uložené pokuty.

Tribunál totiž řádně ověřil opodstatněnost analýzy provedené Komisí s ohledem na všechny okolnosti existující při přijímání sporného rozhodnutí a zohlednil rozsah spolupráce navrhovatelek po jejich odstoupení od narovnání, tedy v průběhu řádného řízení. Tribunál rovněž systematicky ověřil skutečnosti, které použila Komise pro výpočet částky pokuty uložené ve sporném rozhodnutí. Zejména podrobně přezkoumal způsob, jakým Komise zohlednila faktory, které umožňují nebo neumožňují uplatnění snížení této pokuty na základě oznámení o shovívavosti a na základě spolupráce podle bodu 29 pokynů pro výpočet pokut uložených podle čl. 23 odst. 2 písm. a) nařízení č. 1/2003. Dále je třeba konstatovat, že navrhovatelky neprokázaly, v čem byla výše pokuty, která jim byla uložena, nadměrná až nepřiměřená.

(viz body 104 až 106 a 108 až 112)
Článek 1 odst. 1 a čl. 2 odst. 1 písm. a) a b) směrnice Rady 89/665/EHS ze dne 21. prosince 1989 o koordinaci právních a správních předpisů týkajících se přezkumného řízení při zadávání veřejných zakázek na dodávky a stavební práce, ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2007/66/ES ze dne 11. prosince 2007 musí být vykládány v tom smyslu, že v situaci, jako je situace v původním řízení, brání vnitrostátním právním předpisům, podle kterých rozhodnutí připustit uchazeče do zadávacího řízení, kterému je vytýkáno porušení unijního práva v oblasti veřejných zakázek nebo vnitrostátních právních předpisů, jež toto právo provádějí, nepatří mezi přípravné akty veřejného zadavatele, které mohou být předmětem samostatné soudní žaloby.

Jak Soudní dvůr již rozhodl, přestože směrnice 89/665 formálně nestanovila okamžik, odkdy je dostupná možnost opravného prostředku stanoveného v jejím čl. 1 odst. 1, cíl uvedené směrnice, uvedený v předchozím bodě, nedovoluje členským státům podmínit výkon práva na přezkum rozhodnutí tím, aby dotčené řízení o veřejné zakázce formálně dospělo do určeného stadia (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 11. ledna 2005, Stadt Halle a RPL Lochau, C‑26/03, EU:C:2005:5, bod 38). Pokud jde konkrétně o rozhodnutí připustit uchazeče do zadávacího řízení, jakým je rozhodnutí dotčené v původním řízení, skutečnost, že vnitrostátní právní úprava dotčená v původním řízení každopádně vyžaduje, aby uchazeč čekal na rozhodnutí o zadání dotčené zakázky, než bude moci podat opravný prostředek proti připuštění jiného uchazeče, porušuje ustanovení směrnice 89/665.

(viz body 31, 34, 37, výrok 1)
Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/37/ES ze dne 26. května 2003 o schvalování typu zemědělských a lesnických traktorů, jejich přípojných vozidel a výměnných tažených strojů, jakož i jejich systémů, konstrukčních částí a samostatných technických celků a o zrušení směrnice 74/150/EHS, ve znění směrnice Komise 2014/44/EU ze dne 18. března 2014, musí být vykládána v tom smyslu, že použité nebo ojeté traktory, které jsou dovezeny do členského státu ze třetí země, musí k tomu, aby mohly být v tomto členském státě poprvé uvedeny na trh a zaregistrovány, podléhat technickým požadavkům stanoveným touto směrnicí.

Postup ES schvalování typu, jak je upraven unijním normotvůrcem, je tak založen na zásadě vzájemného uznávání kontrol shody s požadavky stanovenými směrnicí 2003/37 a zvláštními směrnicemi uvedenými v kapitole B přílohy II této směrnice, které jsou prováděny schvalovacími orgány různých členských států (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 18. listopadu 2010, Lahousse a Lavichy, C‑142/09, EU:C:2010:694, bod 27). Jeho cílem je zaručení a podpora fungování vnitřního trhu a současné zachování bezpečnosti silničního provozu, ochrany životního prostředí a bezpečnosti osádky. Vzhledem ke své povaze se totiž systém zavedený směrnicí vskutku má, pokud jde o vozidla vyrobená na území Unie, vztahovat na nová vozidla. Všechna vozidla, která – když byla nová – spadala pod směrnici 2003/37 a byla uvedena do provozu v Unii, byla tudíž předmětem ES schválení typu.

Je třeba nicméně podotknout, obdobně jako to učinil generální advokát v bodě 66 svého stanoviska, že cílem systému zavedeného směrnicí 2003/37 je zaručit, že všechna vozidla, nová nebo použitá, patřící do vymezených kategorií, která jsou poprvé uváděna do provozu na trhu Unie, musí od 1. července 2009, pokud jde o vozidla kategorií T1, T2 a T3, splňovat technické požadavky stanovené touto směrnicí. Za těchto okolností je třeba mít za to, že ojeté vozidlo dovezené ze třetí země, které nebylo předmětem ES schválení typu a má být v Unii použito poprvé, je „novým vozidlem“ ve smyslu směrnice 2003/37.

(viz body 27, 30, 31, 36, 37, výrok 1)
Tribunál proto správně konstatoval, že směrnice 98/24 o bezpečnosti a ochraně zdraví zaměstnanců před riziky spojenými s chemickými činiteli používanými při práci a 2004/37 o ochraně zaměstnanců před riziky spojenými s expozicí karcinogenům nebo mutagenům při práci neobsahují žádné ustanovení týkající se oxidu chromového, které stanoví minimální požadavky týkající se ochrany lidského zdraví nebo životního prostředí pro použití látky, a nedopustil se tedy nesprávného právního posouzení, když rozhodl, že tyto směrnice nejsou zvláštními právními předpisy ve smyslu čl. 58 odst. 2 nařízení č. 1907/2006 o registraci, hodnocení, povolování a omezování chemických látek (REACH). Tribunál tak mohl právem dospět k závěru, že první ze dvou podmínek uložených tímto ustanovením nebyla splněna, a tak odůvodnit zamítnutí žalobního důvodu vycházejícího z porušení čl. 58 odst. 2 nařízení REACH.

Význam a dosah výrazu „zvláštní právní předpisy“, který nařízení REACH nijak nedefinuje, musí totiž být určen v souladu s jeho obvyklým smyslem v běžném jazyce s přihlédnutím ke kontextu, ve kterém je použit, a cílům, které sleduje právní úprava, jejíž je součástí. Z toho důvodu odkazuje obvyklý význam přídavného jména „zvláštní“ v běžném jazyce na to, co je příznačné nějakému druhu, co je mu vlastní a co jej odlišuje od jiných druhů, a může být opakem toho, co je obecné. Podle tohoto obvyklého významu musí být výraz „zvláštní právní předpisy“ použitý v čl. 58 odst. 2 nařízení REACH vykládán v tom smyslu, že se týká přinejmenším každé směrnice nebo každého nařízení, jež upravují zvláštní pravidla pro látku, která je posuzována. Tento výraz je třeba chápat jako protiklad k právním předpisům, které upravují skupinu látek nebo použití či kategorii použití, které jsou definovány obecně a abstraktně.

I když je pravda, že první věta čl. 58 odst. 2 nařízení REACH neodkazuje na pojem „látka“, ale pouze na pojmy „použití“ či „kategorie použití“, nic to nemění na tom, že mechanismus osvobození předpokládá neoddělitelnou vazbu mezi látkou a jejími použitími nebo kategoriemi použití. Cílem nařízení REACH, jak vyplývá z jeho názvu a celkové systematiky, je totiž regulovat látky. Povolovací režim upravený v hlavě VII tohoto nařízení se týká konkrétněji látek, které jsou vzhledem ke svým daným vlastnostem považovány za látky vzbuzující mimořádné obavy a které z toho důvodu musí být postupně nahrazeny.

(viz body 34, 35, 37, 38, 42)
Omezením důvodu pro zamítnutí uvedeného v čl. 7 odst. 1 písm. e) bodu ii) nařízení č. 40/94 o ochranné známce Společenství na označení tvořená „výlučně“ tvarem výrobku „nezbytným“ pro dosažení technického výsledku zákonodárce náležitě zohlednil, že každý tvar výrobku je do určité míry funkční, a že by tedy nebylo vhodné zamítnout zápis tvaru výrobku jako ochranné známky z pouhého důvodu, že má užitné vlastnosti. Pomocí výrazů „výlučně“ a „nezbytný“ toto ustanovení zajišťuje, aby byl zamítnut zápis jen těch tvarů výrobku, které v sobě zahrnují pouze technické řešení, a jejichž zápis jako ochranné známky by tedy skutečně bránil využívání tohoto technického řešení jinými podniky. Takový zápis by totiž výrazně snížil možnosti konkurentů uvádět na trh tvary výrobku, které v sobě zahrnují totéž technické řešení.

Pokud jde o podmínku týkající se skutečnosti, že se uvedený důvod pro zamítnutí vztahuje na každé označení tvořené „výlučně“ tvarem výrobku nezbytným pro dosažení technického výsledku, Soudní dvůr upřesnil, že přítomnost jednoho či několika druhořadých arbitrárních prvků v označení, jehož všechny základní prvky jsou určeny technickým řešením, které toto označení zobrazuje, nemá dopad na závěr, podle kterého je uvedené označení tvořeno výlučně tvarem výrobku, který je nezbytný pro dosažení technického výsledku. Kromě toho se důvod pro zamítnutí uvedený v čl. 7 odst. 1 písm. e) bodu ii) nařízení č. 40/94 uplatní pouze tehdy, jestliže jsou všechny základní vlastnosti označení funkční, takže zápis takového označení jako ochranné známky nemůže být na základě tohoto ustanovení zamítnut, pokud tvar dotčeného výrobku zahrnuje významný nefunkční prvek, jakým je ozdobný nebo fantazijní prvek, který má v uvedeném tvaru důležitou úlohu.

Co se týče podmínky, podle které lze zamítnout zápis tvaru výrobku jako ochranné známky podle čl. 7 odst. 1 písm. e) bodu ii) nařízení č. 40/94 pouze tehdy, pokud je „nezbytný“ pro dosažení zamýšleného technického výsledku, tato podmínka neznamená, že by dotčený tvar musel jako jediný umožňovat dosažení tohoto výsledku.

(viz body 26–28)
Články 3, 8 a 12 směrnice Rady 2003/8/ES ze dne 27. ledna 2003 o zlepšení přístupu ke spravedlnosti v přeshraničních sporech stanovením minimálních společných pravidel pro právní pomoc v těchto sporech musí být ve vzájemném spojení vykládány v tom smyslu, že právní pomoc poskytnutá v členském státě, v němž se koná řízení a v němž fyzická osoba s bydlištěm nebo obvyklým pobytem v jiném členském státě požádala o právní pomoc v rámci přeshraničního sporu, zahrnuje také náklady zaplacené touto osobou za překlad podkladů potřebných k rozhodnutí o této žádosti.

Co se týče postupu podání žádosti o právní pomoc, čl. 13 odst. 1 směrnice 2003/8 za účelem zajištění účinného přístupu ke spravedlnosti stanoví, že žadatel o právní pomoc má dvě možnosti, jelikož může podat žádost o právní pomoc buď příslušnému orgánu členského státu, v němž má bydliště nebo obvyklý pobyt, jenž se v čl. 13 odst. 1 písm. a) této směrnice označuje jako předávající orgán, nebo příslušnému orgánu členského státu, v němž se koná řízení nebo v němž má být vykonáno rozhodnutí, jenž je v čl. 13 odst. 1 písm. b) uvedené směrnice označen jako přijímající orgán. Pokud by přitom náklady spojené s překladem podkladů potřebných k rozhodnutí o žádosti o právní pomoc byly žadateli o právní pomoc nahrazeny pouze tehdy, pokud by se obrátil na příslušné orgány členského státu svého bydliště nebo obvyklého pobytu, vedlo by to k tomu, že by poskytnutí právní pomoci s ohledem na tyto náklady neprávem záviselo na procesní možnosti zvolené dotyčnou osobou, takže čl. 13 odst. 1 písm. b) směrnice 2003/8, který umožňuje podání žádosti o právní pomoc přímo přijímajícímu orgánu, by byl zbaven svého smyslu.

(viz body 29, 43, 47 a výrok)
5.

Životní prostředí–Čištění městských odpadních vod–Směrnice 91/271–Čištění podle přísnějších požadavků před vypuštěním městských odpadních vod z aglomerací s populačním ekvivalentem vyšším než 10000 PE–Vypouštění odpadních vod z aglomerací, sváděná do oblastí, které byly v rozhodné době označeny jako citlivé, aniž by byly podrobeny čištění podle přísnějších požadavků–Nesplnění povinnosti (Směrnice Rady 91/271, článek 5 a příloha I část B) (viz body 84, 85)
Z těchto ustanovení tedy nelze vyvodit, že představují vyjádření obecnějšího pravidla, které by zakazovalo Komisi použít informace předané jinými vnitrostátními orgány než orgány pro hospodářskou soutěž členských států, pouze z důvodu, že byly získány za jiným účelem. Takové pravidlo by přílišně narušovalo úlohu Komise při jejím poslání dohledu nad řádným uplatňováním unijního práva hospodářské soutěže.

Aby se posoudilo, zda má dohoda dostatečný stupeň škodlivosti, aby mohla být považována za omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu, je třeba se soustředit na obsah ustanovení dotčené dohody, na cíle, kterých má dosáhnout, jakož i na hospodářský a právní kontext, do kterého spadá. Pokud jde o dohody, jejichž účelem je stanovení cen, které představují zvláště závažné porušení hospodářské soutěže, se tedy analýza hospodářského a právního kontextu, do kterého je dané jednání začleněno, může omezit na to, co se jeví jako nutně nezbytné pro závěr o existenci omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu.

(viz body 105-107)
(viz body 105–108)

Viz znění rozhodnutí.

Povinnosti, které pro členský stát vyplývají z článku 49 SFEU, nesplní ten členský stát, jehož právní úprava stanoví pro přístup k povolání notáře podmínku státní příslušnosti, jestliže činnosti svěřené notářům v právním řádu tohoto členského státu nejsou spjaty s výkonem veřejné moci ve smyslu článku 51 prvního pododstavce SFEU.

Zaprvé, pokud jde o pravomoc ve věcech vydávání platebních rozkazů, je nutné konstatovat, že pravomoc notáře v této oblasti, která je založena výlučně na shodné vůli věřitele a dlužníka a nezasahuje v případě neshody mezi oběma stranami do pravomocí soudu ohledně konstatování existence pohledávky, není přímo a specificky spjata s výkonem veřejné moci.

Zadruhé, v dědických věcech jsou úkoly svěřené notáři vykonávány na bázi konsensu a nezasahují v případě neshod mezi stranami do pravomoci soudu, takže je nelze jako takové považovat za přímo a specificky spjaté s výkonem veřejné moci.

Zatřetí, notářské činnosti ve věcech notářské úschovy neobnášejí výkon rozhodovacích pravomocí, jelikož úloha notářů se omezuje na ověření toho, zda byly dodrženy zákonem požadované podmínky.

Začtvrté, činnost spočívající v sepisování veřejných listin o právních jednáních svěřená notářům není jako taková přímo a specificky spjatá s výkonem veřejné moci ve smyslu prvního pododstavce článku 51 SFEU, jelikož úkon notáře předpokládá předchozí souhlas nebo shodnou vůli stran. Stejně tak vykonatelnost veřejné listiny o právním jednání není projevem toho, že by měl notář pravomoci, které zahrnují přímou a specifickou účast na výkonu veřejné moci, neboť ta se odvíjí od vůle stran učinit právní jednání nebo uzavřít dohodu po ověření jejich souladu s právními předpisy notářem a přiznat jim uvedenou vykonatelnost.

Zapáté, pravomoci notáře v oblasti předběžného zajištění důkazů a ustanovení soudního znalce představují pomocné nebo přípravné činnosti ve vztahu k výkonu veřejné moci.

Zašesté, pravomoc notáře umořit ztracené, odcizené či zničené obchodovatelné cenné papíry a certifikáty nezahrnuje výkon rozhodovacích pravomocí, jelikož neznamená neplatnost právního vztahu, na němž je tento titul založen, ve smyslu občanského práva, ale znamená pouze možnost vydat nový titul, který nahradí titul předchozí.

Konečně zrušení registrovaného partnerství je založeno výlučně na vůli stran a nezasahuje v případě neexistence jejich dohody do pravomocí soudu, takže nevykazuje přímou a specifickou spojitost s výkonem veřejné moci. V případě zápisu údajů do registru prohlášení o partnerství, jakož i do národního registru manželských smluv a národního registru dohod o partnerství již Soudní dvůr rozhodl, že činnosti, které jsou spjaty se zveřejněním aktů, neznamenají přímý a specifický výkon veřejné moci notářem.

(viz body 111, 116, 118–120, 125, 130–132, 135, 136, 140, 143 a výrok)
Věc C‑633/15

London Borough of Ealing

v.

Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná First-tier Tribunal (Tax Chamber)]

„Řízení o předběžné otázce – Daně – Daň z přidané hodnoty (DPH) – Směrnice 2006/112/ES – Osvobození poskytnutí služeb úzce souvisejících s provozováním sportu od daně – Článek 133 – Vyloučení osvobození od daně v případě možného narušení hospodářské soutěže znevýhodněním obchodních podniků podléhajících DPH – Poskytování služeb veřejnoprávními neziskovými subjekty“

Shrnutí – rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 13. července 2017

Harmonizace daňových právních předpisů–Společný systém daně z přidané hodnoty–Osvobození–Osvobození některých činností ve veřejném zájmu od daně–Poskytování služeb, které úzce souvisejí s provozováním sportu nebo tělesnou výchovou–Vyloučení osvobození od daně v případě možného narušení hospodářské soutěže–Veřejnoprávní subjekty, které poskytují tyto služby–Vnitrostátní právní úprava, která stanoví uplatnění uvedeného vyloučení na tyto veřejnoprávní subjekty–Přípustnost [Směrnice Rady 2006/112, čl. 132 odst. 1 písm. m) a čl. 133 první a druhý pododstavec písm. d)] Harmonizace daňových právních předpisů–Společný systém daně z přidané hodnoty–Osvobození–Osvobození některých činností ve veřejném zájmu od daně–Poskytování služeb, které úzce souvisejí s provozováním sportu nebo tělesnou výchovou–Vyloučení osvobození od daně v případě možného narušení hospodářské soutěže–Veřejnoprávní neziskové subjekty poskytující tyto služby–Vnitrostátní právní úprava, která stanoví použití uvedeného vyloučení pouze na veřejnoprávní neziskové subjekty–Nepřípustnost [Směrnice Rady 2006/112, čl. 132 odst. 1 písm. m) a čl. 133 první a druhý pododstavec písm. d)]
Článek 20 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že při posuzování, zda by dítě, které je občanem Evropské unie, bylo nuceno opustit území Unie jako celek, a bylo tím připraveno o možnost skutečně využívat podstatné části práv, která mu přiznává tento článek, pokud by jeho rodiči, který je státním příslušníkem třetí země, bylo v dotčeném členském státě odepřeno právo pobytu, je okolnost, že druhý rodič, který je občanem Unie, je opravdu schopen a připraven sám vykonávat každodenní a skutečnou péči o dítě, relevantní, ovšem nepostačuje k tomu, aby bylo možno konstatovat, že mezi rodičem, který je státním příslušníkem třetí země, a dítětem neexistuje takový vztah závislosti, že by dítě v případě takového odepření bylo nuceno opustit území Unie. Takové posouzení musí být v nejvlastnějším zájmu dítěte učiněno při zohlednění všech okolností daného případu, zejména věku dítěte, jeho fyzického a emočního vývoje, míry jeho citové vazby jak na rodiče, který je občanem Unie, tak na rodiče, který je státním příslušníkem třetí země, jakož i rizika, že by odloučení od posledně uvedeného rodiče ohrozilo jeho psychickou rovnováhu.

(viz bod 72, výrok 1)
(viz body 24–26, výrok 1)

(viz body 27–30)

Viz znění rozhodnutí.

Článek 5 odst. 3 nařízení č. 261/2004, s ohledem na bod 14 odůvodnění tohoto nařízení, musí být vykládán v tom smyslu, že zrušení nebo významné zpoždění letu není způsobeno mimořádnými okolnostmi, pokud je toto zrušení nebo zpoždění následkem toho, že letecký dopravce využil odborníka dle vlastního výběru, aby znovu provedl bezpečnostní kontrolu, kterou si vyžádal střet letounu s ptákem, když již tuto kontrolu provedl odborník oprávněný na základě použitelných předpisů.

V této souvislosti je třeba podotknout, že je na leteckém dopravci, který je vystaven takové mimořádné okolnosti, jako je střet jeho letounu s ptákem, aby přijal opatření přiměřená situaci za použití veškerých personálních nebo hmotných zdrojů a finančních prostředků, kterými disponuje, s cílem zabránit v co největším možném rozsahu zrušení nebo významnému zpoždění letů. Nařízení č. 261/2004 sice nezasahuje do možnosti leteckých dopravců volně využít odborníků dle vlastní volby k provedení kontrol, které si vyžádá střet letounu s ptákem, nic to však nemění na tom, že pokud již byla po takovémto střetu provedena kontrola odborníkem k tomu oprávněným na základě použitelných předpisů – což musí ověřit předkládající soud – nelze učinit závěr, že druhá kontrola, která nutně vedla ke zpoždění předmětného letu na příletu o tři hodiny nebo více, je opatřením přiměřeným situaci ve smyslu judikatury citované v bodě 28 tohoto rozsudku.

(viz body 34, 35, 37, výrok 2)