ROZSUDEK SOUDU PRO VEŘEJNOU SLUŽBU EVROPSKÉ UNIE

(druhý senát)

19. února 2013

Věc F‑17/11

BB

v.

Evropská komise

„Veřejná služba – Smluvní zaměstnanec – Neprodloužení smlouvy na dobu určitou – Žaloba na neplatnost – Žaloba na náhradu škody“

Předmět: Žaloba podaná na základě článku 270 SFEU, který je použitelný na Smlouvu o ESAE na základě jejího článku 106a, jíž se BB domáhá jednak zrušení rozhodnutí orgánu oprávněného k uzavírání pracovních smluv Evropské komise (dále jen „OOUPS“) neprodloužit jeho smlouvu smluvního zaměstnance, přičemž toto rozhodnutí implicitně vyplynulo z oznámení ze dne 28. dubna 2010 a bylo sděleno ústně dne 7. května 2010, jakož i rozhodnutí o zamítnutí stížnosti, a jednak náhrady majetkové i nemajetkové újmy, jež mu byly způsobeny.

Rozhodnutí: Žaloba se zamítá. Evropská komise ponese vlastní náklady řízení a nahradí jednu třetinu nákladů řízení vynaložených žalobkyní. BB ponese dvě třetiny vlastních nákladů řízení.

Shrnutí

1. Úředníci – Smluvní zaměstnanci – Přijímání – Prodloužení smlouvy na dobu určitou – Posuzovací pravomoc administrativy – Soudní přezkum – Meze

(Pracovní řád ostatních zaměstnanců, čl. 85 odst. 1)

2. Úředníci – Smluvní zaměstnanci – Povinnost administrativy jednat s náležitou péčí – Zásada řádné správy – Rozsah – Soudní přezkum – Meze

3. Soudní řízení – Náklady řízení – Povinnost nést náklady řízení – Zohlednění požadavků ekvity – Rozhodnutí, že účastník řízení, který měl ve věci úspěch, ponese část nákladů řízení

(Jednací řád Soudu pro veřejnou službu, čl. 87 odst. 1 a článek 88)

1. Smluvní zaměstnanec, který má smlouvu na dobu určitou, nemá v zásadě právo na prodloužení své smlouvy, jelikož toto prodloužení je pouhou možností, která podléhá podmínce, že je v souladu se zájmem služby.

Na rozdíl od úředníků, kterým služební řád zaručuje stálost zaměstnání, se totiž na dočasné zaměstnance vztahuje jiný režim, jehož základem je pracovní smlouva uzavřená s dotčeným orgánem. Z článku 85 odst. 1 pracovního řádu ostatních zaměstnanců vyplývá, že se doba pracovního poměru mezi orgánem a smluvním zaměstnancem podle článku 3a zmíněného pracovního řádu, přijatým na dobu určitou, řídí právě podmínkami stanovenými ve smlouvě uzavřené stranami.

I když má administrativa širokou posuzovací pravomoc, vykonává přesto Soud, k němuž byla podána žaloba na neplatnost aktu přijatého v rámci výkonu takové pravomoci, přezkum legality tohoto aktu, který se projevuje v různých ohledech. Co se týče návrhu na zrušení rozhodnutí o neprodloužení pracovní smlouvy smluvního zaměstnance, které představuje akt nepříznivě zasahující do právního postavení, se přezkum soudem Unie musí omezit na ověření, že nedošlo ke zjevně nesprávnému posouzení zájmu služby, který mohl odůvodnit uvedené rozhodnutí, ke zneužití pravomoci ani k porušení povinnosti náležité péče vůči zaměstnancům, které podléhá administrativa, pokud má rozhodnout o prodloužení smlouvy, kterou uzavřel s některým ze svých zaměstnanců.

Soudu tedy přísluší, aby v rámci žalobních důvodů uplatněných žalobcem ověřil, zda se správní orgán nedopustil zjevného pochybení při posouzení skutečností, které použil pro účely přijetí napadeného rozhodnutí. Přitom v takovém kontextu, kdy je administrativě přiznána široká posuzovací pravomoc, určení, že se tato administrativa dopustila zjevně nesprávného posouzení skutkového stavu, které může odůvodnit zrušení rozhodnutí přijatého na základě tohoto posouzení, předpokládá, že důkazy, které musí předložit žalobce, jsou dostatečné k tomu, aby se posouzení administrativy stalo nepřijatelným.

(viz body 57 až 60)

Odkazy:

Soud prvního stupně: 12. prosince 1996, AIUFFASS a AKT v. Komise, T‑380/94, bod 59; 17. října 2002, Cocchi a Hainz v. Komise, T‑330/00 a T‑114/01, bod 82; 6. února 2003, Pyres v. Komise, T‑7/01, bod 64; 12. února 2008, BUPA a další v. Komise, T‑289/03, bod 221

Soud pro veřejnou službu: 27. listopadu 2008, Klug v. EMEA, F‑35/07, bod 68; 23. listopadu 2010, Gheysens v. Rada, F‑8/10, bod 75; 15. dubna 2011, Daake v. OHIM, F‑72/09 a F‑17/10, bod 41; 13. června 2012, Davids v. Komise, F‑105/11, bod 36; 13. června 2012, Macchia v. Komise, F‑63/11, body 47 a 49, který je předmětem kasačního opravného prostředku projednávaného před Tribunálem Evropské unie, věc T‑368/12 P

2. Povinnost jednat s náležitou péčí, jakož i zásada řádné správy implikují zejména to, že pokud příslušný orgán rozhoduje o situaci úředníka nebo zaměstnance, a to i v rámci výkonu široké posuzovací pravomoci, vezme v úvahu veškeré skutečnosti, které mohou ovlivnit jeho rozhodnutí; přitom musí vzít v úvahu nejen služební zájem, ale i zájem dotyčného úředníka či zaměstnance. Vzhledem k široké posuzovací pravomoci, kterou jsou orgány nadány při hodnocení služebního zájmu, se musí přezkum unijního soudu omezit pouze na otázku, zda se dotyčný orgán držel v rozumných mezích a zda svou posuzovací pravomoc nepoužil zjevně nesprávným způsobem.

(viz bod 61)

Odkazy:

Soud pro veřejnou službu: výše uvedený rozsudek Macchia v. Komise, bod 50 a citovaná judikatura

3. Podle čl. 87 odst. 1 jednacího řádu Soudu pro veřejnou službu, s výhradou ostatních ustanovení osmé kapitoly druhé hlavy uvedeného řádu, se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Podle článku 88 uvedeného jednacího řádu však Soud může uložit účastníku, a to i když měl ve věci úspěch, částečnou nebo i úplnou náhradu nákladů, odůvodňuje-li to jeho chování, včetně chování před zahájením řízení, zejména pokud je uvedený účastník způsobil druhému účastníku řízení bezdůvodně nebo zlovolně.

Uplatnění článku 88 uvedeného jednacího řádu se však neomezuje jen na případy, kdy administrativa způsobila žalobci náklady bezdůvodně nebo zlovolně. Orgán, který měl ve věci úspěch, tak musí nést vlastní náklady řízení a nahradit náklady vynaložené žalobcem, pokud skutečnost, že trval na vznesení námitky nepřípustnosti žaloby na základě judikatury, která je již několik let překonaná, aniž by se alespoň pokusil vysvětlit důvody, proč nevzal na zřetel novou judikaturu Soudního dvora, vedla Soud k rozhodnutí, že je nezbytné jednak provést druhou výměnu spisů účastníků řízení, a jednak předvolat účastníky řízení k ústnímu jednání, aby se vyslovili ke zmíněné judikatuře, což pro žalobce nutně znamenalo další náklady na zastoupení, kterým by se bylo možné vyhnout.

(viz body 85, 87 a 88)

Odkazy:

Soud pro veřejnou službu: výše uvedený rozsudek Daake v. OHIM