ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
6

Článek 30 téhož kodexu uvádí: „1. Nemůže-li být celní hodnota zboží určena podle článku 29, pokračuje se postupně podle odst. 2 písm. a) až d), přičemž se celní hodnota zboží určí podle prvního z těchto písmen, podle něhož ji lze určit. […] 2. Celní hodnotou určenou podle tohoto článku je: a) hodnota transakce u stejného zboží prodávaného pro vývoz do Společenství a vyváženého ve stejnou dobu nebo přibližně ve stejnou dobu jako zboží, které je hodnoceno; b) hodnota transakce u podobného zboží prodávaného pro vývoz do Společenství a vyváženého ve stejnou dobu nebo přibližně ve stejnou dobu jako zboží, které je hodnoceno; c) hodnota založená na jednotkové ceně, za kterou se dovážené zboží nebo stejné nebo podobné zboží prodává ve Společenství v největším úhrnném množství osobám, které nejsou ve spojení s prodávajícími; d) hodnota vypočtená jako součet: — ceny nebo hodnoty materiálu a výrobního nebo jiného postupu, použitého k výrobě dováženého zboží; — částky pro zisk a všeobecné výdaje ve výši, kterou producenti v zemi vývozu obvykle zahrnují do prodejů zboží téže povahy nebo téhož druhu jako hodnocené zboží určené k vývozu do Společenství, — nákladů na všechny položky uvedené v čl. 32 odst. 1 písm. e) nebo jejich hodnoty. […]“
37

Kdyby byla v rámci nařízení č. 805/2004 zvolena širší definice pojmu „spotřebitel“ než v rámci nařízení č. 44/2001, mohlo by to vést k nesouladu při uplatňování těchto dvou nařízení. Odchylný režim zavedený prvním nařízením by totiž mohl vést k tomu, že rozsudek by nebyl potvrzen jako exekuční titul, ačkoliv jeho výkon v rámci obecného režimu podle nařízení č. 44/2001 by byl možný, jelikož podmínky, za kterých tento režim umožňuje žalovanému napadnout vydání exekučního titulu z důvodu porušení příslušnosti státu bydliště spotřebitele, by nebyly splněny.
9

Později zákon č. 537 ze dne 24. prosince 1993 zavedl nové třídění léčivých přípravků podle následujících tříd, a sice třída A pro základní léčivé přípravky a léčivé přípravky pro chronická onemocnění, třída B pro léčivé přípravky jiné než léčivé přípravky náležející do třídy A se zvláštním léčebným významem a třídy C pro ostatní léčivé přípravky, které nespadají do třídy A ani třídy B. Podle čl. 8 odst. 14 zákona č. 537 ze dne 24. prosince 1993 jsou léčivé přípravky třídy A nebo třídy B plně hrazeny státní zdravotní službou, kdežto léčivé přípravky třídy C jsou plně hrazeny zákazníkem.
10

Flora May Reyes byla během celého svého dětství a dospívání vychovávána babičkou z matčiny strany. Před odchodem do Švédska žila čtyři roky v Manile (Filipíny) se svou starší sestrou, která již dnes nežije. Od 17 do 23 let studovala dva roky na gymnáziu a poté absolvovala čtyřleté vysokoškolské studium. Po ukončení vzdělání zahrnujícího stáže získala kvalifikaci pomocné zdravotní sestry. Po absolvování zkoušek pomáhala své sestře s péčí o její děti. Matka F. M. Reyes stále udržovala úzké vztahy se svými rodinnými příslušníky na Filipínách a každý měsíc jim posílala peníze na uspokojování jejich potřeb a financování jejich studií a každý rok je navštěvovala. Flora May Reyes nikdy nepracovala a nepožádala filipínské orgány o žádnou sociální podporu.
37

Co se konečně týče vlivu okolnosti, že dotyčná osoba pobývala v hostitelském členském státě po dobu deseti let před odnětím svobody, je třeba připomenout, že i když, jak bylo připomenuto v bodech 24 a 25 tohoto rozsudku, musí být doba pobytu deseti let vyžadovaná pro poskytnutí zvýšené ochrany stanovené v čl. 28 odst. 3 písm. a) směrnice 2004/38 počítána nazpět ode dne, kdy bylo vydáno rozhodnutí o vyhoštění této osoby, přičemž výpočet provedený podle tohoto ustanovení je odlišný od toho, který byl proveden pro účely poskytnutí práva trvalého pobytu, taková okolnost může být vzata v úvahu při celkovém posouzení zmíněném v předcházejícím bodě.
21

Zatřetí předkládající soud bere v potaz situaci, v níž členský stát řádně provedl článek 11 část C odst. 1 šesté směrnice, avšak přeje si nicméně vyloučit slevu na DPH, k níž je povinen zprostředkovatel v případě poskytování zprostředkovaných služeb osvobozených od daně. Tento soud pochybuje, že by toto vyloučení představovalo správné provedení uvedeného ustanovení a klade si otázku nezbytnosti právní úpravy dotyčného členského státu, v níž by byla tato sleva specificky upravena. Podle jeho názoru svědčí body 65 a 66 výše uvedeného rozsudku Komise v. Německo ve prospěch posledně uvedeného posouzení, jelikož se zde jedná o „možnosti“ členských států. Předkládající soud má však za to, že tento závěr nutně neplatí, pokud se jedná o omezení důsledků vyplývajících z výkladu podaného Soudním dvorem.
11

Dne 29. ledna 2010 zaslala Komise Španělskému království doplňující výzvu dopisem, v níž uvedla, že jí dosud nebyla oznámena opatření přijatá k provedení článků 7 a 8 směrnice 2002/91. K článku 8 této směrnice Komise uvedla, že královské nařízení č. 1027/2007 zavedlo pravidelné inspekce pouze u kotlů uvedených do provozu po vstupu v platnost uvedeného nařízení a ponechalo autonomním společenstvím, aby upravila časový plán inspekcí kotlů v již stávajících zařízeních. Kromě toho, co uvedla ve výzvě dopisem ze dne 24. února 2009, měla Komise také za to, že Španělské království nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají na základě článků 7 a 8 písm. a) směrnice 2002/91.
20

Kromě této úvodní poznámky je třeba rovněž upřesnit, že podle ustálené judikatury Soudního dvora se jeho pravomoc v této oblasti vztahuje na výklad pojmu „zneužívající klauzule“, uvedeného v čl. 3 odst. 1 směrnice a v příloze této směrnice i na stanovení kritérií, která vnitrostátní soud může nebo musí použít při přezkumu smluvní klauzule s ohledem na ustanovení směrnice, přičemž je věcí tohoto soudu, aby s přihlédnutím k uvedeným kritériím rozhodl o konkrétní kvalifikaci předmětné smluvní klauzule v závislosti na okolnostech daného případu. Z toho vyplývá, že se Soudní dvůr musí ve své odpovědi omezit na to, že předkládajícímu soudu poskytne vodítka, která by posledně uvedený měl zohlednit při posuzování zneužívajícího charakteru dotyčné klauzule (viz rozsudek ze dne 14. března 2013, Aziz, C‑415/11, bod 66 a citovaná judikatura).
19

Úvodem je třeba připomenout, že podle článku 267 SFEU založeného na jasné dělbě činností mezi vnitrostátními soudy a Soudním dvorem je Soudní dvůr oprávněn rozhodovat pouze o výkladu nebo platnosti právního předpisu Unie, a to na základě skutečností, které mu sdělil vnitrostátní soud (v tomto smyslu zejména viz rozsudek ze dne 14. ledna 2010, Stadt Papenburg, C-226/08, Sb. rozh. s. I-131, bod 23 a citovaná judikatura). Stejně tak je věcí pouze předkládajícího soudu, aby vyložil vnitrostátní právo (zejména viz rozsudek ze dne 15. ledna 2013, Križan a další, C‑416/10, bod 58 a citovaná judikatura).
20

Podle společnosti Immofinanz tento návrh odporuje kogentním zásadám vnitrostátního a unijního práva týkajícím se akciových společností, a to konkrétně pokud jde o požadavek na udržování jejich kapitálu. Založení odpovědnosti této společnosti vůči A. Hirmannovi by podle ní znamenalo, že by byl jednotlivý akcionář chráněn na úkor všech ostatních akcionářů a rovněž jejích věřitelů.
27

Jak uvedla generální advokátka v bodech 40 a 41 svého stanoviska, „právní akty s obecnou působností [nařizovací akty], které [...] nevyžadují přijetí prováděcích opatření“, ve smyslu čl. 263 čtvrtého pododstavce poslední části věty SFEU je nutno vykládat ve světle cíle tohoto ustanovení, kterým je, jak vyplývá z historie jeho vzniku, zabránit tomu, aby byl jednotlivec nejprve nucen právo porušit, aby se poté mohl obrátit na soud. Má-li tedy nařizovací akt bezprostřední účinky na právní postavení fyzické či právnické osoby, aniž vyžaduje přijetí prováděcích opatření, hrozilo by této osobě nebezpečí, že by se jí nedostalo účinné právní ochrany, pokud by za účelem zpochybnění legality tohoto nařizovacího aktu nedisponovala možností podat přímou žalobu k unijnímu soudu. V případě neexistence prováděcích opatření by totiž fyzická či právnická osoba, přestože je dotyčným aktem bezprostředně dotčena, byla schopna dosáhnout soudního přezkumu tohoto aktu až poté, co by ustanovení uvedeného aktu porušila a odvolala by se na protiprávnost tohoto aktu v rámci řízení, jež proti ní bylo zahájeno před vnitrostátními soudy.
46

To, že uvedený rozsudek založil překážku věci rozsouzené, znamená, že kdyby věc spadala do působnosti nařízení č. 44/2001, a nikoli do působnosti CMR, použila by se nejen ustanovení tohoto nařízení v oblasti překážky litispendence, ale i ustanovení v oblasti uznávání, konkrétně článek 33 uvedeného nařízení.
41

Z článku 12 odst. 2 posledně uvedeného nařízení vyplývá, že při tomto zaznamenávání do VIS musí příslušný orgán, který vízum neudělil, doplnit do souboru žádosti důvod nebo důvody pro neudělení víza namítnuté vůči žadateli. V tomtéž ustanovení je obsažen výčet důvodů pro neudělení víza, z nichž musí být vybrán důvod nebo důvody pro neudělení víza zaznamenávané do VIS. Tento výčet odpovídá výčtu obsaženému v čl. 32 odst. 1 a čl. 35 odst. 6 vízového kodexu, který je převzat v jednotném formuláři obsaženém v jeho příloze VI.
37

Ve světle tohoto cíle musí být pojem „zužitkování“ ve smyslu článku 7 směrnice 96/9 vykládán jako vztahující se ke všem činnostem, které spočívají ve zpřístupnění veřejnosti, bez souhlasu osoby, která vytvořila databázi, výsledků jejího vkladu, a tak tuto osobu zbavují příjmů, které jí měly umožnit splatit náklady na tento vklad (viz výše uvedený rozsudek The British Horseracing Board a další, bod 51). Uvedený pojem se tudíž vztahuje na jakékoli jednání, které nebylo povoleno, jež představuje veřejné šíření obsahu chráněné databáze nebo podstatné části takového obsahu (viz výše uvedený rozsudek The British Horseracing Board a další, bod 67; rozsudek ze dne 5. března 2009, Apis-Hristovich, C-545/07, Sb. rozh. s. I-1627, bod 49, jakož i výše uvedený rozsudek Football Dataco a další, bod 20). Povaha a forma použitého postupu není v tomto ohledu relevantní (výše uvedený rozsudek Football Dataco a další, bod 20).
18

Za těchto podmínek se Gerechtshof ‘s-Hertogenbosch rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1) Je nutno – při posuzování otázky, která byla položena v rámci článku 110 SFEU, zda částka daně z registrace [dotčeného vozidla] za rok 2010 přesahuje (či nikoli) zbytkovou částku daně zahrnutou v hodnotě podobných ojetých vozidel již zaregistrovaných v tuzemsku – považovat pro účely stanovení této zbytkové hodnoty za podobné: — srovnatelné [vozidlo], které bylo v roce prvního uvedení [dotčeného vozidla] do provozu (v roce 2006) zaregistrováno jakožto nové vozidlo, nebo — kromě toho i (jiná) [vozidla], která byla v roce 2010 dostupná na trhu ojetých vozidel a která byla stejně jako [dotčené vozidlo] poprvé uvedena do provozu dne 30. května 2006 a která jsou jinak srovnatelná, která ale byla po 30. květnu 2006 (v době od 30. května 2006 do roku 2009) (dovezena a) zaregistrována jakožto ojetá motorová vozidla nebo — kromě toho i (jiná) [vozidla], která byla v roce 2010 dostupná na trhu ojetých vozidel a která byla na rozdíl od [dotčeného vozidla] poprvé uvedena do provozu po 30. květnu 2006, která ale jsou jinak srovnatelná a která byla (dovezena a) zaregistrována jakožto nová nebo ojetá po 30. květnu 2006 (v době od 30. května 2006 do roku 2009)? 2) Považuje se – při posuzování otázky, zda článek 110 SFEU brání výběru BMP při registraci [dotčeného vozidla] v roce 2010 v rozsahu, ve kterém se tato daň stanovila na základě emisí CO2 […] – tato část daně za novou daň, kterou je třeba odlišit od BMP, jež existovala až do 1. února 2008 a jež byla závislá jen na [čisté] katalogové ceně, takže pokud se uvedená daň stanoví na základě emisí CO2, je srovnání s (podobnými) ojetými motorovými vozidly, která byla zaregistrována před 1. lednem 2010, irelevantní? 3) V případě, že by se nejednalo o novou daň ve smyslu druhé otázky: Brání podle článku 110 SFEU výběru BPM při registraci [dotčeného vozidla] v roce 2010 v rozsahu, ve kterém se tato daň stanovila na základě emisí CO2 […], skutečnost, že z [vozidel], která jsou srovnatelná s [dotčeným vozidlem] a která byla poprvé uvedena do provozu před 1. únorem 2008 a v době od 1. února 2008 do 31. prosince 2009 byla jakožto ojetá dovezena a zaregistrována, nebyla vybírána daň stanovená na základě emisí CO2 […], zatímco při registraci [vozidel], která byla poprvé uvedena do provozu po 1. únoru 2008, ale jinak jsou s [dotčeným vozidlem] srovnatelná, tato daň stanovená na základě emisí CO2 vybírána byla?“
21

Podle předkládajícího soudu vychází problém s výkladem čl. 6 odst. 1 směrnice 2005/29 z rozdílů mezi jazykovými zněními tohoto článku. Znění v italském jazyce (který používá výraz „e in ogni caso“) a v německém jazyce (který používá výraz „und [...] in jedem Fall“) podle něj zřejmě odkazují na všeobecné ustanovení, podle něhož sama skutečnost, že určitá obchodní praktika je způsobilá ovlivnit rozhodnutí spotřebitele o obchodní transakci, stačí k tomu, aby byla tato obchodní praktika považována za klamavou. Znění v anglickém jazyce („and in either case) a ve francouzském jazyce („et dans un cas comme dans l’autre“) naproti tomu vedou k domněnce, že klamavá obchodní praktika může existovat pouze při splnění jedné ze dvou alternativních podmínek uvedených v první části úvodní věty tohoto článku a dále podmínky, podle níž obchodní praktika musí být způsobilá ovlivnit rozhodnutí spotřebitele o obchodní transakci.
2

Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (dále jen „Commissioners“) a Bridport and West Dorset Golf Club Limited (dále jen „Bridport“) ve věci osvobození poplatku za vstup zaplaceného hráči, kteří nejsou členy tohoto klubu, za účelem přístupu na golfová hřiště tohoto klubu, od daně z přidané hodnoty (dále jen „DPH“).
—

za Ministério da Agricultura do Mar, do Ambiente e do Ordenamento do Território M. Ferreira da Costa a M. Pires da Fonseca, jako zmocněnkyněmi,
7

Ustanovení § 54 L-VBG stanovilo: „Rozhodný den pro služební postup je třeba určit tak, že se za předcházející dni nástupu do služby pokládají jiné doby zaměstnání ve výši 60 %. Za ‚jiné doby zaměstnání‘ se považuje období od dovršení 18 let (u vyšších pozic 22 let) do dne nástupu do služby spolkové země [...]“
12

V letech 2007 a 2008 provozovala společnost BDV velkoobchodní činnost v odvětví konzervovaných potravin. V rámci své činnosti prodávala do třetích států výrobky, které vyráběla v Maďarsku. Smlouvy uzavřené s kupujícími usazenými mimo celní území Unie obsahovaly jednu z doložek mezinárodního obchodu stanovených Mezinárodní obchodní komorou (tzv. doložky „Incoterms 2000“), a to doložku „ze závodu“ („ex-works“ neboli EXW), která znamená, že kupující přebírá zboží na vstupu do prostor prodávajícího.
3

Bod 23 odůvodnění směrnice 2001/29 uvádí: „Tato směrnice by měla pokračovat v harmonizaci práva autora na sdělování veřejnosti. Tímto právem by se v širokém smyslu mělo rozumět veškeré sdělování veřejnosti nepřítomné v místě, ze kterého sdělování vychází. Toto právo by mělo zahrnovat jakékoli sdělování nebo přenos [jakýkoli přenos nebo další přenos] díla pro veřejnost po drátě nebo bezdrátově, včetně vysílání. Toto právo by nemělo zahrnovat žádné jiné úkony.“
27

Předkládající soud má za to, že podle poznámky 1 kapitoly 25 KN nebrání praní výrobků jejich zařazení do čísla 2508 KN, a to ani v případě, že je toto praní prováděno „též pomocí chemických látek, jimiž se odstraní nečistoty, aniž by se změnila struktura výrobků“. Předkládající soud se však táže, zda se pojem „odstranění nečistot“ vztahuje na odstranění určitých chemických látek z minerálního produktu v surovém stavu, které se v něm nacházejí na základě přírodních podmínek, přičemž k odstranění dochází za účelem posílení některých přirozených vlastností uvedeného produktu. Předkládající soud poznamenává, že poznámka 1 kapitoly 25 KN nestanoví jasně, zda zahrnuje i praní minerálního produktu v surovém stavu za tím účelem, aby byl zbaven takové „přirozené nečistoty“, která je součástí samotného minerálního produktu.
34

V tomto ohledu z bodů 1, 6 a 7 odůvodnění směrnice 2001/29 mimo jiné vyplývá, že cílem této směrnice je mimo jiné odstranit rozdíly v právních předpisech a právní nejistotu související s ochranou autorského práva. Bylo-li by však připuštěno, aby členský stát mohl poskytnout větší ochranu nositelům autorského práva tím, že by stanovil, že pojem „sdělování veřejnosti“ zahrnuje i jiné úkony, než které jsou uvedeny v čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29, mělo by to za následek rozdíly v právních předpisech, a tedy právní nejistotu pro třetí osoby.
132

Nicméně EnBW neprokázala, proč byl přístup ke všem dokumentům týkajícím se dotčeného řízení pro tento účel natolik nezbytný, že by jejich zpřístupnění odůvodnil převažující veřejný zájem podle čl. 4 odst. 2 a 3 nařízení č. 1049/2001. EnBW se zejména omezila na pouhé tvrzení, že „nezbytně potřebovala“ přístup k dokumentům obsaženým v dotčeném spise, aniž prokázala, že jedině nahlédnutí do těchto dokumentů by jí umožnilo získat důkazy nezbytné na podporu žaloby na náhradu škody, jelikož nemá jinou možnost tyto důkazy získat (v tomto smyslu viz rozsudek Donau Chemie a další, bod 32 a 44).
17

Dne 12. února 2009 připlula loď do přístavu v Terneuzen, ve kterém vyložila část zboží určeného do Nizozemska. Loď opustila Nizozemsko dne 13. února 2009. Zbývající část zboží byla vyložena v Hamburku a dne 16. února 2009 propuštěna do volného oběhu.
28

Soudní dvůr již rozhodl, že pro účely určení soudu příslušného pro zahájení úpadkového řízení musí být místo soustředění hlavních zájmů dlužníka určeno k datu, kdy byl podán návrh na zahájení úpadkového řízení (viz rozsudek ze dne 17. ledna 2006, Staubitz‑Schreiber, C-1/04, Sb. rozh. s. I-701, bod 29). Jak uvedla generální advokátka v bodě 29 svého stanoviska, v tomto raném stadiu může být existence jakéhokoli cizího prvku neznámá. Určení příslušného soudu nicméně nemůže být odloženo až do doby, kdy kromě střediska zájmů dlužníka bude známo místo různých skutečností relevantních pro řízení, jako například bydliště potenciálních odpůrců adhezních žalob. Čekání, než bude toto známo, by bylo v rozporu s cíli spočívajícími ve zlepšení a zrychlení úpadkových řízení, která mají přeshraniční účinky.
37

Výsledek řízení o vydání povolení tedy v zásadě nezávisí na skutečnosti, že by informace, jež by jim umožňovaly prokázat existenci takové potřeby, měli případně pouze někteří zájemci, ať již vlastní státní příslušníci nebo státní příslušníci jiných členských států, což by je uvádělo do privilegovaného postavení vůči konkurentům, kteří by takové informace neměli.
22

Do působnosti článku 49 SFEU týkajícího se svobody usazování spadají vnitrostátní právní předpisy, které se použijí pouze na podíly umožňující vykonávat nepochybný vliv na rozhodování společnosti a určovat její činnost (viz výše citovaný rozsudek Test Claimants in the FII Group Litigation, bod 91 a citovaná judikatura).
32

Ačkoli zákonodárce vymezil ochranu před neoprávněným užíváním označení totožných s ochrannou známkou pro výrobky nebo služby, které jsou totožné s těmi, pro něž je známka zapsána, jako „absolutní“, dal Soudní dvůr uvedenou kvalifikaci do souvislostí a uvedl, že ať je ochrana podle čl. 5 odst. 1 písm. a) směrnice 89/104 sebevýznamnější, je určena pouze k tomu, aby majiteli ochranné známky bylo umožněno chránit své specifické zájmy majitele, tedy zajistit, aby tato známka mohla plnit vlastní funkce. Soudní dvůr pak dospěl k závěru, že výkon výlučného práva plynoucího z ochranné známky musí být vyhrazen pro případy, kdy užívání označení třetí osobou zasahuje či je s to zasáhnout do funkcí ochranné známky (výše uvedený rozsudek Interflora a Interflora British Unit, bod 37).
8

Článek 48/4 zákona ze dne 15. prosince 1980 o vstupu na území, pobytu, usazení se a vyhoštění cizinců (dále jen „zákon ze dne 15. prosince 1980“) stanoví: „§ 1 Status podpůrné ochrany je přiznán cizinci, který nesplňuje podmínky pro uznání za uprchlíka, na kterého se nevztahuje článek 9b, u něhož existují závažné důvody se domnívat, že pokud by se vrátil do země svého původu, nebo v případě osoby bez státní příslušnosti do země svého dosavadního pobytu, byl by vystaven reálné hrozbě, že utrpí vážnou újmu uvedenou v odstavci 2, a jenž nemůže nebo vzhledem ke shora uvedené hrozbě nechce přijmout ochranu dotyčné země. [...] § 2. Vážnou újmou se rozumí: [...] c) vážné ohrožení života nebo nedotknutelnosti civilisty v důsledku svévolného násilí během vnitrostátního nebo mezinárodního ozbrojeného konfliktu“.
39

Je tedy třeba konstatovat, že tato vnitrostátní právní úprava je součástí vnitrostátního hmotného práva občanskoprávní odpovědnosti, na které odkazují první a druhá směrnice (per analogiam viz výše uvedený rozsudek Haasová, bod 58), a není takové povahy, aby omezovala krytí občanskoprávní odpovědnosti pojištěného (per analogiam viz výše uvedený rozsudek Marques Almeida, bod 35).
17

Sporným rozhodnutím první odvolací senát OHIM (dále jen „odvolací senát“) tomuto odvolání vyhověl a rozhodnutí námitkového oddělení zrušil. Měl za to, že relevantní veřejnost je tvořena širokou veřejností Evropské unie. Výrobky, na které se vztahuje ochranná známka, jejíž zápis je požadován, spadající do třídy 33, a sice „lihoviny, zejména whisky“, nejsou podobné výrobkům, na které se vztahují starší ochranné známky spadající do tříd 29 a 31. Mezi výrobky, na které se vztahuje tato ochranná známka, spadajícími do třídy 33, a výrobky, na které se vztahují starší ochranné známky, spadajícími do třídy 32, je nízký stupeň podobnosti. Kolidující označení vykazují průměrný stupeň podobnosti ze vzhledového a fonetického hlediska, jsou však pojmově odlišná. Pokud jde o rozlišovací způsobilost starších ochranných známek, měl odvolací senát v podstatě za to, že je tato rozlišovací způsobilost o něco málo nižší než průměrná rozlišovací způsobilost z důvodu výskytu výrazu „gold“, který má nízkou rozlišovací způsobilost. Konečně uvedl, že z poměření všech okolností projednávané věci v rámci posouzení nebezpečí záměny vyplývá, že mezi kolidujícími označeními neexistuje nebezpečí záměny.
9

Do 28. srpna 2001 byla DMC Design for Media and Communication GmbH & Co. KG (dále jen „DMC KG“) komanditní společností se sídlem v Hamburku (Německo). Jelikož se jednalo o osobní společnost, byly jejími komanditisty společnosti K-GmbH a S-GmbH, dříve Hubert Schillhuber (dále jen „HS“). Jejím komplementářem byla DMC Design for Media and Communication GmbH (dále jen „DMC GmbH“), společnost založená podle německého práva. Podíly posledně uvedené kapitálové společnosti držely osobně až do 28. listopadu 2000 z poloviny společnost K-GmbH a z poloviny společnost HS, každá ve výši 50000 německých marek (DEM).
21

Pokud jde o odůvodnění založené na ochraně občanů investujících do důchodového spoření, má Komise za to, že bezpečnost investovaných finančních prostředků může být zaručena, aniž by bylo nezbytné vyžadovat, aby příspěvky a pojistné byly placeny pouze institucím nebo fondům se sídlem v Belgii, přičemž povinnosti uložené belgickými právními předpisy v oblasti investic, schvalování a podávání zpráv by mohly být dodržovány i finančními institucemi usazenými v jiných členských státech. Kontrola dodržování povinnosti v oblasti podávání zpráv by byla rovněž možná, neboť předkládání těchto zpráv je podmínkou pro získání a udržení získaného povolení instituce nebo fondu. Kromě toho by se Belgické království mohlo dovolávat směrnice Rady 77/799/EHS ze dne 19. prosince 1977 o vzájemné pomoci mezi příslušnými orgány členských států v oblasti přímých a nepřímých daní (Úř. věst. L 336, s. 15; Zvl. vyd. 09/01, s. 63), ve znění směrnice Rady 92/12/EHS ze dne 25. února 1992 (Úř. věst. L 76, s. 1; Zvl. vyd. 09/01, s. 179, dále jen „směrnice 77/799“), pro účely získání informací o osobě povinné k dani a kontroly zahraniční finanční instituce.