ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
21

Za těchto podmínek se Corte d’appello di Venezia (odvolací soud v Benátkách) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku: „Musí být čl. 5 odst. 4 [prováděcího nařízení č. 543/2011] ve spojení s čl. 5 odst. 1 a článkem 8 tohoto nařízení a s články 113 a 113a nařízení [č. 1234/2007] vykládán v tom smyslu, že vyžaduje vyhotovení průvodního dokladu s uvedením názvu a země původu čerstvých produktů spadajících do odvětví ovoce a zeleniny, které jsou odesílány v hotovém balení nebo v originálním balení poskytnutém producentem, a to během jejich přepravy z distribuční platformy obchodní společnosti na prodejní místo téže společnosti, bez ohledu na to, že údaje pro označování vyžadované v kapitole I [prováděcího nařízení č. 543/2011] (včetně těch, které se týkají názvu a země původu výrobků) jsou viditelně uvedeny na jedné straně obalu, a to tak, že jsou nesmazatelně vytištěny přímo na obalu nebo na štítku, jenž tvoří nedílnou součást obalu nebo je k obalu připevněn, a že tyto informace jsou rovněž uvedeny na fakturách vystavených dodavatelem, od kterého jej společnost, jež produkt uvádí na trh, zakoupila, a jsou uloženy v účetních kancelářích této společnosti, jakož i na vývěsce viditelně umístěné uvnitř dopravního prostředku, v němž je produkt převážen?“
31

Pokud by totiž úmyslem unijního normotvůrce bylo zahrnout do čl. 20 odst. 4 směrnice 2013/33 pouze použití hrubého násilí ze strany žadatele o mezinárodní ochranu, k němuž došlo v ubytovacím středisku, nebylo by nutné tuto situaci zvlášť zmiňovat, jelikož použití hrubého násilí uvnitř ubytovacího střediska jednoznačně porušuje závažným způsobem řád tohoto střediska, a spadalo by tedy pod první situaci zmiňovanou v tomto ustanovení, takže druhá uváděná situace by neměla význam.
73

Pokud jde o zásadu proporcionality, Soudní dvůr již rozhodl, že členské státy musí využívat prostředků, které sice umožňují účinně dosáhnout cíle sledovaného vnitrostátním právem, avšak co nejméně narušují cíle a zásady stanovené dotčenými unijními předpisy. Je tedy sice legitimní, že se opatření přijatá členským státem snaží o co nejúčinnější ochranu plateb do veřejného rozpočtu, avšak tato opatření nesmějí přesahovat rámec toho, co je k dosažení tohoto účelu nezbytné (rozsudek ze dne 21. prosince 2011, Vlaamse Oliemaatschappij, C‑499/10, EU:C:2011:871, body 21 a 22, a rozsudek ze dne 20. května 2021, ALTI, C‑4/20, EU:C:2021:397, bod 33).
45

S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba na třetí otázku odpovědět tak, že článek 183 směrnice o DPH, vykládaný ve světle zásady neutrality DPH, musí být vykládán v tom smyslu, že v případě, kdy osoba povinná k dani, které jiná osoba povinná k dani poskytla službu, může přímo od správce daně požadovat vrácení částky odpovídající DPH, kterou jí tento poskytovatel bezdůvodně naúčtoval a kterou odvedla do státní pokladny, je tento správce daně povinen zaplatit úrok z této částky, pokud ji nevrátil v přiměřené lhůtě poté, co o to byl požádán. Způsob účtování úroků z této částky spadá do oblasti procesní autonomie členských států, která se řídí zásadami rovnocennosti a efektivity, přičemž vnitrostátní pravidla týkající se zejména výpočtu případně dlužných úroků nesmí vést k tomu, že osoba povinná k dani bude připravena o přiměřenou náhradu za ztrátu vzniklou opožděným vrácením této částky. Předkládající soud musí učinit vše, co je v jeho pravomoci, aby zajistil plný účinek tohoto článku 183 na základě výkladu vnitrostátního práva, který bude konformní s unijním právem.
3

Body 16 a 17 odůvodnění směrnice 2008/115 uvádějí: „(16) Využití zajištění za účelem vyhoštění by mělo být omezeno a mělo by podléhat zásadě proporcionality, pokud jde o použité prostředky a sledované cíle. Zajištění je odůvodněné pouze pro přípravu navrácení či pro výkon vyhoštění a pouze v případě, že by uplatnění mírnějších donucovacích opatření nebylo dostatečně účinné. (17) Se zajištěnými státními příslušníky třetích zemí by se mělo zacházet důstojně, za dodržování jejich základních práv a v souladu se zásadami lidskosti a s mezinárodním a vnitrostátním právem. Aniž je dotčeno počáteční zadržení donucovacími orgány, jež je upraveno vnitrostátními právními předpisy, mělo by se zajištění zpravidla vykonávat ve zvláštních zajišťovacích zařízeních.“
8

Za účelem cesty ze Stuttgartu (Německo) do Kansas City (Spojené státy) dne 25. července 2018 uzavřela cestující s cestovní kanceláří smlouvu o zprostředkování s cílem obstarat si jedinou elektronickou letenku vystavenou zaprvé na let ze Stuttgartu do Curychu (Švýcarsko) provozovaný společností Swiss International Air Lines AG a zadruhé na dva lety z Curychu do Filadelfie (Spojené státy) a z Filadelfie do Kansas City provozované společností American Airlines. Číslo této letenky bylo uvedeno na palubních vstupenkách pro tyto lety. Ze spisu, který má Soudní dvůr k dispozici, kromě toho vyplývá, že uvedená letenka uváděla společnost American Airlines jako poskytovatele služeb a obsahovala jediné číslo rezervace („Filekey“) pro celou tuto cestu. Cestovní kancelář vystavila fakturu uvádějící celkovou „účastnickou cenu“ za celou uvedenou trasu, jakož i za návrat z Kansas City do Stuttgartu přes Chicago (Spojené státy) a Londýn (Spojené království).
12

Článek 78a Nakazatelen kodeks (trestní zákoník, dále jen „NK“) stanoví: „(1) [Příslušný] soud zprostí zletilou osobu trestní odpovědnosti a uloží jí pokutu ve výši 1000 až 5000 [bulharských leva (BGN) (přibližně 500 až 2500 eur)], pokud jsou současně splněny následující podmínky: a) za trestný čin lze uložit trest odnětí svobody až na tři roky nebo jiný, méně přísný trest, je-li spáchán úmyslně, nebo trest odnětí svobody až na pět let nebo jiný, méně přísný trest, je-li spáchán z nedbalosti; b) pachatel nebyl odsouzen za trestný čin podle obecné právní úpravy a nebyl zproštěn trestní odpovědnosti podle této kapitoly; c) majetková újma vyplývající z trestného činu byla nahrazena. [...] (4) Soud, který ukládá pokutu uvedenou v odstavci 1, může rovněž uložit správní trest spočívající v pozastavení práva vykonávat povolání nebo činnost až na dobu tří let, je-li pro daný trestný čin takové pozastavení stanoveno.“
32

Předkládající soud se v tomto ohledu zabývá tím, zda rozhodnutí o vstupu osoby povinné k dani do likvidace, jakož i žádost o výmaz z registru osob povinných k DPH, které tato osoba v zásadě předkládá z vlastní iniciativy, umožňují konstatovat existenci „okolností nezávislých na vůli“ této osoby ve smyslu judikatury uvedené v bodě 31 tohoto rozsudku. Podotýká, že v projednávaném případě Vittamed uvedla, že rozhodnutí o jejím vstupu do likvidace bylo přijato z důvodu neustále rostoucích ztrát, absence objednávek a potenciálních příjmů, jakož i pochybností jediného akcionáře o rentabilitě plánované hospodářské činnosti. Daňová správa a další orgány, jimž byl spor v původním řízení předložen, měly za to, že rozhodnutí jediného akcionáře společnosti o její likvidaci bylo přijato, aniž předložil sebemenší důkaz o tom, že činnosti společnosti by nebyly ziskové, a že toto rozhodnutí, jakož i žádost o výmaz z registru osob povinných k DPH nepředstavovaly „okolnosti nezávislé na vůli“ společnosti Vittamed ve smyslu judikatury uvedené v bodě 31 tohoto rozsudku.
11

Na podporu kasačních opravných prostředků společnost Contship v podstatě tvrdí, že společnost založená podle německého práva, která je 100% akcionářem společnosti Borgo Supermercati, měla být na základě koherentního výkladu souboru právních předpisů postavena na roveň„společnostem a subjektům, jejichž cenné papíry jsou obchodovány na italských regulovaných trzích“, které jsou uvedeny v čl. 30 odst. 1 bodu 5 zákona č. 724/1994, ve znění použitelném ratione temporis na skutkové okolnosti dotčené v původních řízeních, a tudíž měla být dceřiná společnost této společnosti založené podle německého práva ex lege vyňata z použití daňového režimu proti vyhýbání se daňovým povinnostem pro krycí společnosti. Podle společnosti Contship by totiž výklad čl. 30 odst. 1 bodu 5 zákona č. 724/1994 ve znění před přijetím zákona č. 296/2006, který by se neřídil výše popsaným přístupem, vedl k diskriminaci na základě státní příslušnosti ovládajícího subjektu a porušoval by svobodu usazování, jakož i svobodu hospodářské a obchodní iniciativy v Evropské unii.
–

za The Chief Appeals Officer, The Social Welfare Appeals Office, The Minister for Employment Affairs a The Minister for Social Protection M. Browne, A. Joycem, J. Quaney, jako zmocněnci, ve spolupráci s K. Binchy, barrister, a C. Donnelly, SC,
25

Na základě tohoto posouzení v bodě 130 napadeného rozsudku rozhodl, že se SRB nedopustil nesprávného právního posouzení, když měl za to, že odnětí povolení instituci ze strany ECB během příspěvkového období nepředstavuje okolnost, která by této instituci zakládala nárok na přepočet jejího příspěvku předem na toto období způsobem pro rata temporis, a proto rozhodl, že se ABLV Bank nevrátí část částky, kterou zaplatila z titulu svého příspěvku předem na rok 2018. Tribunál měl rovněž za to, že se SRB nedopustil nesprávného právního posouzení, když konstatoval, že odnětí povolení instituci ze strany ECB v počátečním období podle nařízení č. 806/2014 nepředstavuje okolnost, která by této instituci zakládala nárok na vrácení zbývající části jejího příspěvku předem zaplaceného na rok 2015.
48

Kromě toho, kdyby měl být čl. 29 odst. 1 nařízení Dublin III vykládán v tom smyslu, že pokud příslušný orgán využije možnosti stanovené v čl. 27 odst. 4 tohoto nařízení, měla by se lhůta pro přemístění přesto počítat od okamžiku vyhovění žádosti o převzetí nebo přijetí žadatelů zpět, bylo by toto posledně uvedené ustanovení do značné míry zbaveno užitečného účinku, protože by nemohlo být použito bez rizika, že bude bránit realizaci přemístění ve lhůtách stanovených uvedeným nařízením (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 13. září 2017, Khir Amayry, C‑60/16, EU:C:2017:675, bod 71).
41

Pokud by v projednávané věci měl předkládající soud povinnost zkoumat z úřední povinnosti zneužívající povahu ustanovení o zpětvzetí, klade si dále otázku, zda se na toto ujednání vztahuje výjimka stanovená v čl. 4 odst. 2 směrnice 93/13, anebo zda má spíše povahu ujednání o náhradě škody nebo sankčního ujednání, jehož případná zneužívající povaha by podléhala přezkumu soudu. Nicméně i kdyby bylo třeba mít za to, že takové ujednání, jako je ujednání o zpětvzetí, je součástí hlavního předmětu smlouvy nebo spadá do oblasti přiměřenosti mezi cenou a protiplněním, bylo by třeba zkoumat, zda splňuje požadavky transparentnosti. V tomto ohledu tento soud poznamenává, že ujednání o zpětvzetí nestanoví určitou částku nebo způsob výpočtu požadovaných odměn, ale omezuje se na odkaz na orientační tarif přijatý advokátní komorou v Seville. Dosah vnitrostátních předpisů o profesních komorách a výklad některých jejich ustanovení přitom není zřejmý.
6

Článek 2 uvedené směrnice, nadepsaný „Definice“, stanoví: „Pro účely této směrnice se rozumí a) ‚mezinárodní ochranou‘ postavení uprchlíka nebo status doplňkové ochrany ve smyslu písmen e) a g); b) ‚osobou požívající mezinárodní ochrany‘ osoba, které bylo přiznáno postavení uprchlíka nebo status doplňkové ochrany ve smyslu písmen e) a g); c) ‚Ženevskou úmluvou‘ Úmluva o právním postavení uprchlíků ze dne 28. července 1951 ve znění Newyorského protokolu ze dne 31. ledna 1967 [Recueil des traités des Nations unies, sv. 189, s. 150, č. 2545 (1954)], ve znění […] protokolu [týkajícího se právního postavení uprchlíků, uzavřeného v New Yorku] dne 31. ledna 1967; d) ‚uprchlíkem‘ státní příslušník třetí země, který se v důsledku oprávněných obav před pronásledováním z důvodů rasových, náboženských nebo národnostních nebo z důvodů příslušnosti k určitým společenským vrstvám nebo i zastávání určitých politických názorů nachází mimo zemi své státní příslušnosti a je neschopen přijmout, nebo vzhledem ke shora uvedeným obavám odmítá ochranu dotyčné země, nebo osoba bez státní příslušnosti, která se ze stejných shora uvedených důvodů nachází mimo zemi svého dosavadního pobytu, která vzhledem ke shora uvedeným obavám se tam nechce nebo nemůže vrátit a na kterou se nevztahuje článek 12; e) ‚postavením uprchlíka‘ uznání státního příslušníka třetí země nebo osoby bez státní příslušnosti členským státem za uprchlíka; f) ‚osobou, která má nárok na doplňkovou ochranu‘ státní příslušník třetí země nebo osoba bez státní příslušnosti, která nesplňuje podmínky pro uznání za uprchlíka, ale u které existují závažné důvody se domnívat, že pokud by se vrátila do země svého původu, nebo v případě osoby bez státní příslušnosti do země svého dosavadního pobytu, byla by vystavena reálné hrozbě, že utrpí vážnou újmu uvedenou v článku 15, a na kterou se nevztahuje čl. 17 odst. 1 a 2, přičemž tato osoba nemůže nebo vzhledem ke shora uvedené hrozbě nechce přijmout ochranu dotyčné země; g) ‚statusem doplňkové ochrany‘ uznání státního příslušníka třetí země nebo osoby bez státní příslušnosti členským státem za osobu, která má nárok na doplňkovou ochranu; h) ‚žádostí o mezinárodní ochranu‘ žádost o ochranu členským státem podaná státním příslušníkem třetí země nebo osobou bez státní příslušnosti, u níž lze předpokládat, že žadatel usiluje o získání postavení uprchlíka nebo statusu doplňkové ochrany, a ve které nežádá výslovně o jinou formu ochrany, jež nespadá do oblasti působnosti této směrnice a o niž lze požádat samostatně; […]“
52

Za těchto podmínek připustit, že by zaměstnavatel mohl uplatňovat promlčení nároků pracovníka, aniž by mu skutečně umožnil je uplatnit, by znamenalo, že by bylo schváleno chování vedoucí k nedovolenému obohacení zaměstnavatele, čímž by byl ohrožen samotný cíl respektování zdraví pracovníků, který je stanoven v čl. 31 odst. 2 Listiny (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 29. listopadu 2017, King, C‑214/16, EU:C:2017:914, bod 64).
8

Článek 1 arrêté royal no 20, du 20 juillet 1970, fixant les taux de la taxe sur la valeur ajoutée et déterminant la répartition des biens et des services selon ces taux (královské nařízení č. 20 ze dne 20. července 1970, kterým se stanoví sazby daně z přidané hodnoty a určuje zařazení zboží a služeb do těchto sazeb), stanoví, že základní sazba DPH použitelná na zboží a služby uvedené v zákoně činí 21 % a odchylně od této zásady se stanoví snížená sazba daně ve výši 6 % pro zboží a služby uvedené v tabulce A přílohy tohoto královského nařízení. Tento článek nicméně stanoví, že tato snížená sazba daně nesmí být uplatňována, jsou-li služby uvedené v tabulce A poskytovány jako vedlejší služby v rámci komplexního ujednání, jehož předmětem jsou převážně jiné služby.
18

Podle ustálené judikatury Soudnímu dvoru přísluší, aby za účelem ověření vlastní pravomoci přezkoumal podmínky, za kterých se na něj vnitrostátní soud obrátil (rozsudek ze dne 15. července 2021, The Department for Communities in Northern Ireland, C‑709/20, EU:C:2021:602, bod 45 a citovaná judikatura).
28

V tomto ohledu Soudní dvůr v bodě 76 uvedeného rozsudku upřesnil, že jak z povinnosti loajality členských států zakotvené v čl. 4 odst. 3 SEU, tak z požadavků na účinnost uvedených zejména v bodě 4 odůvodnění směrnice 2008/115 vyplývá, že povinnost provést vyhoštění, kterou článek 8 této směrnice ukládá členským státům, musí být splněna v co nejkratší době, a že tato povinnost by nebyla dodržena, pokud by vyhoštění bylo zdrženo tím, že po zamítnutí žádosti o mezinárodní ochranu v prvním stupni by v takovém řízení, jako je dotčené řízení, nemuselo být pokračováno od stadia, v němž bylo přerušeno, nýbrž by bylo vedeno od začátku.
27

Z čísla 8517 KN však vyplývá, že části a součásti zboží, které spadá pod toto číslo, jsou zařazeny do specifické podpoložky KN, a sice do podpoložky 85177000, do které patří „části a součásti“. Z toho vyplývá, že antény pro směrovací přístroje (routery) nemohou být zařazeny do podpoložky 85176200 KN, do níž patří tyto přístroje.
3

Body 12, 16 a 28 odůvodnění směrnice 2011/7 uvádějí: „(12) Opožděná platba představuje porušení smlouvy, které je v mnoha členských státech pro dlužníky finančně přitažlivé vzhledem k nízkým nebo žádným úrokům z prodlení nebo pomalému řízení k dosažení nápravy. Je nezbytné změnit tento trend a od opožděných plateb odrazovat, a proto je nezbytná rozhodná změna ve prospěch kultury včasné platby včetně ustanovení, že vyloučení nároku na účtování úroků by mělo být vždy považováno za hrubě nespravedlivou smluvní podmínku nebo praxi. Součástí této změny by mělo být rovněž zavedení konkrétních ustanovení o lhůtách splatnosti a o náhradách věřitelům za vzniklé náklady a mimo jiné ustanovení o tom, že vyloučení nároku na náhradu nákladů spojených s vymáháním by mělo být považováno za hrubě nespravedlivé, neprokáže-li se něco jiného. […] (16) Tato směrnice by věřitele neměla zavazovat k tomu, aby vymáhal úrok z prodlení. V případě opožděné platby by tato směrnice měla věřiteli umožnit účtovat úrok z prodlení bez předchozího oznámení o neplnění nebo podobného oznámení připomínajícího dlužníkovi jeho povinnost platit. […] (28) Tato směrnice by měla zakázat zneužití smluvní svobody v neprospěch věřitele. V důsledku toho lze za takové zneužití považovat situace, kdy smluvní podmínka či praxe týkající se dne nebo lhůty splatnosti, sazby úroku z prodlení nebo náhrady nákladů spojených s vymáháním není opodstatněná podmínkami stanovenými pro dlužníky nebo slouží především účelu dosažení další dlužníkovy likvidity na úkor věřitele. […] Zejména přímé vyloučení nároku na účtování úroků by mělo být vždy považováno za hrubě nespravedlivé, zatímco vyloučení z nároku na náhradu nákladů spojených s vymáháním by mělo být považováno za hrubě nespravedlivé, neprokáže-li se něco jiného. Touto směrnicí by neměly být dotčeny vnitrostátní předpisy týkající se způsobu uzavírání smluv nebo upravující platnost smluvních podmínek, které jsou nespravedlivé vůči dlužníkovi.“
13

Předkládající soud uvádí, že osobní údaje, které společnost Digi zkopírovala do zkušební databáze, byly shromážděny za účelem uzavření a plnění smluv o předplatném a že Úřad nezpochybnil zákonnost původního shromažďování osobních údajů. Předkládající soud se však táže, zda mělo zkopírování původně shromážděných údajů do jiné databáze za následek změnu účelu jejich původního shromáždění a zpracování. Dodává, že je třeba rovněž určit, zda jsou vytvoření zkušební databáze a další zpracovávání údajů o zákaznících v této jiné databázi slučitelné s účelem původního shromáždění. Má za to, že zásada „účelového omezení“, jak je uvedena v čl. 5 odst. 1 písm. b) nařízení 2016/679, mu neumožňuje určit interní systémy, ve kterých má správce právo korektně zpracovávat shromážděné údaje, ani zjistit, zda může správce kopírovat tyto údaje do zkušební databáze, aniž se změní účel původního shromáždění údajů.
2)

Musí být ustanovení čl. 2 odstavců 1 a 2, jakož i ustanovení čl. 3 odst. 1 písm. c) in fine směrnice [2000/78] vykládána v tom smyslu, že brání takovému vnitrostátnímu právnímu pravidlu, jako je čl. 1 odst. 2 [rámcového zákona č. 330/2009], jak je vykládán [rozsudkem Nejvyššího kasačního a soudního dvora] vzhledem k tomu, že [dotčení soudci] neměli právní možnost požadovat zvýšení příplatku za vedení v době nástupu do soudní funkce po nabytí účinnosti zákona č. 330/2009, což je normativní akt, který výslovně stanoví, že platovými nároky jsou a zůstávají výlučně nároky stanovené v [tomto] zákoně, což má za následek diskriminaci v oblasti odměňování ve vztahu k jejich kolegům, a to také na základě kritéria věku, neboť pouze nejstarší soudci, kteří byli jmenování před lednem 2010 (kteří dosáhli rozsudků ve svůj prospěch v období od roku 2006 do roku 2009, jejichž výroky byly v roce 2019 vyjasněny [rozsudkem Nejvyššího kasačního a soudního dvora], byly zpětně vyplaceny platové nároky (obdobné nárokům, které byly uplatněny v rámci žaloby, která je předmětem tohoto řízení), a to během měsíců prosinec 2019 a leden 2020, za období 2010 až 2015, přestože v tomto období žalobci rovněž vykonávali funkce soudců, vykonávali stejnou práci, za stejných podmínek a ve stejném orgánu?
62

Zadruhé by výkon takového rozhodnutí v rané fázi, do které spadá doba poskytnutá oběti obchodování s lidmi na rozmyšlenou, mohlo narušit spolupráci této oběti při vyšetřování trestného činu nebo soudním řízení. Přemístění uvedené oběti do jiného členského státu ještě před tím, než se mohla během lhůty na rozmyšlenou, kterou má k dispozici, vyjádřit ohledně své vůle spolupracovat na tomto vyšetřování nebo řízení, by totiž nejen připravilo příslušné orgány o svědectví, které by mohlo být obzvláště užitečné pro stíhání pachatelů dotčeného trestného činu, ale paradoxně by vedlo k tomu, že by dotyčná osoba byla z území příslušného členského státu vyhoštěna, ačkoli by se v tomto členském státě měla nacházet, aby se mohla v co nejširším nutném rozsahu zapojit do uvedeného vyšetřování nebo řízení.
10

Článek 85 GDPR, nadepsaný „Zpracování a svoboda projevu a informací“, stanoví: „1. Členské státy uvedou prostřednictvím právních předpisů právo na ochranu osobních údajů podle tohoto nařízení do souladu s právem na svobodu projevu a informací, včetně zpracování pro novinářské účely a pro účely akademického, uměleckého či literárního projevu. 2. Pro zpracování pro novinářské účely nebo pro účely akademického, uměleckého či literárního projevu členské státy stanoví odchylky a výjimky z kapitoly II (zásady), kapitoly III (práva subjektu údajů), kapitoly IV (správce a zpracovatel), kapitoly V (předávání osobních údajů do třetí země nebo mezinárodní organizaci), kapitoly VI (nezávislé dozorové úřady), kapitoly VII (spolupráce a jednotnost) a kapitoly IX (zvláštní situace, při nichž dochází ke zpracování osobních údajů), pokud je to nutné k uvedení práva na ochranu osobních údajů do souladu se svobodou projevu a informací. 3. Každý členský stát ohlásí Komisi právní ustanovení, která přijme podle odstavce 2, a bez prodlení jakékoliv následné novely nebo změny týkající se těchto ustanovení.“
22

Článek 31 Vídeňské úmluvy o smluvním právu ze dne 23. května 1969 (Recueil des traités des Nations unies, sv. 1155, s. 331), který odráží obyčejové mezinárodní právo a jehož ustanovení jsou součástí unijního právního řádu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 27. února 2018, Western Sahara Campaign UK, C‑266/16, EU:C:2018:118, bod 58 a citovaná judikatura), upřesňuje, že smlouva musí být vykládána v dobré víře, v souladu s obvyklým významem, který je dáván výrazům ve smlouvě v jejich celkové souvislosti, a rovněž s přihlédnutím k předmětu a účelu smlouvy (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 19. prosince 2019, Niki Luftfahrt, C‑532/18, EU:C:2019:1127, bod 31 a citovaná judikatura). Článek 32 této úmluvy dále stanoví, že je možné využít doplňkové prostředky výkladu, zejména přípravné materiály na smlouvě a okolnosti, za nichž byla smlouva uzavřena.
18

Za těchto podmínek se cour d’appel de Bruxelles (odvolací soud v Bruselu, Belgie) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku: „Musí být článek 4 [odst.] 1 směrnice [90/435], popřípadě ve spojení s ustanoveními směrnic [78/855] a [82/891] o právu společností, vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátním právním předpisům, které stanoví, že rozdělené zisky uvedené v prvně uvedené směrnici jsou zahrnuty do zdanitelného základu společnosti, která je příjemcem dividend, a poté jsou od něj odečteny až do výše 95 % a jsou případně převedeny do následujících zdaňovacích období, avšak jež, vzhledem k tomu, že neexistuje zvláštní ustanovení stanovící pro případ reorganizace společností, aby takto převedené odpočty na straně zanikající společnosti byly úplně převedeny na nástupnickou společnost, mají ten důsledek, že předmětné zisky jsou nepřímo daněny při uvedené operaci z toho důvodu, že se na ně použije ustanovení, které omezuje převod uvedených odpočtů poměrně k podílu, jenž představují čistá daňová aktiva slučovaných částí zanikající společnosti před operací na součtu, rovněž před operací, čistých daňových aktiv nástupnické společnosti a čisté daňové hodnoty slučovaných částí?“