ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Přístup k dokumentům, které obsahují osobní údaje, spadá do oblasti působnosti nařízení č. 1049/2001 o přístupu veřejnosti k dokumentům Evropského parlamentu, Rady a Komise. Podle čl. 6 odst. 1 tohoto nařízení není žadatel o přístup povinen odůvodňovat svou žádost, a nemusí tedy prokazovat jakýkoli zájem k tomu, aby získal přístup k požadovaným dokumentům. V případě, že jsou osobní údaje předány v rámci použití článku 2 nařízení č. 1049/2001, který stanoví právo na přístup všech občanů Unie k dokumentům, tudíž situace spadá do oblasti působnosti tohoto nařízení, a žadatel tak nemusí prokazovat nezbytnost zpřístupnění ve smyslu čl. 8 písm. b) nařízení č. 45/2001 o ochraně fyzických osob v souvislosti se zpracováním osobních údajů orgány a institucemi Společenství a o volném pohybu těchto údajů. Kdyby totiž bylo vyžadováno, aby žadatel prokazoval nezbytnost předání údajů jako další podmínku uloženou v nařízení č. 45/2001, tento požadavek by byl v rozporu s cílem nařízení č. 1049/2001, a sice co nejširším přístupem veřejnosti k dokumentům orgánů.

Přezkum vyžadovaný pro vyřízení žádosti o přístup k dokumentům podané v rámci řízení upraveného nařízením č. 1049/2001 o přístupu veřejnosti k dokumentům Evropského parlamentu, Rady a Komise musí vykazovat konkrétní povahu. Jednak totiž pouhá okolnost, že se dokument dotýká zájmu chráněného určitou výjimkou, nemůže stačit k odůvodnění uplatnění této výjimky. Kromě toho nebezpečí porušení chráněného zájmu musí být přiměřeně předvídatelné, a nikoli čistě hypotetické. Přezkum, ke kterému musí orgán za účelem uplatnění určité výjimky přistoupit, musí být tedy proveden konkrétně a být patrný z odůvodnění rozhodnutí.

Ačkoli tedy potřeba chránit anonymitu osob, které předkládají Komisi informace týkající se případných porušení práva Společenství, představuje legitimní cíl, který může odůvodnit, že Komise neposkytne úplný ani částečný přístup k některým dokumentům, nic to nemění na tom, že v projednávaném případě Komise rozhodla in abstracto o porušení, které by mohlo zpřístupnění dotyčného dokumentu se jmény způsobit, co se týče jejího vyšetřování, aniž by právně dostačujícím způsobem prokázala, že by zpřístupnění tohoto dokumentu konkrétně a skutečně porušilo ochranu cílů vyšetřování. V projednávaném případě tudíž není prokázáno, že byl cíl vyšetřování konkrétně a skutečně ohrožen zpřístupněním údajů požadovaných šest let po skončení uvedených vyšetřování.

(viz body 151–152)
Akty nebo rozhodnutími, jež mohou být předmětem žaloby na neplatnost ve smyslu článku 230 ES, jsou opatření s právně závaznými účinky, jimiž mohou být dotčeny zájmy žalobců.

V tomto ohledu čl. 95 odst. 4 ES nemůže tvořit základ žádosti členského státu směřující k tomu, aby Komise rozhodla o rozsahu harmonizace provedené směrnicí Společenství nebo o slučitelnosti vnitrostátní právní úpravy s takovou směrnicí. Vzhledem k tomu, že podle téhož ustanovení přísluší rozhodnutí o provedení oznámení za účelem získání výjimečného povolení výlučně dotčenému členskému státu a že mimoto žádné ustanovení směrnice 2002/45, kterou se podvacáté mění směrnice 76/769 o omezení uvádění některých nebezpečných látek a přípravků na trh a jejich používání (chlorované parafíny s krátkým řetězcem), nepřiznává Komisi pravomoc pro rozhodování o jejím výkladu, představuje zaujetí stanoviska uvedeného orgánu k působnosti dotčeného harmonizačního opatření pouze názor, který není pro příslušné vnitrostátní orgány závazný.

Za takových okolností to totiž není výklad dotčené směrnice navrhovaný Komisí, co může mít právní účinky, ale její uplatnění na danou situaci. Použití směrnice 2002/45 včetně toho, co se týče nezbytnosti získat výjimečné povolení pro ponechání vnitrostátní právní úpravy v platnosti, přitom nevyplývá z výkladu navrhovaného Komisí, ale spadá do odpovědnosti dotyčného členského státu, který může sám, považuje-li to za nezbytné, zahájit postup oznámení stanovený v článku 95 ES.

Případná povinnost členského státu zrušit nebo změnit své vnitrostátní předpisy vyplývá přímo ze směrnice 2002/45, a nikoliv z výkladu, který poskytuje Komise k rozsahu harmonizace provedené uvedenou směrnicí, což znamená, že takový výklad nemá žádný právní účinek.

(viz body 47, 61–63)
Ačkoli při posouzení nebezpečí záměny v rámci průzkumu námitek vznesených majitelem starší ochranné známky na základě čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 o ochranné známce Společenství musí být zohledněna rozlišovací způsobilost této ochranné známky, je tato rozlišovací způsobilost pouze jednou ze skutečností přicházejících v úvahu v rámci tohoto posouzení. Nebezpečí záměny tak může existovat i v případě starší ochranné známky s nízkou rozlišovací způsobilostí, zejména z důvodu podobnosti označení a výrobků nebo služeb.

Účinkem teze, podle které starší ochranná známka s nízkou rozlišovací způsobilostí požívá omezené ochrany, by bylo potlačení významu faktoru spočívajícího v podobnosti ochranných známek ve prospěch faktoru zakládajícího se na rozlišovací způsobilosti starší ochranné známky, kterému by byl přikládán nadměrný význam. Vyplynulo by z toho, že pokud má starší ochranná známka pouze nízkou rozlišovací způsobilost, nebezpečí záměny by existovalo pouze v případě úplné reprodukce této ochranné známky ochrannou známkou, jejíž zápis je požadován, a to nehledě na stupeň podobnosti dotčených označení. Takový výsledek by však nebyl v souladu se samotnou povahou celkového posouzení, které jsou příslušné orgány pověřeny provést na základě čl. 8 odst. 1 písm. b) uvedeného nařízení.

(viz body 56–57)
(viz body 31–32)

Co se týče odůvodnění výchozích částek pokut v absolutní hodnotě, představují pokuty nástroj politiky hospodářské soutěže Komise, která musí mít možnost využívat prostoru pro uvážení při stanovení jejich výší, aby mohla směrovat jednání podniků ve smyslu dodržování pravidel hospodářské soutěže. Navíc je důležité vyloučit, aby pokuty byly hospodářskými subjekty lehce předvídatelné. Tudíž nelze požadovat, aby Komise poskytla v tomto ohledu jiné prvky odůvodnění než ty, které se týkají závažnosti protiprávního jednání.

Co se týče stanovení pokut z důvodu porušení práva hospodářské soutěže, Komise plní svou povinnost uvést odůvodnění, jestliže ve svém rozhodnutí uvede prvky posouzení, které jí umožnily vymezit závažnost a délku trvání protiprávního jednání, aniž by byla povinna v něm uvádět podrobnější popis nebo číselné údaje týkající se způsobu výpočtu pokuty. Uvedení číselných údajů týkajících se způsobu stanovení pokut, ať jsou takové údaje jakkoli užitečné, není pro dodržení povinnosti uvést odůvodnění nezbytné.

(viz body 52–54, 56)

Metoda spočívající v rozdělení účastníků kartelové dohody do kategorií pro účely rozdílného přístupu ve fázi stanovení výchozích částek pokut, kterou Soud potvrdil svou judikaturou, i když nezohledňuje rozdíly ve velikosti mezi podniky téže kategorie, vede k paušalizaci výchozí částky pokuty stanovené pro podniky náležející do téže kategorie.

Komise může mimo jiné rozdělit dotyčné podniky do více kategorií, a to do částí po 5 % podílů na trhu, přičemž takový způsob rozdělení není nicméně jediný, který umožňuje v řízeních, ve kterých Komise ukládá sankce za kartel, bezchybně odrazit přiměřenost různých podílů na trhu. Při výkonu své široké posuzovací pravomoci může Komise také vytvořit kategorie s částmi od 10 % podílů na trhu.

Takové rozdělení však musí dodržovat zásadu rovného zacházení a částka pokut musí být přinejmenším přiměřená ve vztahu ke skutečnostem vzatým v úvahu pro posouzení závažnosti protiprávního jednání, přičemž soud Společenství se omezuje na kontrolu, zda je toto rozdělení soudržné a objektivně odůvodněné.

V tomto ohledu je rozdělení dotyčných podniků do tří kategorií, a to na velké, střední a malé hospodářské subjekty, rozumným prostředkem, kterým lze zohlednit jejich příslušný význam na trhu za účelem stanovení výchozí částky, za předpokladu, že to nepovede ke značně zkreslenému obrazu relevantního trhu. Krom toho nemůže být metoda Komise spočívající ve stanovení prahů kategorií ve výši 10 a 20 % a priori považována za vnitřně nesoudržnou.

Krom toho v rámci rozdělení účastníků kartelové dohody do kategorií není Komise povinna určit vztah mezi výchozími částkami pokut stanovenými v závislosti na vztahu, který existuje mezi podílem na trhu „největšího“ podniku z nejvyšší kategorie a podílem na trhu „nejmenšího“ podniku z nejnižší kategorie.

Konečně, přestože se z důvodu rozdělení některých podniků do kategorií uplatňuje shodná výchozí částka, zatímco velikost podniků je různá, uvedené rozdílné zacházení je objektivně odůvodněno předností, kterou má při určování závažnosti protiprávního jednání jeho povaha před velikostí podniků.

(viz body 62, 65–66, 68–70, 79, 92)
Každá nová státní podpora, neoznámená a již poskytnutá, je nezbytně neslučitelná se společným trhem, pokud může narušit hospodářskou soutěž tím, že zvýhodní určité podniky nebo určitá odvětví výroby během období, kdy byla poskytována, a jestliže nespadá do žádné výjimky z obecného zákazu státních podpor stanoveného v čl. 87 odst. 1 ES. Jakmile jsou její účinky způsobeny, dotčená podpora se stává definitivně slučitelnou, nebo neslučitelnou se společným trhem.

Analýza slučitelnosti poskytnuté a neoznámené podpory se společným trhem nevyžaduje pouze posouzení, zda v okamžiku odpovídajícího rozhodnutí zájem Společenství vyžaduje, aby byla podpora vrácena, či nikoli. Komise musí také ověřit, zda během období, kdy byla dotčená podpora poskytována, mohla uvedená podpora narušit hospodářskou soutěž.

I když má Komise širokou posuzovací pravomoc pro schválení podpory na základě výjimek z obecného zákazu uvedeného v čl. 87 odst. 1 ES, tento prostor pro uvážení nemůže být používán bez zohlednění skutečnosti, že dotčená podpora mohla narušit hospodářskou soutěž v rozporu se zájmem Společenství, jak byl určen platným normativním rámcem, právě v období, kdy byla protiprávně poskytována. Uplatněním čl. 87 odst. 3 písm. d) ES na období přede dnem 1. listopadu 1993 namísto toho, aby použila hmotněprávní pravidla platná během dotčeného období, se Komise tudíž dopustila nesprávného právního posouzení.

Právní předpisy Společenství v oblasti státních podpor by pro jednotlivce nebyly ani jasné, ani předvídatelné, kdyby podpora, která nemohla být považována za slučitelnou v určitém období z důvodu neexistence tehdy platné výjimky z obecného zákazu uvedeného v čl. 87 odst. 1 ES, mohla být považována za slučitelnou následně, v případě zavedení uvedené výjimky. Mimoto úvaha, že neoznámená podpora může být prohlášena za slučitelnou se společným trhem na základě výjimky, která nebyla platná v době jejího poskytnutí, by vedla ke zvýhodnění členského státu, který ji poskytl, ve vztahu k případným dalším členským státům, které by chtěly poskytnout podobnou podporu a které by od tohoto záměru upustily z důvodu neexistence výjimky, která by to připouštěla. To by představovalo podnět k tomu, aby členské státy neoznamovaly podpory, které považují za neslučitelné se společným trhem, v případě neexistence výjimky, která by se na ně dala použít, s nadějí, že taková výjimka může být přijata následně.

(viz body 58–61, 66–67)
Právní zájem na pokračování v řízení musí přetrvávat až do vydání soudního rozhodnutí, neboť jinak by nebylo vydáno rozhodnutí ve věci samé, což je předpokladem pro to, aby žaloba mohla ve svém výsledku přinést prospěch účastníku řízení, který ji podal. Pokud právní zájem žalobkyně na pokračování v řízení v průběhu řízení zanikne, rozhodnutí soudu Společenství ve věci samé jí nemůže přinést žádný prospěch.

Lhůta patnácti pracovních dní, kterou lze prodloužit a v níž musí orgán odpovědět na potvrzující žádost, stanovená čl. 8 odst. 1 a 2 nařízení č. 1049/2001 o přístupu veřejnosti k dokumentům Evropského parlamentu, Rady a Komise, je závazná. Uplynutí této lhůty však nemá za důsledek skutečnost, že by byl orgán zbaven pravomoci přijmout rozhodnutí. Žádná právní zásada totiž nezbavuje správu její pravomoci odpovědět na žádost, a to ani po lhůtě k tomuto účelu stanovené. Mechanismus implicitního zamítavého rozhodnutí byl zaveden proto, aby bylo možné čelit riziku, že by se správa rozhodla na žádost o přístup k dokumentům neodpovědět, a unikla tak veškerému soudnímu přezkumu, a nikoliv proto, aby se rozhodnutí přijatá se zpožděním stala protiprávními. Správa je naopak v zásadě povinna poskytnout, a to i se zpožděním, odůvodněnou odpověď na veškeré žádosti adresátů veřejné správy. Takové řešení je v souladu s funkcí mechanismu implicitního odepření, která spočívá v tom, že adresáti veřejné správy mají možnost napadnout nečinnost správy za účelem získání odůvodněné odpovědi. Tímto výkladem nemůže být dotčen cíl ochrany práv adresátů veřejné správy sledovaný článkem 253 ES ani tento výklad neumožňuje Komisi pominout závazné lhůty stanovené nařízením č. 1049/2001 a rozhodnutím Komise 2001/937, kterým se mění její jednací řád.

(viz body 56, 59–60)
(viz body 41-44, 55)

Krom toho každá podpora poskytnutá podniku, který provozuje svou činnost na trhu Společenství, může způsobit narušení hospodářské soutěže a ovlivnit obchod mezi členskými státy. Neexistuje žádný práh nebo procentní podíl, při jejichž nedosažení lze mít za to, že obchod mezi členskými státy není ovlivněn. Poměrně malá výše podpory nebo poměrně malá velikost podniku, který je příjemcem, totiž a priori nevylučují, že může být ovlivněn obchod mezi členskými státy.

Článek 87 odst. 1 ES ukládá povinnost určit, zda v rámci daného právního režimu může vnitrostátní opatření zvýhodňovat určité podniky nebo určitá odvětví výroby vůči ostatním, které se s ohledem na cíl sledovaný uvedeným režimem nacházejí ve srovnatelné skutkové a právní situaci.

Pojem „podpora“ zahrnuje mimoto veškerá opatření, která různými způsoby snižují náklady, které obvykle zatěžují rozpočet podniku, a která tak mají tutéž povahu a tytéž účinky jako dotace, aniž by jimi v přísném slova smyslu byly.

V tomto ohledu státní podporu představuje tříleté osvobození od korporační daně, jenž snižuje náklady, které obvykle zatěžují rozpočet podniku, a z tohoto důvodu poskytuje oprávněným osobám finanční zvýhodnění ve srovnání s podniky, které jsou běžně povinny odvádět daň.

Krom toho státní podporu představují půjčky, které jsou poskytované podniku státem nebo subjektem či orgánem ovládaným státem a které tomuto podniku umožňují využít výhodnějších podmínek, než jsou ty, kterých by dosáhl na kapitálovém trhu. V tomto ohledu je legální, že Komise za referenční sazbu považuje sazbu stanovenou pro posouzení režimů regionálních podpor, která je pravidelně zveřejňována v Úředním věstníku. Jedná se o příznivé sazby, které se vztahují na „zdravé“ podniky, které by byly uplatněny za účelem zjištění existence prvků podpory v případě, že by byl sporný režim oznámen.

(viz body 60-61, 63, 67, 70)
(viz body 33–36)

Soud musí v rámci přezkumu legality pokut uložených za protiprávní jednání porušující pravidla Společenství v oblasti hospodářské soutěže ověřit, zda Komise vykonala svou posuzovací pravomoc dle metody obsažené v pokynech o metodě stanovování pokut uložených podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 smlouvy ESUO a pakliže by měl konstatovat, že se od ní odchýlila, musí ověřit, zda je tento odklon podložený a právně dostačujícím způsobem odůvodněný.

(viz bod 53)

Komise může pro účely konstatování recidivy v rámci uplatnění článku 81 ES zohlednit protiprávní jednání konstatovaná na základě Smlouvy o ESUO. Zakládající smlouvy totiž vytvořily jednotný právní řád, v jehož rámci Smlouva o AE tvoří, a Smlouva o ESUO až do 23. července 2002 tvořila, lex specialis obsahující odchylná ustanovení od lex generalis, tj. od Smlouvy o ES. Mimoto zákaz kartelových dohod je upraven dvěma podobnými ustanoveními, a to články 81 ES a 65 UO, které jsou sice obsaženy ve dvou různých smlouvách, používají však stejných právních pojmů. Konečně pak v pokynech o metodě stanovování pokut uložených podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 Smlouvy ESUO nic nenaznačuje, že by výraz „protiprávní jednání stejného typu“ bylo třeba chápat v tom smyslu, že Komise nemůže pro účely konstatování recidivy v rámci uplatnění článku 81 ES zohlednit protiprávní jednání konstatovaná na základě Smlouvy o ESUO.

(viz body 55, 57)
I kdyby Komise zahájila antidumpingové šetření pouze proti některým dovozům určitého výrobku, ačkoliv by existovaly indicie, které by mohly odůvodnit to, aby předmětem šetření byly také jiné dovozy, nemohlo by takové rozdílné zacházení představovat porušení čl. 9 odst. 5 základního antidumpingového nařízení č. 384/96, ani čl. 9 odst. 2 Všeobecné dohody o clech a obchodu („antidumpingový kodex z roku 1994“) ani obecnou zásadu rovného zacházení.

Na tento údajný rozdíl v zacházení s dovozy, na které byla uložena antidumpingová cla, a s dovozy, které nebyly předmětem šetření, se totiž nevztahuje čl. 9 odst. 5 nařízení č. 384/96, který zakazuje diskriminační zacházení s dovozy, na které byla uložena antidumpingová cla za dovoz téhož výrobku, ani čl. 9 odst. 2 antidumpingového kodexu z roku 1994, který zakazuje diskriminační zacházení při vybírání antidumpingových cel uložených na výrobek podle původu dotčeného dovozu. Krom toho není použitelná ani obecná zásada rovného zacházení, jelikož tato zásada musí být v souladu s dodržováním zásady legality, podle které nikdo nemůže ve svůj prospěch uplatňovat protiprávnost, k níž došlo ve prospěch jiné osoby.

(viz body 36, 38–40, 42)
Keywords

Subject of the case

Výrok



Keywords

Žaloba pro nečinnost – Pravomoc unijního soudu – Soudní příkaz uložený orgánu – Nepřípustnost – Návrh na určení protiprávní nečinnosti – Přípustnost (Článek 232 druhý pododstavec ES) (viz bod 40)

2. Žaloba pro nečinnost – Povinnost Komise jednat – Přiměřené lhůty pro odpověď na výzvu k jednání – Protiprávnost ustanovení unijního práva – Povinnost Komise provést změnu – Neexistence – Povinnost, která nevyplývá z žádného ustanovení nebo základní zásady unijního práva (Články 211 ES a 232 ES) (viz body 57, 59–60, 65–67)

3. Žaloba na neplatnost – Žaloba směřující proti odmítnutí zrušit nebo změnit předchozí akt – Přípustnost posuzovaná ve vztahu k možnosti napadnout dotčený akt (Článek 230 ES) (viz body 79, 86)

Subject of the case

Předmět

Zaprvé, žaloba směřující k určení nečinnosti Komise spočívající v protiprávním neprovedení změny některých ustanovení nařízení Komise (ES) č. 1896/2000 ze dne 7. září 2000 o první etapě programu podle čl. 16 odst. 2 směrnice Evropského parlamentu a Rady 98/8/ES o biocidních přípravcích (Úř. věst. L 228, s. 1; zvl. vyd. 03/30, s. 266) a nařízení Komise (ES) č. 2032/2003 ze dne 4. listopadu 2003 o druhé etapě desetiletého pracovního programu uvedeného v čl. 16 odst. 2 směrnice Evropského parlamentu a Rady 98/8/ES o uvádění biocidních přípravků na trh a o změně nařízení (ES) č. 1896/2000 (Úř. věst. L 307, p.1; Zvl. vyd. 03/41,s. 92), a podpůrně návrh na zrušení dopisu Komise ze dne 20. července 2004, kterým bylo odmítnuto vyhovět žádostem žalobců; zadruhé, žaloba na náhradu škody, kterou žalobci utrpěli z důvodu nečinnosti Komise a podpůrně návrh na náhradu škody způsobené dopisem Komise ze dne 20. července 2004

Výrok

Výrok

1) Žaloby se zamítají.

2) Arch Chemicals, Inc., Arch Timber Protection Ltd, Rhodia UK Ltd, Sumitomo Chemical (UK) plc a Troy Chemical Co. BV ponesou vlastní náklady řízení, jakož i náklady řízení vynaložené Komisí.
ROZSUDEK SOUDU (třetího senátu)

10. května 2007

Věc T-255/04

Monique Negenman

v.

Komise Evropských společenství

„Veřejná služba – Úředníci – Mateřská dovolená – Volno z důvodu nemoci – Pravděpodobné datum porodu – Počátek mateřské dovolené “

Předmět: Žaloba, jejímž předmětem je jednak návrh na zrušení rozhodnutí Komise, kterým se stanoví data počátku a konce mateřské dovolené na základě článku 58 služebního řádu úředníků Evropských společenství, a jednak návrh na náhradu škody.

Rozhodnutí: Rozhodnutí Komise ze dne 23. října 2003, kterým se stanoví data počátku a konce mateřské dovolené žalobkyně, se zrušuje. Ve zbývající části se žaloba zamítá. Komisi se ukládá náhrada nákladů řízení.

Shrnutí

Úředníci – Mateřská dovolená – Doba trvání – Výchozí bod

(Služební řád úředníků, články 58 a 59)

Služební řád stanoví jasný a jednoznačný postup výpočtu mateřské dovolené, jímž má být v souladu se zásadou právní jistoty předem a s určitostí stanoven okamžik počátku této dovolené, aby se mohla těhotná žena seznámit se svým služebním postavením ještě před nástupem na mateřskou dovolenou. V rámci tohoto systému nemá orgán oprávněný ke jmenování prostor pro volnou úvahu ohledně stanovení data počátku a konce mateřské dovolené. Pro účely určení data návratu úřednice do práce musí sice vzít v úvahu skutečný okamžik porodu, ale pro stanovení počátku mateřské dovolené smí zohlednit pouze předpokládané datum porodu vyplývající z lékařského potvrzení, a v žádném případě jej nesmí určit následně na základě skutečného data porodu. Jestliže tedy skutečný okamžik porodu předchází předpokládanému datu porodu, zůstává počátek mateřské dovolené nezměněn a dotčená úřednice má po porodu nárok na dodatečnou dovolenou, jež je potřebná k zajištění minimální doby mateřské dovolené stanovené služebním řádem, to znamená mateřské dovolené v celkovém trvání šestnácti týdnů.

Tento závěr nelze zpochybnit ani tehdy, je-li již těhotná žena před začátkem mateřské dovolené v pracovní neschopnosti z důvodů spojených s jejím těhotenstvím, neboť článek 58 služebního řádu nečiní v tomto ohledu žádný rozdíl. Metoda uplatnění uvedeného ustanovení, při níž by v tomto případě byl počátek mateřské dovolené určen následně podle skutečného okamžiku porodu, přičemž by dny volna z důvodu nemoci poskytnuté v průběhu šestitýdenního období byly přeměněny na dny mateřské dovolené, by porušovala články 58 a 59 služebního řádu. Na těhotenství totiž nelze nahlížet jako na nemoc a žádné ustanovení služebního řádu nelze vykládat tak, že umožňuje vzájemnou přeměnu obou těchto druhů dovolené, které sledují odlišné cíle, a tudíž mají odlišnou povahu. Takováto metoda by krom toho vedla k diskriminaci mezi těhotnými ženami, které mají bezproblémové těhotenství a které proto nemusí čerpat volno z důvodu nemoci a těhotnými ženami, které jsou nuceny toto volno před nástupem na mateřskou dovolenou čerpat, jelikož jsou práce neschopné.

(viz body 50 až 56 a 58 až 61)
47

V napadeném rozhodnutí Komise uvádí, že ART dne 31. ledna 2001 doporučil vydání dodatečné výzvy k účasti, která měla zohlednit požadavek na spravedlivost podmínek, zejména finančních (bod 9 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Uvádí (body 10 až 12 odůvodnění napadeného rozhodnutí), že Orange a SFR mohly až do 31. května 2001 stáhnout své přihlášky a že francouzská vláda byla postavena před následující alternativu: pokud neujistí oba subjekty, že se jim dostane spravedlivého zacházení v případě, kdy by nová výzva k účasti obsahovala sníženou cenu, hrozilo by jí, že tyto subjekty stáhnou své přihlášky, zatímco pokud jim dá ujištění o spravedlivém zacházení, oba subjekty své přihlášky ponechají v platnosti. Komise dodává, že za účelem co nejrychlejšího ukončení řízení si francouzské orgány v souladu se svými evropskými závazky zvolily druhou možnost.
239

Je totiž třeba uvést, že závěr posudku vědeckého výboru uvádí, že bylo možné očekávat, že parakvat má letální nebo subletální účinky na zajíce a že to bylo potvrzeno polními studiemi. Dále je namístě zdůraznit, že vědecký výbor přijal tento závěr poté, co vzal v úvahu opatření, o nichž Komise tvrdí, že umožňují uvedené riziko snížit. Účinnost dovolávaných opatření by tedy mohla být dostatečně prokázána pouze na základě vědeckých údajů, které by byly nové v porovnání s údaji, k nimž vědecký výbor přihlédl. Je přitom nutné konstatovat, že Komise neuplatňuje sebemenší údaj tohoto typu. Je tedy třeba mít za to, že Komise neprokázala účinnost opatření, jichž se dovolává.
20

Námitkové oddělení upřesnilo, že tento závěr by mohl být odlišný, pokud by se osoba, která podala námitky, ve stanovených lhůtách úspěšně dovolávala vysoké rozlišovací způsobilosti svých starších ochranných známek z důvodu jejich rozšířeného užívání tím, že by předložila nezbytné překlady relevantních důkazů. Vzhledem k nedostatku těchto překladů nebylo možné přihlédnout k předneseným tvrzením a důkazním materiálům předloženým osobou, která podala námitky.