ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
89.

Bylo by tedy třeba mít za to, že navrhovatelka má právní zájem na podání své žaloby. Pokud by tedy Soudní dvůr měl potvrdit právo navrhovatelky podat žalobu podle čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU, byla by žaloba přípustná. Napadené usnesení by tedy nemohlo být s nahrazením odůvodnění potvrzeno z důvodu, že navrhovatelka neměla právní zájem na podání žaloby. Naopak, kasační opravný prostředek by byl opodstatněný a napadené usnesení by bylo nutno zrušit.
27.

Poznamenejme rovněž, že podle předkládacího rozhodnutí je nesporné, že společnost Shell i) souhlasila s tím, že společnost Carens vrátí směs paliva, ii) souhlasila s přepravou směsi paliva zpět do Nizozemska a iii) v Nizozemsku ji nechala zamíchat do nové směsi za účelem jejího prodeje jako palivo. Domnívám se, že žádná další diskuse o tom, co společnost Shell mohla udělat, když se dozvěděla o znečištění paliva, nebo co by udělala za jiných okolností, není pro řešení projednávaných právních otázek relevantní.
100.

Žádná z účastnic řízení totiž nezpochybňuje skutečnost, že legislativním nařízením č. 368/2001 byla do italského práva provedena směrnice 1999/70. Kromě tvrzení, že zákon č. 183/2010 je neslučitelný s klauzulí 4 rámcové dohody, nebylo nikdy poukazováno na to, že uvedená směrnice nebyla do italského práva provedena správně. Znění otázek ani znění předkládacího usnesení na uvedenou problematiku neodkazují a s ohledem na odpověď na pátou otázku, již navrhuji, nemám za to, že tento zákon porušuje italské právní předpisy k provedení uvedené směrnice. Kromě toho italská vláda v reakci na tuto otázku tvrdí, že není relevantní vzhledem k obecnému rozsahu právní úpravy, která se týká veřejného i soukromého sektoru.
11.

Pokud jde o směrnici 92/81, čl. 8 odst. 4 této směrnice stanoví následující: „Rada může jednomyslně na návrh Komise povolit kterémukoli členskému státu, aby zavedl další osvobození od daně nebo snížení z důvodů některé zvláštní politiky. Členský stát, který takové opatření hodlá zavést, uvědomí o svém záměru Komisi a poskytne jí rovněž veškeré podstatné a nezbytné údaje. Komise uvědomí o navrhovaném opatření do jednoho měsíce ostatní členské státy. Má se za to, že Rada schválila ponechání navrhovaného osvobození od daně nebo snížené sazby v platnosti, pokud do dvou měsíců ode dne, kdy byly ostatní členské státy uvědomeny podle druhého pododstavce, nepožádá Komise ani žádný členský stát, aby Rada věc přezkoumala.“
59.

Z údajů, které poskytl Asylgerichtshof, vyplývá, že cesta S. Abdullahi začala v dubnu 2011, a sice letem z neurčeného místa do Sýrie, a skončila v Rakousku, kde byla dne 29. srpna 2011 zadržena a požádala o azyl. Při své cestě do Rakouska se tudíž pohybovala po trase, která vedla ze Sýrie do Turecka a z této země pak přes moře do Řecka, do něhož vstoupila v červenci 2011; poté pokračovala pozemní cestou přes Řecko, které pak opustila, vstoupila do třetí země, kterou procestovala společně s dalšími třetími zeměmi, načež vstoupila znovu do Unie přes území Maďarska, z něhož se poté dostala do Rakouska.
29.

Za těchto okolností vydal předkládající soud – po spojení jednotlivých sporů, které mu žalobci v původním řízení předložili – rozsudek ze dne 31. května 2012, došlý kanceláři Soudního dvora dne 22. června 2012, kterým přerušil řízení a položil Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku: „Brání článek 39 [ES] [(nyní článek 45 SFEU)] tomu, aby v důsledku belgického daňového režimu vyplývajícího z článku 155 [ZDP 1992] a čl. 134 odst. 1 druhého pododstavce [ZDP 1992], bez ohledu na to, zda se [oběžník z roku 2008] použije, či nikoli, byly příjmy žalobce z výdělečné činnosti v Německu, které jsou osvobozeny od daně podle článku [14] [dvoustranné smlouvy z roku 1967], zahrnuty do výpočtu belgické daně a zohledněny při uplatnění daňových výhod upravených [v ZDP 1992] a aby byl nárok na uvedené výhody, jako je nezdanitelná částka přiznaná na základě rodinné situace žalobce, snížen nebo poskytnut v menším rozsahu než v případě, že by oběma žalobcům plynuly příjmy ze zdrojů v Belgii a žalobkyně by byla namísto žalobce poplatníkem s nejvyššími příjmy, ačkoliv v Německu žalobce zdaňuje své příjmy z výdělečné činnosti jako jednotlivec, a nemůže tedy využít všech daňových výhod souvisejících s jeho osobní a rodinnou situací, kterou německé daňové orgány zohlednily jen zčásti?“
7.

Podle čl. 45 odst. 2 směrnice 93/38 byla Portugalská republika povinna přijmout opatření nezbytná pro dosažení souladu se zmíněnou směrnicí nejpozději do 1. ledna 1998. Co se týče změn této směrnice provedených směrnicí 98/4, musely být podle čl. 2 odst. 2 směrnice 98/4 provedeny do portugalského vnitrostátního řádu nejpozději do 16. února 2000.
41.

Zdůrazňuji, že se mé stanovisko zakládá na tom, že zaměstnavatel nemá v souvislosti s placením předmětné sociální dávky žádnou zákonnou povinnost. Pokud by (například) vnitrostátní zákonodárce rozhodl o tom, že břemeno placení takového příspěvku na vyživované dítě zaměstnancům přenese na zaměstnavatele (takže stát by byl povinen platit takový příspěvek jen nezaměstnaným osobám), zaměstnavatel by skutečně nahrazoval stát a závěr by mohl být jiný ( 23 ). Rovněž dodávám, že zatímco v tomto případě zaměstnanec na částečný pracovní úvazek nepochybně prostřednictvím příspěvku na vyživované dítě pobírá méně peněz než f.t.e., a je tedy na tom obecně finančně hůře, není nijak zvláštně znevýhodněn z důvodu skutečnosti, že příspěvek na vyživované dítě je poměrně snížen. Odpověď na otázku, co by se stalo, kdyby se tato zvláštní nevýhoda projevila v nějakém jiném případě, nechávám úmyslně otevřenou.
11.

Článek 18 odst. 2 nařízení o přistěhovalectví uvádí, že Secretary of State for the Home Department (dále jen „Secretary of State“) vydá průkaz o povolení k trvalému pobytu do šesti měsíců od okamžiku, kdy o něj dotčená osoba požádala a prokázala, že má takový nárok.
50.

Pan Farrington tvrdí, že podle čl. 28 odst. 2 písm. b) nařízení by členským státem příslušným nést náklady na věcné dávky, které mu má poskytnout Španělsko, mělo být Spojené království, jelikož na jeho území bydlel od roku 1948, kdy mu bylo sedm let, do roku 1972, kdy se po 14 letech výkonu zaměstnání přestěhoval do Nizozemska. To znamená, že po značnou část života ve Spojeném království měl D. Farrington přístup k vnitrostátnímu zdravotnictví (National Health Service) pouze z důvodu svého bydliště v zemi. Naopak v Nizozemsku pracoval D. Farrington celých 32 let, kdy v této zemi žil (1972 až 2004). Lze předpokládat, že pan Farrington uhradil do systému sociálního zabezpečení v Nizozemsku mnohem vyšší příspěvky než ve Spojeném království – jak by tomu bylo alespoň v případě většiny osob v podobné situaci. Proto nevidím důvod, proč by náklady na věcné dávky, na které má nárok D. Farrrington po odchodu do důchodu ve své nové zemi bydliště, mělo nést Spojené království, a nikoli Nizozemsko.
21.

Rechtbank’s-Gravenhage měl za to, že řešení předloženého sporu závisí zejména na výkladu článků 3 a 14 nařízení DOO, a rozhodl se přerušit řízení a prostřednictvím usnesení ze dne 12. října 2012, doručeného kanceláři Soudního dvora dne 31. října 2012, položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1) Brání nařízení [DOO], a zejména návětí a písm. c) jeho článku 3 tomu, aby v případě, kdy platný základní patent chrání různé výrobky, bylo majiteli základního patentu vydáno [DOO] pro jednotlivé chráněné výrobky? 2) V případě kladné odpovědi na první otázku, v jakém smyslu mají být vykládány návětí a písm. c) článku 3 nařízení [DOO] v případě, kdy platný základní patent chrání několik výrobků a ke dni podání žádosti o [DOO] pro jeden z těchto výrobků (A) dosud nebyla vydána [DOO] pro další výrobky chráněné tímtéž základním patentem (B a C), ale [DOO] pro výrobky (B a C) byla vydána ještě před rozhodnutím o žádosti o vydání [DOO] pro první výrobek (A)? 3) Je pro účely odpovědi na předchozí otázku relevantní, že žádost o vydání [DOO] pro jeden z výrobků chráněných základním patentem (A) byla podána v tentýž den jako žádosti týkající se dalších výrobků chráněných tímtéž základním patentem (B a C)? 4) V případě kladné odpovědi na první otázku, lze vydat [DOO] pro výrobek, který je chráněný platným základním patentem, jestliže bylo dříve vydáno [DOO] pro další z výrobků chráněných tímtéž základním patentem, pokud se žadatel prvního [DOO] vzdal s cílem získat nové [DOO] na základě téhož základního patentu? 5) Jestliže je pro účely odpovědi na předchozí otázku relevantní, zda má vzdání se [DOO] zpětný účinek, řídí se posledně uvedená otázka návětím a písm. b) článku 14 nařízení [DOO], nebo vnitrostátním právem? Pokud se otázka zpětného účinku vzdání se [DOO] řídí návětím a písm. b) článku 14 nařízení [DOO], má být uvedené ustanovení vykládáno v tom smyslu, že vzdání se osvědčení má zpětný účinek?“
69.

V projednávané věci by bylo možné rozumět tomu, pokud by nizozemské orgány na základě dlouhodobé politiky nízkoemisního způsobu hnojení usoudily, že se jedná o úmyslné porušení. Poté by bylo na příjemci pomoci, aby tuto domněnku vyvrátil. Za tímto účelem by mohl např. doložit, že pověřil důvěryhodného a zkušeného dodavatele, že mu uložil použít hnojivo nízkoemisním způsobem, jakož i že na něj přiměřeně dohlížel a informoval ho o zvláštních podmínkách na pozemcích. Pokud by se zadavateli nepodařilo dokázat plné dodržení povinností, mohlo by často jít jen o nedbalost. U zjevných porušení, např. pověření dodavatele, o němž je známo, že není důvěryhodný, bez dostatečného dozoru, by však bylo možné usuzovat na srozumění s porušením požadavků, a tedy na úmysl.
43.

Navíc, pokud by pravomoci celních orgánů byly takovým způsobem omezeny, bylo by třeba se obávat četnějších a intenzivnějších kontrol celních prohlášení ex ante, což by nebylo příliš slučitelné s cílem celního kodexu, kterým je zaručení rychlých a efektivních postupů propouštění zboží dovezeného do Unie do volného oběhu ( 17 ).
40.

Na základě skutečností, jež by bylo možné konkretizovat, by mohl být zájem státních příslušníků jiných členských států na usazení v Itálii jakožto pronajímatelů vozidel považován za zájem, který „nelze vyloučit“, pravděpodobně tehdy, pokud by byla povolení obcí udělována v rámci příslušných postupů zadávání veřejných zakázek v rámci celé Evropy či pokud by byla hospodářská hodnota dotyčného povolení natolik vysoká, že bez ohledu na publicitu řízení by bylo nutno počítat s mezinárodní účastí. Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce se k této problematice nevyjadřují. Na jednání jeden ze zúčastněných nevyloučil celoevropský zájem na vydání povolení, aniž však toto tvrzení blíže specifikoval.
9.

Employment Tribunal, Leicester, se v souvislosti s touto žalobou rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1) Za okolností, kdy: — se roční mzda zaměstnance skládá ze základní mzdy a plateb provizí poskytnutých na základě smluvního nároku na provizi; — se provize vyplácí na základě uskutečněných prodejů a smluv uzavřených zaměstnavatelem v důsledku práce zaměstnance; — se provize vyplácí zpětně a výše provize vyplacené v daném referenčním období se mění podle hodnoty uskutečněných prodejů a uzavřených smluv a okamžiku takových prodejů; — po dobu čerpání dovolené za kalendářní rok zaměstnanec nevykonává žádnou práci, ze které by mu vyplýval nárok na tyto platby provizí, a tedy nezískává za taková období provizi; — po dobu vyplácení mzdy, která zahrnuje období čerpání dovolené za kalendářní rok, má zaměstnanec nárok na základní mzdu a nadále dostává platby provizí založené na dříve vydělané provizi, a — jeho průměrný příjem z provizí v průběhu roku je nižší, než by byl v případě, pokud by zaměstnanec nečerpal dovolenou, neboť po dobu období čerpání dovolené nevykonává žádnou práci, ze které by mu vyplýval nárok na platbu provizí, vyžaduje článek 7 směrnice [Rady] 93/104/ES [ze dne 23. listopadu 1993 o některých aspektech úpravy pracovní doby], ve znění směrnice 2003/88[...], aby členské státy přijaly opatření k zajištění vyplácení odměny zaměstnanci za období čerpání dovolené za kalendářní rok na základě plateb provizí, které by získal po dobu tohoto období, pokud by nečerpal dovolenou, jakož i jeho základní mzdy? 2) Jakými zásadami se řídí odpověď na první otázku? 3) Pokud je odpověď na první otázku kladná, z jakých zásad (případně) musí členské státy vycházet při výpočtu částky, která má být vyplacena zaměstnanci na základě provize, kterou by zaměstnanec získal nebo mohl získat, pokud by nečerpal dovolenou za kalendářní rok?“
Pokud by Soudní dvůr nesouhlasil s tímto výkladem a měl by za to, že odbavení zavazadla je povinnou službou, jejíž náklady jsou zahrnuty v základní ceně letenky, pak by bylo nezbytné všeobecně vymezit samotný obsah této služby. To by vyžadovalo, aby Soudní dvůr definoval pro všech 28 členských států Evropské unie povolené rozměry i maximální hmotnost zavazadla a zohlednil při tom bezpečnostní podmínky související s typem letadla, které může být použito. Je přitom zřejmé, že takové rozhodnutí mající za cíl stanovit technická pravidla týkající se odbavení zavazadla by nespadalo do jeho pravomoci a ani do výkonu jeho funkce.
Společnost SNCM má za to, že Tribunál tím, že rozhodl, že Komise nezohlednila všechny relevantní okolnosti, zkreslil sporné rozhodnutí. Podle SNCM měla Komise za to, že pevný výnos ve výši 10 % kapitálové investice státu do společnosti SNCM představoval pro soukromého investora odpovídající výnosnost investovaného kapitálu z dlouhodobého hlediska. SNCM se domnívá, že pevný výnos na zvláště vysoké úrovni je tedy pro tento typ investic zajištěn, což prokazuje, že míra výnosnosti ve výši 10 % by byla pro hypotetického soukromého investora přijatelná. V případě použití rozvazovací doložky, což by se zpětnou účinností zrušilo smlouvu o prodeji, by byla státní investice zrušena, a výnos by byl tedy nulový, což podle SNCM prokazuje, že dopad rozvazovací doložky byl neutrální a nevyžadoval důkladnou analýzu ze strany Komise.
32.

Toto řízení o kasačním opravném prostředku nastoluje procesněprávní a hmotněprávní otázky. Pokud jde o SEMEA, je nejprve otázkou, zda byl jménem této společnosti kasační opravný prostředek účinně podán. Tuto otázku je třeba přezkoumat jako první (viz níže oddíl A). Poté je nutné se zabývat otázkou uvedenou v prvním důvodu kasačního opravného prostředku, zda unijní soudy vůbec byly, zejména pokud jde o žalobu podanou Komisí proti Commune de Millau, příslušné (viz níže oddíl B). V návaznosti na to je třeba v relevantním rozsahu přezkoumat hmotněprávní důvody kasačního opravného prostředku (viz níže oddíly C a D). U nich nejprve vzniká otázka, zda a v jakém rozsahu je přezkum použití vnitrostátního práva Tribunálem ze strany Soudního dvora vůbec možný.
27.

S posledně uvedeným stanoviskem nesouhlasím. Předmětné znění vyžaduje pouze, aby byla obě plnění prováděna poskytovatelem, který spadá pod určitou definici ( 16 ). Neznamená to, že by poskytovatel musel být v obou případech stejný. Ani z judikatury Soudního dvora nevyplývá pouze to, že výrazy použité pro specifikaci osvobození od daně musejí být vykládány striktně. Judikatura dodává, že výklad musí být v souladu s cíli sledovanými těmito osvobozeními a musí splňovat požadavky zásady daňové neutrality, která je vlastní společnému systému DPH; striktní výklad neznamená, že by použité výrazy měly být vykládány způsobem, který by osvobození od daně zbavoval zamýšleného účinku ( 17 ). A jak Soudní dvůr prohlásil v rozsudku Komise v. Francie ( 18 ), osvobození činností úzce souvisejících s nemocniční a lékařskou péčí od daně slouží k zaručení toho, aby se taková péče nestala nepřístupnou z důvodu zvyšujících se nákladů na tuto péči, pokud by sama tato péče či s ní úzce související činnosti podléhaly DPH. Odmítnutí osvobození od daně pouze z důvodu, že péče a související činnosti nebyly poskytnuty stejnou osobu, by bylo v rozporu s tímto cílem. Soudní dvůr měl konečně v témže rozsudku za to, že přenos krevního vzorku z jedné laboratoře do druhé „úzce souvisí“ s analýzou provedenou touto druhou laboratoří a vyžaduje z hlediska DPH stejné zacházení ve smyslu čl. 13 části A odst. 1 písm. b) šesté směrnice. Je tedy jasné, že Soudní dvůr nevyžaduje, aby péče a související činnosti byly poskytovány stejnou osobou, aby tato osoba mohla osvobození od daně využít.
44.

V tomto ohledu z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že ve věci v původním řízení sdružení HOOS podalo návrh na vstup do exekučního řízení zahájeného společností Pohotovost’ proti M. Vašutovi jako vedlejší účastník zejména proto, že mělo za to, že předkládající soud svým rozhodnutím zastavit exekuční řízení jen částečně a povolit tuto exekuci ve zbývající části spotřebiteli neposkytl dostatečnou ochranu ex offo před zneužívající rozhodčí doložkou a nevyvodil všechny právní důsledky z neuvedení RPSN ve smlouvě o spotřebitelském úvěru.
47.

Zatřetí je nutné rozlišit nejen občanskoprávní a správní sankce na straně jedné a trestní sankce na straně druhé, ale i zvážit, o co se skutečně usiluje ve vnitrostátním řízení, v jehož rámci byla podána projednávaná žádost o rozhodnutí o předběžné otázce. V tomto řízení usiluje A. Hirmann o to, aby získal zpět postavení, které by měl, kdyby nekoupil akcie: chce zrušit transakci, získat zpět peníze včetně úroku od data koupě (7. ledna 2005) do data rozsudku vnitrostátního soudu. Lze si klást otázku, zda má být taková žaloba ve skutečnosti vůbec považována za žalobu, jež zní na uložení „sankce“ – jeví se spíše, že jde o žalobu na vrácení částky či na určení občanskoprávní odpovědnosti obchodní společnosti za porušení povinnosti. Vzhledem k tomu však, že úspěch či neúspěch této žaloby závisí na tom, zda byla dána povinnost poskytnout potenciálnímu akcionáři správné informace a zda byla tato povinnost porušena, lze říci, že občanskoprávní sankce za porušení (prokáže-li se, že k němu došlo) stanovená vnitrostátním právem spočívá v povinnosti dané společnosti zrušit transakci a vrátit kupní cenu. Pokud by taková povinnost neexistovala, neexistovala by ani sankce za porušení povinnosti (a tím spíše ani sankce, která je „účinná, přiměřená a odrazující“).
10.

Ve smyslu čl. 5 odst. 3 jejích stanov může SUCH poskytovat služby v režimu hospodářské soutěže a trhu veřejným subjektům, které nejsou jejími členy nebo soukromým subjektům, domácím nebo zahraničním, za podmínky, že to nezpůsobí újmu jejím členům a je to pro SUCH a pro její členy výhodné, a to jak z hlediska hospodářského, tak s ohledem na technologické obohacení nebo zhodnocení. Odstavec 4 tohoto článku stanoví, že SUCH musí zajistit, aby minimálně 80 % její činnosti bylo vykonáváno ve prospěch jejích členů.
29.

Zašesté přenesení pravomoci umožňuje jak „doplnit“, tak „změnit“„některé“ prvky legislativního aktu. Doplnit a změnit jsou dvě pravděpodobně odlišné formy ovlivnění určitého normativního aktu ( 9 ), přičemž nás bude zajímat téměř výlučně prvně uvedená forma. Přenesení pravomoci každopádně není obecné, právě naopak, legislativní akt musí určovat jak to, co může akt v přenesené pravomoci doplnit, tak to, co může změnit. Legislativní akt tedy musí specifikovat, co v jeho případě vyžaduje „doplnění“, i to, co je případně Komise oprávněna změnit.
61.

Pokud by Soudní dvůr na rozdíl od mých úvah dospěl k závěru, že i v projednávaném případě existuje právo být vyslechnut, je třeba ještě poukázat na nezbytné zvážení v každém jednotlivém případě. Generální advokát Warner například vycházel z existence výjimky z práva být vyslechnut v případě, že by „účel rozhodnutí byl – byť jen potenciálně – zmařen, kdyby byl nárok přiznán“ ( 34 ). Toto omezení práva být vyslechnut Soudní dvůr uznal ( 35 ). Francouzská republika v tomto směru právem poukázala na to, že předchozí informování daňového subjektu o zamýšleném podání žádosti o sdělení údajů by mohlo i ohrozit hodnotu údaje, například proto, že by mohlo dojít k ovlivnění svědků ( 36 ). Vzhledem k tomu, že účelem žádosti o sdělení údajů je ověření údajů poskytnutých daňovým subjektem, muselo by být proto v každém jednotlivém případě přezkoumáno, zda by předchozí informování daňového subjektu nemohlo tento účel zmařit.
44.

Ke změně situace nicméně dochází dne 2. prosince 2009. Od tohoto dne by M – za předpokladu, že by byl v Belgii – požíval ochrany před trestním stíháním na základě konečného rozhodnutí Cour de cassation, který potvrdil rozhodnutí „non lieu“. Je pravda, že pokud by vyšly najevo nové skutečnosti či důkazy, článek 248 CIC požaduje, aby příslušný vyšší policejní důstojník nebo vyšetřující soudce neprodleně zaslal kopie dokumentů a důkazů nadřízenému státnímu zástupci k odvolacímu soudu. Tento krok je povinný. Nadřízený státní zástupce má následně zřejmě diskreční pravomoc ( 36 ). „Může se“ (má-li za to, že nový skutkový či důkazní materiál může prokázat skutek) obrátit na předsedu vyšetřovacího senátu, aby ustanovil soudce, před nímž bude probíhat nové vyšetřování. Tento krok pravděpodobně neučiní, pokud má za to, že nový skutkový či důkazní materiál nemůže prokázat skutek či je nedostatečný. Pokud by však nevyšel najevo žádný nový skutkový či důkazní materiál a neproběhl uvedený postup, nemusel by se M obávat trestního stíhání ( 37 ).
25.

Na příslušnou otázku v ústní části řízení advokátka C. D. uvedla, že dovolená byla poskytnuta pouze na základě uvážení zaměstnavatele C. D., a nikoliv proto, že by na ni C. D. měla právní nárok. Jelikož má v úmyslu mít s pomocí náhradní matky další dítě, spočívá její potřeba právní ochrany ve vnitrostátním řízení ve vyjasnění právního stavu pro budoucnost. C. D. ani předkládající soud neupřesnili, do jaké míry se jedná o žalobu přípustnou ve Spojeném království.
60.

Předkládající soud ve svém usnesení uvádí, že obchodní politika držitelů povolení se neomezuje na kontrolované šíření spojené s omezenou reklamou. Tento soud poznamenává, že držitelé povolení se naopak angažují v tom, co nazývá „kolosálními výdaji“ na „agresivní“ reklamní kampaň, která propaguje pozitivní obraz hazardních her a vyzývá k aktivní účasti. I když Soudní dvůr uznal, že přiměřená reklama může být v souladu s politikou ochrany spotřebitelů, je tomu tak jedině tehdy, je-li přísně omezená na to, co je nezbytné pro nasměrování spotřebitelů ke kontrolovaným sítím hazardních her ( 31 ). Reklama, která podněcuje ke hře tím, že ji banalizuje, protože o ní vytváří pozitivní obraz nebo zvyšuje její atraktivitu, má za cíl rozšíření celkového herního trhu, a nikoli nasměrování stávajícího trhu na některé provozovatele. Taková expanzivní obchodní politika je v naprostém nesouladu s cílem dosažení vysoké úrovně ochrany spotřebitelů. Jak uvedl Soudní dvůr ve věci Dickinger a Ömer: „Členský stát není […] oprávněn uplatňovat důvody veřejného pořádku související s nutností omezit herní příležitosti, pokud veřejné orgány tohoto státu vyzývají a nabádají spotřebitele, aby se účastnili hazardních her s cílem získat prostředky pro státní pokladnu“ ( 32 ).
56.

Zneužití, o němž hovoří Lázně v původním řízení, spočívá v tom, že OSA účtuje vzhledem k neexistující hospodářské soutěži nepřiměřené odměny. Zda jsou uvedené odměny ve skutečnosti nepřiměřené, přísluší určit vnitrostátnímu soudu. Je-li tomu tak (předkládací usnesení neobsahuje v tomto ohledu žádné údaje), musí ze svého zjištění vyvodit veškeré odpovídající důsledky v rámci původního řízení. Jakékoli zjištění, že dochází ke zneužívání dominantního postavení, se však bude primárně týkat jednání organizace OSA, a nikoli platnosti vnitrostátních právních předpisů, na jejichž základě byl monopol přiznán. O tyto právní předpisy by se jednalo pouze v případě, že by se ukázalo, že organizaci OSA k takovému zneužívání vedou. Souhlasím s Komisí a některými z členských států, že spis neobsahuje nic, co by naznačovalo, že podmínky, za nichž je monopol přiznán, jsou takové povahy, že vedou kolektivního správce k účtování nadměrných odměn. Je však na vnitrostátním soudu, aby v této otázce přijal konečné rozhodnutí, a to v rozsahu, v jakém tato otázka vyvstává v původním řízení.