ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
(viz bod 34)

Viz znění rozhodnutí.

Článek 39 směrnice 2005/85 o minimálních normách pro řízení v členských státech o přiznávání a odnímání postavení uprchlíka posuzovaný ve světle čl. 19 odst. 2 a článku 47 Listiny základních práv Evropské unie musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání vnitrostátním právním předpisům, které opravnému prostředku proti rozhodnutí dále neposuzovat následnou žádost o azyl nepřiznávají odkladný účinek.

Je totiž třeba poukázat na skutečnost, že druhá žádost o azyl musí být považována za „následnou žádost“ ve smyslu článku 32 směrnice 2005/85 a že se jednalo o „rozhodnutí dále neposuzovat následnou žádost“ ve smyslu čl. 39 odst. 1 písm. c) této směrnice, když příslušný orgán odmítl k této žádosti přihlížet.

Z článku 39 odst. l písm. c) uvedené směrnice v tomto ohledu vyplývá, že členské státy musí zajistit, aby žadatelé o azyl měli právo na účinný opravný prostředek proti rozhodnutí dále neposuzovat následnou žádost podle článků 32 a 34 téže směrnice. Dále by bylo nepřiměřené, pokud žadatel o azyl podá následnou žádost o azyl bez předložení nových důkazů nebo důvodů, stanovit členským státům povinnost provést nové posouzení v plném rozsahu a členské státy by v těchto případech měly mít možnost volby z postupů, které zahrnují výjimky ze záruk běžně poskytovaných žadatelům.

Absence odkladného účinku u opravného prostředku proti rozhodnutí dále neposuzovat následnou žádost o azyl je tedy v zásadě v souladu s čl. 19 odst. 2 a článkem 47 Listiny. Takové rozhodnutí sice státnímu příslušníkovi třetí země znemožňuje získat mezinárodní ochranu, avšak vykonání tohoto rozhodnutí nemůže samo o sobě vést k jeho vyhoštění. Z toho vyplývá, že absence opravného prostředku s odkladným účinkem proti takovému rozhodnutí, jehož vykonáním nemůže být dotyčný státní příslušník vystaven riziku zacházení odporujícího článku 3 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv, není porušením práva na účinnou soudní ochranu stanoveného v článku 39 směrnice 2005/85, posuzovaném ve světle čl. 19 odst. 2 a článku 47 Listiny.

(viz body 40, 45, 46, 56, 59, 60 a výrok)
Takové podmínky tedy ve svém důsledku tomuto vydávajícímu subjektu stanoví několik omezení co do jeho právní formy ve smyslu čl. 15 odst. 2 písm. b) směrnice 2006/123. Je-li s těmito omezeními spojen požadavek, aby poskytovatel služeb i ovládající společnost skupiny společností, jíž je případně součástí, byli založeni podle práva tohoto členského státu, což znamená, že jejich sídlo musí být umístěno v témž státě, nejsou splněny podmínky stanovené v čl. 15 odst. 3 písm. a) směrnice 2006/123.

Členský stát neplní povinnosti, které pro něj vyplývají z čl. 15 odst. 1, odst. 2 písm. d) a odst. 3 směrnice 2006/123 o službách na vnitřním trhu, pokud zavede a ponechá v platnosti právní úpravu vyhrazující možnost vydávat daňově zvýhodněné poukazy, které zaměstnavatelé udělují svým zaměstnancům, jen bankám a finančním institucím, neboť pouze tyto subjekty mohou splnit podmínky stanovené touto právní úpravou.

Taková právní úprava sice nezahrnuje žádnou přímou diskriminaci, neboť neuvádí žádnou výslovnou podmínku ohledně umístění sídla subjektu vydávajícího takové poukazy, avšak podmínka, podle níž musí mít uvedený subjekt v každé obci tohoto členského státu s počtem obyvatel vyšším než 35000 kancelář otevřenou pro veřejnost, může být splněna pouze bankovními či finančními institucemi se sídlem v uvedeném členském státě. Takové podmínky tedy mohou fakticky vést ke stejnému výsledku jako stanovení podmínky umístění sídla.

Za předpokladu, že takové požadavky sledují cíl ochrany spotřebitelů a věřitelů tím, že mají zajistit, aby takové vydávající subjekty poskytovaly dostatečnou záruku co do platební schopnosti, profesionality a dostupnosti, by ještě bylo třeba prokázat, že takové požadavky splňují podmínky stanovené v čl. 15 odst. 3 písm. c) uvedené směrnice, konkrétně podmínku absence méně restriktivních opatření k dosažení sledovaného výsledku.

(viz body 71, 86–88, 91, 93, výrok 1)
Článek 23 odst. 1 směrnice 2010/13 o koordinaci některých právních a správních předpisů členských států upravujících poskytování audiovizuálních mediálních služeb (směrnice o audiovizuálních mediálních službách) musí být v případě, že členský stát nevyužil možnost stanovit přísnější pravidlo, než je zavedeno v tomto článku, vykládán v tom smyslu, že nejen nebrání tomu, aby byly „černé vteřiny“ vložené mezi jednotlivé šoty televizní reklamní přestávky či mezi tuto přestávku a televizní pořad, který je vysílán po ní, zahrnuty do maximálního objemu reklamního vysílání v průběhu jedné hodiny stanoveného v tomto článku na 20 %, ale dokonce ukládá povinnost tyto vteřiny do tohoto objemu započítat.

Článek 23 odst. 1 uvedené směrnice totiž omezuje objem televizních reklamních a teleshoppingových šotů vysílaných v průběhu jedné hodiny za účelem zajistit správné naplnění základního účelu této směrnice, kterým je ochrana spotřebitelů, jimiž jsou televizní diváci, proti nadměrné televizní reklamě. Toto ustanovení proto členským státům neumožňuje zkrátit ve prospěch reklamy minimální objem vysílacího času, který má být věnován vysílání pořadů či jiného redakčního obsahu, na méně než 80 % během dané hodiny.

Pokud přitom členský stát neomezil objem televizního reklamního vysílání více, než je stanoveno v čl. 23 odst. 1 směrnice o audiovizuálních mediálních službách, vůle unijního normotvůrce by nebyla respektována, pokud by uvedené „černé vteřiny“ nebyly považovány za televizní reklamní vysílání pro účely tohoto ustanovení. To by totiž zkrátilo čas vyhrazený pro vysílání pořadů a jiného redakčního obsahu během jedné hodiny – pod hranici implicitně zaručenou v uvedeném ustanovení – o dobu odpovídající takovým „černým vteřinám“.

(viz body 59–62, výrok 3)
(viz body 44–46)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 48–52)

Aby vyhověly této povinnosti, jsou dotyčné orgány povinny respektovat nejen výrok rozsudku, kterým bylo rozhodnuto o zrušení nebo neplatnosti, ale i odůvodnění, které k výroku vedlo a které tvoří jeho nezbytnou oporu v tom smyslu, že je nutné za účelem určení přesného smyslu toho, co bylo ve výroku rozhodnuto. Toto odůvodnění totiž označuje ustanovení, které je považováno za protiprávní, a ukazuje důvody protiprávnosti konstatované ve výroku, které musí dotčený orgán vzít v úvahu při nahrazování zrušeného nebo neplatného aktu.

Z článku 6 odst. 9 nařízení č. 1225/2009 o ochraně před dumpingovým dovozem ze zemí, které nejsou členy Evropského společenství, vyplývá, že pokud bylo antidumpingové řízení zahájeno, musí být šetření, které z toho vyplývá, v každém případě ukončeno ve lhůtě patnácti měsíců od jeho zahájení.

Nicméně toto ustanovení, které výslovně odkazuje na řízení zahájená podle čl. 5 odst. 9 základního nařízení, se týká pouze zahájených řízení, a nikoliv řízení, která byla opětovně zahájena v návaznosti na rozsudek, kterým bylo rozhodnuto o zrušení nebo neplatnosti.

Ostatně vzhledem k tomu, že účelem lhůty v délce patnácti měsíců stanovené v tomto ustanovení je zajistit urychlení průběhu řízení stanovených v uvedeném nařízení, vedl by jiný výklad čl. 6 odst. 9 tohoto nařízení v praxi k nepřiměřenému prodlužování řízení stanovených v uvedeném nařízení tím, že by orgány byly povinny, aby v návaznosti na takový rozsudek znovu zahajovaly řízení od samého počátku, čím by bylo opožďováno jejich ukončení.

(viz body 58–60)
Jelikož dohody týkající se rozdělení trhů představují zvláště závažná narušení hospodářské soutěže, analýza hospodářského a právního kontextu, do kterého je toto jednání začleněno, se může omezit na to, co se jeví jako nutně nezbytné pro závěr o existenci omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu.

(viz body 28 a 29)
Článek 14 písm. b) směrnice 2009/103 o pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel a kontrole povinnosti uzavřít pro případ takové odpovědnosti pojištění musí být vykládán v tom smyslu, že toto ustanovení neobsahuje zvláštní kolizní normu, která by určovala právo rozhodné pro uplatnění regresního nároku pojistitele tahače, který nahradil škodu poškozeným při dopravní nehodě zaviněné řidičem uvedeného vozidla, vůči pojistiteli přívěsu taženého při této dopravní nehodě. Toto ustanovení tudíž nesplňuje podmínky stanovené v článku 23 nařízení č. 593/2008 o právu rozhodném pro smluvní závazkové vztahy (Řím I) a v článku 27 nařízení č. 864/2007 o právu rozhodném pro mimosmluvní závazkové vztahy (Řím II).

Ze znění ani z cílů směrnice 2009/103 totiž nevyplývá, že jejím účelem je zavedení pravidel pro kolizní normy. Konkrétně se článek 14 uvedené směrnice ve spojení s bodem 26 odůvodnění této směrnice omezuje na to, že členským státům ukládá povinnost přijmout všechna nezbytná opatření k tomu, aby všechny pojistné smlouvy pokrývaly na základě jediného pojistného po celou dobu smlouvy celé území Evropské unie a zaručovaly na základě tohoto jediného pojistného v každém členském státě pojistnou ochranu předepsanou právními předpisy, popřípadě pojistnou ochranu předepsanou právními předpisy v členském státě, ve kterém má vozidlo své stanoviště, pokud je tato pojistná ochrana vyšší. Toto ustanovení se tedy týká výlučně územní působnosti a úrovně ochrany, kterou je pojistitel povinen poskytnout, a to s cílem zajistit dostatečnou ochranu osob poškozených při dopravní nehodě. Nelze z něj tedy dovozovat pravidlo, podle kterého by právní úprava takto určeného členského státu upravovala rozdělení odpovědnosti mezi pojistiteli.

(viz body 38, 40–42, 63 a výrok)
Překážku volnému pohybu pracovníků nelze odůvodnit pouhým tvrzením, že rozdíly v podmínkách přiznávání výhod sociálního zabezpečení by mohly ohrozit vyváženost systému a že cílem dotčené právní úpravy je zajistit tuto rovnováhu při současném dodržení zásady proporcionality. I když totiž nelze vyloučit, že riziko závažného zásahu do finanční rovnováhy systému sociálního zabezpečení může představovat naléhavý důvod obecného zájmu, který by mohl odůvodnit porušení ustanovení Smlouvy týkajících se práva na volný pohyb pracovníků, je na příslušných vnitrostátních orgánech, když přijímají opatření, které se odchyluje od zásady zakotvené v unijním právu, aby v každém jednotlivém případě prokázaly, že uvedené opatření může zajistit dosažení uplatňovaného cíle a nepřekračuje meze toho, co je nezbytné k jeho dosažení. K odůvodněním, která mohou být uplatňována členským státem, musí být tedy přiloženy vhodné důkazy nebo analýza způsobilosti a přiměřenosti omezujícího opatření přijatého tímto státem, jakož i konkrétní skutečnosti umožňující podpořit jeho argumentaci. Důležité je, aby taková objektivní, podrobná a čísly podložená analýza mohla za pomoci spolehlivých a sbíhajících se údajů důkazní povahy prokázat, že skutečně existují rizika pro vyváženost systému sociálního zabezpečení.

(viz body 53, 54)
Článek 6 odst. 2 směrnice 92/43 o ochraně přírodních stanovišť, volně žijících živočichů a planě rostoucích rostlin musí být vykládán v tom smyslu, že plán nebo projekt, který s péčí o určitou lokalitu přímo nesouvisí nebo není pro péči o ni nezbytný a který byl v návaznosti na studii nesplňující požadavky čl. 6 odst. 3 této směrnice schválen před zařazením předmětné lokality do seznamu lokalit významných pro Společenství, musí být příslušnými orgány následně posouzen co do jeho důsledků pro tuto lokalitu, je-li toto posouzení jediným vhodným opatřením, aby realizace uvedeného plánu nebo projektu nezpůsobila poškozování nebo vyrušování, jež by mohlo být významné ve vztahu k cílům této směrnice. Splnění těchto podmínek přísluší ověřit vnitrostátnímu soudu.

Článek 6 odst. 2 směrnice 92/43 totiž stanoví obecnou povinnost ochrany směřující k přijetí vhodných ochranných opatření, aby se vyloučilo jednak poškozování a jednak vyrušování, jež by mohlo být významné ve vztahu k cílům této směrnice. Tato povinnost má trvající charakter. V tomto ohledu platí, že nastane-li pravděpodobnost nebo nebezpečí takového poškozování nebo vyrušování proto, že nebylo provedeno coby vhodné opatření ve smyslu uvedeného čl. 6 odst. 2 následné posouzení důsledků plánu nebo projektu pro danou lokalitu na základě nejlepších vědeckých poznatků, projeví se obecná povinnost ochrany v povinnosti takové posouzení provést.

(viz body 37, 44–46 a výrok 1)
(viz body 37–39, 41, 42)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 47, 48)

Viz znění rozhodnutí.

Články 49 a 56 SFEU musí být vykládány v tom smyslu, že nebrání vnitrostátní právní úpravě, která umožňuje místním orgánům pověřit poskytováním služeb zdravotnické dopravy prostřednictvím přímého zadání bez jakéhokoliv zveřejnění dobrovolnické spolky, pokud právní a smluvní rámec, ve kterém se činnost těchto subjektů uskutečňuje, skutečně přispívá k naplňování sociálního účelu, jakož i cílů solidarity a rozpočtové efektivity.

Platí, že zadání zakázky podniku se sídlem v členském státě veřejného zadavatele této zakázky bez jakékoliv transparentnosti zakládá rozdílné zacházení k újmě podniků, které by mohly mít zájem na uvedené zakázce a mají sídlo v jiném členském státě. Jestliže není odůvodněno objektivními skutečnostmi, představuje takové rozdílné zacházení, které vyloučením všech podniků nacházejících se v jiném členském státě znevýhodňuje především tyto podniky, nepřímou diskriminaci na základě státní příslušnosti zakázanou na základě článků 49 a 56 SFEU.

Avšak členské státy mají pravomoc upravit systémy veřejného zdraví a sociálního zabezpečení. Kromě toho, riziko závažného zásahu do finanční rovnováhy systému sociálního zabezpečení může nejen samo o sobě představovat naléhavý důvod obecného zájmu umožňující odůvodnit překážku volnému pohybu služeb, ale navíc cíl zachovat, z důvodů veřejného zdraví, vyvážené a všem dostupné lékařské a nemocniční služby může rovněž spadat pod výjimky z důvodu veřejného zdraví, jelikož takový cíl přispívá k dosažení vysoké úrovně ochrany zdraví. To se týká opatření, která jednak odpovídají obecnému cíli zajistit na území dotyčného členského státu dostatečnou a stálou dostupnost vyvážené škály kvalitní zdravotní péče a jednak přispívají ke snaze zajistit kontrolu výdajů a v co největším možném rozsahu zabránit jakémukoliv plýtvání finančními, technickými a lidskými zdroji.

V tomto ohledu členský stát může v rámci prostoru pro uvážení, který má pro rozhodnutí o úrovni ochrany veřejného zdraví a pro úpravu svého systému sociálního zabezpečení, rozhodnout, že využívání dobrovolnických spolků odpovídá sociálnímu účelu služby zdravotnické dopravy a může přispět ke kontrole nákladů spojených s touto službou. Pokud se dobrovolnické spolky do tohoto rámce zapojí, je nutné, aby nesledovaly jiné cíle než výše uvedené, aby poskytováním svých služeb nedosahovaly zisku, a to bez ohledu na náhradu variabilních, režijních a dlouhodobých nákladů na jejich poskytování, a aby nepřinášely zisk ani jejich členům.

Předkládajícímu soudu přísluší, aby provedl všechna nezbytná posouzení za účelem ověření, zda smlouva a případně rámcová dohoda, jak jsou upraveny použitelnou právní úpravou, skutečně přispívají k naplňování sociálního účelu a k naplňování cílů solidarity a rozpočtové efektivity.

(viz body 56, 61, 62, 64, 66, 67, výrok 1)
Pojem „omezení existující ke dni 31. prosince 1993“ předpokládá, že právní rámec, do kterého dotčené omezení spadá, byl součástí právního řádu dotčeného členského státu nepřetržitě od tohoto data. Bylo-li by tomu jinak, členský stát by totiž mohl kdykoliv znovu zavést omezení pohybu kapitálu do nebo ze třetích států, která ve vnitrostátním právním řádu existovala ke dni 31. prosince 1993, ale která nebyla zachována.

Proto v rámci vnitrostátní právní úpravy přijaté v roce 1988, podle které společnost sídlící v určitém členském státě může provést plný nebo částečný odpočet obdržených dividend ze svého daňového základu, pokud jsou tyto dividendy vyplaceny společností sídlící v témže členském státě, ale nemůže takový odpočet provést, pokud společnost, která vyplácí dividendy, sídlí v třetím státě, musí být čl. 64 odst. 1 SFEU vykládán v tom smyslu, že přijetí nového režimu týkajícího se zacházení s dividendami, pokud nezměnil právní rámec týkající se zacházení s dividendami pocházejícími z Tuniska a Libanonu, nemá vliv na označení vyloučení dividend vyplacených společnostmi se sídlem v těchto třetích státech z možnosti použít plný nebo částečný odpočet daně za existující omezení.

Naproti tomu se členský stát vzdává možnosti stanovené v čl. 64 odst. 1 SFEU v případě, že bez formálního zrušení nebo změny existující právní úpravy uzavře mezinárodní dohodu, jakou je dohoda zakládající přidružení, která v ustanovení majícím přímý účinek stanoví liberalizaci kategorie kapitálu stanovené v čl. 64 odst. 1. Na takovou změnu právního rámce musí být proto, v jejích účincích na možnost uplatnit čl. 64 odst. 1 SFEU, nahlíženo jako na zavedení nové právní úpravy, založené na logice odlišné od logiky existující právní úpravy.

Liberalizace pohybu kapitálu stanovená mezinárodní dohodou by totiž byla zbavena všeho užitečného účinku, kdyby v situacích, kde tato dohoda brání právní úpravě členského státu, posledně uvedený stát mohl nadále uplatňovat tuto právní úpravu na základě čl. 64 odst. 1 SFEU.

(viz body 81, 84, 89, 90, 92, výrok 2 a 5)
Obecná zásada, která každému jednotlivci zaručuje právo dovolávat se, v rámci řízení o žalobě proti vnitrostátnímu opatření nepříznivě zasahujícímu do jeho právního postavení, neplatnosti unijního aktu, jenž je základem tohoto opatření, nebrání tomu, aby takové právo podléhalo podmínce, že dotyčný neměl právo domáhat se jeho zrušení přímo u unijního soudu podle článku 263 SFEU. Namítnutí neplatnosti dotčeného aktu danou osobou před příslušným vnitrostátním soudem by ovšem bránila jen situace, kdy lze dospět k závěru o tom, že žaloba takové osoby na zrušení dotčeného aktu by za podmínek stanovených v uvedeném článku byla bez jakékoli pochybnosti přípustná.

Při neupřesnění dosahu pojmu „výrobek považovaný za dumpingový“ v základním antidumpingovém nařízení č. 1225/2009 je třeba vykládat tento pojem ve světle dohody o provádění článku VII Všeobecné dohody o clech a obchodu z roku 1994 (antidumpingová dohoda), a zejména jejího článku 2. Ani tento článek však neupřesňuje dosah uvedeného pojmu a jeho znění zejména neobsahuje nic, co by mohlo potvrdit specifický požadavek na stejnorodost a podobnost sporných výrobků. Nicméně při zohlednění výkladu podrobných pravidel obsažených v uvedené dohodě nejvýznamnějšími obchodními partnery Unie, jak upřesňuje bod 4 odůvodnění základního antidumpingového nařízení č. 1225/2009, se ukazuje, že někteří z těchto partnerů měli za to, že výrobek považovaný za dumpingový by se měl vyznačovat stejnorodostí a skládat se z výrobků, které jsou si navzájem podobné. Podmínka týkající se stejnorodosti výrobku považovaného za dumpingový by tak neměla být z výkladu uvedeného nařízení zcela vyloučena.

(viz body 40, 41, 44 a 45)
S ohledem na jeho významný negativní dopad na svobody a základní práva dotyčné osoby nebo subjektu, jakýkoliv zápis na seznam osob nebo subjektů, na které se vztahují taková omezující opatření, ať již jsou založena na článku 215 SFEU nebo na čl. 291 odst. 2 SFEU, poskytuje této osobě nebo tomuto subjektu z důvodu, že se ve vztahu k nim jeví jako individuální rozhodnutí, přístup k unijnímu soudu v souladu s čl. 263 čtvrtým pododstavcem SFEU, a to zejména za účelem ověření souladu tohoto individuálního rozhodnutí s obecnými kritérii zápisu stanovenými v základním aktu.

Rozdíl, který existuje mezi postupem podle článku 215 SFEU a postupem podle čl. 291 odst. 2 SFEU, mimoto odráží v oblasti omezujících opatření vůli zavést rozdělení mezi základním aktem a prováděcím aktem na základě objektivních kritérií. V tomto kontextu požadavek stanovený v čl. 215 odst. 1 SFEU týkající se společného návrhu vysokého představitele Unie pro zahraniční věci a bezpečnostní politiku a Komise představuje inherentní podmínku postupu stanoveného tímto ustanovením, a nikoliv procesní záruku, která by měla být obecně přiznána každé osobě nebo subjektu, které jsou zapsány na seznam omezujících opatření, a to bez ohledu na to, na jakém základě byl zápis proveden. Skutečnost, že v rámci výkonu prováděcí pravomoci založené na čl. 291 odst. 2 SFEU není přijetí omezujících opatření – na rozdíl od toho, oč se jedná v rámci postupu stanoveného v čl. 215 odst. 1 SFEU – podřízeno předložení takového společného návrhu, tudíž nemůže být považována za porušení zásady rovného zacházení v oblasti zápisu na takový seznam.

(body 44, 45)
Komise v rámci výkonu pravomoci doplnit legislativní akt ve smyslu čl. 290 odst. 1 SFEU nemůže z důvodů jasnosti právních předpisů a transparentnosti legislativního procesu přidat určitý prvek do samotného textu legislativního aktu. Takové začlenění by totiž mohlo vést k nejasnostem v právním základu tohoto prvku vzhledem k tomu, že samotný text legislativního aktu obsahuje část vycházející z výkonu přenesené pravomoci Komisí, která Komisi neopravňuje měnit nebo rušit tento akt. Stejně tak část přijatá Komisí v rámci výkonu zmocnění k doplnění legislativního aktu, která však tvoří nedílnou součást tohoto aktu, nemůže být později nahrazena nebo zrušena v rámci výkonu tohoto zmocnění, které vedlo k jeho přijetí, neboť takové zásahy vyžadují pravomoc měnit uvedený akt ve smyslu čl. 290 odst. 1 SFEU. Pokud naopak Komise doplní legislativní akt tím, že přijme samostatný akt, může tento posledně uvedený akt v nezbytné míře měnit, aniž je povinna změnit samotný legislativní akt.

S ohledem na důvody související s právní jistotou lze účinky aktu, jenž byl prohlášen za neplatný, zachovat zejména tehdy, kdyby okamžité účinky jeho zrušení měly závažné negativní důsledky pro dotyčné osoby na legalita napadeného aktu není zpochybněna z důvodu jeho účelu nebo obsahu, nýbrž z důvodu nedostatku pravomoci jeho autora nebo z důvodu porušení podstatných formálních náležitostí.

Tak je tomu, pokud jde o nařízení č. 275/2014, kterým se mění příloha I nařízení č. 1316/2013, kterým se vytváří Nástroj pro propojení Evropy, vzhledem k tomu, že toto nařízení je právním základem pro pracovní programy stanovené v článku 17 nařízení č. 1316/2013, jež slouží jako právní základ výzvám pro předkládání návrhů na výběr projektů společného zájmu, financovaných tímto mechanismem. Pouhým zrušením nařízení č. 275/2014 by přitom byly zpochybněny jak roční a několikaleté pracovní programy založené na tomto nařízení, tak i výzvy k předkládání návrhů na výběr projektů společného zájmu, zahájených na základě těchto programů, které by byly automaticky neplatné. Takové zrušení by ohrozilo provádění Nástroje pro propojení Evropy a způsobilo by všem zúčastněným subjektům značnou škodu.

(viz body 67–69)