6

Skutkový základ sporu je popsán v bodech 4 až 16 napadeného rozsudku následovně: „4 Žalobkyně je konsorciem tvořeným italským státem, regionem Kampánie, provincií Neapol a několika obcemi. Má právní subjektivitu podle veřejného práva. Byla zřízena italským zákonem č. 578 ze dne 29. července 1971 za účelem zachování a zhodnocení architektonických celků, sestávajících z vesuvských vil vybudovaných v 18. století a venkovních lokalit (parky, zahrady a přilehlé budovy). 5 Podle informací, které uvedla žalobkyně a které Komise nezpochybnila, italský stát požádal v roce 1986 na žádost žalobkyně tuto instituci o finanční pomoc z EFRR za účelem uskutečnění investice do infrastruktury, jejímž předmětem je integrovaný systém zhodnocení vnitřního parku vily Favorita, zahrady vily Ruggiero a architektonického komplexu vily Campolieto. První z těchto vesuvských vil je ve vlastnictví italského státu. Zbývající dvě vily jsou ve vlastnictví žalobkyně. 6 Rozhodnutím K (86) 2029/120 ze dne 18. prosince 1986, určeným Italské republice, Komise poskytla finanční pomoc z EFRR (č. 86/05/04/054) v maximální výši 7,5 miliard italských lir (ITL) ve výši 50 % uznatelných výdajů na investice do infrastruktury v souvislosti s výše uvedeným systémem zhodnocení vil Campolieto, Favorita a Ruggiero pro turistické účely (dále jen ‚poskytující rozhodnutí‘). 7 V tomto rozhodnutí byla žalobkyně označena jako příjemce podpory (třetí bod odůvodnění a článek 3) a zároveň jako subjekt odpovědný za žádost a za realizaci projektu (příloha rozhodnutí). Podle časového rámce uvedeného v příloze tohoto rozhodnutí období pro uplatnění výdajů souvisejících s realizací tohoto projektu začalo v lednu 1987 a skončilo v červnu 1990. Podle článku 4 uvedeného rozhodnutí mohla Komise snížit nebo zrušit pomoc z EFRR v případě nedodržení podmínek uvedených v tomto rozhodnutí, včetně těch, které se týkají časového rámce vymezeného pro realizaci projektu. Bylo stanoveno, že v takovémto případě Komise bude moci požadovat úplné nebo částečné vrácení podpory, která již byla vyplacena ‚příjemci rozhodnutí‘. Ke snížení, zrušení nebo k žádosti o vrácení lze přistoupit teprve ‚poté, co bylo příjemci umožněno, aby ve lhůtě stanovené za tímto účelem Komisí předložil své vyjádření‘ (článek 4). 8 V rámci výkonu tohoto rozhodnutí a na základě žádosti italských orgánů byly v letech 1988 a 1990 vyplaceny dvě zálohy, každá ve výši tří miliard ITL. 9 Dopisem ze dne 29. března 1995 požádal italský stát o prodloužení lhůty pro podání žádostí o závěrečnou platbu, jejíž konec stanoví článek 12 nařízení č. 4254/88 na , přičemž uvedl, že práce byly pozastaveny z ‚právních důvodů různé povahy‘ nebo na základě ‚sporů s vyvlastněnými osobami‘. 10 Dopisem ze dne 15. února 2000 italské orgány připomenuly, že požádaly o prodloužení výše uvedené lhůty. Krom toho požádaly o vyplacení nové zálohy v nejkratší možné lhůtě, přičemž uvedly, že výše do té doby vynaložených výdajů byla zřetelně vyšší než již vyplacené zálohy. Na podporu svých žádostí předložily Komisi zprávu ze dne vypracovanou na základě kontroly projektu, která byla provedena z jejich iniciativy. Tato zpráva obsahovala následující údaje: ‚datum ukončení plateb‘ za práce týkající se vily Campolieto: 1994; ‚datum (skutečného) ukončení prací‘ na vile Ruggiero: 1994, a ‚datum (skutečného) ukončení prací‘ na ‚[první] části‘ prací týkajících se vily Favorita: 1993. V rubrice nazvané ‚Právní důvody, které vedly k pozastavení plateb‘, tato zpráva v souvislosti s vilou Campolieto uvádí, že ‚žádné právní problémy [neexistovaly]‘. Pokud jde o vilu Ruggiero, zmiňovala se o ‚postupech evakuace zahrady uživateli‘. Pokud jde o dokončení prací týkajících se vily Favorita, zmiňovala se o ‚získání definitivní veřejné koncese a o odsunu ilegálních obyvatelů a kontejnerů, které jsou přístřeším pro oběti zemětřesení‘. Dále tato zpráva uváděla, že případné nevyplacení pomoci Společenství ‚by [žalobkyni] mohlo způsobit závažné finanční těžkosti v případě, že by nenašla náhradu prostřednictvím jiného externího financování (například případné zařazení projektu do [rámce podpory Společenství] Kampánie 94/99), neboť [žalobkyně] nemě[la] vlastní zdroje, které by mohly nahradit výše uvedené zdroje‘. 11 Dopisem ze dne 8. března 2001 podaly italské orgány žádost o vyplacení zůstatku. 12 Dopisem ze dne 12. října 2001 Komise italským orgánům oznámila návrh na ukončení finanční pomoci z EFRR. V tomto dopise nejprve poukázala na to, že ze spisu, který jí byl předán, nevyplývá, že by události zmíněné ve zprávě ze dne (viz bod 10 výše) byly důvodem pro soudní řízení, a poté uvedla, že vzhledem k neexistenci právních důvodů ve smyslu článku 12 nařízení č. 4254/88 byla finanční pomoc ukončena na základě žádosti o platbu ze dne , neboť tato byla poslední žádostí o platbu zaslanou před 31. březnem 1995. Upřesnila, že uplatněné výdaje byly odhadnuty jako uznatelné ve výši 2,8 miliard ITL, takže pomoc, kterou EFRR dluží, představuje 1,4 miliardy ITL. V důsledku toho stanovila výši částky, která má být vrácena, na 4,6 miliard ITL a stanovila uvolnění zůstatku ve výši 1,5 miliard ITL. Krom toho uvedla: ‚Vzhledem k tomu, že ukončení může mít finanční dopad na konečného nebo konečné příjemce, důrazně Vás žádám, abyste zajistili, že tito budou patřičně informováni tak, aby se mohli vyjádřit ke skutečnostem, které byly zjištěny k jejich tíži a na kterých je založeno napadené rozhodnutí. Zdvořile Vás žádám o zaslání s tím souvisejících informací.‘ Krom toho vyzvala italské orgány, aby se ve lhůtě dvou měsíců vyjádřily v případě nesouhlasu s tímto návrhem na ukončení. 13 Dopisem ze dne 21. listopadu 2001 italské orgány odpověděly, že ‚finanční dopad [vrácení části prvních dvou splátek pomoci ve výši 4,6 miliard ITL] na rozpočet konečného příjemce […] [se ukázal] jako velmi tíživý, neboť příjemce použil zdroje již vyplacené Komisí pro účely úplné realizace stanovených prací v přesvědčení, že žádosti […] o prodloužení lhůt [pro podání žádostí o závěrečnou platbu] bude vyhověno‘. V této souvislosti tvrdily, že ze zprávy ze dne vyplývalo, že realizace projektu byla rozdělena do tří funkčních částí, z nichž pouze ta, která se týká dokončení prací na vile Favorita, zaznamenala zpoždění realizace, pro které italské orgány požádaly o přerušení lhůty pro podání žádosti o závěrečnou platbu. Naopak výdaje související s prvními dvěma částmi prací, které se týkají vil Campolieto a Ruggiero, jež dosáhly výše 7996087050 ITL, vznikly před 31. březnem 1995 a nebyly předmětem zvláštních žádostí o prodloužení. 14 Dopisem ze dne 13. března 2002 oznámila Komise italským orgánům své definitivní rozhodnutí ukončit dotčenou finanční pomoc na základě posledního výkazu výdajů, který jí byl zaslán před 31. březnem 1995, což bylo v souladu s tím, co uváděl návrh na ukončení ze dne [rozhodnutí D (2002) 810111, dále jen ‚napadené rozhodnutí‘]. Toto rozhodnutí bylo italskými orgány zasláno žalobkyni faxem dne . 15 V napadeném rozhodnutí poukázala Komise na to, že ‚vyjádření konečného příjemce [jí nebylo] doručeno‘. Krom toho zdůraznila, že italské orgány nezpochybnily její odmítnutí uznat, že události zmíněné ve zprávě ze dne 16. června 1999 (viz výše bod 12) představovaly ‚právní důvody‘ ve smyslu článku 12 nařízení č. 4254/88. Krom toho odůvodnila své zamítnutí jejich žádosti o uznání výdajů souvisejících se dvěma částmi prací (vila Campolieto a vila Ruggiero), které vznikly před 31. březnem 1995, které ale byly deklarovány po tomto datu, tím, že se žádost o prodloužení podaná těmito orgány dopisem ze dne týkala zůstatku finanční pomoci (1,5 miliardy ITL) jako celku. V této žádosti o prodloužení totiž nebylo upřesněno, že se vztahovala jen na určitou část prací, jak tvrdily italské orgány ve svém dopise ze dne . 16 V témže rozhodnutí Komise nakonec oznámila, že ‚ani [napadené] rozhodnutí, ani žádné ustanovení práva Společenství nebrání členskému státu rozhodnout z vlastní iniciativy o nevymáhání již vyplacených částek‘. Krom toho doporučeným dopisem s doručenkou ‚formálně‘ požádala italské orgány, aby informovaly konečného příjemce o napadeném rozhodnutí. V této souvislosti podotkla, že ‚pokud by konečný příjemce [byl] bezprostředně a osobně dotčen [napadeným] rozhodnutím, může podat žalobu k Soudu ve lhůtě dvou měsíců prodloužené o [deset] dnů z důvodu vzdálenosti‘.“