STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

MACIEJE SZPUNARA

přednesené dne 10. listopadu 2020 ( 1 )

Věc C‑578/19

X

proti

Kuoni Travel Ltd,

za přítomnosti

ABTA Ltd

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Supreme Court of the United Kingdom (Nejvyšší soud Spojeného království)]

„Řízení o předběžné otázce – Směrnice 90/314/EHS – Souborné služby pro cesty, pobyty a zájezdy – Smlouva o souborných službách pro cesty uzavřená mezi organizátorem cestovních služeb a spotřebitelem – Odpovědnost organizátora cestovních služeb za řádné plnění smluvních závazků jiných poskytovatelů služeb – Zproštění odpovědnosti – Událost, kterou organizátor cestovních služeb nebo poskytovatel služeb nemohli předpokládat nebo překonat – Škoda způsobená jednáním zaměstnance hotelu vystupujícího jako poskytovatel služeb na základě smlouvy – Pojem ‚poskytovatel služeb‘ “

I. Úvod

1. „Jak kdysi pravil viktoriánský soudce Lord Justice Bramwell, přejdeme-li od právních institutů smlouvy a mimosmluvního deliktu k institutu smluvní a deliktní odpovědnosti, je to totéž, jako bychom od běžných anglických slov přešli na odbornou mluvu. […] Tento soudce měl nepochybně na mysli empirický přístup v common law, který je pevně spjat se soubory skutkových okolností odpovídajícími různým formalizovaným typům řízení a který bylo třeba dát do protikladu k vysoce racionalizované systematizaci právních vztahů, která je základem římského závazkového práva. [V rámci common law] je žaloba ze smlouvy nebo mimosmluvního deliktu žalobou založenou na specifickém souboru skutkových okolností – ‚meritu věci‘ – zatímco žaloba na náhradu škody ex contractu nebo ex delicto je žalobou definovanou formálním systémem právních vztahů. […] Anglické závazkové právo […] se příliš nezajímá o formální právní vztahy; otázka odpovědnosti se v něm omezuje na ‚skutkové okolnosti, jejichž existence opravňuje určitou osobu, aby se u soudu domohla přiznání náhrady vůči jiné osobě‘. […] Civilněprávní tradice naproti tomu spatřuje v odpovědnosti nesplnění již existujícího závazku, jehož plnění je povinné. Odpovědnost je pak otázkou nenaplnění vinculum iuris, právního vztahu. Daný problém je však ve skutečnosti složitější […]. Pojem smluvní odpovědnosti vede k tomu, že je do smlouvy importován pojem ‚mimosmluvního deliktu (delikt a kvazidelikt) z občanskoprávní odpovědnosti‘, což mělo za následek proniknutí pojmu ‚nesplnění smluvního závazku‘ do režimu odpovědnosti za mimosmluvní delikt“ ( 2 ).

2. Tento výňatek názorně ilustruje a umožňuje lépe pochopit šíři rozdílů mezi právními úpravami a praxí různých členských států v oblasti souborných služeb pro cesty. Právě za účelem odstranění těchto rozdílů stanovil unijní normotvůrce společná pravidla, která umožnila nejen provozovatelům v jednom členském státě nabízet své služby v jiných členských státech, ale rovněž unijním spotřebitelům využívat srovnatelných podmínek nezávisle na tom, ve kterém členském státě souborné služby pro cesty kupují ( 3 ).

3. Projednávaná žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou Soudnímu dvoru předložil Supreme Court of the United Kingdom (Nejvyšší soud Spojeného království), se týká výkladu čl. 5 odst. 2 třetí odrážky druhé části směrnice 90/314.

4. Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi X, cestující s bydlištěm ve Spojeném království, a společností Kuoni Travel Ltd (dále jen „Kuoni“), organizátorem cestovních služeb se sídlem ve Spojeném království, ve věci návrhu na náhradu škody způsobené nesprávným plněním smlouvy o souborných službách pro cesty uzavřené mezi X a společností Kuoni.

5. Předkládající soud se v podstatě táže, zda může být organizátor souborných služeb pro cesty zproštěn odpovědnosti podle čl. 5 odst. 2 třetí odrážky druhé části směrnice 90/314, je-li neplnění nebo nesprávné plnění smlouvy, kterou tento organizátor uzavřel se spotřebitelem, důsledkem jednání zaměstnance poskytovatele služeb provádějícího tuto smlouvu.

6. V této věci má tedy Soudní dvůr příležitost upřesnit podmínky vzniku odpovědnosti organizátora cestovních služeb v případě, kdy se zaměstnanec poskytovatele služeb tohoto organizátora dopustí napadení a znásilnění na osobě, která s tímto organizátorem sjednala smlouvu o souborných službách pro cesty.

II. Právní rámec

A. Unijní právo

7. Článek 2 body 2 a 4 směrnice 90/314 stanoví: „Pro účely této směrnice se rozumí: […] 2. ‚organizátorem‘ osoba, která jinak než příležitostně organizuje souborné služby a prodává je nebo je nabízí k prodeji, přímo nebo prostřednictvím prodejce; […] 4. ‚spotřebitelem‘ osoba, která si koupí nebo se zaváže, že si koupí, soubor služeb (‚hlavní smluvní strana‘) nebo jakákoli osoba, jejímž jménem se hlavní smluvní strana zavazuje ke koupi souboru služeb (‚ostatní příjemci‘), nebo jakákoli osoba, na kterou hlavní smluvní strana nebo ostatní příjemci převedou soubor služeb (‚příjemce‘); […]“

8. Článek 4 odst. 6 druhý pododstavec této směrnice stanoví: „V [případě, že spotřebitel odstoupí od smlouvy podle odstavce 5 nebo pokud organizátor z jakéhokoli důvodu, s výjimkou porušení povinností spotřebitelem, soubor služeb před sjednaným dnem odjezdu zruší,] má spotřebitel případně právo na náhradu škody za nesplnění smlouvy, které mu uhradí organizátor nebo prodejce podle právních předpisů daného členského státu, pokud: […] ii) ke zrušení nedojde, s výjimkou zrušení z důvodů překnihování, z důvodu vyšší moci, tedy neobvyklých a neočekávaných okolností nezávislých na straně, která se na ně odvolává, jejichž důsledkům nebylo možno přes veškeré vyvinuté úsilí předejít.“

9. Článek 5 odst. 1 až 3 této směrnice stanoví: „1. Členské státy přijmou nezbytná opatření zajišťující, aby organizátor nebo prodejce, který je stranou smlouvy, odpovídali spotřebiteli za řádné plnění závazků vyplývajících ze smlouvy bez ohledu na to, zda tyto závazky má splnit organizátor nebo prodejce anebo jiný poskytovatel služeb, aniž je dotčeno právo organizátora nebo prodejce tyto jiné poskytovatele služeb postihnout. 2. Pokud jde o škody, které vyplývají pro spotřebitele z neplnění nebo nesprávného plnění smlouvy, přijmou členské státy nezbytná opatření zajišťující, aby za ně organizátor nebo prodejce odpovídali, ledaže by toto neplnění nebo nesprávné plnění nezavinili oni ani jiný poskytovatel služeb, neboť – zjištěné nedostatky při plnění smlouvy lze přičíst spotřebiteli, – tyto nedostatky lze přičíst třetí osobě, která není spojena s poskytováním smluvně sjednaných služeb, a jsou nepředvídatelné nebo nepřekonatelné, – tyto nedostatky byly způsobeny vyšší mocí, jak je vymezena v čl. 4 odst. 6 druhém pododstavci bodu ii), nebo událostí, kterou organizátor nebo prodejce nebo poskytovatel služeb přes řádnou péči nemohl předpokládat ani ji překonat [předpokládat nebo překonat]. V případech uvedených v prvním pododstavci druhé a třetí odrážce jsou organizátor nebo prodejce, který je stranou smlouvy, povinni neprodleně poskytnout spotřebiteli v nesnázích pomoc. Pokud jde o škody, které vyplývají z neplnění nebo nesprávného plnění služeb obsažených v souboru služeb, mohou členské státy povolit, aby výše náhrady škody byla omezena v souladu s mezinárodními smlouvami upravujícími tyto služby. Pokud jde o škody jiné než na životě či zdraví, které vyplývají z neplnění nebo nesprávného plnění služeb obsažených v souboru služeb, mohou členské státy povolit, aby výše náhrady škody byla omezena smlouvou. Toto omezení nesmí být nepřiměřené. 3. Aniž je dotčen odst. 2 čtvrtý pododstavec, není možné odchýlit se smluvním ujednáním od odstavců 1 a 2.“

10. Směrnice 90/314 byla s účinkem od 1. července 2018 zrušena směrnicí (EU) 2015/2302 ( 4 ). S ohledem na dobu rozhodnou z hlediska skutečností sporu v původním řízení je však v projednávané věci použitelná směrnice 90/314.

B. Právo Spojeného království

1. Nařízení z roku 1992

11. Směrnice 90/314 byla ve Spojeném království provedena prostřednictvím Package Travel, Package Holidays and Package Tours Regulation 1992 (nařízení o souborných službách pro cesty, pobyty a zájezdy z roku 1992) ze dne 22. prosince 1992 ( 5 ) (dále jen „nařízení z roku 1992“).

12. Článek 15 odst. 1, 2 a 5 nařízení z roku 1992 stanoví: „1. Druhá smluvní strana odpovídá spotřebiteli za řádné plnění závazků vyplývajících ze smlouvy, a to bez ohledu na to, zda má tyto závazky provést tato druhá strana nebo jiní poskytovatelé služeb, čímž však nejsou dotčeny žádné prostředky nápravy ani právo postihu, které bude tato druhá strana případně mít proti těmto jiným poskytovatelům služeb. 2. Druhá smluvní strana odpovídá spotřebiteli za jakoukoli škodu, která mu vznikla v důsledku neplnění smlouvy nebo nesprávného plnění smlouvy, ledaže by toto neplnění nebo nesprávné plnění nezavinila tato druhá strana ani jiný poskytovatel služeb, neboť a) zjištěné nedostatky při plnění smlouvy lze přičíst spotřebiteli; b) tyto nedostatky lze přičíst třetí osobě, která není spojena s poskytováním smluvně sjednaných služeb, a jsou nepředvídatelné nebo nepřekonatelné; nebo c) tyto nedostatky byly způsobeny: i) neobvyklými a neočekávanými okolnostmi nezávislými na straně, která se na ně odvolává, jejichž důsledkům nebylo možno přes veškeré vyvinuté úsilí předejít; nebo ii) událostí, kterou druhá smluvní strana nebo poskytovatel služeb přes řádnou péči nemohli předpokládat nebo překonat. […] 5. Aniž jsou dotčeny odstavce 3 a 4, nelze odpovědnost podle odstavců 1 a 2 vyloučit smluvním ujednáním.“

2. Zákon z roku 1982

13. Podle článku 13 Supply of Goods and Services Act (zákon z roku 1982 o dodávkách zboží a služeb) ( 6 ) ze dne 13. července 1982, ve znění použitelném na skutkové okolnosti věci v původním řízení (dále jen „zákon z roku 1982“), byla společnost Kuoni povinna poskytovat plnění uvedená ve smlouvě s přiměřenou péčí a odborností.

III. Skutkový základ sporu v původním řízení

14. X a její manžel uzavřeli dne 1. dubna 2010 se společností Kuoni smlouvu, kterou se tato společnost zavázala poskytnout souborné služby pro cestu na Srí Lanku zahrnující let ze Spojeného království, včetně zpátečního letu, a pobyt v hotelu all-inclusive na patnáct nocí od 8. do 23. července 2010.

15. Ustanovení 2.2) této smlouvy týkající se rezervačních podmínek stanoví: „Uzavřeli jste smlouvu se společností [Kuoni]. Zajistíme, aby Vám byly poskytnuty rozličné služby, které jsou součástí rekreace, kterou si u nás rezervujete.“

16. Ustanovení 5.10 písm. b) této smlouvy, týkající se rovněž rezervačních podmínek, zní následovně: „[…] poneseme odpovědnost v případě, že z důvodu zavinění na naší straně nebo na straně našich zástupců či poskytovatelů služeb nebude jakákoli součást podmínek Vašeho pobytu, který jste si zarezervovali před odjezdem ze Spojeného království, odpovídat popisu uvedenému v brožuře nebo nebude dosahovat přiměřeného standardu, nebo pokud v důsledku činnosti, která je součástí těchto podmínek pobytu, dojde k úmrtí nebo újmě na zdraví u Vás nebo kteréhokoli člena Vaší skupiny. Neponeseme odpovědnost v případě a v rozsahu, v jakém nedodržení podmínek Vašeho pobytu nebo úmrtí či újma na zdraví nebudou způsobeny zaviněním na naší straně, zaviněním našich zástupců nebo poskytovatelů služeb; budou způsobeny Vámi; […] nebo budou způsobeny nepředvídanými okolnostmi, které jsme my, naši zástupci či naši poskytovatelé služeb nemohli ani s vynaložením veškeré řádné péče předvídat či jim předejít.“

17. V ranních hodinách dne 17. července 2010 narazila X cestou na recepci přes hotelové zahrady na N, zaměstnaného v hotelu jako elektrikář, který měl službu a byl oděn do stejnokroje hotelového personálu. N se nabídl, že jí ukáže zkratku k recepci, a poté ji vlákal do strojovny, kde ji znásilnil a napadl.

18. V rámci sporu v původním řízení se X domáhala vůči společnosti Kuoni náhrady škody za znásilnění a napadení, jichž se stala obětí, s odůvodněním, že tato škoda vyplývala z nesprávného plnění smlouvy, kterou X uzavřela se společností Kuoni, a z porušení nařízení z roku 1992. Společnost Kuoni zpochybnila, že by znásilnění a napadení, jichž se dopustil N, představovala porušení jejích závazků vůči X vyplývajících ze smlouvy nebo z nařízení z roku 1992. Na podporu tohoto argumentu poukázala společnost Kuoni na ustanovení 5.10 písm. b) smlouvy a na čl. 15 odst. 2 písm. c) bod ii) nařízení z roku 1992.

19. High Court (Vrchní soud, Spojené království) návrh X na náhradu škody zamítl s odůvodněním, že se „podmínky pobytu“ uvedené v ustanovení 5.10 písm. b) smlouvy netýkaly pracovníka údržby doprovázejícího klienta na recepci. V rámci obiter dictum navíc uvedl, že se společnost Kuoni mohla každopádně dovolávat důvodu pro zproštění odpovědnosti stanoveného v čl. 15 odst. 2 písm. c) bodě ii) nařízení z roku 1992.

20. Court of Appeal (England & Wales) [Odvolací soud (Anglie a Wales), Spojené království] v odvolacím řízení návrh X rovněž zamítl. Podle většinového názoru, zastávaného soudcem Sirem Terencem Ethertonem a soudkyní Asplin, se ustanovení 5.10 písm. b) smlouvy nevztahuje na pracovníka údržby hotelu, který je klientovi jako pracovník údržby znám a doprovází ho na recepci hotelu. Podle tohoto většinového názoru nebylo smyslem nařízení z roku 1992 usnadnit uplatnění nároku vůči organizátorovi cestovních služeb v případě protiprávního jednání, jehož se dopustil zaměstnanec poskytovatele služeb, pokud toto jednání nespadalo mezi „úkoly, k jejichž plnění je zaměstnán“, a pokud tento poskytovatel služeb nebyl odpovědný za jednání jiné osoby podle vnitrostátního práva použitelného na spotřebitele nebo podle cizího práva použitelného na poskytovatele služeb. Soudci zastávající většinový názor se formou obiter dictum přiklonili k tomu, že společnost Kuoni není odpovědná ani na základě ustanovení 5.10 písm. b) smlouvy, ani na základě článku 15 nařízení z roku 1992, neboť N nebyl „poskytovatelem služeb“ ve smyslu těchto ustanovení.

21. Podle předkládajícího soudu se soudce Longmore ve svém odlišném stanovisku vyjádřil v tom smyslu, že má pochybnosti o tom, že by podle anglického práva nebyla založena odpovědnost hotelu za znásilnění, kterého se dopustil zaměstnanec oděný ve stejnokroji a prezentovaný veřejnosti jako spolehlivý zaměstnanec. Podle tohoto soudce platí v anglickém právu hlavní zásada, že osoba, která převezme odpovědnost na základě smlouvy, zůstává osobně odpovědná za splnění smlouvy i v případě, že ji plní prostřednictvím jiných osob. Upřesnil, že smyslem směrnice 90/314 a nařízení z roku 1992 bylo hlavně poskytnout rekreantům, jejichž rekreace byla zmařena, prostředek nápravy proti druhé smluvní straně. Podle něj má být ponecháno na organizátorovi cestovních služeb, aby důsledky zmařené rekreace vypořádal s vlastními smluvními partnery, kteří pak mohou hledat řešení na dalších úrovních, ať už se svými zaměstnanci nebo se subdodavateli. Dále uvedl, že nic neodůvodňuje závěr, aby byl v případě subdodavatele nebo zaměstnance pojem „poskytovatel služeb“ zúžen pouze na hotel. Dodal, že není pochyb o tom, že by někteří zaměstnanci měli být považováni za poskytovatele služeb.

22. Supreme Court of the United Kingdom (Nejvyšší soud Spojeného království), jemuž bylo podáno dovolání, shledal, že mu byly položeny dvě hlavní otázky, a to zaprvé zda znásilnění a napadení X představují nesprávné plnění smluvních závazků společnosti Kuoni, a v případě kladné odpovědi na první otázku, zda se zadruhé může společnost Kuoni zprostit odpovědnosti za jednání N s odvoláním na ustanovení 5.10 písm. b) smlouvy a případně na čl. 15 odst. 2 písm. c) nařízení z roku 1992.

23. Supreme Court of the United Kingdom (Nejvyšší soud Spojeného království) dospěl k názoru, že za účelem rozhodnutí o druhé otázce, jež vyvstala v rámci dovolání, je třeba položit Soudnímu dvoru předběžné otázky. Pro účely tohoto řízení o předběžné otázce předkládající soud žádá Soudní dvůr, aby vycházel z předpokladu, že když hotelový zaměstnanec doprovázel X na recepci, jednalo se o službu spadající pod „podmínky pobytu“, které se společnost Kuoni zavázala poskytnout, a že spáchané znásilnění a napadení představuje nesprávné plnění smlouvy.

IV. Předběžné otázky a řízení před Soudním dvorem

24. Za těchto okolností se Supreme Court of the United Kingdom (Nejvyšší soud Spojeného království) rozhodnutím ze dne 24. července 2019, došlým kanceláři Soudního dvora dne 30. července 2019, rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1) Pokud došlo k neplnění nebo nesprávnému plnění povinností vyplývajících ze smlouvy mezi organizátorem nebo prodejcem na jedné straně a spotřebitelem na straně druhé o poskytnutí souborných služeb pro pobyt, na kterou se vztahuje směrnice [90/314], a toto neplnění nebo nesprávné plnění je důsledkem jednání zaměstnance hotelové společnosti, která je poskytovatelem služeb, jichž se tato smlouva týká: a) uplatní se zproštění odpovědnosti podle čl. 5 odst. 2 třetí odrážky druhé části směrnice [90/314], a pokud ano, b) na základě jakých kritérií má vnitrostátní soud posuzovat, zda se tento důvod pro zproštění odpovědnosti může použít? 2) Pokud organizátor nebo prodejce uzavře smlouvu se spotřebitelem o poskytnutí souborných služeb pro pobyt, na kterou se vztahuje směrnice 90/314, a pokud služby, jichž se tato smlouva týká, poskytuje hotelová společnost, je třeba za ‚poskytovatele služeb‘ pro účely použití důvodu pro zproštění odpovědnosti podle čl. 5 odst. 2 třetí odrážky směrnice [90/314] považovat i samotného zaměstnance této hotelové společnosti?“

25. Písemná vyjádření předložily účastnice původního řízení ( 7 ) a Evropská komise. Soudní dvůr v souladu s čl. 76 odst. 2 svého jednacího řádu rozhodl, že bude rozhodováno bez konání jednání. V rámci organizačního procesního opatření ze dne 31. března 2020 položil Soudní dvůr všem účastníkům původního řízení a zúčastněným otázky, na které měli odpovědět písemně. Písemná vyjádření k otázkám, které byly předmětem uvedených organizačních procesních opatření, byla předložena týmiž účastníky původního řízení a Komisí ve stanovené lhůtě.

V. Analýza

26. Podstatou první předběžné otázky předkládajícího soudu je, zda se může uplatnit důvod pro zproštění odpovědnosti organizátora souborných služeb pro cesty podle čl. 5 odst. 2 třetí odrážky druhé části směrnice 90/314, je-li neplnění nebo nesprávné plnění smlouvy, kterou tento organizátor uzavřel se spotřebitelem, důsledkem jednání zaměstnance poskytovatele služeb provádějícího tuto smlouvu. Pro případ kladné odpovědi na tuto otázku se předkládající soud táže, na základě jakých kritérií se důvod pro zproštění odpovědnosti uvedený v tomto ustanovení uplatní.

27. V rámci druhé otázky předkládající soud žádá Soudní dvůr, aby určil, zda musí být zaměstnanec poskytovatele služeb v rámci smlouvy o souborných službách považován za poskytovatele služeb pro účely použití čl. 5 odst. 2 třetí odrážky druhé části směrnice 90/314 ( 8 ).

28. Vzhledem k tomu, že odpověď na první otázku písm. a) závisí na rozsahu pojmu „poskytovatel služeb“ ve smyslu článku 5 směrnice 90/314, který je předmětem druhé otázky, budu se těmito dvěma otázkami zabývat společně.

29. Pro zodpovězení těchto otázek považuji za užitečné nejprve připomenout účel směrnice 90/314 a teprve poté zkoumat rozsah režimu odpovědnosti zavedeného touto směrnicí. V tomto rámci se po posouzení rozsahu pojmu „poskytovatel služby“ ve smyslu článku 5 této směrnice budu zabývat otázkou, zda se důvod pro zproštění odpovědnosti stanovený v čl. 5 odst. 2 třetí odrážce druhé části směrnice uplatní v případě, že neplnění nebo nesprávné plnění smlouvy o souborných službách pro cesty je důsledkem jednání zaměstnance poskytovatele služeb provádějícího uvedenou smlouvu. Konečně vzhledem k tomu, že Soudnímu dvoru navrhnu, aby na první otázku písm. a) odpověděl záporně, není podle mě třeba odpovídat na první otázku písm. b), která se týká kritérií, na jejichž základě se uplatní důvod pro zproštění odpovědnosti stanovený v čl. 5 odst. 2 třetí odrážce druhé části směrnice 90/314.

A. Úvodní poznámky k účelu směrnice 90/314

30. Pro lepší pochopení rámce, do něhož spadá režim odpovědnosti organizátora souborných služeb pro cesty zavedený směrnicí 90/314, považuji za užitečné začít svou analýzu připomenutím účelu této směrnice.

31. K tomu bych chtěl předeslat, že tato směrnice je součástí série aktů unijního práva týkajících se harmonizace v oblasti soukromého práva hmotného, které byly přijaty na základě článku 100 A Smlouvy o EHS (nyní po změně článek 114 SFEU). Vzhledem k tomuto jejímu legislativnímu rámci bere tato směrnice v úvahu požadavky ochrany spotřebitele ( 9 ) a dává je do souladu s požadavky, na nichž stojí mimo jiné utváření vnitřního trhu ( 10 ). Z prvního až třetího bodu odůvodnění směrnice 90/314 vyplývá, že vytvoření společných předpisů o souborných službách přispívá k tomu, aby byly odstraněny překážky pro volný pohyb služeb a nedocházelo k narušování hospodářské soutěže mezi provozovateli usazenými v různých členských státech, přičemž spotřebitelům umožňuje „využívat srovnatelné podmínky nezávisle na členském státě, ve kterém souborné služby kupují“ ( 11 ).

32. Skutečnost, že je směrnice 90/314 určena k zaručení jiných cílů, nemůže podle Soudního dvora vylučovat, že její ustanovení mají rovněž chránit spotřebitele ( 12 ). Ve své judikatuře tedy vyhlásil, že cílem této směrnice je zajistit vysokou úroveň ochrany spotřebitele ( 13 ).

33. Takový je tedy kontext, pokud jde obecně o režim odpovědnosti organizátora souborných služeb pro cesty zavedený touto směrnicí, a konkrétně o důvody pro zproštění této odpovědnosti.

B. K rozsahu režimu odpovědnosti organizátora souborných služeb pro cesty zavedeného článkem 5 směrnice 90/314

1. Obecné úvahy

34. Chtěl bych rovnou připomenout, že režim odpovědnosti zavedený směrnicí 90/314 je režimem smluvní odpovědnosti, jehož obecnou zásadou je, že dlužník musí nést odpovědnost za neplnění nebo nesprávné plnění smlouvy uzavřené mezi stranami. V tomto kontextu je nesplnění závazku chápáno v širokém smyslu jako jakékoliv porušení smluvního závazku. Tato definice nesplnění závazku je základem systému smluvní odpovědnosti, podle kterého může jedna smluvní strana podat žalobu proti druhé smluvní straně, která nesplní všechny své smluvní závazky ( 14 ).

35. Rovněž bych chtěl poukázat na to, že z článku 1 a čl. 2 bodů 1 a 2 směrnice 90/314 vyplývá, že smlouva o souborných službách pro cesty zahrnuje několik položek – dopravu, ubytování a jiné služby cestovního ruchu – které jsou prodávány nebo nabízeny k prodeji za souhrnnou cenu ( 15 ), ale jsou poskytovány několika poskytovateli služeb v jiném členském státě nebo ve třetím státě ( 16 ). Tato komplexnost smlouvy o souborných službách pro cesty je podle mého názoru jedním z faktorů, jimiž lze vysvětlit, proč unijní normotvůrce věnuje v této směrnici pozornost vysoké úrovni ochrany spotřebitele, a proč je tedy v jejím článku 5 upraven režim odpovědnosti organizátora (nebo prodejce). Stanovením souboru pravidel týkajících se povinnosti nahradit škody způsobené spotřebitelům má totiž tento článek za cíl usnadnit spotřebitelům možnost dovolat se odpovědnosti organizátora souborných služeb pro cesty ( 17 ).

2. K odpovědnosti organizátora souborných služeb pro cesty vůči spotřebiteli ve smyslu čl. 5 odst. 1 směrnice 90/314

36. Podle čl. 5 odst. 1 směrnice 90/314 organizátor (nebo prodejce), který je stranou smlouvy o souborných službách pro cesty, odpovídá spotřebiteli za řádné plnění závazků vyplývajících ze smlouvy bez ohledu na to, zda tyto závazky má splnit organizátor (nebo prodejce) anebo jiný poskytovatel služeb, aniž je dotčeno právo organizátora (nebo prodejce) tyto jiné poskytovatele služeb postihnout ( 18 ).

37. Ze znění tohoto ustanovení podle mého názoru jasně plyne, že organizátor zůstává spotřebiteli osobně odpovědný za řádné plnění smlouvy bez ohledu na to, že je smlouva plněna „jiným poskytovatelem služeb“ ( 19 ). Jak uvedl generální advokát Tizzano, „pokud jde konkrétně o smluvní odpovědnost, je obsah trojstranného vztahu mezi organizátorem nebo prodejcem, spotřebitelem a poskytovatelem služeb definován takovým způsobem, že za neplnění nebo nesprávné plnění smlouvy spotřebiteli zpravidla odpovídá pouze prvně uvedený subjekt (organizátor nebo prodejce)“ ( 20 ).

38. To v podstatě znamená, že spotřebitel má možnost podat žalobu proti organizátorovi, který je stranou smlouvy ( 21 ). Z článku 5 odst. 3 směrnice 90/314 mimoto vyplývá, že smluvní ujednání, jimiž by byl organizátor zproštěn odpovědnosti za neplnění nebo nesprávné splnění smlouvy ze strany jiných poskytovatelů služeb, by byla od počátku neplatná ( 22 ).

39. Kromě toho považuji za důležité uvést, že v rámci čl. 5 odst. 1 směrnice 90/314 je rozhodnutí unijního normotvůrce umožnit organizátorovi, aby případně uplatnil postih vůči „jiným poskytovatelům služeb“, v souladu s jeho vůlí zavést vysokou úroveň ochrany spotřebitelů, neboť brání tomu, aby byli spotřebitelé v důsledku toho, že přistoupili k obecným podmínkám smlouvy o souborných službách pro cesty, odrazeni od podání žaloby na náhradu škody nebo nuceni podávat více různých žalob z titulu škody, která jim byla způsobena neplněním nebo nesprávným plněním smlouvy.

40. Jak uvádí Komise ve své odpovědi na otázku položenou Soudním dvorem, cílem režimu smluvní odpovědnosti zavedeného touto směrnicí je soustředit odpovědnost za všechny případy neplnění nebo nesprávného plnění smlouvy v rukou organizátora, aby existoval přinejmenším jeden potenciální subjekt, kterého může spotřebitel žalovat o náhradu škody, což umožní zajistit vysokou úroveň ochrany spotřebitele. Odpovědnost organizátora ve smyslu směrnice 90/314 je totiž založena na vazbě mezi jednáním nebo opomenutím způsobujícím spotřebiteli ztrátu a škodu na jedné straně a závazky vyplývajícími ze smlouvy o souborných službách pro cesty, definovaných v čl. 2 bodě 1 této směrnice, na straně druhé ( 23 ).

41. Vyvstává tedy zásadní otázka, zda závazky vyplývající ze smlouvy o souborných službách pro cesty ve smyslu čl. 2 bodu 5 směrnice 90/314 byly řádně splněny ve smyslu čl. 5 odst. 1 této směrnice ( 24 ).

42. V tomto ohledu poznamenávám, že jde o to určit, jaké smluvní závazky vyplývají ze smlouvy o souborných službách pro cesty a jak mají být tyto závazky splněny. Podle obecných pravidel smluvní odpovědnosti tedy nezáleží ani tak na tom, zda tím, kdo způsobil neplnění nebo nesprávné plnění těchto závazků, je organizátor nebo jiný poskytovatel služeb; vůči spotřebiteli totiž zůstává odpovědný organizátor. Jedná se tedy o objektivní odpovědnost organizátora souborných služeb pro cesty vůči spotřebiteli ( 25 ).

43. Je však třeba připomenout, že čl. 5 odst. 1 směrnice 90/314 mimo jiné stanoví, že „[č]lenské státy přijmou nezbytná opatření zajišťující, aby organizátor […], který je stranou smlouvy, odpovídal[…] spotřebiteli za řádné plnění závazků vyplývajících ze smlouvy“. Jak správně uvedla Komise, rozsah odpovědnosti organizátora je určen právem rozhodným pro smlouvu o souborných službách pro cesty ( 26 ).

44. V tomto ohledu musím upřesnit, že smluvní odpovědnost dlužníka v zásadě není odpovědností absolutní; dlužník se totiž může odpovědnosti zprostit, splní-li určité podmínky. V rámci režimu odpovědnosti organizátora upraveného směrnicí 90/314 není podle čl. 5 odst. 2 této směrnice organizátor odpovědný za neplnění nebo nesprávné plnění smlouvy, pokud mu nelze toto neplnění nebo nesprávné plnění přičíst. Pro tuto odpovědnost taktéž platí podmínky týkající se omezení odpovědnosti podle čl. 5 odst. 2 třetího a čtvrtého pododstavce směrnice 90/314 ( 27 ). Tato ustanovení se týkají omezení, která mohou členské státy povolit v souvislosti s náhradou škod vyplývajících z neplnění nebo nesprávného plnění smlouvy ( 28 ). Připomínám rovněž, že v souladu s čl. 5 odst. 3 této směrnice „není možné odchýlit se smluvním ujednáním od odstavců 1 a 2 [tohoto článku]“ ( 29 ).

45. Jak jsem uvedl výše, nejenže je znění čl. 5 odst. 1 směrnice 90/314 jasné a jednoznačné, pokud jde o odpovědnost organizátora souborných služeb pro cesty, ale jeho doslovný výklad je také potvrzen systematikou a účelem této směrnice, jakož i cílem tohoto ustanovení ( 30 ).

46. Z výše uvedeného vyplývá, že organizátor musí nést vůči spotřebiteli odpovědnost, a důvody pro zproštění odpovědnosti stanovené v čl. 5 odst. 2 směrnice 90/314 se tedy v zásadě mohou uplatnit ( 31 ).

47. Pokud jde v projednávané věci o otázku, zda závazky vyplývající ze smlouvy o souborných službách pro cesty uzavřené mezi společností Kuoni a X byly řádně splněny ve smyslu čl. 5 odst. 1 směrnice 90/314, domnívám se, že je v této fázi analýzy relevantní připomenout, že předkládající soud žádá Soudní dvůr, aby vycházel z předpokladu, že když hotelový zaměstnanec doprovázel X na recepci, jednalo se o službu spadající pod „podmínky pobytu“, které se společnost Kuoni zavázala poskytnout, a že znásilnění a napadení spáchané během poskytování této služby představuje nesprávné plnění smlouvy ( 32 ).

48. Je tedy třeba analyzovat, zda s ohledem na režim odpovědnosti zavedený směrnicí 90/314 může být zaměstnanec poskytovatele služeb v rámci smlouvy o souborných službách považován za poskytovatele služeb pro účely použití čl. 5 odst. 2 třetí odrážky druhé části této směrnice.

49. Za tím účelem se budu v následující části zabývat rozsahem pojmu „poskytovatel služeb“ ve smyslu směrnice 90/314.

3. Ke smyslu a rozsahu pojmu „poskytovatel služby“ podle směrnice 90/314

50. Předesílám, že X, společnosti Kuoni a ABTA a Komise mají za to, že hotelový zaměstnanec nemůže být sám o sobě považován za poskytovatele služeb. X nicméně namítá, že za určitých zvláštních okolností může být zaměstnanec, který poskytuje závadnou službu, považován za poskytovatele služeb, pokud by jiná kvalifikace připravila spotřebitele o ochranu přiznanou článkem 5 směrnice 90/314.

51. Podotýkám, že pojem „poskytovatel služeb“ není ve směrnici 90/314 definován a tato směrnice neobsahuje žádný odkaz na právo členských států za účelem vymezení smyslu a rozsahu tohoto pojmu.

52. V tomto ohledu musím připomenout, že podle ustálené judikatury Soudního dvora z požadavků jednotného použití unijního práva a z požadavků zásady rovnosti vyplývá, že znění ustanovení unijního práva, které za účelem vymezení svého smyslu a rozsahu neodkazuje výslovně na právo členských států, musí být zpravidla vykládáno v celé Unii autonomním a jednotným způsobem; tento výklad musí být hledán při zohlednění kontextu ustanovení a cíle sledovaného dotčenou právní úpravou ( 33 ).

53. Nejprve musím připomenout, že na rozdíl od poskytovatele služeb, který poskytuje služby za úplatu, se zaměstnanec poskytovatele služeb při poskytování služeb, které jsou stanoveny ve smlouvě o souborných službách pro cesty, nachází ve vztahu podřízenosti ke svému zaměstnavateli, přičemž takový vztah neexistuje v případě takového poskytovatele služeb, jakým je hotel, restaurace, turistický průvodce nebo učitel tělocviku, ať už se jedná o fyzickou nebo právnickou osobu.

54. Domnívám se, že ekvivalent výrazu „poskytovatel služeb“ použitý v různých jazykových verzích článku 5 směrnice 90/314 označuje fyzickou nebo právnickou osobu, která poskytuje služby za úplatu ( 34 ).

55. Dále považuji za užitečné poukázat na to, že pojem „poskytovatel služeb“ používá pouze článek 5 směrnice 90/314 ( 35 ). Tento pojem je tedy použit pouze v kontextu odpovědnosti organizátorů (nebo prodejců) za neplnění nebo nesprávné plnění závazků vyplývajících ze smlouvy o souborných službách pro cesty uzavřené se spotřebitelem. Jak vyplývá z definice pojmu „soubor služeb“ uvedené v čl. 2 bodě 1 této směrnice, týkají se tyto závazky služeb stanovených ve smlouvě o souborných službách pro cesty, tzn. dopravních služeb, ubytovacích služeb nebo jiných služeb cestovního ruchu (exkurze, kurzy, stravování atd.). Žádné ustanovení této směrnice však nehovoří o zaměstnancích poskytovatelů služeb. Připomínám také, že unijní normotvůrce měl sice v úmyslu umožnit organizátorovi, aby se hojil na poskytovateli služeb, ovšem takováto možnost uvedeného organizátora hojit se na zaměstnancích poskytovatelů služeb neexistuje.

56. Domnívám se tedy, že ve smyslu směrnice 90/314 nemůže být zaměstnanec poskytovatele služeb sám o sobě považován za „poskytovatele služeb“.

57. V projednávaném případě však nejde o to určit, zda může být zaměstnanec poskytovatele služeb sám o sobě považován za poskytovatele služeb, nýbrž o to, zda lze v rámci režimu odpovědnosti zavedeného článkem 5 směrnice 90/314 jednání či opomenutí zaměstnance poskytovatele služeb, který smlouvu provádí, postavit na roveň jednání či opomenutí tohoto poskytovatele služeb.

58. Možnost použít důvod pro zproštění odpovědnosti stanovený v čl. 5 odst. 2 třetí odrážce druhé části směrnice 90/314 tedy navrhuji posoudit z tohoto hlediska.

C. K možnosti použít důvod pro zproštění odpovědnosti stanovený v čl. 5 odst. 2 třetí odrážce druhé části směrnice 90/314, je-li neplnění nebo nesprávné plnění smlouvy o souborných službách pro cesty důsledkem jednání zaměstnance poskytovatele služeb provádějícího tuto smlouvu

1. Obecné úvahy

59. Podle mě je důležité připomenout, že každý poskytovatel služeb plní smluvní závazky s využitím vlastní organizační struktury (rozdělení úkolů mezi zaměstnance, stážisty atd.). Tato struktura se může u různých poskytovatelů služeb velmi lišit, jako například u pětihvězdičkového hotelu v porovnání s malým rodinným hotelem. Pro určení odpovědnosti organizátora nebo jeho poskytovatele služeb tudíž není nezbytné vědět, kdo konkrétně smluvní závazky plnil.

60. Při určování, zda lze důvod pro zproštění odpovědnosti stanovený v čl. 5 odst. 2 třetí odrážce druhé části směrnice 90/314 použít v takové situaci, jako je situace v původním řízení, tedy vyvstává následující otázka: za jakých okolností může být jednání nebo opomenutí zaměstnance poskytovatele služeb, včetně úmyslného protiprávního jednání, přičteno jeho zaměstnavateli/poskytovateli služeb s ohledem na režim odpovědnosti zavedený směrnicí 90/314?

61. Na tuto otázku odpovím v následující části.

2. K okolnostem, za nichž lze jednání nebo opomenutí zaměstnance poskytovatele služeb přičíst jeho zaměstnavateli/poskytovateli služeb s ohledem na režim odpovědnosti zavedený směrnicí 90/314

62. Rovnou připomínám, že odpovědnost organizátora ve smyslu směrnice 90/314 může vzniknout pouze v rámci plnění smluvních závazků. Jak jsem již uvedl, tato odpovědnost je založena na vazbě mezi jednáním nebo opomenutím způsobujícím spotřebiteli ztrátu a škodu na jedné straně a závazky vyplývajícími ze smlouvy o souborných službách pro cesty na straně druhé ( 36 ). Neplnění nebo nesprávné plnění smlouvy způsobené jednáním nebo opomenutím, s nímž je spojena škoda vzniklá spotřebiteli a kterého se dopustil zaměstnanec při plnění smluvních závazků, tedy musí být přičteno organizátorovi a zaměstnavateli/poskytovateli služeb. Pokud by tomu tak nebylo, organizátor by se mohl velmi snadno vyhnout jakékoli odpovědnosti za řádné plnění smlouvy o cestovních službách tím, že by prováděním této smlouvy pověřil poskytovatele služeb, jehož zaměstnanci pak konkrétním způsobem plní závazky vyplývající z uvedené smlouvy.

63. Dále podotýkám, že v souladu s čl. 5 odst. 1 směrnice 90/314 musí organizátor nést odpovědnost jednak za jednání a opomenutí zaměstnance poskytovatele služeb při plnění smluvních závazků stanovených ve smlouvě, tak jak je definována v čl. 2 bodě 5 této směrnice, a jednak za jednání a opomenutí tohoto zaměstnance při plnění závazků, které jsou považovány za doplněk ke službám uvedeným v čl. 2 bodě 1 písm. b) této směrnice ( 37 ).

64. Konkrétně v souladu s definicí „souboru služeb“ podle čl. 2 bodu 1 písm. b) směrnice 90/314 je ubytovací služba jednou ze tří položek, které může organizátor prodat nebo nabídnout k prodeji. Tato služba, běžně poskytovaná hotelem, je zajišťována prostřednictvím jeho zaměstnanců, kteří plní smluvní závazky vůči hotelu v rámci svých pracovních smluv. Tyto závazky mohou zahrnovat mimo jiné nošení zavazadel, stravování, parkovací službu, službu concierge, obsluhu u stolu, pokojské služby, půjčování jízdních kol, úklidovou službu nebo službu údržby. Tyto služby jsou tedy doplňkovými službami k ubytovacím službám poskytovaným hotelem v rámci smlouvy o souborných službách pro cesty.

65. V tomto kontextu je podle mého názoru jasné, že zaměstnanec hotelu může být v zásadě považován za osobu, která plní smluvní závazky vyplývající ze smlouvy o souborných službách pro cesty, je-li ve službě, má na sobě stejnokroj pracovníka hotelu, a jeví se proto klientům/spotřebitelům jako důvěryhodná osoba, ať už jsou závazky plněny v prostorách hotelu nebo mimo jeho objekty; musí se však jednat o závazky vyplývající ze smlouvy o souborných službách pro cesty nebo o závazky, které jsou považovány za doplněk ke službám prodávaným či nabízeným k prodeji organizátorem v rámci této smlouvy ( 38 ).

66. Pokud tedy nošení zavazadel, údržba zařízení nebo doprovod klientů na recepci jsou službami doplňkovými k ubytovací službě nebo službami přímo upravenými ve smlouvě, musí organizátor nést odpovědnost v případě, že hotelový nosič poškodí nebo ztratí zavazadla, napadne klienta při plnění povinnosti doprovodit jej do jeho pokoje nebo na recepci, popálí klienta převrhnutou polévkou nebo klienta napadne v okamžiku, kdy jej obsluhuje u stolu.

67. Ve všech těchto případech je třeba mít za to, že došlo k nesprávnému plnění smlouvy, a v důsledku toho musí být jednání zaměstnance hotelu přičteno poskytovateli služeb v rámci režimu odpovědnosti organizátora souborných služeb pro cesty podle článku 5 směrnice 90/314.

68. Organizátor naproti tomu nemůže spotřebiteli odpovídat za škody ve smyslu čl. 5 odst. 2 této směrnice, pokud zaměstnanec hotelu napadne hotelového klienta mimo svou pracovní dobu nebo v den, kdy má tento zaměstnanec dovolenou. V takovém případě se tedy nejedná o škody způsobené v rámci plnění smluvních závazků poskytovatelem služby.

69. V souladu s čl. 5 odst. 1 směrnice 90/314 proto musí organizátor nést odpovědnost jednak za jednání a opomenutí zaměstnance poskytovatele služeb při plnění smluvních závazků stanovených ve smlouvě, tak jak je definována v čl. 2 bodě 5 této směrnice, a jednak za jednání a opomenutí tohoto zaměstnance při plnění závazků, které jsou považovány za doplněk ke službám uvedeným v čl. 2 bodě 1 písm. b) této směrnice.

70. S ohledem na takto vyjasněné okolnosti, za nichž lze jednání nebo opomenutí zaměstnance poskytovatele služeb přičíst jeho zaměstnavateli/poskytovateli služeb s ohledem na režim odpovědnosti zavedený směrnicí 90/314, zbývá posoudit poslední otázku: jaký je rozdíl mezi „vyšší mocí“ a „událostí, kterou organizátor […] nebo poskytovatel služeb přes řádnou péči nemohl předpokládat nebo překonat“?

3. K rozlišení mezi „vyšší mocí“ a „událostí, kterou organizátor […] nebo poskytovatel služby přes řádnou péči nemohl předpokládat nebo překonat“

71. Článek 5 odst. 2 směrnice 90/314 stanoví, že organizátor (nebo prodejce) odpovídá za škody, které pro spotřebitele vyplývají z neplnění nebo nesprávného plnění smlouvy, ledaže by toto neplnění nebo nesprávné plnění nezavinil on ani jiný poskytovatel služeb, neboť se na něj vztahuje některý z důvodů pro zproštění odpovědnosti uvedených v tomto ustanovení. Důvod pro zproštění odpovědnosti uvedený v čl. 5 odst. 2 třetí odrážce této směrnice se vztahuje na situace, kdy zjištěné nedostatky při plnění smlouvy byly způsobeny vyšší mocí nebo událostí, kterou organizátor nebo poskytovatel služeb přes řádnou péči nemohl předpokládat nebo překonat ( 39 ).

72. X ve svém písemném vyjádření tvrdí, že oba případy uvedené v čl. 5 odst. 2 třetí odrážce směrnice 90/314 musí být vykládány společně.

73. S tímto názorem nesouhlasím.

74. Zaprvé totiž z formulace čl. 5 odst. 2 směrnice 90/314 a z použití vylučovací spojky „nebo“ jasně vyplývá, že unijní normotvůrce chtěl rozlišit mezi vyšší mocí na jedné straně a událostí, kterou organizátor nebo poskytovatel přes řádnou péči nemohou předpokládat nebo překonat, na straně druhé.

75. Zadruhé podotýkám, že „vyšší moc“ (čl. 5 odst. 2 třetí odrážka první část) je definována v čl. 4 odst. 6 druhém pododstavci bodě ii) směrnice 90/314 jako „neobvyklé a neočekávané okolnosti nezávislé na straně, která se na ně odvolává, jejichž důsledkům nebylo možno přes veškeré vyvinuté úsilí předejít“ ( 40 ). Tato definice obsahuje tři podmínky, které musí být splněny kumulativně, aby byl organizátor zproštěn odpovědnosti.

76. To však neplatí v případě události uvedené v čl. 5 odst. 2 třetí odrážce druhé části této směrnice. Unijní normotvůrce zde totiž použil spojku „nebo“ ve vylučovacím poměru, což znamená, že organizátora lze zprostit odpovědnosti, může-li prokázat, že on ani jeho poskytovatel služeb nemohli událost přes veškerá opatření nezbytná k jejímu zabránění předpokládat nebo (nikoli kumulativně, ale alternativně) ji nemohli překonat. Jinými slovy, organizátor se může odpovědnosti zprostit pouze tehdy, ukáže-li se, že uvedená událost byla pro něj nebo pro poskytovatele služeb nepředpokladatelná nebo nepřekonatelná.

77. Je tedy zjevné, že oba případy uvedené v čl. 5 odst. 2 třetí odrážce směrnice 90/314 se navzájem liší a v projednávaném případě je třeba případ vyšší moci vyloučit.

4. K události uvedené v čl. 5 odst. 2 třetí odrážce druhé části směrnice 90/314

78. Článek 5 odst. 2 třetí odrážka druhá část směrnice 90/314 se týká situací, kdy zjištěné nedostatky při plnění smlouvy byly způsobeny „událostí, kterou organizátor […] nebo poskytovatel služeb přes řádnou péči nemohl předpokládat nebo překonat“.

79. V projednávané věci mám za to, že znásilnění a napadení, jichž se dopustil hotelový zaměstnanec N na klientce hotelu X v rámci plnění svého smluvního závazku doprovodit tuto klientku na recepci, není „událostí“ ve smyslu tohoto ustanovení.

80. Pojem „událost“ uvedený v tomto ustanovení se totiž nemůže vztahovat na jednání nebo opomenutí zaměstnance poskytovatele služeb, včetně úmyslného protiprávního jednání, při plnění závazků vyplývajících ze smlouvy o souborných službách pro cesty. Aby tato jednání nebo opomenutí byla považována za „událost“ ve smyslu čl. 5 odst. 2 třetí odrážky druhé části směrnice 90/314, muselo by se jednat buď o událost nastalou vně organizační struktury poskytovatele služeb, nebo o objektivní skutečnost. Tento pojem „událost“ nemůže v žádném případě zahrnovat úmyslné protiprávní jednání, které samo o sobě představuje neplnění nebo nesprávné plnění smluvních závazků. Bylo by dokonce nelogické, kdybychom chtěli analyzovat předpokladatelnou či překonatelnou povahu úmyslného jednání poskytovatele služeb, včetně případu, kdy se jich dopustí zaměstnanci.

81. I když nemůže být ve smyslu směrnice 90/314 zaměstnanec poskytovatele služeb sám o sobě považován za poskytovatele služeb, jak jsem již uvedl v bodě 56 tohoto stanoviska, jednání tohoto zaměstnance musí být přičteno jeho zaměstnavateli/poskytovateli služeb a organizátorovi služby, pokud k němu došlo v rámci plnění závazků vyplývajících ze smlouvy o souborných službách pro cesty. Za těchto okolností tato jednání nespadají pod pojem „událost“ ve smyslu čl. 5 odst. 2 třetí odrážky druhé části směrnice 90/314. Jinými slovy, zavinění zaměstnance poskytovatele služby mající za následek neplnění nebo nesprávné plnění smlouvy musí být postaveno na roveň zavinění poskytovatele služby. Důvod pro zproštění odpovědnosti upravený v tomto ustanovení zde tedy uplatnit nelze.

82. Za těchto podmínek je třeba mít za to, že znásilnění a napadení, kterých se N dopustil vůči X, je třeba považovat za čin, který musí být přičten hotelu, takže se společnost Kuoni nemůže zprostit odpovědnosti jakožto organizátor souborných služeb pro cesty.

83. Pouze tento výklad může zaručit vysokou úroveň ochrany spotřebitele a zabránit tomu, aby tato úroveň ochrany byla v případě vážného pochybení zaměstnanců poskytovatelů služeb značně snížena. Pokud by totiž byl přijat odlišný výklad, mohla by být taková závažná pochybení považována za „nepředpokladatelnou nebo nepřekonatelnou“ událost ve smyslu čl. 5 odst. 2 třetí odrážky druhé části směrnice 90/314.

84. Vzhledem k odpovědi, kterou navrhuji na první otázku písm. a), není třeba odpovídat na otázku týkající se kritérií pro posouzení nepředpokladatelné nebo nepřekonatelné povahy události uvedené v čl. 5 odst. 2 třetí odrážce druhé části směrnice 90/314.

VI. Závěry

85. Ve světle výše uvedených úvah navrhuji, aby Soudní dvůr na předběžné otázky položené Supreme Court of the United Kingdom (Nejvyšší soud Spojeného království) odpověděl následovně: „1) Zaměstnanec poskytovatele služeb v rámci smlouvy o souborných službách nemůže být sám o sobě považován za poskytovatele služeb pro účely použití čl. 5 odst. 2 třetí odrážky druhé části směrnice Rady 90/314/EHS ze dne 13. června 1990 o souborných službách pro cesty, pobyty a zájezdy. 2) Organizátor musí nést odpovědnost za jednání a opomenutí zaměstnance poskytovatele služeb při plnění smluvních závazků stanovených ve smlouvě, tak jak je definována v čl. 2 bodě 5 této směrnice, a za jednání a opomenutí tohoto zaměstnance při plnění závazků, které jsou považovány za doplněk ke službám uvedeným v čl. 2 bodě 1 písm. b) uvedené směrnice. V důsledku toho se v případě organizátora souborných služeb pro cesty nemůže uplatnit důvod pro zproštění odpovědnosti podle čl. 5 odst. 2 třetí odrážky druhé části směrnice 90/314, je-li neplnění nebo nesprávné plnění smlouvy, kterou tento organizátor uzavřel se spotřebitelem, důsledkem jednání zaměstnance poskytovatele služeb provádějícího tuto smlouvu.“

( 1 ) – Původní jazyk: francouzština.

( 2 ) – Samuel, G., a Rinkes, J. G. J., „The English law of obligations“, Gemeinsames Privatrecht in der Europäischen Gemeinschaft, P.-C. Müller-Graff (vyd.), Nomos, Baden-Baden, 1999, s. 163 až 381, zejména s. 206 a 207. Viz také Samuel, G., a Rinkes, J. G. J., The English law of obligations in comparative context, Nijmegen, Ars Aequi Libri, 1991, s. 4 až 21.

( 3 ) – Viz třetí bod odůvodnění směrnice Rady 90/314/EHS ze dne 13. června 1990 o souborných službách pro cesty, pobyty a zájezdy (Úř. věst. 1990, L 158, s. 59; Zvl. vyd. 13/10, s. 132).

( 4 ) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 25. listopadu 2015 o souborných cestovních službách a spojených cestovních službách, o změně nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 2006/2004 a směrnice Evropského parlamentu a Rady 2011/83/EU a o zrušení směrnice Rady 90/314/EHS (Úř. věst. 2015, L 326, s. 1).

( 5 ) – SI 1992/3288.

( 6 ) – UK Public General Acts 1982 c. 29.

( 7 ) – Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že Supreme Court of the United Kingdom (Nejvyšší soud Spojeného království) povolil společnosti ABTA Ltd (Association of British Travel Portes) vstup do dovolacího řízení v postavení vedlejšího účastníka.

( 8 ) – Považuji za důležité uvést důvody, proč předkládající soud pokládá tuto druhou otázku, která patrně vychází z odlišného názoru soudce Longmora, zmíněného v bodě 21 tohoto stanoviska. Z úryvků tohoto názoru reprodukovaných v žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce vyplývá, že podle autora tohoto názoru poskytuje hotel svým klientům asistenční službu, kterou zajišťuje prostřednictvím svých zaměstnanců. Soudce Longmore vysvětluje, že otázka, zda i N tuto službu poskytoval, je zásadní při zkoumání důvodů pro zproštění odpovědnosti stanovených v čl. 5 odst. 2 směrnice 90/314. Pokud by byl hotel jediným poskytovatelem služeb, společnost Kuoni by byla s velkou pravděpodobností zproštěna odpovědnosti, neboť nesprávné provedení by nebylo přičitatelné ani společnosti Kuoni, ani hotelu. Nesprávné provedení by bylo způsobeno událostí, kterou ani společnost Kuoni, ani hotel s řádnou péčí nemohly předpokládat nebo překonat. Hotel totiž neopomněl požádat v případě N o jeho reference a neměl žádný důvod předpokládat, vzhledem k jeho profesní kariéře nebo z jakéhokoli jiného důvodu, že se na klientce dopustí znásilnění. Pokud by naopak byl N poskytovatelem asistenční služby namísto hotelu nebo ze stejného titulu jako hotel, mohl by (jakožto poskytovatel služeb) předpokládat nebo překonat vlastní trestný čin.

( 9 ) – Viz čl. 100 A odst. 3 Smlouvy o EHS, nyní po změně čl. 114 odst. 3 SFEU.

( 10 ) – V tomto ohledu viz stanovisko generálního advokáta Tizzana ve věci Leitner (C‑168/00, EU:C:2001:476, body 2 a 3).

( 11 ) – Viz třetí bod odůvodnění směrnice 90/314.

( 12 ) – Viz rozsudek ze dne 8. října 1996, Dillenkofer a další (C‑178/94, C‑179/94 a C‑188/94 až C‑190/94, EU:C:1996:375, bod 39). Viz také čtvrtý bod odůvodnění směrnice 90/314.

( 13 ) – Viz zejména rozsudky ze dne 8. října 1996, Dillenkofer a další (C‑178/94, C‑179/94 a C‑188/94 až C‑190/94, EU:C:1996:375, bod 39), ze dne 12. března 2002, Leitner (C‑168/00, EU:C:2002:163, bod 22), ze dne 16. února 2012, Blödel-Pawlik (C‑134/11, EU:C:2012:98, bod 24), a usnesení ze dne 16. ledna 2014, Baradics a další (C‑430/13, EU:C:2014:32, bod 36).

( 14 ) – Viz Machnikowski, P., a Szpunar, M., „Chapter 8: Remedies. General Provisions“, Contract II. General Provisions, Delivery of Goods, Package Travel and Payment Services, Research Group on the Existing EC Private Law (Acquis Group), Sellier, Mnichov, 2009, s. 401 až 404, zejména s. 403, čl. 8:101, 5.

( 15 ) – Tato definice pojmu „soubor služeb“ upřesňuje oblast působnosti pravidel týkajících se plnění a neplnění smlouvy o souborných službách pro cesty. Viz Machnikowski, P., „Chapter 7: Performance of obligations. Specific Provisions – Part E: Package Travel Contracts“, Contract II. General Provisions, Delivery of Goods, Package Travel and Payment Services, op. cit., s. 380 až 398, zejména s. 384, čl. 7:E 02, 6.

( 16 ) – Článek 1 směrnice 90/314 hovoří o „souborných službách pro cesty, pobyty a zájezdy prodávaných nebo nabízených k prodeji na území [Unie]“. Pojem „organizátor“ je definován v čl. 2 bodě 2 směrnice 90/314 jako „osoba, která jinak než příležitostně organizuje souborné služby a prodává je nebo je nabízí k prodeji, přímo nebo prostřednictvím prodejce“. V tomto ohledu poznamenávám, že jelikož anglické závazkové právo jasně rozlišuje mezi prodejem zboží (sale of goods) a poskytováním služeb (supply of services), je rozlišení mezi zaviněním (fault) a objektivní odpovědností (strict liability) do značné míry určováno rozlišením mezi smlouvami o poskytování služeb (článek 13 zákona z roku 1982) a smlouvami o dodávkách zboží (článek 14 zákona z roku 1982). V tomto ohledu viz Samuel, G., a Rinkes, J. G. J., „The English law of obligations“, loc. cit., s. 209, a Montanier, J.-C., a Samuel, G., Le contrat en droit anglais, PUG, 1999, s. 92. Jak jsem však uvedl v úvodu tohoto stanoviska, právě na tyto odlišnosti mezi vnitrostátními právními úpravami a praxí v oblasti souborných služeb pro cesty normotvůrce ve směrnici 90/314 poukázal, aby tak odůvodnil stanovení „minima společných pravidel“ pro všechny členské státy. Viz druhý bod odůvodnění této směrnice.

( 17 ) – K pojmu „spotřebitel“ ve smyslu směrnice 90/314 viz její čl. 2 bod 4.

( 18 ) – Viz také osmnáctý bod odůvodnění směrnice 90/314.

( 19 ) – V osmnáctém bodě odůvodnění se mimo jiné uvádí, že organizátor, který je stranou smlouvy, musí spotřebiteli odpovídat za řádné plnění závazků vyplývajících ze smlouvy.

( 20 ) – Stanovisko generálního advokáta Tizzana ve věci Leitner (C‑168/00, EU:C:2001:476, bod 4). Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.

( 21 ) – Tím, že jsou služby nabízené spotřebiteli k prodeji chápány jako celek, totiž jejich kvalifikace jakožto „prodej služeb“, učiněná v článku 1 a čl. 2 bodě 2 směrnice 90/314, usnadňuje spotřebiteli postup v situaci, kdy je konfrontován s neplněním nebo nesprávným plněním smlouvy, neboť „vždy existuje jeden […] subjekt, na který se může obrátit bez ohledu na to, jaké plnění nebylo provedeno nebo bylo provedeno nesprávně“. V tomto smyslu viz Poillot, E., „La vente de services en droit communautaire (directive 90/314/CEE sur les voyages, vacances et circuits à forfait)“, Uniform Terminology for European Contract Law, Nomos, 2005, s. 359 až 382, zejména s. 381. Viz také Machnikowski, P., „Chapter 7. Performance of obligations. Specific Provisions – Part E: Package Travel Contracts“, op. cit., s. 380 až 398, zejména s. 383, čl. 7:E-02, 3.

( 22 ) – Viz také bod 43 tohoto stanoviska.

( 23 ) – Viz také bod 34 tohoto stanoviska.

( 24 ) – Podle čl. 2 bodu 5 směrnice 90/314 se „smlouvou“ pro účely této směrnice rozumí dohoda, která zavazuje spotřebitele vůči organizátorovi nebo prodejci.

( 25 ) – Neplnění nebo nesprávné plnění smluvních závazků tak může mít za následek vznik odpovědnosti organizátora. V tomto ohledu viz Machnikowski, P., op. cit., zejména s. 402, čl. 8:101, 3. Viz také Kleinschmidt, J., „Article 8:101: Remedies Available“, Commentaries on European Contract Laws, Nils, J., a Zimmermann, R. (vyd.), Oxford, s. 1108.

( 26 ) – Kurzivou zvýraznil autor stanoviska. Je třeba připomenout, že směrnice 90/314 neobsahuje žádné ustanovení, pokud jde o rozhodné právo. Článek 6 odst. 1 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 593/2008 ze dne 17. června 2008 o právu rozhodném pro smluvní závazkové vztahy (Řím I) (Úř. věst. 2008, L 177, s. 6) nicméně v zásadě zajišťuje použití práva podle místa obvyklého bydliště spotřebitele.

( 27 ) – Právní nauka považuje čl. 5 odst. 2 a 3 a článek 8 směrnice 90/314 za kogentní normy. Viz Machnikowski, P., op. cit., zejména s. 465, čl. 8:E-01, 2.

( 28 ) – Viz také devatenáctý bod odůvodnění směrnice 90/314.

( 29 ) – Viz bod 38 tohoto stanoviska.

( 30 ) – Viz body 36 až 43 tohoto stanoviska.

( 31 ) – Musím zdůraznit, že členský stát může v zásadě stanovit vyšší úroveň ochrany. Členské státy tedy mohly při provedení směrnice 90/314 stanovit přísnější důvody pro zproštění odpovědnosti, než jaké stanoví čl. 5 odst. 2 této směrnice.

( 32 ) – Viz bod 13 tohoto stanoviska. Z právního rámce předkládacího rozhodnutí vyplývá, že v souladu s článkem 13 zákona z roku 1982 je poskytovatel služeb povinen poskytovat plnění uvedená ve smlouvě s přiměřenou péčí a odborností.

( 33 ) – Viz zejména rozsudek ze dne 16. července 2020, Novo Banco (C‑253/19, EU:C:2020:585, bod 17 a citovaná judikatura).

( 34 ) – Je totiž patrné, že ekvivalent francouzského výrazu „prestataire de services“ (poskytovatel služeb) je v tomto smyslu použit i v dalších jazykových verzích, zejména ve znění španělském (prestador de servicios), německém (Dienstleistungsträger), anglickém (supplier of services), italském (prestatore di servizi), polském (usługodawca), portugalském (prestador de serviços) a rumunském (furnizor de servicii).

( 35 ) – Viz také osmnáctý bod odůvodnění směrnice 90/314.

( 36 ) – Viz také bod 40 tohoto stanoviska.

( 37 ) – Tyto doplňkové závazky k ubytovacím či dopravním službám totiž vyplývají ze samotné povahy jeho služeb.

( 38 ) – Tak je tomu zejména v případě služby převozu z hotelu na letiště poskytované řidiči/zaměstnanci hotelu.

( 39 ) – Je samozřejmé, že i když to směrnice 90/314 výslovně nezmiňuje, přísluší organizátorovi nebo poskytovateli služeb, aby prokázal, že jsou jím uplatňované důvody pro zproštění odpovědnosti skutečně dány. V tomto ohledu viz Rüfner, T., „Article 8:108: Excuse Due to an Impediment“, Commentaries on European Contract Laws, Nils, J., a Zimmermann, R. (vyd.), Oxford, s. 1164 až 1177, a zejména s. 1174.

( 40 ) – Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.