STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

PAOLA MENGOZZIHO

přednesené dne 23. května 2007( )

Věc C‑341/05

Laval un Partneri Ltd

proti

Svenska Byggnadsarbetareförbundet a další

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Arbetsdomstolen (Švédsko)]









Obsah





I – Úvod

II – Právní rámec

A – Právo Společenství

B – Vnitrostátní právo

1. Vnitrostátní právo týkající se vysílání pracovníků

2. Kolektivní smlouvy ve Švédsku

3. Vnitrostátní právo týkající se kolektivních akcí

III – Spor v původním řízení a předběžné otázky

IV – Řízení před Soudním dvorem

V – Právní analýza

A – Úvodní poznámky

1. K použitelnosti práva Společenství

2. K přípustnosti žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce

B – K předběžným otázkám

1. Obecné poznámky

2. K výkladu směrnice 96/71 a k jejímu provedení ve Švédsku

3. Předběžný závěr

4. K článku 49 ES

a) Obecné poznámky

b) K existenci omezení volného pohybu služeb

c) K případnému odůvodnění omezení

i) K přiměřenosti kolektivních akcí potud, pokud je jejich cílem prosazení mzdy určené v souladu s kolektivní smlouvou Byggnadsarbetareförbundet

ii) K přiměřenosti kolektivních akcí potud, pokud je jejich cílem prosazení všech podmínek upravených kolektivní smlouvou Byggnadsarbetareförbundet

VI – Závěry

„Volný pohyb služeb – Články 12 ES a 49 ES – Směrnice 96/71/ES – Přímý horizontální účinek – Vysílání pracovníků – Podnik v odvětví stavebnictví – Pracovní podmínky – Minimální mzda – Kolektivní smlouva, která nebyla prohlášena za všeobecně použitelnou – Kolektivní akce – Základní práva – Ochrana pracovníků – Sociální dumping – Proporcionalita“

I – Úvod

1. Podstatou dvou předběžných otázek, které Arbetsdomstolen (Švédsko) položil Soudnímu dvoru, je, zda v situaci, kdy členský stát nemá systém, který by prohlásil kolektivní smlouvy za všeobecné použitelné, mají být článek 12 ES, článek 49 ES a směrnice Evropského parlamentu a Rady 96/71/ES ze dne 16. prosince 1996 o vysílání pracovníků v rámci poskytování služeb( ) vykládány tak, že brání odborovým organizacím pracovníků jednoho členského státu, aby v souladu s vnitrostátním právem tohoto státu zahájily kolektivní akce s cílem přimět poskytovatele služeb z jiného členského státu, aby uzavřel kolektivní smlouvu ve prospěch pracovníků dočasně vyslaných tímto poskytovatelem na území prvně uvedeného členského státu, včetně případu, kdy je tento poskytovatel již vázán kolektivní smlouvou uzavřenou v členském státě, kde je usazen.

2. Projednávaná věc nastoluje celou řadu právních otázek, jejichž řešení není zdaleka snadné, a pro nejsložitější z nich platí požadavek nalezení rovnováhy mezi protichůdnými zájmy.

3. Odpověď, která bude v projednávané věci vyslovena, tak nutí vážit na jedné straně výkon práva odborových organizací pracovníků užít kolektivní akce na obranu zájmů pracovníků – kteréžto právo by mělo být považováno za náležející k obecným zásadám práva Společenství, jak to navrhuji v tomto stanovisku – a na druhé straně výkon volného pohybu služeb podnikem usazeným ve Společenství, což je jedna ze základních svobod dle Smlouvy o ES.

4. Vyžaduje též nalezení rovnováhy mezi ochranou pracovníků dočasně vyslaných na území členského státu v rámci nadnárodního poskytování služeb, bojem proti sociálnímu dumpingu a zachováním rovného zacházení mezi vnitrostátními podniky jednoho členského státu a poskytovateli služeb z jiných členských států.

5. Podle mě vyžaduje též podrobné posouzení vztahu mezi ustanoveními směrnice 96/71 a článku 49 ES s ohledem na zvláštní model kolektivních pracovních vztahů převládající ve Švédsku, který by dle analýzy učiněné v tomto stanovisku neměl být zpochybněn použitím práva Společenství, ale který musí zajistit, aby kolektivní akce, které dovoluje, zachovávaly zejména zásadu proporcionality.

6. Projednávaná věc by konečně Soudnímu dvoru mohla poskytnout příležitost, aby upřesnil svou judikaturu týkající se přímého horizontálního účinku článku 49 ES, který mu v tomto stanovisku navrhuji uznat.

II – Právní rámec

A – Právo Společenství

7. Článek 12 ES stanoví, že v rámci použití smlouvy, aniž jsou dotčena její zvláštní ustanovení, je zakázána jakákoli diskriminace na základě státní příslušnosti.

8. Článek 49 první pododstavec ES stanoví, že jsou zakázána omezení volného pohybu služeb uvnitř Společenství pro státní příslušníky členských států, kteří podnikají v jiném státě Společenství, než se nachází příjemce služeb.

9. Článek 50 první pododstavec ES definuje služby jako výkony poskytované zpravidla za úplatu, pokud nejsou upraveny ustanoveními zejména o volném pohybu kapitálu a osob. Podle posledního pododstavce tohoto ustanovení může poskytovatel služby za účelem jejího poskytnutí dočasně provozovat svou činnost ve státě, kde je služba poskytována, za stejných podmínek, jaké tento stát ukládá svým vlastním státním příslušníkům.

10. Podle článku 55 ES se na kapitolu týkající se volného pohybu služeb použijí články 45 ES až 48 ES. Na tuto kapitolu se tak použijí jak ustanovení článku 46 ES, která členským státům udělují právo použít ustanovení právních a správních předpisů, které stanoví zvláštní režim pro cizí státní příslušníky z důvodu veřejného pořádku, veřejné bezpečnosti a ochrany zdraví, tak ustanovení čl. 47 odst. 2 ES, která umožňují Radě přijmout postupem podle článku 251 ES zejména směrnice ke koordinaci právních a správních předpisů členských států v oblasti poskytování služeb.

11. Na základě čl. 57 odst. 2 Smlouvy o ES (nyní po změně čl. 47 odst. 2 ES) a článku 66 Smlouvy o ES (nyní článek 55 ES) tedy Rada a Evropský parlament přijaly dne 16. prosince 1996 směrnici 96/71.

12. Směrnice 96/71, která ve svém třetím bodě odůvodnění konstatuje, že vnitřní trh nabízí dynamické prostředí pro nadnárodní poskytování služeb, ve kterém podniky mohou vysílat zaměstnance, aby dočasně pracovali na území jiného členského státu, než ve kterém svou práci vykonávají obvykle, má za cíl, jak to zdůrazňuje její pátý bod odůvodnění, nalézt rovnováhu mezi podporou nadnárodního volného pohybu služeb a potřebou „volné soutěže“ a „opatření zaručujících dodržování práv pracovníků“.

13. Jak připomínají osmý a desátý bod odůvodnění směrnice 96/71, ustanovení Římské úmluvy ze dne 19. června 1980 o právu rozhodném pro smluvní závazkové vztahy( ) stanoví, že v případě neexistence volby smluvních stran se pracovní smlouva řídí právem státu, v němž zaměstnanec při plnění smlouvy obvykle vykonává svou práci, a to i v případě, je-li dočasně zaměstnán v jiném státě, anebo právem státu, v němž se nachází provozovna, u které je zaměstnán, čímž však není dotčena možnost uplatnit s výhradou určitých podmínek, kromě práva prohlášeného za rozhodné pro danou smlouvu, kogentní ustanovení práva jiného státu, zejména práva členského státu, na jehož území byl pracovník dočasně vyslán.

14. Jak se uvádí v šestém a třináctém bodě odůvodnění, směrnice 96/71 má v tomto ohledu za cíl koordinovat právo členských států, které se použije na nadnárodní poskytování služeb stanovením pracovních podmínek platných pro uvažovaný pracovní poměr, a zejména „základ“ kogentních ustanovení pro účely minimální ochrany, jež musí v hostitelském státě dodržovat zaměstnavatelé, kteří dočasně vysílají pracovníky na území členského státu, kde jsou služby poskytovány.

15. Článek 1 směrnice 96/71 stanoví:

„1. Tato směrnice se vztahuje na podniky usazené v některém členském státě, které vysílají v rámci nadnárodního poskytování služeb v souladu s odstavcem 3 pracovníky na území jiného členského státu.

[…]

3. Tato směrnice se použije, pokud podniky uvedené v odstavci 1 učiní některé z následujících nadnárodních opatření:

a) vyšlou pracovníka na území členského státu na vlastní účet a pod svým vedením na základě smlouvy uzavřené mezi podnikem pracovníky vysílajícím a stranou, pro kterou jsou služby určeny, činnou v tomto členském státě, jestliže po dobu vyslání existuje pracovní poměr mezi vysílajícím podnikem a pracovníkem,

nebo

b) vyšlou pracovníka do provozovny nebo podniku náležejícího ke skupině podniků na území členského státu, jestliže po dobu vyslání existuje pracovní poměr mezi vysílajícím podnikem a pracovníkem,

nebo

c) jako podnik pro dočasnou práci či podnik poskytující pracovníky vyšlou pracovníka do podniku, který jej využije, se sídlem nebo vykonávajícího činnost na území některého členského státu, jestliže po dobu vyslání existuje pracovní poměr mezi podnikem pro dočasnou práci či podnikem poskytujícím pracovníky na straně jedné a pracovníkem na straně druhé.

[…]“

16. Článek 3 směrnice 96/71 týkající se pracovních podmínek zní takto:

„1. Členské státy zajistí, aby podniky uvedené v čl. 1 odst. 1 zaručovaly bez ohledu na právo rozhodné pro pracovní poměr pracovníkům vyslaným na jejich území pracovní podmínky týkající se dále uvedených záležitostí, které jsou v členském státě, ve kterém je práce vykonávána, stanoveny:

– právními či správními předpisy

a/nebo [nebo]

– kolektivními smlouvami nebo rozhodčími nálezy, které byly prohlášeny za všeobecně použitelné ve smyslu odstavce 8, jestliže se týkají činností uvedených v příloze:

a) maximální délky pracovní doby a minimální doby odpočinku,

b) minimální délka dovolené za kalendářní rok,

c) minimální mzda, včetně sazeb za přesčasy; tento bod se nevztahuje na doplňkové podnikové systémy zaopatření v důchodu,

d) podmínky poskytování pracovníků, zejména prostřednictvím podniků pro dočasnou práci,

e) ochrana zdraví, bezpečnosti a hygieny při práci,

f) ochranná opatření týkající se pracovních podmínek těhotných žen nebo žen krátce po porodu, dětí a mladistvých,

g) rovné zacházení pro muže a ženy a ostatní ustanovení o nediskriminaci.

Pro účely této směrnice vymezují pojem ,minimální mzda‘ uvedený v odst. 1 druhé odrážce písm. c) vnitrostátní právní předpisy a/nebo [nebo] zvyklosti členského státu, na jehož území je pracovník vyslán.

[…]

7. Odstavce 1 až 6 nebrání použití pracovních podmínek, které jsou pro pracovníky výhodnější.

Zvláštní příplatky za vyslání se považují za součást minimální mzdy, pokud se nevyplácejí jako náhrada výdajů skutečně vynaložených v důsledku vyslání, například výdaje za cestovné, ubytování a stravu.

8. ,Kolektivními smlouvami či rozhodčími nálezy, které byly prohlášeny za všeobecně použitelné‘ se rozumějí kolektivní smlouvy či rozhodčí nálezy, kterými se musí řídit všechny podniky dotyčného odvětví nebo povolání v dané zeměpisné oblasti.

Jestliže neexistuje systém, který by prohlásil kolektivní smlouvy či rozhodčí nálezy za všeobecně použitelné ve smyslu prvního pododstavce, mohou členské státy, pokud se tak rozhodnou, považovat za základ:

– kolektivní smlouvy či rozhodčí nálezy, které mají všeobecný účinek na všechny podobné podniky dotyčného odvětví nebo povolání v dané zeměpisné oblasti,

a/nebo [nebo]

– kolektivní smlouvy, které byly uzavřeny nejvíce reprezentativními organizacemi zaměstnavatelů a zaměstnanců na úrovni členského státu a které se uplatňují na celém vnitrostátním území,

jestliže použití těchto smluv na podniky uvedené v čl. 1 odst. 1 zajišťuje rovné zacházení v záležitostech vyjmenovaných v odst. 1 prvním pododstavci tohoto článku mezi těmito podniky a ostatními podniky uvedenými v tomto pododstavci, které se nacházejí v podobné situaci.

O rovné zacházení ve smyslu tohoto článku se jedná, pokud vnitrostátní podniky nacházející se v podobné situaci,

– mají v daném místě nebo v dotyčném odvětví stejné povinnosti jako vysílající podniky v záležitostech vyjmenovaných v odst. 1 prvním pododstavci

a

– musí plnit tyto povinnosti se stejným účinkem.

[…]

10. Tato směrnice nevylučuje, aby členské státy na základě rovného zacházení a v souladu se Smlouvou uplatňovaly na vnitrostátní podniky a na podniky ostatních států

– pracovní podmínky vztahující se na jiné záležitosti, než které jsou uvedeny v odst. 1 prvním pododstavci, pokud jsou dodržovány předpisy o veřejném pořádku,

– pracovní podmínky stanovené v kolektivních smlouvách nebo rozhodčích nálezech ve smyslu odstavce 8, týkající se jiných činností, než které jsou uvedeny v příloze.“

17. Z článku 4 odst. 1 a 3 směrnice 96/71 vyplývá, že v rámci spolupráce v oblasti informací může každý členský stát určit jedno nebo více kontaktních míst na svém území a učiní vhodná opatření, aby všeobecně zpřístupnil informace o pracovních podmínkách uvedených v článku 3.

18. Krom toho podle čl. 5 druhého pododstavce směrnice 96/71 musejí členské státy zejména zajistit, aby pracovníkům nebo jejich zástupcům byly k dispozici vhodné postupy pro plnění povinností stanovených touž směrnicí.

19. Dvacátý první a dvacátý druhý bod odůvodnění směrnice 96/71 mimoto připomínají, že nařízení Rady (EHS) č. 1408/71 ze dne 14. června 1971 o uplatňování systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané osoby, osoby samostatně výdělečně činné a jejich rodinné příslušníky pohybující se v rámci Společenství( ) vymezuje ustanovení použitelná ve věci dávek a příspěvků sociálního zabezpečení a že směrnicí 96/71 nejsou dotčeny právní předpisy členských států o kolektivních akcích na obranu profesních zájmů.

20. Konečně příloha směrnice 96/71 uvádí veškeré stavební práce, včetně výstavby, oprav a přestavby budov.

B – Vnitrostátní právo

1. Vnitrostátní právo týkající se vysílání pracovníků

21. Článek 5 zákon o vysílání pracovníků [lagen (1999: 678) om utstationering av arbetstagare, dále jen „švédský zákon o vysílání pracovníků“], kterým byla ve Švédsku provedena směrnice 96/71, upřesňuje pracovní podmínky platné pro vyslané pracovníky bez ohledu na právo rozhodné pro samotnou pracovní smlouvu. Tento článek se tedy týká pracovních podmínek v záležitostech vyjmenovaných v čl. 3 odst. 1 písm. a) až g) směrnice 96/71, kromě záležitosti uvedené v písm. c), která se týká minimální mzdy. Švédský zákon o vysílání pracovníků totiž mlčí ohledně odměňování, které se ve Švédsku tradičně řídí kolektivními smlouvami. Rovněž tak neodkazuje na jiné pracovní podmínky než odměňování, které se řídí kolektivními smlouvami.

22. Tuto situaci lze bezesporu vysvětlit charakteristikou švédského systému, který kolektivním smlouvám uzavřeným mezi sociálními partnery přiznává rozhodující úlohu při zajišťování ochrany pracovníků, jakou jim v jiných členských státech poskytují právní předpisy. Vzhledem k tomu, že kolektivní smlouvy mají ve Švédsku široké pokrytí, protože se vztahují na více než 90 % pracovníků v soukromém sektoru, a vzhledem k tomu, že mechanismy a postupy, které mohou sociální partneři využít, uspokojivým způsobem zajišťují dodržování minimálních pravidel stanovených kolektivními smlouvami, švédský zákonodárce nepocítil nutnost rozšířit účinnost těchto kolektivních smluv prohlášením jejich všeobecné použitelnosti. Podle švédského zákonodárce by prohlášení všeobecné použitelnosti, které by se vztahovalo pouze na zahraniční poskytovatele služeb vykonávající dočasně svou činnost ve Švédsku, vedlo k vytvoření diskriminace mezi těmito poskytovateli a švédskými podniky, protože na posledně uvedené se kolektivní smlouvy nikdy nepoužijí automaticky. Ve Švédsku tedy neexistuje systém, který by prohlásil kolektivní smlouvy za všeobecně použitelné, jak se o něm zmiňuje čl. 3 odst. 1 a 8 směrnice 96/71.

23. Podle článku 9 švédského zákona o vysílání pracovníků musí kontaktní místo zřízené v souladu s článkem 4 směrnice 96/71 oznámit existenci kolektivních smluv, které mohou být použitelné v případě vyslání pracovníků do Švédska, a pro podrobnější informace odkázat každou dotčenou osobu na smluvní strany dotyčné kolektivní smlouvy.

2. Kolektivní smlouvy ve Švédsku

24. Kolektivní smlouvy, které jsou smlouvami podle občanského práva, mohou být uzavřeny na různých stupních mezi zaměstnavateli a odborovými organizacemi pracovníků v souladu s ustanoveními zákona o účasti zaměstnanců na rozhodování [Lagen (1976: 580) om medbestämmande i arbetslivet ou medbestämmandelagen, dále jen „MBL“]( ). Jak již bylo uvedeno výše, kolektivní smlouvy mají ve švédském soukromém sektoru široké pokrytí.

25. Kolektivní smlouvy jsou zpravidla uzavírány na celostátní úrovni mezi organizacemi zaměstnavatelů a pracovníků v různých oblastech činnosti. Zavazují pak všechny zaměstnavatele, kteří jsou členy dotyčné organizace. Podnik, který není členem organizace zaměstnavatelů, která kolektivní smlouvu podepsala, včetně zahraničního podniku, může být též vázán kolektivní smlouvou, uzavře-li tzv. „přístupovou“ dohodu (švédsky „hängavtal“, dále jen „přístupová dohoda“) na místní úrovni s místní sekcí dotyčné odborové organizace pracovníků. Podpisem přístupové dohody se zaměstnavatel zavazuje, že se bude řídit kolektivními smlouvami všeobecně používanými v odvětví, k němuž patří. Tato dohoda znamená, že smluvní strany jsou vázány povinností zachovávat sociální smír, což jim pak umožňuje zejména zahájit jednání o výši odměn, která bude platit pro dotyčné pracovníky.

26. Mnohé kolektivní smlouvy krom toho obsahují „podpůrná ustanovení“ (švédsky „stupstocksregeln“ nebo anglicky „fall-back clause“), která představují nejzazší řešení u otázek, o nichž se účastníci jednání na místní úrovni nedokázali v určité lhůtě dohodnout. Takové podpůrné ustanovení se může týkat zejména odměny.

27. Kolektivní smlouva, která byla podepsána zaměstnavatelem na celostátní úrovni nebo k níž zaměstnavatel přistoupil podpisem přístupové dohody na místní úrovni, se v souladu s MBL použije na všechny pracovníky na pracovišti nehledě na to, zda jsou odborově organizováni, či nikoli.

3. Vnitrostátní právo týkající se kolektivních akcí

28. Ve Švédsku je právo vést kolektivní akci ústavně zaručeným právem zakotveným v kapitole 2 základního zákona o uspořádání veřejné moci (Regeringsformen 1974:152). Jeho článek 17 opravňuje organizace pracujících a zaměstnavatelů podnikat kolektivní akce, nestanoví-li zákon nebo dohoda jinak.

29. MBL stanoví omezení práva vést kolektivní akci, kam patří i případ, kdy mezi zaměstnavateli a pracovníky, kteří mezi sebou uzavřeli kolektivní smlouvu, panuje sociální smír.

30. Podle čl. 42 prvního pododstavce MBL, tak jak jej vykládá judikatura, je zakázáno vést kolektivní akci za účelem zrušení nebo změny kolektivní smlouvy uzavřené třetími osobami. V rozsudku Arbetsdomstolen z roku 1989 zvaném Britannia( ) bylo rozhodnuto, že se tento zákaz vztahuje na kolektivní akce zahájené ve Švédsku za účelem zrušení nebo změny kolektivní smlouvy uzavřené mezi zahraničními smluvními stranami na pracovišti v zahraničí, je-li taková kolektivní akce zakázána zahraničním právem rozhodným pro smluvní strany, které uvedenou kolektivní smlouvu podepsaly.

31. Ve snaze omezit rozsah zásady stanovené ve výše uvedeném rozsudku Britannia švédský zákonodárce přijal zákon zvaný „lex Britannia“, který nabyl účinnosti dne 1. července 1991 a jímž byla do MBL vložena tři ustanovení, a sice článek 25a, článek 31a a čl. 42 třetí pododstavec.

32. Článek 25a MBL stanoví, že „[k]olektivní smlouva, která z hlediska zahraničního práva pozbyla platnosti z důvodu, že byla uzavřena po uskutečnění kolektivní akce, zůstává přesto ve Švédsku v platnosti, je-li předmětná kolektivní akce dovolena z hlediska švédského práva“.

33. Podle článku 31a MBL „[v] případě, že zaměstnavatel vázaný kolektivní smlouvou, na niž se tento zákon přímo nepoužije, následně uzavře kolektivní smlouvu v souladu s ustanoveními článků 23 a 24 tohoto zákona, pozdější kolektivní smlouva se použije vždy tehdy, když budou smlouvy obsahovat vzájemně si odporující ustanovení“.

34. Článek 42 MBL zní:

„Organizace zaměstnavatelů nebo pracovníků nejsou oprávněny pořádat ani jakkoli vyvolávat protiprávní kolektivní akci. Rovněž nejsou oprávněny účastnit se protiprávní kolektivní akce formou podpory nebo jakýmkoli jiným způsobem […].

V případě zahájení protiprávní kolektivní akce se třetím osobám zakazuje se této akce účastnit.

Ustanovení prvních dvou vět prvního pododstavce se použijí pouze tehdy, jestliže organizace zahájí kolektivní akci v souvislosti s pracovními poměry, na které se tento zákon přímo vztahuje.“

35. Kolektivní akce uvedené v MBL zahrnují vedle stávky a výluky také blokádu, tj. bojkot vyhlášený odborovou organizací vůči zaměstnavateli s cílem zabránit mu v nasazení pracovníků, kteří jsou členy této organizace, a „solidární akci“ („sympatiåtgärd“), což je zejména případ, kdy odborová organizace, která sama o sobě není účastníkem sociálního sporu, podporuje kolektivní akci jiné organizace tím, že podnikne akci jdoucí tímž směrem.

III – Spor v původním řízení a předběžné otázky

36. Laval un Partneri Ltd (dále jen „Laval“), společnost založená podle lotyšského práva se sídlem v Rize, vyslala na počátku měsíce května 2004 několik desítek pracovníků z Lotyšska k výkonu stavebních prací ve Švédsku. Stavební práce prováděla dceřiná společnost s názvem L&P Baltic Bygg AB (dále jen „Baltic Bygg“). Mezi tyto práce patřily též renovace a rozšíření školského zařízení ve městě Vaxholm nacházejícím se ve stockholmském regionu. Společnosti Baltic Bygg byla přidělena veřejná zakázka na stavební práce na základě nabídkového řízení. Smlouva uzavřená mezi obecní správou a podnikem stanovila, že se na stavbě uplatní švédské kolektivní smlouvy a dohody o přistoupení, podle Laval se však smluvní strany později dohodly, že se toto ustanovení nepoužije.

37. V červnu 2004 byly navázány kontakty mezi zástupcem společností Laval a Baltic Bygg na jedné straně a zástupcem (místní) odborové sekce č. 1 (Svenska Byggnadsarbetareförbundet avdelning 1, dále jen „místní odborová sekce“) švédské odborové organice pracovníků v odvětví stavebnictví a veřejných prací (Svenska Byggnadsarbetareförbundet, dále jen „Byggnadsarbetareförbundet“)( ). S místní odborovou sekcí byla zahájena jednání s cílem uzavřít dohodu o přistoupení ke kolektivní smlouvě v odvětví stavebnictví podepsané mezi Byggnadsarbetareförbundet a švédskou odborovou organizací zaměstnanců v odvětví stavebnictví (Sveriges Byggindustier) (dále jen „kolektivní smlouva Byggnadsarbetareförbundet“). Dohoda o přistoupení by vedla k tomu, že by se kolektivní smlouva Byggnadsarbetareförbundet vztahovala i na pracovníky vyslané společností Laval na stavbu v obci Vaxholm. K dohodě však nedošlo. Podle informací, které poskytl předkládající soud ve svém usnesení, místní odborová sekce požadovala jednak uzavření dohody o přistoupení pro dotyčnou stavbu, a jednak, aby byla pracovníkům na stavbě zaručena hodinová mzda 145 SEK( ), která dle místní odborové sekce představuje průměrnou hodinovou mzdu. Místní odborová sekce uvedla, že nebude-li taková dohoda uzavřena, bude Byggnadsarbetareförbundet připravena zahájit kolektivní akci.

38. Podle údajů obsažených ve spisu místní odborová sekce na konci roku 2004 prohlásila, že je ochotna ustoupit od požadavku na mzdu ve výši 145 SEK na hodinu, pokud společnost Laval podepíše dohodu o přistoupení. V tomto případě by se společnost Laval mohla těšit ze sociálního smíru a mohla by začít jednání o mzdách v souladu s kolektivní smlouvou Byggnadsarbetareförbundet( ). Pokud by tato jednání nebyla úspěšná, mohla by společnost Laval nejprve na místní úrovni ve vztahu k místní odborové sekci a poté na ústřední úrovni ve vztahu k Byggnadsarbetareförbundet odkázat na mzdové „podpůrné ustanovení“ obsažené v kolektivní smlouvě Byggnadsarbetareförbundet, které stanovilo základní mzdu ve druhém pololetí roku 2004 na 109 SEK na hodinu( ).

39. V září a říjnu roku 2004 podepsala společnost Laval dvě kolektivní smlouvy s odborovou organizací pracovníků v odvětví stavebnictví v Lotyšsku. Její vyslaní pracovníci do švédské odborové organizace nevstoupili.

40. Dne 2. listopadu 2004 byla z podnětu Byggnadsarbetareförbundet a její místní odborové sekce zahájena kolektivní akce po předchozím oznámení o blokádě všech prací na všech pracovištích společnosti Laval. Od 3. prosince 2004 se švédská odborová organizace pracovníků v odvětví elektrické energie (Svenska Elektrikerförbundet, dále jen „SEF“)( ) k akci připojila v rámci solidarity. Veškeré elektrikářské práce probíhající na stavbě ve Vaxholmu tak byly zastaveny. Jistou dobu po přerušení prací na této stavbě bylo vůči Baltic Bygg zahájeno konkursní řízení. Lotyšští pracovníci vyslaní společností Laval na stavbu ve Vaxholmu se mezitím vrátili do Lotyšska. Podle informací, které poskytl předkládající soud ve svém usnesení, v září roku 2005 kolektivní akce odborových organizací stále ještě probíhala.

41. V prosinci roku 2004 podala společnost Laval k Arbetsdomstolen žalobu, jíž se nejprve domáhala, aby byla prohlášena za protiprávní jak kolektivní akce Byggnadsarbetareförbundet a její místní odborové sekce, která dopadala na všechny veškeré stavby společnosti Laval, tak solidární akce SEF spočívající v blokádě stavebních prací, dále se domáhala, aby bylo nařízeno ukončení těchto akcí, a konečně, aby byla odborovým organizacím uložena náhrada škody, která jí vznikla. Společnost Laval podala k Arbetsdomstolen též návrh na vydání předběžného opatření, kterým by bylo nařízeno ukončení kolektivních akcí. Tento návrh byl zamítnut usnesením ze dne 22. prosince 2004.

42. V rozhodnutí ve věci samé Arbetsdomstolen shledal, že posouzení legality výše popisované kolektivní akce nastoluje otázky týkající se výkladu práva Společenství, a položil Soudnímu dvoru následující dvě předběžné otázky:

„1) Je v souladu s ustanoveními Smlouvy o ES týkajícími se volného pohybu služeb a zákazu diskriminace na základě státní příslušnosti, jakož i s ustanoveními směrnice […] 96/71 […], aby se odborové organizace prostřednictvím kolektivních akcí v podobě blokád snažily přimět zahraničního poskytovatele služeb k podpisu kolektivní smlouvy v hostitelské zemi týkající se takových pracovních podmínek, jaké jsou uvedeny ve výše uvedeném [předkládacím] usnesení […], za takové situace v hostitelské zemi, v jaké právní předpisy provádějící uvedenou směrnici neobsahují žádná výslovná ustanovení o uplatnění pracovních podmínek v kolektivní smlouvě?

2) [MBL] zakazuje odborové kolektivní akce směřující k potlačení kolektivní smlouvy uzavřené mezi jinými sociálními partnery. Tento zákaz je však uplatňován na základě zvláštního ustanovení, které je součástí tzv. lex Britannia, pouze tehdy, pokud odborová organizace zahájí kolektivní akci z důvodů pracovních podmínek, na které je přímo použitelný [MBL], což v praxi znamená, že zákaz neplatí u kolektivních akcí vůči zahraničním podnikům, které ve Švédsku dočasně podnikají s vlastním personálem. Brání ustanovení Smlouvy o ES týkající se volného pohybu služeb a zákazu diskriminace na základě státní příslušnosti, jakož i ustanovení směrnice 96/71 uplatnění posledně uvedeného ustanovení – které spolu s ostatními částmi lex Britannia v praxi znamená, že švédské kolektivní smlouvy platí a mají přednost před již uzavřenými zahraničními kolektivními smlouvami – proti kolektivní akci v podobě blokády, uskutečněné švédskými odborovými organizacemi vůči poskytovateli služeb dočasně pobývajícímu ve Švédsku?“

IV – Řízení před Soudním dvorem

43. Arbetsdomstolen ve svém usnesení požádal Soudní dvůr o projednání žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce ve zrychleném řízení na základě čl. 104a prvního pododstavce jednacího řádu.

44. Usnesením ze dne 15. prosince 2005 předseda Soudního dvora tuto žádost zamítl.

45. V souladu s článkem 23 statutu Soudního dvora předložily písemné vyjádření žalobkyně a žalované v původním řízení, čtrnáct členských států, a sice Belgické království, Česká republika, Dánské království, Spolková republika Německo, Estonská republika, Španělské království, Francouzská republika, Irsko, Lotyšská republika, Litevská republika, Rakouská republika, Polská republika, Finská republika a Švédské království, jakož i Komise Evropských společenství, Islandská republika, Norská republika a Kontrolní úřad ESVO.

46. Tito účastníci řízení byli vyslechnuti na jednání dne 9. ledna 2007, s výjimkou Belgického království a České republiky, které na něm nebyly zastoupeny. Na tomto jednání předneslo ústní vyjádření také Spojené království Velké Británie a Severního Irska.

V – Právní analýza

A – Úvodní poznámky

47. Před zahájením analýzy předběžných otázek je třeba odpovědět na námitky obecné povahy vznesené dánskou a švédskou vládou ohledně použitelnosti práva Společenství, jakož i na konkrétnější námitky žalovaných v původním řízení ohledně přípustnosti žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce.

1. K použitelnosti práva Společenství

48. Dánská vláda má za to, že na právo zahájit kolektivní akci s cílem přimět zaměstnavatele k uzavření kolektivní smlouvy v souladu s vnitrostátními předpisy se právo Společenství nepoužije z toho důvodu, že v souladu s čl. 137 odst. 5 ES úprava takové akce nespadá přímo ani nepřímo do pravomoci Společenství.

49. Spolu se švédskou vládou dále tvrdí, že nepoužitelnost práva Společenství, a zejména svobod pohybu upravených Smlouvou, plyne z toho, že právo užít kolektivní akce má statut základního práva zejména na základě různých mezinárodně právních instrumentů týkajících se ochrany lidských práv.

50. Pokud jde nejprve o první argument přednesený dánskou vládou, konstatuji, že na rozdíl od toho, co navrhli někteří účastníci řízení na jednání, její námitku nelze shrnout slovy, že sociální oblast jako taková se vymyká použitelnosti práva Společenství. Mimo potíže s přesným vymezením výrazu „sociální oblast“ by takový postoj byl zjevně neobhájitelný a anachronický; pro sociálně právní předpisy členských států totiž neplatí žádná obecná výjimka z použití pravidel Smlouvy, zejména ze svobod pohybu zavedených touto Smlouvou, poněvadž členské státy musejí při výkonu pravomoci, kterou si v této oblasti ponechaly, dodržovat právo Společenství( ), a dále je i Společenství na základě kapitoly 1 hlavy XI Smlouvy nadáno pravomocí v sociální oblasti, byť omezenou, jejímž cílem je podporovat a doplňovat činnost členských států za podmínek stanovených v článcích 137 ES až 145 ES.

51. Tyto dva aspekty integrace v rámci Společenství, které jsou často označovány jako „negativní integrace“, tj. zejména povinnost členských států nebránit uplatnění svobod pohybu stanovených Smlouvou, nebo jako „pozitivní integrace“, však nestojí ve vzájemném protikladu, jak dokládá zejména článek 136 ES, protože rozvoj sociální politiky Společenství( ) je chápán tak, že může vyplývat „jak z fungování společného trhu, který upřednostňuje harmonizaci sociálních systémů, tak z postupů upravených […] Smlouvou a ze sbližování právních a správních předpisů“( ).

52. Námitka dánské vlády proti použitelnosti práva Společenství se v projednávané věci zakládá konkrétněji na čl. 137 odst. 5 ES, který stanoví, že „tento článek se nevztahuje na odměnu za práci, na právo sdružovat se, na právo na stávku ani na právo na výluku“.

53. Nedomnívám se však, že by uvedené ustanovení mělo ten obecný dosah, jaký mu přisuzuje Dánské království.

54. Ze samotného znění čl. 137 odst. 5 ES totiž vyplývá, že má pouze za cíl vyloučit z rozsahu opatření, která mohou přijmout orgány Společenství v oblastech vyjmenovaných v jeho odstavci 1 a způsobem stanoveným v jeho odstavci 2 (dle případu kvalifikovaná většina nebo jednomyslný souhlas v rámci Rady a spolurozhodovací nebo konzultační postup Evropského parlamentu), ty aspekty sociální politiky Společenství, které se týkají odměny za práci, práva sdružovat se, práva na stávku a práva na výluku.

55. Znění tohoto ustanovení, ale též místo, jaké zaujímá odstavec 5 článku 137 ES v rámci Smlouvy, tedy stěží dovolují extenzivní výklad uvedeného odstavce v tom smyslu, že by tento odstavec určoval rozsah působnosti všech ustanovení Smlouvy.

56. Není ostatně jisté, že by se výhrada upravená v čl. 137 odst. 5 ES, pokud jde o právo na stávku a právo na výluku, vztahovala obecněji na každou kolektivní akci. Je totiž třeba poznamenat, že podle čl. 137 odst. 1 písm. f) ES může Společenství doplňovat činnost členských států v oblasti „zastupování a kolektivní obrany zájmů pracovníků a zaměstnavatelů, včetně spolurozhodování s výhradou odstavce 5“. Zdá se tedy, že smyslem posledně uvedeného odstavce je omezit udělování normativních pravomocí Společenství v taxativně vyjmenovaných oblastech.

57. Nicméně, i kdyby bylo dovoleno vykládat odkaz na právo na stávku a na výluku obsažené v odstavci 5 článku 137 ES v tom smyslu, že se obecněji týká práva užít kolektivní akce, nic by to neměnilo na tom, že tento článek pouze vylučuje přijetí opatření uvedených v odstavci 2 tohoto článku ze strany orgánů Společenství, a zejména přijetí směrnic, jež stanoví minimální požadavky upravující právo na kolektivní akci. Aby byl zachován užitečný účinek odstavce 5 článku 137 ES, orgány Společenství by samozřejmě nemohly k přijetí opatření ke sblížení právních předpisů členských států v této oblasti užít jiného právního základu obsaženého ve Smlouvě.

58. Pro všechny případy je třeba poznamenat, že tomu tak není například v případě směrnice 96/71, která se zakládá na ustanoveních Smlouvy upravujících volný pohyb služeb a jejímž cílem je koordinovat kolizní normy členských států k určení vnitrostátního práva rozhodného pro nadnárodní služby v případě dočasného vyslání pracovníků v rámci Společenství, a to bez harmonizace jak hmotněprávních norem členských států v oblasti pracovního práva a pracovních podmínek týkajících se zejména mzdy, tak práva užít kolektivní akce.

59. Avšak ani tehdy, kdyby se přistoupilo na takový výklad čl. 137 odst. 5 ES, podle kterého tento článek vyhrazuje členským státům výlučnou pravomoc, pokud jde o právní úpravu práva užít kolektivní akce, toto ustanovení by neznamenalo, že při výkonu této pravomoci členské státy nemusejí dbát na to, aby byly na jejich území dodržovány základní svobody pohybu upravené Smlouvou.

60. Dále zbývá zjistit, a tím se dostávám k posouzení společné námitky dánské a švédské vlády ohledně použitelnosti práva Společenství v projednávané věci, zda právo užít kolektivní akce, tak jak je zaručeno v jejich vnitrostátních právních řádech, se může přesto vymykat z působnosti svobod pohybu upravených Smlouvou z důvodu jeho tvrzeného statutu coby základního práva.

61. Tato otázka je klíčová, protože kdyby uplatnění svobod pohybu upravených Smlouvou, v daném případě volného pohybu služeb, zasahovalo do samotné podstaty práva užít kolektivní akce chráněného jakožto základní právo, bylo by možné ho považovat za protiprávní, i kdyby sledovalo cíl obecného zájmu( ).

62. Kromě odkazů na právo na stávku a na výluku, o nichž již bylo pojednáno, se Smlouva nijak nezmiňuje o právu, navíc základním, užít kolektivní akce k obraně profesních zájmů členů odborové organizace.

63. Podle čl. 6 odst. 2 EU „Unie ctí základní práva zaručená Evropskou úmluvou o ochraně lidských práv a základních svobod podepsanou v Říme dne 4. listopadu 1950 a ta, jež vyplývají z ústavních tradic společných členským státům, jako obecné zásady práva Společenství“.

64. I když tento článek z mezinárodně právních instrumentů zmiňuje pouze Evropskou úmluvu o ochraně lidských práv a základních svobod (dále jen „EÚLP“), jeho formulace je inspirována judikaturou Soudního dvora, podle které má tato úmluva „zvláštní význam“( ) v tom směru, že Soudnímu dvoru umožňuje určit obecné zásady práva Společenství.

65. Při tomto určování je legitimní, aby se Soudní dvůr mohl inspirovat i jinými instrumenty ochrany lidských práv než EÚLP.

66. Pokud jde o nastolenou otázku, lze konstatovat, že preambule Smlouvy o EU a článek 136 ES se zmiňují jak o Evropské sociální chartě podepsané 18. října 1961 v Turíně, která byla uzavřena pod záštitou Rady Evropy, tak o Chartě Společenství základních sociálních práv pracovníků z roku 1989, která není právně závazná, a práva zakotvená v těchto instrumentech prohlašují za „základní sociální práva“. I Soudní dvůr ve své judikatuře odkázal na Evropskou sociální chartu( ) a na Chartu Společenství základních sociálních práv( ).

67. Postoj Soudního dvora, který přikládá EÚLP „zvláštní význam“, aniž by však vyloučil jiné zdroje inspirace, se projevil v Listině základních práv Evropské unie, která byla slavnostně vyhlášena dne 7. prosince 2000 v Nice Evropským parlamentem, Radou a Komisí poté, co byla schválena představiteli států a vlád členských států( ) (dále jen „Listina základních práv“).

68. Listina základních práv není závazným právním nástrojem. Soudní dvůr již však zdůraznil, že jejím základním cílem je, jak vyplývá z její preambule, potvrzení „práv, která vyplývají především z ústavních tradic a mezinárodních závazků společných členským státům, ze Smlouvy o Evropské unii a ze smluv Společenství, z [EÚLP], ze sociálních chart přijatých Společenstvím a Radou Evropy a z judikatury Soudního dvora [...] a Evropského soudu pro lidská práva“( ).

69. Pokud jde o svobodu sdružování v odborových organizacích a o právo užít kolektivní akce, nejprve poznamenám, že článek 11 EÚLP týkající se svobody shromažďování a sdružování, v jejímž rámci je svoboda sdružování v odborových organizacích pouze zvláštním aspektem( ), zakotvuje ve svém odstavci 1 právo každého „na svobodu pokojného shromažďování a na svobodu sdružovat se s jinými, včetně práva zakládat na obranu svých zájmů odbory nebo vstupovat do nich“. Jeho odstavec 2 upřesňuje, že „[n]a výkon těchto práv nemohou být uvalena žádná omezení kromě těch, která stanoví zákon a jsou nezbytná v demokratické společnosti v zájmu národní bezpečnosti, veřejné bezpečnosti, předcházení nepokojům a zločinnosti, ochrany zdraví nebo morálky nebo ochrany práv a svobod jiných […]“.

70. Článek 11 odst. 1 EÚLP chrání jak svobodu vstupovat do odborů (takzvaný „pozitivní“ aspekt svobody sdružování), tak svobodu do nich nevstupovat nebo z nich vystoupit (takzvaný „negativní“ aspekt této svobody)( ). Evropský soud pro lidská práva v tomto ohledu rozhodl, že nátlak na osobu, aby se zapsala do určité odborové organizace, sice není vždy v rozporu s EÚLP, avšak taková forma nátlaku, která by se za dané situace dotýkala samotné podstaty svobody sdružování, tak jak ji upravuje článek 11 EÚLP, tuto svobodu porušuje. Vnitrostátní orgány tedy mohou být za jistých okolností nuceny, aby zasáhly do vztahů mezi soukromými osobami přijetím rozumných a vhodných opatření k zajištění účinného dodržování práva na svobodu nevstupovat do odborové organizace( ).

71. Ačkoli se čl. 11 odst. 1 EÚLP výslovně nezmiňuje o právu užít kolektivní akce, Evropský soud pro lidská práva dospěl k názoru, že výraz „na obranu svých zájmů“, který je tam obsažen, „svědčí o tom, že [EÚLP] chrání svobodu bránit profesní zájmy členů odborové organizace formou kolektivní akce této organizace, jejíž uskutečnění i další průběh musejí členské státy povolit a umožnit“( ).

72. Z judikatury Evropského soudu pro lidská práva však vyplývá, že čl. 11 odst. 1 EÚLP, který každému státu ponechává volbu prostředků, jež za tím účelem použije, nutně neznamená právo na stávku, protože zájmy členů odborové organizace lze hájit i jinými prostředky a právo na stávku ostatně není v článku 11 EÚLP výslovně zakotveno a může dle vnitrostátního práva podléhat právní úpravě omezující v některých případech jeho výkon( ). Evropský soud pro lidská práva stejně tak uznal, že uzavírání kolektivních smluv může být také prostředkem na obranu zájmů členů odborové organizace( ), přičemž však odmítl právo na uzavření takových smluv, které by se odborová organizace snažila uplatnit vůči státu( ). Jediná forma kolektivní akce, která byla doposud výslovně uznána Evropským soudem pro lidská práva za plnohodnotné právo, je právo být „vyslechnut“ státem( ).

73. Tuto judikaturu by tedy bylo možné shrnout tak, že čl. 11 odst. 1 EÚLP požaduje, aby smluvní státy umožnily odborům vést boj za obranu zájmů svých členů( ), aniž by jim ukládal, jakými prostředky mají tohoto výsledku docílit.

74. Dále je třeba konstatovat, že podle čl. 6 odst. 4 Evropské sociální charty smluvní státy uznávají „právo pracovníků a zaměstnavatelů na kolektivní akci v případě konfliktu zájmů, včetně práva na stávku, s výhradou závazků vyplývajících z platné kolektivní smlouvy“. Příloha k Evropské sociální chartě, která je nedílnou součástí této úmluvy( ), ke svému čl. 6 odst. 4 upřesňuje, že „[se má] za to, že každá smluvní strana může, pokud jde o ni, upravovat výkon práva na stávku zákonem, za předpokladu, že jakékoliv další omezení, které může uvalit na toto právo, může být ospravedlněno podmínkami podle článku 31“. Z odstavce 1 tohoto článku vyplývá, že účinný výkon práv a zásad zakotvených v Evropské sociální chartě nemůže být předmětem takových omezení, která nejsou specifikována v částech I a II uvedené Charty, s výjimkou omezení stanovených zákonem, která jsou nezbytná v demokratické společnosti k zajištění dodržování práv a svobod jiných nebo k ochraně veřejného pořádku, veřejné bezpečnosti, veřejného zdraví nebo dobrých mravů.

75. Krom toho bod 13 Charty Společenství základních sociálních práv stanoví, že „právo uchýlit se ke kolektivní akci v případě konfliktu zájmů zahrnuje právo na stávku, podléhající závazkům vyplývajícím z národních předpisů a kolektivních smluv“.

76. Konečně podle článku 28 Listiny základních práv „pracovníci a zaměstnavatelé či jejich příslušné organizace mají v souladu s právem Společenství a vnitrostátními předpisy a zvyklostmi právo […] v případě konfliktu zájmů vést kolektivní akce na obranu svých zájmů, včetně stávky“. V jejím čl. 52 odst. 1 se uvádí, že „[k]aždé omezení výkonu práv a svobod uznaných Listinou základních práv musí být stanoveno zákonem a respektovat podstatu těchto práv a svobod. Při dodržení zásady proporcionality mohou být omezení zavedena pouze tehdy, pokud jsou nezbytná a pokud skutečně odpovídají cílům obecného zájmu, které uznává Unie, nebo potřebě ochrany práv a svobod druhého“.

77. Pokud jde o ústavní tradice členských států, jejich vyčerpávající posouzení mi sice nepřipadá nezbytné s ohledem na skutečnost, již zdůrazněnou v bodě 68 tohoto stanoviska, že hlavním cílem Listiny základních práv je, byť tato nemá závazný charakter, potvrzení práv, která vyplývají především z uvedených tradic, podotýkám však, že ústavní předpisy mnoha členských států výslovně chrání svobodu zřizovat odborové organizace( ) a hájit své zájmy prostřednictvím kolektivní akce( ), přičemž právo na stávku je v tomto ohledu nejčastěji citovanou formou( ).

78. Tato analýza mě přivádí k názoru, že právo užít kolektivní akce na obranu zájmů členů odborové organizace je základním právem( ). Jedná se tedy nejen o „obecnou zásadu pracovního práva“, jak Soudní dvůr připustil v již starší judikatuře týkající se sporů z veřejné služby ve Společenství( ), ale o skutečnou obecnou zásadu práva Společenství ve smyslu čl. 6 odst. 2 EU. Toto právo tedy musí být ve Společenství chráněno.

79. Na rozdíl od toho, co navrhuje dánská a švédská vláda, uznání takového statutu a takové ochrany práva užít kolektivní akce však v situaci, o niž v projednávané věci jde, nevede k vyloučení použitelnosti pravidel Smlouvy o ES týkajících se volného pohybu.

80. Předně, jak zdůrazňují výše uvedené mezinárodně právní instrumenty a judikatura Evropského soudu pro lidská práva, je třeba rozlišovat mezi právem užít kolektivní akce a způsoby jeho výkonu, které se mohou v různých členských státech lišit a na které se nevztahuje automaticky ochrana, jaké požívá toto samotné právo. Jestliže tedy toto hodnocení, jak se zdá, platí v případě práva na stávku, které je sice pravidelně zmiňováno jako jeden z nejdůležitějších prostředků k provedení kolektivní akce, ale zpravidla je zaručeno s výhradou uznání rovnocenného práva ve prospěch zaměstnavatelů( ), nejčastěji formou výluky, pak je toto hodnocení podle mého názoru každopádně relevantní, pokud jde o podstatně méně běžné formy kolektivní akce, které byly použity ve věci v původním řízení, a sice blokádu a solidární akce.

81. Logicky pak výše uvedené nástroje ochrany lidských práv, jakož i posuzované ústavy členských států všechny uznávají možnost podrobit výkon práva užít kolektivní akce jistým omezením. Z těchto dokumentů lze vyvodit, že taková omezení musejí být upravena zákonným nebo podzákonným aktem, odůvodněna sledováním naléhavého obecného zájmu a nesmějí mít za následek porušení „podstaty“ tohoto práva, slovy článku 52 Listiny základních práv, neboli zasáhnout do samotné podstaty takto chráněného práva nebo svobody( ).

82. Nevidím přitom důvod, proč by výkon práva užít kolektivní akce měl podléhat pouze omezením výlučně vnitrostátního původu, když dotčené akce mají stejně jako ve věci v původním řízení za cíl přimět zahraničního poskytovatele služeb, aby podepsal kolektivní smlouvu, a tento subjekt se tedy na obranu před takovými kolektivními akcemi snaží dovolat mimo jiné jedné ze základních svobod pohybu stanovených Smlouvou, o níž se nedá říci, že by zjevně nesouvisela se sporem, který byl předložen předkládajícímu soudu, což upřesním v úvahách obsažených v druhém bodě těchto úvodních poznámek.

83. Členským státům bezesporu přísluší dbát na to, aby odborové organizace mohly na jejich území hájit zájmy svých členů prostřednictvím kolektivní akce( ). Vzhledem k tomu, že členské státy povolují na svém území jednu či více forem takovéto akce, mají též právo stanovit její meze a podmínky provádění v souladu s již citovanými instrumenty ochrany lidských práv. Musejí však také dbát na to, aby závazky, které se rozhodly převzít na základě Smlouvy o ES, včetně zejména dodržování základních svobod pohybu, které Smlouva o ES stanoví, byly na jejich území dodržovány.

84. Pokud by měla být ve všech případech vyloučena použitelnost svobod pohybu podle Smlouvy o ES v zájmu zaručení ochrany základních práv, pak by to ve skutečnosti znamenalo zavedení hierarchie mezi pravidly nebo zásadami primárního práva, která sice není nutně irelevantní, avšak za současného stavu práva Společenství není připuštěna( ).

85. Použitelnost základních svobod pohybu upravených Smlouvou o ES, která v projednávané věci zdaleka není vyloučena, tedy musí být v konečném výsledku uvedena do souladu s výkonem základního práva.

86. Právě potřebu „vyvážení“ těchto požadavků stanovil Soudní dvůr v rozsudku Schmidberger, k němuž se vrátím později, a to za okolností, kdy vnitrostátní orgány, které povolily demonstraci na hlavním dálničním tahu přes Alpy, vycházely z nutnosti dodržovat základní práva zaručená jak EÚLP, tak ústavou dotyčného členského státu a umožnily omezení jedné ze základních svobod pohybu zakotvených ve Smlouvě( ).

87. Soudní dvůr se zjevně nedomníval, že by kvůli základním právům, jejichž výkon byl předmětem této věci, tedy svobody projevu, upravené v článku 10, a svobody shromažďování, upravené v článku 11 EÚLP, byla pravidla Smlouvy o ES týkající se svobody pohybu zboží nepoužitelná.

88. Pokud by se ostatně v souladu s tvrzením dánské a švédské vlády připustila nepoužitelnost pravidel a zásad Smlouvy o ES v situaci, jaká je předmětem původního řízení, mohlo by to být dle mého mínění v rozporu s judikaturou Soudního dvora, v níž se upřesňuje, že ustanovení kolektivních smluv těmto pravidlům a zásadám neunikají, zejména pokud jde o dodržování zásady zákazu diskriminace( ), jejímž výrazem je zejména zásada stejné odměny mužů a žen( ).

89. Podle mého názoru by totiž bylo sotva konzistentní, či dokonce rozporné, kdyby byly z rozsahu působnosti Smlouvy o ES vyloučeny kolektivní akce ve formě blokády nebo solidární akce, jejichž cílem je přimět zaměstnavatele, aby podepsal kolektivní smlouvu, a kdyby se případně mělo na takovou smlouvu vztahovat zároveň dodržování zásady zákazu diskriminace, která vyplývá právě z ustanovení této Smlouvy.

90. Konečně, i když tento argument nemá sám o sobě rozhodující význam, dovolím si nicméně poznamenat s ohledem na mimořádný počet účastníků řízení, kteří předložili Soudnímu dvoru vyjádření, že z oněch sedmnácti států, které předložily vyjádření v tomto řízení, patnáct nezpochybnilo použitelnost práva Společenství, a zejména svobody poskytování služeb v projednávané věci.

91. Navrhuji tedy, aby Soudní dvůr vycházel z toho, že výkon práva odborové organizace členského státu užít kolektivních akcí s cílem přimět zahraničního poskytovatele služeb k uzavření kolektivní smlouvy v členském státě, ve kterém se tento poskytovatel dovolává zejména volného pohybu služeb upraveného Smlouvou, spadá do rozsahu působnosti práva Společenství.

92. Nyní je třeba zkoumat námitku vznesenou žalovanými v původním řízení, pokud jde o přípustnost žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce.

2. K přípustnosti žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce

93. Žalované v původním řízení uplatňují, že žádost o rozhodnutí o předběžné otázce je nepřípustná. Na podporu tohoto závěru uvádějí, že otázky položené předkládajícím soudem nijak nesouvisejí se skutkovými okolnostmi věci v původním řízení, protože na společnost Laval, která je usazena ve Švédsku prostřednictvím své dceřiné společnosti, se nevztahuje ani směrnice 96/71, ani článek 49 ES. Faktická situace, která stojí na počátku sporu, tak spočívá na umělé konstrukci, jejímž účelem je vyhnout se použití švédského pracovního práva, protože společnost Laval se konec konců snaží o zajištění přístupu lotyšským pracovníkům na trh práce hostitelského členského státu, přičemž se chce vyhnout povinnostem vyplývajícím z použití pracovního práva uvedeného státu.

94. Tato argumentace by podle mého mínění měla být odmítnuta, poněvadž jejím cílem je především zpochybnit posouzení skutkového stavu provedené předkládajícím soudem.

95. Dle judikatury přitom platí, že v řízení upraveném v článku 234 ES založeném na jasné dělbě činností mezi vnitrostátními soudy a Soudním dvorem spadá posouzení skutkových okolností věci do pravomoci vnitrostátního soudu. Stejně tak pouze vnitrostátnímu soudu, kterému byl spor předložen a který musí nést odpovědnost za soudní rozhodnutí, které bude vydáno, přísluší posoudit s ohledem na konkrétní okolnosti věci jak nezbytnost rozhodnutí o předběžné otázce pro vydání jeho rozsudku, tak i relevanci otázek, které klade Soudnímu dvoru( ).

96. Jak již také Soudní dvůr uvedl, domněnka relevance, která se váže k předběžným otázkám položeným vnitrostátními soudy, může být vyvrácena jen ve výjimečných případech, pokud je zjevné, že žádaný výklad ustanovení práva Společenství uvedených v těchto otázkách nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení nebo jestliže se jedná o hypotetický problém nebo také pokud Soudní dvůr nedisponuje skutkovými nebo právními poznatky nezbytnými pro užitečnou odpověď na otázky, které jsou mu položeny. S výjimkou těchto případů je Soudní dvůr v zásadě povinen rozhodnout o předběžných otázkách, které jsou mu položeny( ).

97. Jak jsem již podotkl, předkládající soud žádá v projednávané věci o výklad článků 12 ES a 49 ES a ustanovení směrnice 96/71 o vysílání pracovníků v rámci poskytování služeb. Z předkládacího usnesení vyplývá, že tyto otázky jsou pokládány v rámci sporu mezi společností Laval usazenou v Lotyšsku a švédskou odborovou organizací Byggnadsarbetareförbundet, její místní odborovou sekcí a SEF ohledně kolektivních akcí zahájených posledně jmenovanými organizacemi poté, co společnost Laval odmítla podepsat kolektivní smlouvu Byggnadsarbetareförbundet, jíž se měly řídit pracovní podmínky lotyšských pracovníků vyslaných společností Laval na stavbu ve Švédsku prováděnou podnikem patřícím do skupiny Laval. Je nesporné, že po kolektivních akcích a po přerušení výkonu prací se vyslaní pracovníci vrátili do Lotyšska.

98. Nezdá se přitom, že by výklad práva Společenství požadovaný předkládajícím soudem zjevně nesouvisel s realitou nebo předmětem sporu v původním řízení, a nejeví se být hypotetický.

99. Dodávám, že s ohledem na údaje obsažené ve spise se předkládající soud správně domníval, že hospodářská činnost společnosti Laval je poskytováním služeb ve smyslu článku 49 ES a směrnice 96/71.

100. V tomto ohledu a rovněž s přihlédnutím k argumentu žalovaných v původním řízení, podle nějž mělo poskytnutí pracovní síly společností Laval za cíl zajistit přístup lotyšským pracovníkům na švédský trh práce, považuji za vhodné učinit v této fázi několik poznámek k vzájemnému vztahu ustanovení Smlouvy zmíněných předkládajícím soudem a ustanovení Aktu o podmínkách přistoupení Lotyšské republiky k Evropské unii (dále jen „Akt o přistoupení z roku 2003“)( ), který, jen pro připomenutí, v době rozhodné z hlediska skutečností v původním řízení také upravoval vztahy mezi Lotyšskem a ostatními členskými státy, ale v žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce zmíněn není.

101. Podle článku 2 Aktu o přistoupení z roku 2003 se ustanovení původních smluv( ) a aktů přijatých orgány přede dnem přistoupení stávají závaznými pro nové členské státy a uplatňují se v těchto státech za podmínek stanovených v uvedených smlouvách a v tomto aktu.

102. Ustanovení Smlouvy, zejména v oblasti volného pohybu služeb, se tedy v zásadě použijí na vztahy mezi Lotyšskem a ostatními členskými státy ode dne přistoupení, tj. od 1. května 2004, s výhradou podmínek stanovených v Aktu o přistoupení z roku 2003.

103. Článek 24 Aktu o přistoupení z roku 2003 odkazuje na přílohy tohoto Aktu, které vyjmenovávají pro každý z deseti nových členských států přechodná opatření, která se na ně použijí, a upřesňují podmínky jejich uplatnění.

104. Příloha VIII Aktu o přistoupení z roku 2003, použitelná na Lotyšsko, se konkrétně týká článku 39 ES a čl. 49 prvního pododstavce ES, jakož i směrnice 96/71.

105. Podmínky použití těchto ustanovení, tak jak vyplývají z přílohy VIII Aktu o přistoupení z roku 2003, však nemají za okolností projednávané věci žádný dopad.

106. Pokud jde předně o čl. 49 první pododstavec ES a o směrnici 96/71, z bodu 13 přílohy VIII Aktu o přistoupení z roku 2003 vyplývá, že přechodná ustanovení, která obsahují výjimku z plné použitelnosti tohoto článku a této směrnice, se týkají pouze dočasného pohybu pracovníků v rámci poskytování služeb na území Německa a Rakouska ze strany podniků usazených v Lotyšsku, a to za podmínek upřesněných v tomto bodě. Bod 13 přílohy VIII Aktu o přistoupení z roku 2003 se tedy ratione loci nepoužije na skutkové okolnosti sporu v původním řízení.

107. Vzhledem k tomu, že směrnice 96/71 je použitelná na hospodářskou činnost společnosti Laval, je třeba poznamenat, že v souladu s čl. 1 odst. 3 písm. b) uvedené směrnice do jejího rozsahu působnosti spadá činnost podniku usazeného v některém členském státě, který vysílá pracovníka na území jiného členského státu do provozovny nebo podniku náležejícího ke skupině podniků, jestliže po dobu vyslání existuje pracovní poměr mezi vysílajícím podnikem a pracovníkem.

108. Zdá se, jak vyplývá z předkládacího usnesení, že právě v takové situaci se nacházela společnost Laval a lotyšští pracovníci, které tato společnost dočasně vyslala do Švédska. Krom toho podotýkám, že činnosti, pro něž společnost Laval vyslala lotyšské pracovníky do Švédska, bezesporu spadají do rozsahu působnosti přílohy směrnice 96/71, to znamená, že jsou prováděny v odvětví stavebnictví.

109. Pokud jde dále o volný pohyb pracovníků, konstatuji, že v době rozhodné z hlediska skutkového stavu v původním řízení mohly členské státy na základě bodu 2 přílohy VIII Aktu o přistoupení z roku 2003, odchylně od článků 1 až 6 nařízení Rady (EHS) č. 1612/68 ze dne 15. října 1968 o volném pohybu pracovníků uvnitř Společenství( ), až do skončení dvouletého období ode dne přistoupení (tj. do 30. dubna 2006), uplatňovat vnitrostátní opatření nebo opatření vyplývající z dvoustranných dohod upravující přístup lotyšských státních příslušníků na jejich trh práce( ). Podobně jako Švédské království mohly členské státy rozhodnout o liberalizaci přístupu na svůj trh práce již od 1. května 2004( ). Takové rozhodnutí však muselo být přijato na základě vnitrostátního práva, a nikoli na základě ustanovení práva Společenství( ).

110. V této fázi mých úvah vstupuje do hry výše zmíněný argument žalovaných v původním řízení, podle nějž poskytnutí pracovní síly společností Laval její dceřiné společnosti mělo za cíl zajistit lotyšským pracovníkům přístup na švédský trh práce.

111. Zdá se, že je tento argument inspirován úvahou formulovanou Soudním dvorem v rozsudku Rush Portuguesa, a sice že výjimka z volného pohybu pracovníků upraveného Smlouvou, která je obsažena v článku 216 Aktu o přistoupení Portugalské republiky, brání podniku poskytujícímu služby v poskytování pracovníků původem z Portugalska do jiného členského státu( ). Dle úvah Soudního dvora je v konečném výsledku cílem takového podniku, byť je poskytovatelem služeb ve smyslu Smlouvy, zajistit pracovníkům přístup na trh práce v hostitelském členském státě navzdory výjimce stanovené Aktem o přistoupení.

112. V projednávané věci se však nezdá, že by argumentace žalovaných v původním řízení byla jakkoli podepřena údaji obsaženými ve spisu, protože se neukazuje, že by cílem činnosti společnosti Laval bylo umožnit lotyšským pracovníkům přístup na švédský trh práce( ).

113. Pro úplnost dodávám – i když tato poznámka překračuje rámec přípustnosti předběžných otázek stricto sensu, ale už se k ní nebudu vracet – že argument žalovaných v původním řízení inspirovaný rozsudkem Rush Portuguesa dle mého názoru podkopává a v konečném výsledku vyvrací tezi, kterou rozvinuly ve svých písemných vyjádřeních a podle níž by měla být projednávaná věc zkoumána pouze z hlediska volného pohybu pracovníků podle článku 39 ES, a nikoli z hlediska článku 49 ES nebo směrnice 96/71.

114. Stačí totiž uvést, že již z důvodu uplatnění první fáze přechodných opatření stanovených v příloze VIII Aktu o přistoupení z roku 2003 v době rozhodné z hlediska skutkových okolností v původním řízení a i v případě, že by Švédsko na základě svého vnitrostátního práva rozhodlo o otevření svého trhu práce všem pracovníkům pocházejícím z členských států, které k Evropské unii přistoupily dne 1. května 2004, lotyšští pracovníci se nemohli přímo dovolávat ustanovení článku 39 ES.

115. Konečně na rozdíl od toho, co naznačují žalované v původním řízení, žádný údaj ze spisu nedokazuje ani nenapovídá, že by se společnost Laval se svou činností zcela nebo převážně zaměřila na švédské území s cílem vyhnout se pravidlům, která by se na ni použila v případě, že by tento podnik byl usazen ve Švédsku( ).

116. Závěrem těchto úvodních poznámek se domnívám, že právo Společenství je v projednávané věci použitelné a že je třeba žádost o rozhodnutí o předběžné otázce prohlásit za přípustnou. Je však zapotřebí zdůraznit, že mnou navrhované odpovědi na níže analyzované předběžné otázky nejsou nutně jediné možné ve všech případech, zejména nastanou-li odlišné skutkové okolnosti, které by mohly vést k použití ustanovení Aktu o přistoupení z roku 2003.

B – K předběžným otázkám

1. Obecné poznámky

117. Z formulace obou předběžných otázek vyplývá, že se předkládající soud táže Soudního dvora na výklad článků 12 ES a 49 ES a směrnice 96/71.

118. Pokud jde o článek 12 ES, který stanoví zásadní zákaz jakékoli diskriminace na základě státní příslušnosti, toto ustanovení se použije, jak se v něm uvádí, „aniž jsou dotčena […] zvláštní ustanovení [Smlouvy]“, což v souladu s judikaturou znamená, že je určeno k tomu, aby se použilo autonomně pouze v situacích upravených právem Společenství, pro něž toto právo nestanoví zvláštní pravidla zákazu diskriminace( ).

119. Tato obecná zásada byla přitom provedena a konkretizována jak článkem 49 ES( ), tak směrnicí 96/71, která ve své podstatě stanoví, a to v článku 3, že pracovní podmínky stanovené v hostitelském státě, které se týkají záležitostí vyjmenovaných touto směrnicí nebo na které tato odkazuje, se při respektování rovného zacházení použijí na poskytovatele služeb, kteří dočasně vyšlou pracovníky na území tohoto členského státu, a na vnitrostátní podniky nacházející se v podobné situaci.

120. Proto podle mého mínění není nutné, aby se Soudní dvůr v projednávané věci vyjadřoval k článku 12 ES.

121. Pokud jde o směrnici 96/71 a o článek 49 ES, považuji za nutné poznamenat, že valná většina účastníků, kteří v tomto řízení předložili písemná vyjádření, navrhovala, aby Soudní dvůr posoudil předběžné otázky jak z hlediska ustanovení směrnice 96/71, tak z hlediska článku 49 ES, a to bez ohledu na to, jaké řešení uvedených otázek tito účastníci navrhují( ). Jen menší část účastníků, kteří Soudnímu dvoru předložili vyjádření, zkoumala předběžné otázky pouze z hlediska článku 49 ES( ), zatímco pouze Komise a norská vláda svou analýzu otázek položených soudem a quo provedly výlučně z hlediska ustanovení směrnice 96/71.

122. Vzhledem k rozmanitosti těchto postojů se zdá být užitečné oprostit diskusi od některých prvků.

123. Pokud jde o směrnici 96/71, několik účastníků, kteří předložili Soudnímu dvoru vyjádření, mezi které zcela jednoznačně patří žalované v původním řízení, švédská vláda a Kontrolní úřad ESVO, tvrdili, že její zkoumání je bezvýznamné, neboť je nepochybné, že ve sporu, z nějž vzešly předběžné otázky, proti sobě stojí osoby soukromého práva a dále že ustanovení směrnice nemají v souladu s judikaturou Soudního dvora žádný přímý „horizontální“ účinek.

124. Tato argumentace je opodstatněná pouze zčásti, protože si nemyslím, že by mohla vést k vyloučení směrnice 96/71 z posouzení, o které byl Soudní dvůr požádán.

125. V zájmu jasného vyjádření úvah je třeba v této souvislosti upřesnit logiku, na které stojí otázky položené předkládajícím soudem v jejich vztahu ke směrnici 96/71 a k jejímu provedení Švédským královstvím, zejména když se tento soud v první předběžné otázce zmiňuje o tom, že švédský zákon o vysílání pracovníků neobsahuje žádné výslovné ustanovení o uplatňování pracovních podmínek v kolektivních smlouvách.

126. Připomínám, že článek 3 směrnice 96/71, který je základním ustanovením tohoto aktu, požaduje, aby členské státy zajistily, že na pracovníky dočasně vyslané na jejich území v rámci poskytování služeb se budou vztahovat pracovní podmínky týkající se záležitostí vyjmenovaných v odstavci 1 tohoto článku. Tyto záležitosti zahrnují mimo jiné minimální mzdu.

127. Záležitosti vyjmenované v čl. 3 odst. 1 směrnice 96/71 jsou stanoveny právními nebo správními předpisy nebo, pokud jde o činnosti v odvětví stavebnictví, podobně jako je tomu ve věci v původním řízení, kolektivními smlouvami nebo rozhodčími nálezy, které byly prohlášeny za všeobecně použitelné ve smyslu odstavce 8 uvedeného článku.

128. Odstavec 8 první pododstavec článku 3 upřesňuje, že smlouvy, které byly prohlášeny za všeobecně použitelné, jsou smlouvy, kterými se musí řídit všechny podniky dotyčného odvětví nebo povolání v dané zeměpisné oblasti.

129. Druhý pododstavec odstavce 8 téhož článku umožňuje členským státům, jestliže neexistuje systém, který by prohlásil kolektivní smlouvy za všeobecně použitelné, považovat za základ, pokud se tak rozhodnou: a) kolektivní smlouvy, které mají všeobecný účinek na všechny podobné podniky dotyčného odvětví nebo povolání v dané zeměpisné oblasti, nebo b) kolektivní smlouvy, které byly uzavřeny nejvíce reprezentativními organizacemi zaměstnavatelů a zaměstnanců na úrovni členského státu a které se uplatňují na celém vnitrostátním území, za podmínky, že v každém z těchto případů bude dodrženo rovné zacházení mezi zahraničními poskytovateli služeb a vnitrostátními podniky nacházejícími se v podobné situaci.

130. Jak jsem již zdůraznil výše v popisu právního rámce, je nesporné, že Švédské království nemá systém, který by prohlásil kolektivní smlouvy za všeobecně použitelné ve smyslu čl. 3 odst. 8 prvního pododstavce směrnice 96/71, a že nevyužilo druhého pododstavce tohoto ustanovení. Krom toho, jak již bylo uvedeno v bodě 21 výše, většina pracovních podmínek týkajících se záležitostí vyjmenovaných v čl. 3 odst. 1 směrnice 96/71 byla převzata do švédského zákona o vysílání pracovníků, který tuto směrnici provádí.

131. Naproti tomu metoda zvolená Švédským královstvím, která má zajistit, aby se na pracovníky dočasně vyslané na jeho území vztahovaly pracovní podmínky upravené kolektivními smlouvami, a to v zásadě ty z nich, které se týkají mzdy, spočívá v tom, že je ponecháno na odborových organizacích pracovníků, aby v případě, že poskytovatel služeb uvedené smlouvy nepodepíše, zahájily kolektivní akce s cílem přimět tohoto zaměstnavatele k uzavření uvedených smluv buď přímo, nebo prostřednictvím dohody o přistoupení, včetně případů – a to je předmětem druhé otázky položené předkládajícím soudem – kdy tento poskytovatel je již vázán kolektivní smlouvou uzavřenou v členském státě, kde je usazen.

132. Přitom je nutno též poznamenat, že použití „tvrdého jádra“ pracovních podmínek, které musí hostitelský členský stát v souladu s článkem 3 směrnice 96/71 zaručit pracovníkům, kteří jsou dočasně vysláni na jeho území, tvoří výjimku ze zásady použití právních předpisů členského státu původu na situaci poskytovatele služeb z tohoto členského státu, který tyto pracovníky vysílá na území prvně uvedeného členského státu.

133. Táže-li se tedy předkládající soud Soudního dvora na případné nesprávné provedení článku 3 směrnice 96/71 do švédského vnitrostátního práva, v podstatě tím Soudní dvůr žádá, aby mu pomohl určit, zda může společnost Laval vůči odborovým organizacím žalovaným v původním řízení namítat skutečnost, že Švédské království nevyužilo postupů upravených v článku 3 směrnice k rozšíření nebo potvrzení použitelnosti kolektivních smluv uzavřených na jeho území na zahraniční poskytovatele služeb, kteří tam dočasně vysílají pracovníky, a to prostřednictvím aktu veřejné moci. Podle tvrzení, které hájí Laval a na kterém stojí obě otázky položené předkládajícím soudem, tato nečinnost Švédského království v projednávané věci znamená, že na vysílání pracovníků se použijí pouze lotyšské právní předpisy a kolektivní smlouvy, a zbavuje tím pádem švédské odborové organizace možnosti přimět společnost Laval s využitím kolektivních akcí k podpisu kolektivní smlouvy Byggnadsarbetareförbundet, o kterou se ve sporu v původním řízení jedná.

134. Je tedy správné, jak tvrdí žalované v původním řízení, švédská vláda a Kontrolní úřad ESVO, že výklad směrnice 96/71 vyžádaný předkládajícím soudem může tento soud přivést k tomu, aby uvedenou směrnici použil přímo ve vztahu mezi společností Laval a odborovými organizacemi žalovanými v původním řízení.

135. Soudní dvůr se nyní přitom jak se zdá staví striktně proti tomu, aby směrnice mohla zakládat povinnosti jednotlivci, a aby tedy byla jako taková vůči němu uplatňována( ).

136. Krom toho se nedomnívám, že by tato překážka mohla být odstraněna snahou, načrtnutou v písemném vyjádření společnosti Laval, o rozšíření konceptu státu tak, že by v projednávané věci byly odborové organizace pracovníků považovány za složku švédského státu, vůči níž by tedy mohla společnost Laval přímo uplatňovat směrnici 96/71, pakliže tato splňuje základní kritéria přímého účinku.

137. Tyto organizace totiž vůbec nejsou orgány veřejné moci( ) a nemají na základě aktu orgánu veřejné správy pravomoc vykonávat pod kontrolou posledně uvedeného orgánu službu ve veřejném zájmu, přičemž by za tím účelem disponovaly výjimečnými pravomocemi ve srovnání s těmi, které vyplývají z pravidel použitelných na vztahy mezi jednotlivci( ).

138. Problematika související s horizontálním účinkem směrnice 96/71 by se navíc projevila pouze v případě, kdy by Soudní dvůr byl nucen konstatovat, že Švédské království nesprávně provedlo článek 3 uvedené směrnice.

139. To jednak znamená, že směrnice 96/71 není vyloučena z posouzení, které musí Soudní dvůr provést, protože předkládající soud ve své první otázce sice nepřímo, ale nutně nastoluje otázku, zda Švédské království skutečně provedlo tento akt správně.

140. A dále i kdyby toto provedení bylo nesprávné a nebylo by možné použít přímo ustanovení směrnice 96/71 ve sporu v původním řízení, je namístě připomenout, že podle judikatury jsou vnitrostátní soudy při použití vnitrostátního práva povinny vykládat vnitrostátní právo v co možná největším rozsahu ve světle znění a účelu dotčené směrnice, aby tak dosáhly výsledku jí zamýšleného( ). Povinnost konformního výkladu závazná pro vnitrostátní soudy, která se týká všech předpisů vnitrostátního práva, přijatých jak před směrnicí, o niž se jedná, tak po ní, má za cíl umožnit jim zajištění plné účinnosti práva Společenství ve sporu, který mají rozhodnout, za použití výkladových metod uznávaných vnitrostátním právem( ).

141. Podle téže judikatury platí, že povinnost konformního výkladu je omezena obecnými právními zásadami, zejména zásadou právní jistoty a zásadou zákazu zpětné účinnosti, a nemůže sloužit jako základ pro výklad vnitrostátního práva contra legem( ).

142. V projednávané věci by takové omezení zcela jistě znamenalo, že konformní výklad vnitrostátního práva, k němuž by předkládající soud dospěl, by nemohl vést k porušení samotné podstaty práva užít kolektivní akce na obranu zájmů pracovníků, v jehož případě jsem ve svých výše uvedených úvodních poznámkách připustil, že tvoří základní zásadu práva Společenství, kterou též zakotvuje švédská ústava. Žádné riziko tohoto druhu ostatně nemůže vzejít z výkladu vnitrostátního práva provedeného v souladu se směrnicí 96/71, protože preambule této směrnice ve svém dvacátém druhém bodě odůvodnění nadbytečně připomíná, že tímto aktem nejsou dotčeny právní předpisy členských států o kolektivních akcích na obranu profesních zájmů( ).

143. I přesto, že ustanovením směrnice 96/71 nelze přiznat přímý horizontální účinek, posouzení směrnice Soudním dvorem tedy zdaleka není bezvýznamné, jak bude dále rozvedeno v tomto stanovisku.

144. Zbývá tedy určit, zda si Soudní dvůr může ušetřit analýzu předběžných otázek z hlediska článku 49 ES, nebo zda musí provést jejich posouzení také z hlediska tohoto ustanovení.

145. V této souvislosti upřesňuji, že směrnice 96/71, jak to v podstatě a správně uvedlo několik účastníků, kteří v projednávané věci předložili písemná vyjádření, představuje zvláštní výklad článku 49 ES ve světle judikatury Soudního dvora.

146. Na základě premisy uznané Soudním dvorem v jeho výkladu článku 49 ES( ) a připomenuté ve dvanáctém bodě odůvodnění směrnice 96/71, podle které právo Společenství nevylučuje, aby členské státy uplatňovaly své právní předpisy či kolektivní smlouvy uzavřené mezi zaměstnavateli a pracovníky vůči každé osobě, která je zaměstnaná, byť dočasně, i když je její zaměstnavatel usazen v jiném členském státě, má totiž směrnice 96/71 dle svého článku 3 za cíl upřesnit minimální kogentní pravidla na ochranu pracovníků, která musejí dodržovat zahraniční poskytovatelé služeb vysílající pracovníky do hostitelského členského státu, a která proto mohou být v zásadě tolerována ve vztahu k nadnárodnímu volnému pohybu služeb.

147. Vzhledem ke své „minimalistické“ povaze však směrnice 96/71 nevyčerpává celý rozsah uplatnění článku 49 ES( ).

148. Podle mého názoru odpověď na otázku položenou v bodě 144 výše v konečném výsledku závisí především na výsledku analýzy, která bude provedena z hlediska směrnice 96/71.

149. Opatření neslučitelné se směrnicí 96/71 totiž bude tím spíše v rozporu s článkem 49 ES, protože cílem této směrnice je provést uvedený článek v rámci svého konkrétního rozsahu působnosti( ).

150. Bude-li naopak uznáno, že určité opatření je v souladu se směrnicí 96/71, neznamená to nutně, že splňuje požadavky článku 49 ES, tak jak jej vykládá Soudní dvůr.

151. Konkrétně ačkoli směrnice 96/71 připouští, že členské státy mohou na poskytovatele služeb z některého členského státu, který dočasně vysílá pracovníky na území jiného členského státu, vztáhnout pracovní podmínky výhodnější pro pracovníky než pracovní podmínky uvedené zejména v čl. 3 odst. 1 směrnice 96/71, uznání takové možnosti musí být provedeno při dodržení volného pohybu služeb zaručeného článkem 49 ES( ).

152. Soudní dvůr stejně tak dospěl k názoru, že na základě výkladu čl. 3 odst. 1 ve spojení s článkem 5 směrnice 96/71 musejí členské státy zejména zajistit, aby vysílaným pracovníkům byly k dispozici vhodné postupy pro skutečné získání minimální mzdy, což znamená, že prostor pro uvážení poskytnutý členským státům výše uvedeným článkem 5 by měl být využit při dodržení volného pohybu služeb zaručeného Smlouvou( ).

153. V rozsahu, v němž určité stránky problematiky nastolené předkládajícím soudem překračují rozsah působnosti směrnice 96/71 nebo jsou jí tolerovány, jak to bude podrobněji rozvedeno v bodech 194 až 217 tohoto stanoviska, mám za to, že předběžné otázky by měly být posuzovány též z hlediska článku 49 ES.

154. Pro doplnění, toto posouzení není zpochybněno argumentem žalovaných v původním řízení, že se společnost Laval vůči nim nemůže přímo dovolávat článku 49 ES, a to již na základě výše zmíněné povinnosti soudu a quo vykládat vnitrostátní právo v co možná největším rozsahu v souladu s právem Společenství.

155. Domnívám se však také, stejně jako to rozvádí společnost Laval, estonská vláda a Kontrolní úřad ESVO, že ve věci v původním řízení může být článek 49 ES použít přímo.

156. V tomto ohledu je namístě zdůraznit, že Soudní dvůr mnohokrát uznal, že dodržování zákazu diskriminace stanoveného v článku 49 ES platí nejen pro orgány veřejné moci, ale také pro právní úpravy nikoli veřejného charakteru, jejichž cílem je upravit kolektivním způsobem samostatně výdělečnou činnost a poskytování služeb. Zrušení překážek volného pohybu služeb mezi členskými státy by totiž bylo podle judikatury ohroženo, kdyby zrušení bariér státního původu mohlo být neutralizováno překážkami vyplývajícími z uplatňování právní autonomie sdružení nebo subjektů, které nespadají do oblasti veřejného práva( ).

157. Soudní dvůr tento přístup odůvodňuje též tím, že pracovní podmínky jsou v různých členských státech upraveny jak zákonnými a podzákonnými ustanoveními, tak smlouvami a jinými akty uzavřenými nebo přijatými osobami soukromého práva. Omezení zákazu diskriminace na akty orgánů veřejné moci by tak mohlo vytvořit nerovnost při jeho uplatňování( ).

158. Připouštím ochotně, že se projednávaná věc liší od situací, o které se jednalo v rozsudcích, v nichž Soudní dvůr až dosud konstatoval, že článek 49 ES je použitelný na jednání osob soukromého práva. V těchto věcech totiž byla posuzována legalita předpisů nebo jiných pravidel stanovených dotčenými subjekty. V projednávané věci se naproti tomu jedná o výkon práva odborových organizací zahájit kolektivní akci vůči zahraničnímu poskytovateli služeb s cílem přimět jej k podpisu švédské kolektivní smlouvy.

159. Tento rozdíl však má dle mého mínění význam pouze pro určení, zda dotčené kolektivní akce tvoří překážku volného pohybu služeb. Je nerozhodný, pokud jde o otázku, zda jsou odborové organizace v zásadě povinny dodržovat zákazy stanovené v článku 49 ES. Je ostatně třeba připomenout, že v rámci určování pracovních podmínek v členských státech má Soudní dvůr za to, že zásada zákazu diskriminace provedená článkem 49 ES platí i pro osoby soukromého práva při přípravě (kolektivních) smluv a při uzavírání nebo přijímání jiných aktů( ).

160. Jak již bylo uvedeno, v projednávané věci přiznává švédský model kolektivních pracovních vztahů sociálním partnerům značnou autonomii, která je vedena zásadou vlastní odpovědnosti a samosprávy těchto partnerů( ). Odborové organizace mají zejména široké pravomoci, které jim umožňují vztáhnout rozsah kolektivních smluv přijatých ve Švédsku i na zaměstnavatele, kteří nejsou členy některé z organizací zaměstnavatelů v tomto členském státě, jež podepsaly kolektivní smlouvu, včetně případného užití kolektivní akce. Tyto pravomoci a jejich výkon tak mají kolektivní účinek na švédský trh práce. Zahájení kolektivní akce je v konečném výsledku formou výkonu právní autonomie odborových organizací s cílem regulovat poskytování služeb ve smyslu výše uvedené judikatury.

161. Článek 49 ES tedy dle mého názoru lze ve věci v původním řízení přímo použít.

162. Z těchto obecných poznámek vyplývá, že podstatou těchto dvou předběžných otázek předkládajícího soudu, které mohou být dle mého názoru řešeny společně, je, zda v situaci, kdy členský stát nemá systém, který by prohlásil kolektivní smlouvy za všeobecně použitelné, musejí být směrnice 96/71 a článek 49 ES vykládány tak, že brání odborovým organizacím pracovníků některého členského státu, aby v souladu s vnitrostátním právem tohoto státu zahájily kolektivní akce s cílem přimět poskytovatele služeb z jiného členského státu, aby přistoupil prostřednictvím dohody o přistoupení ke kolektivní smlouvě ve prospěch pracovníků dočasně vyslaných tímto poskytovatelem na území prvně uvedeného členského státu, včetně případu, kdy je tento poskytovatel již vázán kolektivní smlouvou uzavřenou v členském státě, kde je usazen.

163. Jak již bylo uvedeno výše, tato otázka mě nejprve nutně přivádí k posouzení, zda zahájení takových kolektivních akcí spočívá na správném provedení směrnice 96/71 do švédského vnitrostátního práva. V případě kladné odpovědi bude třeba ji analyzovat z hlediska článku 49 ES.

2. K výkladu směrnice 96/71 a k jejímu provedení ve Švédsku

164. Jak jsem již poznamenal, je nesporné, že provedením směrnice 96/71 do vnitrostátního práva švédský zákonodárce v souladu se švédskou tradicí kolektivních pracovních vztahů a při neexistenci prohlášení všeobecné použitelnosti kolektivních smluv ponechal na sociálních partnerech, aby určili hlavní pracovní podmínky stanovené kolektivními smlouvami ve Švédsku, včetně podmínek týkajících se mzdy.

165. Podle švédské vlády směrnice 96/71 členským státům neukládá, aby ve svých právních předpisech zavedly minimální mzdu. Dle tvrzení švédské vlády směrnice 96/71 umožňuje členským státům přiznat pracovníkům dočasně vyslaným na území některého z nich vyšší stupeň ochrany, než jaký stanoví tento předpis. Pracovníci dočasně vyslaní na území členského státu v rámci nadnárodního poskytování služeb tedy musejí mít dle názoru této vlády možnost, aby se na ně v tomto členském státě vztahovaly podmínky týkající se mzdy, které jsou stanoveny kolektivními smlouvami nebo na které tyto smlouvy odkazují.

166. Podle švédské vlády právě mechanismy a postupy, které mají k dispozici sociální partneři a které jsou zaručeny zákonem, včetně zejména práva užít kolektivní akce, zajišťují dodržování pracovních podmínek stanovených kolektivními smlouvami. V tomto smyslu tyto mechanismy a postupy umožňují dosáhnout cíle stanoveného v čl. 3 odst. 1 směrnice 96/71, kterou ostatně není dotčeno právo užít kolektivní akce. Švédská vláda dodává, že nebylo vůbec nutné, aby Švédské království využilo čl. 3 odst. 8 druhého pododstavce uvedené směrnice, protože toto ustanovení stanoví pouze fakultativní postup poskytnutý členským státům, které nemají systém, který by prohlásil kolektivní smlouvy za všeobecně použitelné. Metoda přijatá Švédským královstvím k provedení směrnice 96/71 do vnitrostátního práva za těchto podmínek splňuje cíle této směrnice.

167. Rakouská, dánská, finská, francouzská, islandská a norská vláda hájí v podstatě podobný závěr.

168. Německá a španělská vláda, Irsko a Komise, které se ve svých úvahách ubírají obecně stejným směrem, především dodávají, že pracovní podmínky stanovené kolektivními smlouvami se musejí týkat záležitostí vyjmenovaných v čl. 3 odst. 1 směrnice 96/71, nebo musejí být zakotveny v předpisech o veřejném pořádku ve smyslu jejího čl. 3 odst. 10.

169. Společnost Laval a estonská, lotyšská, litevská, polská, jakož i česká vláda jsou zase toho názoru, že Švédské království provedlo směrnici 96/71 nesprávně. Tito účastníci se předně domnívají, s odkazem na sdělení Komise ze dne 25. července 2003( ), že Švédské království tím, že nevyužilo čl. 3 odst. 8 druhého pododstavce směrnice 96/71, se vzdalo možnosti vztáhnout pracovní podmínky stanovené v kolektivních smlouvách na pracovníky dočasně vyslané na jeho území zahraničním poskytovatelem služeb. Dále tvrdí, že švédská metoda nezajišťuje rovné zacházení mezi poskytovateli služeb a vnitrostátními podniky a ukazuje se být zdrojem právní nejistoty zejména proto, že prvně uvedení nejsou informováni o všech pracovních podmínkách, především o podmínkách souvisejících se mzdou, které se na ně použijí při dočasném vyslání pracovníků do tohoto členského státu. Konečně mají za to, že švédské právní předpisy dovolují, aby se na zahraniční poskytovatele služeb vztahovaly pracovní podmínky, které jsou stanovené v kolektivních smlouvách a které neodpovídají ani výčtu dle čl. 3 odst. 1 směrnice 96/71, ani mezím stanoveným v čl. 3 odst. 10 uvedené směrnice.

170. Osobně se spíše přikláním k přístupu navrženému německou a španělskou vládou, Irskem a Komisí.

171. Jak již bylo uvedeno, článek 3 směrnice 96/71 sleduje dvojí cíl, tj. minimální ochranu vyslaných pracovníků a rovné zacházení mezi poskytovateli služeb a vnitrostátními podniky nacházejícími se v podobné situaci. Oba tyto požadavky musejí být plněny souběžně.

172. Pokud jde o první cíl, článek 3 směrnice 96/71 požaduje, aby členské státy zajistily, že pracovníkům dočasně vyslaným na jejich území budou zaručeny minimální pracovní podmínky týkající se záležitostí vyjmenovaných v jeho odstavci 1, včetně minimální mzdy, přičemž jim dovoluje jednak uplatňovat pracovní podmínky, které jsou výhodnější pro pracovníky v souladu s jeho odstavcem 7, a jednak stanovit pracovní podmínky týkající se jiných záležitostí, než které jsou uvedeny v odstavci 1, jedná-li se o předpisy o veřejném pořádku.

173. Za účelem zajištění rovného zacházení mezi poskytovateli služeb, kteří dočasně vysílají pracovníky, a vnitrostátními podniky, čl. 3 odst. 1 směrnice 96/71 stanoví, že záruky poskytnuté uvedeným pracovníkům jsou stanoveny právními či správními předpisy nebo v odvětví stavebnictví kolektivními smlouvami nebo rozhodčími nálezy, které byly prohlášeny za všeobecně použitelné ve smyslu odst. 8 prvního pododstavce uvedeného článku, to znamená, že se jimi musí „řídit všechny podniky dotyčného odvětví nebo povolání v dané zeměpisné oblasti“( ).

174. Z článku 3 odst. 8 druhého a třetího pododstavce směrnice 96/71 vyplývá, že jestliže v členském státě, na jehož území jsou vysíláni pracovníci, neexistuje systém, který by prohlásil kolektivní smlouvy za všeobecně použitelné, pak této členský stát může, pokud se tak rozhodne, považovat za základ kolektivní smlouvy, které mají všeobecný účinek na všechny podobné podniky nebo které byly uzavřeny nejvíce reprezentativními organizacemi zaměstnavatelů a zaměstnanců a které se uplatňují na celém vnitrostátním území, jestliže členský stát zajistí rovné zacházení mezi poskytovatelem služeb, který uvedené pracovníky vysílá na jeho území, a vnitrostátními podniky nacházejícími v podobné situaci, což zejména znamená, že těmto podnikům budou stanoveny stejné povinnosti se stejnými účinky.

175. Z tohoto ustanovení lze oprávněně vyvodit, že zákonodárce Společenství chtěl zabránit tomu, aby kolektivní smlouvy, které nejsou v odvětví stavebnictví v hostitelském členském státě právně závazné, byly vnuceny zahraničním poskytovatelům služeb, zatímco by se v praxi na valnou většinu vnitrostátních zaměstnavatelů nevztahovaly.

176. Krom toho poznamenávám, že podle článku 5 směrnice 96/71 členské státy zejména zajistí, aby pracovníkům nebo jejich zástupcům byly k dispozici vhodné postupy pro plnění povinností stanovených uvedenou směrnicí.

177. Podle mého mínění musí být toto ustanovení vykládáno jak z hlediska dvanáctého bodu odůvodnění in fine směrnice 96/71, který ve shodě s judikaturou Soudního dvora k článku 49 ES( ) stanoví, že „právo Společenství nezakazuje členským státům, aby zajistily dodržování […] ustanovení [o ochraně pracovníků] vhodným způsobem“, tak z hlediska jejího dvacátého druhého bodu odůvodnění, v němž se jak připomínám uvádí, že směrnicí 96/71 „nejsou dotčeny právní předpisy členských států o kolektivních akcích na obranu profesních zájmů“.

178. Výklad těchto ustanovení v jejich vzájemném spojení mě přivádí k následujícím úvahám.

179. Předně se nedomnívám, že při neexistenci systému, který by prohlásil kolektivní smlouvy za všeobecně použitelné, je Švédské království povinno využít postupu upraveného v čl. 3 odst. 8 druhém pododstavci směrnice 96/71. Tento postup, jak naznačuje znění tohoto ustanovení, je totiž pouze možností poskytnutou členským státům, které nemají systém, který by prohlásil kolektivní smlouvy za všeobecně použitelné.

180. Skutečnost, že Švédské království ponechává na sociálních partnerech, aby prostřednictvím kolektivních smluv stanovili pracovní podmínky, zejména podmínky týkající se mzdy, nemůže sama o sobě znamenat nedostatečné provedení směrnice 96/71, a to natolik, že by se tento členský stát vzdal uplatňování uvedených podmínek na zahraniční poskytovatele služeb.

181. V obecné rovině připomínám, že Soudní dvůr připustil, že členské státy mohou ponechat uskutečňování cílů, jež sledují směrnice Společenství, sociálním partnerům, a to prostřednictvím kolektivních smluv( ).

182. Bylo ovšem též rozhodnuto, že v takovýchto situacích je členský stát nadále povinen plnit povinnost, jež mu přísluší, a sice zajistit plné provedení směrnic, popřípadě přijetím veškerých vhodných opatření( ).

183. V projednávané věci si zaprvé nemyslím, že by Švédské království nesplnilo svou povinnost zajistit, aby se na pracovníky vyslané na jeho území vztahovaly pracovní podmínky týkající se záležitostí vyjmenovaných v čl. 3 odst. 1 směrnice 96/71.

184. Ukládá-li Švédské království přímo dodržování pracovních podmínek týkajících se záležitostí uvedených v písm. a) a b), jakož i v písm. d) až g) čl. 3 odst. 1 směrnice 96/71 pomocí vnitrostátních právních předpisů, pak tím, že odborovým organizacím pracovníků uznává právo užít kolektivní akce, zajišťuje, aby tyto organizace v konečném výsledku mohly prosadit mzdové podmínky upravené nebo řídící se kolektivními smlouvami, nepřistoupí-li zahraniční poskytovatel služeb dobrovolně na tyto podmínky.

185. Toto uznání sice nevyplývá výslovně ze švédského zákona o vysílání pracovníků, jak poznamenává předkládající soud, ale naopak vyplývá nepřímo, ale nutně z MBL, který stanoví, že kolektivní akce, jejímž cílem je přimět zahraničního zaměstnavatele k uzavření kolektivní smlouvy sjednané ve Švédsku, může být zahájena, je-li tento poskytovatel vázán kolektivní smlouvou ve svém státě původu. Tato právní úprava se tím spíše použije na každého poskytovatele služeb, který pochází z členského státu a není vázán žádnou kolektivní smlouvou uzavřenou v uvedeném státě. V konečném výsledku tedy odborovým organizacím zajišťuje možnost prosadit užitím kolektivní akce mzdové podmínky upravené nebo řídící se švédskými kolektivními smlouvami vůči každému zahraničnímu poskytovateli služeb, pokud dobrovolně nepřistoupí na uvedené podmínky, s cílem zaručit pracovníkům dočasně vyslaným do Švédska mzdové podmínky použitelné na švédské pracovníky v dotčeném odvětví.

186. Dodávám, že článek 9 švédského zákona o vysílání pracovníků, který stanoví, že kontaktní místo informuje zahraniční poskytovatele služeb o použitelnosti kolektivních smluv v daném odvětví a pro získání podrobnějších informací odkazuje tyto poskytovatele na odborové organizace, ve svém důsledku též znamená, že se Švédské království nechtělo vzdát toho, aby pracovníkům dočasně vyslaným na jeho území byly zajištěny mzdové podmínky použitelné podle kolektivních smluv uzavřených v tomto členském státě.

187. Podle mého názoru je tedy nepochybné, že právo užít kolektivní akce, které švédské právo uznává odborovým organizacím pracovníků a které jim umožňuje prosadit mzdové podmínky upravené nebo řídící se švédskými kolektivními smlouvami, je s to dosáhnout cíle ochrany vyslaných pracovníků uvedeného v článku 3 směrnice 96/71.

188. Zadruhé zbývá vyřešit problém provedení druhého cíle sledovaného článkem 3 směrnice 96/71, a sice zajištění rovného zacházení mezi zahraničními poskytovateli služeb a vnitrostátními podniky.

189. Toto zkoumání lze omezit na odvětví stavebnictví, protože povinnost příslušející hostitelským členským státům podle čl. 3 odst. 1 směrnice 96/71 zajistit pracovní podmínky týkající se záležitostí uvedených v tomto ustanovení, které jsou upraveny kolektivními smlouvami na jejich území, se vztahuje pouze na toto odvětví a dále je nesporné, že ve věci v původním řízení společnost Laval vyslala lotyšské pracovníky právě do tohoto odvětví ve Švédsku.

190. Nejprve je třeba připomenout, jak zdůrazňuje předkládající soud, že právě za účelem zajištění rovného zacházení s vnitrostátními podniky měl švédský zákonodárce za to, že nemůže od zahraničních poskytovatelů služeb požadovat, aby se prostřednictvím případného prohlášení všeobecné použitelnosti nebo postupem uvedeným v čl. 3 odst. 8 druhém pododstavci směrnice 96/71 automaticky podřídili pracovním podmínkám upraveným nebo řídícím se kolektivními smlouvami, protože pro vnitrostátní zaměstnavatele toto automaticky neplatí.

191. Z informací poskytnutých švédskou vládou v jejích odpovědích na písemné otázky Soudního dvora dále vyplývá, že ve Švédsku je téměř 9 800 podniků, které zaměstnávají více než 3 zaměstnance, zatímco téměř 11 200 podniků, tj. včetně podniků zaměstnávajících méně než 3 zaměstnance, je vázáno kolektivními smlouvami v odvětví stavebnictví. Švédská vláda dále rovněž potvrdila, že švédské zaměstnavatele, kteří nejsou členy žádné organizace zaměstnavatelů, mohou odborové organizace pracovníků uskutečněním kolektivní akce přimět k přistoupení k některé z těchto smluv podpisem dohody o přistoupení. Z obecných zásad švédského práva pracovních vztahů krom toho vyplývá, že zaměstnavatelé, kteří ve Švédsku podepsali kolektivní smlouvu nebo dohodu o přistoupení, musejí svým pracovníkům poskytovat jednotné pracovní podmínky bez ohledu na to, zda jsou tito členy odborové organizace, která podepsala kolektivní smlouvu, přičemž každá individuální pracovní smlouva, která by byla v rozporu s touto kolektivní smlouvou, je mimoto podle článku 27 MBL ze zákona neplatná. Zejména posledně uvedené charakteristiky přivádějí některé švédské autory k myšlence, že kolektivní smlouvy ve Švédsku působí fakticky erga omnes( ). Krom toho, jak v podstatě poznamenává švédská vláda, jediným způsobem, jak švédský podnik, který má zaměstnance, nebo zahraniční podnik, který má zájem na dočasném vyslání pracovníků do odvětví stavebnictví ve Švédsku, může zabránit tomu, aby vůči němu byla zahájena kolektivní akce, je souhlasit buď přímo, nebo prostřednictvím dohody o přistoupení s uzavřením kolektivní smlouvy, jejíž uplatňování odborové organizace požadují.

192. Z údajů obsažených ve spise konečně vyplývá, že Byggnadsarbetareförbundet je jednou nejreprezentativnějších odborových organizací pracovníků, protože zastupuje více než 87 % pracovníků v odvětví stavebnictví ve Švédsku, a že společnost Laval do tohoto členského státu vyslala několik desítek lotyšských pracovníků, mimo jiné na stavbu ve Vaxholmu.

193. S ohledem na všechny tyto charakteristiky, zejména na rozsah pokrytí kolektivních smluv v odvětví stavebnictví ve Švédsku a na možnost, vyplývající z režimu upraveného v MBL, přimět vnitrostátní zaměstnavatele, kteří nejsou členy některé organizace zaměstnavatelů, aby uzavřeli některou z těchto smluv, a to prostřednictvím uznaného práva odborových organizací pracovníků užít kolektivní akce, se tedy ukazuje, že švédský systém tím, že zahraničního poskytovatele služeb podrobuje posledně uvedenému režimu, zajišťuje rovné zacházení podle článku 3 směrnice 96/71 mezi tímto poskytovatelem a vnitrostátními podniky, které vykonávají činnost v odvětví stavebnictví ve Švédsku a které se nacházejí v podobné situaci.

194. Podle mého názoru toto posouzení není zpochybněno ani tím, že švédský systém toleruje uplatňování takové mzdy, požadované žalovanými v původním řízení v rámci jejich kolektivních akcí, která v pravém slova smyslu není minimální mzdou ve smyslu čl. 3 odst. 1 písm. c) směrnice 96/71, ani tím, že MBL případně umožňuje prosadit takovou mzdu vůči zahraničnímu poskytovateli služeb, který je již vázán kolektivní smlouvou uzavřenou ve státě, kde je usazen.

195. Tyto dvě otázky dle mého mínění spadají do rozsahu působnosti článku 49 ES, což upřesním dále.

196. Pokud jde o první otázku, je nejprve třeba zdůraznit, že podle čl. 3 odst. 1 druhého pododstavce směrnice 96/71 vymezují pojem „minimální mzda“ vnitrostátní právní předpisy nebo zvyklosti členského státu, na jehož území je pracovník vyslán. Tento článek jednak připouští, že členské státy, které nemají právní předpisy upravující minimální mzdu, nemají žádnou povinnost na základě směrnice 96/71 zavést takové ustanovení do svého vnitrostátního práva( ), a jednak, že mohou ponechat na sociálních partnerech, aby v rámci kolektivních smluv vymezili, co je třeba rozumět „minimální mzdou“, či dokonce stanovili tuto mzdu v dotyčném odvětví činnosti.

197. Dále je třeba připomenout, že v souladu s čl. 3 odst. 7 směrnice 96/71 odstavec 1 tohoto ustanovení nebrání použití pracovních podmínek výhodnějších pro pracovníky.

198. Takto ponechaný prostor znamená, že směrnice 96/71 nebrání tomu, aby mzda určená dle kolektivní smlouvy uzavřené v hostitelském členském státě, která se fakticky použije na vnitrostátní podniky v dotyčném odvětví činnosti, byla v důsledku zahájení kolektivních akcí vztažena i na poskytovatele služeb z jiného členského státu, kteří v rámci dočasného vyslání pracovníků na území prvně uvedeného členského státu působí v témž odvětví činnosti a nacházejí se v podobné situaci.

199. Jak jsem již měl příležitost poznamenat v bodě 151 tohoto stanoviska, této možnosti je však nutno využít při dodržení článku 49 ES.

200. Pokud jde o druhou otázku, vzhledem k tomu, že hostitelský členský stát musí zajistit, aby se na dočasně vyslané pracovníky v odvětví stavebnictví vztahovaly pracovní podmínky týkající se záležitostí vyjmenovaných v čl. 3 odst. 1 směrnice 96/71 stanovené kolektivními smlouvami, a to bez ohledu na právo rozhodné pro pracovní vztah, pak existence zahraniční kolektivní smlouvy, kterou je vázán poskytovatel služeb z jiného členského státu vykonávající svou činnost v uvedeném odvětví, není pro účely použití těchto podmínek bezprostředně relevantní, jak správně uvedla Komise ve svém písemném vyjádření.

201. Bude-li tento poskytovatel chtít pokračovat v provozování činnosti v hostitelském členském státě, bude tedy muset stejně jako vnitrostátní podniky v podobné situaci působící v témž odvětví činnosti zaručit pracovníkům dočasně vyslaným na území hostitelského členského státu kogentní pracovní podmínky týkající se záležitostí vyjmenovaných v čl. 3 odst. 1 směrnice 96/71 stanovené v uvedeném členském státě, tj. včetně podmínek, které určují kolektivní smlouvy fakticky použitelné na vnitrostátní podniky v uvedeném odvětví činnosti, ale které mohou odborové organizace pracovníků prosadit vůči zaměstnavateli zahájením kolektivních akcí v případě, že na ně dobrovolně nepřistoupí, a to bez ohledu na jeho státní příslušnost.

202. Domnívám se tedy, že směrnice 96/71 nebrání tomu, aby mzda určená v souladu s kolektivní smlouvou fakticky použitelnou na vnitrostátní podniky vykonávající svou činnost v odvětví stavebnictví ve Švédsku byla vztažena, zejména výkonem práva zaručeného odborovým organizacím pracovníků zahájit kolektivní akci, i na zahraničního poskytovatele služeb, který dočasně vysílá své pracovníky v tomto odvětví činnosti na švédské území a který se nachází v podobné situaci, včetně případu, kdy je tento poskytovatel již vázán kolektivní smlouvou uzavřenou v členském státě, kde je usazen.

203. Taková situace však musí být zkoumána z hlediska článku 49 ES.

204. Konečně zbývá posoudit z hlediska směrnice 96/71 problematiku související se situací tolerovanou švédským systémem, kdy se na zahraničního poskytovatele služeb vztahují všechny podmínky obsažené v kolektivní smlouvě fakticky použitelné na vnitrostátní podniky ve stejném odvětví činnosti nacházející se v podobné situaci.

205. Je totiž třeba zdůraznit, že švédský systém připouští možnost přimět zahraničního poskytovatele služeb provedením kolektivní akce, aby přistoupil na veškeré podmínky obsažené v kolektivní smlouvě fakticky použitelné na vnitrostátní podniky v odvětví stavebnictví nacházející se v podobné situaci, aniž by bylo zaručeno, že buď se tyto podmínky týkají záležitostí uvedených v čl. 3 odst. 1 prvním pododstavci směrnice 96/71, anebo se na ně vztahují „předpisy o veřejném pořádku“ dle čl. 3 odst. 10 uvedené směrnice, jedná-li se o jiné záležitosti, než které jsou uvedeny v tomto článku.

206. Ukazuje se, že švédský systém, který stanoví striktní rovné zacházení mezi zahraničními poskytovateli služeb a uvedenými vnitrostátními podniky, v konečném důsledku ponechává bez povšimnutí vlastní charakteristiky volného pohybu služeb, když dočasné vyslání pracovníků poskytovatelem služeb z členském státu do Švédska klade v plném rozsahu na roveň soustavné činnosti vykonávané podniky, které jsou na švédském území usazeny( ).

207. I v této situaci zůstává však otázkou vztah mezi ustanoveními směrnice 96/71 a článkem 49 ES.

208. V tomto ohledu je dle mého mínění třeba rozlišovat podle toho, zda je poskytovatel služeb konkrétně nucen přistoupit na pracovní podmínky týkající se záležitostí uvedených v čl. 3 odst. 1 prvním pododstavci směrnice 96/71, nebo zda je přiměn přistoupit na podmínky týkající se jiných záležitostí, než které jsou uvedeny v tomto ustanovení.

209. V prvním případě, jak jsem již poznamenal, směrnice 96/71 na základě svého čl. 3 odst. 7 připouští, že pracovní podmínky týkající se záležitostí uvedených v prvním odstavci, které jsou výhodnější pro vyslané pracovníky, mohou být v hostitelském členském státě uloženy. Jak již bylo uvedeno, takové podmínky však musejí dodržovat článek 49 ES.

210. Pokud se jedná o podmínky týkající se jiných záležitostí, než které jsou vyjmenovány v čl. 3 odst. 1 prvním pododstavci směrnice 96/71, naskýtají se dva možné případy.

211. První se týká podmínek, které se v pravém slova smyslu netýkají práce, ale které se vztahují na výkon hospodářské činnosti poskytovatele služeb, případně i z hlediska ochrany vyslaných pracovníků. Podle mého názoru tyto podmínky nespadají do rozsahu působnosti směrnice 96/71, a musejí být tedy zkoumány z hlediska článku 49 ES.

212. Druhým případem je případ pracovních podmínek, které se netýkají záležitostí vyjmenovaných v čl. 3 odst. 1 prvním pododstavci směrnice 96/71. Tato směrnice stanoví, že jsou-li takové podmínky v hostitelském členském státě vyžadovány rovným způsobem od zahraničních poskytovatelů služeb a vnitrostátních podniků nacházejících se v podobné situaci, musí se na ně vztahovat předpisy o veřejném pořádku. Jak vyplývá z čl. 3 odst. 10 směrnice 96/71 a z judikatury k článku 49 ES, skutečnost, že vnitrostátní pravidla patří do kategorie předpisů o veřejném pořádku nebo kogentních předpisů, ještě neznamená, že by nemusela dodržovat ustanovení Smlouvy( ). Je však zcela jednoznačné, že takové pracovní podmínky stanovené v kolektivní smlouvě, které by byly prosazeny vůči zahraničnímu poskytovateli služeb a na které by se nevztahovaly předpisy o veřejném pořádku v hostitelském členském státě, by již samy o sobě byly v rozporu s čl. 3 odst. 10 směrnice 96/71.

213. Domnívám se, že ve věci v původním řízení bude muset předkládající soud provést výklad MBL v co možná největším rozsahu z hlediska výše uvedeného požadavku zakotveného v čl. 3 odst. 10 směrnice 96/71.

214. Bude se tedy muset přesvědčit o tom, zda rozšíření použitelnosti pracovních podmínek, které se netýkají záležitostí vyjmenovaných v čl. 3 odst. 1 prvním pododstavci směrnice 96/71, případně upravených takovou kolektivní smlouvou, jakou je kolektivní smlouva Byggnadsarbetareförbundet – v jejímž případě žalované v původním řízení požadovaly v rámci jimi vedených kolektivních akcí, aby k ní společnost Laval přistoupila ještě před tím, než mohla zaprvé sjednat mzdu v souladu s kritérii uvedené smlouvy, nebo zadruhé v případě, že by nedošlo k dohodě, přistoupit na mzdu stanovenou podpůrným ustanovením obsaženým v této smlouvě( ) – je ve vnitrostát