STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

YVESE BOTA

přednesené dne 17. března 2011( )

Věc C‑150/10

Bureau d’intervention et de restitution belge (BIRB)

proti

Beneo-Orafti SA

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Tribunal de première instance de Bruxelles (Belgie)]

„Zemědělství – Společná organizace trhů – Cukr – Povaha a rozsah přechodných kvót přidělených podniku vyrábějícímu cukr – Možnost podniku, který přijímá restrukturalizační podporu na hospodářský rok 2006/2007, využít přechodné kvóty, jež mu byla přidělena – Výpočet částky, kterou je třeba navrátit a sankce použitelné v případě nedodržení závazků v rámci restrukturalizačního plánu“





1. Za účelem restrukturalizace cukrovarnického průmyslu v Evropské Unii byla řadou opatření přijatých v roce 2006 reformována společná organizace trhů v odvětví cukru. Tato různá opatření měla mimo jiné následující účinky:

– od roku 2007 byl začátek hospodářského roku přesunut z 1. července na 1. říjen, takže hospodářský rok 2006/2007 výjimečně čítal patnáct měsíců;

– za účelem zohlednění této výjimečné situace byly podnikům pro daný hospodářský rok schváleny dodatečné přechodné kvóty;

– veškeré vyrobené množství převyšující schválené kvóty podléhalo zdanění;

– podniky byly pobízeny k restrukturalizaci tak, že se vzdají (části) svých základních kvót a tak, že demontují svá zařízení s tím, že jako protihodnotu obdržely restrukturalizační podporu;

– v případě nedodržení restrukturalizačních závazků musela být odpovídající podpora navrácena, a jestliže nesplnění povinnosti bylo úmyslné nebo vyplývalo z hrubé nedbalosti, byla ukládána sankce dosahující 30 % z vracené částky.

2. Společnosti Beneo-Orafti SA (dále jen „Beneo-Orafti„“), která je belgickou společností, byla pro hospodářský rok 2006/2007 přidělena základní kvóta i přechodná kvóta. Výměnou za restrukturalizační podporu, jež jí byla vyplacena, se společnost zavázala vzdát se základní kvóty a částečně demontovat příslušná zařízení. Avšak vzhledem k tomu, že se domnívala, že její přechodná kvóta nebyla tímto vzdáním se dotčena, vyrobila mírně nižší množství inulinového sirupu( ) než je tato kvóta.

3. Bureau d’intervention et de restitution belge (BIRB) má nyní za cíl zaprvé zajistit navrácení částky restrukturalizační podpory ve výši 454,425 eur za vyrobenou tunu, zadruhé uložit finanční sankci rovnající se 30 % částky, která má být navrácena, a zatřetí vybrat poplatek ve výši 500 eur za vyrobenou tunu z titulu nadměrné produkce. Společnost Beneo-Orafti s tím nesouhlasí.

4. Tribunal de première instance de Bruxelles (Belgie), kterému byl spor předložen, pokládá Soudnímu dvoru sedm předběžných otázek, založených na následujících dotazech:

– Může společnost Beneo-Orafti považovat svoji přechodnou kvótu za nezávislou na své základní kvótě, a tudíž za kvótu, na niž nemá vliv, že se základní kvóty vzdala, ani platba odpovídající restrukturalizační podpory?

– Ve kterém okamžiku přesně se staly restrukturalizační závazky společnosti Beneo-Orafti pro tuto společnost závaznými?

– Je povoleno přikročit zároveň k vymáhání schválené podpory, které doprovází dodatečná finanční sankce a k vybrání poplatku za nadměrnou produkci ohledně týchž vyrobených množství?

– Na jakém základě je třeba vypočítat částky, které budou případně navráceny?

I – Reforma trhu s cukrem( )

5. Společná organizace trhů v odvětví cukru byla vytvořena v roce 1967 za účelem zajištění rovnoměrného příjmu výrobců a stabilizování trhu. V rámci této organizace měl cukr zaručené intervenční ceny, které byly mezi lety 1996 a 2006 citelně vyšší než na světovém trhu. V průběhu let se Unie stala třetím největším světovým výrobcem s roční produkcí přesahující 20 milionů tun, takže následně byla vystavena tlakům s cílem zastavit vývoz přebytků za subvencovanou cenu. V roce 2005 rozhodnutí Světové obchodní organizace (WTO) Unii donutilo, aby do stanovené horní hranice vývozů zahrnula zejména vývozy cukru nad rámec kvóty. Od roku 2006 tedy Unie může vyvážet pouze 1,37 milionů tun bílého dotovaného cukru, zatímco dřívější roční průměr dosahoval 6,5 milionů tun.

6. Reforma tedy byla považována za nezbytnou za účelem přizpůsobení společné organizace trhu zásadám nové společné zemědělské politiky, jakož i pro zachování rovnováhy trhu, a to při dodržení povinnosti omezit dotovaný vývoz. Hlavními cíli bylo zajistit konkurenceschopnost cukrovarnického průmyslu tím, že byl snížen rozsah nevýnosné výroby, stabilizovat trhy při současném zaručení jistoty zásobování a přispět k zajištění přiměřené životní úrovně zemědělského obyvatelstva zmírněním hospodářských a sociálních dopadů na toto obyvatelstvo v dotčených regionech.

7. Hlavní rysy reformy, jež byla prováděna postupně, byly následující:

– zachování snížených výrobních kvót doplněných dodatečnými kvótami, jež mohli zakoupit výrobci, kteří se v novém prostředí považovali za konkurenceschopné;

– postupné snižování ceny za tunu bílého cukru;

– postupná snižování minimální ceny za tunu cukrové řepy v rámci kvóty, která je vyplácena pěstitelům, jež jsou zmírněna mechanismem částečné náhrady;

– pozastavení mechanismu vývozních náhrad za vývoz cukru v rámci kvóty;

– dočasný restrukturalizační fond, financovaný z příspěvku placeného výrobci z jejich kvóty a určený zejména k financování jednotlivých podpor za dobrovolné vzdání se výrobních kvót:

– restrukturalizační podpora placená výrobcům, kteří zastaví výrobu v rámci kvóty a dotčené kvóty se vzdají;

– diversifikační podpora na posílení rozvoje alternativních řešení v regionech postižených restrukturalizací cukrovarnického průmyslu;

– přechodná podpora rafineriím s cílem umožnit jim přizpůsobit se restrukturalizaci.

II – Právní rámec

A – Nařízení (ES) č. 318/2006

8. Nařízení (ES) č. 318/2006( ) zásadně přepracovává společnou organizaci trhů v odvětví cukru, když zrušuje a nahrazuje předchozí základní nařízení( ).

9. Článek 1 odst. 2 nařízení č. 318/2006 stanoví, že hospodářský rok pro výrobky upravené společnou organizací trhů v odvětví cukru začíná 1. října a končí 30. září následujícího roku, s výjimkou hospodářského roku 2006/2007, který začíná 1. července 2006 a končí 30. září 2007( ).

10. Článek 7 tohoto nařízení (obsažený v kapitole 2 nazvané „Výroba v rámci kvót“, hlavy II „Vnitřní trh“) ve svém odstavci 1 upřesňuje, že vnitrostátní či regionální kvóty pro výrobu cukru, izoglukózy a inulinového sirupu jsou stanoveny v příloze III daného nařízení a ve svém odstavci 2, prvním pododstavci stanoví, že členské státy každému schválenému podniku, který je usazený na jejich území a vyrábí cukr, izoglukózu nebo inulinový sirup, přidělí kvótu.

11. Článek 10 téže kapitoly nařízení č. 318/2006, nazvaný „Správa kvót“, stanoví přizpůsobení kvót určených v příloze III nařízení pro každý hospodářský rok s jednotnou procentní sazbou snížení počínaje hospodářským rokem 2010/2011.

12. Kapitola 3 hlavy II nařízení č. 318/2006 je nadepsána „Výroba mimo rámec kvót“ a obsahuje články 12 až 15. Podle čl. 15 odst. 1 se vybírá poplatek z přebytku z množství cukru, izoglukózy a inulinového sirupu vyrobených v hospodářském roce, které jsou nadbytečné ve srovnání s přidělenými kvótami, a nespadají pod jeden z mechanismů stanovených v článcích 12 až 14 (a sice především použití k výrobě některých průmyslových výrobků, převod do následujícího hospodářského roku, zásobování nejvzdálenějších regionů nebo vývoz v určitých omezených množstvích). Podle osmnáctého bodu odůvodnění daného nařízení je cílem poplatku v případě množství, která nenaplňují podmínky platné pro tyto mechanismy, předejít „hromadění těchto množství ohrožujících situaci na trhu“.

13. Článek 15 odst. 2 nařízení č. 318/2006 upřesňuje, že poplatek z přebytku se stanoví „ve výši dostatečné k tomu, aby se zamezilo hromadění množství uvedeného v odstavc[i] 1“.

14. Článek 15 odst. 3 tohoto nařízení upřesňuje, že tento poplatek ukládají členské státy. I když patrně neobsahuje žádné ustanovení srovnatelné s ustanovením čl. 11 odst. 3 nařízení (ES) č. 320/2006( ) (viz bod 27 tohoto stanoviska), které upravuje zpětný převod vybraných částek, je dotčený poplatek součástí vlastních zdrojů Unie( ).

15. Článek 44 nařízení č. 318/2006 (uvedený v jeho čtyřicátém třetím bodu odůvodnění) opravňuje Komisi přijmout přechodná opatření, především proto, aby byl usnadněn přechod ze situace na trhu v hospodářském roce 2005/2006 k situaci na trhu v hospodářském roce 2006/2007 a obecněji přechod z dřívějšího režimu na nový.

16. Konečně článek 46 tohoto nařízení především upřesňuje, že jeho hlava II se použije do konce hospodářského roku 2014/2015.

B – Nařízení č.320/2006

17. Body odůvodnění nařízení č. 320/2006 uvádějí zejména následující:

„(1) […] Pro dosažení souladu mezi systémem výroby cukru a obchodováním s ním ve Společenství a mezinárodními požadavky a pro zajištění jeho konkurenceschopnosti do budoucna je nezbytné zahájit rozsáhlý restrukturalizační proces vedoucí ke značnému snížení nerentabilní výrobní kapacity ve Společenství. K tomuto účelu je třeba zavést zvláštní a samostatný dočasný režim restrukturalizace cukrovarnického průmyslu ve Společenství jako předpoklad pro zavedení nové fungující společné organizace trhů v odvětví cukru. Podle tohoto režimu by se měly kvóty snížit způsobem, který bere v úvahu oprávněné zájmy cukrovarnického průmyslu, pěstitelů cukrové řepy, cukrové třtiny a čekanky a spotřebitelů ve Společenství.

(2) Měl by být zřízen dočasný restrukturalizační fond, ze kterého by se financovala restrukturalizační opatření pro cukrovarnický průmysl Společenství. [...]

[...]

(4) Restrukturalizační opatření stanovená tímto nařízením by měla být financována vybíráním dočasných částek od výrobců cukru, [izoglukózy] a inulinového sirupu, kteří budou mít posléze z restrukturalizačního procesu prospěch. [...]

5) Měla by být zavedena významná ekonomická pobídka v podobě přiměřené restrukturalizační podpory pro cukrovarnické podniky s nejnižší produktivitou, aby se vzdaly své výroby v rámci kvót. K tomu by měla být zřízena restrukturalizační podpora, která vytvoří pobídku pro to, aby se vzdaly výroby cukru podléhajícího kvótám, a současně umožní řádně zohlednit respektování závazků v oblasti sociální a v oblasti životního prostředí spojených se vzdáním se výroby. Podpora by měla být dostupná během čtyř hospodářských let s cílem snížit výrobu v rozsahu potřebném pro dosažení rovnováhy na trhu ve Společenství.

[...]“

18. Podle čl. 2 bodu 6 nařízení č. 320/2006 se „,kvótou‘ [rozumí] jakákoli kvóta na výrobu cukru, izoglukózy a inulinového sirupu“ přidělená jednomu podniku zejména v souladu s čl.7 odst. 2 nařízení č. 318/2006.

19. Článek 3 odst. 1 nařízení č. 320/2006 stanoví, že každý podnik vyrábějící cukr, izoglukózu nebo inulinový sirup, jemuž byla přidělena kvóta před 1. červencem 2006, má nárok na restrukturalizační podporu na tunu kvóty, které se vzdal, za předpokladu, že se během jednoho z hospodářských roků v období od 2006/2007 až 2009/2010 vzdá své kvóty nebo její části některým ze tří způsobů uvedených v písmenech a) až c). Podmínkou uvedenou v písmenu b), jež je relevantní pro věc v původním řízení, je, že se podnik vzdá kvóty, kterou přidělil jednomu nebo více svým závodům a částečně demontuje výrobní zařízení dotyčných závodů a nevyužije zbývající výrobní zařízení dotyčných závodů k výrobě výrobků, na které se vztahuje společná organizace trhů v odvětví cukru (podmínkou uvedenou v písmenu a) je, že se vzdá takové kvóty tím, že úplně demontuje dotyčná zařízení a podmínka uvedená v písmenu c) zní, že se vzdá části takové kvóty a nevyužije dotyčná zařízení k rafinaci surového cukru, tj. jedná se o podmínku, která nezahrnuje demontáž zařízení).

20. Článek 3 odst. 2 nařízení č. 320/2006 především stanoví, že restrukturalizační podpora se uděluje pro hospodářský rok, pro který se podnik vzdal kvót v souladu s odstavcem 1 tohoto nařízení, a pouze na množství kvóty, kterého se vzdal , a nepřevádí se [a které se nepřevádí].

21. Podle čl. 3 odst. 4 uvedeného nařízení vyžaduje částečná demontáž výrobních zařízení především konečné a úplné zastavení výroby cukru, izoglukózy a inulinového sirupu dotyčnými výrobními zařízeními a demontáž výrobních zařízení, která nebudou využívána pro novou výrobu a která byla určena k výrobě uvedených výrobků.

22. Konečně čl. 3 odst. 5 nařízení č. 320/2006 upřesňuje, že výše restrukturalizační podpory na tunu kvóty, které se podnik vzdal, činí v případě uvedeném v odst. 1 písm. b) 547,50 eur pro hospodářský rok 2006/2007 nebo 2007/2008 [v případě uvedeném v odst. 1 písm. a) tato částka činí 730 eur a v případě uvedeném v odst. 1 písm. c) 255,50 eur pro tytéž hospodářské roky. Pro dva následující hospodářské roky jsou částky postupně snižovány].

23. Podle čl. 5 odst. 1 nařízení č. 320/2006 členské státy rozhodnou o udělení restrukturalizační podpory pro hospodářský rok 2006/2007 do 30. září 2006 (a obecným pravidlem pro následující hospodářské roky přitom je, že členské státy rozhodnou do konce února předcházejícího hospodářského roku).

24. Článek 5 odst. 2 tohoto nařízení uvádí, že tato podpora se poskytuje, když dotčený členský stát po důkladném ověření zjistí, že žádost a plán restrukturalizace obsahují předepsané prvky, že opatření a činnosti popsané v tomto plánu jsou v souladu se souvisejícími právními předpisy Společenství a členských států a že v restrukturalizačním fondu jsou podle informací získaných od Komise k dispozici nezbytné finanční prostředky.

25. Podle čl. 11 odst. 1 daného nařízení podniky, kterým byla kvóta přidělena, hradí za hospodářský rok a za tunu kvóty dočasnou restrukturalizační částku. Kvóty, kterých se podnik vzdal počínaje daným hospodářským rokem v souladu s čl. 3 odst. 1 nařízení č. 320/2006, nicméně nejsou předmětem platby pro uvedený hospodářský rok ani pro následující hospodářské roky.

26. Článek 11 odst. 2 tohoto nařízení upřesňuje, že pro cukr a inulinový sirup je uvedená částka stanovena ve výši 126,40 eur na tunu kvóty pro hospodářský rok 2006/2007.

27. Podle čl. 11 odst. 3 prvního pododstavce uvedeného nařízení jsou členské státy odpovědné Unii za dočasnou restrukturalizační částku, která se vybírá na jejich území.

C – Nařízení (ES) č. 493/2006

28. Desátý bod odůvodnění nařízení (ES) č. 493/2006( ) uvádí, že poněvadž je hospodářský rok 2006/2007 stanoven od 1. července 2006 do 30. září 2007 a trvá tedy patnáct měsíců, je pro tento hospodářský rok s ohledem na tři dodatečné měsíce nutné zvýšit kvóty s cílem zajistit příděl, který odpovídá přídělu předcházejících a nadcházejících hospodářských roků, a tyto přechodné kvóty přitom musejí pokrýt výrobu cukru z cukrové řepy zaseté před 1. lednem 2006, která byla zahájena počátkem hospodářského roku 2006/2007.

29. Podle čl. 9 odst. 3( ) nařízení č. 493/2006 se členským státům pro hospodářský rok 2006/2007 přiděluje přechodná kvóta na inulinový sirup ve výši 80 180 tun sušiny, které jsou vyjádřeny v ekvivalentu bílého cukru/izoglukózy, na základě rozdělení uvedeného v příloze II části C tohoto nařízení.

30. Článek 9 odst. 4 písm. a) a b) uvedeného nařízení stanoví, že tato přechodná kvóta není předmětem platby dočasné restrukturalizační částky stanovené v čl. 11 odst. 2 nařízení č. 320/2006 a nevztahuje se na ni vyplacení podpor stanovených posledně uvedeným nařízením.

31. Podle čl. 9 odst. 5 nařízení č. 493/2006 členské státy přidělí přechodné kvóty schváleným podnikům usazeným na jejich území a vyrábějícím cukr, izoglukózu nebo inulinový sirup, na základě objektivních kritérií a s cílem zajistit rovné zacházení s výrobci a zabránit narušení trhu a hospodářské soutěže.

D – Nařízení (ES) č. 967/2006

32. Podle článku 1 nařízení (ES) č. 967/2006( ) toto nařízení stanoví podmínky použití nebo převodu množství cukru, izoglukózy a inulinového sirupu vyrobených nad rámec kvóty, jakož i pravidla týkající se poplatku z přebytku podle kapitoly 3 hlavy II nařízení č. 318/2006( ).

33. Článek 3 odst.1 nařízení č. 967/2006 stanoví poplatek podle článku 15 nařízení č. 318/2006 ve výši 500 eur za tunu. Tato výše je ve třetím bodu odůvodnění nařízení č. 967/2006 vysvětlena takto:

„Výši poplatku je třeba stanovit na vysoké úrovni, aby se zabránilo hromadění množství vyrobených nad rámec kvóty, která by mohla způsobit narušení trhu. Za tímto účelem se jako vhodná jeví pevná částka odpovídající plnému dovoznímu clu na bílý cukr.“

34. Článek 4 odst. 1 téhož nařízení stanoví, že poplatek je vybírán u výrobce z přebytku vyrobeného nad jeho výrobní kvótu pro daný hospodářský rok, a to s určitými výjimkami, které v podstatě odpovídají výjimkám stanoveným v článku 15 nařízení č. 318/2006( ), u nichž je však nesporné, že se projednávaného případu netýkají.

E – Nařízení (ES) č. 968/2006

35. Článek 1 odst. 1 nařízení (ES) č. 968/2006( ) stanoví, že toto nařízení upravuje prováděcí pravidla k opatřením stanoveným v článku 3 a článcích 6 až 9 nařízení č. 320/2006. Článek 1 odst. 2 první pododstavec nařízení č. 968/2006 uvádí, že se použijí definice podle článku 2 nařízení č. 320/2006.

36. Podle článku 3 nařízení č. 968/2006 nesmí být od hospodářského roku, pro který se podnik vzdal kvóty podle článku 3 nařízení č. 320/2006, považována žádná produkce cukru, izoglukózy či inulinového sirupu za produkci v rámci této kvóty, pokud jde o dotyčné závody.

37. Článek 10 nařízení č. 968/2006 stanoví postup poskytování restrukturalizační podpory a obzvláště uvádí, že Komise musí stanovit předpokládanou dostupnost finančních zdrojů a že členské státy žadatele musejí informovat o výsledku jejich žádosti ve lhůtě stanovené v čl. 5 odst. 1 nařízení č. 320/2006, a sice pro hospodářský rok 2006/2007 do dne 30. září 2006.

38. Článek 11 odst. 1 nařízení č. 968/2006 stanoví:

„Jakmile je restrukturalizační podpora poskytnuta, provede příjemce všechna opatření uvedená ve schváleném plánu restrukturalizace a dodrží závazky obsažené v jeho žádosti o restrukturalizační podporu.“

39. Článek 26 odst. 1 tohoto nařízení stanoví, že pokud příjemce nesplní jeden nebo několik svých závazků v rámci plánu restrukturalizace, obchodního plánu nebo národního restrukturalizačního programu, část podpory poskytnutá v souvislosti s dotčeným závazkem nebo závazky musí být s výjimkou případu vyšší moci získána zpět.

40. Článek 27 téhož nařízení zní:

„1. Pokud příjemce nesplní jeden nebo několik svých závazků v rámci plánu restrukturalizace, obchodního plánu, případně národního restrukturalizačního programu, musí zaplatit částku ve výši 10 % obnosu, který má být získán zpět podle článku 26.

2. Sankce, které mají být uloženy podle odstavce 1, se neuloží, jestliže podnik může příslušnému orgánu uspokojivě prokázat, že nesplnění je způsobeno vyšší mocí [...]

3. Pokud bylo nesplnění způsobeno úmyslně nebo v důsledku hrubé nedbalosti, musí příjemce zaplatit částku ve výši 30 % obnosu, který má být získán zpět podle článku 26.“

III – Spor v původním řízení a předběžné otázky

41. Dne 27. července 2006 obdržela společnost Beneo-Orafti od příslušných belgických orgánů základní kvótu ve výši 131 330 tun a přechodnou kvótu ve výši 32 833 tun inulinového sirupu( ) pro hospodářský rok 2006/2007. Dopis informující o tomto přidělení zejména upřesnil, že přechodná kvóta se rovnala 3/12 základní kvóty a sloužila jako „kompenzace“ za prodloužení hospodářského roku 2006/2007 o tři měsíce( ).

42. Ve stejný den společnost Beneo-Orafti podala u týchž orgánů žádost o restrukturalizační podporu a výměnou se vzdala své základní kvóty (avšak podle jejích slov nikoli své přechodné kóty). Dne 18. srpna 2006 belgické orgány odpověděly, že žádost je považována za úplnou. Dne 18. září 2006 orgány informovaly společnost Beneo-Orafti o přípustnosti její žádosti a danou skutečnost oznámily Komisi.

43. Dne 29. září 2006 Komise členským státům oznámila, že předpokládané dostupné finanční zdroje v dočasném restrukturalizačním fondu postačují k poskytnutí restrukturalizační podpory pro všechny žádosti, které byly předloženy pro hospodářský rok 2006/2007 a které členské státy shledaly způsobilými( ).

44. Z návrhových žádání společnosti Beneo-Orafti před Tribunal de première instance de Bruxelles vyplývá, že dne 20. října 2006 probíhala jednání mezi společností Beneo-Orafti a belgickými orgány, během nichž je společnost Beneo-Orafti informovala o svém „pevném úmyslu svoji přechodnou kvótu použít, bez ohledu na její žádost o restrukturalizační podporu v souvislosti s její řádnou základní kvótou“ a belgické orgány zdůraznily existenci „nespecifikovaných“ rizik v případě, že tento úmysl bude uskutečněn.

45. Dne 21. listopadu 2006 společnost Beneo-Orafti začala výrobu inulinového sirupu.

46. Dopisem ze dne 23. listopadu 2006 příslušný belgický ministr informoval společnost Beneo-Orafti, že nemohl vydat nezpochybnitelné právní stanovisko ohledně slučitelnosti takové výroby s podmínkami pro obdržení restrukturalizační podpory. Navrhl kontaktovat Komisi za účelem objasnění otázky nebo společnost Beneo-Orafti při tomto kontaktu podpořit, a informoval ji, že v případě, že se nechce Komise dotázat, bude na ni nazíráno, jako by neměla v úmyslu vyrábět objemy přechodné kvóty. Stejným dopisem ministr společnost Beneo-Orafti upozornil, že riskuje, že bude muset vrátit částky, které přijala neprávem, pokud by přece jen tento objem vyráběla, aniž předem obdržela kladné stanovisko ze strany Komise.

47. Mezi dny 21. listopadu a 13. prosince 2006 společnost Beneo-Orafti vyrobila 27 756,986 tun inulinového sirupu.

48. Dne 18. ledna 2007 belgické orgány společnosti Beneo-Orafti oznámily, že jí byla poskytnuta podpora ve výši 59 679 771,50 eur( ).

49. Na dotaz belgických orgánů ze dne 19. února 2007, který následoval po otázkách BIRB, Komise dne 20. března 2007 odpověděla, že přechodné kvóty představují pouze rozšíření základních kvót. Podnik, který se vzdal své základní kvóty v rámci režimu restrukturalizace, nemohl podle Komise nadále v rámci přechodné kvóty vyrábět. Tato informace byla BIRB sdělena dne 3. Dubna 2007.

50. Dne 9. července 2007 BIRB zaslal společnosti Beneo-Orafti dopis, v němž upřesnil, že se nejedná o výzvu ani o rozhodnutí, když převzal stanovisko Komise a uvedl, že společnost Beneo-Orafti bude muset za výrobu cukru nad rámec kvóty uhradit poplatek ve výši 13 878 493 eur, ledaže tato společnost doloží, že své povinnosti splnila.

51. Dne 13. srpna 2007 BIRB společnost Beneo-Orafti vyzval, aby mu vrátila částku 16 397 508,87 eur, což je částka složená z 12 613 468,36 eur, která odpovídá přijaté podpoře podle vyrobeného množství v rámci přechodné kvóty, zvýšená o 30 % na základě sankce stanovené v čl. 27 odst. 3 nařízení č. 968/2006.

52. Dne 13. prosince 2007 BIRB společnost Beneo-Orafti vyzval, aby mu zaplatila částku 13 878 493 eur odpovídající poplatku za výrobu nad rámec kvóty, která byla uvedena v jeho dopise ze dne 9. července 2007.

53. Výše zmíněné částky a způsob jejich výpočtu lze shrnout ve formě tabulky:

Popis zboží Poskytnuté částky (v eurech) Požadované částky (v eurech) Celková restrukturalizační podpora (množství, kterého se podnik vzdal ve výši 131 330,3 tun x 547,50 eur – čl. 3 odst. 5 nařízení č. 320/2006) 71 903 339,25 Podpora příslušející společnosti Beneo-Orafti (celková podpora x 83 % – zůstatek příslušející výrobcům a subdodavatelům) 59 679 771,50 Poplatek za výrobu nad rámec kvóty (vyrobené množství x 500 eur – čl. 3 odst. 1 nařízení č. 967/2006) 13 878 493 Navrácená podpora (vyrobené množství x 547,50 eur x 83 % – článek 26 nařízení č. 968/2006) 12 613 468,36 Sankce za úmyslné nesplnění nebo hrubou nedbalost (navrácená podpora x 30 % – čl. 27 odst. 3 nařízení č. 968/2006) 3 784 040,51 Celková částka požadovaná od společnosti Beneo-Orafti 30 276 001,87 Rozdíl mezi poskytnutými částkami a požadovanými částkami (59 679 771,50 eur - 30 276 001,87 eur) 29 403 769,63





54. Vzhledem k tomu, že společnost Beneo-Orafti nesouhlasí s platbou požadovaných částek (13 878 493 eur a 16 397 508,87 eur), podal BIRB žalobu k Tribunal de première instance de Bruxelles.

55. Tribunal de première instance de Bruxelles se rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

„1) Jsou přechodné kvóty, přidělené podniku vyrábějícímu cukr na základě článku 9 nařízení […] č. 493/2006, vyňaty z dočasného režimu restrukturalizace zavedeného nařízením […] č. 320/2006 a nařízením […] č. 968/2006, jelikož:

a) tyto kvóty nepodléhají platbě dočasné částky z titulu restrukturalizace;

b) na tyto kvóty nelze obdržet restrukturalizační podporu a

c) tyto kvóty nejsou kvótami ve smyslu nařízení […] č. 320/2006, tak jak jsou definovány v čl. 2 bodu 6 tohoto nařízení?

2) I kdyby byla odpověď na předchozí otázku záporná, jsou přechodné kvóty samostatnými kvótami nezávislými na řádných základních kvótách, jelikož:

a) přechodné kvóty se přidělují na základě článku 9 nařízení […] č. 493/2006, a nikoliv na základě článku 7 nařízení […] č. 318/2006;

b) kritéria přidělování přechodných kvót jsou odlišná od kritérií přidělování řádných základních kvót a

c) přechodné kvóty jsou přechodnými opatřeními, jež mají za cíl usnadnit přechod z bývalého režimu trhu s cukrem na nový režim trhu s cukrem Společenství, a použijí se tedy v zásadě jen během hospodářského roku 2006/2007?

3) Je-li odpověď na jednu ze dvou předchozích otázek (či na obě z nich) kladná, má podnik vyrábějící cukr, který požádal o restrukturalizační podporu na hospodářský rok 2006/2007 podle článku 3 nařízení […] č. 320/2006, nárok na přechodnou kvótu přidělenou na hospodářský rok 2006/2007 podle článku 9 nařízení č. 493/2006?

4) Je-li odpověď na předchozí otázku záporná, může uplatněná sankce spočívat [v] navrácení části poskytnuté restrukturalizační podpory a navrácení přechodné kvóty[( )]?

Jak je třeba vypočítat částku, která má být navrácena podle čl. 26 odst. 1 [nařízení č. 968/2006], a sankci stanovenou v článku 27 [tohoto] nařízení […] v případě, že podnik vyrábějící cukr obdržel restrukturalizační podporu (na hospodářský rok 2006/2007) a použil svou přechodnou kvótu (pro kterou nebyla přiznána restrukturalizační podpora)?

Musí být při výpočtu této částky a této sankce zohledněny veškeré či některé z následujících prvků:

a) náklady vynaložené daným podnikem vyrábějícím cukr na demontáž jeho výrobních zařízení?

b) ztráty, které daný podnik vyrábějící cukr utrpěl v důsledku toho, že se vzdal své řádné základní kvóty?

c) skutečnost, že přechodná kvóta je přechodným opatřením ad hoc, které umožňuje pouze produkci v hospodářském roce 2006/2007, avšak nepoužije se na další hospodářské roky (s výjimkou případu přechodné kvóty na cukr)?

d) je výpočet částky, již je třeba navrátit, který nezohledňuje prvky uvedené výše pod písmeny a) až c), v rozporu se zásadou proporcionality?

5) Bez ohledu na předchozí otázky, kdy se závazky přijaté na základě plánu restrukturalizace stávají účinnými, tedy závaznými pro žadatele?

a) Na začátku hospodářského roku, pro který žadatel podal svou žádost o restrukturalizační podporu?

b) Podáním žádosti příslušnému vnitrostátnímu orgánu?

c) Oznámením příslušného vnitrostátního orgánu, že žádost je shledána způsobilou?

d) Oznámením příslušného vnitrostátního orgánu, že žádosti o restrukturalizační podporu lze vyhovět?

e) Oznámením rozhodnutí příslušného vnitrostátního orgánu o poskytnutí restrukturalizační podpory?

6) Je-li odpověď na první nebo druhou otázku (či na obě z nich) kladná, je podnik vyrábějící cukr, kterému byla na hospodářský rok 2006/2007 přidělena přechodná kvóta, oprávněn využít této kvóty během hospodářského roku, i když tomuto podniku byla poskytnuta restrukturalizační podpora ve vztahu k jeho řádné základní kvótě počínaje hospodářským rokem 2006/2007?

7) Je-li odpověď na první, druhou či šestou otázku záporná, je příslušný vnitrostátní orgán členského státu v případě nedodržení závazků v rámci plánu restrukturalizace oprávněn spojit navrácení restrukturalizační podpory a sankce podle článků 26 a 27 nařízení […] č. 968/2006 s uložením poplatku z přebytku podle článku 4 nařízení č. 967[/2006], nebo tato kumulace sankcí porušuje zásady zákazu dvojího trestu, proporcionality a zákazu diskriminace?“

56. Písemně i ústně se k věci vyjádřily společnost Beneo-Orafti, belgická vláda a Komise.

IV – Má analýza

57. Jak bylo uvedeno v úvodu tohoto stanoviska, oněch sedm velmi podrobně formulovaných předběžných otázek se týká čtyř aspektů sporu, jimiž navrhuji se zabývat v následujícím pořadí: zaprvé otázka vztahu přechodných kvót a základních kvót, kterých se podnik vzdal (jejichž jednotlivé aspekty jsou vyzdvihnuty v první až třetí a šesté otázce); zadruhé otázka týkající se okamžiku, kdy se podnik, který žádá restrukturalizační podporu, stává v tomto ohledu odpovědný za své závazky (pátá otázka); zatřetí otázka, zda je přípustná kumulace opatření k zajištění navrácení podpory, tj. sankce a poplatku požadovaných BIRB (první část čtvrté otázky a sedmá otázka), a začtvrté otázka způsobu výpočtu případné částky určené k navrácení (druhá část čtvrté otázky).

58. Během přezkumu těchto otázek je třeba podotknout, že uvedené problémy vyplývají z výjimečných okolností, které charakterizovaly hospodářský rok 2006/2007, a sice existence přechodných kvót, a dále rozhodnutí o udělení restrukturalizační podpory po začátku hospodářského roku. Vzhledem k tomu, že tyto skutečnosti v dřívějších hospodářských letech neexistovaly, bude mít výklad, který v projednávané věci Soudní dvůr poskytne, pravděpodobně jen nízký přímý dopad na řízení týkající se jiných hospodářských let.

A – Vztah mezi přechodnými kvótami a základními kvótami, kterých se podnik vzdal

59. První až třetí a šestou otázku předkládajícího soudu lze shrnout následujícím způsobem: Zaprvé, jsou přechodné kvóty nezávislé na základních kvótách proto, že jsou vyňaty z dočasného režimu restrukturalizace, anebo z jiného důvodu? Zadruhé v případě, že jsou na základních kvótách nezávislé, bude podniku, kterému byla přidělena přechodná kvóta, bráněno tuto kvótu použít proto, že požádal o restrukturalizační podporu, anebo proto, že takovou podporu získal?

60. Ohledně první části této otázky byly Soudnímu dvoru předloženy protichůdné argumenty. Společnost Beneo-Orafti uplatňuje znění některých relevantních ustanovení na podporu svého tvrzení, že přechodné kvóty jsou vyňaty z dočasného režimu restrukturalizace a jsou samostatné ve vztahu k základním kvótám. Belgická vláda a Komise se naopak opírají o cíl reformy a smysl existence přechodných kvót při obhajobě opačného úhlu pohledu.

61. Zdá se, že uvedený cíl a smysl skutečně jasně svědčí ve prospěch analýzy, podle níž je třeba přechodné kvóty považovat za rozšíření základních kvót, aniž je lze využít nezávisle na posledně jmenovaných kvótách, i když jejich povaha v určitých ohledech implikuje v jednotlivostech zvláštní zacházení.

62. Z nařízení zaprvé jasně vyplývá, že přechodná kvóta byla zřízena s cílem vyhnout se situaci, kdy se objem základní kvóty, který je vypočítán podle obvyklého hospodářského roku o dvanácti měsících, ukáže jako nedostačující pro hospodářský rok, jenž má výjimečně trvat patnáct měsíců( ). Vzhledem k její koncepci se tedy jedná o zvýšení základní kvóty o 25 %( ), které odpovídá prodloužení hospodářského roku o 25 %.

63. Zadruhé z nařízení rovněž vyplývá, že cílem mechanismů zavedených za účelem zajištění restrukturalizace cukrovarnického průmyslu bylo pobídnout podniky k tomu, aby s konečnou platností a úplně upustily od výroby a demontovaly příslušná zařízení( ). Ukončení výroby musí být skutečné „počínaje hospodářským rokem, pro který je kvóta uvolněná“( ). S tímto cílem by patrně bylo jen sotva slučitelné umožnit podnikům, aby oznámily, že se vzdaly své kvóty na hospodářský rok 2006/2007 a přijaly odpovídající podpory, avšak zároveň využily 20 % této kumulované kvóty (základní kvóta a přechodná kvóta) během téhož hospodářského roku.

64. I když tedy cíl přechodné kvóty i účel mechanismu pobídek k restrukturalizaci hovoří jasně ve prospěch toho, že tato kvóta je základní kvótě coby její neoddělitelné rozšíření postavena na roveň, je nicméně třeba ověřit, zda argumenty společnosti Beneo-Orafti založené na znění některých ustanovení nařízení nutně nevedou k odlišné analýze.

65. Společnost Beneo-Orafti nejprve poukazuje na čl. 9 odst. 4 nařízení č. 493/2006, podle něhož přechodné kvóty nepodléhají platbě dočasné restrukturalizační částky stanovené v čl. 11 odst. 2 nařízení č. 320/2006 a nevztahuje se na ně vyplácení podpor stanovených tímto nařízením. Společnost Beneo-Orafti z tohoto vyvozuje, že tyto kvóty nespadají do restrukturalizačního režimu. Tento výklad podle ní potvrzuje skutečnost, že kvóty, jichž se tento režim týká, který je sám o sobě upraven nařízením č. 320/2006 a jeho prováděcím nařízením č. 968/2006, jsou výslovně( ) omezeny na kvóty přidělené v souladu s nařízením č. 318/2006, zatímco přechodné kvóty jsou přiděleny na základě nařízení č. 493/2006. Následkem toho se podle jejího názoru článek 3 nařízení č. 968/2006, který od momentu vzdání se uvolněné kvóty zakazuje veškerou výrobu, na přechodné kvóty neuplatní.

66. Společnost Beneo-Orafti také zdůrazňuje, že čl. 9 odst. 5 nařízení č. 493/2006 stanoví, že přechodné kvóty jsou „přiděleny“ členskými státy (a nikoli, že základní kvóty jsou o určité procento „zvýšeny“) a že stejné ustanovení ukládá, aby se dané přidělení uskutečnilo „na základě objektivních kritérií s cílem zajistit rovné zacházení s výrobci a zabránit narušení trhu a hospodářské soutěže“, což jsou požadavky, jež se podle čl. 7 odst. 2 nařízení č. 318/2006 neuplatní na přidělení základních kvót. Z toho podle ní vyplývá, že obě přidělení jsou na sobě nezávislá (podle společnosti Beneo-Orafti ostatně přechodná kvóta cukru na jihu Itálie nebyla přidělena úměrně k přidělení základní kvóty). Závěrem tvrdí, že přechodné kvóty mají jiný účel než základní kvóty, a to usnadnit přechod mezi předchozím a reformovaným režimem.

67. Je třeba uznat, že argumenty společnosti Beneo-Orafti nejsou zcela irelevantní. Jestliže měl zákonodárce (v tomto případě Komise, neboť přechodné kvóty plně spadají do opatření, jež přijala na základě pravomocí svěřených nařízeními č. 318/2006 a č. 320/2006) v úmyslu podřídit přechodné kvóty v případě ukončení výroby stejnému režimu jako základní kvótu, mohl to naprosto bez problémů upřesnit. Přitom nejen že toto upřesnění chybí, ale nařízení navíc obsahuje několik protichůdných údajů, které společnost Beneo-Orafti uvedla ve své argumentaci.

68. I kdybych však přijal odůvodnění navrhované tímto podnikem, nevím, jak by jeho tvrzení mohlo obstát.

69. Bude-li mít za to, že přechodná kvóta je nezávislá na základní kvótě, je třeba, aby tomu tak bylo jak z hlediska přiděleného objemu, tak z hlediska období, pro které bylo určeno.

70. Z desátého bodu odůvodnění nařízení č. 493/2006 přitom vyplývá, že přechodná kvóta měla pokrýt výrobu od začátku hospodářského roku 2006/2007. S ohledem na poměry mezi příslušnými množstvími a dobami trvání se v tomto případě může jednat pouze o tři první měsíce tohoto hospodářského roku – od července do září 2006 včetně – jež představují přechodné období nezbytné k tomu, aby se zajistila kontinuita mezi předchozími hospodářskými roky (jež trvaly od 1. července do 30. června následujícího roku) a následujícími hospodářskými roky (jež trvaly od 1. října do 30. září následujícího roku) a aby se tímto způsobem překonal posun vyplývající z nových dat hospodářských let.

71. V tomto případě bylo záměrem použít mechanismus restrukturalizačních podpor a jejich financování prostřednictvím dočasných částek na množství vyrobená v rámci základní kvóty, která teoreticky odpovídala období dvanácti měsíců, jež začalo 1. října 2006, a vyloučit z tohoto mechanismu množství vyrobená v rámci přechodné kvóty, která odpovídala přechodnému období od 1. července do 30. září 2006. Takový výklad se zdá být jediným, jenž umožňuje uvést v soulad znění zmíněných ustanovení s účelem reformy a opatřeními pobízejícími k restrukturalizaci, a je rovněž podpořen čl. 5 odst. 1 nařízení č. 320/2006, podle kterého musí být rozhodnutí o udělení restrukturalizační podpory pro hospodářský rok 2006/2007 přijato nejpozději dne 30. září (a je dále podpořen skutečností, že Komise v projednávané věci dne 29. září 2006 informovala členské státy o dostatečných finančních prostředcích, které jsou k dispozici, a dala jim tak volnou ruku k udělení podpory pro všechny žádosti, jež bude považovat za přípustné).

72. V rámci sporu v původním řízení přitom společnost Beneo-Orafti vyrobila sporný inulinový sirup mezi 21. listopadem a 13. prosincem 2006, tj. v období, kdy by tedy skončila platnost přechodné kvóty, připustíme-li, že mohla existovat samostatně( ).

73. Kdyby byl naopak výklad zastávaný společností Beneo-Orafti bez výhrad přijat, vyplývalo by z toho, že pro období patnácti měsíců mezi 1. červencem 2006 a 30. zářím 2007 měly výrobní podniky dvě různé kvóty. Zaprvé se mohly na začátku hospodářského roku vzdát své základní kvóty a výměnou za to přijmout značnou částku restrukturalizační podpory, která však zavazuje k tomu, aby demontovaly svá příslušná zařízení a aby se s konečnou platností a úplně vzdaly veškeré budoucí výroby cukru pomocí těchto zařízení. Na druhou stranu by mohly dále do posledního okamžiku hospodářského roku používat svoji přechodnou kvótu. Takový výsledek se zdá být nejen sám o sobě nekoherentní, ale rovněž v naprostém rozporu s cíli právních předpisů.

74. Z toho vyvozuji, že ačkoli právní úprava jako celek není prosta nejednoznačnosti a promyšlenější zpracování by bývalo mohlo vnést do věci více světla, je nejrozumnějším výkladem, jenž z velké části uvádí v soulad znění ustanovení jak s účelem reformy, tak s přidělením přechodných kvót, výklad vycházející z toho, že přechodné kvóty mohly existovat nezávisle na základních kvótách pouze v rozsahu, v němž skutečně sloužily k pokrytí výroby od začátku hospodářského roku 2006/2007. Pouze takové použití mohlo odůvodnit jejich vyloučení z dočasného režimu restrukturalizace. Naopak přechodné kvóty nemohly nahrazovat základní kvóty, kterých se podnik vzdal, aby dotyčným podnikům umožnily pokračovat ve výrobě během období odpovídajícího hospodářskému roku stanovenému od této chvíle od 1. října do 30. září, třebaže se vzdaly své základní kvóty.

75. Z toho vyplývá, že podnik, který se vzdal své základní kvóty, mohl bez sankce vyrábět ve výši své přechodné kvóty během prvních tří měsíců prodlouženého hospodářského roku o patnácti měsících, avšak nikoli během zbývajících dvanácti měsíců. Za těchto podmínek by byla jeho výroba v rámci přechodné kvóty vyňata z platby dočasné restrukturalizační částky a podnik by přijal restrukturalizační podporu na veškeré množství, kterého se vzdal v rámci své základní kvóty, a to pod podmínkou, že s konečnou platností a úplně ukončí svoji výrobu poté, co vyrobí svoji přechodnou kvótu během prvních tří měsíců hospodářského roku a co případně demontoval odpovídající zařízení.

76. Podnik, jenž se naopak nevzdal svojí základní kvóty, mohl kumulovat obě kvóty za účelem rozdělení výroby na daných patnáct měsíců. Takový podnik by samozřejmě nedostal žádnou restrukturalizační podporu, avšak na základě článku 11 nařízení č. 320/2006 by dlužil dočasnou částku za vyrobené množství v rámci základní kvóty během hospodářského roku 2006/2007 i během následujících hospodářských let, jestliže by se později nevzdal základní kvóty.

77. S ohledem na tento první aspekt otázky vznesené předkládajícím soudem jsem tedy došel k závěru, že podnik, jenž získal na hospodářský rok 2006/2007 základní kvótu a přechodnou kvótu, a nevzdal se přitom své základní kvóty, byl do 30. září 2006 oprávněn vyrábět do výše přechodné kvóty, aniž to zpochybnilo podmínky jeho vzdání se základní kvóty a restrukturalizační podpory, jež následovala po tomto vzdání se, avšak veškerá výroba od 1. října 2006 musí být považována za porušení závazků přijatých na základě vzdání se základní kvóty.

B – Okamžik, od něhož je podnik, který žádá o restrukturalizační podporu, vázán svými závazky

78. Pátá otázka se týká zejména okamžiku, od něhož je podnik, který požádal o restrukturalizační podporu výměnou za závazek, že se vzdá svojí výrobní kvóty a demontuje odpovídající zařízení, tímto závazkem vázán.

79. Tato otázka v projednávané věci vyvstává v souvislosti s dobou trvající téměř šest měsíců, která uplynula mezi podáním žádosti společností Beneo-Orafti, tedy dnem 27. července 2006, a oznámením o vyhovění této žádosti, tedy dnem 18. ledna 2007. Jaká opatření může nebo musí podnik přijmout během takového období nejistoty? Pokud totiž žádnou část své kvóty nevyrobí před přijetím konečné odpovědi a je-li tato odpověď negativní, bude podnik muset svoji výrobu za celý hospodářský rok soustředit na kratší období. Jestliže naopak část své výroby zahájí a odpověď je kladná, vystaví se podnik riziku peněžitých sankcí nebo poplatků. Dilema navíc komplikuje skutečnost, že výroba cukru závisí na zemědělských činnostech, které musí být plánovány alespoň na období několika měsíců a závisí na ročních obdobích( ).

80. Podle vyjádření společnosti Beneo-Orafti se dotčené závazky pro podnik stávají závaznými v okamžiku, kdy od příslušného vnitrostátního orgánu dostane oznámení o udělení restrukturalizační podpory (v případě společnosti Beneo-Orafti tedy dne 18. ledna 2007)( ). Belgická vláda je toho názoru, že podnik je svými závazky vázán od začátku dotčeného hospodářského roku (v projednávané věci dne 1. července 2006)( ). Komise mezi těmito patrně daty váhá, poznamenala však rovněž, že od zveřejnění sdělení Komise ze dne 29. září 2006 měla společnost Beneo-Orafti všechny nezbytné informace k tomu, aby dospěla k závěru, že její žádosti bude vyhověno. Na jednání Komise navrhla, že závazek vzdát se kvóty a demontovat odpovídající zařízení se vzhledem k tomu, že mají rozdílnou povahu, mohly stát závaznými v různých datech.

81. Mám za to, že hypotézu existence závazné povinnosti od prvního dne hospodářského roku 2006/2007 je třeba odmítnout. V rozporu s argumentem předloženým belgickou vládou na jednání nelze závazek k zastavení výroby a demontování dotčených zařízení považovat za jednostranný závazek. V systematice právních předpisů se jedná o vyvážení restrukturalizační podpory koncipované jako „významná ekonomická pobídka“ ke vzdání se výroby( ). Aby se závazek mohl stát závazným od začátku hospodářského roku (nebo od podání žádosti o restrukturalizační podporu( )), bylo by třeba, aby udělení podpory bylo zaručeno na základě samotného podání žádosti, což není tento případ. V každém případě je nutné konstatovat, že ani belgická vláda, ani Komise na podporu tohoto tvrzení nepředložily žádný vážný argument.

82. Dále se jeví jako nesporné, že podnik musí být svými závazky vázán nejpozději v okamžiku, kdy obdrží oficiální oznámení o udělení žádané podpory. V tomto okamžiku jsou veškeré prvky „smlouvy“ o restrukturalizaci ověřeny a definitivně písemně zaznamenány. Podporu nelze odebrat, pokud jsou závazky dodržovány a závazky musejí být dodržovány nejen pod hrozbou odebrání podpory, ale rovněž pod hrozbou stanovených peněžitých sankcí.

83. Podle téže logiky však podnik, který žádá o podporu, patrně nemůže mít oprávněně za to, že (zatím) nemusí dodržovat své závazky, může-li jakožto hospodářský subjekt postupující s obvyklou obezřetností vědět, že požadovaná podpora mu bude udělena. V projednávané věci se jedná o datum, a to o den 29. září 2006, kdy Komise v Úředním věstníku Evropské unie zveřejnila své sdělení oznamující členským státům (a při stejné příležitosti i dotčeným podnikům; argument společnosti Beneo-Orafti, podle kterého bylo sdělení určeno výhradně členským státům, se mi s ohledem takový veřejný dokument na nezdá relevantní) skutečnost, že dostupné finanční zdroje jsou dostačující k uspokojení všech žádostí, které byly shledány způsobilými. Vzhledem k tomu, že byly naplněny veškeré podmínky stanovené v čl. 5 odst. 2 nařízení č. 320/2006, získala společnost Beneo-Orafti od tohoto okamžiku právo na požadovanou podporu, přestože belgické orgány z nejasných důvodů otálely déle než tři a půl měsíce předtím, než společnost Beneo-Orafti o uvedeném oficiálně informovaly. Od tohoto okamžiku tedy byla rovněž společnost Beneo-Orafti povinna dodržovat pod hrozbou ztráty svých výhod a platby sankcí závazky, ke kterým se výměnou za udělení podpory zavázala.

84. Jistě nelze vyloučit, že společnost Beneo-Orafti se mohla dovolávat prodlení belgických orgánů při oznamování rozhodnutí o udělení podpory, pokud u ní toto prodlení vzbudilo skutečné pochybnosti ohledně obsahu rozhodnutí. V tomto případě by mohla společnost Beneo-Orafti vyvolanou nejistotu uplatnit alespoň za účelem osvobození od sankce za úmyslné nesplnění nebo hrubou nedbalost( ). Žádný důkaz ze spisu však neumožňuje mít za to, že by společnost Beneo-Orafti uplatnila takovýto argument, který by ostatně s ohledem na zveřejnění sdělení Komise v Úředním věstníku, jenž obezřetný hospodářský subjekt nemohl opomenout, zřejmě nevedl k úspěchu.

85. Ohledně tohoto aspektu v projednávané věci se tedy domnívám, že závazek vzdát se kvóty, jejž na sebe vzal podnik žádající o restrukturalizační podporu pro hospodářský rok 2006/2007, tento podnik vázal od okamžiku, kdy měl jakožto hospodářský subjekt postupující s obvyklou obezřetností vědět, že podpora odpovídající tomuto závazku mu bude přiznána.

C – Možnost kumulovat opatření k zajištění navrácení podpory, sankce a poplatku

86. Ukáže-li se, že podnik skutečně vyrobil množství, která, jak tvrdí, spadají do povolené kvóty, ačkoli se ve skutečnosti jedná o kvótu, ohledně které se zavázal, že se jí vzdá, vyvstává otázka, jaké budou pro podnik finanční důsledky. BIRB se v projednávané věci snaží zajistit navrácení podpory převedené v závislosti na vyrobeném množství, uložit sankci za nedodržení převzatých závazků a získat poplatek z daného množství z titulu nadměrné produkce. Svojí čtvrtou (první částí) a sedmou otázkou se předkládající soud táže, zda tato tři opatření lze kumulovat. Konkrétně se svojí sedmou otázkou táže, zda taková kumulace neporušuje zásady zákazu dvojího trestu, proporcionality a nediskriminace.

87. Je třeba poznamenat, že jelikož jsou tyto otázky položeny pouze pro případ negativní odpovědi na první až třetí a šestou otázku, jsou založeny na předpokladu, že dotčený podnik nebyl oprávněn použít svoji přechodnou kvótu, tedy na předpokladu, který v projednávané věci odpovídá mé analýze uvedených otázek. Jedná se tedy o podnik, který se vzdal určitého množství výroby, jemuž byla poskytnuta restrukturalizační podpora odpovídající tomuto množství, který však vyrobil množství odpovídající celému dotyčnému množství nebo jeho části.

88. Za těchto okolností mám za to, že je nepochybně odůvodněné zajistit nejprve navrácení části podpory odpovídající vyrobenému množství( ), kterého se však podnik vzdal. Daná podpora totiž představuje protihodnotu k výrobě, které se podnik vzdal. Nicméně vzhledem k tomu, že k výrobě došlo, není již udělení podpory odůvodněno a je třeba zajistit její navrácení podle čl. 26 odst. 1 nařízení č. 968/2006.

89. Dále se mi skutečnost, že sankce stanovené v článku 27 téhož nařízení jsou připojeny k navrácení dotčené části podpory, nezdá být jakkoli v rozporu se zásadou zákazu dvojího trestu nebo se zásadou proporcionality či nediskriminace. Připomínám, že se jedná o finanční sankci v normálním případě, jež odpovídá 10 % z částky podpory a má být navrácena, nebo v případě úmyslného jednání nebo hrubé nedbalosti 30 % z této částky, kdežto v případě vyšší síly se sankce neuplatní.

90. Co se týče zásady zákazu dvojího trestu, je jasné, že navrácení částky, která neměla být převedena (což je obyčejným vydáním bezdůvodného obohacení), je opatřením naprosto jiné povahy než uložení sankce. Současné provedení obou opatření tedy v žádném případě nemůže porušit dotčenou zásadu, která zejména zakazuje, aby tatáž osoba byla za stejné protiprávní jednání za účelem ochrany téhož právního zájmu potrestána vícekrát( ). V případě neexistence druhé sankce je jakékoli uplatňování této zásady neúčinné.

91. Co se zásady proporcionality týče, nezdá se uložení sankce odpovídající 10 % z částky, která má být navrácena, v případě prosté nedbalosti (případy vyšší síly jsou přitom vyloučeny z jakéhokoli postihu) jakkoli nepřiměřené. Taková sankce slouží jednak k podnícení podniků, aby braly své závazky vážně, a k pečlivému ověření souladu jejich jednání s uvedenými závazky. Dále může také sloužit ke kompenzaci správních poplatků, které nutně, avšak neúčelně vzniknou v rámci přezkumu dokumentů a při placení a navrácení neoprávněně vyplacených obnosů. Sankce ve výši 30 % v případě úmyslného činu nebo hrubé nedbalosti patrně také není nepřiměřená, jelikož se jedná o potrestání protiprávního jednání, jež mohlo významně narušit režim restrukturalizace a společnou organizaci trhu, a existence sankce vytváří odrazující účinek pro ty podniky, které by takové jednání lákalo( ). Je zřejmé, že odpovědný orgán musí nedbalost kvalifikovat jako hrubou nebo lehkou případ od případu a že nesprávná kvalifikace může vést k nepřiměřené sankci. V takovém případě se však jedná o aspekt uložení sankce, jejž lze korigovat v rámci soudního přezkumu takového typu, jaký v projednávané věci provádí předkládající soud( ), a nikoli o charakter systému sankcí stanovený v nařízení č. 968/2006.

92. Konečně pak ohledně zásady nediskriminace z předkládajícího rozhodnutí nevyplývají jasně důvody, jež vnitrostátní soud vedly k dotazu položenému Soudnímu dvoru ohledně možného porušení této zásady. Ani společnost Beneo-Orafti ve svých vyjádřeních v tomto ohledu neposkytla upřesnění. Jak poznamenala belgická vláda, zdá se, že nic nenaznačuje tomu, že by existovalo rozdílné zacházení ve srovnatelných situacích nebo shodné zacházení v rozdílných situacích( ), ať již na úrovni dotčené právní úpravy, nebo na úrovni konkrétního zacházení BIRB se situací společnosti Beneo-Orafti.

93. Nepředstavuje-li kumulace zajištění navrácení podpory a finanční sankce, které jsou upraveny v článcích 26 a 27 nařízení č. 968/2006, problém ve vztahu k unijnímu právu, platí totéž, má-li být na stejné vyrobené množství navíc uplatněn poplatek z přebytku upravený v článku 15 nařízení č. 318/2006, jehož výše je určena ustanovením čl. 3 odst. 1 nařízení č. 967/2006?

94. Zaprvé, představuje kumulace tohoto poplatku a finanční sankce upravené v článku 27 nařízení č. 968/2006 dvojí postih jednoho jednání směřující k ochraně téhož právního zájmu, která je jako taková zakázána zásadou zákazu dvojího trestu?

95. V tomto ohledu je nejprve patrné, že poplatek z přebytku skutečně představuje sankci. Oproti dočasné částce na vyrobená množství v rámci kvóty stanovené článkem 11 nařízení č. 320/2006, jejímž jasným cílem je financovat restrukturalizační opatření( ), je poplatek z přebytku placen do souhrnného unijnímu rozpočtu a jeho cílem je předejít hromadění přebytečných množství ohrožujících situaci na trhu, takže musel být stanoven na dostatečně vysoké úrovni, aby byl odrazující( ). Tyto prvky činí z poplatku sankci, jejímž cílem je penalizovat výrobu nad rámec kvóty, tak jako finanční sankce stanovená v článku 27 nařízení č. 968/2006 postihuje nedodržení závazků přijatých s cílem získat restrukturalizační podporu.

96. Samozřejmě se nejedná o trestněprávní sankce, ale o sankce správní. Na takové správněprávní sankce se přitom obecně vztahuje nařízení (ES, Euratom) č. 2988/95( ), a to zejména jeho článek 5, tj. nařízení, které podle svého desátého bodu odůvodnění zohledňuje právě zásadu zákazu dvojího trestu, tedy zásadu, která je mimoto „uznaná judikaturou jako základní zásada práva Společenství“( ).

97. Dále platí, že tato dvojí sankce se netýká pouze stejné osoby, ale rovněž téhož jednání. Třebaže je toto jednání chápáno dvěma různými způsoby (nejprve jako nedodržení závazku vzdání se kvóty, následně jako nadměrná produkce), základní jednání je v obou případech stejné a spočívá ve výrobě množství, jež nespadá do schválené kvóty. Navíc je chráněný právní zájem v obou případech( ) zájmem sledovaným novým nařízením a spočívá v omezení výroby na trzích v odvětví cukru.

98. Z toho vyvozuji, že kumulace poplatku z přebytku podle článku 15 nařízení č. 318/2006 a finanční sankce podle článku 27 nařízení č. 968/2006 je v rozporu se zásadou zákazu dvojího trestu.

99. Je třeba ještě upřesnit, že z obou aspektů této zásady, tedy zákazu dvojího stíhání( ) a zákazu dvojího trestu( ), je v projednávané věci relevantní ten druhý. I když totiž BIRB proti společnosti Beneo-Orafti zahájil dvě řízení, důležitý je zákaz kumulace dvou sankcí v unijním právu, a to nezávisle na procesních otázkách. Na zákaz dvojího trestu, podle něhož je třeba vzít v úvahu úroveň první uložené sankce, jestliže za tytéž skutky může být uložena rovněž druhá sankce, se přitom v judikatuře Soudního dvora( ) vztahuje také zásada proporcionality, které se společnost Beneo-Orafti rovněž dovolává.

100. Finanční sankce, kterou BIRB požaduje od společnosti Beneo-Orafti na základě článku 27 nařízení č. 968/2006, činí 136,33 eur na vyrobenou tunu( ). Poplatek za přebytek činí 500 eur na vyrobenou tunu. Zákaz dvojího trestu tedy vyžaduje, aby byl použit pouze poplatek z přebytku, tedy nejpřísnější z obou sankcí, která převažuje nad nejmírnější sankcí.

101. Zbývá ověřit, zda výše poplatku za přebytek není sama o sobě v rozporu se zásadou proporcionality.

102. Domnívám se, že tomu tak není. Cílem reformy odvětví cukru je stanovit přísnější a nižší výrobní kvóty za účelem zachování rovnováhy a stability unijního trhu a splnit závazky Unie na mezinárodní úrovni. K tomu je třeba zabránit výrobě množství jdoucích nad rámec kvót, která by mohla narušit trh. Poplatek (který, jak zejména Komise zdůraznila na jednání, není splatný, je-li dotčené množství určeno k některým konkrétním použitím( )) je stanoven ve stejné výši jako dovozní cla cukru vnějšího původu. Taková výše má velmi jasný odrazující účinek, když výrobci ponechává možnost aplikovat cenu na světovém trhu, což zřejmě nepředstavuje nepřiměřenou sankci, a tím méně, zohledníme-li skutečnost, že její skutečný dopad je nižší než 500 eur, neboť nahrazuje dočasnou částku ve výši 126,40 eur na tunu vybíranou z výroby v rámci kvóty( ). Pro tuto analýzu se mi nejeví relevantní, zda se jedná o výrobu nad rámec kvóty proto, že výrobce překročil svou kvótu, že mu kvóta nikdy nebyla přidělena nebo proto, že se jí vzdal.

103. V tomto ohledu jsem tedy toho názoru, že vyrábí-li podnik množství nad rámec kvóty z důvodu nedodržení závazku vzdát se své kvóty, představuje navrácení restrukturalizační podpory poskytnuté za vzdání se kvóty vydání bezdůvodného obohacení, jehož kumulace s finanční sankcí nezakazuje žádná ze zásad unijního práva. Naproti tomu je uložení dvou souběžných sankcí za tutéž výrobu zakázáno zásadou zákazu dvojího trestu, na jejímž základě je třeba uložit přísnější z obou sankcí.

D – Výpočet částky, která má být navrácena

104. Zbývá odpovědět na otázku, kterou předkládající soud vznesl v druhé části jeho čtvrté otázky. Jedná se o to, jak vypočítat částku, která má být navrácena (podle situace případně zvýšená o 10 % nebo 30 %), pokud podnik nedodržel jeden nebo více závazků učiněných výměnou za získanou podporu. Vyrobil-li dotyčný podnik určité množství a vzdal se přitom své základní kvóty, musí tento výpočet zohlednit zejména výdaje za demontáž výrobních zařízení, ztrát vyplývajících ze vzdání se základní kvóty nebo ze skutečnosti, že přechodná kvóta se týká pouze hospodářského roku 2006/2007? Jedná se o porušení zásady proporcionality, jestliže tyto skutečnosti nejsou zohledněny?

105. Zatímco první část čtvrté otázky, jíž jsem se zabýval výše, vyvstává výhradně v případě negativní odpovědi na třetí otázku (tedy za předpokladu, s nímž jsem se ztotožnil, kdy dotčený podnik nemá nárok na přechodnou kvótu, požádal-li o restrukturalizační podporu), v druhé části čtvrté otázky je patrně výchozím bodem situace, v níž podnik přijal dotčenou podporu a použil svoji přechodnou kvótu.

106. Avšak přijmeme-li mnou navrhovaný závěr, že výroba po dni 1. října 2006 nemůže spadat do přechodné kvóty, jestliže se dotčený podnik, jako je tomu v projednávané věci, vzdal celé své základní kvóty, vyplývá z toho, že taková výroba musí spadat do posledně uvedené kvóty, a nikoli do kvóty přechodné.

107. Za těchto podmínek se přístup BIRB, schválený belgickou vládou v jejích písemných připomínkách, na první pohled zdá být logický. Článek 26 odst. 1 nařízení č. 968/2006 ukládá povinnost zajistit navrácení „část[i] podpory poskytnut[é] v souvislosti s dotčeným závazkem nebo závazky“, jež podniku vyplývají zejména z restrukturalizačního plánu, avšak nebyly dodrženy. BIRB má především za to, že částka, jež má být navrácena, odpovídá částce podpory, již společnost Beneo-Orafti přijala na každou tunu, které se vzdala, vynásobené počtem skutečně vyrobených tun během hospodářského roku 2006/2007.

108. Společnost Beneo-Orafti nicméně upozorňuje, že částka podpory, jež je poskytnuta za vzdání se výroby, je podle čl. 3 odst. 1 a 5 nařízení č. 320/2006 rozlišena v závislosti na závazcích učiněných ohledně výrobních zařízení a vázaných na vzdání se výroby (úplná demontáž, částečná demontáž nebo pouhé neužívání těchto zařízení). Vzdá-li se podnik výroby bez demontáže, činí podpora 255,50 eur za tunu. V případě, že se ji vzdá s částečnou demontáží, je tato částka zvýšena o 292 eur, takže dosahuje 547,50 eur za tunu, aby se kompenzovaly náklady na demontáž; vzdá-li se podnik výroby s úplnou demontáží zařízení, je částka dále zvýšena o 182,50 eur za tunu, čímž dosáhne celkové výše 730 eur za tunu, aby zohlednila zvýšené náklady za úplnou demontáž. Podle této logiky by podle názoru společnosti Beneo-Orafti mělo platit, že nedodrží-li podnik svůj závazek vzdát se výroby, avšak zároveň dodrží povinnost demontáže, měla by částka, jež má být navrácena, činit pouze 255,50 eur za tunu a neměla by zohledňovat část podpory určenou ke kompenzaci výdajů za demontáž.

109. Komise má za to, že oba přístupy patří mezi dovolené přístupy( ), ale že v konečném důsledku je věcí příslušných vnitrostátních orgánů, aby určily přesný způsob výpočtu za předpokladu, že bude založen na objektivních kritériích a neporuší žádnou z obecných zásad unijního práva, zejména zásady efektivity a rovnocennosti a zásadu proporcionality.

110. Podle mého názoru jsou výhrady vznesené v tomto ohledu společností Beneo-Orafti relevantní. Rozlišení částky podpory přijaté v závislosti na povaze závazku učiněného ohledně výrobních zařízení nasvědčuje tomu, že tato částka odpovídá pouze z části vzdání se kvóty jako takové. Z čl. 26 odst. 1 nařízení č. 968/2006 jasně vyplývá, že částka, která má být navrácena, odpovídá „část[i] podpory poskytnut[é] v souvislosti s[( )] […] závazkem nebo závazky“, jež nebyly dodrženy. Pakliže se povinnost, která nebyla dodržena, týká pouze výroby, a nikoli demontáže zařízení, je patrně třeba použít způsob navrácení podpory, který bude respektovat rozdělení podpory mezi tyto dvě složky. Z čl. 3 odst. 1 a 5 nařízení č. 320/2006 je možné odvodit, že v případě vzdání se výroby doplněné závazkem částečně demontovat dotyčná zařízení se část podpory poskytnutá na základě vzdání rovná částce 255,50 eur za tunu( ), případně podle situace zvýšené o 10 % nebo o 30 %. Jsou-li závazky ohledně zařízení dodrženy, je patrně v rozporu se zásadou proporcionality, jež není pouze obecnou zásadou unijního práva, ale je rovněž alespoň implicitně obsažena v čl. 26 odst. 1 nařízení č. 968/2006, požadovat navrácení části podpory, která odpovídá těmto závazkům.

111. Tento přístup navíc koliduje se zásadou rovného zacházení, neboť spočívá ve stejném zacházení se dvěmi skupinami subjektů (s těmi, kteří nedodrželi žádný ze závazků, a těmi, kteří pouze nesplnily svoji povinnost nevyrábět v průběhu dotčeného hospodářského roku), které se objektivně liší. Takový přístup by dokonce pobízel k nerespektování všech závazků ve chvíli, kdy není dodržen byť jediný závazek.

112. Podle mého názoru z toho vyplývá, že je-li třeba navrátit restrukturalizační podporu z důvodu nedodržení pouze části závazků přijatých výměnou za poskytnutí uvedené podpory, musí být navrácena jen část podpory odpovídající nedodrženým závazkům. V takovém případě, jako je ten v projednávané věci, kdy je dotčen pouze závazek vzdání se výroby, nejsou výdaje za demontáž zmíněné předkládajícím soudem pro výpočet relevantní. Mimoto lze v tomto ohledu poznamenat, že částka udělené podpory je paušální, a je tedy nezávislá na uvedených výdajích.

113. Pokud jde o přístup Komise, zdá se mi nepředstavitelné ponechat jen na vnitrostátních orgánech, aby rozhodly o výpočtu částek, jež tvoří část podpor plynoucích z unijního rozpočtu, které je třeba navrátit nebo vybrat podle unijního práva a převést do jejího rozpočtu, a to tím spíše, že v písemné odpovědi na jednu z otázek Soudního dvora Komise „mezi mnoha možnými vzorci“ uvádí čtyři výpočty, jež dávají čtyři velmi odlišné výsledky, které se pohybují v rozmezí od 8 103 292 eur do 59 679 771 eur, což je poměr 1 ku 7,36. Pouhá možnost, že by takto rozdílné sumy mohly být požadovány v různých členských státech u výrobců v objektivně srovnatelných situacích, se jeví jako zjevné porušení zásady rovného zacházení.

114. Ostatní argumenty společnosti Beneo-Orafti týkající se ztráty vyplývající ze vzdání se základních kvót a ad hoc povahy přechodných kvót mě přesvědčují méně.

115. Zaprvé, společnost Beneo-Orafti poukazuje na to, že kvóta, které se vzdala, se týká výroby nejen pro hospodářský rok 2006/2007, ale rovněž osmi následujících hospodářských let, až do roku 2014/2015( ). Část podpory odpovídající základní kvótě připadající na hospodářský rok 2006/2007 tak podle ní představuje pouze devítinu z celku a pouze tuto devítinu by bylo třeba vrátit, kdyby se nedodržení závazku vzdání týkalo pouze tohoto hospodářského roku. Tato argumentace se mi však zdá nesprávná. Podpora není udělována každý rok za závazky dodržené během dotyčného hospodářského roku, je udělena jednou pro všechny roky jako protihodnota závazku vzdát se výroby (doplněném případně demontáží zařízení), platná pro všechny hospodářské roky následující po roce, kdy vešel v účinnost( ). Veškerá výroba, která závazek nerespektuje, vede k navrácení podpory, která je s tímto závazkem spojena. Z článku 10 nařízení č. 318/2006 mimoto jasně vyplývá, že neexistuje žádná záruka, že kvóta přidělená na hospodářský rok 2006/2007, pokud se jí podnik nevzdal, zůstane během následujících hospodářských let stejná. Naopak, počínaje hospodářským rokem 2010/2011 musí být nutně snížena.

116. Zadruhé společnost Beneo-Orafti některé argumenty vyvozuje ze skutečnosti, že přechodné kvóty se týkají pouze jednoho hospodářského roku, zatímco základní kvóty (pokud se jich podnik nevzdal) se týkají všech hospodářských let, na než se vztahuje nařízení č. 318/2006. Tyto argumenty nepovažuji za relevantní, neboť mám za to, že sporná výroba, jež patří do období po 1. říjnu 2006, nemůže spadat do přechodné kvóty.

117. Domnívám se tedy, že je-li třeba navrátit restrukturalizační podporu z důvodu pouze částečného nedodržení závazků přijatých výměnou za poskytnutí uvedené podpory, musí být navrácena jen část podpory, která odpovídá nedodrženým závazkům.

V – Závěry

118. Vzhledem k předcházejícím úvahám navrhuji na otázky Tribunal de première instance de Bruxelles odpovědět následujícím způsobem:

„Relevantní ustanovení nařízení Rady (ES) č. 318/2006 ze dne 20. února 2006 o společné organizaci trhů v odvětví cukru, nařízení Rady (ES) č. 320/2006 ze dne 20. února 2006, kterým se zavádí dočasný režim restrukturalizace cukrovarnického průmyslu ve Společenství a kterým se mění nařízení (ES) č. 1290/2005 o financování společné zemědělské politiky, nařízení Komise (ES) č. 493/2006 ze dne 27. března 2006, kterým se stanoví přechodná opatření v rámci reformy společné organizace trhů v odvětví cukru a kterým se mění nařízení (ES) č. 1265/2001 a (ES) č. 314/2002, nařízení Komise (ES) č. 967/2006 ze dne 29. června 2006, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení Rady (ES) č. 318/2006, pokud jde o výrobu cukru nad rámec kvóty a nařízení Komise (ES) č. 968/2006 ze dne 27. června 2006, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení Rady (ES) č. 320/2006, kterým se zavádí dočasný režim restrukturalizace cukrovarnického průmyslu ve Společenství, je třeba vykládat v tom smyslu, že:

– podnik, který měl pro hospodářský rok 2006/2007 nárok na základní kvótu a přechodnou kvótu a vzdal se své základní kvóty, byl do 30. září 2006 oprávněn vyrábět až do výše přechodné kvóty, aniž by porušoval podmínky svého vzdání se základní kvóty a na něj navazující restrukturalizační podpory; avšak veškerou výrobu ode dne 1. října 2006 je třeba považovat za porušení závazků přijatých na základě vzdání se základní kvóty;

– závazek vzdát se své kvóty, přijatý podnikem, jenž požaduje restrukturalizační podporu pro hospodářský rok 2006/2007, váže tento podnik od okamžiku, kdy měl jakožto hospodářský subjekt postupující s obvyklou obezřetností vědět, že podpora odpovídající tomuto závazku mu bude vyplacena

– jestliže podnik následkem nedodržení závazku vzdát se kvóty vyrobil množství jdoucí nad rámec kvóty, je navrácení restrukturalizační podpory poskytnuté za vzdání se kvóty vydáním bezdůvodného obohacení, jehož kumulace s finanční sankcí nezakazuje žádná zásada unijního práva. Naproti tomu je uložení dvou souběžných sankcí, které penalizují tutéž výrobu, zakázáno zásadou zákazu dvojího trestu, která ukládá povinnost použít pouze přísnější z obou trestů;

– je-li třeba navrátit podporu z důvodu jen částečného nedodržení závazků přijatých výměnou za poskytnutí uvedené podpory, musí být navrácena pouze ta část podpory, která odpovídá nedodrženým závazkům.“