ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Věc C‑16/16 P

Belgické království

proti

Evropské komisi

„Kasační opravný prostředek – Ochrana spotřebitelů – Služby hazardních her on-line – Ochrana spotřebitelů a hráčů hazardních her on-line a prevence hraní těchto her nezletilými osobami – Doporučení Komise 2014/478/EU – Právně nezávazný unijní akt – Článek 263 SFEU“

Shrnutí – rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 20. února 2018

Žaloba na neplatnost–Akty napadnutelné žalobou–Pojem–Akty s právně závaznými účinky–Posouzení podle objektivních kritérií–Doporučení Komise týkající se služeb hazardních her online–Akt, jehož účelem není vyvolat právní účinky–Vyloučení (Článek 263SFEU a čl. 288 pátý pododstavec SFEU; doporučení Komise 2014/478) Právo Evropské unie–Výklad–Vícejazyčné texty–Jednotný výklad–Zohlednění různých jazykových verzí–Výklad v závislosti na kontextu a účelu
Členský stát, jehož vnitrostátní právní předpisy obsahují definici skupin C a C1, v níž není převzato rozlišení skupin C/C1 a D/D1 upravené v článku 4 směrnice 2006/126 o řidičských průkazech, vyjádřené slovy „jiná než vozidla skupin D1 nebo D“, ani v ní není promítnuto odstranění dolní hranice více než osmi cestujících, tak jak ho zamýšlel unijní normotvůrce při přijímání směrnice 2006/126, nesplňuje povinnosti, které pro něj z uvedené směrnice vyplývají. Existence takových definičních rozdílů má za následek, že vozidla spadající do skupiny D1 mohou podle vnitrostátního práva řídit držitelé řidičského průkazu C1, což je v rozporu s účelem směrnice 2006/126, kterým je bezpečnost silničního provozu. U stejného typu vozidla se tedy skupina řidičského průkazu požadovaná v uvedeném členském státě liší od skupiny řidičského průkazu, který musí mít řidič v ostatních členských státech. Taková situace je v rozporu s prvořadnými cíli směrnice 2006/126.

Stanovení dolní hranice počtu cestujících, které lze přepravovat vozidly spadajícími do skupiny D1, je mimoto totéž co stanovení podmínky, která není obsažena v čl. 4 odst. 4 písm. h) směrnice 2006/126, v němž unijní právo tuto skupinu vymezuje. Existence této dodatečné podmínky přitom vede k rozdílům v uplatnění této směrnice mezi dotyčným členským státem a ostatními členskými státy, jedná-li se o určení, do jaké skupiny vozidlo spadá, a tudíž jaký typ řidičského průkazu je pro toto vozidlo vyžadován. Členský stát není v tomto ohledu oprávněn přijmout vnitrostátní právní úpravu k provedení směrnice 2006/126, která by zaváděla podmínky nestanovené touto směrnicí, což by vedlo ke změně skupin vozidel definovaných směrnicí 2006/126 na úkor bezpečnosti silničního provozu.

(viz body 29, 30, 32, 37, 38, 53)
Článek 35 SFEU zakazuje množstevní omezení vývozu mezi členskými státy, jakož i veškerá opatření s rovnocenným účinkem. V tomto ohledu Soudní dvůr rozhodl, že na vnitrostátní opatření, které platí pro všechny subjekty působící v tuzemsku, kterým jsou nicméně ve skutečnosti více dotčeny výstupy výrobků z trhu členského státu vývozu než uvádění výrobků na domácí trh daného členského státu, se vztahuje zákaz stanovený v článku 35 SFEU (rozsudek ze dne 21. června 2016, New Valmar, C‑15/15, EU:C:2016:464, bod 36 a citovaná judikatura).

Z této definice vyplývá, že kvalifikace jako „opatření s účinkem rovnocenným množstevním omezením vývozu“ předpokládá existenci omezujících účinků na obchod (rozsudek ze dne 21. června 2016, New Valmar, C‑15/15, EU:C:2016:464, bod 42). Tyto účinky mohou být i jen malé (rozsudek ze dne 1. dubna 2008, Vláda Francouzského společenství a valonská vláda, C‑212/06, EU:C:2008:178, bod 52), nejsou-li příliš nahodilé nebo příliš nepřímé (rozsudek ze dne 21. června 2016, New Valmar, C‑15/15, EU:C:2016:464, bod 45 a citovaná judikatura). Zákaz podpor spojených s vývozem do členských států, a to i když nepřesahují prahovou hodnotu de minimis, stanovený v čl. 1 odst. 1 písm. d) nařízení č. 1998/2006 sám o sobě nemá žádný účinek na obchod, neboť pouze ukládá členským státům povinnost zdržet se poskytování určitého typu podpor. V důsledku toho uvedené ustanovení nemůže představovat opatření s účinkem rovnocenným množstevnímu omezení vývozu zakázané článkem 35 SFEU.

Ze základních pravidel vnitřního trhu a obecného režimu podpor, který je jejich součástí, ale především vyplývá, že vyloučení vývozních podpor z působnosti nařízení č. 1998/2006 je odůvodněno s ohledem na samotný cíl článku 107 SFEU. Podpory vývozu, byť malého rozsahu, přitom ze své podstaty patří mezi podpory, které by mohly ovlivnit obchod mezi členskými státy, a to přímo poskytnutím konkurenční výhody pro vyvážené výrobky i nepřímo tím, že ze strany ostatních členských států vyvolají symetrická protiopatření, která mají tuto konkurenční výhodu kompenzovat. Jak uvedla Komise na jednání, povolení těchto podpor by mohlo významně narušit fungování vnitřního trhu. Z toho vyplývá, že článek 35 SFEU nemůže odůvodnit opatření, které je v rozporu s článkem 107 SFEU.

(viz body 38 a 43–47)
Věc C‑304/16

American Express Company

proti

The House of Lords Commissioners of Her Majesty’ s Treasury

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court)]

„Řízení o předběžné otázce – Nařízení (EU) 2015/751 – Mezibankovní poplatky za karetní platební transakce – Článek 1 odst. 5 – Postavení třístranného schématu platebních karet na roveň čtyřstrannému schématu platebních karet – Podmínky – Vydávání karetních platebních prostředků třístranným schématem platebních karet ‚s partnerem v rámci společného označování (‚co-branding‘) nebo prostřednictvím zástupce‘ – Článek 2 bod 18 – Pojem ‚třístranné schéma platebních karet‘ – Platnost“

Shrnutí – rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 7. února 2018

Předběžné otázky–Pravomoc Soudního dvora–Meze–Otázky položené v rámci fiktivního vnitrostátního sporu–Nepřípustnost–Neexistence aktu nebo opomenutí vnitrostátního orgánu, na jehož základě by mohla být podána žaloba na přezkum legality–Okolnost, která sama o sobě nemůže prokázat fiktivní povahu sporu (Článek 267 SFEU) Sbližování právních předpisů–Platební služby na vnitřním trhu–Nařízení 2015/751–Mezibankovní poplatky za karetní transakce–Třístranné schéma platebních karet–Postavení na roveň čtyřstrannému schématu–Podmínky–Nezbytnost, aby partner v rámci společného označování uzavřel dohodu s třístranným schématem jednat jako vydavatel platebních prostředků, aby bylo možno považovat schéma za čtyřstranné–Neexistence [Nařízení Evropského parlamentu a Rady č. 2015/751, bod 28 odůvodnění a čl. 1 odst. 5 a čl. 2 bod 2] Akty orgánů–Odůvodnění–Povinnost–Rozsah a omezení–Nařízení, kterým se v některých případech stanoví postavení třístranných schémat platebních karet na roveň čtyřstranným schématům platebních karet (Článek 296 SFEU; nařízení Evropského parlamentu a Rady č. 2015/751, čl. 1 odst. 5) Sbližování právních předpisů–Platební služby na vnitřním trhu–Nařízení 2015/751–Mezibankovní poplatky za karetní transakce–Třístranné schéma platebních karet–Postavení na roveň čtyřstrannému schématu–Podmínky–Povinnost, aby partner v rámci společného označování uzavřel dohodu s třístranným schématem jednat jako vydavatel platebních prostředků, aby bylo možno považovat schéma za čtyřstranné–Neexistence–Porušení zásady proporcionality–Neexistence (Článek 5 odst. 4 SEU; nařízení Evropského parlamentu a Rady č. 2015/751, čl. 1 odst. 4 a čl. 2 bod 18)
Věc C‑266/16

Western Sahara Campaign UK

proti

Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

a

Secretary of State for Environment, Food and Rural Affairs

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court)]

„Řízení o předběžné otázce – Dohoda mezi Evropským společenstvím a Marockým královstvím o partnerství v odvětví rybolovu – Protokol, kterým se stanoví rybolovná práva podle této dohody – Akty o uzavření této dohody a tohoto protokolu – Nařízení, jimiž se mezi členské státy rozdělují rybolovná práva stanovená protokolem – Soudní pravomoc – Výklad – Platnost z hlediska čl. 3 odst. 5 SEU a z hlediska mezinárodního práva – Použitelnost uvedené dohody a uvedeného protokolu na území Západní Sahary a na vody k němu přiléhající“

Shrnutí – rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 27. února 2018

Předběžné otázky–Pravomoc Soudního dvora–Akty přijaté orgány–Žádost o posouzení souladu mezinárodní dohody uzavřené Unií se Smlouvami–Přípustnost [Článek 19 odst. 3 písm. b) SEU; článek 267 první pododstavec písm. b) SFEU] Mezinárodní dohody–Dohody Unie–Dohoda o partnerství Společenství-Maroko–Výklad–Použití příslušných pravidel mezinárodního práva [Dohoda o partnerství Společenství-Maroko, čl. 2 písm. a) a články 5 a 11] Mezinárodní dohody–Dohody Unie–Dohoda o partnerství Společenství-Maroko–Územní působnost–Nesamosprávné území Západní Sahary, nad kterým nemají smluvní strany svrchovanost–Vyloučení (Dohoda o partnerství Společenství-Maroko, článek 11) Mezinárodní dohody–Dohody Unie–Dohoda o partnerství Společenství-Maroko–Územní působnost–Vody přiléhající k území Západní Sahary–Vyloučení–Nezpochybnění aktů Unie o uzavření dohody o partnerství a protokolu v oblasti rybolovu [Článek 3 odst. 5 SEU; dohoda o partnerství Společenství-Maroko, čl. 2 písm. a) a článek 16, a protokol z roku 2013, článek 1; nařízení Rady č. 764/2006 a č. 1270/2013; rozhodnutí Rady 2013/785]
Slovní spojení „bývalý systém netržního hospodářství“, který je obsažen v čl. 2 odst. 7 písm. c) třetí odrážce nařízení č. 1225/2009 o ochraně před dumpingovým dovozem ze zemí, které nejsou členy Evropského společenství, odkazuje na bývalý hospodářský systém, který odůvodňoval systematické používání metody srovnatelných zemí vůči čínským výrobcům, od kterého se ale Čínská lidová republika odklonila. Je přitom obecně známo, že již před 1. červencem 1998, tj. datem vstupu nařízení č. 905/98, kterým se mění nařízení č. 384/96 o ochraně před dumpingovými dovozy ze zemí, které nejsou členy Evropského společenství, v platnost, které zavedlo ustanovení, jež bylo později převzato zejména do čl. 2 odst. 7 písm. b) a písm. c) nařízení č. 1225/2009, nebyl hospodářský systém převládající v Číně systémem země se státním obchodem. Byl to systém země, která ačkoli stále neměla tržní hospodářství, proběhly v ní již některé reformy snižující kontrolu ze strany státu, třebaže její hospodářství zůstává v mnoha odvětvích poznamenáno zejména ústřední úlohou pětiletých plánů.

(viz body 77, 78)
2)

Společnosti Kühne + Nagel International AG, Kühne + Nagel Management AG, Kühne + Nagel Ltd [Uxbridge (Spojené království)], Kühne + Nagel Ltd [Šanghaj (Čína)] a Kühne + Nagel Ltd [Hongkong (Čína)] ponesou vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené Evropskou komisí.
V tomto ohledu je třeba uvést, že čl. 14 odst. 1 směrnice 2003/6 ve spojení s články 2 a 3 této směrnice ukládá členským státům stanovit účinné, přiměřené a odrazující správní sankce za porušení zákazu obchodování zasvěcených osob. I když Soudní dvůr rozhodl, že se čl. 14 odst. 1 této směrnice omezuje na to, že ukládá členským státům povinnost stanovit správní sankce s takovýmito charakteristikami, aniž od nich vyžaduje, aby stanovily pro pachatele obchodování zasvěcených osob i trestní sankce (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 23. prosince 2009, Spector Photo Group a Van Raemdonck, C‑45/08, EU:C:2009:806, bod 42), nic to nemění na tom, že členské státy mají rovněž právo stanovit souběh trestních a správních sankcí, pokud respektují omezení vyplývající z unijního práva, a zejména omezení vyplývajících ze zásady ne bis in idem zaručené článkem 50 Listiny, jelikož tyto je třeba podle jejího čl. 51 odst. 1 dodržovat při uplatňování unijního práva.

(viz bod 26)
(viz body 42–47)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 52, 57, 58, 61, 66)

(viz bod 72)

Jiné subjekty než adresáti rozhodnutí mohou tvrdit, že jsou osobně dotčeny ve smyslu čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU, pouze pokud je toto rozhodnutí zasahuje z důvodu určitých vlastností, které jsou pro ně zvláštní, nebo faktické situace, která je vymezuje vzhledem ke všem ostatním osobám, a tím je individualizuje způsobem obdobným tomu, jakým by byl individualizován adresát rozhodnutí. V tomto ohledu skutečnost, že Rada nebo Komise mají na základě zvláštních ustanovení povinnost zohlednit důsledky aktu, který plánují přijmout, na situaci některých jednotlivců, může tyto jednotlivce individualizovat, pokud se prokáže, že jsou tímto aktem dotčeny z důvodu faktické situace, která je vymezuje vůči všem ostatním osobám.

Co se týče žaloby podané dovozcem metalaxylu proti nařízení 2015/408 o provádění čl. 80 odst. 7 nařízení č. 1107/2009 o uvádění přípravků na ochranu rostlin na trh a o sestavení seznamu látek, které se mají nahradit, pouhá okolnost, že se navrhovatel účastnil postupu, který vedl k zařazení metalaxylu do přílohy I směrnice 91/414 o uvádění přípravků na ochranu rostlin na trh, ho nemůže individualizovat, pokud jde o sporné nařízení. Navrhovatel je totiž dotčen nařízením 2015/408 pouze z důvodu svého objektivního postavení dovozce metalaxylu a prodejce přípravků obsahujících tuto látku, a to stejným způsobem jako jakýkoli jiný hospodářský subjekt, který se nachází nebo se může nacházet v totožné situaci.

(viz body 87, 89, 90, 91)
Články 49 a 54 SFEU musí být vykládány v tom smyslu, že brání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je právní úprava dotčená ve věci v původním řízení, podle které mateřská společnost se sídlem v členském státě není oprávněna provést odpočet úroků z půjčky poskytnuté propojenou společností za účelem financování kapitálového vkladu do dceřiné společnosti se sídlem v jiném členském státě, kdežto kdyby dceřiná společnost měla sídlo ve stejném členském státě, mohla by mateřská společnost mít na tento odpočet nárok, pokud by s ní vytvořila integrovanou daňovou jednotku.

(viz bod 51, výrok 1)
(viz body 44–46)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 47–49)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 61, 62)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 93–96)

Z uvedeného ustanovení totiž vyplývá, že i když členské státy mají při určování opatření, která mají být přijata, určitý prostor pro uvážení, musí tato opatření každopádně umožňovat, aby bylo období překročení mezních hodnot co možná nejkratší. Za těchto podmínek je třeba prostřednictvím analýzy v každém jednotlivém případě ověřit, zda jsou plány vypracované dotyčným členským státem v souladu s čl. 23 odst. 1 druhým pododstavcem směrnice 2008/50.

Členský stát, který přijal plány zlepšování kvality ovzduší a který za účelem toho, aby nebyly nadále překračovány mezní hodnoty koncentrací PM10 ve vnějším ovzduší, stanoví lhůtu deseti, resp. čtrnácti let od data, kdy bylo překročení zjištěno, nesplnil povinnosti, které pro něj vyplývají z čl. 23 odst. 1 směrnice 2008/50 o kvalitě vnějšího ovzduší a čistším ovzduší pro Evropu.

Ačkoli je v tomto ohledu pravda, že obtíže spojené se socioekonomickým a rozpočtovým významem technických investic, které dotčený členský stát musí vynaložit, aby ukončil porušování uvedených hodnot, lze zohlednit v rámci poměřování cíle spočívajícího ve snížení rizika znečištění a jednotlivých dotčených veřejných a soukromých zájmů, neznamená to nicméně, že by takové obtíže, které nejsou mimořádné, bránily tomu, aby byly stanoveny kratší lhůty. Z toho plyne, že takový argument sám o sobě neodůvodňuje, proč trvalo tak dlouho ukončit porušování uvedených hodnot vzhledem k požadavku, aby byly hodnoty překračovány co možná nejkratší dobu.

(viz body 99–102)
(viz body 32, 36, 37, 41)

Samotná existence účinného soudního přezkumu sloužícího k zajištění dodržování unijního práva je inherentní existenci právního státu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 28. března 2017, Rosneft, C‑72/15 , EU:C:2017:236 , bod 73 a citovaná judikatura). Z toho vyplývá, že každý členský stát musí zajistit, aby orgány, které jakožto „soudy“ ve smyslu vymezeném unijním právem spadají do jeho systému procesních prostředků v oblastech pokrytých unijním právem, splňovaly požadavky na účinnou právní ochranu. Ochrana nezávislosti takového orgánu je k zajištění uvedené právní ochrany zásadní, jak potvrzuje čl. 47 druhý pododstavec Listiny, který mezi požadavky plynoucími ze základního práva na účinný přezkum uvádí přístup k „nezávislému“ soudu.

Článek 19 SEU, který vyjadřuje hodnotu právního státu potvrzenou v článku 2 SEU, pověřuje soudním přezkumem v unijním právním řádu nejen Soudní dvůr, ale i vnitrostátní soudy [v tomto smyslu viz posudek č. 1/09 (Dohoda o vytvoření jednotného systému pro řešení sporů týkajících se patentů) ze dne 8. března 2011, EU:C:2011:123 , bod 66 ; rozsudky ze dne 3. říjen 2013, Inuit Tapiriit Kanatami a další v. Parlament a Rada, C‑583/11 P , EU:C:2013:625 , bod 90 , jakož i ze dne 28. dubna 2015, T & L Sugars et Sidul Açúcares v. Komise, C‑456/13 P , EU:C:2015:284 , bod 45 ].

Záruka nezávislosti, která je inherentní poslání rozhodovat jako soud (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 19. září 2006, Wilson, C‑506/04, EU:C:2006:587, bod 49; ze dne 14. června 2017, Online Games a další, C‑685/15, EU:C:2017:452, bod 60, a ze dne 13. prosince 2017, El Hassani, C‑403/16, EU:C:2017:960, bod 40), platí nejen na unijní úrovni pro unijní soudce a generální advokáty Soudního dvora, jak stanoví čl. 19 odst. 2 třetí pododstavec SEU, nýbrž také na úrovni členských států pro vnitrostátní soudy.

Pojem „nezávislost“ zejména předpokládá, že daný orgán vykonává své soudní funkce zcela samostatně, není hierarchicky vázán ani podřízen a od nikoho nepřijímá příkazy či pokyny jakéhokoliv původu, čímž je chráněn před vnějšími zásahy nebo tlaky, které by mohly narušit nezávislost rozhodování jeho členů a ovlivnit jejich rozhodnutí (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 19. září 2006, Wilson, C‑506/04, EU:C:2006:587, bod 51, a ze dne 16. února 2017, Margarit Panicello, C‑503/15, EU:C:2017:126, bod 37 a citovaná judikatura). Stejně jako neodvolatelnost členů dotčeného orgánu (viz zejména rozsudek ze dne 19. září 2006, Wilson, C‑506/04, EU:C:2006:587, bod 51), představuje přitom platové ohodnocení těchto členů úměrné významu funkcí, které vykonávají, záruku vlastní nezávislosti soudců.

(viz body 42, 44, 45)
Věc C‑643/16

American Express Company

proti

The House of Lords Commissioners of Her Majesty’ s Treasury

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court)]

„Řízení o předběžné otázce – Směrnice (EU) 2015/2366 – Platební služby na vnitřním trhu – Článek 35 odst. 1 – Požadavky na přístup povolených nebo registrovaných poskytovatelů platebních služeb k platebním systémům – Článek 35 odst. 2 první pododstavec písm. b) – Nepoužitelnost těchto požadavků na platební systémy složené výlučně z poskytovatelů platebních služeb patřících do téže skupiny – Použitelnost uvedených požadavků na třístranná schémata platebních karet, která uzavřela dohody o společném označování nebo o zastupování – Platnost“

Shrnutí – rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 7. února 2018

Předběžné otázky–Pravomoc Soudního dvora–Meze–Otázky položené v rámci fiktivního vnitrostátního sporu–Nepřípustnost–Neexistence aktu nebo opomenutí vnitrostátního orgánu, na jehož základě by mohla být podána žaloba na přezkum legality–Okolnost, která sama o sobě nemůže prokázat fiktivní povahu sporu (Článek 267 SFEU) Sbližování právních předpisů–Platební služby na vnitřním trhu–Směrnice 2015/2366–Požadavky na přístup poskytovatelů platebních služeb k platebním systémům–Použitelnost na třístranná schémata platebních karet, která se obrátila na zástupce pro poskytování platebních služeb–Nepoužitelnost na schémata, která uzavřela dohodu s partnerem v rámci společného označování, který sám neposkytuje platební služby, pokud jde o společně označované produkty [Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2015/2366, čl. 35 odst. 1 a 2 první pododstavec písm. b)] Akty orgánů–Odůvodnění–Povinnost–Dosah a omezení–Směrnice, kterou se řídí třístranná schémata platebních karet, která uzavřela dohody o zastupování ve věci přístupu k platebním systémům (Článek 296 odst. 2 SFEU; směrnice Evropského parlamentu a Rady 2015/2366, body 49, 50 a 52 odůvodnění a čl. 35 odst. 1) Sbližování právních předpisů–Platební služby na vnitřním trhu–Směrnice 2015/2366–Požadavky na přístup poskytovatelů platebních služeb k platebním systémům–Použitelnost na třístranná schémata platebních karet, která se obrátila na zástupce pro poskytování platebních služeb–Porušení zásady proporcionality–Neexistence (Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2015/2366, článek 35)
(viz body 31–33)

Viz znění rozhodnutí.

(viz bod 52, výrok 1)

Články 20 a 21 SFEU brání tomu, aby rezidentovi členského státu, který je těžce zdravotně postižen, odepřela obec jeho pobytu takovou dávku, jako je osobní asistence dotčená ve věci v původním řízení, z toho důvodu, že se zdržuje na území jiného členského státu za účelem absolvování vysokoškolského studia.

Takovéto zamítnutí musí být pokládáno za omezení svobody volného pohybu a pobytu na území jiného členského státu, přiznané každému občanu Unie článkem 21 odst. 1 SFEU.

Cíle sledované vnitrostátní právní úpravou, jejímž cílem je zakotvit skutečnou vazbu mezi žadatelem o krátkodobou dávku při pracovní neschopnosti pro mladistvé se zdravotním postižením a příslušným členským státem a zachovat finanční rovnováhu vnitrostátního systému sociálního zabezpečení, jsou zajisté v zásadě legitimními cíli, jež mohou odůvodňovat omezení práva na volný pohyb a pobyt stanoveného v čl. 21 odst. 1 SFEU (rozsudek ze dne 21. července 2011, Stewart,C‑503/09, EU:C:2011:500, bod 90).

Soudní dvůr však dospěl k závěru, že podmínky týkající se skutečného pobytu žadatele o dávku při pracovní neschopnosti nemohou být odůvodněny cíli uvedenými v předchozím bodě tohoto rozsudku. Soudní dvůr měl totiž konkrétně za to, že i když žadatel o tuto dávku pobýval v jiném členském státě než v dotčeném členském státě, existence skutečné a dostatečné vazby s územím tohoto členského státu může být prokázána jinými faktory než jen předchozím skutečným pobytem žadatele na území tohoto členského státu, a to především vazbami žadatele na daný vnitrostátní systém sociálního zabezpečení tohoto členského státu, jakož i rodinnými poměry žadatele (rozsudek ze dne 21. července 2011, Stewart,C‑503/09, EU:C:2011:500, body 97 až 102, 104 a 109).

Soudní dvůr navíc rozhodl, že toto posouzení lze použít také ve vztahu k cíli, kterým je zaručit finanční rovnováhu vnitrostátního systému sociálního zabezpečení, protože nezbytnost prokázání skutečné a dostatečné vazby mezi žadatelem o dotčenou dávku a příslušným členským státem uvedenému členskému státu umožňuje, aby se ujistil o tom, že ekonomická zátěž spojená s vyplácením dané dávky nebude nepřiměřená (rozsudek ze dne 21. července 2011, Stewart,C‑503/09, EU:C:2011:500, bod 103).

Ze spisu, který má Soudní dvůr k dispozici, navíc nevyplývá žádná informace týkající se povahy překážek, které by mohly výrazněji bránit tomu, aby obec dohlížela na dodržování podmínek využívání osobní asistence poskytnuté v takové situaci, jaká nastala ve věci v původním řízení, ve srovnání se situací, kterou připouští finské vnitrostátní předpisy, a kdy je stejná osobní asistence využívána finským rezidentem mimo území Finska během služební cesty nebo dovolené.

Ze spisu, který má Soudní dvůr k dispozici, dále vyplývá, že finská vláda uvedla, že neexistuje nic, co by v současnosti dovolovalo se domnívat, že udělení osobní asistence za okolností, jaké jsou dány ve věci v původním řízení, by mohlo ohrozit rovnováhu vnitrostátního systému sociálního zabezpečení.

(viz body 66, 69–71, 74, 76, 79, výrok 2)