STANOVISKO GENERÁLNÍ ADVOKÁTKY

ELEANOR SHARPSTON

přednesené dne 29. června 2006 ( )

Věc C‑36/05

Komise Evropských společenství

proti

Španělskému království





1. V této žalobě podané Komisí proti Španělsku podle článku 226 ES se Komise domáhá určení, že Španělsko nesprávně provedlo články 1 a 5 směrnice Rady 92/100/EHS ze dne 19. listopadu 1992 o právu na pronájem a půjčování a o některých právech v oblasti duševního vlastnictví souvisejících s autorským právem (dále jen „směrnice“)( ).

Směrnice

2. Cílem směrnice je odstranění rozdílů v právní ochraně poskytované v členských státech dílům chráněným autorským právem a předmětům ochrany práv souvisejících s právem autorským( ), pokud jde o pronájem a půjčování( ). Zvláště požaduje, aby členské státy stanovily práva na pronájem a půjčování pro určité skupiny nositelů práv.

3. Znění sedmého bodu odůvodnění směrnice je následující:

„pokračování v tvůrčí a umělecké práci autorů a výkonných umělců vyžaduje, aby tyto osoby pobíraly odpovídající příjmy a že investice jsou zejména v případě výroby zvukových záznamů a filmů obzvláště vysoké a riskantní; že pouze náležitá právní ochrana nositelů těchto práv může být účinnou zárukou možnosti získat uvedený příjem a návratnosti zmíněné investice; […]“.

4. Článek 1 odst. 1 požaduje, aby členské státy stanovily právo udělit svolení nebo zakázat pronájem a půjčování původních děl a jejich rozmnoženin chráněných autorským právem „uvedených v čl. 2“.

5. Článek 1 odst. 2 vymezuje „pronájem“ jako „zpřístupnění za účelem užívání na omezenou dobu, spojené s přímým či nepřímým hospodářským nebo obchodním prospěchem“. Článek 1 odst. 3 vymezuje „půjčování“ jako „zpřístupňování za účelem užívání na omezenou dobu, které není spojeno s přímým ani nepřímým hospodářským nebo obchodním prospěchem, pokud je uskutečňuje veřejně přístupné zařízení“.

6. Článek 2 odst. 1 stanoví:

„Výlučné právo udělit svolení k pronájmu a půjčování anebo pronájem a půjčování zakázat náleží:

– autorovi, pokud jde o původní dílo a jeho rozmnoženiny,

– výkonnému umělci, pokud jde o záznamy jeho výkonu,

– výrobci zvukového záznamu, pokud jde o jeho zvukové záznamy, a

– výrobci prvotního záznamu filmu, pokud jde o původní dílo a jeho rozmnoženiny. Pro účely této směrnice se ‚filmem‘ rozumí kinematografické či audiovizuální dílo nebo pohyblivá obrazová sekvence, bez ohledu na to, zda jsou doprovázeny zvukem, či nikoliv.“

7. Článek 5 stanoví v rozsahu, který je v projednávané věci relevantní:

„1. Členské státy mohou stanovit výjimku z výlučného práva uvedeného v článku 1, pokud jde o veřejné půjčování, za podmínky, že alespoň autoři obdrží odměnu za půjčování. Členské státy mohou stanovit tuto odměnu s ohledem na své kulturně politické cíle.

[…]

3. Členské státy mohou vyjmout určité kategorie zařízení z placení odměny podle [odstavce 1].“

8. Článek 15 odst. 1 směrnice členským státům ukládá, aby provedly směrnici nejpozději do 1. července 1994.

Relevantní vnitrostátní právní předpisy

9. Dotčeným španělským právním předpisem v této věci je Texto refundido de la Ley de Propiedad Intelectual (přepracované znění zákona o duševním vlastnictví; dále jen „LPI“).

10. Článek 17 LPI svěřuje autorům výlučný výkon práv na využívání jejich děl, včetně práva na rozšiřování.

11. Článek 19 odst. 1 stanoví, že právo na rozšiřování zahrnuje půjčování.

12. Článek 19 odst. 3 stanoví:

„Výraz ,pronájem‘ označuje zpřístupnění původního díla nebo jeho rozmnoženin za účelem užívání na omezenou dobu, spojené s přímým či nepřímým hospodářským nebo obchodním prospěchem.

Z pojmu ,pronájem‘ je vyloučeno zpřístupnění pro výstavní účely, sdělování veřejnosti vycházející ze zvukových záznamů nebo audiovizuálních záznamů, včetně těch ve formě výňatků, jakož i zpřístupnění provedené za účelem konzultace in situ.“

13. Článek 19 odst. 4 první a třetí pododstavec stanoví:

„Výraz ,půjčování‘ označuje zpřístupňování za účelem užívání na omezenou dobu, které není spojeno s přímým ani s nepřímým hospodářským nebo obchodním prospěchem, pokud je uskutečňuje veřejně přístupné zařízení.

[…]

Z pojmu ,půjčování‘ jsou vyloučeny operace uvedené v druhém pododstavci odstavce 3 výše a operace, které jsou uskutečňované mezi veřejně přístupnými zařízeními.“

14. Výlučné právo na půjčování udělené články 17 a 19 je předmětem následujícího vynětí, které je uvedeno v čl. 37 odst. 2 LPI:

„[…] muzea, archivy, knihovny, dokumentační střediska, fonotéky nebo filmotéky, které jsou veřejné nebo náleží k neziskovým kulturním, vědeckým nebo vzdělávacím institucím obecného zájmu nebo školní zařízení zahrnutá do španělského vzdělávacího systému, nežádají nositele práv o svolení ani jim neplatí odměnu za půjčování, která uskutečňují.“

Posouzení

15. Komise tvrdí, že čl. 5 odst. 3 směrnice umožňuje členským státům vyjmout pouze „určité kategorie“ zařízení z placení odměny jinak zaručené čl. 5 odst. 1 jako protiplnění za výjimku z výlučného práva na půjčování přiznaného článkem 1. Článek 37 odst. 2 LPI však vyjímá prakticky veškerá půjčování z povinnosti získat svolení autora i z povinnosti platit autorům odměnu. Výsledkem této výjimky je, že povinnost platit autorům odměnu za půjčování jejich děl, k němuž neudělili svolení, se uplatní pouze tehdy, pokud je zařízení, které se zabývá půjčováním, buď (1) soukromou ziskovou institucí, nebo (2) soukromou neziskovou institucí, která ale není kulturní, vědeckou nebo vzdělávací institucí obecného zájmu. Rozsah těchto dvou kategorií je však natolik omezený, že je namístě pochybovat o tom, zda mají nějaký praktický účinek. Pokud jde o první kategorii, zdá se málo pravděpodobné, že bude zisková instituce uskutečňovat půjčování bezplatně. Vzhledem k tomu, že půjčování „spojené s přímým či nepřímým hospodářským nebo obchodním prospěchem“ spadá pro účely směrnice pod definici „pronájmu“, a nikoli „půjčování“, čl. 5 odst. 1 směrnice se na ni nevztahuje. Pokud jde o druhou kategorii, není pravděpodobné, aby muzeum, archiv, knihovna, dokumentační středisko, fonotéka nebo filmotéka, které uskutečňují veřejná půjčování a které jsou neziskové, nebyly kulturní, vědeckou nebo vzdělávací institucí obecného zájmu.

16. Komise dochází k závěru, že ačkoli čl. 5 odst. 3 směrnice ponechává členským státům za účelem vymezení kategorií zařízení vyňatých z povinnosti zaplacení odměny široký prostor pro uvážení, neumožňuje jim vyjmout z této povinnosti všechna, nebo prakticky všechna, zařízení. „Výjimka“ použitelná na všechna nebo téměř na všechna zařízení, na která se vztahuje povinnost zaplacení odměny podle čl. 5 odst. 1, se stává obecným pravidlem. Kromě toho by nebylo možné pohlížet na takovou výjimku tak, že se použije pouze na „určité kategorie zařízení“( ). Jakožto výjimka musí být čl. 5 odst. 3 vykládán restriktivně. Pokud by členské státy mohly vyjmout všechna, nebo téměř všechna, zařízení, která by jinak byla povinna platit odměnu, povinnost uvedená v čl. 5 odst. 1 by ztratila smysl.

17. Mám za to, že žaloba Komise je opodstatněná. Podle mého názoru ze systematiky a cílů směrnice a ze znění čl. 5 odst. 3 jasně vyplývá, že členský stát nemůže vyjmout prakticky všechny kategorie zařízení, která by jinak spadala do působnosti čl. 5 odst. 1.

18. Jak Komise správně zdůrazňuje, jedním z hlavních cílů směrnice je zajistit odpovídající příjem za tvůrčí činnost autorů( ). V souladu s tímto cílem požaduje čl. 5 odst. 1, aby autoři byli i nadále odměňováni za půjčování svých děl, pokud členský stát stanoví výjimku z jejich výlučného práva udělit svolení nebo zakázat takové půjčování. I když je tedy čl. 5 odst. 1 popsán jako výjimka, ve skutečnosti toto ustanovení odráží prvotní požadavek celé směrnice, tedy aby autoři byli odměňováni, v souladu s články 1 a 2 směrnice.

19. Článek 5 odst. 3 upravuje skutečnou výjimku z tohoto požadavku na odměnu, když umožňuje členským státům vyjmout „určité kategorie zařízení“ z placení odměny. Jako takový musí být vykládán restriktivně. Znění čl. 5 odst. 3 jednoznačně uvádí, že pouze omezený počet kategorií zařízení( ) potenciálně povinných platit odměnu na základě čl. 5 odst. 1, může být z této povinnosti vyňat. To také platí nejen pro anglickou, ale přinejmenším také pro dánskou, nizozemskou, francouzskou, německou, řeckou, italskou, portugalskou a španělskou verzi směrnice, tedy pro jazyky, v nichž byla směrnice přijata( ).

20. Je pravda, že toto stanovisko není jednoznačné, jelikož „určité“ může znamenat také „některé, ale ne všechny“ a také „jasně vymezené“. Právní předpis zmocňující členské státy přijmout zvláštní opatření, aby „zabránily ‚určitým‘ druhům daňových úniků nebo obcházení“ může stěží znamenat, že členské státy nesmí bránit všem druhům daňových úniků( ).

21. Soudní dvůr nicméně již upřesnil, že vykládá čl. 5 odst. 3 restriktivně, a uvedl, že „pokud okolnosti panující v dotčeném členském státě neumožňují provedení platného rozlišení mezi kategoriemi zařízení, je namístě uložit všem dotčeným zařízením povinnost zaplatit danou odměnu“( ).

22. Souhlasím s Komisí, že výjimka z povinnosti, která vyjímá v zásadě všechny, kteří by jí jinak podléhali, není výjimkou, ale zrušením základní povinnosti. V projednávané věci se Španělsko nesnaží vážně zpochybnit, že rozsah jeho výjimky se ve skutečnosti překrývá s kategoriemi zařízení, které by jinak byly povinné platit odměnu( ). Místo toho vznáší několik argumentů, které podle jeho názoru ospravedlňují jeho legislativní volbu.

23. Španělsko zaprvé tvrdí, že Komise neprokázala, že vynětí stanovené v čl. 37 odst. 2 LPI vede k narušení hospodářské soutěže na vnitřním trhu. Komise skutečně ve své Zprávě o právu na veřejné půjčování v Evropské unii z roku 2002( ) uvedla, že nic jasně nenasvědčuje tomu, že poměrně nízký stupeň harmonizace práva na veřejné půjčování na základě směrnice měl, přinejmenším v době vydání této zprávy, značně negativní dopad jak na hospodářské zájmy nositelů práv, tak na vlastní fungování vnitřního trhu. Komise rovněž neprokázala, že rozsah vynětí v LPI měl ve Španělsku za následek nedostatečnost příjmů autorů, jež jim zabránila pokračovat v tvůrčí práci.

24. Souhlasím s Komisí, že za účelem prokázání údajného porušení, není povinna prokázat, že vynětí stanovené čl. 37 odst. 2 LPI buď zbavuje autory přiměřeného příjmu, nebo narušuje hospodářskou soutěž na vnitřním trhu. Řízení o nesplnění povinnosti je založeno na objektivním zjištění, že členský stát nesplnil své povinnosti( ). Nevyžaduje prokázání, že došlo ke skutečné škodě. Povinnost platit odměnu stanovenou čl. 5 odst. 1 se uplatní vždy, bez ohledu na to, zdali je to v daném případě nezbytné, či nikoliv pro to, aby byly autorům zaručeny „odpovídající příjmy“, a bez ohledu na zvláštní účinky na hospodářskou soutěž, které by mohly vyplývat z nedostatku odměny v daném případě( ). Obdobně, výjimka uvedená v čl. 5 odst. 3 vždy vyžaduje, aby vynětí z povinnosti placení odměny bylo omezeno na „určitá zařízení“ bez ohledu na to, zdali je takové omezení v daném případě nezbytné, či nikoliv pro to, aby byly autorům zaručeny „odpovídající příjmy“, a bez ohledu na zvláštní účinky na hospodářskou soutěž, které by mohly vyplývat z nedostatku odměny, kterou by jinak zaplatilo dané zařízení.

25. Kromě toho se zdá, že Španělsko předpokládá, že povinnost odměny může být z určitých důvodů vyloučena, pokud by se prokázalo, že autoři již obdrželi dostatečné příjmy a že nedostatek odměny jim nebrání v pokračování v tvůrčí práci. Tento argument je nicméně založen na nepochopení povahy a cíle práva na veřejné půjčování. I když je pravda, že autoři již obdrželi příjmy ze svých práv na rozmnožování a rozšiřování, tento příjem však neodpovídá knihám, které byly půjčeny, ale knihám prodaným( ). Je samozřejmě pravda, že ne každý, kdo si půjčuje knihy z veřejné knihovny (nebo kdo si je na místě prohlíží), by si v případě neexistence tohoto zařízení koupil každou půjčenou knihu. Nicméně je to obecný model( ). V každém případě je směrnice jasným politickým rozhodnutím přiznat jak výlučné právo na půjčování, tak i nárok na odměnu, pokud členský stát stanoví z tohoto práva výjimku.

26. Zadruhé, Španělsko tvrdí, že Komise nepochopila rozsah působnosti vynětí v čl. 37 odst. 2 LPI, který se netýká toho, zda je půjčování ziskové, či nikoli, ale toho, zda zařízení zabývající se půjčováním náleží k neziskové kulturní, vědecké nebo vzdělávací instituci obecného zájmu. Španělsko prohlašuje, že je možné, že některá zařízení veřejného půjčování nejsou vyňata z povinnosti platit odměnu, a že je možné, aby soukromá zisková instituce vlastnila neziskové zařízení zabývající se půjčováním.

27. Opět souhlasím s názorem Komise, že existence povinnosti odměňovat by neměla záviset na právní formě, kterou si zvolí subjekt zabývající se půjčováním. V každém případě Španělsko neuvádí žádné důkazy na podporu svých tvrzení.

28. Konečně, Španělsko odkazuje na prohlášení Komise v její zprávě z roku 2002( ), že „článek 5 odráží kompromis nalezený v dané době mezi potřebami vnitřního trhu na jedné straně a zohledněním rozdílných tradic členských států v této oblasti na straně druhé“. Z toho podle názoru Španělska vyplývá, že vynětí dovolená čl. 5 odst. 3 jsou tak široká, jak je třeba pro udržení nebo zlepšení kulturní tradice. Široká volnost členských států jim umožňuje přiznat pouze velmi omezenou nebo symbolickou nebo dokonce nepřiznat vůbec žádnou odměnu. Španělsko totiž poznamenává, že Komise ve své zprávě z roku 2002 uvedla, že „[z]a určitých podmínek [článek 5] členské státy opravňuje k tomu, aby nahradily výlučná práva právem na odměnu, nebo dokonce, aby nestanovily žádnou odměnu.“( ) Španělsko tvrdí, že v projednávaném případě má uskutečnění kulturních cílů přednost před cílem směřujícím k zajištění odpovídajícího příjmu autorům. Španělský zákonodárce přihlédl ke skutečnosti, že využívání veřejných knihoven je ve Španělsku značně pod průměrem EU.

29. Podle mého názoru by však povinnost odměňovat autory uložená první větou čl. 5 odst. 1 směrnice ztratila smysl, pokud by členské státy mohly podle druhé věty stanovit nulovou odměnu. Druhá věta čl. 5 odst. 1 umožňuje členským státům změnit úroveň odměny požadované první větou „s ohledem“ na své kulturně politické cíle. To jim však neumožňuje stanovit „nulovou“ odměnu. Z pojmu „odměna“ vyplývá, že platby, které obdrží autoři, musí být odpovídající náhradou za jejich tvůrčí úsilí.

30. Obdobně, pokud by členské státy mohly stanovit nulovou odměnu pro všechny kategorie zařízení zabývající se půjčováním, nemělo by smysl stanovit v čl. 5 odst. 3, že mohou vyjmout pouze „určité“ kategorie zařízení z povinnosti platit odměnu. Ačkoli čl. 5 odst. 3 ponechává členským státům široký prostor pro uvážení, toto uvážení se týká stanovení kategorií zařízení, která mají být vyňata. Jak bylo uvedeno výše, tyto kategorie nemohou ve skutečnosti zahrnovat všechna zařízení, která by potenciálně mohla být povinná platit odměnu.

31. Pokud jde o odkaz na zprávu komise z roku 2002, podle níž jsou členské státy oprávněny, aby „dokonce […] nestanovily žádnou odměnu“, z kontextu tohoto prohlášení jasně vyplývá, že se vztahuje právě na oprávnění přiznané členským státům na základě čl. 5 odst. 3 „vyjmout určité kategorie zařízení z placení odměny“. Takto vyňaté kategorie zařízení nebudou (již pojmově) platit žádnou odměnu. Otázkou v dané věci však je, jak má být výjimka stanovená čl. 5 odst. 3 vykládána. Nechápu tedy, jakým způsobem prohlášení Komise v její zprávě z roku 2002 podporuje argument Španělska. Mimoto je třeba jej vykládat v souvislosti s poznámkami Komise k čl. 5 odst. 3 v bodě 3.4 zprávy( ). Každopádně, i za předpokladu, že by prohlášení Komise mohlo osvětlit otázku, která je předmětem této věci před Soudním dvorem, šlo by pouze o vyjádření způsobu, jakým by podle názoru Komise mělo být toto ustanovení vykládáno. Soudní dvůr jím, jako takovým, není vázán.

Závěry

32. Zastávám proto stanovisko, že Soudní dvůr by měl:

„1) určit, že Španělské království nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z článků 1 a 5 směrnice Rady 92/100/EHS ze dne 19. listopadu 1992 o právu na pronájem a půjčování a o některých právech v oblasti duševního vlastnictví souvisejících s autorským právem;

2) uložit Španělskému království náhradu nákladů řízení.“