ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Pravidlo 17 odst. 2 nařízení č. 2868/95, kterým se provádí nařízení č. 40/94 o ochranné známce Společenství, podle kterého musejí být důkazy předložené na podporu námitky předloženy v jazyce námitkového řízení nebo k nim musí být připojen překlad do tohoto jazyka, je odůvodněné nutností dodržovat zásadu kontradiktornosti, jakož i zásadu rovnosti zbraní účastníků řízení v řízeních inter partes.

Ačkoliv je pravda, že osoba, která podává námitky, není povinna předložit úplný překlad osvědčení o zápisu starších ochranných známek, neznamená to, že námitkové oddělení je povinno vzít při přezkumu meritu námitek v úvahu osvědčení o zápisu předložená v jiném jazyce než v jazyce námitkového řízení. Při neposkytnutí překladu osvědčení o zápisu v jednacím jazyce může námitkové oddělení oprávněně zamítnout námitky jako neopodstatněné, ledaže by o nich mohlo rozhodnout jinak na základě důkazů, které má již případně k dispozici v souladu s pravidlem 20 odst. 3 prováděcího nařízení. Konečně, byť důkaz vyplývá z osvědčení o zápisu, a nikoliv z jejich překladu, nic to nemění na tom, že aby k tomuto důkazu mohl být přihlédnuto, musí splňovat jazykové požadavky zakotvené v pravidle 17 odst. 2 prováděcího nařízení.

(viz body 35–37)
Věc T-460/05

Bang & Olufsen A/S

v.

Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu

(ochranné známky a vzory) (OHIM)

„Ochranná známka Společenství — Přihláška trojrozměrné ochranné známky Společenství — Tvar reproduktoru — Absolutní důvod pro zamítnutí zápisu — Rozlišovací způsobilost — Článek 7 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 40/94“

Rozsudek Soudu (třetího senátu) ze dne 10. října 2007 II - 4209

Shrnutí rozsudku

Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Absolutní důvody pro zamítnutí – Ochranné známky postrádající rozlišovací způsobilost

[Nařízení Rady č. 40/94, čl. 7 odst. 1 písm. b)]

Trojrozměrná ochranná známka, kterou tvoří tvar reproduktoru skládajícího se z vertikálního sloupu ve tvaru „tužky“, na jehož jedné straně je připojen dlouhý obdélníkový panel, přičemž hrot „tužky“ se dotýká plochého základu, jejíž zápis je požadován pro „Elektrické a elektronické přístroje a zařízení pro analogový, digitální nebo optický příjem, zpracování, reprodukci, regulaci nebo distribuci zvukových signálů, reproduktory“ spadající do třídy 9 ve smyslu Niceské dohody a pro „Hi-fi nábytek“ spadající do třídy 20 ve smyslu uvedené dohody, nepostrádá rozlišovací způsobilost ve smyslu čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 o ochranné známce Společenství, jelikož nejde o jeden z obvyklých tvarů výrobků dotyčného odvětví ani o pouhou variantu těchto obvyklých tvarů, ale o tvar, který má zvláštní vzhled, který s ohledem rovněž na estetický výsledek celku může zaujmout pozornost dotyčné veřejnosti, kterou tvoří průměrný spotřebitel Společenství, vykazující zvláště vysokou úroveň pozornosti při koupi výrobků, kterých se týká přihláška k zápisu, a umožnit této veřejnosti odlišit uvedené výrobky od výrobků, které mají jiný obchodní původ.

V tomto ohledu, i když existence zvláštních nebo originálních charakteristických rysů nepředstavuje podmínku zápisu sine qua non, nic to nemění na tom, že jejich výskyt může naopak dodat požadovaný stupeň rozlišovací způsobilosti ochranné známce, která by ji jinak postrádala.

(viz body 34, 39, 42–43)
Žaloba na neplatnost podaná fyzickou nebo právnickou osobou je přípustná pouze v případě, že žalobkyně má zájem na zrušení napadeného aktu. Takový zájem musí být vzniklý a trvající a musí být posouzen ke dni podání žaloby. Existuje pouze v případě, že žaloba může ve svém výsledku přinést prospěch straně, která ji podala.

V tomto ohledu, i když zrušení rozhodnutí Komise nevybrat nabídku předloženou v návaznosti na výzvu k podání nabídek v oblasti inovačních akcí podle článku 6 nařízení č. 1784/1999 o Evropském sociálním fondu nemůže v žádném případě vést k situaci, ve které by žalobkyně měla nárok na to, aby jí Komise poskytla podporu na základě její žádosti o finanční příspěvek podané v rámci druhého cyklu nabídek, nic to nemění na skutečnosti, že takové zrušení by žalobkyni poskytlo další šanci, aby mohla získat takovou podporu. V případě zrušení totiž Komise musí opět vzít v úvahu nabídku žalobkyně a zohlednit posouzení učiněné Soudem. Žalobkyně by tedy nemusela provést ve své nabídce změny ani ji aktualizovat na rozdíl od případu, kdy by musela opět předložit svou nabídku v rámci třetího cyklu nabídek.

(viz body 32–33)
1)

Environmental Management Consultants Ltd se ukládá zaplatit Komisi částku 31965,28 eur, navýšenou o úroky: — ve výši 9,26 % p.a. od 1. do 31. srpna 2001; — ve výši 8,62 % p.a. od 1. září do 31. prosince 2001; — ve výši 10,57 % p.a. od 1. ledna do 30. června 2002; — ve výši 10,47 % p.a. od 1. července do 31. prosince 2002; — ve výši 9,97 % p.a. od 1. ledna do 30. června 2004; — vy výši 9,22 % p.a. do 1. července do 31. prosince 2003; — ve výši 9,14 % p.a. od 1. ledna do 30. června 2004; — ve výši 9,13 % p.a. od 1. července do 31. prosince 2004; — ve výši 9,21 % p.a. od 1. ledna do 31. ledna 2005; — v zákonné výši, stanovené podle § 288 Bürgerliches Gesetzbuch (německého občanského zákoníku), aniž by ale tato sazba mohla převyšovat 9,21 % p.a., od 1. února 2005 do úplného splacení dluhu.
Vhodné vymezení relevantního trhu je nezbytným předpokladem pro posouzení účinků oznámeného spojení podniků na hospodářskou soutěž.

Z čl. 9 odst. 7 nařízení č. 139/2004 o kontrole spojování podniků a z bodu 8 sdělení Komise o definici relevantního trhu pro účely práva hospodářské soutěže Společenství vyplývá, že relevantní zeměpisný trh zahrnuje oblast, ve které dotčené podniky nabízejí předmětné výrobky a služby, kde jsou podmínky hospodářské soutěže dostatečně stejnorodé, a kterou lze odlišit od sousedních oblastí zejména z toho důvodu, že podmínky hospodářské soutěže jsou v těchto oblastech znatelně odlišné. V rámci vymezení zeměpisného trhu je třeba vzít v úvahu některé skutečnosti, jako jsou povaha a vlastnosti dotčených výrobků a služeb, existence překážek vstupu, preference spotřebitelů, podstatné rozdíly v tržních podílech soutěžitelů nebo v cenách mezi dotčenou oblastí a sousedními oblastmi.

Pokud jde o spojení podniků v odvětví koupě prasat, Komise může rozhodnout, že zeměpisný rozsah trhů s dotčenými výrobky, tedy trhu, na němž se nakupují živá prasata určená na porážku, a trhu, na němž se nakupují prasnice určené na porážku, odpovídá oblastem v okruhu 150 km kolem hlavních zón chovu prasat členského státu. V tomto ohledu základní otázkou pro vymezení zeměpisného trhu tedy bylo, zda by se v případě mírného, leč trvalého snížení nákupní ceny na dotčených územích zákazníci účastnic spojení, zejména chovatelé prasat určených na porážku, obrátili na jinde umístěná jatka a byli ochotni přepravovat svá zvířata na vzdálenost 150 km do konkurenčních jatek, takže by takové snížení cen nebylo pro subjekt vytvořený spojením výnosné. Skutečnost, že většina prasat určených na porážku je běžně přepravována na vzdálenost kratší než 150 km, tedy sama o sobě není pro vymezení relevantního trhu rozhodující. Krom toho se Komise může domnívat, že dočasné přerušení nebo omezení vývozu v důsledku nákazy nevede k uzavření relevantního trhu na národní nebo regionální úrovni, a není tedy rozhodnou okolností pro vymezení zeměpisného trhu.

(viz body 50–52, 112, 122, 130–131)
(viz body 33–35)

(viz body 44–46)

(viz body 60–65, 67, 69–70, 73)

(viz body 84–87, 92)

Přípustnost žaloby na neplatnost je podmíněna tím, že fyzická nebo právnická osoba, která ji podává, má zájem na zrušení napadeného aktu. Takový zájem musí existovat, musí trvat a posuzuje se ke dni podání žaloby. Předpokladem takového zájmu je, že samotné zrušení tohoto aktu může vyvolat právní následky nebo, jinak řečeno, že žaloba může ve svém výsledku přinést prospěch straně, která ji podala. Rozhodnutí, které zcela uspokojuje žalobce, není již z povahy věci způsobilé zasáhnout nepříznivě do jeho právního postavení a tento žalobce nemá zájem požadovat zrušení aktu. Pokud naopak žalobce tvrdí, že dotčený akt, ačkoli je pro něj případně částečně příznivý, nechrání přiměřeně jeho právní postavení, pak musí být uznán jeho zájem na podání žaloby k tomu, aby nechal ověřit legalitu tohoto rozhodnutí soudem Společenství. Posouzení otázky, zda má napadený akt příznivý charakter, či nikoli, je tedy předmětem rozhodnutí ve věci samé, a nikoli rozhodnutí o přípustnosti žaloby.

(viz body 99–103)

(viz body 130, 135, 140)

Jediným účelem čtyř podmínek definovaných v bodě 95 rozsudku ze dne 24. července 2003, Altmark, C-280/00, je kvalifikace dotčeného opatření jako státní podpory, konkrétně pak určení toho, zda je dána určitá výhoda. Rozhodnutí Soudního dvora a Soudu, která odkazují na podmínky uvedené v tomto rozsudku, nezpochybňují skutečnost, že se tyto podmínky týkají kvalifikace podpory ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES, a nenaznačují, že by Soudní dvůr chtěl uvedením těchto podmínek přestat používat čl. 86 odst. 2 ES k posuzování slučitelnosti státních opatření financování služeb v obecném hospodářském zájmu se společným trhem. Posouzení podle rozsudku Altmark, jehož cílem je určit existenci podpory ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES, nemůže být zaměňováno s přezkumem podle čl. 86 odst. 2, který umožňuje stanovit, zda lze opatření představující podporu považovat za slučitelné se společným trhem.

Posouzení existujících podpor Komisí může vést pouze k opatřením do budoucnosti. Ačkoli je za těchto podmínek možné, že prošetření v rámci průběžného zkoumání existujících podpor, spočívajících v kompenzaci nákladů na poskytování veřejných služeb zajišťovaných určitým podnikem, toho, zda v minulosti existovala případná nadměrná kompenzace těchto nákladů, může být v závislosti na zvláštních okolnostech projednávaného případu relevantní pro posouzení slučitelnosti této existující podpory se společným trhem, nic to nemění na tom, že takové prošetření není nutně nezbytné pro správné posouzení potřeby navrhnout vhodná opatření do budoucnosti a pro vymezení těchto opatření. Riziko nebo neexistence rizika budoucí nadměrné kompenzace závisí hlavně na konkrétní úpravě samotného režimu financování, a nikoli na okolnosti, že tento režim v praxi způsobil nadměrnou kompenzaci v minulosti.

(viz body 166–167)
4.

Podpory poskytované státy — Správní řízení — Vnitrostátní opatření provedená, aniž by byla oznámena — Možnost Komise přikázat dotčenému členskému státu, aby jí poskytl informace, které považuje za nezbytné — Rozhodnutí přijaté Komisí, aniž by uložila příkaz, na základě informací, které považuje za kusé (Nařízení Rady č. 659/1999, článek 10) (viz body 105-108)
Článek 29 odst. 2 služebního řádu úředníků, který dovoluje každému orgánu, aby pro účely přijímání vyšších vedoucích pracovníků přijal jiný postup pro přijímání zaměstnanců než výběrové řízení, ani žádné jiné ustanovení nebrání orgánu v tom, aby před zavedením konkrétního postupu pro obsazování pracovního místa vyššího vedoucího pracovníka přijal obecná prováděcí pravidla, která závazně upraví alespoň některé aspekty postupu, který musí být v rámci orgánu dodržen při přijímání vyšších vedoucích pracovníků. Takováto pravidla mají závazné právní účinky do té míry, že se dotyčný orgán nemůže od těchto pravidel při přijímání pracovníka na určité pracovní místo z této kategorie odchýlit, dokud je nezmění nebo nezruší. V takovém případě privilegovaný žalobce, jakým je členský stát, může rovnou na základě článku 230 ES napadnout žalobou na neplatnost legalitu těchto pravidel, aniž by musel čekat na jejich použití na konkrétní případ.

Četné zmínky ve Smlouvě o používání jazyků v Evropské unii, zejména v článcích 290 ES a 314 ES, nemohou být považovány za projev obecné zásady práva Společenství, která by každému občanovi zaručovala právo na to, aby vše, co se může týkat jeho zájmů, bylo za všech okolností sepisováno v jeho jazyce. Takovouto zásadu nelze dovodit ani z nařízení č. 1 o užívání jazyků v Evropském hospodářském společenství.

Pokud se orgán rozhodne zveřejnit v Úředním věstníku úplné znění oznámení o volném pracovním místě vyššího vedoucího pracovníka pouze v některých jazycích, má povinnost, aby předešel diskriminaci založené na jazyce mezi kandidáty, které toto oznámení potenciálně zajímá, přijmout vhodná opatření k tomu, aby všichni uvedení kandidáti byli informováni o existenci dotyčného oznámení a vydáních, v nichž bylo zveřejněno v úplném znění. Pokud je tato podmínka splněna, pak skutečnost, že oznámení o volném pracovním místě dané kategorie je oznámeno v Úředním věstníku v omezeném počtu jazyků, nemůže vyvolat diskriminaci mezi jednotlivými kandidáty, není-li pochyb o tom, že tito kandidáti mají dostatečnou znalost aspoň jednoho z těchto jazyků, která jim umožňuje se s obsahem uvedeného oznámení řádně seznámit. Naopak, je-li text oznámení o volném pracovním místě zveřejněn v Úředním věstníku pouze v některých jazycích Společenství, ačkoli osoby, které ovládají pouze jiné jazyky Společenství, by mohly s úspěchem podat svoji kandidaturu, může to vést, neexistují-li jiná opatření, která by uvedené kategorii kandidátů umožnila řádně se seznámit s obsahem oznámení, k jejich diskriminaci. V tomto případě by se totiž uvedení kandidáti ocitli v situaci, která je pro ně méně příznivá ve srovnání s ostatními kandidáty, neboť by se nemohli řádně seznámit s kvalifikačními požadavky obsaženými v oznámení o volném pracovním místě a podmínkami a pravidly výběrového řízení. Takováto znalost je přitom nezbytným předpokladem pro optimální prezentaci jejich kandidatury, aby mohli maximalizovat své šance na získání předmětného pracovního místa.

(viz body 130–131, 135–136)
Aby byla účinně prováděna pravidla hospodářské soutěže, může být nicméně nutné přičíst kartelovou dohodu výjimečně nikoliv původnímu, ale novému provozovateli podniku účastnícího se kartelové dohody, za předpokladu, že tento provozovatel může být skutečně považován za nástupce původního provozovatele, a sice pokud nadále provozuje podnik, který se účastnil kartelové dohody. Pokud by totiž nebyla upravena žádná jiná možnost uložení sankce jiné entitě, než která se dopustila protiprávního jednání, mohly by se podniky vyhnout sankcím tím, že by pouze změnily svou identitu na základě restrukturalizace, převodu nebo jiných právních nebo organizačních změn. Kritérium hospodářské návaznosti se použije pouze v případě, kdy právnická osoba odpovědná za provoz podniku přestala poté, co se dopustila protiprávního jednání, právně existovat nebo v případech vnitřních restrukturalizací podniku, jehož původní provozovatel nepřestane nutně právně existovat, ale nevyvíjí žádnou hospodářskou činnost na dotčeném trhu, a s ohledem na strukturální vazbu mezi původním a novým provozovatelem podniku.

V případě, že jsou pokuty ukládány několika podnikům účastnícím se téhož porušení pravidel Společenství v oblasti hospodářské soutěže, Komise není povinna při určování závažnosti protiprávního jednání dbát na to, aby konečné částky pokut vyjadřovaly veškeré rozdíly mezi dotyčnými podniky, pokud jde o jejich celkový obrat. Komise ale může provést rozdělení do skupin. Metoda spočívající v rozdělení účastníků kartelové dohody do kategorií pro účely rozdílného přístupu ve fázi stanovení výchozích částek pokut, jejíž princip potvrdila judikatura, i když nezohledňuje rozdíly ve velikosti mezi podniky téže kategorie, vede k paušalizaci výchozí částky pokuty stanovené pro podniky náležející do téže kategorie. Nic to však nemění na tom, že takové rozdělení do kategorií musí dodržovat zásadu rovného zacházení a že výše pokut musí být alespoň přiměřená skutečnostem zohledněným při posuzování závažnosti protiprávního jednání. Komise totiž musí zvolit soudržnou a objektivně odůvodněnou metodu rozdělení do kategorií, zejména s ohledem na rozdíly mezi podíly každého z podniků spadajících do těchto různých kategorií na trhu.

(viz body 123–124, 128)
Zásada odstranění přebytků, kterou se nařízení č. 60/2004, kterým se stanoví přechodná opatření v odvětví cukru z důvodu přistoupení České republiky, Estonska, Kypru, Lotyšska, Litvy, Maďarska, Malty, Polska, Slovinska a Slovenska k Evropské unii, snaží uvést do praxe, je zakotvena normou primárního práva, a to přílohou IV bodem 4 odstavcem 2 Aktu o podmínkách přistoupení těchto států, na který odkazuje bod 7 odůvodnění tohoto nařízení a ve kterém výraz „zásoby“ zaujímá ústřední místo. Je tedy třeba na koncept „zásob“ uvedený v nařízení č. 60/2004 nahlížet tak, že vyplývá z přílohy IV bodu 4 odstavce 2 Aktu o přistoupení, jehož cílem je zejména, pokud jde o cukr, vyhnout se jakémukoliv narušení řádného fungování mechanismů stanovených společnou organizací trhů s cukrem (SOTC), zejména narušením, která mají vliv na tvorbu cen a jež jsou způsobena nashromážděním abnormálního množství cukru v nových členských státech před jejich přistoupením k Evropské unii.

Pro vymezení pojmu zásob je tedy třeba přezkoumat, zda nashromáždění významných rezerv domácností v nových členských státech před přistoupením je potenciálním zdrojem narušení mechanismů SOTC.

Pokud by však množství nakoupené domácnostmi na vnitřním trhu mělo být po přistoupení nových členských států k Evropské unii případně nahrazeno rezervami domácností v členských státech, ve kterých existují, mělo by to nepříznivé účinky pro stabilitu a financování SOTC a významně by ji narušovalo. Pokud by rezervy domácností měly být vyloučeny z pojmu „zásob“ ve smyslu nařízení č. 60/2004, příslušníci nových členských států, ve kterých je cena cukru výrazně nižší než cena ve Společenství, by měli zájem vytvořit co největší rezervy, aby oddálili následky použití SOTC ve státě jejich bydliště, pokud jde o ceny. Jelikož ve všech nových členských státech byla cena cukru nižší nebo výrazně nižší než cena cukru ve Společenství, takové vyloučení by vyústilo ve vytvoření vhodného prostředí k vytvoření velkých rezerv domácností, což by vyvolalo velmi významné snížení a v některých případech zánik spotřeby cukru v těchto státech během doby bezprostředně po přistoupení těchto států k Evropské unii.

Krom toho výpočet kvót Společenství podle nezvykle nízké poptávky by v podstatě pouze zpozdil plné použití SOTC v nových členských státech ke škodě výrobců, jejichž zaměstnanost a životní úroveň chce SOTC chránit. Z článků 2 a 10 Aktu o přistoupení z roku 2003 vyplývá, že je založen na zásadě okamžitého a úplného použití ustanovení práva Společenství na nové členské státy, přičemž výjimky stanovené v Aktech o přistoupení jsou připuštěny pouze, jestliže jsou výslovně upraveny přechodnými ustanoveními.

Pojem „zásoby“ ve smyslu nařízení č. 60/2004 a přílohy IV bodu 4 odst. 2 Aktu o přistoupení nelze tudíž vykládat tak, že v zásadě vylučuje rezervy domácností.

(viz body 106, 119–120, 129–130, 134, 136)
Postup pro přístup k dokumentům Komise, který se řídí články 6 až 8 nařízení č. 1049/2001 o přístupu veřejnosti k dokumentům Evropského parlamentu, Rady a Komise, jakož i články 2 až 4 přílohy rozhodnutí Komise 2001/937, kterým se mění její jednací řád, probíhá ve dvou krocích. Nejprve musí žadatel zaslat původní žádost o přístup k dokumentům. Komise musí v zásadě na původní žádost odpovědět do 15 pracovních dnů od registrace uvedené žádosti. Poté může žadatel, v případě úplného nebo částečného zamítnutí žádosti, podat do 15 pracovních dnů ode dne, kdy obdržel původní odpověď Komise, potvrzující žádost generálnímu tajemníkovi Komise, na kterou tento musí v zásadě odpovědět do 15 pracovních dnů od registrace uvedené žádosti. V případě úplného nebo částečného zamítnutí žádosti může žadatel podat na Komisi žalobu nebo podat stížnost veřejnému ochránci práv za podmínek stanovených v článcích 230 ES a 195 ES.

Z použití článku 3 přílohy rozhodnutí 2001/937 ve spojení s jejím článkem 4, jakož i článku 8 nařízení č. 1049/2001, vyplývá, že odpověď na původní žádost představuje pouze první zaujetí stanoviska, které umožňuje žadateli vyzvat generálního tajemníka Komise k přezkoumání dotčeného stanoviska. V důsledku toho může pouze opatření přijaté generálním tajemníkem Komise, které má povahu rozhodnutí a nahrazuje v celém rozsahu předchozí stanovisko, vyvolávat právní účinky, jimiž mohou být dotčeny zájmy žadatele, a tak být předmětem žaloby na neplatnost na základě článku 230 ES

Nicméně, vzhledem k tomu, že Komise opomenula dotyčného informovat, jak jí ukládá čl. 7 odst. 1 uvedeného nařízení, o jeho právu podat potvrzující žádost, důsledkem této nesrovnalosti je skutečnost, že se žaloba na neplatnost podaná proti původní odpovědi stala výjimečně přípustnou, aby bylo zabráněno tomu, že by se Komise mohla vyhnout přezkumu ze strany soudu Společenství na základě jí přičitatelné formální vady.

Jelikož je přitom Evropské společenství společenstvím práva, ve kterém jeho orgány podléhají přezkumu souladu svých aktů se Smlouvou, procesní podmínky pro žaloby podané k soudu Společenství musí být vykládány v co největším možném rozsahu tak, aby mohly být použity způsobem přispívajícím k provedení cíle, jímž je zajištění účinné soudní ochrany práv, která pro právní subjekty vyplývají z práva Společenství. Požadavek účinné soudní ochrany totiž představuje obecnou zásadu práva Společenství, která vyplývá z ústavních tradic společných členským státům a byla zakotvena v článcích 6 a 13 Evropské úmluvy o lidských právech. Právo na účinný opravný prostředek bylo mimoto znovu stvrzeno článkem 47 Listiny základních práv Evropské unie.

(viz body 69–71, 74–75)
(viz body 35–37)

(viz bod 45)

(viz body 53–54, 58)

Rozsah povinnosti odůvodnění závisí na povaze dotčeného aktu a kontextu, ve kterém byl přijat. Z odůvodnění musí jasně a jednoznačně vyplývat úvahy orgánu, jenž akt vydal, tak, aby jednak soud Společenství mohl vykonávat svůj přezkum legality, a jednak se dotčené osoby mohly seznámit s důvody, které vedly k přijetí opatření, aby mohly chránit svá práva a ověřit, zda je rozhodnutí opodstatněno. Není požadováno, aby odůvodnění vylíčilo všechny relevantní skutkové a právní okolnosti, jelikož otázka, zda odůvodnění aktu splňuje požadavky článku 253 ES, musí být posuzována s ohledem nejen na jeho znění, ale také s ohledem na jeho kontext, jakož i s ohledem na všechna právní pravidla upravující dotčenou oblast. Komise především není povinna vyjádřit se ke všem argumentům, jichž se před ní dovolávají zúčastněné strany. Stačí, aby popsala skutečnosti a právní úvahy, které mají zásadní význam v rámci struktury rozhodnutí.

Krom toho se Komise v případě režimu podpor může za účelem ověření, zda tento režim obsahuje prvky podpory, omezit na zkoumání všeobecných charakteristik dotčeného režimu, aniž by byla povinna přezkoumat každý konkrétní případ jeho použití.

I když je Komise povinna zmínit v odůvodnění svého rozhodnutí alespoň okolnosti, za nichž byla podpora poskytnuta, umožňují-li prokázat, že podpora může ovlivnit obchod mezi členskými státy a narušit nebo hrozit narušením hospodářské soutěže, není povinna provádět hospodářskou analýzu skutečné situace dotčených trhů, tržního podílu podniků, které jsou příjemci podpory, postavení konkurenčních podniků a obchodu mezi členskými státy. Krom toho v případě protiprávně poskytnutých podpor Komise není povinna prokazovat skutečné dopady těchto podpor na hospodářskou soutěž a na obchod mezi členskými státy. Pokud by tomu tak totiž bylo, znamenal by takovýto požadavek, že by členské státy, které poskytují podpory protiprávně, byly zvýhodněny oproti těm státům, které oznamují návrh podpory.

(viz body 68–69, 87, 158)