ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
41

Kromě toho, co se týče odkazu na rozsudek ze dne 23. dubna 2013, Gbagbo a další v. Rada (C‑478/11 P à C‑482/11 P, EU:C:2013:258, body 58 a 59), postačí uvést, že Soudní dvůr rozhodl, že čl. 263 šestý pododstavec SFEU by se neuplatňoval soudržně, kdyby byl ve vztahu k osobám a subjektům, jejichž jména jsou uvedena v seznamech obsažených v přílohách aktů přijatých na základě ustanovení upravujících společnou zahraniční a bezpečnostní politiku, výchozím bodem pro výpočet lhůty pro podání žaloby na neplatnost den zveřejnění dotčeného aktu, a nikoli den, kdy jim byl akt sdělen. Z toho podle Soudního dvora vyplývalo, že ačkoli vstup v platnost takových aktů, jako jsou sporné akty, nastává jejich zveřejněním, začíná lhůta pro podání žaloby na neplatnost proti těmto aktům plynout na základě čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU pro jednotlivé uvedené osoby a subjekty ode dne, kdy jim byly uvedené akty povinně sděleny. Z uvedeného rozsudku zjevně vyplývá, že kritérium oznámení nebo individuálního sdělení je třeba použít jako počátek běhu lhůty k podání žaloby, a to i přesto, že kritérium zveřejnění určuje vstup dotčeného aktu v platnost. Tato judikatura nemůže tedy v žádném případě podpořit tvrzení Rumunska, že počátek běhu lhůty pro podání žaloby je zveřejnění; právě naopak, jednoznačně toto odmítá i v případě, kdy zveřejnění bylo určujícím pro vstup v platnost dotčeného aktu a nabytí jeho právních účinků.
1

Žalobkyně, Silgan Closures GmbH a Silgan Holdings, Inc., jsou společnostmi působícími především v odvětví kovových obalů ve tvaru kovových nádob a uzávěrů. V roce 2015 zahájil Bundeskartellamt (spolkový úřad pro kartelové dohody, Německo) šetření v souvislosti s několika společnostmi tohoto odvětví, včetně společností spadajících do skupiny, do níž náleží žalobkyně. V rámci tohoto šetření podaly dotyčné společnosti náležející do téže skupiny jako žalobkyně žádost o shovívavost a spolupracovaly se spolkovým úřadem pro kartelové dohody tím, že poskytovaly informace.
33

Za tohoto předpokladu je kromě toho třeba zdůraznit, že důvody předložené v rámci prokázání existence fumus boni juris musí spočívat v důvodech, které náležejí do pravomoci vnitrostátního soudu a jsou prima facie opodstatněné. Důvody týkající se legality rozhodnutí by totiž byly neúčinné, ledaže by byly vzneseny v rámci návrhu založeného na článku 278 SFEU, doprovázejícího hlavní žalobu podanou v souladu s článkem 263 SFEU, jelikož opodstatněnost rozhodnutí, které je podkladem pro výkon rozhodnutí, lze zpochybnit pouze před soudem rozhodujícím o zrušení rozhodnutí na základě tohoto ustanovení (viz rozsudek ze dne 4. července 2017, Systema Teknolotzis v. Komise, T‑234/15, EU:T:2017:461, bod 90 a citovaná judikatura).
62

V tomto ohledu je třeba uvést, že evropský konzultační postup je zajisté povinným stadiem procesu přijímání opatření, jež spadají do působnosti buď článků 15 či 16 rámcové směrnice, nebo článků 5 či 8 směrnice 2002/19 a mají dopad na obchod mezi členskými státy. Toto zjištění však nestačí k tomu, aby byly závazné právní účinky přiznány připomínkám vzneseným na základě čl. 7 odst. 3 rámcové směrnice. Případné nedodržení tohoto povinného stadia by totiž mělo rozdílné účinky. Kdyby například VRO nezahájil evropský konzultační postup tím, že by návrh opatření nezpřístupnil ostatním VRO, Komisi a BEREC, nebo by nevyčkal konce uvedeného postupu tím, že by přijal zamýšlená opatření, mohlo by to případně vést k žalobě pro nesplnění povinnosti podané k unijnímu soudu nebo k žalobě proti opatřením přijatým VRO podané k vnitrostátnímu soudu.
23

Naproti tomu všechny akty bez závazných právních účinků, jako jsou akty přípravné, akty potvrzující a akty čistě prováděcí, jednoduchá doporučení a stanoviska, jakož i v zásadě interní instrukce nepodléhají soudnímu přezkumu podle článku 263 SFEU [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 12. září 2006, Reynolds Tobacco a další v. Komise, C-131/03 P, EU:C:2006:541, bod 55 a citovaná judikatura, a usnesení ze dne 14. května 2012, Sepracor Pharmaceuticals (Irsko) v. Komise, C-477/11 P, nezveřejněné, EU:C:2012:292, bod 52]. Aktem ryze informativní povahy nemohou být dotčeny zájmy adresáta ani změněno jeho právní postavení v porovnání s jeho postavením před obdržením uvedeného aktu (v tomto smyslu viz usnesení Soudního dvora ze dne 4. října 2007, Finsko v. Komise, C-457/06 P, nezveřejněné, EU:C:2007:582, bod 36). K tomu, aby byl dopis kvalifikován jako rozhodnutí napadnutelné žalobou na neplatnost, není tedy dostačující, aby byl zaslán unijním orgánem osobě, jíž je určen, v odpověď na její žádost (viz rozsudek ze dne 14. prosince 2006, Německo v. Komise, T-314/04 a T-414/04, nezveřejněný, EU:T:2006:399, bod 37 a citovaná judikatura). Rovněž písemné vyjádření názoru nebo pouhé prohlášení úmyslu unijního orgánu nemůže představovat rozhodnutí, jež by mohlo být předmětem žaloby na neplatnost, neboť nemůže vyvolávat právní účinky nebo nemá za cíl takové účinky vyvolávat (v tomto smyslu viz usnesení ze dne 9. ledna 2006, Finsko v. Komise, T-177/05, nezveřejněné, EU:T:2006:1, bod 30 a citovaná judikatura).
53

Žalobkyně zejména zdůrazňuje, že s ohledem na jeho kontext a na odkaz na článek 12 prováděcího nařízení č. 725/2011 je nutno slovní obrat „may not“, který je uveden ve čtvrtém odstavci napadeného aktu ve větě „As a result, the Commission hereby notifies you of the eco-innovation CO2 savings certified by reference to Implementing Decision (EU) 2015/158 that may not be taken into account for the calculation of the average specific emissions of Daimler AG in 2017“ (Komise vám proto tímto oznamuje snížení emisí CO2 prostřednictvím ekologických inovací certifikovaná ve smyslu prováděcího rozhodnutí (EU) 2015/158, která nelze zohlednit při výpočtu průměrných specifických emisí společnosti Daimler AG pro rok 2017), považovat za zásadní prohlášení, a ne za pouhé „předběžné oznámení“ nebo za pouhou možnost budoucího opatření.
15

V tomto ohledu je třeba zejména ověřit, zda se napadený akt bezprostředně dotýká osoby podávající návrh na vstup do řízení jako vedlejší účastník a zda je zájem této osoby na rozhodnutí sporu jistý. Zájem na rozhodnutí sporu lze v zásadě považovat za dostatečně přímý pouze v případě, že je toto rozhodnutí způsobilé změnit právní postavení osoby podávající návrh na vstup do řízení jako vedlejší účastník (viz usnesení ze dne 9. října 2018, Polsko v. Komise, C‑181/18 P, nezveřejněné, EU:C:2018:826, bod 6 a citovaná judikatura, a usnesení ze dne 7. června 2019, Mellifera v. Komise, C‑784/18 P, nezveřejněné, EU:C:2019:479, bod 7 a citovaná judikatura).
5.

Řízení o předběžných opatřeních – Odklad vykonatelnosti – Předběžná opatření – Podmínky nařízení – Naléhavost – Vážná a nenapravitelná újma – Důkazní břemeno – Finanční újma – Situace, která by mohla ohrozit existenci žalující společnosti, nebo nenávratně změnit její postavení na trhu – Posouzení s ohledem na situaci skupiny, do níž společnost náleží (Články 278 a 279 SFEU; jednací řád Tribunálu, čl. 156 odst. 4) (viz body 57, 58)
4.

Žaloby úředníků – Akt nepříznivě zasahující do právního postavení – Pojem – Objektivní charakter – Kvalifikace spadající do posouzení soudu (Služební řád, články 90 a 91) (viz body 45, 46)
Usnesení Tribunálu (prvního senátu) ze dne 10. září 2020 – ADESO v. Komise

(věc T-529/19)

„Žaloba na neplatnost – Grantové smlouvy týkající se projektů ‚Your Environment is Your Life‘ a ‚Social Safety Net for Poor and Vulnerable Households in Northern Regions of Somalia/Somaliland Phase II‘ – Nezpůsobilé náklady – Výzvy k úhradě – Potvrzující dopis – Povaha napadnutelného aktu – Smluvní povaha sporu – Akt, který nelze napadnout žalobou – Akt přijatý čistě v rámci smlouvy, od níž je neoddělitelný – Nepřípustnost“

Žaloba na neplatnost – Akty napadnutelné žalobou – Pojem – Akty s právně závaznými účinky – Žaloba týkající se ve skutečnosti sporu smluvní povahy – Zrušení potvrzujícího dopisu Komise – Dopis potvrzující vrácení částek uvedených ve výzvách k úhradě a vyjadřující stanovisko k řádnosti postupů týkajících se auditu a vrácení částek – Nedostatek pravomoci unijního soudu – Nepřípustnost

(Články 263, 272, 274, 288 a 299 SFEU)

(viz body 18-23, 32, 33, 36, 37, 44, 46, 49, 54, 57-60)

Předmět

Návrh založený na článku 263 SFEU a znějící na zrušení rozhodnutí Komise ze dne 10. května 2019, které se týká vrácení určitých částek uhrazených v rámci grantových smluv na projekty „Your Environment is Your Life“ (FED/2013/313-770) a „Social Safety Net for Poor and Vulnerable Households in Northern Regions of Somalia/Somaliland Phase II“ (FED/2013/316-291).

Výrok

1) Žaloba se odmítá jako nepřípustná.
42

Kromě toho by přístup, podle kterého jakýkoli zásah do oblasti působnosti unijního aktu a oblasti působností aktů přijatých orgánem působícím na nižší než celostátní úrovni vede k tomu, že tento orgán je osobou, která je osobně dotčena unijním aktem, prakticky povýšil takto dotčené orgány působící na nižší než celostátní úrovni na úroveň členských států, které jsou adresáty aktů Unie. Takový přístup by tak narušil institucionální rovnováhu stanovenou Smlouvou (viz bod 26 výše), takže na rozdíl od toho, co tvrdí žalobci, nemůže být přijat.
25

Podle judikatury platí, že čl. 265 třetí pododstavec SFEU, který umožňuje právnickým a fyzickým osobám podat žalobu pro nečinnost, pokud orgán nevydal akt jim určený jiný než doporučení nebo stanovisko, musí být vykládán v tom smyslu, že umožňuje jednotlivcům, aby podali žalobu pro nečinnost proti orgánu, který nepřijal akt, jenž by vyvolával právně závazné účinky, jimiž by byly dotčeny zájmy žalobce tím, a to tak, že by se podstatným způsobem změnilo jeho právní postavení. Kromě toho může být předmětem žaloby pro nečinnost nepřijetí přípravného aktu, pokud je nezbytným předpokladem k zahájení postupu vedoucího k přijetí aktu s právně závaznými účinky (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 26. listopadu 1996, T. Port, C‑68/95, EU:C:1996:452, bod 59 a citovaná judikatura, a ze dne 23. listopadu 2017, Bionorica a Diapharm v. Komise, C‑596/15 P a C‑597/15 P, EU:C:2017:886, bod 53 a citovaná judikatura).
35

Žalobkyně se domnívá, že tyto nové povinnosti by v jejím případě měly za následek velké změny akcionářské dohody, jejích stanov a smlouvy o přepravě plynu, kterou uzavřela se společností Gazprom export LLC. V tomto ohledu by přitom možnost získat výjimku od německého regulačního orgánu podle nového článku 49a upraveného napadenou směrnicí, kterou by v jejím případě bylo příliš obtížné, nebo dokonce nemožné získat, nenapravila bezprostřední a vážný dopad na postavení žalobkyně způsobený uvedenou směrnicí, zejména proto, že se tento typ výjimky vztahuje pouze na některé povinnosti stanovené směrnicí 2009/73, že tyto výjimky se udělují pouze dočasně a že příliš krátká lhůta, ve které musí vnitrostátní regulační orgány rozhodnout o žádostech o výjimku, v tomto případě nejpozději do 24. května 2020, ohrožuje možnost žalobkyně získat takovou výjimku. Konečně, co se týče ustanovení napadené směrnice stanovující tuto lhůtu, jehož zrušení se žalobkyně v projednávané věci domáhá, toto ustanovení podle ní neponechává členským státům žádnou diskreční pravomoc, takže jeho použití je čistě automatické a vyplývá z jediné unijní právní úpravy.
101

Žalobkyně se dále domnívá, co se týče její možnosti získat výjimku od německého regulačního orgánu podle nového článku 49a směrnice 2009/73, který byl doplněn do posledně uvedené směrnice napadenou směrnicí – která by podle Parlamentu a Rady mohla v praxi odstranit všechny právní účinky napadené směrnice na její postavení – že její žádost o udělení výjimky by byla odsouzena k neúspěchu. Taková výjimka by totiž mohla být udělena pouze tehdy, pokud by dotyčná plynárenská infrastruktura byla „dokončena před dnem 23. května 2019“, což nebyl případ plynovodu „Nord Stream 2“. Skutečnou meritorní otázkou podle žalobkyně je totiž otázka působnosti této podmínky omezující působnost ratione materiae článku 49a, což podle ní odůvodňuje, aby si Tribunál vyhradil, že námitky nepřípustnosti posoudí s věcí samou, a stanovil lhůtu pro předložení žalobních odpovědí ze strany Parlamentu a Rady.
Usnesení Tribunálu (třetího senátu) ze dne 2. dubna 2020 –

Gerber v. Parlament a Rada

(Věc T-326/19)

„Žaloba na neplatnost – Celní území Unie – Nařízení (EU) 2019/474 – Směrnice (EU) 2019/475 – Zahrnutí obce Campione d’Italia a italských vod jezera Lugano – Nedostatek osobního dotčení – Nepřípustnost“

1. Akty orgánů – Právní povaha – Legislativní akty a nařizovací akty – Kritéria rozlišení – Postup pro přijetí aktu (Článek 289 odst. 1 a 3 a článek 294 SFEU) (viz bod 43)

2. Žaloba na neplatnost – Fyzické nebo právnické osoby – Akty týkající se jich bezprostředně a osobně – Osobní dotčení obecně závazným aktem – Podmínky – Nařízení zahrnující obec a vody členského státu do celního území Unie – Žaloba podaná obyvatelem této obce – Neexistence omezené skupiny hospodářských subjektů – Nedostatek osobního dotčení – Nepřípustnost (Článek 263 čtvrtý pododstavec SFEU; nařízení Evropského parlamentu a Rady 2019/474) (viz body 49-55, 58-60)

3. Evropská unie – Soudní přezkum legality aktů orgánů – Akty s obecnou působností – Nutnost, aby fyzické nebo právnické osoby postupovaly prostřednictvím námitky protiprávnosti nebo žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce týkající se posouzení platnosti – Povinnost vnitrostátních soudů uplatňovat vnitrostátní procesní právo tak, aby bylo možné zpochybnit legalitu unijních aktů (Článek 4 odst. 3 a čl. 19 odst. 1 druhý pododstavec SEU; články 263, 267 a 277 SFEU) (viz body 65, 66)

4. Žaloba na neplatnost – Zrušující rozsudek – Účinky – Povinnost přijmout opatření k výkonu rozsudku (Články 264 a 266 SFEU) (viz bod 77)

Předmět

Zaprvé návrh podaný na základě článku 263 SFEU a znějící na zrušení nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2019/474 ze dne 19. března 2019, kterým se mění nařízení (EU) č. 952/2013, kterým se stanoví celní kodex Unie 2019/474 (Úř. věst. 2019, L 83, s. 38), pokud jde o část týkající se zahrnutí italské obce Campione d'Italia a italských vod jezera Lugano do celního území Unie, zadruhé návrh podaný na základě článku 264 SFEU a znějící na prohlášení, že směrnice Rady (EU) 2019/475 ze dne 18. února 2019, kterou se mění směrnice 2006/112/ES a 2008/118/ES, pokud jde o zahrnutí italské obce Campione d'Italia a italských vod jezera Lugano do celního území Unie a do územní působnosti směrnice 2008/118/ES (Úř. věst. 2019, L 83, s. 42), nemá právní účinky, a zatřetí návrh podaný na základě článků 278 a 279 SFEU a znějící na nařízení předběžných opatření směřujících k odkladu vykonatelnosti nařízení 2019/474, směrnice 2019/475 a jakéhokoli jiného souvisejícího prováděcího opatření.

Výrok

1) Žaloba se zamítá.

2) O návrzích Evropské komise a Italské republiky na vstup do řízení jako vedlejší účastníci není třeba rozhodnout.

3) Tibor Gerber ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené Evropským parlamentem a Radou Evropské unie, včetně nákladů souvisejících s řízením o předběžném opatření.
28

Pokud by v projednávaném případě bylo napadené rozhodnutí právoplatně oznámeno žalobkyni dne 14. ledna 2019, tříměsíční lhůta pro podání žaloby by začala běžet dne 15. ledna 2019 v 00:00 a skončila by dne 14. dubna 2019 o půlnoci. Lhůta pro podání žaloby prodloužená o lhůtu deseti dnů z důvodu vzdálenosti by měla tedy uplynout o půlnoci dne 24. dubna 2019. Z toho by vyplynulo, že žaloba podaná dne 25. dubna 2019 byla podána opožděně.
–

určil, že Komise v rozporu s právem nepřijala „rozhodnutí [o zachování] občanství Evropské unie pro žalobce […], kteří vedou soukromý a rodinný život v jiných členských státech Unie […] a kteří neměli právo hlasovat při rozhodování o vystoupení [Spojeného království] z Unie jen z toho důvodu, že využili své svobody pohybu [pravidlo 15 let], a to bez ohledu na to, zda bude či nebude uzavřena dohoda o [tomto] vystoupení“, ani „závazné rozhodnutí použitelné jednotně ve všech 27 ostatních členských státech Unie, ve kterých žijí [státní příslušníci] Spojeného království, a obsahující různá opatření týkající se vstupu, pobytu, sociálních práv a profesní činnosti [těchto státních příslušníků] v případě, že nedojde k dohodě o vystoupení Spojeného království z Unie“;
27

V projednávané věci je jednak nutno konstatovat, že akt, o jehož přijetí požádal žalobce Evropskou radou, a sice vyloučení předsedy vlády České republiky ze zasedání tohoto orgánu týkajících se jednání o finančním výhledu, by nebyl aktem, který by Evropská rada adresovala žalobci, ale rozhodnutím tohoto orgánu, jehož adresátem by byl uvedený předseda vlády. I když se tedy žalobce dovolává svého postavení člena celostátního zastupitelského sboru dotčeného členského státu, v projednávané věci Senátu České republiky, k tomu, aby jednal v obecném zájmu, nic to nemění na tom, že judikatura uvedená v bodech 25 a 26 výše od něj naopak vyžaduje, pokud jde o prokázání právního zájmu na podání žaloby, aby doložil vzniklý a trvající osobní zájem na určení tvrzené nečinnosti Evropské rady. Kromě toho podmínka uvedená v čl. 265 třetím pododstavci SFEU týkající se aktivní legitimace a vztahující se k tomu, že fyzická nebo právnická osoba vytýká dožádanému orgánu, že nevydal akt jiný než doporučení nebo stanovisko, který by jí byl určen nebo který by se jí bezprostředně a osobně dotýkal, není každopádně v případě žalobce zjevně splněna, neboť požadovaná opatření Evropské rady byla naopak určena jiné osobě (v tomto smyslu viz usnesení ze dne 23. ledna 1991, Prodifarma v. Komise, T‑3/90, EU:T:1991:2, bod 37, a ze dne 26. listopadu 1996, Kuchlenz-Winter v. Rada, T‑167/95, EU:T:1996:172, bod 20).
Pokud jde o povinnost Komise zohlednit dopady aktu, který má v úmyslu přijmout, na situaci vyvážejících výrobců, kteří jsou členy CRF, z bodů 81 a 84 odůvodnění napadeného nařízení dále vyplývá, že prohlášením, že Kambodža by „nebyl[a] zatížen[a] clem [v plné výši] po celé tři roky, a vývozy by proto byly obtížnější [což by činilo vývozy obtížnějšími], ale postupně by uveden[á] země mohl[a] do Unie vyvážet více rýže indica“, Komise uznala, že uvedené nařízení by mělo negativní dopady na hospodářskou situaci kambodžských vývozců a na snadnost, s jakou mohou vyvážet rýži indica pocházející z Kambodže do Unie. Tyto důsledky vzala také v úvahu při rozhodnutí, že by postačovalo postupné snižování sazby cla společného celního sazebníku.
55

Je pravda, že Komise poukázala na události, k nimž došlo v roce 2016, když v napadeném rozhodnutí uvedla, že rumunský plynovod 1 byl jako jediný způsobilý pro přepravu plynu do Bulharska přinejmenším do dubna 2016 a že platnost obchodní dohody z roku 2005, která společnosti Bulgargaz povoluje výlučné užívání tohoto plynovodu, skončila dne 30. září 2016. Je však třeba uvést, že tyto dvě informace vypovídají pouze o stavu trhu před schůzkou ze dne 20. října 2016, k níž se vážou následná vyjádření ze dne 16. listopadu téhož roku, a nikoli o vývoji, který je ještě nezbytný. Komise měla navíc za to, že společnost Overgas již získala přístup k této infrastruktuře dne 1. ledna 2015, tj. k datu, kdy mělo podle ní být ukončeno protiprávní jednání, a to i pro činnosti týkající se bulharské přepravní sítě.
22

Dále z ustálené judikatury vyplývá, že obnova řízení není řádným opravným prostředkem, nýbrž mimořádným opravným prostředkem, který umožňuje zpochybnit pravomocné konečné soudní rozhodnutí z důvodu skutkových zjištění, o něž se soud opřel. Obnova řízení předpokládá zjištění skutkových okolností, které existovaly již před vyhlášením nebo doručením soudního rozhodnutí a v té době nebyly známy soudu, který vydal toto rozhodnutí, ani účastníku řízení, který obnovu navrhuje, a které by v případě, že by je uvedený soud mohl zohlednit, mohly vést k jinému řešení sporu, než jaké bylo přijato (v tomto smyslu viz usnesení ze dne 4. prosince 2014, JAS v. Komise, T‑573/11 REV, nezveřejněné, EU:T:2014:1124, bod 23 a citovaná judikatura, a ze dne 28. listopadu 2017, Staelen v. Veřejný ochránce práv, T‑217/11 REV, nezveřejněné, EU:T:2017:861, bod 23 a citovaná judikatura).
20

Dále z ustálené judikatury vyplývá, že obnova řízení není řádným opravným prostředkem, nýbrž mimořádným opravným prostředkem, který umožňuje zpochybnit pravomocné konečné soudní rozhodnutí z důvodu skutkových zjištění, o něž se soud opřel. Obnova řízení předpokládá zjištění skutkových okolností, které existovaly již před vyhlášením nebo doručením soudního rozhodnutí a v té době nebyly známy soudu, který vydal toto rozhodnutí, ani účastníku řízení, který obnovu navrhuje, a které by v případě, že by je uvedený soud mohl zohlednit, mohly vést k jinému řešení sporu, než jaké bylo přijato (v tomto smyslu viz usnesení ze dne 4. prosince 2014, JAS v. Komise, T‑573/11 REV, nezveřejněné, EU:T:2014:1124, bod 23 a citovaná judikatura, a ze dne 28. listopadu 2017, Staelen v. Veřejný ochránce práv, T‑217/11 REV, nezveřejněné, EU:T:2017:861, bod 23 a citovaná judikatura).
21

Kromě toho ustanovení čl. 263 šestého pododstavce SFEU, která upřesňují náležitosti – oznámení nebo vyhlášení – od kterých začíná plynout lhůta pro podání žaloby na neplatnost, nejsou překážkou toho, aby žalobce podal žalobu k unijnímu soudu poté, co byl sporný akt přijat, aniž by čekal na jeho oznámení nebo vyhlášení. V tomto článku není totiž upřesněno, že podání takové žaloby je podmíněno vyhlášením nebo oznámením tohoto aktu. Aby bylo zúčastněným osobám poskytnuto dostatečné časové období ke zpochybnění vyhlášeného unijního aktu s plnou znalostí všech skutečností, začne lhůta pro podání žaloby proti takovému aktu běžet v souladu s čl. 263 šestým pododstavcem SFEU až od jeho vyhlášení. Podání žaloby proti unijnímu aktu před jeho vyhlášením a poté, co byl tento akt přijat, nikterak neohrožuje samotný účel lhůty pro podání žaloby, kterým je zajištění právní jistoty a zamezení tomu, aby byly unijní akty zakládající právní účinky donekonečna zpochybňovány. V důsledku toho, ačkoli od vyhlášení aktu začínají plynout lhůty k podání žaloby, po jejichž uplynutí se tento akt stane konečným, není toto vyhlášení podmínkou vzniku práva podat žalobu proti dotyčnému aktu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 26. září 2013, PPG a SNF v. ECHA, C‑626/11 P, EU:C:2013:595, body 35 až 39). Je však třeba zdůraznit, že možnost podat žalobu před vyhlášením sporného aktu může nastat pouze za podmínky, jak bylo připomenuto v bodě 18 výše, že sporný akt vyvolává závazné právní účinky, jimiž mohou být dotčeny zájmy žalobce.