STANOVISKO GENERÁLNÍ ADVOKÁTKY

JULIANE KOKOTT

přednesené dne 17. listopadu 2011 ( 1 )

Věc C-393/10

Dermod Patrick O’Brien

proti

Ministry of Justice (dříve Department for Constitutional Affairs)

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Supreme Court of the United Kingdom (Spojené království)]

„Směrnice 97/81/ES — Rámcová dohoda o částečném pracovním úvazku — Pojem ‚zaměstnanci na částečný úvazek, kteří mají pracovní smlouvu nebo jsou v pracovním poměru‘ — Soudci na částečný úvazek“

I – Úvod

1. Přísluší pouze vnitrostátnímu právu, aby určilo, zda soudci spadají do osobní působnosti směrnice Rady 97/81/ES ze dne 15. prosince 1997 o Rámcové dohodě o částečném pracovním úvazku uzavřené mezi organizacemi UNICE, CEEP a EKOS ( 2 )? Taková je v podstatě otázka, na kterou má Soudní dvůr odpovědět. Tato otázka je vznesena v souvislosti s vnitrostátním ustanovením, na základě něhož soudci na částečný úvazek pobírající odměnu nemají nárok na starobní důchod.

II – Právní rámec

A – Unijní právo

2. Relevantním předpisem unijního práva je v projednávaném případě směrnice 97/81/ES ( 3 ). Tato směrnice zavádí rámcovou dohodu o částečném pracovním úvazku uzavřenou dne 6. června 1997 mezi evropskými sociálními partnery (UNICE, CEEP a EKOS), která je uvedena v příloze směrnice (dále jen „rámcová dohoda“).

3. Původně se směrnice 97/81 na Spojené království nevztahovala. Směrnice Rady 98/23/ES ze dne 7. dubna 1998 ( 4 ) rozšířila její použitelnost na tuto zemi.

4. Ustanovení 2 bod 1 rámcové dohody oblast působnosti dohody definuje následovně: „1. Tato dohoda se vztahuje na zaměstnance na částečný úvazek, kteří mají pracovní smlouvu nebo jsou v pracovním poměru vymezeném platnými právními předpisy, kolektivními smlouvami nebo zvyklostmi v každém členském státě.“

B – Vnitrostátní právo

5. Spojené království provedlo směrnici 97/81 nařízením Part-time Workers (Prevention of Less Favourable Treatment) Regulations 2000, SI 2000 č. 1551 [nařízení z roku 2000 o zaměstnancích na částečný úvazek (předcházení méně příznivému zacházení)] (dále jen „nařízení o zaměstnancích na částečný úvazek“), které bylo přijato dne 8. června 2000 a vstoupilo v platnost dne 1. července 2000.

6. Článek 17 nařízení o zaměstnancích na částečný úvazek, nadepsaný „Osoby vykonávající soudní funkce“, stanoví: „Toto nařízení se nepoužije na osoby, které za výkon soudní funkce pobírají denní odměnu.“

III – Skutkový stav a původní řízení

7. Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že až do 70. let dvacátého století soudní systém Spojeného království zaměstnával jen málo soudců na částečný úvazek. Soudci na částečný úvazek pobírali odměnu vypočítanou na denním základě. Počet soudců na částečný úvazek se podstatně zvýšil po vstupu zákona z roku 1971 o soudech (Court Act 1971) v platnost. V současné době je téměř dvakrát více soudců na částečný úvazek („recorders“ a „deputy district judges“) než soudců na plný úvazek. Pokud jde o imigrační soudce („immigration judges“), počet soudců na částečný úvazek rovněž výrazně překračuje počet soudců na plný úvazek. Zpočátku všichni soudci na částečný úvazek pobírali odměnu na denním základě (dále jen „soudci pobírající odměnu“), přičemž se následně od roku 2000 počet soudců zaměstnaných na částečný úvazek se stálým platem zvýšil, zejména mezi imigračními soudci.

8. D. P. O’Brien je barrister a Queen’s Counsel. Mimoto byl v roce 1978 jmenován jako recorder. Ve Spojeném království titul recorder označuje soudce na částečný úvazek, kteří zasedají na Crown Court. D. P. O’Brien vykonával funkci recorder až do 31. března 2005, a to po několika postupných obnoveních mandátu. Jakožto recorder D. P. O’Brien pobíral odměnu na denním základě (odměnu vypočítanou za každý den jednání nebo odpracovaný den). Výše odměny recordera je v příslušném poměru rovnocenná odměně soudce na plný úvazek.

9. V souladu s platnými předpisy měl D. P. O’Brien jakožto recorder nárok alespoň na 15 zasedacích dní ročně a mohlo po něm být požadováno, aby zasedal až 30 dní.

10. Během výkonu služby mají všichni soudci na částečný úvazek nárok (případně) na dávky v nemoci, mateřství a rodičovství a podobné dávky. Soudci na plný úvazek a soudci zaměstnaní na částečný úvazek se stálým platem mají nárok na starobní důchod, jestliže přestanou vykonávat funkce. Soudci na částečný úvazek pobírající odměnu na takový důchod nárok nemají.

11. D. P. O’Brien požádal o důchod, který by pro rata temporis odpovídal důchodu soudce na plný úvazek vykonávajícího v podstatě tutéž funkci. Miniserstvo spravedlnosti Spojeného království, které je příslušné v této věci rozhodovat, tuto žádost zamítlo. V původním řízení D. P. O’Brien toto rozhodnutí zpochybňuje, když se odvolává na směrnici 97/81. V současné době se věc projednává před Supreme Court Spojeného království.

IV – Předběžné otázky a řízení před Soudním dvorem

12. Rozhodnutím ze dne 28. července 2010 Supreme Court Spojeného království přerušil řízení a položil Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1) Přísluší vnitrostátnímu právu, aby určilo, zda soudci obecně jsou ‚zaměstnanci, kteří mají pracovní smlouvu nebo jsou v pracovním poměru‘ ve smyslu ustanovení 2 bodu 1 rámcové dohody či nikoli, anebo existuje norma Společenství, na základě níž je třeba odpovědět na tuto otázku? 2) Jsou-li soudci obecně zaměstnanci, kteří mají pracovní smlouvu nebo jsou v pracovním poměru ve smyslu ustanovení 2 bodu 1 rámcové dohody, může vnitrostátní právo při vymezení nároku na důchod rozlišovat mezi a) soudci na plný úvazek a soudci na částečný úvazek nebo b) soudci na částečný úvazek podle jednotlivých režimů?“

13. V průběhu řízení před Soudním dvorem žalobce ve věci v původním řízení, irská, lotyšská, portugalská a britská vláda, jakož i Evropská komise předložili písemná vyjádření. Jednání se účastnili žalobce ve věci v původním řízení, Council of Immigration Judges (Rada pro imigrační soudce), irská, lotyšská a britská vláda, jakož i Komise.

V – Právní posouzení

A – Časová působnost dotčené směrnice

14. Lotyšská vláda pochybuje o přípustnosti žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, jelikož D. P. O’Brien vykonal převážnou část činnosti, za kterou požaduje důchod (to znamená činnost recordera), před vstupem směrnice 98/23 v platnost (tato směrnice rozšířila použitelnost směrnice 97/81 na Spojené království). Směrnice 98/23, která vstoupila v platnost dne 7. dubna 1998, pro Spojené království stanovila lhůtu k provedení do 7. dubna 2000. D. P. O’Brien vykonával funkci recordera od 1. března 1978. K jeho poslednímu jmenování došlo v roce 1999, jeho mandát byl ukončen k 31. březnu 2005.

15. Lotyšská vláda má za to, že směrnice 98/23, a tudíž směrnice 97/81 se mohou použít pouze na skutečnosti, které nastaly po uplynutí lhůty k provedení, nebo v každém případě po vstupu směrnice 97/81 v platnost ve Spojeném království.

16. Pokud jde o časovou působnost směrnice 97/81, Soudní dvůr již však prohlásil, že se nové pravidlo použije až na výjimky okamžitě na budoucí účinky situace, která vznikla za platnosti dřívějšího pravidla. Soudní dvůr tak dospěl k závěru, že výpočet odpracovaných let vyžadovaných pro získání nároku na starobní důchod je upraven ustanoveními směrnice 97/81, včetně těch týkajících se období odpracovaných před tím, než tato směrnice vstoupila v platnost ( 5 ).

17. Z toho vyplývá, že položené otázky jsou přípustné.

B – Předběžné otázky

1. První otázka

18. První otázkou se předkládající soud snaží zjistit, zda se pojem zaměstnanec ve smyslu rámcové dohody určuje podle vnitrostátního práva nebo podle unijního práva.

19. Předkládající soud tuto otázku pokládá proto, že se D. P. O’Brien, bývalý soudce na částečný úvazek pobírající odměnu (recorder), dovolává směrnice 97/81 za účelem uplatnění nároku na důchod z titulu činnosti recordera. D. P. O’Brien tvrdí, že odmítnutí přiznat mu důchod jej diskriminuje v porovnání se soudci na plný úvazek. Za účelem zjištění, zda vztah mezi soudci na plný úvazek a soudci na částečný úvazek pobírajícími odměnu upravuje rámcová dohoda, musí předkládající soud nejprve přezkoumat, zda kategorie profesionálních soudců spadá do působnosti směrnice 97/81. Předkládající soud ještě s konečnou platností nerozhodl o otázce, zda lze recordera považovat za zaměstnance na základě vnitrostátního práva ( 6 ).

20. Osobní působnost rámcové dohody je vymezena v ustanovení 2 bodě 1 uvedené dohody. Podle tohoto ustanovení se dohoda vztahuje „na zaměstnance na částečný úvazek, kteří mají pracovní smlouvu nebo jsou v pracovním poměru vymezeném platnými právními předpisy, kolektivními smlouvami nebo zvyklostmi v každém členském státě“.

21. S ohledem na skutečnost, že recorders mohou pracovat pouze omezený počet dní v roce ( 7 ), je třeba nejprve podobně jako předkládající soud poznamenat, že ministerstvo spravedlnosti Spojeného království – žalované ve věci v původním řízení – neuplatnilo ustanovení 2 bod 2 rámcové dohody, a to ani podpůrně. Toto ustanovení umožňuje, aby členské státy po konzultaci se sociálními partnery z objektivních důvodů vyloučily zcela nebo částečně z působnosti této dohody zaměstnance na částečný úvazek, kteří pracují pouze příležitostně.

a) Judikatura Wippel

22. V mém stanovisku týkajícím se věci Wippel jsem ze samotného znění ustanovení 2 bodu 1 rámcové dohody vyvodila, že pojem zaměstnanec nespadá pod unijní právo, ale musí být určen v závislosti na platných právních předpisech, kolektivních smlouvách a zvyklostech v členských státech. V tomto ohledu jsem uvedla, že členské státy disponují širokým prostorem pro uvážení a že z unijního práva lze vyvodit nanejvýš meze, které nesmějí být překročeny. Členský stát by tak mohl porušit svou povinnost loajální spolupráce (článek 4 SEU), kdyby vymezil ve svém vnitrostátním právu pojem zaměstnanec natolik restriktivně, že by byla rámcová dohoda o částečném pracovním úvazku zbavena jakéhokoli užitečného účinku a realizace jejich cílů by byla nadměrně ztížena ( 8 ).

23. V rozsudku Wippel Soudní dvůr pouze prohlásil, že zaměstnanec spadá do působnosti rámcové dohody připojené ke směrnici 97/81 jako její příloha, jestliže má pracovní smlouvu nebo je v pracovním poměru vymezeném platnými právními předpisy, kolektivními smlouvami nebo zvyklostmi v dotyčném členském státě ( 9 ). Soudní dvůr však neposkytl podrobnější vysvětlení týkající se pojmu zaměstnanec.

24. Věc Wippel však vykazovala určitou zvláštnost: vnitrostátní právo poskytovalo velmi široký výklad pojmu zaměstnanec, takže bylo třeba položit si otázku, zda tento výklad stále ještě spadá pod rámcovou dohodu ( 10 ). V této věci se Soudní dvůr mohl omezit na konstatování, že i když vnitrostátní právo poskytuje široký výklad pojmu zaměstnanec, tento pojem stále ještě spadá do působnosti směrnice 97/81. V projednávané věci je naproti tomu třeba si položit otázku, zda je v souladu s rámcovou dohodou, aby profesionální soudci byli vyloučeni z působnosti dohody na základě vnitrostátního práva. Prohlášení Soudního dvora v rozsudku Wippel proto nelze v projednávané věci použít.

25. Všichni účastníci řízení uvedli, že pojem zaměstnanec není v unijním právu jednoznačný ( 11 ). V oblasti rovného zacházení s muži a ženami je tak pojem zaměstnanec autonomním pojmem unijního práva, který musí být vykládán široce. I úředníci tak mohou být považováni za zaměstnance ( 12 ). V oblasti ochrany práv zaměstnanců Soudní dvůr zdůraznil s odkazem na směrnici Rady 93/104/ES ze dne 23. listopadu 1993 o některých aspektech úpravy pracovní doby, že pojem pracovní doba musí být vymezen na úrovni unijního práva autonomním a jednotným způsobem, třebaže směrnice podle svého samotného znění odkazuje na vnitrostátní právní předpisy ( 13 ). Naproti tomu pokud jde o směrnici Rady 77/187/EHS ze dne 14. února 1977 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se zachování práv zaměstnanců v případě převodů podniků, závodů nebo částí závodů, Soudní dvůr rozhodl, že se působnost směrnice určí podle pojmu zaměstnanec, tak jak je definován vnitrostátními právními předpisy ( 14 ).

26. Někteří účastníci řízení uplatnili článek 51 SFEU, který v rámci svobody usazování stanoví, že jsou vyloučeny činnosti, které jsou spjaty s výkonem veřejné moci. Je třeba odpovědět, že z toho nelze vyvodit žádné závěry týkající se definice pojmu zaměstnanec v rámci rámcové dohody o částečném pracovním úvazku. Tato dohoda se totiž netýká volného pohybu zaměstnanců, ale přiznává práva zaměstnancům na částečný úvazek ve všech členských státech.

b) Judikatura Del Cerro Alonso

27. Zvláštní význam v projednávané věci má rozsudek Del Cerro Alonso ( 15 ). Týká se totiž osobní působnosti směrnice 1999/70 a rámcové dohody o pracovních poměrech na dobu určitou. Ustanovení 2 této dohody definuje oblast působnosti dohody týmž způsobem jako rámcová dohoda o částečném pracovním úvazku ( 16 ).

28. Vzhledem k tomu, že Soudní dvůr v minulosti konstatoval, že se rámcová dohoda o pracovních poměrech na dobu určitou vztahuje rovněž na pracovní smlouvy uzavřené se správními orgány a dalšími subjekty veřejného sektoru ( 17 ), ve věci Del Cerro Alonso bylo třeba určit, zda se uvedená dohoda vztahuje rovněž na úředníky. Stejně tak jako v projednávaném případě – a na rozdíl od rozsudku Wippel – se věc Del Cerro Alonso netýkala případných mezí široké vnitrostátní definice pojmu zaměstnanec, ale právě naopak otázky, zda směrnice 1999/70 zavazuje rovněž členský stát, aby úředníkům přiznal práva vyplývající z rámcové dohody o částečném pracovním úvazku.

29. V rozsudku Del Cerro Alonso Soudní dvůr uvedl, že pouhá okolnost, že je určité zaměstnání kvalifikováno jako „služební poměr“ podle vnitrostátního práva a vykazuje určité aspekty charakteristické pro veřejnou službu dotyčného členského státu, nestačí k tomu, aby bylo vyloučeno z oblasti působnosti směrnice 1999/70.

30. Užitečný účinek směrnice 1999/70 a rámcové dohody o pracovních poměrech na dobu určitou, jakož i jednotné používání těchto předpisů v členských státech by totiž byly vážně zpochybněny, kdybyčlenské státy mohly libovolně vyloučit některé kategorie osob z ochrany, kterou poskytují tyto nástroje unijního práva. Členské státy totiž mají povinnost zajistit výsledek požadovaný unijním právem ( 18 ).

31. Soudní dvůr v odůvodnění tohoto rozhodnutí připomněl význam zásad rovného zacházení a zákazu diskriminace, které jsou součásti obecných zásad unijního práva. Ustanovením směrnice 1999/70 a rámcové dohody o pracovních poměrech na dobu určitou, jejichž cílem je zaměstnancům s pracovním poměrem na dobu určitou zajistit stejné výhody, jako jsou výhody vyhrazené zaměstnancům s pracovním poměrem na dobu neurčitou ve srovnatelném postavení, je tak třeba přiznat obecný dosah, jelikož představují pravidla sociálního práva Unie zvláštního významu, která se musí jako minimální ochranné požadavky vztahovat na každého zaměstnance ( 19 ).

32. V rozsudku Del Cerro Alonso tak určujícím prvkem použitelnosti směrnice 1999/70 a rámcové dohody o pracovních poměrech na dobu určitou byla skutečnost, že dotyčná osoba pracovala déle než dvanáct let v různých nemocnicích veřejného zdravotního systému Baskicka jako dočasný zaměstnanec a že se kromě toho věc v původním řízení týkala srovnání mezi dočasnými zaměstnanci ve služebním poměru a stálými zaměstnanci ve služebním poměru.

33. Na první pohled by se mohlo zdát, že tato pasáž rozsudku Del Cerro Alonso obsahuje úvahy tvořící uzavřený kruh: směrnice 1999/70 se má použít na spor ve věci v původním řízení, jelikož dotyčná osoba vykonávala činnost na dobu určitou a spor se týkal vztahu mezi dočasnými zaměstnanci ve služebním poměru a stálými zaměstnanci ve služebním poměru. V tomto ohledu musel Soudní dvůr nejprve určit, zda zaměstnanci ve služebním poměru spadají skutečně do oblasti působnosti rámcové dohody o pracovních poměrech na dobu určitou a zda je v důsledku toho možné z toho vyvodit pravidla pro srovnání mezi zaměstnanci na dobu určitou a zaměstnanci na dobu neurčitou. Jinak řečeno se směrnice použije automaticky, když jde o potenciální diskriminaci vůči dočasným zaměstnancům. Odkaz na vnitrostátní právní předpisy v ustanovení 2 rámcové dohody by tak byl nadbytečný.

34. Rozsudek Del Cerro Alonso však chápu v tom smyslu, že pro Soudní dvůr definice pojmu zaměstnanec ve smyslu rámcové dohody o pracovních poměrech na dobu určitou spadá v zásadě do pravomoci členských států a nepředstavuje autonomní pojem unijního práva. Užitečný účinek rámcové dohody o pracovních poměrech na dobu určitou a obecné zásady unijního práva nicméně stanoví meze diskreční pravomoci členských států. Ve svém stanovisku týkajícím se věci Del Cerro Alonso generální advokát Maduro ostatně správně hovořil o „podmíněném odkazu“ na vnitrostátní právní předpisy ( 20 ).

35. Tyto úvahy lze použít při výkladu rámcové dohody o částečném pracovním úvazku. Pokud jde o osobní působnost, formulace této dohody je totiž totožná s formulací rámcové dohody o pracovních poměrech na dobu určitou ( 21 ). Dále, jak Komise správně zdůraznila, obě dotčené dohody mají tentýž regulační kontext, jelikož je jejich cílem upřesnit obecnou zásadu rovného zacházení pro určitý způsob organizace práce. Kromě toho obě dohody a směrnice, které se k nim vztahují, byly přijaty podle téhož řízení a jsou uspořádány stejným způsobem ( 22 ).

36. Kromě toho šestnáctý bod odůvodnění směrnice 97/81 rovněž konkrétně uvádí, že pokud jde o pojmy, které nejsou zvlášť vymezeny v rámcové dohodě, mohou je členské státy vymezit v souladu se svými vnitrostátními právními předpisy a zvyklostmi „za předpokladu, že tyto definice odpovídají obsahu rámcové dohody“.

37. V důsledku toho s ohledem na vymezení oblasti působnosti směrnice 97/81 a rámcové dohody o částečném pracovním úvazku členské státy nemohou porušit ani základní práva a obecné zásadyunijního práva a ani libovolně vyloučit – v rozporu s užitečným účinkem směrnice 97/81 – některé kategorie osob z ochrany, kterou poskytují tyto nástroje ( 23 ).

c) Použití zásad stanovených v judikatuře v projednávané věci

38. Jak jsem již uvedla, základní práva a obecné zásady unijního práva omezují v první řadě prostor pro uvážení, který mají členské státy k vymezení oblasti působnosti rámcové dohody.

39. Žalobce ve věci v původním řízení v tomto ohledu uplatňuje článek 17 nařízení o zaměstnancích na částečný úvazek, který výslovně z opatření provádějících směrnici vylučuje nikoli všechny soudce, ale pouze soudce na částečný úvazek pobírající odměnu. Pokud by cílem tohoto článku bylo skutečně soudce na částečný úvazek pobírající odměnu svévolně vyloučit z opatření provádějících rámcovou dohodu, mohl by tento článek porušovat obecnou zásadu rovného zacházení zakotvenou unijním právem ( 24 ). V průběhu jednání před Soudním dvorem však vláda Spojeného království uvedla, že cílem článku 17 nařízení o zaměstnancích na částečný úvazek je pouze vyjasnit obsah právní úpravy a že vnitrostátní právní předpisy soudce v zásadě nepovažují za zaměstnance. Bude věcí předkládajícího soudu, aby tuto otázku s konečnou platností objasnil.

40. Jinak je třeba si položit otázku, kdy členský stát překročí prostor pro uvážení, který je mu přiznán pro vymezení pojmu zaměstnanec, a svévolně tak vyloučí určitou profesní kategorii z poskytnuté ochrany.

41. Za účelem odpovědi na tuto otázku je třeba nejprve přezkoumat, jaká ochrana je stanovena rámcovou dohodou o částečném pracovním úvazku. Cílem směrnice 97/81 a rámcové dohody, která je k ní připojena v příloze, je zlepšit kvalitu práce na částečný úvazek a odstranit diskriminaci zaměstnanců na částečný úvazek ( 25 ). Zákaz diskriminace uvedený v těchto nástrojích je pouze specifickým výrazem obecné zásady rovnosti ( 26 ), která spadá pod obecné zásady unijního práva a která je zakotvena články 20 a 21 Listiny základních práv Evropské unie ( 27 ).

42. Rámcová dohoda tak sleduje jeden ze základních cílů uvedených v článku 1 dohody o sociální politice, tyto cíle jsou uvedeny rovněž v článku 151 SFEU a ve třetím odstavci preambule SFEU. Tyto základní cíle souvisí se zlepšováním životních a pracovních podmínek, jakož i s existencí přiměřené sociální ochrany zaměstnanců.

43. Aby nebyla ohrožena realizace cílů rámcové dohody, vyloučení určité kategorie osob z oblasti působnosti směrnice lze připustit – jak generální advokát Maduro vysvětlil přesvědčivým způsobem ve svém stanovisku týkajícím se věci Del Cerro Alonso – pouze v případě, že povaha pracovněprávního vztahu je podstatně odlišná od povahy pracovněprávního vztahu mezi zaměstnavateli a pracovníky, kteří podle vnitrostátního práva spadají do kategorie „zaměstnanců“ ( 28 ).

44. Přísluší nezbytně předkládajícímu soudu, aby s konečnou platností přezkoumal, v jakém rozsahu je činnost soudce svou povahou podstatně odlišná od pracovního poměru mezi zaměstnavatelem a zaměstnancem. Soudní dvůr však může vnitrostátnímu soudu poskytnout jakékoli užitečné kritérium pro účely tohoto přezkumu ( 29 ).

45. Z kritéria odlišnosti povahy pracovněprávního vztahu především vyplývá, že čistě formální důvody nemohou odůvodnit vyloučení určité kategorie osob.

46. Komise právem uvádí, že pouhá skutečnost, že jsou soudci formálně kvalifikováni ( 30 ) jako „nositelé úřadu“, nestačí jako taková k tomu, aby byly tyto osoby zbaveny práv stanovených v rámcové dohodě. Předkládající soud si rovněž klade otázku, zda počet dotčených osob může být relevantním kritériem k tomu, aby bylo soudcům přiznáno postavení zaměstnanců. Také toto kritérium vykazuje příliš formální charakter a nijak nesouvisí s povahou zaměstnání.

47. Ve svém předkládacím rozhodnutí Supreme Court uvedl, že funkce profesionálních soudců vykazuje většinu charakteristických znaků pracovněprávního vztahu vymezeného právními předpisy Spojeného království. Podle Supreme Court je jediným kritériem vyvolávajícím problém v projednávané věci vztah podřízenosti, který podle britského práva charakterizuje pracovněprávní vztah. Rovněž vláda Spojeného království uvedla, že vyloučení soudců z oblasti působnosti rámcové dohody lze vysvětlit nezávislostí soudní funkce.

48. Při přezkumu povahy zaměstnání je třeba zohlednit skutečnost, že jestliže je osobní působnost rámcové dohody vymezena v závislosti na pojmu zaměstnanec, je to zejména za účelem odlišení od osob samostatně výdělečně činných. Předkládající soud bude muset při přezkumu, zda je povaha činnosti soudce podstatně odlišná od pracovněprávní vztahu mezi zaměstnavateli a pracovníky, kteří podle vnitrostátního práva spadají do kategorie zaměstnanců, v souladu s duchem a účelem dohody zohlednit toto odlišení, a zvláště rozlišení mezi zaměstnanci a osobami samostatně výdělečně činnými.

49. Žalobce ve věci v původním řízení tvrdí, že se nezávislost soudců projevuje především v obsahu vykonávané činnosti, to znamená v soudní funkci jako takové. Pokud jde o formální podmínky, které upravují činnost soudce, předkládající soud zmiňuje rozhodnutí House of Lords ( 31 ), podle něhož i soudci podléhají organizaci práce. Z tohoto rozhodnutí vyplývá, že se má za to, že soudci pracují v určitých časových obdobích a po řádně stanovenou pracovní dobu, i když si svou práci mohou zorganizovat flexibilněji než příslušníci jiných povolání. Soudci tak nemohou rozhodovat o tom, kdy a kde chtějí pracovat, na rozdíl od osob samostatně výdělečně činných.

50. V tomto kontextu chápu jen ztěží, v jakém rozsahu mohou práva přiznaná rámcovou dohodou – a konkrétněji nárok na důchod – ohrozit nezávislost soudní funkce jako takové; naopak nárok na důchod posiluje hospodářskou nezávislost soudců, a tudíž samotnou nezávislost soudní funkce.

51. Kritérium nezávislosti soudní funkce tedy neumožňuje odůvodnit vyloučení určité profesní kategorie z oblasti působnosti rámcové dohody.

52. Za účelem určení, zda povaha funkce soudce je podstatně odlišná od povahy funkce zaměstnance vymezené vnitrostátním právem, bude muset předkládající soud rovněž zohlednit skutečnost, že soudci (k nimž patří soudci pobírající odměnu) mají nárok na dávky v nemoci, mateřství a rodičovství a jiné podobné dávky, jak to výslovně vyplývá z předkládacího rozhodnutí. Jeví se tak, že soudci pobírají sociální dávky, které jsou běžně spojovány se zaměstnanci pobírajícími mzdu. Jestliže jsou v tomto ohledu soudci pokládáni za zaměstnance, třebaže nejsou za zaměstnance považováni z čistě formálního hlediska, může to nasvědčovat tomu, že povaha funkce soudce není podstatně odlišná od povahy pracovněprávního vztahu vymezeného vnitrostátním právem. Soudci by tedy měli být pokládáni za zaměstnance, přinejmenším pokud jde o rámcovou dohodu o částečném pracovním úvazku.

53. Na první předběžnou otázku je v důsledku toho třeba odpovědět následovně: otázku, zda je soudce třeba považovat za zaměstnance na částečný úvazek ve smyslu ustanovení 2 bodu 1 rámcové dohody o částečném pracovním úvazku, určuje vnitrostátní právo, avšak užitečný účinek, jakož i základní právaa obecné zásady unijního práva stanoví meze prostoru pro uvážení, kterým disponují členské státy při vymezení pojmu zaměstnanec. Kritérium nezávislosti soudní funkce jako takové nemůže odůvodnit vyloučení určité profesní kategorie z oblasti působnosti rámcové dohody.

2. Druhá otázka

54. Předkládající soud pokládá druhou předběžnou otázku pro případ, že by Soudní dvůr dospěl k závěru, že soudci spadají do oblasti působnosti směrnice. Klade si tak otázku, zda pro účely vymezení nároku na důchod mohou vnitrostátní opatření rozlišovat mezi soudci na plný úvazek a soudci na částečný úvazek, jakož i mezi jednotlivými kategoriemi soudců na částečný úvazek.

55. Za účelem odstranění jakéhokoli nerovného zacházení mezi zaměstnanci na plný úvazek a zaměstnanci na částečný úvazek ustanovení 4 rámcové dohody stanoví zásadu zákazu diskriminace. První bod ustanovení 4 zakazuje, aby se zaměstnanci na částečný úvazek bylo zacházeno méně příznivě než se srovnatelnými zaměstnanci na plný úvazek pouze z toho důvodu, že pracují na částečný úvazek, pokud odlišné zacházení nelze ospravedlnit objektivními důvody. Podle ustanovení 4 bodu 2 rámcové dohody je-li to vhodné, použije se zásada „poměrným dílem“.

56. Soudní dvůr již rozhodl, že ustanovení 4 rámcové dohody je vyjádřením zásady sociálního práva Unie, která nemůže být vykládána restriktivně ( 32 ). S ohledem na judikaturu týkající se článku 157 SFEU pojem „pracovní podmínky“ ve smyslu ustanovení 4 bodu 1 rámcové dohody zahrnuje důchody závisející na zaměstnaneckém vztahu mezi zaměstnancem a zaměstnavatelem, s výjimkou zákonných důchodů sociálního zabezpečení, které spíše než na takovém vztahu závisejí na sociálních hlediscích ( 33 ).

57. Aby starobní důchod spadal do oblasti působnosti rámcové dohody, musí odpovídat následujícím třem podmínkám: důchod musí být přiznáván pouze zvláštní kategorii zaměstnanců, musí se přímo odvíjet od odpracované doby a jeho výše musí být počítána na základě poslední dosažené mzdy ( 34 ).

58. Při přezkumu přípustnosti jsem již uvedla, že výpočet odpracovaných let nezbytných pro získání nároku na starobní důchod je upraven ustanoveními směrnice 97/81, včetně období odpracovaných před tím, nežli směrnice vstoupila v platnost ( 35 ).

59. V důsledku toho je třeba přezkoumat, zda odmítnutí přiznat důchod recorders vede k tomu, že je s nimi zacházeno méně příznivě než se zaměstnanci na plný úvazek, kteří se nacházejí ve srovnatelné situaci, a to pouze z toho důvodu, že pracují na částečný úvazek.

60. Ustanovení 3 rámcové dohody uvádí několik kritérií k určení, zda existuje „srovnatelný zaměstnanec na plný úvazek“. Tato kritéria vycházejí z obsahu činnosti dotčených osob. Vláda Spojeného království tedy nemůže oprávněně tvrdit, že soudci na plný úvazek a recorders se nenacházejí ve srovnatelné situaci z důvodu „rozdílů v kariéře“. Určujícím faktorem je totiž spíše to, zda vykonávají v podstatě tutéž činnost. V tomto ohledu účastníci řízení na jednání vysvětlili, že recorders a soudci na plný úvazek vykonávají tytéž funkce. Otázka „rozdílů v kariéře“ může být relevantní nanejvýš k objektivnímu odůvodnění nerovného zacházení. Přísluší však předkládajícímu soudu, aby s konečnou platností přezkoumal, zda jsou funkce recorders a soudců na plný úvazek srovnatelné.

61. Z ustanovení 4 bodu 1 rámcové dohody však vyplývá, že takové rozdílné zacházení může být považováno za zacházení v souladu se zásadou zákazu diskriminace, pokud je ospravedlněno objektivními důvody.

62. Dotčené nerovné zacházení musí být tedy odůvodněno existencí přesných a konkrétních skutečností charakterizujících pracovní podmínky, o které se jedná, ve zvláštním kontextu, ve kterém se nachází, a na základě objektivních a transparentních kritérií, za účelem ověření, zda tato nerovnost odpovídá skutečné potřebě, je způsobilá dosáhnout sledovaného cíle a je k tomuto účelu nezbytná ( 36 ).

63. Pojem „objektivní důvody“ je třeba chápat tak, že neumožňuje odůvodnit rozdílné zacházení se zaměstnanci na částečný úvazek a zaměstnanci na plný úvazek skutečností, že toto rozdílné zacházení je stanoveno obecnou a abstraktní normou. Naopak, uvedený pojem vyžaduje, aby dotčené nerovné zacházení odpovídalo skutečné potřebě, bylo způsobilé dosáhnout sledovaného cíle a bylo k tomuto účelu nezbytné ( 37 ).

64. Spojené království uvedlo, že nerovné zacházení s recorders a soudci na plný úvazek je odůvodněno skutečností, že soudci pobírající odměnu mohou ve své kariéře pokračovat jakožto advokáti nebo akademičtí pracovníci – tuto možnost soudci zaměstnaní na částečný úvazek se stálým platem nemají – a že kromě toho mohou kandidovat na místo soudce zaměstnaného na částečný úvazek se stálým platem. Tento čistě formální argument však nemůže představovat odůvodnění jako takové.

65. Nerovné zacházení může být odůvodněno pouze v případě, že sleduje legitimní cíl, a to nad rámec formálního argumentu týkajícího se rozdílů v kariéře. V průběhu řízení před Soudním dvorem však takový cíl nebyl uplatněn. Kromě toho nebylo uplatněno žádné jiné odůvodnění. To lze vysvětlit skutečností, že spor ve věci v původním řízení se doposud netýkal odůvodnění případného nerovného zacházení. Předkládající soud se doposud zabýval pouze otázkou, zda se má použít rámcová dohoda. V důsledku toho přísluší předkládajícímu soudu, aby s konečnou platností přezkoumal, zda lze odůvodnit nerovné zacházení se soudci na plný úvazek a soudci na částečný úvazek.

66. Předkládající soud si kromě toho klade otázku, zda je cílem směrnice rovněž zakázat diskriminaci mezi jednotlivými druhy částečných pracovních úvazků.

67. Cílem směrnice 97/81 a rámcové dohody o částečném pracovním úvazku je podle jejich znění a systematiky pouze zabránit jakékoli diskriminaci mezi zaměstnanci na částečný úvazek a zaměstnanci na plný úvazek. Ze směrnice tedy vyplývá, že členské státy mohou v zásadě volně stanovit různá pravidla pro každý druh částečného pracovního úvazku.

68. Generální advokátka Sharpston však z tohoto důvodu přesvědčivým způsobem ve svém stanovisku týkajícím se věci Bruno a Pettini uvedla, že i když cílem rámcové dohody je pouze zabránit jakékoli diskriminaci mezi zaměstnanci na částečný úvazek a zaměstnanci na plný úvazek, vnitrostátní provádějící opatření musejí být koherentní a v souladu s obecnými zásadami unijního práva, jako je zejména zásada rovného zacházení. Z toho podle generální advokátky Sharpston vyplývá, že členské státy nesmí zavést rozlišování mezi různými druhy částečných pracovních úvazků, jestliže jsou taková rozlišování v rozporu s výše uvedenými cíli a porušují obecný zákaz diskriminace stanovený unijním právem ( 38 ).

69. Vláda Spojeného království proti tomuto argumentu namítla, že zacházení s jednotlivými kategoriemi zaměstnanců na částečný úvazek nespadá do oblasti působnosti rámcové dohody, a v důsledku toho ani pod unijní právo, takže se zásada rovného zacházení zakotvená unijním právem nepoužije ( 39 ). Tento argument však pro mě přesvědčivý není. Stejně jako členské státy nemohou například porušit zásadu rovného zacházení s muži a ženami při provádění rámcové dohody do vnitrostátního práva, je totiž zakázáno, aby tyto státy svévolně rozlišovaly mezi jednotlivými druhy částečných pracovních úvazků, jestliže by účinkem takového rozlišování bylo porušení obecné zásady zákazu diskriminace zakotvené unijním právem. Unijní právo se použije, jakmile je cílem vnitrostátních opatření provést rámcovou dohodu.

70. Na druhou otázku je tedy třeba odpovědět v tom smyslu, že rámcová dohoda o částečném pracovním úvazku brání vnitrostátní normě, která pro účely vymezení nároku na důchod rozlišuje mezi soudci na plný úvazek a soudci na částečný úvazek, jakož i mezi jednotlivými kategoriemi soudců na částečný úvazek, ledaže by toto nerovné zacházení bylo ospravedlněno objektivními důvody.

VI – Závěry

71. S ohledem na předcházející úvahy navrhuji, aby Soudní dvůr na otázky Supreme Court Spojeného království odpověděl následovně: „1) Otázku, zda je soudce třeba považovat za zaměstnance na částečný úvazek ve smyslu ustanovení 2 bodu 1 rámcové dohody o částečném pracovním úvazku, určuje v zásadě vnitrostátní právo, avšak užitečný účinek, jakož i základní práva a obecné zásady unijního práva stanoví meze prostoru pro uvážení, kterým disponují členské státy při vymezení pojmu zaměstnanec. Kritérium nezávislosti soudní funkce jako takové nemůže odůvodnit vyloučení určité profesní kategorie z oblasti působnosti rámcové dohody. 2) Rámcová dohoda o částečném pracovním úvazku brání vnitrostátní normě, která pro účely vymezení nároku na důchod rozlišuje mezi soudci na plný úvazek a soudci na částečný úvazek, jakož i mezi jednotlivými kategoriemi soudců na částečný úvazek, ledaže by toto nerovné zacházení bylo ospravedlněno objektivními důvody.“

( 1 ) – Původní jazyk: němčina.

( 2 ) – Úř. věst. L 14, s. 9, dále jen „směrnice 97/81“.

( 3 ) – Uvedená v poznámce 2.

( 4 ) – Směrnice Rady 98/23/ES ze dne 7. dubna 1998, kterou se oblast působnosti směrnice 97/81/ES o Rámcové dohodě o částečném pracovním úvazku uzavřené mezi organizacemi UNICE, CEEP a EKOS rozšiřuje na Spojené království Velké Británie a Severního Irska (Úř. věst. L 131, s. 10).

( 5 ) – Rozsudek ze dne 10. června 2010, Bruno a Pettini (C-395/08 a C-396/08, Sb. rozh. s. I-5119, body 53 až 55).

( 6 ) – Je třeba uvést, že spor v původním řízení se týká pouze kvalifikace profesionálních soudců, nikoli kvalifikace neprofesionálních soudců.

( 7 ) – Podle vysvětlení Council of Immigration Judges na jednání před Soudním dvorem toto neplatí pro imigrační soudce.

( 8 ) – Viz mé stanovisko ze dne 18. května 2004 ve věci Wippel (C-313/02, Sb. rozh. s. I-9483, bod 45).

( 9 ) – Rozsudek ze dne 12. října 2004, Wippel (C-313/02, Sb. rozh. s. I-9483, bod 40).

( 10 ) – Výše uvedený rozsudek Wippel a rozsudek ze dne 16. září 2010, Chatzi (C-149/10, Sb. rozh. s. I-8489).

( 11 ) – Rozsudky ze dne 12. května 1998, Martínez Sala (C-85/96, Recueil, s. I-2691, bod 31), ze dne 20. září 2007, Kiiski (C-116/06, Sb. rozh. s. I-7643, body 62 až 67) a ze dne 13. ledna 2004, Allonby (C-256/01, Recueil, s. I-873, body 25 a 26).

( 12 ) – Rozsudky ze dne 29. listopadu 2001, Griesmar (C-366/99, Recueil, s. I-9383, bod 31), ze dne 12. září 2002, Niemi (C-351/00, Recueil, s. I-7007, bod 48), ze dne 23. října 2003, Schönheit a Becker (C-4/02 a 5/02, Recueil, s. I-12575, bod 60) a ze dne 30. září 2004, Briheche (C-319/03, Sb. rozh. s. I-8807, bod 18). Viz rovněž výše uvedený rozsudek Chatzi (poznámka 10, bod 30).

( 13 ) – Rozsudky ze dne 9. září 2003, Jaeger (C-151/02, Recueil, s. I-8389, body 58 a 59) a ze dne 1. prosince 2005, Dellas a další (C-14/04, Sb. rozh. s. I-10253, body 44 a 45).

( 14 ) – Rozsudky ze dne 11. července 1985, Foreningen af Arbejdsledere i Danmark (105/84, Recueil, s. 2639, body 26 až 28) a ze dne 14. září 2000, Collino a Chiappero (C-343/98, Recueil, s. I-6659, body 36 až 39).

( 15 ) – Rozsudek ze dne 13. září 2007, Del Cerro Alonso (C-307/05, Sb. rozh. s. I-7109).

( 16 ) – Ustanovení 2 rámcové dohody o pracovních poměrech na dobu určitou, která tvoří přílohu směrnice Rady 1999/70/ES ze dne 28. června 1999 o rámcové dohodě o pracovních poměrech na dobu určitou uzavřené mezi organizacemi UNICE, CEEP a EKOS (Úř. věst. L 175, s. 43; Zvl. vyd. 05/03, s. 368), stanoví: „[t]ato dohoda se vztahuje na zaměstnance s pracovním poměrem na dobu určitou, kteří mají pracovní smlouvu nebo jsou v pracovním poměru vymezeném platnými právními předpisy, kolektivními smlouvami nebo zvyklostmi v každém členském státě“. Třebaže německé znění obou směrnic vykazuje několik zanedbatelných odlišností, francouzská a anglická verze těchto směrnic má stejné znění, pokud jde o vymezení oblasti působnosti.

( 17 ) – Rozsudky ze dne 4. července 2006, Adeneler a další (C-212/04, Sb. rozh. s. I-6057, body 54 až 57), ze dne 7. září 2006, Marrosu a Sardino (C-53/04, Sb. rozh. s. I-7213, body 39 a 40) a ze dne 7. září 2006, Vassallo (C-180/04, Sb. rozh. s. I-7251, bod 32).

( 18 ) – Výše uvedený rozsudek Adeneler (poznámka 17, bod 69) a výše uvedený rozsudek Del Cerro Alonso (poznámka 15, bod 29).

( 19 ) – Výše uvedený rozsudek Del Cerro Alonso (poznámka 15, bod 27).

( 20 ) – Stanovisko generálního advokáta Madura ze dne 10. ledna 2007 ve věci Del Cerro Alonso (C-307/05, Sb. rozh. s. I-7109, bod 15).

( 21 ) – Viz v tomto ohledu poznámka 16.

( 22 ) – Viz rovněž stanovisko generální advokátky Sharpston ze dne 21. ledna 2010 ve věci Bruno a Pettini (C-395/08 a C-396/08, Sb. rozh. s. I-5119, body 70 až 72).

( 23 ) – Výše uvedený rozsudek Del Cerro Alonso (poznámka 15, bod 29).

( 24 ) – Pokud jde o nerovné zacházení s jednotlivými kategoriemi soudců na částečný úvazek, viz rovněž odpověď na druhou předběžnou otázku (body 66 a násl. tohoto stanoviska).

( 25 ) – Viz ustanovení 1 písm. a) rámcové dohody, druhý odstavec preambule dohody, jakož i třetí, jedenáctý a dvacátý třetí bod odůvodnění směrnice 97/81.

( 26 ) – Výše uvedený rozsudek Wippel (bod 56) a výše uvedený rozsudek Bruno a Pettini (bod 58).

( 27 ) – Rozsudek ze dne 14. září 2010, Akzo Nobel Chemicals a Akcros Chemicals v. Komise a další (C-550/07 P, Sb. rozh. s. I-8301, bod 54) a rozsudek ze dne 16. prosince 2008, Arcelor Atlantique a Lorraine a další (C-127/07, Sb. rozh. s. I-9895, bod 23).

( 28 ) – Stanovisko generální advokáta Madura, uvedené v poznámce 20, bod 15.

( 29 ) – V tomto smyslu naposledy viz rozsudek ze dne 6. září 2011, Patriciello (C-163/10, Sb. rozh. s. I-7565, bod 21).

( 30 ) – V tomto smyslu rovněž viz stanovisko generálního advokáta Madura ve věci Del Cerro Alonso, uvedené v poznámce 20, bod 15.

( 31 ) – Lady Hale in Percy v. Board of National Mission of the Church of Scotland, 2005, UKHL 73 [2006] 2 AC 28, bod 145, s odkazem na Sira Roberta Carswella LCJ v rozhodnutí Court of Appeal of Northern Ireland in Perceval-Price v. Department of Economic Development, 2000, IRLR 380.

( 32 ) – Výše uvedený rozsudek Bruno a Pettini (poznámka 5, bod 32), s odkazem na výše uvedený rozsudek Del Cerro Alonso (poznámka 15, bod 38) a rozsudek ze dne 15. dubna 2008, Impact (C-268/06, Sb. rozh. s. I-2483, bod 114).

( 33 ) – Výše uvedený rozsudek Bruno a Pettini (poznámka 5, bod 42) s odkazem na výše uvedený rozsudek Impact (poznámka 32, bod 132).

( 34 ) – Výše uvedený rozsudek Bruno a Pettini (poznámka 5, bod 47).

( 35 ) – Výše uvedený rozsudek Bruno a Pettini (poznámka 5, bod 55).

( 36 ) – Výše uvedený rozsudek Del Cerro Alonso (poznámka 15, bod 58) a rozsudek ze dne 4. března 2010, Angé Serrano a další v. Parlament (C-496/08 P, Sb. rozh. s. I-1793, bod 44).

( 37 ) – Viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Del Cerro Alonso (poznámka 15, body 57 a 58) a rozsudek ze dne 22. dubna 2010, Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols (C-486/08, Sb. rozh. s. I-3527, bod 44).

( 38 ) – Výše uvedené stanovisko generální advokátky Sharpston ze dne 21. ledna 2010 ve věci Bruno a Pettini (poznámka 22, body 120 a 121).

( 39 ) – Co se týče diskuze ohledně pojmu působnost unijního práva, viz stanovisko generálního advokáta Bota ze dne 5. dubna 2011 ve věci Scattolon (C-108/10, Sb. rozh. s. I-7491, body 110 až 121).