ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
367

Zadruhé žalobkyně tvrdí, že Komise se nesprávně domnívala, že podnikatel v tržním hospodářství by se nespoléhal na obnovení dotčených smluv po uplynutí doby jejich platnosti ani by neignoroval skutečnost, že nízkonákladové letecké společnosti jako Ryanair jsou známé tím, že velmi dynamicky rozvíjejí své činnosti. Na jedné straně se racionálně spravovaná letiště snaží vstoupit do dlouhodobých obchodních vztahů s leteckými společnostmi, které výrazně překračují původní dobu platnosti dohody. Subjekt v tržním hospodářství je připraven převzít rizika a uzavřít obchody, které jsou zpočátku ztrátové, s vyhlídkou na rozvoj činnosti a obnovení smlouvy. Pro společnost Ryanair závazek otevřít nové letecké spojení představuje pouze odůvodněné riziko v očekávání dlouhodobého obchodního vztahu, což se potvrdilo zvláštními klauzulemi ve smlouvě o poskytování letištních služeb. Na druhé straně většina letišť, která jednají se společností Ryanair, očekává, že se jejich obchodní vztah prodlouží nad rámec původní doby platnosti dohody. Obvyklý profil obchodních vztahů společnosti Ryanair s letišti tak údajně prokazuje, že tyto vztahy se rozvíjejí z dlouhodobého hlediska a jako celek přesahují horizont pěti let. Kromě toho vzhledem k tomu, že žalobkyně a CCIPB uzavřely sérii smluv o letištních službách a smluv o marketingových službách, přičemž první byla podepsána v roce 2003 a poslední v roce 2010, subjekt v tržním hospodářství by předpokládal, že dlouhodobá obchodní spolupráce přesahující počáteční dobu platnosti dotčených smluv by byla vytvořena nejpozději v roce 2005.
109

Na rozdíl od Rady, která vycházela z rozsudku Evropského soudu pro lidská práva (dále jen „ESLP“), a sice rozsudku ESLP ze dne 19. července 2011, Uj v. Maďarsko (CE:ECHR:2011:0719JUD 002395410), má žalobkyně za to, že společnosti mají morální rozměr a může jim vzniknout nemajetková újma například v důsledku zásahu do jejich dobré pověsti a jejich schopnosti vykonávat obchodní činnosti. Odkaz Rady na tento rozsudek ESLP je podle názoru žalobkyně nepatřičný, neboť zkoumá ochranu dobré pověsti pouze ve vztahu k omezením svobody projevu. Zachování dobré pověsti je na bankovním trhu, na němž působí, obzvláště důležitým faktorem, jelikož je tento trh založen na vztazích důvěry mezi subjekty. Žalobkyně uvádí, že se před přijetím sporných aktů těšila dobré pověsti na mezinárodní úrovni, jak o tom svědčí skutečnost, že na ní vykonávala bankovní činnosti. Navíc v Íránu uskutečnila značné investice do reklamy na své mezinárodní služby, aby se prezentovala jako mezinárodní finanční subjekt. Sporné akty, jimiž bylo její jméno spojeno se závažným ohrožením pro mír a mezinárodní bezpečnost a jež vedly k nedobrovolnému ukončení jejích činností v Unii, negativně zasáhly do její dobré pověsti. Obnovení vztahů s profesionálními partnery v oboru, jako je Society for Worldwide Interbank Financial Telecommunication (SWIFT), a s jejími bývalými klienty na mezinárodním finančním trhu je podle jejího tvrzení nákladné. Každopádně, pokud v obchodním odvětví určitý subjekt nedobrovolně ukončí své činnosti, jsou zásahy do dobré pověsti a důvěryhodnosti zřejmé a nevyhnutelné. K obnovení své dobré pověsti bude muset vést celosvětovou reklamní kampaň, jejíž náklady činí odhadem 45 milionů amerických dolarů (USD) (přibližně 38,7 milionů eur). Vzhledem k tomu, že dosud přesně nevyčíslila náklady spojené s obnovením své dobré pověsti, může Tribunál v rámci šetření určit nezávislého znalce k provedení takového vyčíslení. Nakonec žalobkyně tvrdí, že není nezbytné dokládat, že vynaložila náklady, a to zejména na reklamu, aby obnovila svou dobrou pověst. Podle jejího názoru postačí, pokud poukáže na existenci zásahu do své dobré pověsti, jejíž obnovení bude nutně vyžadovat značné výdaje.
218

V projednávané věci se Komise v napadeném rozhodnutí domnívala, že při posuzování zájmu o uzavření smlouvy z roku 2006 by si podnikatel v tržním hospodářství zvolil za časový rámec svého hodnocení dobu platnosti uvedené smlouvy. Rovněž měla za to, že subjekt v tržním hospodářství by nepočítal s obnovením smlouvy z roku 2006 po uplynutí doby její platnosti, ať už za stejných nebo odlišných podmínek, a to tím více, že nízkonákladové letecké společnosti, jako je žalobkyně, byly a jsou známy velmi dynamickým vývojem svých činností v oblasti otevírání a uzavírání spojů nebo zvyšování a snižování jejich četnosti. Vyvodila z toho, že jakékoli prodloužení smluv by pro subjekt v tržním hospodářství přestavovalo dlouhodobou a příliš nejistou budoucí perspektivu k tomu, aby mohl na takové perspektivě zakládat rozumná ekonomická rozhodnutí (body 393 a 394 napadeného rozhodnutí).
187

Zaprvé v rozsudku ze dne 11. července 2002HAMSA v. Komise (T‑152/99, EU:T:2002:188), uplatněném Komisí, se soud Unie domníval, že je na Komisi, aby určila u každé dotčené veřejnoprávní instituce, zda prominutí dluhů, které bylo poskytnuto, zjevně přesahovalo to, které by poskytl hypotetický soukromý věřitel nacházející se ve vztahu k žalobkyni v situaci srovnatelné se situací dotčené veřejnoprávní instituce usilující o navrácení částek, které jsou jí dlužny. Tak podle soudu Unie se každý věřitel musí rozhodnout s ohledem zaprvé na částku, která je mu v rámci navrhované dohody nabízena, a zadruhé na částku, kterou by podle svého očekávání mohl získat po případné likvidaci podniku, přičemž jeho volba bude ovlivněna řadou faktorů, včetně jeho postavení jako přednostního nebo běžného věřitele, charakter a rozsah všech případných zajištění, jimiž disponuje, jeho hodnocení šancí na ozdravení podniku, jakož i prospěch, jaký získá v případě likvidace podniku (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 11. července 2002, HAMSA v. Komise, T‑152/99, EU:T:2002:188, body 168 a 170).
125

Rada, podporovaná Komisí, má za to, že návrh na náhradu údajně utrpěné nemajetkové újmy je třeba každopádně zamítnout jako neopodstatněný. V tomto ohledu tvrdí, že žalobkyně nebyla ve sporných aktech stigmatizována jako subjekt, který by sám o sobě představoval ohrožení mezinárodního míru a bezpečnosti, a že ostatně žalobkyně nepředložila žádný důkaz v tomto smyslu. Žalobkyně byla podle Rady pouze označena za osobu, jež byla prostřednictvím své činnosti zapojena do nákupu různých výrobků, jež mohou být použity v rámci programů podléhajících opatření podle rezoluce Rady bezpečnosti Spojených národů 1737, což podle Rady stačí k odůvodnění zařazení jejího názvu na sporné seznamy. Žalobkyně podle Rady nepředložila žádný důkaz, který by prokazoval, – jak vyžaduje judikatura – že v důsledku přijetí uvedených aktů utrpěla nemajetkovou újmu (usnesení ze dne 17. února 2012, Dagher v. Rada, T‑218/11, nezveřejněné, EU:T:2012:82, bod 46). Nic neprokazuje, že by žalobkyně na mezinárodní úrovni požívala dobré pověsti, utrpěla ztrátu příjmů z důvodu poškození uvedené pověsti a vynaložila výdaje na reklamní či jiné kampaně s cílem obnovit tuto pověst. Článek z tisku, předložený v příloze žaloby, jež se týká odhadovaných nákladů na celosvětovou reklamní kampaň, není podle Rady relevantní, neboť se týká společnosti, jež není se žalobkyní nijak spojena, působí v odlišném odvětví činnosti a na jiném kontinentu než žalobkyně a není spojena s omezujícími opatřeními, jež přijala Unie. Podle Rady tvrzení žalobkyně uvedená v replice neprokazují existenci zásahu do její dobré pověsti, a tudíž ani s ním související nemajetkové újmy. Každopádně má Rada za to, že – jak konstatoval ESLP v bodě 22 rozsudku ze dne 19. července 2011, Uj v. Maďarsko (CE:ECHR:2011:0719JUD 002395410) – existuje rozdíl mezi zásahem do obchodní pověsti společnosti a zásahem do dobré pověsti člověka, jenž se dotýká jejího společenského postavení, neboť prvně uváděný zásah nemá morální rozměr. Podle Rady sám Tribunál odkazuje na tuto judikaturu ve věci týkající se omezujících opatření (rozsudek ze dne 12. února 2015, Akhras v. Rada, T‑579/11, nezveřejněný, EU:T:2015:97, bod 152). Žalobkyně se podle Rady snažila obejít povinnost prokázat existenci tvrzené újmy a tuto vyčíslit, když Tribunálu navrhla, aby v rámci nařízení provádění důkazů jmenoval znalce. Pokud by Tribunál konstatoval, že byla založena mimosmluvní odpovědnost Unie, měl by mít v souladu s judikaturou za to, že zrušení sporných aktů je dostatečným zadostiučiněním nemajetkové újmy utrpěné žalobkyní. Každopádně je podle Rady s ohledem na judikaturu částka 1 milionu eur, jíž se domáhá žalobkyně z titulu náhrady nemajetkové újmy, kterou utrpěla, nepřiměřeně vysoká a nepodložená.
43

Zapáté a na posledním místě Komise uvádí, že tvrzení žalobce, podle kterého mu rozhodnutí o zahájení řízení zabránilo v tom, aby se mohl vyjádřit k celé řadě otázek týkajících se opatření podpory financované z rozpočtových prostředků, je irelevantní. Komise nejprve připomíná, že spolková země Bavorsko se mohla účastnit vyšetřovacího řízení prostřednictvím účasti spolkové německé vlády. Tvrdí rovněž, že členské státy a zúčastněné strany mohly předložit své argumenty týkající se údajné neexistence zvýhodnění pro odběratele mléka, vyplývající z převzetí nákladů na kontroly prováděné Milchprüfring nebo argumenty týkající se existence stávající podpory. Kromě toho Komise uvádí, že dotace ze státního rozpočtu byly poskytnuty poprvé v roce 1970, tedy dlouho poté, co vstoupila v platnost smlouva o založení Evropského hospodářského společenství, podepsaná v Římě dne 25. března 1957. Podpůrně má Komise za to, že pokud došlo k porušení práva žalobce na to, aby předložil svá vyjádření, nemůže to vést ke zrušení napadeného rozhodnutí, jelikož tento postup by nemohl vést k jinému výsledku, ať už tato vyjádření zněla jakkoli.
229

Vzhledem k tomu, že pravomoc ředitele SATCEN není pravomocí vázánou, nelze vyloučit, že pokud by bylo administrativní šetření vedeno pečlivě a nestranně, mohlo by uvedené šetření vést k jinému původnímu posouzení skutečností a vyvolat odlišné důsledky, takže by mohlo být přijato mírnější rozhodnutí, než je rozhodnutí o propuštění žalobkyně (v obdobném smyslu viz rozsudek ze dne 14. února 2017, Kerstens v. Komise, T‑270/16 P, nezveřejněný, EU:T:2017:74, bod 82).
91

Zaprvé se jedná o dvě zprávy International Bar Association’s Human Rights Institute (IBAHRI) z listopadu 2011 a z února 2014 o stavu právních povolání v Egyptě. Zpráva IBAHRI z roku 2011, nadepsaná „Justice at a Crossroads: the Legal profession and the Rule of Law in the New Egypt“, byla zpracována v návaznosti na šetření této nevládní organizace v Egyptě během měsíce června 2011. Jejím předmětem je jednak přezkoumat obtíže, se kterými se advokáti setkávali v této zemi při dodržování právního státu a základních práv před událostmi roku 2011 a v období bezprostředně po těchto událostech, a jednak vydat doporučení za účelem zajištění dodržování těchto zásad. Zpráva IBAHRI z roku 2014, nadepsaná „Separating Law and Politics: Challenges to the Independence of Judges and Prosecutors in Egypt“, která je založena na šetření provedeném v Egyptě v období mezi červnem a listopadem 2013, má zajistit plnění doporučení ze zprávy IBAHRI z roku 2011 a věnuje se konkrétněji překážkám nezávislosti egyptské soudní moci.
1

Předmětem projednávaných žalob jsou návrhy na zrušení rozhodnutí Evropského parlamentu A(2015) 8324 C, A(2015) 8463 C, A(2015) 8627 C, A(2015) 8682 C, A(2015) 8594 C, A(2015) 8551 C, A(2015) 8732 C, A(2015) 8681 C, A(2015) 8334 C, A(2015) 8327 C, A(2015) 8344 C, ze dne 14. září 2015, A(2015) 8656 C, A(2015) 8678 C, A(2015) 8361 C, A(2015) 8663 C, A(2015) 8360 C, A(2015) 8486 C, A(2015) 8305 C, ze dne 15. září 2015, A(2015) 8602 C, A(2015) 8554 C, A(2015) 8490 C, A(2015) 8659 C, A(2015) 8547 C, A(2015) 8552 C, A(2015) 8553 C, A(2015) 8661 C, A(2015) 8684 C, A(2015) 8672 C, ze dne 16. září 2015, a A(2015) 13844 C, ze dne 14. ledna 2016, kterými Parlament zamítl na základě nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1049/2001 ze dne 30. května 2001 o přístupu veřejnosti k dokumentům Evropského parlamentu, Rady a Komise (Úř. věst. 2001, L 145, s. 43) potvrzující žádosti žalobců, tj. Maria Psara, Tina Kristan, Tanja Malle, Wojciech Cieśla, Staffan Dahllof, Delphine Reuter, České centrum pro investigativní žurnalistiku o.p.s., Harry Karanikas, Crina Boros, Baltijas pētnieciskās žurnālistikas centrs Re:Baltica, Balazs Toth, Minna Knus-Galán, Atanas Tchobanov, Dirk Liedtke, Nils Mulvad, Hugo van der Parre, Guia Baggi, Marcos Garcia Rey, Mark Lee Hunter, Kristof Clerix, Rui Araujo, Anuška Delić, Jacob Borg, Matilda Bačelić a Gavin Sheridan, směřující k získání přístupu k dokumentům Parlamentu obsahujícím informace týkající se příspěvků jeho poslanců (dále jen „napadená rozhodnutí“).
186

V projednávané věci bod 129 odůvodnění napadeného rozhodnutí uvádí, že vzhledem k povaze a rozsahu pevného spojení je třeba podporu zahrnutou do struktury zvoleného financování, které se skládá ze dvou státních záruk zajišťujících 100 % dluhu Konsorcia, jakož i z daňových zvýhodnění, považovat za přiměřenou a omezenou na nezbytné minimum. Komise v témže bodě 129 odůvodnění rovněž zdůraznila, že „každý jiný způsob financování pevného spojení by vedl ke stejnému projektu, ale se značným rizikem vyšších finančních výdajů pro [Dánské království a Švédské království]“ a že „pokud by například [tyto dva státy] poskytly Konsorciu kapitálové vklady nebo úvěry, vzniklo by riziko, že celková zátěž pro [jejich] rozpočty by byla vyšší, a tudíž by se zvýšily i celkové náklady na projekt“. Komise rovněž zdůraznila, že do dnešního dne nebyla použita žádná záruka a neexistovala žádná skutečnost, která by prokazovala, že Konsorcium nebude schopno v budoucnu plnit své závazky.
10

Zadávací řízení obsahovala žádosti o cenovou nabídku, elektronické žádosti o cenovou nabídku, on-line vyjednávání, elektronické aukce a dvoustranná (offline) jednání. Po ukončení zadávacího řízení přidělili zákazníci objemy zúčastněným dodavatelům LDO (všem nebo alespoň většině z nich, pokud se nepoužil mechanismus vyloučení) podle cen, které nabídli. Například vítězná nabídka by obdržela od 35 do 45 % celkového zadání zakázky na dotčené čtvrtletí, druhá nejlepší nabídka od 25 do 30 %, třetí 20 % atd. Tato klasická zadávací řízení používaly skupiny zákazníků, které byly pověřeny zadávacími řízeními za účelem uskutečnění efektivního zadávacího řízení za konkurenceschopné ceny. Za tímto účelem využívaly všechna možná jednání, která mohla podpořit hospodářskou soutěž v oblasti cen mezi dodavateli LDO (napadené rozhodnutí bod 33 odůvodnění).
196

Začtvrté a v každém případě, i když zařazení žalobkyně na seznam, které bylo zveřejněno v Úředním věstníku, mohla Rada kdykoliv zrušit, nebo přinejmenším upravit či doplnit s cílem napravit případnou protiprávnost, která by žalobkyni mohla poškodit, bylo zachováno po dobu téměř tři a půl roku i přes výhrady žalobkyně, týkající se zejména absence důkazů na podporu obvinění, které proti ní bylo vzneseno. Spis v tomto ohledu neobsahuje skutečnosti, které by naznačovaly, že Rada z vlastního podnětu nebo jako odpověď na výhrady žalobkyně kdykoli nebo z jakéhokoli důvodu ověřila opodstatněnost uvedeného tvrzení, aby omezila nepříznivé důsledky, které z něj pro žalobkyni vyplývaly (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 25. listopadu 2014, Safa Nicu Sepahan v. Rada, T‑384/11, EU:T:2014:986, bod 91).
220

S ohledem na druh a závažnost morální újmy, která žalobci takto vznikla, a s ohledem na nemožnost vypočítat tento druh morální újmy na základě číselných údajů, a vyčíslitelných skutečností, je třeba ji vyčíslit ex æquo et bono. V tomto ohledu je třeba z titulu přiměřené náhrady přiznat částku 500 eur za každý měsíc, kdy bylo žalobcovo jméno zařazeno na sporných seznamech. Vzhledem k tomu, že žalobce byl na uvedených seznamech zapsán od července 2010 do prosince 2013, tedy po dobu 42 měsíců, představuje částka 21000 eur přiměřenou náhradu újmy vycházející z útrap z důvodu potíží v každodenním životě, a sice v podstatě z důvodu zásahu do žalobcova sociálního a rodinného životního standardu.
56

Kromě toho pokud žalobce tvrdí, že jeho postavení na trhu bylo podstatně dotčeno vzhledem k jeho dřívějším investicím do závodního okruhu Nürburgring, je třeba poukázat na to, že pouhá skutečnost, že nějakým způsobem investoval do Nürburgringu, nepostačuje ke konstatování, že působil jakožto hospodářský subjekt na relevantních trzích, a a fortiori k tomu, že jeho postavení, jakožto hospodářského subjektu, na uvedených trzích bylo podstatným způsobem dotčeno podporami, které byly poskytnuty prodávajícím, kteří podle jeho názoru zapříčinili bezúčelnost těchto investic. Žalobce v žádném případě nevysvětluje, jak první napadené rozhodnutí, podle něhož nabyvatel aktiv Nürburgringu nebyl povinen vrátit podpory, které byly poskytnuty prodávajícím, ovlivnilo účelnost jeho investic do Nürburgringu.
91

Komise v projednávané věci obdržela stížnost žalobkyně dne 10. dubna 2014. Tato stížnost se týkala prodeje aktiv Nürburgringu společnosti Capricorn za nižší než tržní cenu, a existence hospodářské kontinuity mezi prodávajícími a společností Capricorn, která podle žalobkyně odůvodňuje to, aby rozhodnutí o navrácení podpor poskytnutých prodávajícím bylo rozšířeno i na Capricorn. V souvislosti s prodejem aktiv Nürburgringu byly kromě toho podány tři další stížnosti. Konečné rozhodnutí bylo přijato dne 1. října 2014, tedy méně než šest měsíců po obdržení stížnosti žalobkyně. Taková lhůta nepřekračuje to, co vyplývá z prvního zkoumání otázek týkajících se prodeje aktiv Nürburgringu za cenu nižší než tržní, a nedokládá tedy existenci závažných obtíží při posuzování dotčeného opatření, které by odůvodňovaly zahájení formálního vyšetřovacího řízení.
98

V bodě 95 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise dospěla k následujícímu: „[j]e zřejmé, že provedením či výkonem nálezu poskytne Rumunsko žalobcům [v rozhodčím řízení] částku, která přesně odpovídá zvýhodnění předpokládanému v rámci zrušeného režimu podle [mimořádného nařízení] od okamžiku jeho zrušení (22. února 2005) do plánovaného konce jeho platnosti (1. dubna 2009). Přesněji řečeno, provedením či výkonem nálezu dojde de facto k náhradě cla na cukr a jiné suroviny dovezené mezi 22. únorem 2005 a 31. březnem 2009, jakož i cla na dovezený cukr, kterému by se žalobci [v rozhodčím řízení] vyhnuli, kdyby měli příležitost vytvořit si zásoby cukru před plánovaným koncem platnosti nástrojů podle [mimořádného nařízení] ke dni 31. března 2009. S cílem zajistit, aby žalobci [v rozhodčím řízení] mohli částku, která odpovídá částce podle zrušeného režimu, využít v plném rozsahu a aby se ‚opět ocit[li] v situaci, v níž by se »s největší pravděpodobností« nacházel[i]‘, kromě toho rozhodčí senát přiznal také úroky a náhradu za údajně ušlou příležitost a ušlý zisk. Provedení či výkon nálezu tak opětovně nastolují situaci, ve které by se žalobci [v rozhodčím řízení] s největší pravděpodobností nacházeli, kdyby se režim podle [mimořádného nařízení] nikdy nezrušil.“
182

Podle čl. 134 odst. 1 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Nicméně podle čl. 135 odst. 1 jednacího řádu může Tribunál v souladu s požadavky ekvity výjimečně rozhodnout, že účastník řízení, který neměl úspěch ve věci, ponese vlastní náklady řízení a nahradí pouze část nákladů řízení vynaložených druhým účastníkem řízení. Podle čl. 135 odst. 2 téhož jednacího řádu může Tribunál uložit účastníku řízení, a to i když měl úspěch ve věci, částečnou nebo i úplnou náhradu nákladů řízení, odůvodňuje-li to jeho chování, a to i před zahájením řízení. Tribunál může zejména uložit náhradu nákladů řízení orgánu, jehož rozhodnutí nebylo zrušeno, a to v důsledku vady tohoto rozhodnutí, která mohla vést žalující stranu k podání žaloby (rozsudek ze dne 22. dubna 2016, Itálie a Eurallumina v. Komise, T‑60/06 RENV II a T‑62/06 RENV II, EU:T:2016:233, bod 245 a citovaná judikatura).
186

V tomto ohledu je třeba připomenout, že se pojem „právní akty s obecnou působností [nařizovací akty]“ týká aktů s obecnou působností, s výjimkou legislativních aktů (v tomto smyslu viz usnesení ze dne 14. ledna 2015, SolarWorld a další v. Komise, T‑507/13, EU:T:2015:23, bod 64 a citovaná judikatura). Akt má podle judikatury obecnou působnost, pokud se uplatňuje na objektivně určené situace a způsobuje-li právní následky vůči kategoriím osob pojímaným obecným a abstraktním způsobem (viz rozsudek ze dne 17. března 2011, AJD Tuna, C‑221/09, EU:C:2011:153, bod 51 a citovaná judikatura). Tak tomu není v případě rozhodnutí, kterým Komise konstatuje slučitelnost individuální státní podpory s vnitřním trhem (v tomto smyslu viz usnesení ze dne 3. dubna 2014, CFE-CGC France Télécom-Orange v. Komise, T‑2/13, nezveřejněné, EU:T:2014:226, bod 28, a rozsudek ze dne 3. prosince 2014, Castelnou Energía v. Komise, T‑57/11, EU:T:2014:1021, bod 23).
91

V této souvislosti je třeba poukázat na to, že omezení působnosti zákazu uvedeného v bodě 89 výše pouze na okamžik podání nabídek by ho zbavilo jeho užitečného účinku, jelikož by tento cíl mohl být obejit a řádné provedení zakázky by mohlo být ohroženo (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 28. listopadu 2002, Scan Office Design v. Komise, T‑40/01, EU:T:2002:288, bod 87, a ze dne 26. září 2014, B&S Europe v. Komise, T‑222/13, nezveřejněný, EU:T:2014:837, bod 85). Užitečný účinek tohoto zákazu je totiž zajištěn, pouze pokud se použije na celý průběh řízení tak, aby byla zachycena jakákoli skutečnost, i po podání nabídky, která by vedla k tomu, že by byly subjektu zadány neslučitelné části zakázek.
297

Italské znění čl. 20 druhého pododstavce nařízení č. 501/2008, před opravou zveřejněnou v Úředním věstníku Evropské unie ze dne 18. října 2012, stanoví: „Tato lhůta se však během období šedesáti dnů od prvního zápisu žádosti o platbu může kdykoli pozastavit oznámením smluvnímu věřiteli, že jeho žádost není přijatelná, nebo že pohledávka není splatná, nebo že pohledávka není odůvodněna doklady požadovanými pro každou dodatečnou žádost, nebo že členský stát požaduje za nezbytné obdržení dodatečných informací nebo provedení kontrol. Lhůta započne znovu běžet dnem přijetí požadovaných informací nebo dnem provedení ověření členským státem; tyto informace nebo ověření musí být předány ve lhůtě třiceti kalendářních dnů po jejich oznámení.“ („Tale termine può tuttavia essere sospeso in qualunque momento del periodo di 60 giorni successivo alla prima registrazione della domanda di pagamento, mediante notifica all’organizzazione contraente creditrice che la domanda non è ricevibile, in quanto il credito non è esigibile oppure la domanda non è corredata dei documenti giustificativi necessari per le domande successive o lo Stato membro ritiene necessario richiedere informazioni supplementari o procedere a verifiche. Il termine decorre nuovamente a partire dalla data di ricevimento delle informazioni richieste o dalla data delle verifiche effettuate dallo Stato membro, che devono essere trasmesse o rispettivamente effettuate entro un termine di 30 giorni di calendario a decorrere dalla notifica.“)
133

Za účelem splnění druhé podmínky pro uplatnění ustanovení o mezním případu obsaženého v příloze 2 dokumentu VI/5330/97 Maďarsko přitom nemuselo nutně zničit sporná sila, avšak mohlo spolupracovat s Komisí tím, že by přijalo opatření vůči příjemcům restrukturalizačních podpor, která by umožnila zhojit nedostatek, anebo alespoň zabránit zhoršení škody způsobené Fondu tímto nedostatkem, a to zejména tak, že by odmítlo uvolnit jistoty složené příjemci restrukturalizačních podpor v souladu s článkem 16 nařízení č. 968/2006, což Maďarsko neučinilo.