STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

MANUELA CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONY

přednesené dne 18. ledna 2017 ( 1 ) ( 2 )

Věc C‑549/15

E.ON Biofor Sverige AB

proti

Statens energimyndighet

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Förvaltningsrätten i Linköping (Správní soud prvního stupně, Švédsko)]

„Výklad článku 34 SFEU a čl. 18 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/28/ES ze dne 23. dubna 2009 o podpoře využívání energie z obnovitelných zdrojů – Systém hmotnostní bilance, jehož cílem je určit udržitelný bioplyn a zaručit tak, že při využívání bioplynu budou dodržována kritéria udržitelnosti stanovená směrnicí – Společnost usazená v členském státě, která dováží bioplyn z jiného členského státu prostřednictvím propojených vnitrostátních sítí plynovodů – Vnitrostátní právní úprava, která podmiňuje daňové zvýhodnění bioplynu provedením hmotnostní bilance v rámci jasně ohraničeného místa a vylučuje přitom jeho přeshraniční přepravu plynovody“

1. Ke vzniku bioplynu ( 3 ), ať již v přírodním prostředí či v průmyslových zařízeních, vedou reakce rozkladu organické hmoty způsobené určitými mikroorganismy v prostředí bez přístupu vzduchu. Pochází-li bioplyn z organického odpadu, jeho využívání (například jako biopaliva v dopravě) je velmi prospěšné pro životní prostředí ( 4 ), na rozdíl od využívání bioplynu získaného z jiných než odpadních surovin, které může vést k poškození jiných zájmů (mimo jiné zajištění potravin pro obyvatelstvo nebo biologické rozmanitosti oblastí, které mají vysokou ekologickou hodnotu) ( 5 ).

2. Právě tomuto riziku má bránit směrnice 2009/28/ES ( 6 ), v níž se stanoví, že využití režimu energie z obnovitelných zdrojů je možné pouze v případě, že bioplyn používaný jako biopalivo splňuje přísná „kritéria udržitelnosti“. Splnění těchto kritérií je navíc ověřováno pomocí metody nazvané „hmotnostní bilance“ (dále jen „HB“), jíž se týkají otázky, které předkládající soud pokládá Soudnímu dvoru.

3. Přesněji řečeno, Soudní dvůr má vůbec poprvé vyřešit otázku, zda článek 18 směrnice 2009/28, který upravuje metodu HB, ukládá členským státům povinnost přijmout udržitelný bioplyn dovezený z jiného členského státu prostřednictvím propojených vnitrostátních sítí plynovodů ( 7 ).Pro případ, že by tomu tak nebylo, si předkládající soud přeje zjistit, zda je toto ustanovení v rozporu se zákazem opatření s účinkem rovnocenným množstevním omezením dovozu (článek 34 SFEU).

4. Mám za to, že má-li být poskytnuta užitečná odpověď na předběžné otázky ( 8 ),Soudní dvůr bude muset ověřit také to, zda je taková vnitrostátní právní úprava, jako je švédská právní úprava, která povoluje použití metody HB ve vnitrostátní síti plynovodů tohoto státu, nikoli však již v přeshraniční síti vzájemně propojených plynovodů, v souladu s článkem 34 SFEU.

I – Právní rámec

A – Unijní právo: Směrnice 2009/28

5. Článek 1 zní takto: „Tato směrnice stanoví společný rámec pro podporu energie z obnovitelných zdrojů. Stanoví závazné národní cíle, pokud jde o celkový podíl energie z obnovitelných zdrojů na hrubé konečné spotřebě energie a podíl energie z obnovitelných zdrojů v dopravě. [...] Stanoví kritéria udržitelnosti pro biopaliva a biokapaliny.“

6. Článek 2 druhý pododstavec písm. a), e), i) a k) stanoví toto: „a) ‚energií z obnovitelných zdrojů‘ se rozumí energie z obnovitelných nefosilních zdrojů, totiž energie větrná, solární, aerotermální, geotermální, hydrotermální a energie z oceánů, vodní energie, energie z biomasy, ze skládkového plynu, z kalového plynu z čistíren odpadních vod a z bioplynů; [...] e) ‚biomasou‘ se rozumí biologicky rozložitelná část produktů, odpadů a zbytků biologického původu ze zemědělství (včetně rostlinných a živočišných látek), z lesnictví a souvisejících průmyslových odvětví včetně rybolovu a akvakultury, jakož i biologicky rozložitelná část průmyslových a komunálních odpadů; [...] i) ‚biopalivem‘ se rozumí kapalné nebo plynné palivo používané pro dopravu vyráběné z biomasy; j) ‚zárukou původu‘ se rozumí elektronický dokument, jehož jediným úkolem je poskytnout konečnému spotřebiteli doklad o tom, že daný podíl či dané množství energie byly vyrobeny z obnovitelných zdrojů, jak stanoví čl. 3 odst. 6 směrnice 2003/54/ES; k) ‚režimem podpory‘ se rozumí jakýkoli nástroj, režim či mechanismus uplatňovaný členským státem či skupinou členských států, který podporuje užívání energie z obnovitelných zdrojů snížením nákladů na výrobu této energie, zvýšením ceny, za kterou ji lze prodat, nebo zvýšením množství takto prodané energie prostřednictvím povinnosti využívat energii z obnovitelných zdrojů nebo jinak. To zahrnuje mimo jiné investiční pomoc, osvobození od daně nebo snížení daně, vrácení daně, režimy podpory pro povinnost využívat energii z obnovitelných zdrojů, včetně režimů používajících zelené certifikáty, a režimy přímé cenové podpory, včetně tarifů výkupních cen a plateb prémií.“

7. Článek 3 zní takto: „1. Každý členský stát zajistí, aby se v roce 2020 podíl energie z obnovitelných zdrojů na hrubé konečné spotřebě energie vypočítaný v souladu s články 5 až 11 rovnal alespoň jeho celkovému národnímu cíli pro podíl energie z obnovitelných zdrojů v uvedeném roce, jak stanoví třetí sloupec tabulky v příloze I části A. Tyto závazné národní cíle jsou v souladu s cílem nejméně 20 % podílu energie z obnovitelných zdrojů na hrubé konečné spotřebě energie ve Společenství v roce 2020. Aby se usnadnilo splnění cílů stanovených v tomto článku, každý členský stát prosazuje a podporuje energetickou účinnost a úspory energie. […] 4. Každý členský stát zajistí, aby podíl energie z obnovitelných zdrojů ve všech druzích dopravy v roce 2020 činil alespoň 10 % konečné spotřeby energie v dopravě v uvedeném členském státě. [...]“

8. Pokud jde o výpočet podílu energie z obnovitelných zdrojů, čl. 5 odst. 1 stanoví toto: „Hrubá konečná spotřeba energie z obnovitelných zdrojů se v jednotlivých členských státech vypočte jako součet: a) hrubé konečné spotřeby elektřiny z obnovitelných zdrojů energie; b) hrubé konečné spotřeby energie z obnovitelných zdrojů pro vytápění a chlazení a c) konečné spotřeby energie z obnovitelných zdrojů v dopravě. Plyn, elektřina a vodík z obnovitelných zdrojů energie se při výpočtu podílu hrubé konečné spotřeby energie z obnovitelných zdrojů zohlední pouze jednou v rámci prvního pododstavce písm. a), b) nebo c). [...] nezohlední se biopaliva a biokapaliny, které nesplňují kritéria udržitelnosti stanovená v čl. 17 odst. 2 až 6.“

9. Bod 65 odůvodnění stanoví toto: „Výroba biopaliv by měla být udržitelná. Biopaliva používaná k plnění cílů stanovených v této směrnici a biopaliva, na která se vztahují vnitrostátní režimy podpory, by tedy měla splňovat kritéria udržitelnosti.“

10. Tato kritéria udržitelnosti jsou upřesněna v článku 17 takto: „1. Bez ohledu na to, zda byly suroviny vypěstovány na území nebo mimo území Společenství, zohlední se energie z biopaliv a biokapalin pro účely uvedené v písmenech a), b) a c), pouze pokud tato biopaliva a biokapaliny splňují kritéria udržitelnosti stanovená v odstavcích 2 až 6: a) posuzování plnění požadavků této směrnice týkajících se vnitrostátních cílů; b) posuzování plnění povinností využívat energii z obnovitelných zdrojů; c) způsobilost k finanční podpoře na spotřebu biopaliv a biokapalin. [...] 2. Úspora emisí skleníkových plynů při používání biopaliv a biokapalin zohledněných pro účely uvedené v odst. 1 písm. a), b) a c) musí činit alespoň 35 %. […] 3. Biopaliva a biokapaliny zohledněné pro účely uvedené v odst. 1 písm. a), b) a c) nesmí být vyrobeny ze surovin získaných z půdy s vysokou hodnotou biologické rozmanitosti […] […] 4. Biopaliva a biokapaliny zohledněné pro účely uvedené v odst. 1 písm. a), b) a c) nesmí být vyrobeny ze surovin získaných z půdy s velkou zásobou uhlíku […] [...] 5. Biopaliva a biokapaliny zohledněné pro účely uvedené v odst. 1 písm. a), b) a c) nesmí být vyrobeny ze surovin získaných z půdy, která byla v lednu 2008 rašeliništěm […]. 6. Zemědělské suroviny vypěstované ve Společenství a užité k výrobě biopaliv a biokapalin zohledněných pro účely uvedené v odst. 1 písm. a), b) a c) musí být získány v souladu s požadavky a normami podle ustanovení uvedených pod nadpisem ‚Životní prostředí‘ v části A a v bodě 9 přílohy II nařízení Rady (ES) č. 73/2009 ze dne 19. ledna 2009 […] [...] 8. Pro účely uvedené v odst. 1 písm. a), b) a c) nesmí členské státy, na základě jiných důvodů týkajících se udržitelnosti, odmítnout zohlednit biopaliva a biokapaliny získané v souladu s tímto článkem. [...]“

11. Článek 18 stanoví toto: „1. Mají-li být biopaliva a jiné biokapaliny zohledněny v čl. 17 odst. 1 písm. a), b) a c), vyžádají si členské státy od hospodářských subjektů, aby prokázaly, že byla splněna kritéria udržitelnosti stanovená v čl. 17 odst. 2 až 5. Za tím účelem od hospodářských subjektů požadují, aby použily systém hmotnostní bilance, který: a) umožňuje, aby byly dodávky surovin nebo biopaliv s rozdílnými parametry udržitelnosti míseny; b) požaduje informace ohledně parametrů udržitelnosti a objemů dodávek uvedených v písmenu a) potvrzující, že zůstávají spojeny se směsí, a c) stanoví, že součet všech dodávek odebraných ze směsi se vyznačuje stejnými parametry udržitelnosti ve stejných množstvích jako součet všech dodávek přidaných do směsi. 2. Komise podá v roce 2010 a 2012 Evropskému parlamentu a Radě zprávu ohledně fungování ověřovací metody hmotnostní bilance popsané v odstavci 1 a ohledně možnosti povolení jiných metod ověřování pro některé anebo všechny druhy surovin, biopaliv nebo biokapalin. [...] 3. Členské státy přijmou opatření s cílem zajistit, aby hospodářské subjekty předkládaly spolehlivé informace a na žádost členského státu zpřístupňovaly údaje, na kterých jsou tyto informace založeny. Členské státy od hospodářských subjektů vyžadují, aby zajistily přiměřenou úroveň nezávislého auditu informací, které předkládají, a provedení tohoto auditu doložily. Auditem se ověřuje, zda jsou systémy používané hospodářskými subjekty přesné, spolehlivé a zabezpečené proti podvodu. Také se hodnotí četnost a metodika odebírání vzorku a obsáhlost údajů. Informace uvedené v prvním pododstavci zahrnují zejména informace o plnění kritérií udržitelnosti uvedených v čl. 17 odst. 2 až 5, příslušné informace o přijatých opatřeních na ochranu půdy, vody a ovzduší, k obnově znehodnocené půdy a k zamezení nadměrné spotřeby vody v oblastech, kde je vody nedostatek, a příslušné informace týkající se opatření přijatých s cílem zohlednit aspekty uvedené v čl. 17 odst. 7 druhém pododstavci. [...] 4. Společenství usiluje o uzavření dvoustranných nebo mnohostranných dohod s třetími zeměmi, které obsahují ustanovení o kritériích udržitelnosti odpovídajících kritériím podle této směrnice. Pokud Společenství uzavře dohody, které obsahují ustanovení, jejichž obsah souvisí s kritérii udržitelnosti uvedenými v čl. 17 odst. 2 až 5, může Komise rozhodnout, že tyto dohody prokazují, že biopaliva a biokapaliny vyrobené ze surovin vypěstovaných v těchto zemích splňují daná kritéria udržitelnosti. [...] Komise může rozhodnout, že nepovinné vnitrostátní nebo mezinárodní režimy stanovující normy pro výrobu produktů z biomasy obsahují přesné údaje pro účely čl. 17 odst. 2 nebo prokazují, že dodávky biopaliva splňují kritéria udržitelnosti uvedená v čl. 17 odst. 3 až 5. [...]. [...] 5. Komise přijme rozhodnutí podle odstavce 4, pouze pokud daná dohoda anebo režim splňují přiměřené normy spolehlivosti, transparentnosti a nezávislého auditu. […] 6. Rozhodnutí podle odstavce 4 se přijímají poradním postupem podle čl. 25 odst. 3. Platnost těchto rozhodnutí nepřesáhne pět let. 7. V případě, že hospodářský subjekt předloží doklady anebo údaje získané v souladu s dohodou anebo režimem, jež byly předmětem rozhodnutí podle odstavce 4, členský stát, pokud to je již zřejmé z uvedeného rozhodnutí, nevyžaduje, aby dodavatel poskytl další doklady o splnění kritérií udržitelnosti uvedených v čl. 17 odst. 2 až 5 ani informace o opatřeních uvedených v odst. 3 druhém pododstavci tohoto článku. [...]“

12. V bodě 94 odůvodnění se uvádí toto: „Vzhledem k tomu, že opatření stanovená v článcích 17 až 19 rovněž mají vliv na fungování vnitřního trhu tím, že harmonizují kritéria udržitelnosti, která biopaliva a biokapaliny musí splňovat, aby mohla být započítána pro účely plnění cíle podle této směrnice, a usnadňují tak v souladu s čl. 17 odst. 8 obchod mezi členskými státy s biopalivy a biokapalinami, které tato kritéria splňují, vycházejí daná opatření z článku 95 Smlouvy.“

B – Vnitrostátní právo

13. Směrnice 2009/28 byla provedena do švédského řádu zákonem (2010:598) o kritériích udržitelnosti pro biopaliva a biokapaliny ( 9 ), který byl proveden vyhláškou (2011:1088) o kritériích udržitelnosti pro biopaliva a biokapaliny ( 10 ). Oba zmíněné předpisy byly doplněny ustanoveními Statens Energimyndighet (Státní energetická agentura, Švédsko; dále jen „Energetická agentura“) týkajícími se kritérií udržitelnosti pro biopaliva a biokapaliny ( 11 ).

14. Kapitola 3 § 1 písm. a) zákona 2010/598 obsahuje několik dalších upřesnění týkajících se postupu ověřování udržitelnosti biopaliv. Mimo jiné stanoví, že osoba, která je povinna podat prohlášení, zaručí prostřednictvím systému ověřování povinnou udržitelnost biopaliv, a to uzavřením smluv s hospodářskými subjekty z celého výrobního řetězce a odebráním vzorků ve vlastních provozovnách. Na systém ověřování musí dohlížet nezávislý kontrolor, který ověří, zda je tento systém přesný, spolehlivý a zabezpečený proti podvodu. V rámci tohoto dohledu se hodnotí také četnost a metodika odebírání vzorků, jakož i údaje, jež osoba povinná podat prohlášení poskytla ohledně svého systému ověřování, a nezávislý kontrolor vydá osvědčení, v němž uvede svůj názor na tento systém. Vláda nebo vládou jmenovaný orgán jsou oprávněny přijmout další opatření k systému ověřování a jeho kontrole.

15. Ustanovení § 14 vyhlášky 2011/1088 stanoví, že systémem ověřování udržitelnosti biopaliv je HB, a to za stejných podmínek, jaké vyplývají z čl. 18 odst. 1 směrnice 2009/28. Energetická agentura může přijímat další opatření k systému ověřování a jeho kontrole.

16. Na základě tohoto oprávnění přijala Energetická agentura STEMFS 2011/2. Kapitola 3 § 2 stanoví, že osoba, která je povinna podat prohlášení, zaručí prostřednictvím svého systému ověřování sledovatelnost biopaliv z místa, kde jsou vypěstovány, vytvořeny či shromážděny suroviny, do místa, kde je palivo spotřebováváno, nebo do okamžiku vzniku daňové povinnosti.

17. Kapitola 3 § 3 STEMFS 2011/2 zní takto: „Podle ustanovení § 14 odst. 1 bodu 3 vyhlášky o kritériích udržitelnosti bude hmotnostní bilance dosažena v rámci jasně ohraničeného místa a bude naplněna v rámci lhůty vybrané s ohledem na výrobní řetězec. Místo podle prvního odstavce může představovat celý daňový sklad vykazující osoby ve smyslu zákona (1994:1766) o dani z energie.“

II – Vnitrostátní spor a předběžné otázky

18. Společnost E.ON Biofor Sverige AB (dále jen „E.ON Biofor“) nakupuje udržitelný bioplyn v Německu od sesterské společnosti a zasílá jej přes Dánsko do Švédska, přičemž zůstává ve všech fázích vlastníkem tohoto bioplynu. Z popisu skutkových okolností, jež tato společnost předložila, vyplývá, že německá společnost vpouští bioplyn na přesně určeném místě v německé plynové síti, kde vlastnictví bioplynu přechází na švédskou společnost E.ON Biofor, která posléze odebere určité množství z plynové sítě na podobně jednoznačném a jasně určeném místě (hraničním bodě mezi německou a dánskou sítí). Plyn poté opouští v Dragöru dánskou síť a vstupuje do švédské sítě.

19. Za každý vstup a výstup z vnitrostátní plynové sítě zodpovídá jediný provozovatel, který na hraničním bodě musí mít smlouvou o dodání nebo kupní smlouvou, takže tytéž objemy nemohou být prodány nebo koupeny dvakrát, neboť to by vytvořilo v systému nerovnováhu. Každé dodávce, která je v celém rozsahu dodána na hraniční bod vnitrostátních sítí plynovodů, náleží osvědčení o udržitelnosti REDCert DE, které je vydáváno v souladu s německým vnitrostátním systémem použití metody HB. Toto osvědčení zaručuje, že přepravovaný a vstupující plyn splňuje kritéria udržitelnosti a že nebyl prodán třetím stranám. Toto osvědčení lze získat pouze jednou a je doručeno přímo švédské společnosti E.ON Biofor její německou sesterskou společností.

20. Na základě § 3 STEMFS 2011/2 nařídila Energetická agentura dne 3. září 2013 společnosti E.ON Biofor, aby provedla změny ve svém systému ověřování udržitelnosti bioplynu, s cílem zajistit, že HB bude provedena v rámci „jasně ohraničeného místa“.

21. Podle názoru Energetické agentury je možné, aby byl udržitelný bioplyn vpouštěn do švédské plynové sítě a při zachování této udržitelnosti dále jako takový prodáván v odpovídajícím množství a na jakémkoli místě Švédska, i když se fyzicky nejedná o tentýž plyn. Ve výzvě, kterou zaslala společnosti E.ON Biofor, nicméně uvedla, že tato zásada nemůže platit za hranicemi státu.

22. Energetická agentura má za to, že dovoz bioplynu prostřednictvím sítě pro zemní plyn nesplňuje požadavky vyplývající z metody HB, neboť tato metoda není uplatněna v rámci „jasně ohraničeného místa“, jak nařizuje kapitola 3 § 3 STEMFS 2011/2. Bioplyn dovážený společností E.ON Biofor do Švédska proto nemohl být začleněn do jejího systému ověřování udržitelnosti ( 12 ).

23. Proti rozhodnutí Energetické agentury podala E.ON Biofor žalobu k předkládajícímu soudu, v níž se domáhala zrušení bodu 4 výzvy, proti čemuž se posledně jmenovaná postavila.

24. S ohledem na vzájemně si protiřečící tvrzení přerušil Förvaltningsrätten i Linköping (Správní soud prvního stupně, Švédsko) řízení a položil Soudnímu dvoru tyto předběžné otázky: „1) Musí být pojmy ‚hmotnostní bilance‘ a ‚směs‘ v čl. 18 odst. 1 směrnice 2009/28 vykládány ve smyslu, že členské státy jsou povinny povolit obchod s bioplynem mezi členskými státy skrze propojenou plynovou síť? 2) Pokud bude odpověď na první otázku záporná, bude v takovém případě příslušné ustanovení směrnice slučitelné s článkem 34 SFEU navzdory skutečnosti, že jeho použití bude mít pravděpodobně za účinek omezení obchodu?“

25. Písemná vyjádření předložili oba účastníci původního řízení, Evropský parlament, Rada, Komise a vlády Nizozemska a Estonska. E.ON Biofor, Energetická agentura a všechny tři výše uvedené evropské orgány se zúčastnily jednání konaného dne 26. října 2016.

III – Vyjádření účastníků řízení

A – K první předběžné otázce

26. Evropský parlament, Rada a Komise zastávají názor, že cílem čl. 18 odst. 1 směrnice 2009/28 je uložit povinnost používat HB jakožto technický postup, jímž je ověřováno, zda byla splněna kritéria udržitelnosti bioplynu. Toto ustanovení obsahuje pouze několik minimálních požadavků, které musí členské státy při používání metody HB zavést. Mezi těmito požadavky není žádné zeměpisné omezení, což znamená, že se členské státy mohou svobodně rozhodnout, zda uloží povinnost použít HB v případě obchodu s bioplynem v rámci Společenství, který je uskutečňován prostřednictvím propojených vnitrostátních plynových sítí.

27. Výše uvedené unijní orgány mají za to, že obchod s bioplynem v rámci Společenství nespadá do věcné působnosti čl. 18 odst. 1, a proto je toto ustanovení vůči němu neutrální. Podle mínění Komise neobsahuje směrnice 2009/28 žádné ustanovení o volném pohybu, které by členským státům ukládalo povinnost uvádět bioplyn na trh jakožto udržitelný, pokud je pod tímto označením oprávněně prodáván v jiných členských státech jako udržitelný.

28. Domnívají se proto, že čl. 18 odst. 1 směrnice 2009/28 nemůže být vykládán v tom smyslu, že nařizuje členským státům, aby povolily, aby bioplyn dovážený z jiných států skrze propojené vnitrostátní plynové sítě mohl být uváděn na trh jakožto udržitelný bioplyn.

29. Nizozemská vláda s tímto tvrzením souhlasí, avšak dodává, že pokud Švédsko připouští, že postup HB může být používán v jeho vnitrostátní plynové síti, mělo by tuto možnost připustit i u dovozu bioplynu z jiných členských států. Ve prospěch tohoto závěru hovoří i existence dobrovolných vnitrostátních a mezinárodních systémů umožňujících přeshraniční obchod s bioplynem, které Komise schvaluje podle čl. 18 odst. 4 směrnice 2009/28.

30. E.ON Biofor má za to, že čl. 18 odst. 1 směrnice 2009/28 brání vnitrostátní právní úpravě, podle níž není přípustné, aby byl bioplyn dovezený prostřednictvím plynovodů z jiného členského státu uváděn na trh jakožto udržitelný, za předpokladu, že tento dovoz splňuje podmínky stanovené pro účely použití systému HB.

31. Zastává názor, že dovoz z Německa do Švédska tyto podmínky v projednávané věci splňuje. Plynová síť obsahuje směs plynů s různými parametry udržitelnosti a je zaručeno fyzické spojení mezi výrobou a spotřebou, neboť ke vpouštění i odběru bioplynu dochází v rámci propojených vnitrostátních plynových sítí, jež představují jasně ohraničené fyzické místo.

32. Kromě toho společnost E.ON Biofor uvádí, že na základě osvědčení, jež předložila, mohla Energetická agentura ověřit, že všechny dodávky, které ze směsi odebrala ve Švédsku, mají stejné parametry udržitelnosti jako dodávky, které byly do téže směsi přidány v Německu.

33. E.ON Biofor má za to, že její závěr je v souladu s cíli sledovanými unijním normotvůrcem, neboť přeprava bioplynu prostřednictvím sítě plynovodů je méně znečišťující a méně nákladná než silniční, lodní nebo železniční přeprava. Přeshraniční obchod podporuje spotřebu tohoto bioplynu, což přispívá ke snižování skleníkových plynů, o něž usiluje směrnice 2009/28. Vyloučení metody HB v obchodě v rámci Společenství, uskutečňovaném prostřednictvím sítí plynovodů, by naopak zvýšilo náklady na přepravu bioplynu.

34. Estonská vláda a Energetická agentura zastávají opačný názor. Tvrdí, že cílem čl. 18 odst. 1 směrnice 2009/28 není harmonizovat obchod s bioplynem v Unii, a že tedy nelze toto ustanovení vykládat v tom smyslu, že ukládá členským státům povinnost povolit použití metody HB v případě bioplynu dováženého prostřednictvím propojených sítí plynovodů.

35. Energetická agentura se domnívá, že metoda HB vyžaduje, aby byla sledovatelnost bioplynu kontrolována od výroby až ke spotřebě, a to v rámci „jasně ohraničeného místa“, na němž může kontrolní orgán ověřit udržitelnost dodávek bioplynu, které byly ke směsi přidány, i dodávek, které z ní byly odebrány. V případě propojených vnitrostátních sítí plynovodů není takováto kontrola možná, neboť neexistuje žádný evropský orgán, který by ji prováděl. Povolit v takovéto situaci použití metody HB by ve skutečnosti znamenalo povolit použití systému obchodovatelných osvědčení (book and claim).

B – Ke druhé předběžné otázce

36. Co se týče platnosti čl. 18 odst. 1 směrnice 2009/28, Parlament a Rada mají za to, že toto ustanovení neomezuje obchod s bioplynem v rámci Společenství, a že tudíž není v rozporu se zákazem opatření s účinkem rovnocenným omezení dovozu (článek 34 SFEU). Dodávají, že i kdyby výše uvedené ustanovení takováto omezení zavádělo, byla by odůvodněna naléhavým požadavkem ochrany životního prostředí a byla by v souladu se zásadou proporcionality.

37. Komise a estonská vláda tvrdí, že používání metody HB brání obchodu s bioplynem v rámci Společenství, což je v zásadě v rozporu s článkem 34 SFEU, avšak lze to odůvodnit ochranou životního prostředí. Pokud unijní normotvůrce rozhodl, že metodou ověřování udržitelnosti bioplynu má být HB, neznamená to, že svou posuzovací pravomoc uplatnil nepřiměřeným způsobem. Tentýž názor zastává i Energetická agentura, která jej odůvodňuje rovněž nutností zajistit dodávky energie.

38. E.ON Biofor je nicméně toho názoru, že pokud by byl čl. 18 odst. 1 směrnice 2009/28 chápán v tom smyslu, že zajišťuje úplnou harmonizaci a nezaručuje volný pohyb udržitelného bioplynu prostřednictvím plynovodů v rámci Společenství, byl by v rozporu s článkem 34 SFEU. Dodává navíc, že švédské opatření, jehož cílem je povolit HB v případě bioplynu švédského původu ve vnitrostátní síti plynovodů a zakázat ji v případě bioplynu dováženého prostřednictvím propojených vnitrostátních sítí plynovodů, je v rozporu s článkem 34 SFEU. Podle jejího názoru je toto omezení diskriminační a nemůže být odůvodněno ochranou životního prostředí ani zabezpečením dodávek energie, neboť je v rozporu se zásadou proporcionality.

IV – Analýza předběžných otázek

39. Vzhledem k tomu, že předmětem žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce je výklad pojmů „hmotnostní bilance“ a „směs“, které jsou uvedeny v čl. 18 odst. 1 směrnice 2009/28, jakož i posouzení slučitelnosti tohoto ustanovení s článkem 34 SFEU, považuji za nevyhnutelné uvést několik úvodních poznámek k těmto pojmům.

40. Podle čl. 18 odst. 1 směrnice 2009/28 musí být metoda HB používána k ověření, zda byla splněna kritéria udržitelnosti stanovená v čl. 17 odst. 2 až 6 této směrnice, jež musí bioplyn splňovat, má-li být považován za udržitelný.

41. Toto označení, které plní úlohu „ekologické visačky“, je podmínkou sine qua non pro to, aby mohla být spotřeba biopaliv zohledněna při: a) zjišťování toho, zda státy splnily svou povinnost snížit emise skleníkových plynů; b) ověřování toho, zda byly splněny povinnosti využívat energii z obnovitelných zdrojů, a c) využívání nejrůznějších druhů podpor, jež státy zavádějí, aby podpořily spotřebu energie z obnovitelných zdrojů.

42. Smyslem kritérií udržitelnosti, jež jsou stanovena v čl. 17 odst. 2 až 6 směrnice 2009/28, je zabránit tomu, aby byly k produkci biomasy určené k výrobě biopaliv využívány oblasti s vysokou ekologickou hodnotou ( 13 ). Suroviny používané při produkci bioplynu musí rovněž splňovat environmentální požadavky vyplývající z unijních právních předpisů v oblasti zemědělství ( 14 ). Kritéria udržitelnosti bioplynu sledují konkrétně oba tyto cíle.

43. Cílem směrnice 2009/28 je provést úplnou harmonizaci kritérií udržitelnosti bioplynu, a to tak, aby je členské státy nemohly doplnit žádnými dalšími kritérii, jak je uvedeno v čl. 17 odst. 8, a aby musely používat veškerá kritéria stanovená v článku 17 směrnice 2009/28 ( 15 ).

44. Z logiky věci vyplývá, že je nutné ověřit, zda bioplyn, který je uváděn na trh, splňuje kritéria udržitelnosti, což lze provést prostřednictvím různých metod a postupů, z nichž byla ve směrnici 2009/28 vybrána metoda HB. Na základě tohoto výběru došlo k vyloučení: – metody zachování identity, která neumožňuje vzájemné míchání biopaliv nebo jejich míchání s jiným druhem paliv, neboť požaduje, aby bylo biopalivo důsledně izolováno a aby bylo možné jej identifikovat od fáze produkce až do fáze spotřeby. Tuto metodu unijní normotvůrce neschválil, neboť je spojena se značnými náklady v oblasti správy a dopravy ( 16 ). – metody obchodovatelných osvědčení (book and claim) ( 17 ), která by umožnila dodavatelům prokázat, že daná dodávka paliva, kterou uvádějí na trh, byla získána z obnovitelných zdrojů. Tato metoda neumožňuje zjistit přímou souvislost mezi biopalivem, které je uváděno na trh, a jeho výrobou z biomasy splňující kritéria udržitelnosti, takže hospodářské subjekty nemají povinnost prokazovat sledovatelnost a jejich správní náklady jsou zanedbatelné.

45. Znovu opakuji, že unijní normotvůrce se rozhodl zavést metodu HB jakožto určitý kompromis mezi oběma výše uvedenými metodami, neboť na jednu stranu připouští, aby byla biopaliva uváděna na trh ve směsích, a na druhou stranu zaručuje sledovatelnost od okamžiku jejich vzniku až do okamžiku jejich spotřeby. Metoda HB ukládá prodejcům povinnost mít k dispozici doklady prokazující, že množství biopaliva, které bylo vpuštěno do distribuční sítě, je shodné s množstvím z této sítě odebraným, a že bylo získáno v souladu s kritérii udržitelnosti vyplývajícími z čl. 17 odst. 2 až 6 směrnice 2009/28. Správní náklady spojené s použitím této metody jsou sice vyšší než u metody obchodovatelných osvědčení, avšak vyšší je i účinnost této metody ve smyslu podpory produkce biopaliv ( 18 ).

46. Podle bodu 76 odůvodnění směrnice 2009/28 měla Komise posoudit jiné metody ověřování biopaliv a podat (čl. 18 odst. 2) v roce 2010 a 2012 Evropskému parlamentu a Radě zprávu ohledně fungování metody HB a ohledně možnosti povolení jiných metod. Ze zprávy Komise vyplývá závěr, že za nejvhodnější metodu byla nadále považována metoda HB ( 19 ).

47. Mám za to, že čl. 18 odst. 1 směrnice 2009/28 má částečně harmonizovat způsob, jakým má být používána metoda HB ( 20 ), přičemž v každém případě ukládá tři níže uvedené podmínky: – metoda musí umožňovat, aby byly dodávky surovin nebo biopaliv s rozdílnými parametry udržitelnosti míseny, – musí vyžadovat informace ohledně parametrů udržitelnosti a objemů dodávek potvrzující, že zůstávají spojeny se směsí, a – musí stanovit, že součet všech dodávek odebraných ze směsi se vyznačuje stejnými parametry udržitelnosti ve stejných množstvích jako součet všech dodávek přidaných do směsi.

48. V souladu s touto částečnou harmonizací směrnice 2009/28 umožňuje, aby byla metoda HB zaváděna buď prostřednictvím: – vnitrostátního prováděcího režimu, který určí příslušný orgán každého členského státu v souladu s čl. 18 odst. 3 směrnice 2009/28, nebo – prostřednictvím nepovinných vnitrostátních nebo mezinárodních režimů uznaných Komisí, v souladu s požadavky vyplývajícími z čl. 18 odst. 4 a 5 směrnice 2009/28, nebo – prostřednictvím mezinárodního režimu stanoveného ve dvoustranné nebo vícestranné smlouvě uzavřené mezi Unií a třetími zeměmi, který byl pro tento účel uznán Komisí.

49. V současné době neexistuje žádná smlouva mezi Unií a třetími státy a metoda HB je uplatňována buď prostřednictvím vnitrostátních režimů (mezi něž patří i švédský režim dotčený v projednávané věci), nebo prostřednictvím devatenácti nepovinných režimů, jež Komise zatím schválila ( 21 ).

A – První předběžná otázka: výklad čl. 18 odst. 1 směrnice 2009/28

50. Předkládající soud se prostřednictvím své první předběžné otázky táže, zda čl. 18 odst. 1 směrnice 2009/28, jehož prostřednictvím se zavádí používání metody HB, ukládá povinnost povolit obchod s bioplynem mezi členskými státy, uskutečňovaný prostřednictvím propojených vnitrostátních sítí plynovodů.

51. Jak již bylo uvedeno výše, faktorem, který vedl ke vzniku projednávaného sporu, je požadavek, aby byla HB prováděna v rámci „jasně ohraničeného místa“ ve Švédsku, na základě něhož oznámila Energetická agentura společnosti E.ON Biofor, že propojené vnitrostátní sítě plynovodů tento požadavek nesplňují.

52. Nutnost používat HB v rámci jasně ohraničeného místa ve skutečnosti nepatří mezi požadavky, které na HB klade čl. 18 odst. 1 směrnice 2009/28. Odkaz na „lokalitu“ je obsažen ve sdělení Komise z roku 2010, kde se v souvislosti s různými formami, ve kterých mohou být směsi biopaliv, uvádí, že „dodávky [jsou] [...] v kontaktu, jako například v nádobě, ve zpracovatelském nebo zásobovacím zařízení nebo lokalitě (definované jako zeměpisná poloha s přesnými hranicemi, kde se mohou produkty smísit)“ ( 22 ).

53. Z výše uvedeného upřesnění podaného Komisí nelze vyvodit žádný další požadavek, jímž by byly doplněny požadavky, které pro používání metody HB stanoví čl. 18 odst. 1 směrnice 2008/29. Znamená to tedy, že je možné mísit bioplyny s různými parametry udržitelnosti, jakož i bioplyn s plynem získaným z fosilních paliv, a že k tomuto mísení musí docházet na zeměpisném místě, které tuto činnost umožňuje (nádoba, zpracovatelské nebo zásobovací zařízení, plynové sítě atd.).

54. Vzhledem k tomu, že čl. 18 odst. 1 směrnice 2008/29 obsahuje pouze základní technické požadavky kladené na použití metody HB, na něž jsem již odkázal výše ( 23 ), jeho dopad na obchod s bioplynem v rámci Společenství, uskutečňovaný prostřednictvím plynových sítí, je neutrální. Stejně jako Komise, Rada a Parlament mám za to, že toto ustanovení nenařizuje ani nezakazuje, aby byla tato metoda použita na přeshraniční obchod s bioplynem.

55. Je věcí členských států, aby použití metody HB konkretizovaly přijetím příslušných předpisů, přičemž musí zaručit dodržení podmínek stanovených v čl. 18 odst. 1 směrnice 2009/28. Mohou tedy stanovit, že HB bude prováděna ve výrobních zařízeních, ve vnitrostátní síti plynovodů (což schválily Švédsko, Německo a Nizozemsko) nebo v propojených vnitrostátních sítích plynovodů pod podmínkou, že bude možné zaručit zpracovatelský řetězec a sledovatelnost bioplynu.

56. Je nepochybné, že úplná harmonizace kritérií udržitelnosti, prosazení metody HB pro účely ověření toho, zda bioplyn tato kritéria splňuje, a částečná harmonizace technických podmínek používání HB podporují obchod s tímto biopalivem v rámci Společenství. Na tento harmonizační cíl článků 17 a 18 poukazuje i bod 94 odůvodnění směrnice 2009/28, v němž se uvádí, že právním základem pro jejich přijetí je článek 95 Smlouvy o ES (článek 114 SFEU) a že „usnadňují […] obchod mezi členskými státy s biopalivy a biokapalinami […]“.

57. Jak uvedla Komise ve svém vyjádření, směrnice 2009/28 neobsahuje žádné ustanovení o bezpodmínečném oběhu bioplynu mezi členskými státy, které tak mohou zavádět nejrůznější režimy pro používání HB, jimiž omezí obchod s udržitelným bioplynem v rámci Společenství. K určitému sjednocení všech těchto vnitrostátních režimů by byla nezbytná úplná harmonizace podmínek používání metody HB, což by zaručilo volný oběh bioplynu, který by byl oprávněně uváděn na trh v rámci kteréhokoli z těchto režimů.

58. Této úplné harmonizace však nebylo dosaženo, takže volný přeshraniční oběh bioplynu mohou hospodářské subjekty zajistit pouze prostřednictvím nepovinných režimů ověřování, jež schválila Komise v souladu s čl. 18 odst. 4 směrnice 2009/28. Energetická agentura v této souvislosti připouští, že proti přijímání udržitelného bioplynu, který je dovážen s některým z takovýchto osvědčení ( 24 ), nelze mít námitek pod podmínkou, že se dané osvědčení vztahuje na přeshraniční obchod, což je splněno v případě režimů International Sustainability and Carbon Certification (ISCC), REDcert EU a NTA 8080 ( 25 ).

59. Navrhuji tedy Soudnímu dvoru, aby na první předběžnou otázku odpověděl v tom smyslu, že z výkladu pojmů „hmotnostní bilance“ a „směs“, jež jsou uvedeny v čl. 18 odst. 1 směrnice 2009/28, nevyplývá pro členské státy ani povinnost, ani zákaz bezpodmínečně povolit obchod s udržitelným bioplynem uskutečňovaný prostřednictvím propojených vnitrostátních plynových sítí.

B – Druhá předběžná otázka: slučitelnost čl. 18 odst. 1 směrnice 2009/28 s článkem 34 SFEU

60. Pro případ, že by byla první otázka zodpovězena záporně, se předkládající soud táže Soudního dvora na možnou neslučitelnost čl. 18 odst. 1 směrnice 2009/28 s článkem 34 SFEU, který zakazuje opatření s účinkem rovnocenným množstevním omezením dovozu.

61. Podle ustálené judikatury Soudního dvora se zákaz uvedený v článku 34 SFEU „vztahuje nejen na vnitrostátní opatření, ale i na opatření přijatá orgány Unie“, takže se jím musí řídit i ustanovení sekundárního práva ( 26 ).

62. Pro unijní orgány je však tento zákaz méně přísný než pro členské státy ( 27 ), neboť Soudní dvůr přiznal unijním orgánům širokou posuzovací pravomoc při výkonu jejich harmonizační pravomoci v oblasti výroby zboží a jeho uvádění na trh. Tyto orgány proto mohou přijímat právní předpisy, jež zachovávají dočasná omezení obchodu v rámci Společenství, a to doby jejich úplného odstranění ( 28 ).

63. Uložení HB jakožto metody, jejímž prostřednictvím má být ověřováno, zda byla splněna kritéria udržitelnosti bioplynu, v souladu s čl. 18 odst. 1 směrnice 2009/28, zavádí určité omezení obchodu s tímto zbožím v rámci Společenství, neboť nutí hospodářské subjekty k tomu, aby vynaložily další správní a finanční břemena, jež by neexistovala, pokud by byla zvolena metoda obchodovatelných osvědčení (nebo dokonce úplná deregulace, která by poskytla hospodářským subjektům naprostou svobodu, pokud jde o možnost prokázat udržitelnost jejich bioplynu jinými prostředky).

64. Jak jsem již navíc uvedl, částečná harmonizace metody HB, kterou zavádí čl. 18 odst. 1 směrnice 2009/28, umožňuje, aby členské státy upravily používání této metody prostřednictvím nejrůznějších vnitrostátních režimů, takže se může stát, že podle jednoho vnitrostátního režimu bude určitý bioplyn považován za udržitelný, avšak v jiném členském státě na něj takto nahlíženo nebude. Úplná harmonizace by zabránila vzniku těchto technických překážek a zaručila by, že udržitelný bioplyn, který byl oprávněně vyroben a uveden na trh v jednom členském státě, bude s toutéž „visačkou“ přijímán a posléze distribuován i v ostatních státech Unie.

65. Omezení obchodu v rámci Společenství, jež plynou z použití metody HB (a jež by mohla být v rozporu se zákazem stanoveným v článku 34 SFEU), ale mohou být odůvodněna naléhavým požadavkem ochrany životního prostředí, ale musí být také v souladu se zásadou proporcionality. I zde tedy platí úvahy, které uvedu v následujících bodech v souvislosti s vnitrostátním právním předpisem, podle něhož musí být HB prováděna v rámci jasně ohraničeného místa ve Švédsku, s tím rozdílem, že úprava zavedená článkem 18 směrnice 2008/29 platí obecně pro všechny státy a neobsahuje žádné diskriminační ani zvýhodňující hledisko, jež by bylo v rozporu s kritériem proporcionality.

66. A co více, i když čl. 18 odst. 1 směrnice 2009/28 zavádí dočasné omezení obchodu s bioplynem v rámci Společenství, z dlouhodobého pohledu současně podporuje rozvoj tohoto obchodu, takže toto omezení nemůže být s ohledem na výše uvedenou judikaturu Soudního dvora považováno za opatření rovnocenné množstevnímu vývozu, které je zakázáno článkem 34 SFEU. Tento závěr je podpořen několika důvody.

67. Zaprvé, jak jsem již uvedl výše, metoda HB omezuje obchod v rámci Společenství v menší míře než metoda zachování identity ( 29 ) a současně umožňuje kontrolu sledovatelnosti udržitelného bioplynu.

68. Zadruhé směrnice 2009/28 prostřednictvím čl. 18 odst. 4 umožňuje, aby hospodářské subjekty využily při používání systému HB nepovinných vnitrostátních a mezinárodních režimů, jež schválila Komise. Tyto nepovinné režimy lze uplatnit jak v rámci vnitrostátním obchodu určité země, tak i v obchodě v rámci Společenství. Jak stanoví čl. 18 odst. 7 zmíněné směrnice ( 30 ), hospodářský subjekt, který tyto režimy využije, má záruku, že bioplyn, jehož udržitelnost byla prokázána prostřednictvím HB provedené na základě kteréhokoli z těchto nepovinných režimů, může být uveden na trh v jiném členském státě, a to za stejných podmínek jako bioplyn tuzemského původu, který byl ověřen na základě HB vycházející z příslušného vnitrostátního režimu.

69. Zatřetí čl. 18 odst. 9 směrnice 2009/28 stanoví, že metoda HB může být v budoucnu nahrazena jinou metodou, která omezuje obchod v rámci Společenství v menší míře, například metodou obchodovatelných osvědčení. Toto ustanovení dokládá, že metoda HB je počátečním krokem směřujícím k podpoře obchodu s bioplynem v rámci Společenství, a to i přesto, že na přechodnou dobu zavádí určité překážky, jež bude později možné zmírnit.

70. Vzhledem k tomu, že metoda HB, v té podobě, v jaké je prováděna, byla zvolena na základě posouzení nejrůznějších, nepochybně velmi složitých hledisek (ekonomické a odborné povahy), a že se podle mého názoru nejedná o opatření, které by bylo zjevně nepřiměřené vytčenému cíli, neshledávám žádné důvody k tomu, aby byl učiněn závěr, že je čl. 18 odst. 1 směrnice 2009/28 v rozporu s článkem 34 SFEU.

C – Slučitelnost švédské právní úpravy s článkem 34 SFEU

71. Soudní dvůr prohlásil, že každé vnitrostátní opatření v oblasti, jež byla předmětem úplné harmonizace na unijní úrovni, musí být posuzováno vzhledem k ustanovením tohoto harmonizačního předpisu, a nikoliv vzhledem k ustanovením primárního práva ( 31 ). Nicméně každé vnitrostátní ustanovení, jímž je do vnitrostátního právního řádu provedena směrnice, která zavádí neúplnou harmonizaci, musí být v souladu s primárním právem ( 32 ).

72. Článek 18 odst. 1 směrnice 2009/28 však nezavádí úplnou, nýbrž pouze částečnou harmonizaci použití metody HB pro účely ověření udržitelnosti bioplynu, a proto je nutné, aby byl švédský vnitrostátní režim posuzován ve světle článku 34 SFEU.

73. Přesněji řečeno má být určeno, zda podmínka, podle níž má být HB prováděna v rámci jasně ohraničeného místa, jímž je švédská síť plynovodů, nikoli však v propojených vnitrostátních sítích plynovodů, představuje opatření s účinkem rovnocenným množstevnímu omezení dovozu, které je zakázáno článkem 34 SFEU. Ačkoli předkládající soud tuto otázku přímo nepokládá, má-li být odpověď poskytnutá Soudním dvorem užitečná pro vyřešení sporu v původním řízení, považuji za nutné se jí zabývat.

74. Z ustálené judikatury vyplývá, že článek 34 SFEU zakazuje zavádět mezi členskými státy opatření s účinkem rovnocenným množstevnímu omezení dovozu, a vztahuje se tedy na jakékoli vnitrostátní opatření způsobilé narušit přímo, nebo nepřímo, skutečně, nebo potenciálně obchod uvnitř Společenství ( 33 ).

75. Opatření zavedené Energetickou agenturou, které je bez rozdílu použitelné na veškerý udržitelný bioplyn uváděný na trh ve Švédsku, a to bez ohledu na jeho původ, zabraňuje tomu, aby byla HB prováděna u bioplynu dováženého prostřednictvím propojených vnitrostátních sítí plynovodů, a tím ztěžuje nebo narušuje dovoz bioplynu z jiných členských států prostřednictvím této sítě.

76. Pokud bioplyn, který byl oprávněně vyroben a uveden na trh v Německu a který v zásadě splňuje požadavky týkající se udržitelnosti vyplývající z článku 17 směrnice 2009/28, nemůže být ve Švédsku přijat jakožto udržitelný bioplyn, pokud je veden plynovodem, omezuje takovéto vnitrostátní opatření dovoz, a je tudíž v rozporu s článkem 34 SFEU. Přestože by podle argumentů vznesených Energetickou agenturou mohl být distribuován jakožto neudržitelný bioplyn, ziskovost pro hospodářské subjekty se v takovémto případě snižuje, neboť pouze na udržitelný bioplyn může být uplatněn režim daňového zvýhodnění, což zvyšuje jeho konkurenceschopnost v porovnání s fosilními palivy.

77. Energetická agentura je toho názoru, že švédský právní předpis nebrání přeshraničnímu obchodu s udržitelným bioplynem, který mohou hospodářské subjekty dovážet z jiných členských států prostřednictvím plynovodu, a to na základě některého z nepovinných režimů schválených Komisí, ve smyslu čl. 18 odst. 4 směrnice 2009/28 ( 34 ). Dodává, že hospodářské subjekty mohou využít rovněž silniční, železniční nebo lodní dopravu a takto dovezený bioplyn následně vpouštět do švédské sítě plynovodů.

78. Mám za to, že ani jeden z těchto argumentů nepostačuje k vyloučení omezujícího účinku daného opatření. Bioplyn by samozřejmě mohl být zkapalněn a vyvážen do Švédska silniční, námořní nebo železniční dopravou při zachování svých parametrů a s využitím metody zachování identity pro ověření jeho udržitelnosti, avšak – jak uvedla společnost E.ON Biofor – použití jiných způsobů dopravy než plynovodů výrazně zvyšuje jeho konečnou cenu a de facto brání jeho dovozu do Švédska, neboť takovýto bioplyn by nebyl konkurenceschopný ve vztahu k bioplynu švédského původu ( 35 ).

79. Hospodářské subjekty z jiných států, které mají v úmyslu vyvážet udržitelný bioplyn do Švédska, tedy nemají jinou možnost než uplatnit nepovinný režim týkající se použití metody HB, zatímco švédští výrobci bioplynu by mohli využít buď některého z těchto nepovinných režimů, nebo švédského vnitrostátního režimu, který pro ně může být výhodnější. E.ON Biofor využívá k prokázání udržitelnosti svého bioplynu německý vnitrostátní režim REDCert DE, neboť – jak uvedla během jednání – využití Komisí schváleného nepovinného režimu kontroly HB, například REDCert EU, by pro ni bylo mnohem nákladnější.

80. Omezení dovozu bioplynu z jiných členských států prostřednictvím plynových sítí by mohlo být nicméně odůvodněno jedním z důvodů obecného zájmu uvedených v článku 36 SFEU nebo kategorickými požadavky. Soudní dvůr připustil, že vnitrostátní právní úprava či praxe, která představuje opatření s účinkem rovnocenným množstevním omezením dovozu, může být odůvodněna těmito důvody nebo požadavky. V obou případech musí být vnitrostátní opatření v souladu se zásadou proporcionality způsobilé zaručit uskutečnění sledovaného cíle a nesmí překračovat meze toho, co je nezbytné k jeho dosažení ( 36 ).

81. Opatření zavedené Energetickou agenturou napomáhá švédským výrobcům bioplynu při používání HB tím, že jim umožňuje mísit jej ve vnitrostátní síti plynovodů a využívat přitom metodu HB, což je omezuje méně, než kdyby byli nuceni používat tuto metodu v každém výrobním zařízení zvlášť. Prosazuje tak využívání energie z obnovitelných zdrojů a z tohoto hlediska by se mohlo mít za to, že je odůvodněno ochranou životního prostředí ( 37 ) a konkrétněji podporou bioplynu jakožto energie z obnovitelných zdrojů ( 38 ) přispívající ke snížení emisí skleníkových plynů, které patří mezi hlavní příčiny změny klimatu, proti níž se Unie a její členské státy zavázaly bojovat ( 39 ). Švédské opatření může rovněž zlepšit zabezpečení dodávek energie, neboť pomáhá pokrýt poptávku po bioplynu pro účely dopravy, což je cílem švédského režimu daňových pobídek.

82. Tím, že zmíněné opatření přispívá k ochraně životního prostředí, k podpoře energie z obnovitelných zdrojů obecně a konkrétně pak k prosazování bioplynu, slouží nepřímo také ochraně zdraví a života lidí a zvířat, jakož i ochraně rostlin, což jsou důvody obecného zájmu uvedené v článku 36 SFEU ( 40 ).

83. Rozhodnutí švédské Energetické agentury musí být nicméně v souladu se zásadou proporcionality, což znamená, že musí být způsobilé zaručit uskutečnění sledovaného cíle a nesmí překračovat meze toho, co je nezbytné k jeho dosažení.

84. Nejsem toho názoru, že by omezení metody HB na švédskou síť plynovodů s vyloučením propojených vnitrostátních sítí plynovodů členských států EU bylo, striktně vzato, nezbytné k podpoře využívání udržitelného bioplynu ve Švédsku. Je tomu přesně naopak, neboť de facto brání tomu, aby byl do Švédska dovážen bioplyn z jiných členských států, i když by tyto dovozy zvýšily nabídku bioplynu a vedly k většímu využívání tohoto biopaliva.

85. Nenacházím žádné dostatečně pádné důvody k tomu, aby Švédsko bránilo hospodářským subjektům, které si to přejí, aby dovážely bioplyn, jehož udržitelnost byla ověřena metodou HB, prostřednictvím sítí plynovodů propojených se sítěmi dalších států Unie, za předpokladu, že tyto subjekty mohou obdobně jako švédští výrobci prokázat, že udržitelnost jejich bioplynu je zaručena v souladu s článkem 18 směrnice 2009/28 a v souladu s příslušným vnitrostátním režimem týkajícím se použití metody HB. Tento argument platí tím spíše, když si uvědomíme, že Komise může přijmout rozhodnutí, v němž uvede, že se u určitého vnitrostátního režimu týkajícího se použití metody HB (který jí byl oznámen) automaticky předpokládá vzájemné uznávání, stejně jako u nepovinných režimů ( 41 ).

86. Švédská energetická agentura se snaží své jednání odůvodnit tím, že neexistuje žádný evropský orgán, který by zajišťoval kontrolu propojených vnitrostátních plynových sítí a měl by pravomoc vykonávat dohled nad používáním HB s cílem zaručit sledovatelnost jednotlivých dodávek udržitelného bioplynu, s nimiž je obchodováno v rámci Společenství, a současně zabránit tomu, aby bylo hospodářským subjektům umožněno využít různých podpor určených k výrobě udržitelného bioplynu nebo k jeho uvádění na trh. Během jednání zdůraznila, že zpracovatelský řetězec bioplynu dováženého z Německa do Švédska nelze kontrolovat, neboť tato agentura nemá sama o sobě možnost dohlížet na výrobce bioplynu v Německu.

87. Tento argument nepovažuji za přijatelný, neboť čl. 18 odst. 4 směrnice 2009/28 umožňuje volný pohyb bioplynu prostřednictvím plynovodů za předpokladu, že jeho sledovatelnost zajišťují nepovinné režimy schválené Komisí. Pokud hospodářský subjekt na základě vnitrostátního režimu země výroby prokáže, že určitá dodávka udržitelného bioplynu dovezeného prostřednictvím plynovodů z členského státu je v souladu s HB, švédské orgány by měly dovoz tohoto bioplynu povolit a neměly by zakazovat, aby byl přepravován švédskou plynovou sítí.

88. Částečná harmonizace použití HB, kterou upravuje čl. 18 odst. 1 a 3 směrnice 2009/28, musí umožnit, aby byla udržitelnost bioplynu přijímaného v členských státech vzájemně uznávána, vyjma případů, kdy se členským státům podaří prokázat, že existuje kategorický požadavek, kterým je odůvodněno odmítnutí tohoto bioplynu. Švédská energetická agentura nevznesla žádné argumenty, které by postačovaly k vyvrácení výše uvedené domněnky, podle níž by měl být vzájemně uznáván bioplyn, který byl v Německu oprávněně vyroben a uveden na trh jakožto udržitelný a posléze vyvezen do Švédska prostřednictvím plynovodů.

89. Švédsko mohlo povolit hospodářským subjektům, aby udržitelnost svého bioplynu prokázaly na základě údajů vyplývajících z režimu týkajícího se použití metody HB, platného v zemi jeho původu. Takovéto uspořádání by omezilo obchod v rámci Společenství méně než to, které vede de facto k zákazu dovozu prostřednictvím plynovodů. Jak připustila Energetická agentura během jednání, ve skutečnosti ověřuje udržitelnost bioplynu na základě dokumentace, kterou jí předkládají vnitrostátní hospodářské subjekty. Není mi jasné, proč by nemohla stejně přistupovat i k dovozcům bioplynu předkládajícím spolehlivá vnitrostátní osvědčení, jež prokazují udržitelnost bioplynu.

90. Domnívám se proto, že sporné opatření není v souladu se zásadou proporcionality. Je v každém případě věcí Energetické agentury (a případně věcí soudu, který se má vyjádřit k jejím rozhodnutím v řízení o opravném prostředku), aby určila, zda důkazy předložené společností E.ON Biofor postačují k prokázání toho, že jednotlivé dodávky bioplynu splňují kritéria udržitelnosti vyplývající ze směrnice 2009/28, že byly dodrženy požadavky kladené na metodu HB a že neexistuje riziko dvojího započtení těchto dodávek v Německu a ve Švédsku, a to ani v případě, že byly přepraveny prostřednictvím propojených vnitrostátních sítí plynovodů.

D – Opatření zavedené Energetickou agenturou chápané jako vnitrostátní režim podpory

91. A konečně bych rád zdůraznil, podpůrně a pouze pro případ, že by otázky položené předkládajícím soudem byly nahlíženy z pohledu přípustných omezení „vnitrostátních režimů podpory“ výroby bioplynu ve smyslu čl. 2 druhého pododstavce písm. k) směrnice 2009/28, že pokud je použití metody HB omezeno pouze na bioplyn vedený švédskými plynovody, s vyloučením bioplynu pocházejícího z propojených vnitrostátních plynovodů, nespadá do žádného z těchto režimů. Nelze jej srovnat ani s vnitrostátními režimy podpory výroby zelené elektřiny, jimiž se Soudní dvůr zabýval v rozsudku Ålands Vindkraft ( 42 ).

92. Přestože předkládací rozhodnutí neobsahuje v tomto smyslu žádnou výslovnou zmínku ( 43 ), lze z něj zřejmě vyvodit (což potvrdila i Energetická agentura během jednání), že příznivější daňové zacházení se netýká jen udržitelného bioplynu švédského původu, nýbrž jakéhokoli udržitelného bioplynu, což znamená, že se vztahuje i na udržitelný bioplyn, který byl dovezen na základě nepovinných režimů týkajících se použití HB ( 44 ).

93. Soudní dvůr připustil, že členské státy mohou přijímat diskriminační opatření na podporu zelené elektřiny a omezit je pouze na tu, která byla vyrobena na jejich území ( 45 ). Mám za to, že tuto judikaturu, která se v některých ohledech stala předmětem kritiky ( 46 ), na projednávanou věc vztáhnout nelze. Zaprvé proto, což musím znovu zopakovat, že se nejedná o vnitrostátní režim podpory výroby bioplynu. Zadruhé proto, že při výrobě zelené elektřiny a obchodování s ní lze jen velmi obtížně zachovat sledovatelnost (čímž se vysvětluje použití obchodovatelných osvědčení), zatímco v případě bioplynu lze sledovatelnost zajistit, a to konkrétně prostřednictvím metody HB, kterou zavádí směrnice 2009/28. A konečně Soudní dvůr rozhodl, že některá vnitrostátní diskriminační opatření (například zavedení preferenčních sazeb za dopravu pouze pro zelenou elektřinu regionálního původu) jsou v rozporu s článkem 34 SFEU a nejsou odůvodněna ( 47 ).

94. Mám tedy za to, že vnitrostátní opatření, které ukládá povinnost použít metodu HB v rámci jasně ohraničeného místa, například ve vnitrostátní síti plynovodů, a vylučuje bioplyn ověřený touto metodou, který pochází z propojených vnitrostátních sítí plynovodů, představuje opatření s účinkem rovnocenným množstevnímu omezení dovozu, které je zakázáno článkem 34 SFEU.

V – Závěry

95. S ohledem na výše uvedené úvahy navrhuji Soudnímu dvoru, aby na předběžné otázky položené Förvaltningsrätten i Linköping (Správní soud prvního stupně, Švédsko) odpověděl takto: „1) Použitím pojmů ‚hmotnostní bilance‘ a ‚směs‘ uvedených v čl. 18 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/28/ES ze dne 23. dubna 2009 o podpoře využívání energie z obnovitelných zdrojů a o změně a následném zrušení směrnic 2001/77/ES a 2003/30/ES se členským státům neukládá ani zákaz, ani povinnost bezpodmínečně povolit přeshraniční obchod s bioplynem uskutečňovaný prostřednictvím propojených vnitrostátních plynových sítí. 2) Nejsou žádné důvody k tomu, aby bylo prohlášeno, že čl. 18 odst. 1 směrnice 2009/28 porušuje článek 34 SFEU. 3) Vnitrostátní opatření, které ukládá povinnost použít metodu ‚hmotnostní bilance‘ v rámci jasně ohraničeného místa, například ve vnitrostátní plynové síti, a vylučuje bioplyn ověřený touto metodou, který obíhá propojenými vnitrostátními plynovými sítěmi, představuje opatření s účinkem rovnocenným množstevnímu omezení dovozu, které je zakázáno článkem 34 SFEU.“

( 1 ) – Původní jazyk: španělština.

( 2 ) – V textu stanoviska C-549/14 E.ON Biofor Sverige bylo po přečtení nalezeno těchto pět formálních chyb, které je třeba opravit:

a) Nadpis I.A má znít „A – Unijní právo: Směrnice 2009/28“ namísto „A – Unijní právo“. Proto je třeba nadpis I.A.1 „1. Směrnice 2009/28“ vymazat.

b) V poznámce pod čarou 16 in fine má být uvedeno „s. 148“ namísto „s. 143“.

c) V poznámce pod čarou 22 má být uvedeno „bod 47“ namísto „bod 48“.

d) V poznámce pod čarou 28 má být uvedeno „body 43 a 44“ namísto „body 45 a 46“.

e) V poznámce pod čarou 33 má být uvedeno „bod 68“ namísto „bod 69“.

( 3 ) – Bioplyn obsahuje metan (v poměru pohybujícím se od 50 % do 70 % objemu), oxid uhličitý a malý podíl jiných plynů. Nejprve je jímán a čištěn ve výrobních stanicích a následně je používán k výrobě elektrické energie v pecích, kamnech, sušičkách, kotlích a dalších systémech spalování, které jsou k tomuto účelu náležitě upraveny. Pokud je zpracován na koncentrovaný a zhuštěný přírodní bioplyn (po odstranění oxidu uhličitého se procentní podíl metanu zvýší na 96 %), jeho kvalita je srovnatelná s kvalitou zemního plynu získaného z fosilních paliv, takže může být vstřikován do sítě plynovodů (tak jako v projednávané věci) a používán k pohonu motorových vozidel.

( 4 ) – Výrobní stanice jsou vybaveny fermentorem či reaktorem, který prostřednictvím anaerobní digesce určitých bakterií přeměňuje hydráty a tuky na bioplyn. Mezi suroviny používané k tomuto účelu patří v podstatě biomasa, tj. odpad živočišného a rostlinného původu, odpad pocházející z lesnictví, akvakultury a zemědělskopotravinářského průmyslu, jakož i biologicky rozložitelný komunální odpad. Díky provozu zmíněných průmyslových zařízení lze takovýto odpad odstraňovat souběžně s výrobou bioplynu a biologických hnojiv.

( 5 ) – Pokud jde o technické podrobnosti výroby bioplynu, viz Varnero Moreno, M. T., Manual del biogás, FAO, 2011.

( 6 ) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 23. dubna 2009 o podpoře využívání energie z obnovitelných zdrojů a o změně a následném zrušení směrnic 2001/77/ES a 2003/30/ES (Úř. věst. 2009, L 140, s. 16).

( 7 ) – Podle údajů European Biogas Association, EBA's Biomethane fact sheet, 2015, se bioplyn vyrábí v patnácti členských státech EU.

( 8 ) – K oprávnění Soudního dvora změnit znění předběžných otázek za účelem podání užitečné odpovědi vnitrostátnímu soudu viz rozsudek ze dne 13. října 2016, M. a S. (C‑303/15, EU:C:2016:17, bod 16 a citovaná judikatura).

( 9 ) – Lagen (2010:598) om hållbarhetskriterier för biodrivmedel och flytande biobränsle (dále jen „zákon 2010/598“).

( 10 ) – Förordning (2011:1088) om hållbarhetskriterier för biodrivmedel och flytande biobränslen (dále jen „vyhláška 2011/1088“).

( 11 ) – Statens energimyndighets föreskrifter om hållbarhetskriterier för biodrivmedel och flytande biobränslen (dále jen „STEMFS 2011/2“).

( 12 ) – V souladu se švédskými právními předpisy proto již nebyl dovezený bioplyn označován za udržitelný a nevztahovaly se na něj ani daňové výhody vyplývající ze zákona (1994:1776) o dani z energie [Lagen (1994:1776) om skatt på energi], které umožňují prodávat bioplyn za cenu, která může konkurovat ceně plynu získaného z fosilních paliv.

( 13 ) – Například půda s vysokou hodnotou biologické rozmanitosti (původní les a zalesněné plochy; oblasti určené k účelům ochrany přírody nebo k ochraně vzácných nebo ohrožených ekosystémů či druhů; vysoce biologicky rozmanité travní porosty) nebo s velkou zásobou uhlíku (mokřady, zalesněné oblasti nebo oblasti s vysokými stromy) a rašeliniště.

( 14 ) – Nařízení Rady (ES) č. 73/2009 ze dne 19. ledna 2009, kterým se stanoví společná pravidla pro režimy přímých podpor v rámci společné zemědělské politiky a kterým se zavádějí některé režimy podpor pro zemědělce a kterým se mění nařízení (ES) č. 1290/2005, (ES) č. 247/2006, (ES) č. 378/2007 a zrušuje nařízení (ES) č. 1782/2003 (Úř. věst. 2009, L 30,s. 16).

( 15 ) – Tento názor vyjádřila Komise ve svém sdělení o praktickém uplatňování režimu udržitelnosti EU pro biopaliva a biokapaliny a o pravidlech týkajících se výpočtu pro biopaliva (Úř. věst. 2010, L 160, s. 8).

( 16 ) – Srovnávací analýza výhod a nevýhod všech těchto tří metod je dostupná ve Final report for Task 1 in the context of the project ENER/C1/2010-431, Jasper Van de Staaij, J.; Van den Bos, A.; Toop, G.; Alberici, S.; Yildiz, I., Analysis of the operation of the mass balance system and alternatives, 2012.

( 17 ) – Viz dokument SEC/2008/0085 final, ze dne 23. ledna 2008, Commission staff working document – Impact assessment – Document accompanying the package of implementation measures for the EU’s objectives on climate change and renewable energy for 2020, s. 148.

( 18 ) – Bod 76 odůvodnění směrnice 2009/28 v tomto smyslu uvádí, že ke změnám v chování účastníků trhu „dojde, pouze pokud biopaliva a biokapaliny splňující tato kritéria ospravedlňují cenovou přirážku v porovnání s těmi, které je nesplňují. Podle metody hmotnostní bilance ověřování souladu, existuje fyzické spojení mezi výrobou biopaliv a biokapalin splňujících kritéria udržitelnosti a spotřebou biopaliv a biokapalin ve Společenství, které vytváří vhodnou rovnováhu mezi nabídkou a poptávkou a zajišťuje cenovou přirážku, která je větší než v systémech, kde takové spojení neexistuje. Proto by se k ověření souladu měl použít systém hmotnostní bilance, aby se zajistilo, že biopaliva a biokapaliny splňující kritéria udržitelnosti mohou být prodána za vyšší cenu. Tím by se měla zachovat integrita systému a zároveň zajistit, že průmyslu nebude uložena nerozumná zátěž. Měly by však být posouzeny i jiné metody ověřování“.

( 19 ) – Viz dokument SEC/2010/0129 final, ze dne 31. ledna 2011, Commission Staff Working Document Report on the operation of the mass balance verification method for the biofuels and bioliquids sustainability scheme in accordance with Article 18(2) of Directive 2009/28/EC.

( 20 ) – Sdělení Komise o nepovinných režimech a standardních hodnotách v režimu udržitelnosti EU pro biopaliva a biokapaliny (Úř. věst. 2010, C 160, s. 1) obsahuje další vysvětlení týkající se způsobu, jak má být používána metoda HB jakožto postup pro zpracovatelský řetězec v oblasti biopaliv, umožňující zaručit sledovatelnost dodržování kritérií udržitelnosti od fáze výroby až do fáze konečné spotřeby. Komise upřesnila, že hmotnostní bilance je systém, v němž „parametry udržitelnosti“ zůstávají spojeny s „dodávkami“, a že pokud se dodávky s odlišnými parametry udržitelnosti smísí, jednotlivé objemy a parametry udržitelnosti každé dodávky zůstávají spojeny se směsí. Jestliže se směs rozdělí, jakákoli odebraná dodávka může být spojena s jakýmkoli souborem parametrů udržitelnosti (doprovázeným objemy), pokud se součet všech dodávek odebraných ze směsi vyznačuje stejnými objemy pro každý soubor parametrů udržitelnosti, které byly ve směsi.

( 21 ) – Jsou dostupné na internetové adrese https://ec.europa.eu/energy/en/topics/renewable-energy/biofuels/voluntary-schemes.

( 22 ) – Sdělení Komise uvedené v poznámce pod čarou 19, bod 2.2.3.

( 23 ) – Viz bod 47 tohoto stanoviska.

( 24 ) – Body 30 až 32 písemného vyjádření Energetické agentury.

( 25 ) – Prováděcí rozhodnutí Komise (EU) 2016/1361 ze dne 9. srpna 2016 o uznání režimu „International Sustainability and Carbon Certification“ pro prokázání souladu s kritérii udržitelnosti podle směrnic Evropského parlamentu a Rady 98/70/ES a 2009/28/ES (Úř. věst. 2016, L 215, s. 33), prováděcí rozhodnutí Komise 2012/432/EU ze dne 24. července 2012 o uznání režimu „REDcert“ pro prokázání souladu s kritérii udržitelnosti podle směrnic Evropského parlamentu a Rady 98/70/ES a 2009/28/ES (Úř. věst. 2012, L 199, s. 24), a prováděcí rozhodnutí Komise 2012/452/EU ze dne 31. července 2012 o uznání režimu „NTA 8080“ pro prokázání souladu s kritérii udržitelnosti podle směrnic Evropského parlamentu a Rady 98/70/ES a 2009/28/ES (Úř. věst. 2012, L 205, s. 17).

( 26 ) – Rozsudky ze dne 17. května 1984, Denkavit Nederland (15/83, EU:C:1984:183, bod 15); ze dne 12. července 2005, Alliance for Natural Health a další (spojené věci C‑154/04 a C‑155/04, EU:C:2005:449, bod 47), a ze dne 12. července 2012, Association Kokopelli (C‑59/11, EU:C:2012:447, bod 80). Viz rovněž stanovisko generálního advokáta Y. Bota přednesené ve věci Ålands Vindkraft (C‑573/12, EU:C:2014:37), v němž je navrhováno prohlásit, že čl. 3 odst. 3 směrnice 2009/28 je neplatný z důvodu porušení článků 34 až 36 SFEU, neboť opravňuje členské státy k zákazu či omezení přístupu k jejím režimům podpory pro výrobce zelené elektřiny, jejichž zařízení se nachází v jiném členském státě.

( 27 ) – Například v rozsudku ze dne 14. prosince 2004, Arnold André (C‑434/02, EU:C:2004:800, bod 59), Soudní dvůr prohlásil: „Zákaz uvádění tabákových výrobků pro orální užití na trh stanovený v článku 8 směrnice 2001/37 zakládá jedno z omezení uvedených v článcích 28 ES [nyní článek 34 SFEU], je však odůvodněný, jak je uvedeno v bodě 56 tohoto rozsudku, ochranou zdraví lidí. V žádném případě na něj tedy nemůže být nahlíženo jako na porušení ustanovení článků 28 ES [nyní článek 34 SFEU]“.

( 28 ) – Z ustálené judikatury vyplývá, že „je třeba přiznat unijnímu normotvůrci širokou posuzovací pravomoc v takové oblasti, jako je oblast dotčená ve věci v původním řízení, jež předpokládá jeho volby jak politické, tak ekonomické či sociální povahy a v níž má provést komplexní posouzení. V důsledku toho může být legalita takového opatření dotčena pouze zjevnou nevhodností opatření přijatého v této oblasti ve vztahu k cíli, jehož chtějí příslušné orgány dosáhnout“. Viz mimo jiné rozsudky ze dne 4. května 2016, Philip Morris Brand a další (C‑547/14, EU:C:2016:325, bod 166), a ze dne 10. prosince 2002, British American Tobacco (Investments) a Imperial Tobacco (C‑491/01, EU:C:2002:741, bod 123).

( 29 ) – Viz body 43 a 44 tohoto stanoviska.

( 30 ) – Připomínám, že toto ustanovení zní takto: „V případě, že hospodářský subjekt předloží doklady anebo údaje získané v souladu s dohodou anebo režimem, jež byly předmětem rozhodnutí podle odstavce 4, členský stát, pokud to je již zřejmé z uvedeného rozhodnutí, nevyžaduje, aby dodavatel poskytl další doklady o splnění kritérií udržitelnosti uvedených v čl. 17 odst. 2 až 5 ani informace o opatřeních uvedených v odst. 3 druhém pododstavci tohoto článku“.

( 31 ) – Rozsudek ze dne 1. července 2014, Ålands Vindkraft (C‑573/12, EU:C:2014:2037, bod 57 a citovaná judikatura).

( 32 ) – Rozsudky ze dne 12. října 2000, Ruwet (C‑3/99, EU:C:2000:560, bod 47), a ze dne 18. září 2003, Bosal (C‑168/01, EU:C:2003:479, body 25 a 26). Soudní dvůr dospěl k závěru, že i vnitrostátní opatření zajišťující vyšší stupeň ochrany, jež jsou povolena směrnicemi provádějícími úplnou harmonizaci, musí být slučitelná se zákazem vyplývajícím z článků 34 až 36 SFEU (rozsudek ze dne 16. prosince 2008, Gysbrechts a Santurel Inter (C‑205/07, EU:C:2008:730, body 33 až 35).

( 33 ) – Viz zejména rozsudky ze dne 11. července 1974, Dassonville (8/74, EU:C:1974:82, bod 5); ze dne 1. července 2014, Ålands Vindkraft (C‑573/12, EU:C:2014:2037, bod 66); ze dne 11. září 2014, Essent Belgium (C‑204/12 až C‑208/12, EU:C:2014:2192, bod 77), a ze dne 29. září 2016, Essent Belgium (C‑492/14, EU:C:2016:732, bod 96).

( 34 ) – Viz bod 68 tohoto stanoviska.

( 35 ) – Z výpočtů, které poskytla EO.N Biofor, vyplývá, že dovoz z Německa do Švédska silniční dopravou by byl 25krát až 50krát dražší než dovoz téhož udržitelného bioplynu uskutečňovaný prostřednictvím plynových sítí.

( 36 ) – Viz zejména rozsudky ze dne 1. července 2014, Ålands Vindkraft (C‑573/12, EU:C:2014:2037, bod 76), a ze dne 11. prosince 2008, Komise v. Rakousko (C‑524/07, EU:C:2008:717, bod 54).

( 37 ) – Z údajů poskytnutých účastníky řízení vyplývá, že bioplyn pro účely dopravy je mnohem méně znečišťujícím palivem než benzin nebo motorová nafta, neboť produkuje až o 93 % méně oxidu uhličitého na jednotku energie.

( 38 ) – Viz rozsudky ze dne 13. března 2001, PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160, bod 73); ze dne 11. září 2014, Essent Belgium (C‑204/12 až C‑208/12, EU:C:2014:2192, bod 91), a ze dne 29. září 2016, Essent Belgium (C‑492/14, EU:C:2016:732, bod 84).

( 39 ) – Jak je výslovně uvedeno v bodě 1 odůvodnění směrnice 2009/28, větší využívání energie z obnovitelných zdrojů je důležitou součástí balíčku opatření, která jsou zapotřebí ke snižování těchto emisí, ke splnění Kjótského protokolu a k rychlejšímu dosažení jeho cílů. Viz rozsudky ze dne 26. září 2013, IBV & Cie (C‑195/12, EU:C:2013:598, bod 56), a ze dne 11. září 2014, Essent Belgium (C‑204/12 až C‑208/12, EU:C:2014:2192, bod 92).

( 40 ) – Rozsudky ze dne 13. března 2001, PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160, bod 75), a ze dne 1. července 2014, Ålands Vindkraft (C‑573/12, EU:C:2014:2037, bod 80).

( 41 ) – Prováděcí rozhodnutí Komise (EU) 2016/708 ze dne 11. května 2016 o souladu „rakouského režimu zemědělské certifikace“ s podmínkami stanovenými ve směrnicích Evropského parlamentu a Rady 98/70/ES a 2009/28/ES (Úř. věst. 2016, L 122, s. 60).

( 42 ) – Rozsudek ze dne 1. července 2014 (C‑573/12, EU:C:2014:2037).

( 43 ) – Předkládající soud nepoložil ve svém předkládacím rozhodnutí žádnou otázku týkající se výkladu unijního právního předpisu, který by mohl být použitelný na švédské ustanovení, které přiznává udržitelnému bioplynu příznivé daňové zacházení, aby mohla jeho spotřeba konkurovat spotřebě plynu získaného z fosilních paliv.

( 44 ) – V dokumentu Sweden’s third progress report on the development of renewable energy pursuant to Article 22 of Directive 2009/28/EC, 22.12.2015, s. 77, je uvedeno toto: „Of the proportion of biofuels sold in Sweden in 2014, more than 90 % were certified as coming from one of the voluntary certification schemes that have been approved by the Commission. The biofuels that are not covered by certification include nationally produced biogas, for example“.

( 45 ) – Rozsudek ze dne 1. července 2014, Ålands Vindkraft (C‑573/12, EU:C:2014:2037, body 94 až 104).

( 46 ) – Viz stanovisko generálního advokáta Y. Bota přednesené ve věci Essent Belgium (C‑492/14, EU:C:2016:257, bod 4), jakož i komentáře, které vypracoval Michel, V.: „Marché intérieur et politiques de l’Union: brèves réflexions sur une quête d’unité“, L’identité du droit de l’Union européenne – Mélanges en l’honneur de Claude Blumann, Bruylant, Brusel, 2015, s. 229.

( 47 ) – Rozsudek ze dne 29. září 2016, Essent Belgium (C‑492/14, EU:C:2016:732).