STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

HENRIKA SAUGMANDSGAARDA ØE

přednesené dne 5. října 2016 ( 1 )

Věc C‑430/15

Secretary of State for Work and Pensions

proti

Tolley (zesnulá, zastoupená svým osobním zástupcem)

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Supreme Court of the United Kingdom (Nejvyšší soud Spojeného království)]

„Řízení o předběžné otázce — Sociální zabezpečení migrujících pracovníků — Příspěvek na živobytí pro zdravotně postižené (složka ‚péče‘) — Nařízení (EHS) č. 1408/71 — Článek 1 písm. a) — Pojem ‚zaměstnaná osoba nebo osoba samostatně výdělečně činná‘ — Článek 4 odst. 1 písm. a) — Peněžitá dávka v nemoci — Článek 13 odst. 2 písm. f) — Rozhodné právo — Článek 22 odst. 1 písm. b) a odst. 2 — Možnost výplaty dávky do zahraničí — Neexistence předchozího povolení“

I – Úvod

1. Paní Tolley, britská státní příslušnice, začala pobírat v době, kdy měla bydliště ve Velké Británii, složku péče Disability Living Allowance (příspěvek na živobytí pro zdravotně postižené, dále jen „DLA“). Nárok na tuto dávku jí byl přiznán na neomezenou dobu. Pět let poté, co dotyčná přemístila své bydliště do Španělska, jí orgány Spojeného království odepřely nárok na další pobírání uvedené dávky ke dni přemístění bydliště s odůvodněním, že není splněna podmínka bydliště stanovená pro tento účel vnitrostátními právními předpisy. Supreme Court of the United Kingdom (Nejvyšší soud Spojeného království) se Soudního dvora dotazuje především na to, zda unijní právo brání takové podmínce bydliště.

II – Právní rámec

A – Unijní právo

2. Nařízení (EHS) č. 1408/71 ( 2 ) bylo nahrazeno nařízením (ES) č. 883/2004 ( 3 ), použitelným od 1. května 2010. Avšak vzhledem k době rozhodné z hlediska skutkového stavu ve sporu v původním řízení ( 4 ) se na tento spor vztahuje ještě nařízení č. 1408/71, ve znění pozměněném a aktualizovaném nařízením (ES) č. 118/97 ( 5 ), ve znění nařízení (ES) č. 1386/2001 ( 6 ) (dále jen „nařízení č. 1408/71“).

3. Článek 1 nařízení č. 1408/71 stanoví: „Pro účely tohoto nařízení: a) se ‚zaměstnanou osobou‘ a ‚osobou samostatně výdělečně činnou‘ rozumí každá osoba, která i) je pojištěna na základě povinného nebo volitelného pokračujícího pojištění pro případ jedné nebo více pojistných událostí odpovídajícím [odpovídajících] odvětvím systému sociálního zabezpečení pro zaměstnané osoby nebo osoby samostatně výdělečně činné nebo zvláštnímu [ve zvláštním] systému pro úředníky; ii) je povinně pojištěna pro případ jedné nebo více pojistných událostí odpovídajících odvětvím sociálního zabezpečení, na které se vztahuje toto nařízení, v rámci systému sociálního zabezpečení pro všechny obyvatele nebo veškeré výdělečně činné obyvatelstvo: — může-li být označena za zaměstnanou osobu nebo osobu samostatně výdělečně činnou na základě způsobu, jakým je tento systém spravován nebo financován, nebo — nesplňuje-li tato kritéria, je pojištěna pro případ některé jiné pojistné události uvedené v příloze I v rámci systému pro zaměstnané osoby nebo osoby samostatně výdělečně činné anebo systému uvedeného v bodě iii) na základě povinného nebo volitelného pokračujícího pojištění nebo, pokud žádný takový systém v daném členském státě neexistuje, splňuje definici uvedenou v příloze I; […] o) se ‚příslušnou institucí‘ rozumí: i) instituce, u které je dotyčná osoba pojištěna v době podání žádosti o dávku, nebo ii) instituce, u které dotyčné osobě vzniká nárok nebo by vznikl nárok, kdyby tato osoba nebo její rodinní příslušníci měli bydliště na území členského státu, kde má instituce sídlo, […] q) se ‚příslušným státem‘ rozumí členský stát, na jehož území má sídlo příslušná instituce; […]“

4. Článek 2 odst. 1 nařízení č. 1408/71 stanoví, že „[t]oto nařízení se vztahuje na zaměstnané osoby nebo osoby samostatně výdělečně činné a studenty, kteří podléhají nebo podléhali právním předpisům jednoho nebo více členských států a kteří jsou státními příslušníky jednoho z členských států nebo kteří jsou osobami bez státní příslušnosti nebo uprchlíky s bydlištěm na území jednoho z členských států, jakož i na jejich rodinné příslušníky nebo pozůstalé po nich“.

5. Článek 4 uvedeného nařízení stanoví: „1. Toto nařízení se vztahuje na všechny právní předpisy týkající se těchto odvětví sociálního zabezpečení: a) dávky v nemoci a mateřství; b) dávky v invaliditě […]; c) dávky ve stáří; […]“

6. Článek 10 téhož nařízení, nadepsaný „Zrušení ustanovení o bydlišti – Účinek povinného pojištění na náhradu příspěvků“, v prvním pododstavci odst. 1 stanoví, že „[n]ení-li v tomto nařízení stanoveno jinak, invalidní, starobní a pozůstalostní peněžité dávky, důchody z pracovních úrazů a nemocí z povolání a pohřebné získané podle právních předpisů jednoho nebo více členských států nepodléhají žádnému snížení, úpravám, pozastavení, odnětí ani konfiskaci z důvodu skutečnosti, že příjemce má bydliště na území jiného členského státu, než ve kterém má sídlo instituce příslušná pro jejich vyplácení“.

7. Článek 13 odst. 1 nařízení č. 1408/71 uvádí, že „[s] výhradou článků 14c a 14f podléhají osoby, na které se vztahuje toto nařízení, pouze právním předpisům jediného [členského] státu. Tyto právní předpisy se určují v souladu s touto hlavou“.

8. Článek 13 odst. 2 písm. a) tohoto nařízení stanoví, že s výhradou článků 14 až 17 uvedeného nařízení „osoba zaměstnaná na území jednoho členského státu podléhá právním předpisům uvedeného státu […]“.

9. Článek 13 odst. 2 písm. f) uvedeného nařízení stanoví, že „osoba, která již nadále nepodléhá právním předpisům členského státu a nezačaly se na ni vztahovat právní předpisy jiného členského státu v souladu s pravidly stanovenými ve výše uvedených písmenech nebo v souladu s jednou z výjimek nebo zvláštních pravidel stanovených v článcích 14 až 17, podléhá právním předpisům členského státu, na jehož území má bydliště, v souladu pouze s ustanoveními uvedených právních předpisů“.

10. Článek 19 odst. 1 téhož nařízení, který je součástí oddílu 2, nadepsaného „Zaměstnané osoby nebo osoby samostatně výdělečně činné a jejich rodinní příslušníci“, kapitoly 1 týkající se nemoci a mateřství, hlavy III tohoto nařízení, nadepsané „Zvláštní ustanovení týkající se různých kategorií dávek“, stanoví: „Zaměstnaná osoba nebo osoba samostatně výdělečně činná s bydlištěm na území jiného členského státu, než je příslušný stát, která splňuje podmínky právních předpisů příslušného státu pro vznik nároku na dávky, případně s přihlédnutím k ustanovením článku 18, obdrží ve státě, kde má bydliště: […] b) peněžité dávky poskytované příslušnou institucí podle jí uplatňovaných právních předpisů […]“

11. Článek 22 odst. 1 nařízení č. 1408/71, obsažený v témže oddíle, zní: „Zaměstnaná osoba nebo osoba samostatně výdělečně činná, která splňuje podmínky právních předpisů příslušného státu pro vznik nároku na dávky, případně s přihlédnutím k článku 18, a: […] b) která po získání nároku na dávky hrazené příslušnou institucí má povolení uvedené instituce k návratu na území členského státu, kde má bydliště, nebo k přemístění svého bydliště na území jiného členského státu […] má nárok: […] ii) na peněžité dávky poskytované příslušnou institucí podle jí uplatňovaných právních předpisů […]“

12. Podle přílohy I (nadepsané „Osobní působnost“) bodu I oddílu „Spojené království“ je „[z]a zaměstnanou osobu nebo osobu samostatně výdělečně činnou ve smyslu čl. 1 písm. a) bodu ii) nařízení […] považována každá osoba, která je zaměstnancem (employed earner) nebo osobou samostatně výdělečně činnou (self-employed earner) ve smyslu právních předpisů Velké Británie nebo právních předpisů Severního Irska. Za zaměstnanou osobu nebo osobu samostatně výdělečně činnou ve smyslu čl. 1 písm. a) bodu ii) nařízení je považována každá osoba, které náleží příspěvky jako zaměstnané osobě (employed person) nebo osobě samostatně výdělečně činné (self-employed person) v souladu s právními předpisy Gibraltaru“.

13. Příloha VI (nadepsaná „Zvláštní postupy při uplatňování právních předpisů některých členských států“) v oddílu „Spojené království“ bodě 19 daného nařízení uvádí: „S výhradou jakýchkoli úmluv uzavřených s jednotlivými členskými státy se pro účely čl. 13 odst. 2 písm. f) nařízení a článku 10b prováděcího nařízení právní předpisy Spojeného království přestávají vztahovat na jakoukoli osobu dříve podléhající právním předpisům Spojeného království jako zaměstnaná osoba nebo osoba samostatně výdělečně činná po uplynutí posledního z následujících tří dnů: a) dne, ve kterém přemístila bydliště do jiného členského státu uvedeného v čl. 13 odst. 2 písm. f); […] c) posledního dne každé doby pobírání britských dávek v nemoci a mateřství (včetně věcných dávek, pro které je Spojené království příslušným státem) nebo dávek v nezaměstnanosti, které i) začaly přede dnem přemístění bydliště do jiného členského státu […]“

14. Příloha VI oddíl „Spojené království“ bod 20 téhož nařízení stanoví: „Skutečnost, že osoba začala podléhat právním předpisům jiného členského státu v souladu s čl. 13 odst. 2 písm. f) nařízení, článkem 10b prováděcího nařízení a výše uvedeným bodem 19, nebrání, a) aby na ni Spojené království jako příslušný stát uplatňovalo ustanovení týkající se zaměstnaných osob nebo osob samostatně výdělečně činných hlavy III kapitoly 1 a kapitoly 2 oddílu 1 nebo čl. 40 odst. 2 nařízení, jestliže zůstane zaměstnanou osobou nebo osobou samostatně výdělečně činnou pro tyto účely a byla tak naposledy pojištěna podle právních předpisů Spojeného království; […]“

B – Právo Spojeného království

15. Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že DLA je nepříspěvkovou dávkou, která se skládá ze složky „péče“ a složky „pohyblivost“. Přiznání této dávky není podmíněno kritériem prostředků a nemá nahradit případné neexistující příjmy příjemců této dávky. Jejím účelem je úhrada dodatečných nákladů, které si vyžaduje určitý druh péče, nebo jsou dány tím, že příjemci těchto dávek nemohou či téměř nemohou chodit.

16. Článek 71 odst. 6 Social Security Contributions and Benefits Act 1992 (zákon o příspěvcích a dávkách sociálního zabezpečení z roku 1992) stanoví, že „[o]soba má nárok na [DLA], pouze pokud splňuje podmínky bydliště a pobytu ve Velké Británii“. Tyto podmínky upřesňuje zejména čl. 2 odst. 1 písm. a) Social Security (Disability Living Allowance) Regulations 1991 (nařízení v oblasti sociálního zabezpečení týkající se příspěvku na živobytí pro zdravotně postižené z roku 1991).

III – Spor v původním řízení, předběžné otázky a řízení před Soudním dvorem

17. Paní Tolley, britská státní příslušnice narozená dne 17. dubna 1952, platila ve Spojeném království příspěvky na sociální zabezpečení od roku 1967 do roku 1984. Následně byly v její prospěch připsány příspěvky až do roku 1993–1994. Pokud by splnila podmínky týkající se odvedených příspěvků v době, kdy dosáhla zákonného věku pro odchod do starobního důchodu, mohla by mít nárok na starobní důchod podle právních předpisů Spojeného království. Zemřela však dne 10. května 2011, tedy dříve, než tohoto věku dosáhla.

18. Od 26. července 1993 jí byla na neomezenou dobu přiznána složka „péče“ DLA, neboť nebyla schopna si připravovat jídlo.

19. Dne 5. listopadu 2002 spolu s manželem přemístila bydliště do Španělska. Paní Tolley zde nevykonávala žádnou výdělečnou činnost.

20. V roce 2007 Secretary of State for Work and Pensions (ministr práce a důchodů, Spojené království, dále jen „ministr“) rozhodl, že od 6. listopadu 2002 již paní Tolley nemá na tuto dávku nárok, jelikož nesplňuje podmínku bydliště, kterou stanoví pro ten účel právní předpisy Spojeného království.

21. Paní Tolley podala proti tomuto rozhodnutí žalobu k First-tier Tribunal (soud prvního stupně, Spojené království). Ten její žalobě vyhověl s tím, že má podle článku 10 nařízení č. 1408/71 nárok nadále pobírat uvedenou dávku poté, co přemístila své bydliště do Španělska.

22. Ministr podal proti tomuto rozhodnutí odvolání k Upper Tribunal (vrchní soud, Spojené království). Tento soud předně konstatoval, že vzhledem k tomu, že paní Tolley je pojištěna pro případ stáří, neboť v minulosti platila příspěvky na sociální zabezpečení, je „zaměstnanou osobou“ ve smyslu čl. 1 písm. a) tohoto nařízení. Uvedený soud následně potvrdil, že paní Tolley má nárok pobírat složku „péče“ DLA. Svůj závěr nicméně nezaložil na článku 10 nařízení č. 1408/71, ale na čl. 22 odst. 1 písm. b) tohoto nařízení, neboť tuto dávku kvalifikoval jako dávku v nemoci.

23. Court of Appeal (England & Wales) [odvolací soud (pro Anglii a Wales), Spojené království] zamítl opravný prostředek, který podal ministr proti rozsudku Upper Tribunal (vrchní soud, Spojené království), s tím, že je vázán precedentem, kterým je jeho rozhodnutí ve věci Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs v. Ruas ( 7 ). Ministr se následně obrátil na Supreme Court of the United Kingdom (Nejvyšší soud Spojeného království).

24. Za těchto okolností se Supreme Court of the United Kingdom (Nejvyšší soud Spojeného království) rozhodl přerušit řízení a předložit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1) Je složka ‚péče‘ [DLA] správně kvalifikována pro účely nařízení č. 1408/71 jako dávka v invaliditě, a nikoliv jako peněžitá dávka v nemoci? 2) a) Přestane osoba, jejíž nárok na [DLA] podle vnitrostátního práva Spojeného království zanikl z důvodu, že přemístila své bydliště do jiného členského státu, a před tímto přemístěním ukončila veškerou výdělečnou činnost jako zaměstnaná osoba, avšak je i nadále pojištěna pro případ stáří v rámci systému sociálního zabezpečení Spojeného království, podléhat právním předpisům Spojeného království pro účely čl. 13 odst. 2 písm. f) nařízení č. 1408/71? b) Podléhá tato osoba v každém případě i nadále právním předpisům Spojeného království, a to s ohledem na bod 19 písm. c) [oddílu ‚Spojené království‘ přílohy VI nařízení č. 1408/71]? c) Přestala-li tato osoba podléhat právním předpisům Spojeného království ve smyslu čl. 13 odst. 2 písm. f) nařízení č. 1408/71, má Spojené království na základě bodu 20 [oddílu ‚Spojené království‘ přílohy VI tohoto nařízení] povinnost či pouhou možnost uplatňovat vůči této osobě ustanovení kapitoly 1 hlavy III tohoto nařízení? 3) a) Použije se široká definice zaměstnané osoby uvedená v rozsudku Dodl a Oberhollenzer ([C‑543/03,] EU:C:2005:364) pro účely článků 19 až 22 nařízení č. 1408/71 v případě, že osoba předtím, než se přestěhovala do jiného členského státu, ukončila veškerou výdělečnou činnost jako zaměstnaná osoba, a to bez ohledu na rozlišení, které zavádí kapitola I hlavy III tohoto nařízení mezi osobami zaměstnanými a samostatně výdělečně činnými na straně jedné a osobami nezaměstnanými na straně druhé? b) Pokud se tato definice použije, má taková osoba nárok na to, aby jí byla tato dávka vyplácena do zahraničí na základě článku 19 nebo článku 22 nařízení č. 1408/71? Brání čl. 22 odst. 1 písm. b) [tohoto nařízení] tomu, aby nárok navrhovatelky na složku ‚péče‘ DLA zanikl na základě podmínky bydliště stanovené vnitrostátními právními předpisy v souvislosti s přemístěním bydliště do jiného členského státu?“

25. Paní Tolley, vláda Spojeného království, norská vláda a Evropská komise předložily písemná vyjádření. S výjimkou norské vlády byly rovněž zastoupeny na jednání konaném dne 8. června 2016.

IV – Analýza

A – Úvodní poznámky

26. Jádrem sporu v původním řízení je otázka, zda má paní Tolley poté, co přemístila své bydliště do Španělska, nadále nárok, aby jí instituce Spojeného království vyplácela složku „péče“ DLA, kterou začala pobírat před přemístěním bydliště.

27. Supreme Court of the United Kingdom (Nejvyšší soud Spojeného království) se zaprvé táže, zda lze tuto dávku kvalifikovat jako dávku v invaliditě, třebaže ji Soudní dvůr dříve kvalifikoval jako dávku v nemoci ( 8 ). Pokud by tomu tak bylo, paní Tolley by měla nárok na to, aby jí tato dávka byla vyplácena do zahraničí, a to na základě článku 10 nařízení č. 1408/71, který v případě nároku na dávky v něm uvedené brání uplatnění podmínky bydliště. Mezi tyto dávky patří dávky v invaliditě, nikoliv však dávky v nemoci.

28. Tento soud si zadruhé klade otázku, zda i v případě, že by složka „péče“ DLA byla dávkou v nemoci, mohla být přesto tato dávka paní Tolley po přemístění jejího bydliště do Španělska vyplácena do zahraničí na základě čl. 19 odst. 1 anebo čl. 22 odst. 1 písm. b) tohoto nařízení. V této souvislosti tento soud požaduje předně určitá vyjasnění stran určení, které právní předpisy se na dotyčnou po přemístění bydliště použijí podle kolizních norem uvedených v č. 13 odst. 2 uvedeného nařízení.

29. Dříve než se budu těmito otázkami zabývat, považuji za užitečné ověřit, zda paní Tolley spadá do osobní působnosti uvedeného nařízení, neboť vláda Spojeného království na jednání zpochybnila její postavení „zaměstnané osoby nebo osoby samostatně výdělečně činné“ (dále jen „pracovník“) ve smyslu čl. 1 písm. a) téhož nařízení.

B – Osobní působnost nařízení č. 1408/71

30. Podle čl. 2 odst. 1 nařízení č. 1408/71 se toto nařízení vztahuje „na zaměstnané osoby nebo osoby samostatně výdělečně činné […] kte[ré] podléhají nebo podléhal[y] právním předpisům jednoho nebo více členských států“.

31. Je nesporné, že paní Tolley podléhala právním předpisům Spojeného království ( 9 ), jelikož byla účastna na systému sociálního zabezpečení tohoto členského státu a v minulosti do něj odváděla příspěvky ( 10 ).

32. Vláda Spojeného království naproti tomu tvrdí, že paní Tolley postavení pracovníka ve smyslu čl. 1 písm. a) tohoto nařízení nemá. Jednak se na ni podle vlády Spojeného království nevztahuje bod i) tohoto ustanovení, jelikož v okamžiku přemístění svého bydliště do Španělska nebyla pojištěna v rámci systému sociálního zabezpečení, který se použije na pracovníky. Dále se na ni nepoužije ani bod ii) uvedeného ustanovení, neboť příloha I bod I oddíl „Spojené království“ tohoto nařízení omezuje svou působnost na osoby, které vykonávají výdělečnou činnost.

33. V této souvislosti podotýkám, že z rozsudku Martínez Sala ( 11 ) a následné judikatury vyplývá, že pracovníkem ve smyslu čl. 1 písm. a) nařízení č. 1408/71 je každá osoba, která „je pojištěna, a to i pro případ jedné pojistné události, na základě povinného nebo volitelného pojištění v rámci obecného nebo zvláštního systému sociálního zabezpečení uvedeného v čl. 1 písm. a) [tohoto] nařízení, a to nezávisle na existenci pracovního poměru“.

34. Osoba tedy může být pracovníkem, i když nevykonává žádnou výdělečnou činnost a dávka, na niž uplatňuje nárok, nesouvisí s předchozím zaměstnáním ani s pojistnou událostí, pro případ které je pojištěna ( 12 ).

35. V rámci sporu v původním řízení Upper Tribunal (vrchní soud) i Court of Appeal (England & Wales) [odvolací soud (pro Anglii a Wales)] dospěly k závěru, že paní Tolley má postavení pracovníka ve smyslu nařízení č. 1408/71, neboť je na základě právních předpisů Spojeného království nadále pojištěna pro případ jedné z pojistných událostí uvedených v čl. 4 odst. 1 tohoto nařízení, a sice pro případ stáří ve smyslu písmene c) tohoto ustanovení.

36. Konkrétně konstatuji, že tyto soudy měly za to, že se na dotyčnou vztahuje čl. 1 písm. a) bod ii) první odrážka uvedeného nařízení, jelikož byla pojištěna v rámci systému sociálního zabezpečení pro všechny obyvatele a může být označena za zaměstnanou osobu na základě způsobu, jakým je tento systém spravován a financován ( 13 ).

37. Jak vyplývá z předkládacího rozhodnutí, Supreme Court of the United Kingdom (Nejvyšší soud Spojeného království) nezamýšlí tento závěr zpochybnit.

38. Z toho důvodu je třeba paní Tolley považovat za pracovníka, a to i přesto, že dosud nebyla poživatelem starobního důchodu.

39. Soudní dvůr totiž v rozsudku Dumont de Chassart ( 14 ) rozhodl, že i v takovém případě má osoba postavení pracovníka, jelikož by měla nárok na starobní důchod, pokud by se dožila důchodového věku. Obecně vzato z judikatury vyplývá, že postavení pracovníka ve smyslu nařízení č. 1408/71 nezávisí na tom, zda nastane pojistná událost ( 15 ).

40. Příloha I bod I oddíl „Spojené království“ tohoto nařízení tento závěr nezpochybňuje. V této souvislosti postačuje poukázat na to, že tato příloha je relevantní pouze pro účely použití čl. 1 písm. a) bodu ii) druhé odrážky uvedeného nařízení. Podle soudů, které rozhodovaly ve sporu v původním řízení, se však na případ paní Tolley vztahuje první odrážka tohoto bodu.

41. Má analýza bude proto vycházet z předpokladu, že dotyčná spadá do osobní působnosti nařízení č. 1408/71.

C – Kvalifikace složky „péče “ DLA (první otázka)

42. Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda musí být kvalifikace složky „péče“ DLA jako dávky v nemoci ve smyslu čl. 4 odst. 1 písm. a) nařízení č. 1408/71, která vyplývá z rozsudku Komise v. Parlament a Rada ( 16 ), zpochybněna z důvodu, že jejím účelem je dlouhodobé a trvalé pokrytí rizika.

1. K přípustnosti

43. Vláda Spojeného království úvodem tvrdí, že odpověď na tuto otázku již vyplývá z výše uvedeného rozsudku. Ustanovení unijního práva, jejichž výklad je požadován, jsou tudíž acte éclairé ve smyslu rozsudku Cilfit a další ( 17 ). První předběžná otázka je podle ní tudíž nepřípustná.

44. Domnívám se, že tato argumentace patrně směšuje povinnost soudů, jejichž rozhodnutí nelze napadnout opravnými prostředky, položit Soudnímu dvoru předběžnou otázku, vyvstane-li otázka unijního práva při jednání před těmito soudy, na straně jedné a přípustnost takové otázky na straně druhé. Teorie acte éclairé vyplývající z rozsudku Cilfit a další pouze stanoví výjimku z výše uvedené povinnosti ( 18 ). Nemá naproti tomu žádný vliv na přípustnost předběžné otázky ( 19 ).

45. Naopak i v případě existence judikatury Soudního dvora, která řeší dotčenou právní otázku, mají vnitrostátní soudy nadále možnost obrátit se na Soudní dvůr ( 20 ). Skutečnost, že ustanovení, jejichž výklad je požadován, již byla předmětem výkladu Soudního dvora, nebrání tomu, aby Soudní dvůr rozhodl znovu ( 21 ). Vnitrostátní soudy nelze zbavit možnosti domáhat se u Soudního dvora v rámci řízení o rozhodnutí o předběžné otázce změny jeho judikatury.

2. K věci samé

46. Podle judikatury Soudního dvora je rozlišení jednotlivých kategorií dávek sociálního zabezpečení založeno na povaze rizika, které mají tyto dávky krýt ( 22 ).

47. V rozsudku Komise v. Parlament a Rada ( 23 ) Soudní dvůr kvalifikoval složku „péče“ DLA jako dávku v nemoci v zásadě na základě toho, že má za účel pomoci zdravotně postižené osobě překonat v nejvyšší možné míře její zdravotní postižení při činnostech každodenního života. Není sporu o tom, že tato dávka v době rozhodné z hlediska skutkového základu sporu v původním řízení sledovala právě takový účel.

48. Předkládající soud takovou kvalifikaci zpochybňuje především z důvodu, že uvedená dávka vykazuje vlastnosti obdobné těm, které mají dávky uvedené v článku 10 nařízení č. 1408/71, neboť ty jsou poskytovány jako dávky dlouhodobé nebo jako jednorázové dávky vztahující se ke stálým podmínkám.

49. Právní zástupce paní Tolley sice zdůrazňuje, že v rámci sporu v původním řízení nezpochybnil kvalifikaci složky „péče“ DLA jako dávky v nemoci, avšak i on uvádí některé argumenty ve prospěch kvalifikace této složky jako dávky v invaliditě ve smyslu čl. 4 odst. 1 písm. b) tohoto nařízení. Tento přístup má podle jeho názoru oporu zejména v rozsudku Stewart ( 24 ), v němž Soudní dvůr zdůraznil dočasnou povahu dávek v nemoci. Právní zástupce paní Tolley dále uvádí, že se věc, ve které byl vydán rozsudek Komise v. Parlament a Rada ( 25 ), týkala vymezení hranice mezi dávkami sociálního zabezpečení a zvláštními nepříspěvkovými dávkami. Soudní dvůr se tedy v tomto rozsudku nezabýval rozlišením dávek v nemoci a dávek v invaliditě.

50. Mám za to, že tyto úvahy nejsou důvodem k tomu, aby se Soudní dvůr odchýlil od kvalifikace složky „péče“ DLA, kterou uvedl v tomto rozsudku.

51. Zaprvé je pravda, že z rozsudku Stewart ( 26 ) vyplývá, že dávky v nemoci se v zásadě poskytují ke krytí rizika spojeného s nemocí, která způsobuje dočasné přerušení činnosti osoby, zatímco dávky v invaliditě kryjí riziko neschopnosti, jejíž dlouhodobost nebo trvalost se jeví pravděpodobná.

52. Takové tvrzení nicméně nemůže z doby, kterou má předmětná dávka pokrýt, učinit kritérium, které je určující pro účely kvalifikace této dávky. V tomto ohledu Soudní dvůr v rozsudku Komise v. Parlament a Rada ( 27 ) neposoudil toto kritérium jako relevantní, neboť doba trvání neschopnosti, po kterou se poskytuje příspěvek v invaliditě, který Soudní dvůr kvalifikoval jako dávku v nemoci, nemůže změnit účel dávky.

53. Stejně tak v rozsudku Silva Martins ( 28 ) Soudní dvůr uvedl, že „na rozdíl od dávek v nemoci stricto sensu nemají být v zásadě dávky pokrývající riziko odkázanosti na péči třetího, která je obecně dlouhodobá, vypláceny krátkodobě“. Soudní dvůr nicméně konstatoval, že i když se posledně uvedené dávky mohou z toho důvodu vyznačovat některými společnými vlastnostmi s dávkami v invaliditě nebo ve stáří, dlouhodobost příspěvku ve stavu odkázanosti nezpochybňuje jeho kvalifikaci jako dávky v nemoci ( 29 ).

54. Zadruhé, třebaže se Soudní dvůr v rozsudku Komise v. Parlament a Rada ( 30 ) rozlišením mezi dávkami v nemoci a dávkami v invaliditě výslovně nezabýval, vyjádřil se k této otázce v rozsudku Molenaar ( 31 ). V tomto rozsudku Soudní dvůr kvalifikoval jako dávku v nemoci dlouhodobě poskytovaný příspěvek ve stavu odkázanosti, a to zejména z důvodu, že jeho účelem bylo celkové zlepšení životní úrovně osob odkázaných na péči třetího tím, že vyrovnával dodatečné náklady způsobené stavem odkázanosti na péči třetího ( 32 ). Na témže základě Soudní dvůr stejným způsobem kvalifikoval srovnatelné dávky, a to zejména v rozsudku Jauch ( 33 ) a rozsudku Hosse ( 34 ). Složka „péče“ DLA přitom takový účel také sleduje.

55. S ohledem na skutečnost, že nařízení č. 1408/71 neobsahuje ustanovení, která by specificky upravovala dávky související s rizikem odkázanosti na péči třetího, se ostatně domnívám, že Soudním dvorem zvolený přístup považovat tyto dávky, i když jsou vypláceny dlouhodobě, za dávky v nemoci, má určité výhody z hlediska právní jistoty a transparentnosti.

56. V tomto ohledu zdůrazňuji, že vnitrostátní právní předpisy členských států upravují širokou škálu dávek ve stavu odkázanosti, přičemž některé z nich vykazují společné vlastnosti s dávkami v invaliditě, jiné se zase více podobají dávkám ve stáří nebo také rodinným dávkám. Pokud bychom každou dávku ve stavu odkázanosti přiřazovali případ od případu k tomu či onomu odvětví sociálního zabezpečení, mohlo by to nejen ztížit provedení kvalifikace dávek ve stavu odkázanosti, ale učinit ji i nepředvídatelnou, což by narušovalo právní jistotu ( 35 ).

57. Mám tudíž za to, že složka „péče“ DLA je dávkou v nemoci. Nespadá tedy do věcné působnosti článku 10 nařízení č. 1408/71, a nelze ji proto z toho důvodu vyplácet do zahraničí.

D – Určení rozhodného práva (druhá otázka)

1. Úvodní poznámky

58. Druhou otázkou se předkládající soud v podstatě táže, jakým vnitrostátním právním předpisům paní Tolley podléhala v době rozhodné z hlediska skutkového stavu sporu v původním řízení podle kolizních norem uvedených v č. 13 odst. 2 nařízení č. 1408/71. Konkrétně se tento soud dotazuje na to, zda dotyčná ve smyslu čl. 13 odst. 2 písm. f) tohoto nařízení po přemístění bydliště do Španělska již nadále nepodléhala právním předpisům Spojeného království, a vztahovaly se tedy na ni španělské právní předpisy.

59. Považuji za vhodné nejprve objasnit, jaké důsledky bude mít odpověď Soudního dvora na tuto otázku.

60. Zaprvé v případě, že by se na paní Tolley nadále vztahovaly právní předpisy Spojeného království, nepoužila by se kolizní norma uvedená v čl. 13 odst. 2 písm. f) uvedeného nařízení. Bylo by tedy třeba mít za to, že dotyčná nadále podléhá těmto právním předpisům podle některé z kolizních norem stanovených v čl. 13 odst. 2 písm. a) až e) téhož nařízení ( 36 ). Spojené království by tudíž bylo bezesporu „příslušným státem“ ve smyslu čl. 22 odst. 1 písm. b) téhož nařízení. Spojenému království by z toho důvodu příslušelo, aby paní Tolley poté, co přemístila své bydliště do Španělska, nadále vyplácelo složku „péče“ DLA (pokud získala za tím účelem povolení – k tomu se ještě vrátím).

61. Zadruhé, pokud by paní Tolley již nadále nepodléhala právním předpisům Spojeného království, vztahoval by se na ni podle čl. 13 odst. 2 písm. f) nařízení č. 1408/71 španělský systém sociálního zabezpečení. Dále by tedy bylo nutné určit, zda z toho vyplývá, že Spojené království již není „příslušným státem“ ve smyslu čl. 22 odst. 1 písm. b) tohoto nařízení, takže by se dotyčná nemohla tohoto ustanovení dovolávat, anebo zda lze toto ustanovení přesto použít, pokud Spojené království zůstává „příslušným státem“ ve smyslu tohoto ustanovení proto, že jeho právní předpisy byly použitelné v době podání žádosti o dávku, jejíž výplaty do zahraničí se dotyčná osoba domáhá.

62. Předkládací rozhodnutí ani vyjádření předložená Soudnímu dvoru nadto neuvádějí, zda španělské právo upravovalo v době rozhodné z hlediska skutkového stavu sporu v původním řízení dávky související s rizikem, k jehož krytí je poskytována složka „péče“ DLA ( 37 ).

2. K pojmu „právní předpisy“ ve smyslu čl. 13 odst. 2 písm. f) nařízení č. 1408/71

63. Předkládající soud má pochybnosti o otázce, zda se „právními předpisy“ ve smyslu čl. 13 odst. 2 písm. f) nařízení č. 1408/71 rozumí všechny právní předpisy v oblasti sociálního zabezpečení, nebo pouze právní předpisy, které se týkají dávky, na niž je uplatňován nárok. Předkládající soud se zejména táže, zda za okolností sporu v původním řízení zachování případného nároku pobírat v budoucnu starobní důchod hrazený institucí Spojeného království brání závěru, že paní Tolley již ve smyslu daného ustanovení nadále nepodléhá právním předpisům tohoto členského státu.

64. V této souvislosti považuji za užitečné nejprve rozlišit otázku určení použitelných právních předpisů a otázku zachování nabytých práv ( 38 ).

65. Určení právních předpisů členského státu jako použitelných právních předpisů (takový stát je označovaný jako příslušný stát či stát pojištění) má za následek, že se na dotyčného pracovníka použije systém sociálního zabezpečení tohoto členského státu. Tento pracovník bude v tomto členském státě případně platit příspěvky na sociální zabezpečení nebo v něm bude mít nárok na dávky v případě vzniku některé z pojistných událostí krytých tímto systémem. V souladu se zásadou použití právních předpisů jediného členského státu upravenou v čl. 13 odst. 1 nařízení č. 1408/71 podléhá každý pracovník v oblasti sociálního zabezpečení právním předpisům pouze jednoho státu ( 39 ). Z tohoto pohledu je cílem čl. 13 odst. 2 uvedeného nařízení jednak zabránit souběžnému použití vícero vnitrostátních právních předpisů a z toho plynoucím komplikacím a jednak předejít tomu, aby byl pracovník zbaven ochrany v oblasti sociálního zabezpečení v případě absence právních předpisů, které by se na něho vztahovaly ( 40 ).

66. Zachování nabytých práv se týká především zachování nároku na dávku sociálního zabezpečení po přemístění bydliště pracovníka do jiného členského státu, než je členský stát, na základě jehož právních předpisů nabyl (či nabývá) nárok na takovou dávku ( 41 ).

67. Několik ustanovení nařízení č. 1408/71 tak má zajistit, aby nabytá nebo nabývaná práva byla zachována i v případě, že po přemístění bydliště pracovníka dojde ke změně právních předpisů, které se na něho vztahují. Zejména článek 10 tohoto nařízení upravuje právo na zachování především invalidních a starobních peněžitých dávek. Co se týče dávek v nemoci, článek 19 a čl. 22 odst. 1 písm. b) uvedeného nařízení podle mého názoru takové právo rovněž zakotvují ( 42 ).

68. Pracovník tedy může být pojištěn v rámci systému sociálního zabezpečení jednoho členského státu a současně pobírat od jiného členského státu, ve kterém není pojištěn, dávku stanovenou na základě nároků, které předtím v tomto členském státě získal. V případě, že systém sociálního zabezpečení členského státu, v němž je pracovník pojištěn, rovněž pojišťuje riziko kryté touto dávkou, brání pobírání několika dávek stejného druhu vztahujících se k téže době pojištění pravidla vylučující souběh dávek, která stanoví unijní právo a vnitrostátní právní předpisy ( 43 ).

69. Normotvůrce odstranil do budoucna veškeré nejasnosti v tomto ohledu přijetím nařízení č. 883/2004, jehož čl. 11 odst. 3 písm. e), který v převážné části přejímá znění čl. 13 odst. 2 písm. f) nařízení č. 1408/71, výslovně stanoví, že jím zakotvená kolizní norma se použije, „aniž jsou dotčena ostatní ustanovení tohoto nařízení, která […] zaručují [dotyčným osobám] dávky podle právních předpisů jednoho nebo více členských států“.

70. S ohledem na tyto úvahy mám za to, že pracovník již „nadále nepodléhá“ právním předpisům členského státu ve smyslu čl. 13 odst. 2 písm. f) nařízení č. 1408/71, jestliže přestává být účasten na systému sociálního zabezpečení tohoto členského státu, a to bez ohledu na to, zda si zachovává nabytá nebo nabývaná práva ( 44 ).

71. Skutečnost, že paní Tolley zůstala ve Spojeném království pojištěna pro případ stáří, tedy nebrání tomu, aby již nadále nepodléhala právu tohoto členského státu ve smyslu čl. 13 odst. 2 písm. f) nařízení č. 1408/71.

3. K okamžiku, od kterého již paní Tolley nadále nepodléhala právu Spojeného království

72. Podle článku 10b nařízení č. 574/72 určuje den a podmínky, za kterých přestávají být použitelné právní předpisy členského státu, tento členský stát ( 45 ).

73. Příloha VI oddíl „Spojené království“ bod 19 nařízení č. 1408/71 v podstatě stanoví, že právní předpisy tohoto členského státu se přestávají vztahovat na jakoukoli osobu po uplynutí posledního dne událostí, které jsou v tomto bodě uvedeny.

74. Podle vlády Spojeného království se podle tohoto bodu 19 písm. a) přestaly tyto právní předpisy na paní Tolley vztahovat dnem následujícím po dni, kdy přemístila své bydliště do Španělska (tedy v průběhu roku 2002).

75. Zástupce paní Tolley naproti tomu tvrdí, že dnem, kdy přestaly být použitelné právní předpisy Spojeného království, je podle uvedeného bodu 19 písm. c) podbodu i) den následující po posledním dni doby pobírání složky „péče“ DLA, která začala běžet předtím, než paní Tolley přemístila bydliště (tedy v průběhu roku 2007). V tomto ohledu tvrdí, že dotyčná tuto dávku nadále pobírala v letech 2002 až 2007, třebaže ministr později dospěl k závěru, že na něj již neměla v tomto období podle právních předpisů Spojeného království nárok.

76. Obdobně jako Komise mám za to, že vzhledem k tomu, že den a podmínky, za nichž přestávají být na osobu použitelné právní předpisy členského státu, spadají do působnosti vnitrostátního práva tohoto členského státu, přísluší předkládajícímu soudu, aby určil, zda se na případ paní Tolley vztahuje bod 19 písm. a) nebo bod 19 písm. c) podbod i) oddílu „Spojené království“ přílohy VI nařízení č. 1408/71.

E – Zachování nároku na složku „péče “ DLA na základě čl. 19 odst. 1 anebo čl. 22 odst. 1 písm. b) nařízení č. 1408/71 (třetí otázka)

1. Úvodní poznámky

77. Podstatou třetí otázky předkládajícího soudu je, zda i v případě, že by paní Tolley již ve smyslu čl. 13 odst. 2 písm. f) nařízení č. 1408/71 nadále nepodléhala právním předpisům Spojeného království poté, co přemístila své bydliště, měla i přesto nárok nadále pobírat složku „péče“ DLA na základě čl. 19 odst. 1 anebo čl. 22 odst. 1 písm. b) tohoto nařízení ( 46 ).

78. Vláda Spojeného království, norská vláda a Komise tvrdí, že případ paní Tolley do působnosti těchto ustanovení nespadá, a uplatňují především následující argumenty: — zaprvé vláda Spojeného království a Komise tvrdí, že paní Tolley nemá postavení „pracovníka“ ve smyslu těchto ustanovení, která se podle jejich názoru vztahují pouze na osoby vykonávající výdělečnou činnost v době podání žádosti o zachování nároku na předmětnou dávku, a — zadruhé vláda Spojeného království a norská vláda mají za to, že Spojené království není „příslušným státem“ ve smyslu uvedených ustanovení ( 47 ). Tento pojem se podle jejich názoru vztahuje na členský stát, jehož právní předpisy se použijí na základě kolizních norem uvedených v čl. 13 odst. 2 nařízení č. 1408/71 v období, pro které je požadováno zachování předmětné dávky, tedy, jak se domnívají tyto vlády, na Španělsko, a nikoliv na členský stát, jehož právní předpisy se používaly v okamžiku podání žádosti o přiznání této dávky.

79. V případě, že by měly být tyto argumenty odmítnuty, bude třeba určit, zda čl. 19 odst. 1 nebo čl. 22 odst. 1 písm. b) tohoto nařízení brání tomu, aby členský stát vázal zachování nároku na dávku v nemoci na podmínku bydliště. Bude-li tomu tak, bude nutné posoudit důsledky spojené s tím, že předchozí povolení k přemístění bydliště příjemce této dávky nebylo uděleno.

80. Než přistoupím k analýze těchto otázek, považuji za vhodné zdůraznit, že tato ustanovení upravují shodným způsobem dávky v nemoci stricto sensu a dávky pokrývající riziko odkázanosti na péči třetího, které mají být na rozdíl od dávek v nemoci vypláceny dlouhodobě ( 48 ). Výklad uvedených ustanovení tedy celkově zohlední tyto dva druhy dávek.

81. Normotvůrci by případně příslušelo, aby do nařízení č. 1408/71 doplnil ustanovení, která by konkrétně upravovala dávky pokrývající riziko odkázanosti na péči třetího, pokud by je chtěl podřídit zvláštnímu systému zejména s ohledem na s tím spojené finanční důsledky.

2. K působnosti článku 19 a čl. 22 odst. 1 písm. b) nařízení č. 1408/71

82. Jak Soudní dvůr uvedl v rozsudku von Chamier Glisczinski ( 49 ), článek 19 a čl. 22 odst. 1 písm. b) nařízení č. 1408/71 se týkají různých situací, a sledují tudíž různé cíle.

83. Článek 22 odst. 1 písm. b) tohoto nařízení (v jehož nadpisu se odkazuje na „[n]ávrat do místa bydliště v jiném členském státu nebo přemístění bydliště do jiného členského státu během nemoci nebo mateřství“) se vztahuje na případ osoby, která přemísťuje své bydliště z členského státu, kde začala pobírat dávku v nemoci nebo mateřství, do jiného členského státu. Toto ustanovení váže zachování dané dávky na povolení příslušné instituce prvního členského státu.

84. Naproti tomu článek 19 uvedeného nařízení (nadepsaný „Bydliště v jiném členském státě, než je příslušný stát — Obecná pravidla“), který takovou podmínku nestanoví, podle mého názoru umožňuje pouze pracovníkovi, který již v době, kdy o takovou dávku žádá, pobývá v jiném členském státě, než je členský stát, ve kterém pracuje, aby tuto dávku obdržel v členském státě bydliště ( 50 ).

85. Takové pojetí vyplývá zejména ze systematického výkladu téhož nařízení. Pokud by se totiž článek 19 tohoto nařízení použil v případě, že pracovník začal pobírat předmětnou dávku před přemístěním svého bydliště, tedy za situace, na kterou se vztahuje i čl. 22 odst. 1 písm. b) nařízení č. 1408/71, pozbyla by podmínka povolení upravená v čl. 22 odst. 1 písm. b) užitečného účinku.

86. Vzhledem k tomu, že paní Tolley začala pobírat složku „péče“ DLA v době, kdy měla bydliště ve Spojeném království, je třeba posoudit její případ pouze z hlediska čl. 22 odst. 1 písm. b) tohoto nařízení.

3. K pojmu „pracovník“ ve smyslu čl. 22 odst. 1 písm. b) nařízení č. 1408/71

87. V první části třetí otázky se předkládající soud táže, zda osoba, která se nachází v situaci paní Tolley, má postavení pracovníka ve smyslu čl. 22 odst. 1 písm. b) nařízení č. 1408/71, a spadá tudíž do osobní působnosti tohoto ustanovení.

88. Podle zástupce paní Tolley má pojem pracovník ve všech ustanoveních tohoto nařízení stejný rozsah. Jelikož tento pojem odpovídá definici pracovníka ve smyslu čl. 1 písm. a) uvedeného nařízení, musí tak být pojímán i pro účely použití čl. 22 odst. 1 téhož nařízení.

89. Vláda Spojeného království a Komise naproti tomu tvrdí, že pojem pracovník ve smyslu článků 19 až 22 nařízení č. 1408/71 má vlastní význam. Rozumí se jím pouze pracovníci, kteří v době, kdy uplatňují nárok na předmětné dávky na základě některého z těchto ustanovení, činnost vykonávají.

90. Tato argumentace je podle mého názoru v rozporu s rozsudkem Pierik ( 51 ), z něhož vyplývá, že cílem odkazu na pracovníka uvedeného v čl. 22 odst. 1 písm. b) předmětného nařízení není omezit působnost tohoto ustanovení na pracovníky vykonávající činnost v porovnání s pracovníky, kteří činnost nevykonávají.

91. Kromě toho se domnívám, že vzhledem k tomu, že je pojem pracovník definován v čl. 1 písm. a) téhož nařízení, měl normotvůrce v případech, kdy tento výraz použil v jiných ustanoveních nařízení, na mysli osoby, na které se vztahuje tato definice. Naopak, jak upozornil zástupce paní Tolley, pokud chtěl normotvůrce označit konkrétně pracovníky vykonávající činnost, použil odlišnou terminologii ( 52 ).

92. Mám tudíž za to, že má-li paní Tolley postavení pracovníka ve smyslu čl. 1 písm. a) tohoto nařízení, má takové postavení i ve smyslu čl. 22 odst. 1 písm. b) uvedeného nařízení.

93. Tento závěr není zpochybněn argumentem, který uplatnily vláda Spojeného království, norská vláda a Komise a podle kterého by rozlišení mezi pracovníky (jejichž situaci upravují články 19 až 22 nařízení č. 1408/71, které jsou součástí oddílu 2 kapitoly 1 hlavy III tohoto nařízení) na straně jedné a nezaměstnanými osobami (na něž se vztahuje článek 25 tohoto nařízení, který je součástí oddílu 3 této kapitoly) na straně druhé ztratilo jakýkoliv smysl, pokud by osoby, které s konečnou platností ukončily výdělečnou činnost, byly považovány za pracovníky.

94. K tomu podotýkám, že pokud by paní Tolley nebyla považována za pracovníka ve smyslu článků 19 až 22 uvedeného nařízení, nevztahovalo by se na ni žádné z relevantních ustanovení kapitoly 1 hlavy III téhož nařízení. Nelze ji totiž považovat za žadatele o důchod nebo důchodce ve smyslu ustanovení oddílů 4 a 5 kapitoly 1 hlavy III nařízení č. 1408/71. Podle mého názoru je namístě použít články 19 až 22 tohoto nařízení na situace, na které se nevztahují zvláštní ustanovení obsažená v oddílech 3 až 5 této kapitoly. A to i přesto, že by použití těchto ustanovení mohlo ve svém důsledku umožnit výplatu dávky v nemoci do zahraničí ve prospěch osoby, která se nachází v situaci paní Tolley, zatímco případně jiné kategorie osob, které nejsou hospodářsky činné, by na ni nárok neměly.

4. K pojmu „příslušný stát“ ve smyslu čl. 22 odst. 1 písm. b) nařízení č. 1408/71

a) Úvod do problematiky

95. Pro posouzení druhé části třetí otázky je třeba v prvé řadě objasnit pojem „příslušný stát“ ve smyslu čl. 22 odst. 1 písm. b) nařízení č. 1408/71 a za tím účelem upřesnit vzájemný vztah mezi tímto ustanovením a čl. 13 odst. 2 písm. f) tohoto nařízení.

96. V projednávané věci vzniká otázka, zda v situaci, jako je situace dotčená ve věci v původním řízení, se příslušným státem ve smyslu čl. 22 odst. 1 písm. b) uvedeného nařízení rozumí stát, jehož právní předpisy se použijí po přemístění bydliště pracovníka, nebo stát, na základě jehož právních předpisů došlo k nabytí nároku na dávky v nemoci.

97. Vláda Spojeného království a norská vláda se přiklánějí k první z těchto možností. Vzhledem k tomu, že za příslušný stát by mělo být považováno Španělsko ( 53 ), ustanovení čl. 22 odst. 1 písm. b) nařízení č. 1408/71, které se vztahuje na situaci, kdy pracovníci pobývají v jiném členském státě, než je příslušný členský stát, by se nepoužilo ( 54 ).

98. Takový přístup by v konečném důsledku vedl k závěru, že čl. 22 odst. 1 písm. b) tohoto nařízení neumožňuje osobě, která ukončila veškerou výdělečnou činnost, aby po přemístění bydliště do jiného členského státu obdržela dávky v nemoci, na které získala nárok v členském státě svého posledního zaměstnání. Na základě čl. 13 odst. 2 písm. f) uvedeného nařízení by se jeho čl. 22 odst. 1 písm. b) použil pouze na pracovníky vykonávající činnost v okamžiku přemístění jejich bydliště.

99. Zástupce paní Tolley hájí druhou z těchto možností. Podle jeho názoru nemůže být článkem 13 odst. 1 písm. f) tohoto nařízení dotčen nárok pracovníka, který ukončil veškerou výdělečnou činnost, na to, aby i nadále pobíral dávky v nemoci, které začal pobírat v jednom členském státě poté, co přemístil své bydliště do jiného členského státu.

100. Z následujících důvodů mne přesvědčil druhý přístup.

b) Doslovný výklad

101. Podle čl. 1 písm. o) bodu i) ve spojení s čl. 1 písm. q) nařízení č. 1408/71 se „příslušným státem“ rozumí zejména členský stát, na jehož území má sídlo instituce, u které je pracovník pojištěn „v době podání žádosti o dávku“ ( 55 ).

102. V souladu s touto definicí se podle mého názoru „příslušným státem“, na který odkazuje čl. 22 odst. 1 písm. b) tohoto nařízení, rozumí stát, který byl na základě ustanovení hlavy II příslušný v době získání nároku na dávky, o jejichž výplatu do zahraničí se žádá. V projednávané věci se jedná o Spojené království, jelikož paní Tolley podala žádost o předmětnou dávku, která je dotčena ve věci v původním řízení, několik let předtím, než přemístila své bydliště do Španělska.

103. Na podporu takového výkladu předně poznamenávám, že srovnatelné časové hledisko se vztahuje k pojmu „příslušný stát“ již v rámci jiného ustanovení uvedeného nařízení, a sice čl. 71 odst. 1 písm. a) ( 56 ). Jak vyplývá z rozsudku Adanez Vega ( 57 ), tímto pojmem se rozumí stát, který byl příslušný v době posledního zaměstnání dotyčné osoby.

104. Dále mám za to, že ve stejném duchu příloha VI oddíl „Spojené království“ bod 20 nařízení č. 1408/71 stanoví, že „[s]kutečnost, že osoba začala podléhat právním předpisům jiného členského státu v souladu s čl. 13 odst. 2 písm. f) [tohoto] nařízení […] nebrání“ zejména tomu, „aby na ni Spojené království jako příslušný stát uplatňovalo ustanovení týkající se zaměstnaných osob nebo osob samostatně výdělečně činných hlavy III kapitoly 1 [týkající se dávek v nemoci a mateřství] […], jestliže zůstane zaměstnanou osobou nebo osobou samostatně výdělečně činnou pro tyto účely a byla tak naposledy pojištěna podle právních předpisů Spojeného království“.

105. Toto ustanovení naznačuje, že Spojené království připouští možnost, aby zůstalo příslušným státem ve smyslu ustanovení hlavy III kapitoly 1 nařízení č. 1408/71 i v případě, že pracovník již nadále nepodléhá právním předpisům tohoto členského státu ve smyslu čl. 13 odst. 2 písm. f) tohoto nařízení. Podle mého názoru je tedy v uvedeném bodě konstatováno, že toto ustanovení nebrání použití ustanovení hlavy III uvedeného nařízení, která upravují zachování nabytých práv a patří mezi ně čl. 22 odst. 1 písm. b).

106. Konečně zachování nároku na peněžitou dávku v nemoci, která je pobírána od členského státu, a to i když přemístění bydliště příjemce dávky do jiného členského státu vede ke změně použitelných právních předpisů, odpovídá situaci, která se nyní uplatní podle nařízení č. 883/2004. Toto nařízení totiž neobsahuje zvláštní ustanovení upravující zachování nároku na dávky v nemoci, které by bylo obdobou čl. 22 odst. 1 písm. b) nařízení č. 1408/71. Součástí nařízení je naproti tomu v článku 7 ustanovení, které upravuje upuštění od pravidel týkajících se bydliště a zahrnuje všechny peněžité dávky sociálního zabezpečení (a nikoliv už jen ty, které jsou uvedeny v článku 10 nařízení č. 1408/71).

107. Ostatně na rozdíl od toho, co tvrdí vláda Spojeného království, rozsudek Kuusijärvi ( 58 ) takovému výkladu nebrání. Soudní dvůr se totiž poté, co kvalifikoval dávku dotčenou ve věci, ve které byl tento rozsudek vydán, jako rodinnou dávku (a nikoliv jako dávku v nemoci), nevyslovil k výkladu čl. 22 odst. 1 písm. b), ale k výkladu článků 73 a 74 nařízení č. 1408/71 ( 59 ). Tato ustanovení se nicméně netýkají zachování nároku na dávku, kterou pracovník začal pobírat před přemístěním svého bydliště ( 60 ).

c) Teleologický výklad

108. Výše popsaný doslovný výklad je podpořen teleologickým výkladem čl. 13 odst. 2 písm. f) nařízení č. 1408/71.

109. Předtím, než bylo ustanovení čl. 13 odst. 2 písm. f) do tohoto nařízení vloženo nařízením (EHS) č. 2159/91 ( 61 ), Soudní dvůr v rozsudku Ten Holder ( 62 ) rozhodl, že v případě, že neexistuje ustanovení, které by konkrétně upravovalo právní předpisy použitelné na pracovníky, kteří ukončí výdělečnou činnost v jednom členském státě a nebudou pracovat v jiném členském státě, podléhají tito pracovníci podle čl. 13 odst. 2 písm. a) téhož nařízení i nadále právním předpisům členského státu jejich posledního zaměstnání.

110. Soudní dvůr následně omezil tento závěr na situace, v nichž pracovník ukončil veškerou výdělečnou činnost pouze dočasně ( 63 ). V důsledku toho se na případ osoby, která přestala s konečnou platností pracovat, již nevztahovala žádná z kolizních norem uvedených v hlavě II nařízení č. 1408/71 ( 64 ).

111. Vložením čl. 13 odst. 2 písm. f) nařízení č. 1408/71 chtěl normotvůrce zaplnit mezeru v právní úpravě, která byla na základě této judikatury zjištěna ( 65 ). Za tím účelem se přiklonil k tomu, aby se na pracovníka, který – ať už s konečnou platností nebo dočasně ( 66 ) – ukončil veškerou výdělečnou činnost, vztahovalo právo členského státu jeho bydliště.

112. Pokud by byl tento členský stát považován za příslušný stát ve smyslu čl. 22 odst. 1 písm. b) tohoto nařízení, nespadal by již takový pracovník do působnosti tohoto ustanovení. Neměl by totiž z povahy věci bydliště v „jiném členském státu, než je příslušný stát“ ( 67 ).

113. Zaprvé v rozsahu, v němž by takový důsledek porušoval zásadu zachování nabytých práv zakotvenou v nařízení č. 1408/71 ( 68 ), pochybuji o tom, že by jej normotvůrce zamýšlel. Ostatně nic ve znění tohoto nařízení, ani v přípravných pracích nenasvědčuje tomu, že by normotvůrce zamýšlel vložením čl. 13 odst. 2 písm. f) uvedeného nařízení znemožnit použití čl. 22 odst. 1 písm. b) téhož nařízení na situaci pracovníků, kteří činnost nevykonávají.

114. Zadruhé, pokud by byla příjemci peněžité dávky v nemoci tato dávka odejmuta po přemístění bydliště do jiného členského státu, bylo by mu tak de facto zabráněno přemístit bydliště, ledaže by přerušil léčení. Domnívám se, že takový důsledek by byl v rozporu s cílem podpory mobility pracovníků, který sleduje předmětné nařízení, jakož i článek 48 SFEU ( 69 ).

115. Zatřetí považuji výklad, který zastávám, za soudržný ve vztahu k ostatním ustanovením nařízení č. 1408/71, která svědčí o tom, že normotvůrce chtěl předejít tomu, aby náklady na některé dávky v nemoci nesl členský stát bydliště osoby, která v něm nikdy nepracovala. Zejména čl. 28 odst. 1 tohoto nařízení stanoví, že v případě, že důchodce, který má nárok na důchod podle právních předpisů jednoho členského státu, nemá nárok na dávky v nemoci podle právních předpisů státu, na jehož území má bydliště, obdrží přesto tyto dávky od instituce prvního členského státu, jestliže by na ně měl nárok, kdyby měl v tomto státě bydliště.

d) Závěr

116. S ohledem na všechny výše uvedené úvahy mám za to, že příslušným státem ve smyslu čl. 22 odst. 1 písm. b) nařízení č. 1408/71 se rozumí členský stát, na základě jehož právních předpisů došlo k získání nároku, jehož zachování je podle tohoto ustanovení požadováno. I kdyby tedy paní Tolley z důvodu přemístění bydliště již nadále nepodléhala právním předpisům Spojeného království, takže by se na ni na základě čl. 13 odst. 2 písm. f) tohoto nařízení vztahovalo španělské právo, zůstalo by Spojené království příslušným státem ve smyslu čl. 22 odst. 1 písm. b) uvedeného nařízení, pokud jde o zachování nároku na složku „péče“ DLA.

5. K protiprávnosti podmínek bydliště

117. Za účelem zodpovězení druhé části třetí otázky je zadruhé třeba určit, zda čl. 22 odst. 1 písm. b) nařízení č. 1408/71 brání takové podmínce bydliště, jaká je stanovena právními předpisy Spojeného království.

118. V tomto ohledu vláda Spojeného království tvrdila, že i kdyby se příslušným členským státem ve smyslu tohoto ustanovení rozuměl tento členský stát, toto ustanovení se použije, jak vyplývá z jeho znění, pouze za podmínky, že pracovník splňuje podmínky stanovené tímto státem pro vznik nároku na dávky. Spojené království přitom váže tento nárok na podmínku bydliště, jejíž legalita je zpochybňována v rámci sporu v původním řízení.

119. Takový argument nemůže obstát. Jak totiž uvedl generální advokát F. G. Jacobs ve stanovisku předneseném ve věci Kuusijärvi, „pokud by mohl [nárok, který přiznává čl. 22 odst. 1 písm. b) nařízení č. 1408/71,] zaniknout na základě podmínky bydliště, kterou stanoví vnitrostátní právo, stalo by se takové ustanovení zcela bezpředmětným“ ( 70 ).

120. Unijní právo ovšem podle mého názoru nebrání příslušnému státu ve smyslu tohoto ustanovení v tom, aby upravil, pokud to jeho vnitrostátní právo stanoví, nárok na dávku nebo výši této dávky v závislosti na takových hlediscích, jako je životní úroveň v členském státu bydliště nebo změna potřeb dotyčné osoby. Naproti tomu nelze tuto osobu zbavit takového nároku pouze proto, že má bydliště v jiném členském státě.

6. Důsledky neexistence povolení

121. Podle čl. 22 odst. 1 písm. b) nařízení č. 1408/71 má příjemce peněžité dávky v nemoci nárok na její zachování po přemístění bydliště pouze za podmínky, že za tím účelem obdržel povolení od příslušné instituce. Z předkládacího rozhodnutí přitom vyplývá, že paní Tolley o takové povolení příslušné instituce Spojeného království nepožádala a a fortiori nezískala. Předkládající soud má ovšem za to, že pokud by takovou žádost podala, povolení by jí bylo uděleno ( 71 ). Článek 22 odst. 2 tohoto nařízení totiž omezuje možnost odmítnout vydat povolení na případy – pod které není podřaditelná situace paní Tolley – kdy „je prokázáno, že by přesun dotyčné osoby ohrozil její zdravotní stav nebo léčení“.

122. V rámci posouzení druhé části třetí otázky je tudíž třeba zabývat se zatřetí tím, zda neexistence povolení znemožňuje použití čl. 22 odst. 1 písm. b) uvedeného nařízení i v případě, že by povolení, pokud by o něj bylo požádáno, nebylo možno odmítnout.

123. Nařízení č. 1408/71 nestanoví sankci pro případ, kdy i přes neexistenci jakékoli okolnosti umožňující příslušnému členskému státu odmítnout vydat povolení, dotyčná osoba správní povolení nemá.

124. V tomto ohledu považuji za vhodné zabývat se blíže tím, jaké cíle sleduje podmínka povolení stanovená v čl. 22 odst. 1 písm. b) uvedeného nařízení. Z článku 22 odst. 2 téhož nařízení podle mého názoru vyplývá, že tato podmínka má zabránit tomu, aby stát vyplácející dávku nesl nepřiměřené náklady v případě, že se příjemce dávky přemístí do jiného členského státu, kde by mohlo dojít ke zhoršení jeho zdravotního stavu nebo být ohroženo léčení, což by způsobilo zvýšené náklady na straně prvního členského státu ( 72 ).

125. Výkladem, podle kterého by měl pracovník i v případě, že nemá za tím účelem povolení, nárok na zachování dávky, pokud by jeho přesun neohrozil jeho zdravotní stav nebo léčení, by přitom mohlo být dosažení takového cíle znemožněno. Takový výklad by totiž mohl povzbudit pracovníka k tomu, aby přemístil své bydliště, aniž by požádal o povolení nebo povolení získal. Následně by tak mohlo vyjít najevo, že toto přemístění může škodit jeho zdravotnímu stavu nebo léčení.

126. Za těchto okolností nemůže čl. 22 odst. 1 písm. b) a odst. 2 nařízení č. 1408/71 zavazovat členské státy k tomu, aby pracovníkovi přiznaly nárok podle čl. 22 odst. 1 písm. b) tohoto nařízení, pokud před přemístěním bydliště pracovníka nebylo za tím účelem získáno povolení ( 73 ).

127. Připomínám však, že nařízení č. 1408/71 koordinuje, avšak neharmonizuje vnitrostátní systémy sociálního zabezpečení ( 74 ). Z tohoto hlediska je třeba uvést, že vzhledem k tomu, že toto nařízení neupravuje důsledky neexistence povolení podle jeho čl. 22 odst. 1 písm. b), jsou členské státy i za takové situace oprávněny uznat na základě vnitrostátního práva nárok pracovníka na výplatu dávek do zahraničí upravený v tomto ustanovení ( 75 ). A to tím spíše, že takové uznání, kdy je migrujícím pracovníkům přiznána širší ochrana, než je ochrana vyplývající z uvedeného nařízení, přispívá k dosažení cíle spočívajícího v usnadnění volného pohybu pracovníků, na kterém je nařízení založeno ( 76 ).

V – Závěry

128. S ohledem na výše uvedené navrhuji, aby Soudní dvůr odpověděl na otázky položené Supreme Court of the United Kingdom (Nejvyšší soud Spojeného království) následovně: 1) Takový příspěvek, jako je složka „péče“Disability Living Allowance (příspěvek na živobytí pro zdravotně postižené), je dávkou v nemoci ve smyslu čl. 4 odst. 1 písm. a) nařízení Rady (EHS) č. 1408/71 ze dne 14. června 1971 o uplatňování systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané osoby, osoby samostatně výdělečně činné a jejich rodinné příslušníky pohybující se v rámci Společenství, ve znění pozměněném a aktualizovaném nařízením Rady (ES) č. 118/97 ze dne 2. prosince 1996, ve znění nařízení Rady (ES) č. 1386/2001 ze dne 5. června 2001. 2) Článek 13 odst. 2 písm. f) nařízení č. 1408/71, ve znění pozměněném a aktualizovaném nařízením č. 118/97, ve znění nařízení č. 1386/2001, musí být vykládán v tom smyslu, že osoba již nadále nepodléhá právním předpisům členského státu, jestliže již není účastna na systému sociálního zabezpečení tohoto členského státu podle vnitrostátního práva tohoto státu. To platí i v případě, že tato osoba je i nadále pojištěna pro případ stáří na základě právních předpisů uvedeného členského státu v tom smyslu, že by měla nárok na starobní důchod, pokud by při dosažení zákonného věku pro odchod do starobního důchodu splňovala podmínky týkající se odvedených příspěvků. Vnitrostátnímu soudu přísluší, aby s ohledem na okolnosti sporu, který mu byl předložen, určil okamžik, kdy se právní předpisy Spojeného království přestanou uplatňovat ve smyslu čl. 13 odst. 2 písm. f) tohoto nařízení, a to v souladu s kritérii stanovenými v příloze VI oddílu „Spojené království“ bodu 19 uvedeného nařízení. 3) Osoba, která již nadále nepodléhá právním předpisům členského státu a nezačaly se na ni vztahovat právní předpisy jiného členského státu podle čl. 13 odst. 2 písm. a) až e) nařízení č. 1408/71, ve znění pozměněném a aktualizovaném nařízením č. 118/97, ve znění nařízení č. 1386/2001, a která tudíž podle písm. f) tohoto ustanovení podléhá právním předpisům členského státu, ve kterém má bydliště, má nicméně na základě čl. 22 odst. 1 písm. b) uvedeného nařízení a za podmínek stanovených v tomto ustanovení nárok na zachování dávek v nemoci, které začala pobírat od instituce prvního členského státu před přemístěním bydliště do druhého členského státu. 4) Pojem „zaměstnaná osoba nebo osoba samostatně výdělečně činná“ definovaný v čl. 1 písm. a) nařízení č. 1408/71, ve znění pozměněném a aktualizovaném nařízením č. 118/97, ve znění nařízení č. 1386/2001, který se vyskytuje zejména v čl. 22 odst. 1 písm. b) tohoto nařízení, zahrnuje osobu, která ukončila veškerou výdělečnou činnost jako zaměstnaná osoba nebo osoba samostatně výdělečně činná, za podmínky, že je tato osoba pojištěna, byť jen pro případ jedné pojistné události, na základě povinného nebo volitelného pojištění v rámci obecného nebo zvláštního systému sociálního zabezpečení uvedeného v čl. 1 písm. a) daného nařízení, a to nezávisle na existenci pracovního poměru. 5) Článek 22 odst. 1 písm. b) nařízení č. 1408/71, ve znění pozměněném a aktualizovaném nařízením č. 118/97, ve znění nařízení č. 1386/2001, brání tomu, aby členský stát vázal zachování nároku na peněžitou dávku v nemoci na takovou podmínku bydliště, jaká je dotčena v původním řízení. 6) Článek 22 odst. 1 písm. b) a odst. 2 nařízení č. 1408/71, ve znění pozměněném a aktualizovaném nařízením č. 118/97, ve znění nařízení č. 1386/2001, musí být vykládán v tom smyslu, že osoba, která ukončila veškerou výdělečnou činnost jako zaměstnaná osoba nebo osoba samostatně výdělečně činná a začala pobírat peněžité dávky v nemoci v jednom členském státě před přemístěním bydliště do jiného členského státu, si zachovává nárok na pobírání těchto dávek od instituce prvního členského státu po přemístění bydliště za podmínky, že za tím účelem získala povolení.

( 1 ) – Původní jazyk: francouzština.

( 2 ) – Nařízení Rady ze dne 14. června 1971 o uplatňování systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané osoby a jejich rodiny pohybující se v rámci Společenství (Úř. věst. 1971, L 149, s. 2; Zvl. vyd. 05/01, s. 35).

( 3 ) – Nařízení Evropského parlamentu a Rady ze dne 29. dubna 2004 o koordinaci systémů sociálního zabezpečení (Úř. věst. 2004, L 166, s. 1; Zvl. vyd. 05/05 s. 72).

( 4 ) – Spor v původním řízení se týká práv paní Tolley od 6. listopadu 2002 (viz bod 20 tohoto stanoviska). Na tento spor se tedy vztahuje nařízení č. 1408/71 ve znění platném v té době.

( 5 ) – Nařízení Rady ze dne 2. prosince 1996 (Úř. věst. 1997, L 28, s. 1; Zvl. vyd. 05/03, s. 3).

( 6 ) – Nařízení Evropského parlamentu a Rady ze dne 5. června 2001 (Úř. věst. 2001, L 187, s. 1; Zvl. vyd. 05/04, s. 129).

( 7 ) – [2010] EWCA Civ 291.

( 8 ) – Rozsudek ze dne 18. října 2007, Komise v. Parlament a Rada (C‑299/05, EU:C:2007:608, bod 68).

( 9 ) – Podle čl. 1 písm. j) nařízení č. 1408/71 se v rámci tohoto nařízení „právními předpisy“ rozumějí veškeré právní a správní předpisy a jiná ustanovení a všechna ostatní prováděcí opatření týkající se odvětví a systémů sociálního zabezpečení, jakož i zvláštních nepříspěvkových dávek.

( 10 ) – Podmínky účasti v systému sociálního zabezpečení jsou záležitostí vnitrostátního práva [viz zejména rozsudky ze dne 12. července 1979, Brunori (266/78, EU:C:1979:200, body 5 a 6), ze dne 7. července 2005, van Pommeren Bourgondiën (C‑227/03, EU:C:2005:431, bod 33) a ze dne 19. března 2015, Kik (C‑266/13, EU:C:2015:188, bod 51)].

( 11 ) – Rozsudek ze dne 12. května 1998 (C‑85/96, EU:C:1998:217, bod 36). Viz také zejména rozsudky ze dne 7. června 2005, Dodl a Oberhollenzer (C‑543/03, EU:C:2005:364, bod 30), a ze dne 10. března 2011, Borger (C‑516/09, EU:C:2011:136, bod 28).

( 12 ) – Soudní dvůr například v rozsudku Dodl a Oberhollenzer [rozsudek ze dne 7. června 2005 (C‑543/03, EU:C:2005:364, body 32 až 34)] konstatoval, že osoby, které uplatňují nárok na rakouské rodinné dávky, mají postavení pracovníka, pokud vnitrostátní soud potvrdí jejich účast na rakouském zdravotním pojištění.

( 13 ) – Viz Secretary of State for Work and Pensions v. LT (DLA) [2012] UKUT 282 (AAC) a Tolley v. The Secretary of State for Work and Pensions [2013] EWCA Civ 1471.

( 14 ) – Rozsudek ze dne 21. února 2013 (C‑619/11, EU:C:2013:92, body 27 až 29). Podle předkládacího rozhodnutí by paní Tolley vznikl nárok na starobní důchod pouze v případě, že by splnila podmínky týkající se odváděných příspěvků v době, kdy dosáhla zákonného věku pro odchod do důchodu. Podle vlády Spojeného království se tak nárok na takový důchod týká budoucnosti a je pouze hypotetický, takže paní Tolley nemůže být považována za pojištěnou pro případ stáří. Předkládající soud má nicméně za to, že paní Tolley pro tento případ pojištěna byla. Vzhledem k tomu, že otázka, zda je osoba pojištěna v rámci systému sociálního zabezpečení, spadá do oblasti práva dotyčného členského státu (viz poznámka pod čarou 11 tohoto stanoviska), není namístě tento závěr zpochybňovat.

( 15 ) – Rozsudek ze dne 10. března 2011, Borger (C‑516/09, EU:C:2011:136, bod 30).

( 16 ) – Rozsudek ze dne 18. října 2007 (C‑299/05, EU:C:2007:608, bod 68).

( 17 ) – Rozsudek ze dne 6. října 1982 (283/81, EU:C:1982:335, bod 21).

( 18 ) – Viz zejména rozsudky ze dne 6. října 1982, Cilfit a další (283/81, EU:C:1982:335, bod 21), a ze dne 1. října 2015, Doc Generici (C‑452/14, EU:C:2015:644, bod 43 a citovaná judikatura).

( 19 ) – V rozsudku ze dne 27. března 1963, Da Costa a další (28/62 až 30/62, EU:C:1963:6), na který se odvolala vláda Spojeného království, Soudní dvůr konstatoval, že již v dřívějším rozsudku rozhodl o otázce shodné s předběžnou otázkou, která mu byla položena, a poté neprohlásil tuto otázku za nepřípustnou, ale odkázal vnitrostátní soud na tento rozsudek.

( 20 ) – Viz rozsudky ze dne 6. října 1982, Cilfit a další (283/81, EU:C:1982:335, bod 15), a ze dne 17. července 2014, Torresi (C‑58/13 a C‑59/13, EU:C:2014:2088, bod 32).

( 21 ) – Rozsudek ze dne 17. července 2014, Torresi (C‑58/13 a C‑59/13, EU:C:2014:2088, bod 32 a citovaná judikatura).

( 22 ) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 18. července 2006, De Cuyper (C‑406/04, EU:C:2006:491, bod 27).

( 23 ) – Rozsudek ze dne 18. října 2007 (C‑299/05, EU:C:2007:608, body 66 až 68).

( 24 ) – Rozsudek ze dne 21. července 2011 (C‑503/09, EU:C:2011:500, bod 37).

( 25 ) – Rozsudek ze dne 18. října 2007 (C‑299/05, EU:C:2007:608).

( 26 ) – Rozsudek ze dne 21. července 2011 (C‑503/09, EU:C:2011:500, body 37 a 38).

( 27 ) – Rozsudek ze dne 18. října 2007 (C‑299/05, EU:C:2007:608, bod 63). Toto posouzení se týkalo švédského příspěvku v invaliditě, který byl rovněž předmětem žaloby na neplatnost, na jejímž základě byl vydán tento rozsudek.

( 28 ) – Rozsudek ze dne 30. června 2011 (C‑388/09, EU:C:2011:439, bod 48).

( 29 ) – Rozsudek ze dne 30. června 2011, da Silva Martins (C‑388/09, EU:C:2011:439, bod 48).

( 30 ) – Rozsudek ze dne 18. října 2007 (C‑299/05, EU:C:2007:608).

( 31 ) – Rozsudek ze dne 5. března 1998 (C‑160/96, EU:C:1998:84).

( 32 ) – Rozsudek ze dne 5. března 1998, Molenaar (C‑160/96, EU:C:1998:84, body 22 až 25). Viz také rozsudek ze dne 8. července 2004, Gaumain Cerri a Barth (C‑502/01 a C‑31/02, EU:C:2004:413, body 19 a 20).

( 33 ) – Rozsudek ze dne 8. března 2001 (C‑215/99, EU:C:2001:139, bod 28).

( 34 ) – Rozsudek ze dne 21. února 2006 (C‑286/03, EU:C:2006:125, bod 48). V tomto smyslu viz také rozsudky ze dne 18. října 2007, Komise v. Parlament a Rada (C‑299/05, EU:C:2007:608, bod 61), a ze dne 30. června 2011, da Silva Martins (C‑388/09, EU:C:2011:439, body 43 až 48).

( 35 ) – V tomto ohledu viz Jorens, Y. a další., „Coordination of Long term Care Benefits – current situation and future prospects“, Think Tank Report 2011, Training and Reporting on European Social Security, dostupný na http://www.tress network.org/EUROPEAN%20RESOURCES/EUROPEANREPORT/trESSIII_ThinkTankReport LTC_20111026FINAL_amendmentsEC FINAL.pdf, s. 41 a 42.

( 36 ) – Předkládací rozhodnutí neupřesňuje, z jakého titulu odváděla paní Tolley v minulosti příspěvky sociálního zabezpečení.

( 37 ) – Podle mých informací začalo španělské právo postupně zavádět mechanismus péče ve stavu odkázanosti až počínaje 1. lednem 2007, a to na základě zákona č. 39/2006 ze dne 14. prosince 2006 o podpoře osobní samostatnosti a pomoci osobám ve stavu odkázanosti (BOE č. 299 ze dne 15. prosince 2006, s. 44142). Toto posouzení nicméně v konečném důsledku spadá do pravomoci předkládajícího soudu.

( 38 ) – V tomto smyslu viz rozsudky ze dne 12. června 1986, Ten Holder (302/84, EU:C:1986:242, bod 22), a ze dne 10. července 1986, Luijten (60/85, EU:C:1986:307, bod 15).

( 39 ) – Každý členský stát má nicméně možnost přiznat za určitých podmínek dávky sociálního zabezpečení pracovníkům, kteří jsou pojištěni v rámci systému sociálního zabezpečení jiného členského státu [viz zejména rozsudky ze dne 20. května 2008, Bosmann (C‑352/06, EU:C:2008:290, bod 31); ze dne 12. června 2012, Hudzinski a Wawrzyniak (C‑611/10 a C‑612/10, EU:C:2012:339, bod 68), a ze dne 11. září 2014, B. (C‑394/13, EU:C:2014:2199, bod 28)]. Zásada použití právních předpisů jediného členského státu kromě toho nebrání tomu, aby pracovník, i když je povinně pojištěn v rámci systému sociálního zabezpečení členského státu svého bydliště, zůstal dobrovolně pojištěn v rámci systému sociálního zabezpečení členského státu svého posledního zaměstnání pro odvětví, ve kterých přestal být pojištěn povinně [rozsudek ze dne 7. července 2005, van Pommeren Bourgondiën (C‑227/03, EU:C:2005:431, body 36 až 38)].

( 40 ) – Viz zejména rozsudek ze dne 7. července 2005, van Pommeren Bourgondiën (C‑227/03, EU:C:2005:431, bod 34 a citovaná judikatura).

( 41 ) – Zejména osoba, která pracuje v jednom členském státě (nebo postupně v několika členských státech), v tomto státě (či státech) typicky nabývá nárok na důchod, který si zachovává po přemístění svého bydliště do jiného členského státu. Na takový případ pamatuje článek 17a nařízení č. 1408/71, jenž se použije na osoby, které třebaže podléhají právním předpisům členského státu bydliště, jsou poživateli důchodu podle právních předpisů jiného členského státu.

( 42 ) – V tomto smyslu viz stanovisko generálního advokáta F. G. Jacobse ve věci Kuusijärvi (C‑275/96, EU:C:1997:613, bod 65) a stanovisko generálního advokáta Pedra Cruz Villalóna ve věci Stewart (C‑503/09, EU:C:2011:159, bod 47).

( 43 ) – Viz zejména články 12, 46a, 46b, 46c a 76 nařízení č. 1408/71, jakož i články 7 až 10a nařízení Rady (EHS) č. 574/72 ze dne 21. března 1972, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení (EHS) č. 1408/71 (Úř. věst. 1972, L 74, s. 1; Zvl. vyd. 05/01, s. 83).

( 44 ) – Jak uvedl generální advokát F. G. Jacobs ve svém stanovisku předneseném ve věci Kuusijärvi (C‑275/96, EU:C:1997:613, bod 54), „skutečnost, že se již nadále nepoužijí právní předpisy [členského státu posledního zaměstnání osoby] nutně a ani obvykle neznamená, že tato osoba současně ztrácí právo na zachování [dávky, na kterou měla ze strany tohoto státu nárok]“.

( 45 ) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 3. května 2001, Komise v. Belgie (C‑347/98, EU:C:2001:236, bod 31).

( 46 ) – Soudní dvůr se již v rozsudku Silva Martins [rozsudek ze dne 30. června 2011 (C‑388/09, EU:C:2011:439)] vyjádřil k otázce možnosti výplaty do zahraničí u dávek pokrývajících riziko odkázanosti na péči třetího, které dotyčná osoba začala pobírat od instituce prvního členského státu, poté, co přemístila své bydliště do druhého členského státu,. Danou problematikou se však Soudní dvůr zabýval nikoliv z hlediska čl. 19 odst. 1 nebo čl. 22 odst. 1 písm. b) nařízení č. 1408/71, ale z hlediska článků 27 a 28 tohoto nařízení. Posledně uvedená ustanovení, která se použijí na „důchodce“, se nicméně nevztahují na případ paní Tolley. Ta totiž nebyla důchodcem podle práva Spojeného království, ani podle španělského práva.

( 47 ) – Na jednání tuto pozici zjevně podpořila i Komise (viz poznámka pod čarou 54 tohoto stanoviska).

( 48 ) – Viz bod 53 tohoto stanoviska.

( 49 ) – Rozsudek ze dne 16. července 2009 (C‑208/07, EU:C:2009:455, bod 46).

( 50 ) – V rozsudku ze dne 16. července 2009, von Chamier Glisczinski (C‑208/07, EU:C:2009:455, body 44 až 46), Soudní dvůr nezaujal stanovisko k odlišení působnosti čl. 19 odst. 1 a čl. 22 odst. 1 písm. b) nařízení č. 1408/71 a konstatoval, že skutečnost, že žalobkyně své bydliště přemístila z Německa do Rakouska, přičemž již pobírala německé dávky v nemoci, u kterých žádala o možnost jejich výplaty do zahraničí, svědčí pro použití druhého z uvedených ustanovení.

( 51 ) – Rozsudek ze dne 31. května 1979 (182/78, EU:C:1979:142, bod 7). Soudní dvůr v tomto ohledu nerozlišil podle toho, zda pracovník veškerou výdělečnou činnost ukončil s konečnou platností nebo dočasně.

( 52 ) – Článek 13 odst. 2 písm. a) a b) nařízení č. 1408/71 se vztahuje na „osobu zaměstnanou“ a „osobu, která je samostatně výdělečně činná“.

( 53 ) – Podle vlády Spojeného království by tomu tak mělo být počínaje dnem následujícím po dni, kdy paní Tolley přemístila své bydliště do Španělska (viz bod 74 tohoto stanoviska).

( 54 ) – Na jednání hájila Komise patrně stejný přístup s tím, že čl. 22 odst. 1 písm. b) nařízení č. 1408/71 se vztahuje pouze na výdělečně činné osoby, jelikož osoby, které výdělečně činné nejsou, podléhají právním předpisům členského státu jejich bydliště.

( 55 ) – Příslušným státem je i členský stát, ve kterém se nachází „instituce, u které dotyčné osobě vzniká nárok nebo by vznikl nárok, kdyby tato osoba […] měl[a] bydliště na území členského státu, kde má instituce sídlo“.

( 56 ) – Článek 71 odst. 1 písm. a) nařízení č. 1408/71 v podstatě stanoví, že příhraniční pracovník, který je nezaměstnaný a měl během svého posledního zaměstnání bydliště na území „jiného členského státu, než je příslušný stát“, obdrží dávky v nezaměstnanosti hrazené buď příslušnou institucí (má-li zkrácenou pracovní dobu nebo je přechodně nezaměstnaný), nebo institucí ve státě jeho bydliště (je-li nezaměstnaný).

( 57 ) – Rozsudek ze dne 11. listopadu 2004 (C‑372/02, EU:C:2004:705, bod 29).

( 58 ) – Rozsudek ze dne 11. června 1998 (C‑275/96, EU:C:1998:279).

( 59 ) – Rozsudek ze dne 11. června 1998, Kuusijärvi (C‑275/96, EU:C:1998:279, bod 71).

( 60 ) – Článek 73 nařízení č. 1408/71 kromě toho neodkazuje na „příslušný stát“, ale na členský stát, jehož právním předpisům pracovník podléhá.

( 61 ) – Nařízení Rady ze dne 25. června 1991, kterým se mění nařízení č. 1408/71 a nařízení č. 574/72 (Úř. věst. 1991, L 206, s. 2).

( 62 ) – Rozsudek ze dne 12. června 1986 (302/84, EU:C:1986:242, bod 15).

( 63 ) – Viz rozsudky ze dne 21. února 1991, Noij (C‑140/88, EU:C:1991:64, body 9 a 10); ze dne 21. února 1991, Daalmeijer (C‑245/88, EU:C:1991:66, body 12 a 13), a ze dne 10. března 1992, Twomey (C‑215/90, EU:C:1992:117, bod 10).

( 64 ) – Za těchto podmínek nebránila ustanovení hlavy II a III nařízení č. 1408/71 tomu, aby osoba nacházející se v takové situaci podléhala právu členského státu jejího bydliště [viz rozsudek ze dne 21. února 1991, Noij (C‑140/88, EU:C:1991:64, bod 15)].

( 65 ) – Viz třetí bod odůvodnění nařízení č. 2195/91.

( 66 ) – Viz rozsudek ze dne 11. června 1998, Kuusijärvi (C‑275/96, EU:C:1998:279, bod 40).

( 67 ) – Stejně tak by pracovník, který utrpí pracovní úraz nebo u něhož je zjištěna nemoc z povolání v jednom členském státě, ztratil na základě čl. 55 odst. 1 písm. b) nařízení č. 1408/71 v důsledku ukončení své výdělečné činnosti a přemístění bydliště do jiného členského státu nárok na dávky při pracovních úrazech a nemocech z povolání u prvního členského státu. Toto ustanovení se totiž obdobně jako čl. 22 odst. 1 písm. b) daného nařízení vztahuje na pracovníka, „kter[ý] poté, co získal[…] nárok na dávky na účet příslušné instituce, získá povolení od uvedené instituce vrátit se na území členského státu, kde má bydliště, nebo přemístit své bydliště na území jiného členského státu“.

( 68 ) – Viz šestý bod odůvodnění nařízení č. 1408/71.

( 69 ) – Viz první a druhý bod odůvodnění nařízení č. 1408/71.

( 70 ) – Stanovisko přednesené ve věci Kuusijärvi (C‑275/96, EU:C:1997:613, bod 65). Na rozdíl od toho, co tvrdila vláda Spojeného království, Soudní dvůr takový přístup neodmítl (viz bod 107 tohoto stanoviska). Obdobně viz také rozsudek ze dne 30. června 1966, Vaassen-Göbbels (61/65, EU:C:1966:39, s. 399), a stanovisko generálního advokáta M. Darmona přednesené ve věci Newton (C‑356/89, EU:C:1991:98, bod 23).

( 71 ) – Konstatuji, že na tomto základě Upper tribunal (vrchní soud) dospěl k závěru, že paní Tolley měla po přemístění bydliště nárok na výplatu složky „péče“ DLA do zahraničí, třebaže neměla za tím účelem povolení ([Secretary of State for Work and Pensions v. LT (DLA) [2012] UKUT 282 (AAC), body 88 a 89)].

( 72 ) – Takovou úvahu považuji za zvlášť relevantní v případě, kdy je stát vyplácející předmětnou dávku [který je příslušným státem ve smyslu čl. 22 odst. 1 písm. b) nařízení č. 1408/71] rovněž příslušným státem podle kolizních norem uvedených v čl. 13 odst. 2 tohoto nařízení, takže bude obecně vzato povinen nést náklady zdravotního pojištění spojené se zhoršením zdravotního stavu dotyčného. Tato úvaha se nicméně uplatní i v případě, že stát vyplácející tuto dávku již není příslušným státem na základě těchto kolizních norem. Za takové situace totiž stát vyplácející tuto dávku bude případně i nadále povinen vyplácet tuto dávku po delší dobu podle čl. 22 odst. 1 písm. b) uvedeného nařízení.

( 73 ) – Pokud jde o podmínku předchozího povolení stanovenou v čl. 22 odst. 1 písm. c) nařízení č. 1408/71, obdobně viz rozsudek ze dne 23. října 2003, Inizan (C‑56/01, EU:C:2003:578, bod 24).

( 74 ) – Viz zejména rozsudek ze dne 14. října 2010, van Delft a další (C‑345/09, EU:C:2010:610, bod 99 a citovaná judikatura).

( 75 ) – Obdobně viz rozsudek ze dne 20. května 2008, Bosmann (C‑352/06, EU:C:2008:290, body 27 až 31).

( 76 ) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 12. června 2012, Hudzinski a Wawrzyniak (C‑611/10 a C‑612/10, EU:C:2012:339, bod 57).