NÁZOR GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

PEDRA CRUZ VILLALÓNA

ze dne 6. července 2015 ( 1 )

Věc C‑237/15 PPU

Minister for Justice and Equality

proti

Francisovi Laniganovi

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná High Court (Irsko)]

„Řízení o předběžné otázce — Naléhavé řízení o předběžné otázce — Policejní a soudní spolupráce v trestních věcech — Rámcové rozhodnutí 2002/584/ SVV — Evropský zatýkací rozkaz — Rozhodnutí o předání — Článek 15 — Vyžádaná osoba, která nesouhlasí se svým předáním a je umístěna do vazby — Lhůta pro přijetí pravomocného rozhodnutí o výkonu evropského zatýkacího rozkazu — Článek 17 — Účinky nedodržení lhůt — Práva vyžádané osoby — Listina základních práv Evropské unie — Článek 6 — Právo na svobodu — Evropská úmluva o ochraně lidských práv a základních svobod — Článek 5 odst. 1 písm. f) a čl. 5 odst. 4 — Právo na rychlý opravný prostředek za účelem kontroly zákonnosti držení ve vazbě — Právo na předání na svobodě — Vysvětlení k Listině základních práv — Článek 52 odst. 3 Listiny“

1. Rámcové rozhodnutí Rady 2002/584/SVV ze dne 13. června 2002 o evropském zatýkacím rozkazu a postupech předávání mezi členskými státy ( 2 ), které mělo být členskými státy provedeno do 31. prosince 2003, mělo rychle za následek žádosti o rozhodnutí o předběžných otázkách ( 3 ). Vzhledem k tomu, že ne všechny členské státy v souladu s čl. 35 odst. 2 SEU, ve znění před přijetím Lisabonské smlouvy, souhlasily s možností mechanismu předběžných otázek pro své soudy připojeným ke Smlouvě o FEU, jsou až nyní, sotva skončilo přechodné období stanovené protokolem č. 36 o přechodných ustanoveních, poprvé předkládány Soudnímu dvoru otázky často specifické pro některé členské státy.

2. Soudní dvůr znovu čelí významnému počtu dotazů týkajících se evropského zatýkacího rozkazu cestou naléhavého řízení o předběžné otázce ( 4 ). To že tomu tak je, je možné považovat za normální, jelikož žádost o rozhodnutí předběžné otázky je sama součástí řízení, které unijní zákonodárce považuje za naléhavé ( 5 ). To by nás přesto nemělo odradit od navržení odpovědi, která nejlépe reaguje na konkrétní okolnosti projednávané věci, ale naopak nás k tomu vést.

3. Projednávaná žádost o rozhodnutí o předběžné otázce položená High Court (Irsko) klade v tomto případě Soudnímu dvoru otázku důsledků nedodržení lhůt stanovených článkem 17 rámcového rozhodnutí 2002/584, ve kterých musí členský stát přijmout pravomocné rozhodnutí, ať už v jakémkoli smyslu, o výkonu evropského zatýkacího rozkazu vydaného jiným členským státem, a to obzvláště tehdy, když uvedený zatýkací rozkaz vede ke zbavení osobní svobody vyžádané osoby. High Court si tedy přeje vědět, zda si vnitrostátní justiční orgány, dosud povolané k používání ustanovení rámcového rozhodnutí 2002/584 bez podpory Soudního dvora, v tomto ohledu vyložily správně požadavky rámcového rozhodnutí 2002/584, a mohou jednat odpovídajícím způsobem.

I – Právní rámec

A – Unijní právo

4. Body 1, 5, 8, 12 a 13 odůvodnění rámcového rozhodnutí 2002/584 zní: „(1) Podle závěrů ze zasedání Evropské rady v Tampere ve dnech 15. a 16. října 1999, a zejména bodu 35 těchto závěrů, by měl být mezi členskými státy zrušen formální postup vydávání osob, které se po vynesení pravomocného rozsudku vyhýbají spravedlnosti, a měly by se urychlit postupy vydávání osob, které jsou podezřelé ze spáchání trestného činu. […] (5) Z cíle stanoveného pro Evropskou unii stát se prostorem svobody, bezpečnosti a práva vyplývá zrušení vydávání mezi jednotlivými členskými státy a jeho nahrazení systémem předávání mezi justičními orgány. Dále zavedení zjednodušeného systému předávání odsouzených nebo podezřelých osob za účelem trestního řízení nebo výkonu soudních rozhodnutí ve věcech trestních umožňuje odstranit složitost a možné prodlení spojené se stávajícími postupy vydávání. Tradiční vztahy spolupráce, které až dosud převládaly mezi jednotlivými členskými státy, by měly být nahrazeny systémem volného pohybu soudních rozhodnutí ve věcech trestních, zahrnujícím jak rozhodnutí předcházející odsouzení, tak i pravomocná rozhodnutí, v prostoru svobody, bezpečnosti a práva. […] (8) Rozhodnutí o výkonu evropského zatýkacího rozkazu musí podléhat dostatečné kontrole, což znamená, že justiční orgán členského státu, ve kterém byla vyžádaná osoba zatčena, bude muset přijmout rozhodnutí o jejím předání. […] (12) Toto rámcové rozhodnutí ctí základní práva a zachovává zásady zakotvené v článku 6 Smlouvy o Evropské unii, které jsou vyjádřeny i v Listině základních práv Evropské unie [(dále jen ‚Listina‘)], zejména v kapitole IV uvedené listiny. Nic v tomto rámcovém rozhodnutí nelze vykládat tak, že zakazuje odmítnout předání osoby, na kterou byl vydán evropský zatýkací rozkaz, existují-li na základě objektivních skutečností důvody domnívat se, že uvedený zatýkací rozkaz byl vydán za účelem stíhání nebo potrestání této osoby na základě jejího pohlaví, rasy, náboženství, etnického původu, státní příslušnosti, jazyka, politického přesvědčení nebo sexuální orientace nebo že by postavení této osoby mohlo být pro některý z těchto důvodů zhoršeno. Toto rámcové rozhodnutí nebrání členskému státu v tom, aby uplatňoval své ústavní zásady týkající se práva na spravedlivý proces, svobody sdružování, svobody tisku a svobody projevu v jiných sdělovacích prostředcích. (13) Nikdo by neměl být odsunut, vyhoštěn ani vydán do státu, ve kterém existuje vážné nebezpečí, že by mohl být vystaven trestu smrti, mučení nebo jinému nelidskému nebo ponižujícímu zacházení nebo trestu.“

5. Článek 1 rámcového rozhodnutí 2002/584, nadepsaný „Definice evropského zatýkacího rozkazu a povinnost jej vykonat“, stanoví: „1. Evropský zatýkací rozkaz je soudní rozhodnutí, které vydal některý členský stát proto, aby jiný členský stát zatkl a předal vyžádanou osobu za účelem trestního stíhání nebo výkonu trestu odnětí svobody nebo ochranného opatření spojené s odnětím osobní svobody. 2. Členské státy vykonají evropský zatýkací rozkaz na základě zásady vzájemného uznávání a v souladu s ustanoveními tohoto rámcového rozhodnutí. 3. Tímto rámcovým rozhodnutím není dotčena povinnost ctít základní práva a obecné právní zásady zakotvené v článku 6 Smlouvy o Evropské unii.“

6. Článek 5 rámcového rozhodnutí 2002/584, který definuje „[z]áruky, které musí v určitých případech poskytnout vystavující členský stát“, v pododstavci 3 stanoví: „Výkon evropského zatýkacího rozkazu vykonávajícím justičním orgánem může podle práva vykonávajícího členského státu podléhat těmto podmínkám: […] 3. je-li osoba, na kterou se vztahuje evropský zatýkací rozkaz za účelem trestního stíhání, státním příslušníkem vykonávajícího členského státu nebo zde má trvalé bydliště, může být předání podmíněno tím, že osoba bude po vyslechnutí vrácena do vykonávajícího členského státu, aby zde vykonala trest odnětí svobody nebo ochranné opatření spojené s odnětím osobní svobody uložené ve vystavujícím členském státě.“

7. Články 11 a 12 rámcového rozhodnutí 2002/584 stanoví: „Článek 11 Práva vyžádané osoby 1. Je-li vyžádaná osoba zatčena, vykonávající justiční orgán ji v souladu se svým vnitrostátním právem informuje o evropském zatýkacím rozkazu a jeho obsahu, a rovněž o tom, že může souhlasit s předáním vystavujícímu justičnímu orgánu. 2. Vyžádaná osoba, která je zatčena za účelem výkonu evropského zatýkacího rozkazu, má v souladu s vnitrostátním právem vykonávajícího členského státu právo na právního zástupce a tlumočníka. Článek 12 Držení vyžádané osoby ve vazbě Při zatčení osoby na základě evropského zatýkacího rozkazu rozhodne v souladu s právem vykonávajícího členského státu vykonávající justiční orgán o tom, zda by měla být vyžádaná osoba ponechána ve vazbě. Tuto osobu lze kdykoli předběžně propustit z vazby v souladu s vnitrostátním právem vykonávajícího členského státu za podmínky, že příslušný orgán daného členského státu učiní veškerá opatření nezbytná k tomu, aby tato osoba nemohla utéci.“

8. Článek 15 rámcového rozhodnutí 2002/584, týkající se rozhodnutí o předání, stanoví: „1. Vykonávající justiční orgán rozhodne o předání osoby ve lhůtách a za podmínek stanovených v tomto rámcovém rozhodnutí. 2. Považuje-li vykonávající justiční orgán informace, které mu sdělil vystavující členský stát, za nedostatečné pro to, aby mohl rozhodnout o předání, požádá o neprodlené poskytnutí potřebných doplňujících informací, zejména s ohledem na články 3 až 5 a článek 8, a může stanovit lhůtu, ve které mají být tyto informace dodány, přičemž vezme v úvahu nutnost dodržet lhůty stanovené v článku 17. 3. Vystavující justiční orgán může kdykoli doručit vykonávajícímu justičnímu orgánu dodatečné užitečné informace.“

9. Článek 17 rámcového rozhodnutí 2002/584, nadepsaný „Lhůty a postupy pro rozhodnutí o výkonu evropského zatýkacího rozkazu“, stanoví: „1. Evropský zatýkací rozkaz se projednává a vykonává jako neodkladná záležitost. 2. Souhlasí-li vyžádaná osoba se svým předáním, mělo by být pravomocné rozhodnutí o výkonu evropského zatýkacího rozkazu přijato do deseti dnů od vyjádření tohoto souhlasu. 3. V ostatních případech by mělo být pravomocné rozhodnutí o výkonu evropského zatýkacího rozkazu přijato do 60 dnů od zatčení vyžádané osoby. 4. Nelze-li v konkrétních případech vykonat evropský zatýkací rozkaz ve lhůtách stanovených v odstavci 2 nebo 3, uvědomí o tom vykonávající justiční orgán neprodleně vystavující justiční orgán s uvedením důvodů prodlení. V tomto případě lze lhůty prodloužit o dalších 30 dnů. 5. Dokud vykonávající justiční orgán nepřijme pravomocné rozhodnutí o evropském zatýkacím rozkazu, zajistí, aby byly nadále splněny hmotné podmínky pro účinné předání osoby. 6. Každé odmítnutí výkonu evropského zatýkacího rozkazu musí obsahovat odůvodnění. 7. Nemůže-li členský stát za výjimečných okolností dodržet lhůty stanovené v tomto článku, informuje o tom [ Evropskou jednotku pro soudní spolupráci (Eurojust)] s uvedením důvodů prodlení. Kromě toho členský stát, který má opakovaně zkušenosti s prodlením při výkonu evropského zatýkacího rozkazu ze strany jiného členského státu, informuje o této skutečnosti Radu, aby se mohlo vyhodnotit provádění tohoto rámcového rozhodnutí na úrovni členských států.“

10. Článek 23 rámcového rozhodnutí 2002/584, který definuje „[l]hůty pro předání osoby“ vyžádané, upřesňuje: „1. Vyžádaná osoba je předána co nejdříve v den, který dohodnou dotyčné orgány. 2. Je předána nejpozději do deseti dnů po přijetí pravomocného rozhodnutí o výkonu evropského zatýkacího rozkazu. 3. Brání-li předání vyžádané osoby ve lhůtě stanovené v odstavci 2 okolnosti, které jsou mimo kontrolu členských států, vykonávající a vystavující justiční orgán se neprodleně vzájemně kontaktují a dohodnou nové datum předání. V tomto případě se předání uskuteční do deseti dnů od dohodnutí tohoto nového data. 4. Předání lze výjimečně dočasně odložit ze závažných humanitárních důvodů, například existují-li závažné důvody domnívat se, že by to zřejmě ohrozilo život nebo zdraví vyžádané osoby. Výkon evropského zatýkacího rozkazu se uskuteční, jakmile tyto důvody pominou. Vykonávající justiční orgán neprodleně informuje vystavující justiční orgán a dohodne s ním nové datum předání. V tomto případě se předání uskuteční ve lhůtě do deseti dnů od nového data. 5. Nachází-li se osoba po uplynutí lhůt uvedených v odstavcích 2 až 4 ještě ve vazbě, bude propuštěna.“

11. Konečně článek 26 rámcového rozhodnutí 2002/584, nadepsaný „Započtení doby vazby nebo trestu odnětí svobody ve vykonávajícím členském státě“, stanoví: „1. Vystavující členský stát započítá dobu vazby nebo trestu odnětí svobody v souvislosti s výkonem evropského zatýkacího rozkazu do celkové doby odnětí svobody, která má být vykonána ve vystavujícím členském státě v důsledku uložení trestu odnětí svobody nebo ochranného opatření spojeného s odnětím osobní svobody. 2. Za tímto účelem poskytnou vykonávající justiční orgán nebo ústřední orgán, které jsou určeny podle článku 7, vystavujícímu justičnímu orgánu při předání všechny informace o délce trvání vazby nebo trestu odnětí svobody vyžádané osoby na základě evropského zatýkacího rozkazu.“

B – Irské právo

12. Rámcové rozhodnutí 2002/584 bylo do irského práva provedeno prostřednictvím European Arrest Warrant Act 2003 (zákon o evropském zatýkacím rozkazu z roku 2003) ( 6 ), ve znění pozdějších předpisů. Článek 13 EAW 2003 stanoví: „1) Co nejdříve po obdržení evropského zatýkacího rozkazu doručeného v souladu s článkem 12 podá ústřední orgán státu návrh High Court na schválení evropského zatýkacího rozkazu nebo jeho ověřeného opisu pro účely výkonu tohoto zatýkacího rozkazu nebo zajistí, aby byl takový návrh podán. 2) Dojde-li High Court na základě návrhu podle odstavce 1 k přesvědčení, že v souvislosti s evropským zatýkacím rozkazem byla dodržena ustanovení tohoto zákona, může evropský zatýkací rozkaz schválit pro účely výkonu. 3) Při splnění podmínek v odstavci 2 může být evropský zatýkací rozkaz vykonán kterýmkoli příslušníkem Garda Síochána kdekoli na státním území, a to i v případě, že jej takový příslušník nemá při jeho výkonu u sebe. Zatýkací rozkaz nebo jeho ověřený opis schválený v souladu s odstavcem 2 bude zatčené osobě předložen a jeho kopie předána v okamžiku zatčení nebo, v případě, že příslušník nemá zatýkací rozkaz nebo ověřený opis u sebe, do 24 hodin po zatčení. 4) Osoba zatčená na základě evropského zatýkacího rozkazu musí být při svém zatčení poučena o svém právu: a) na vyslovení souhlasu se svým předáním do vystavujícího státu podle článku 15; b) na odborné právní poradenství a zastoupení; c) na tlumočníka, v případě potřeby. 5) Osoba zatčená na základě evropského zatýkacího rozkazu musí být co nejdříve po svém zatčení předvedena před High Court, který se přesvědčí, že jde o osobu, vůči níž byl evropský zatýkací rozkaz vydán, a: a) nařídí vazbu nebo její nahrazení peněžitou zárukou (pro ten účel má High Court tytéž pravomoci pro nařízení vazby, jako kdyby byla před něj předvedená osoba stíhána pro trestný čin); b) stanoví datum pro účely článku 16 (nejpozději 21 dní po dni zatčení), a c) poučí osobu o jejím právu: i) na vyslovení souhlasu se svým předáním do vystavujícího státu podle článku 15; ii) na odborné právní poradenství a zastoupení, a iii) na tlumočníka, v případě potřeby.

13. Článek 16 odst. 1 EAW 2003 stanoví: „Nevysloví-li osoba souhlas se svým předáním do vystavujícího státu, může High Court v den stanovený podle článku 13 nebo v pozdější den, který bude považovat za vhodný, vydat příkaz k předání osoby jiné osobě, která je vystavujícím státem řádně oprávněna k jejímu převzetí, a to za předpokladu, že: a) High Court dojde k přesvědčení, že před něj předvedená osoba je osobou, vůči níž byl evropský zatýkací rozkaz vydán; b) evropský zatýkací rozkaz nebo jeho ověřený opis byl v souladu s článkem 13 schválen pro účely výkonu zatýkacího rozkazu; […] d) High Court není povinen na základě článků 21 A, 22, 23 nebo 24 (které byly vloženy články 79, 80, 81 a 82 Criminal Justice (Terrorist Offences) Act 2005) (zákona z roku 2005 o trestním řízení (teroristické trestné činy)) předání osoby podle tohoto zákona odmítnout a e) předání osoby není zakázáno podle části 3.“

14. Článek 16 odst. 9 a 10 EAW 2003 stanoví: „9) Jestliže High Court do 60 dnů od zatčení dotyčné osoby podle článku 13 nebo 14 nevydá příkaz podle odstavce 1 nebo 2 nebo podle čl. 15 odst. 1 nebo 2 nebo rozhodne, že nevydá příkaz podle odstavce 1 nebo 2, vydá ústřednímu orgánu státu pokyn, aby o této skutečnosti a o důvodech uvedených v jeho pokynu uvědomil vystavující justiční orgán, a případně Eurojust. Ústřední orgán státu je povinen tomuto pokynu vyhovět. (10) Jestliže High Court do 90 dnů od zatčení dotyčné osoby podle článku 13 nebo 14 nevydá příkaz podle odstavce 1 nebo 2 nebo podle čl. 15 odst. 1 nebo 2 článku 15 nebo rozhodne, že nevydá příkaz podle odstavce 1 nebo 2, vydá ústřednímu orgánu státu pokyn, aby o této skutečnosti a o důvodech uvedených v jeho pokynu uvědomil vystavující justiční orgán a případně Eurojust. Ústřední orgán státu je povinen tomuto pokynu vyhovět.“

II – Skutkový základ sporu v původním řízení

15. Dne 17. prosince 2012 vystavil Magistrates’ Court v Dungannonu, hrabství Tyrone, Severní Irsko (Spojené království) ( 7 ) v souladu s rámcovým rozhodnutím 2002/584 evropský zatýkací rozkaz vůči F. Laniganovi ( 8 ), a to na žádost státního zastupitelství Severního Irska pro účely trestního stíhání F. Lanigana pro vraždu a držení střelné zbraně s úmyslem ohrozit lidský život, tedy trestné činy, které údajně spáchal dne 31. května 1998 tamtéž.

16. Dne 7. ledna 2013 spolupodepsal High Court (Irsko) tento evropský zatýkací rozkaz, aby jej irská policie (An Garda Síochána) mohla vykonat.

17. Dne 16. ledna 2013 byl odpůrce v původním řízení na základě evropského zatýkacího rozkazu zadržen a ten samý den byl předveden před High Court. Odmítl souhlasit s předáním do vystavujícího členského státu a do doby vydání pravomocného rozhodnutí o žádosti o jeho předání byl umístěn do vazby.

18. Soudní jednání o žádosti o předání před High Court, původně nařízené na 29. ledna 2013, bylo několikrát z různých důvodů odročeno, mimo jiné z důvodu žádosti o poskytnutí právní pomoci, podané dne 3. července 2013, a nakonec schválené dne 26. července 2013.

19. High Court mezitím dne 26. února 2013 zamítl návrh odpůrce v původním řízení na nahrazení vazby peněžitou zárukou.

20. Až 26. listopadu 2013 vznesl odpůrce v původním řízení jedenáct důvodů námitek („points of objection“) proti svému předání, na jejichž podporu předložil místopřísežné prohlášení („affidavit“) ze dne 16. prosince 2013 a místopřísežné prohlášení svého právního zástupce v Belfastu ze dne 19. února 2014.

21. Podle písemných vyjádření předložených Soudnímu dvoru navrhovatelem a odpůrcem v původním řízení tvrdil odpůrce v původním řízení především, že kdyby byl předán do vystavujícího členského státu, byl by ohrožen jeho život. Prohlásil, že jako člen Provisional Irish Republican Army (Prozatímní irská republikánská armáda) od 17 let a následně Irish National Liberation Army (INLA, Irská národně osvobozenecká armáda) se dne 7. září 1993 stal obětí prvního pokusu o atentát polovojenskou unionistickou organizací Ulster Freedom Fighters (UFF, Ulsterští bojovníci za svobodu). Dne 1. prosince 1995 se stal obětí druhého pokusu o atentát ze strany INLA. V místopřísežném prohlášení uvedl, že pět jeho společníků bylo v 90. letech zavražděno ze msty („feud“) buď INLA, nebo unionistickými ozbrojenci. V reakci na to se rozhodl utéct do Irska, kde si z důvodu bezpečnosti změnil jméno. Odmítá se proto vrátit do Severního Irska, protože se obává, že tam bude zavražděn loajálními a republikánskými disidenty, neboť má za to, že nebude moci být ochráněn bezpečnostními silami ani vězeňskými orgány.

22. Dne 17. prosince 2013 byla věc předána soudci určenému k soudnímu jednání nařízenému na 3. února 2014. Toto soudní jednání však bylo na žádost navrhovatele v původním řízení dvakrát odročeno, na 28. dubna 2014 a poté na 30. června 2014 v očekávání informací vyžádaných od orgánů Spojeného království týkajících se nebezpečí hrozícího odpůrci v původním řízení.

23. Dne 9. dubna 2014 totiž navrhovatel v původním řízení požádal ústřední orgán Severního Irska, UK National Crime Agency, o informace týkající se platných předpisů ve věznicích v Severním Irsku, které mají chránit ohrožené vězně. Dne 10. dubna 2014 Northern Ireland Prison Service (NIPS) této žádosti vyhověla a poskytla podrobnosti o platných postupech ve vězeňských zařízeních Severního Irska, které mají chránit vězně a dohlížet na ty, kteří jsou považováni za ohrožené ostatními vězni.

24. Dne 16. dubna 2014 podal navrhovatel v původním řízení k ústřednímu orgánu Severního Irska druhou žádost o informace o důvodech, pro které byl evropský zatýkací rozkaz pro trestné činy spáchané v květnu 1988 vydán až v prosinci 2012. Crown Solicitor’s Office, představitel vlády Spojeného království v Severním Irsku, na tuto žádost odpověděl dopisem ze dne 24. dubna 2014, ve kterém vysvětlil, že i když byl odpůrce v původním řízení identifikován rychle jako podezřelý, až v roce 2011 bylo možné shromáždit dostatečné důkazy pro zahájení jeho trestního stíhání, které bylo státním zastupitelstvím pro Severní Irsko (Public Prosecution Service for Northern Ireland) zahájeno dne 4. května 2012.

25. Soudní jednání o žádosti o předání bylo před High Court zahájeno až 30. června 2014 a trvalo tři dny, během kterých odpůrce v původním řízení vznesl několik otázek ohledně procesních záležitostí a důkazů. Zejména tvrdil, že vzhledem k požadavkům zásady kontradiktornosti nemůže High Court rozhodnout na základě informace získané od vystavujícího členského státu, ledaže by byla potvrzena pod přísahou a právní zástupce obviněného by měl možnost vyslechnout všechny svědky navržené navrhovatelem. Různé žádosti odpůrce v původním řízení zamítl High Court, který věc dne 4. července 2014 odročil, jako bezúčelné.

26. Dne 17. listopadu 2014 vydal High Court mezitímní rozhodnutí o otázkách, které v řízení před ním vyvstaly. Především uvedl, že pro řízení o evropském zatýkacím rozkazu neplatí běžná procesní pravidla a pravidla dokazování platná v irském procesním právu a že coby vykonávající justiční orgán může informace obdržené od vystavujícího státu přezkoumat. Následně s ohledem na důkazní prostředky předložené odpůrcem v původním řízení směřující k prokázání toho, že kdyby byl předán do vystavujícího členského státu, byl by jeho život ohrožen, uvedl, že před nařízením předání se musí v co největší míře ujistit, že bude respektováno právo na život obviněného podle irské ústavy a podle článku 2 evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod, podepsané v Římě dne 4. listopadu 1950 (dále jen „EÚLP“). Proto vyzval navrhovatele v původním řízení, aby prozkoumal uvedené a dosud nezpochybněné důkazní prostředky a požádal vystavující členský stát o doplňující informace související s obavami vyjádřenými odpůrcem v původním řízení. High Court upřesnil, že odloží přezkum ostatních námitek odpůrce v původním řízení, dokud mu požadované informace nebudou předloženy.

27. Dne 27. listopadu 2014 tedy navrhovatel v původním řízení podal k ústřednímu orgánu Severního Irska novou žádost o informace, a to dopisem, ve kterém připomněl, že odpůrce v původním řízení tvrdí, že kdyby byl uvězněn v Severním Irsku, byl by jeho život ohrožen loajálními a republikánskými disidenty, jelikož vězeňské orgány by nebyly schopny zajistit jeho bezpečnost. Tímto dopisem doplněným o místopřísežné prohlášení odpůrce v původním řízení ze dne 16. prosince 2013 a místopřísežné prohlášení jeho právního zástupce ze dne 19. února 2014 jej vyzval k zaujetí stanoviska k otázce, zda je prokázáno skutečné a bezprostřední nebezpečí pro život odpůrce v původním řízení, a pokud ano, zda je NIPS schopna zaručit dotyčnému účinnou ochranu (vyjádření UK, bod 6). NIPS a policejní složky Severního Irska této žádosti o informace vyhověly dvěma dopisy ze dne 3. prosince 2014 a předanými navrhovateli v původním řízení dne 4. prosince 2014.

28. Složením přísahy dne 28. listopadu 2014, doručené High Court dne 1. prosince 2014, podal odpůrce v původním řízení nový návrh na nahrazení vazby peněžitou zárukou.

29. Dne 8. prosince 2014 předložil odpůrce v původním řízení vyjádření, ve kterém navrhl odmítnutí svého předání z důvodu, že s ohledem na vnitrostátní trestněprávní procesní pravidla a pravidla dokazování, ale rovněž irskou Ústavu a Listinu, nemohou být dokumenty předložené navrhovatelem v původním řízení připuštěny jako důkazy, a pokud by jako takové připuštěny být mohly, musí být zamítnuty z důvodu, že nemohou být předmětem křížového výslechu („cross-examination“). Tato žádost však byla High Court zamítnuta, jelikož se týkala předběžných otázek, o kterých již rozhodl.

30. Dne 8. prosince 2014 vznesl odpůrce v původním řízení dodatečnou námitku ke svému předání.

31. Dne 15. prosince 2014 proběhlo před High Court nové soudní jednání, během kterého právní zástupce odpůrce v původním řízení zejména tvrdil, že žádost o předání musí být odmítnuta z důvodu nepřiměřeně dlouhého trvání řízení. Rovněž požádal, aby byla Soudnímu dvoru předložena žádost o rozhodnutí o předběžné otázce ve věci prodlení. Nakonec podal návrh na nahrazení vazby peněžitou zárukou.

32. Dne 19. prosince 2014 rozhodl High Court o návrhu odpůrce v původním řízení na nahrazení vazby peněžitou zárukou. Odpůrce v původním řízení nemohl přistoupit na stanovené podmínky, protože peněžitá záruka byla stanovena ve výši, která převyšovala jeho finanční možnosti.

33. Dne 12. ledna 2015 zahájil High Court další soudní jednání, během kterého navrhovatel v původním řízení uvedl, že nesouhlasí s tím, aby se prodlení v řízení v této fázi řešilo, a kromě toho tvrdil, že Supreme Court of Ireland již o této otázce rozhodoval v rozsudku ze dne 19. prosince 2005, Dundon v. The Governor of Cloverhill Prison ( 9 ). Odpůrce v původním řízení zase tvrdil, že od 1. prosince 2014 mají irské soudy možnost položit předběžnou otázku Soudnímu dvoru Evropské unie, a tedy že výklad uvedený v rozsudku Dundon již není pro High Court závazný.

34. Věc tedy byla odročena na 18. ledna 2015, kdy High Court zejména rozhodl o předložení otázky týkající se prodlení v řízení Soudnímu dvoru, přičemž podotkl, že irský systém nemůže v rámci mezí stanovených článkem 17 rámcového rozhodnutí 2002/584 fungovat, a vyjádřil tudíž požadavek na objasnění výkladu tohoto ustanovení.

35. Věc byla následně několikrát odročena, aby účastníci původního řízení mohli předložit své návrhy na znění otázky, která měla být předložena Soudnímu dvoru, a aby mohli formulovat svá vyjádření.

36. Během této doby, dne 2. února 2015, rozhodoval High Court o žádosti o změnu finančních podmínek peněžité záruky stanovené dne 19. prosince 2014, ale dne 9. února 2015 ji zamítl. Odpůrce v původním řízení se tedy odvolal ke Court of Appeal.

III – Předběžné otázky a řízení před Soudním dvorem

37. Za těchto okolností předložil High Court svým rozhodnutím ze dne 19. května 2015, které bylo Soudnímu dvoru doručeno dne 22. května 2015, Soudnímu dvoru následující dvě předběžné otázky: „1) Jaké účinky jsou spojeny s nedodržením lhůt stanovených v článku 17 rámcového rozhodnutí [2002/584] ve spojení s článkem 15 téhož rámcového rozhodnutí? 2) Plynou z nedodržení lhůt stanovených v článku 17 rámcového rozhodnutí [2002/584] určitá práva osobě, která byla během rozhodování o jejím předání držena ve vazbě po dobu překračující tyto lhůty?“

38. High Court upřesnil, že má za to, že irský systém nemůže v mezích stanovených článkem 17 rámcového rozhodnutí 2002/584 fungovat, že důsledky této skutečnosti představují skutečný problém odůvodňující podání žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce a že výklad tohoto ustanovení Soudním dvorem by mohl mít vliv na konečné rozhodnutí, které má ve věci v původním řízení vydat.

39. V tomto posledním ohledu zdůraznil, že Supreme Court v rozsudku Dundon zamítl návrh na soudní přezkum vazby (habeas corpus) osoby umístěné ve vazbě na základě evropského zatýkacího rozkazu za podobných podmínek jako ve věci v původním řízení.

40. Tato osoba tvrdila, že pokud High Court nepřijal pravomocné rozhodnutí o výkonu evropského zatýkacího rozkazu ve lhůtě 60 dní stanovených irskými právními předpisy, musí být propuštěna na svobodu. Supreme Court nicméně shledal, že vazba byla oprávněná, a uvedl, že vyžádaná osoba nemá právo být okamžitě propuštěna na svobodu, i když High Court nerozhodne ve stanovených lhůtách, přičemž tato okolnost musí být vzhledem k základní povinnosti členských států vykonat evropský zatýkací rozkaz jasně a jednoznačně stanovena. Kromě toho zdůraznil, že povinnost High Court vykonat evropský zatýkací rozkaz nezanikla uplynutím této lhůty v délce 60 dní. Dodal, že stanovené lhůty byly zavedeny za účelem vnitřní disciplíny v členských státech, nikoli s cílem přiznat určitá práva jednotlivcům. Konečně upřesnil, že je povinen vykládat vnitrostátní právo v souladu s rámcovým rozhodnutím 2002/584.

41. Stejným rozhodnutím předkládající soud rovněž požádal Soudní dvůr o projednání této žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce v naléhavém řízení podle článku 107 jeho jednacího řádu.

42. V tomto ohledu tvrdil, že se výše zmíněná žádost týká jedné nebo více otázek v oblastech upravených v hlavě V části třetí SFEU a že odpůrce v původním řízení je ve vazbě od 16. ledna 2013. Kromě toho upřesnil, že se přiklání k řešení přijatému v rozhodnutí Supreme Court ve věci Dundon, ale že hodlá využít příležitosti a před svým rozhodnutím zjistit stanovisko Soudního dvora Evropské unie.

43. V důsledku toho se čtvrtý senát Soudního dvora dne 28. května 2005 po vyslechnutí generálního advokáta na návrh soudce zpravodaje rozhodl vyhovět žádosti předkládajícího soudu o projednání žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce v naléhavém řízení. Rovněž podle čl. 113 odst. 2 jednacího řádu Soudní dvůr požádal, aby věc přidělil soudnímu kolegiu složenému z většího počtu soudců.

44. Podle čl. 109 odst. 2 jednacího řádu vyzval čtvrtý senát Soudního dvora účastníky původního řízení, členský stát předkládajícího soudu, jakož i orgány uvedené v čl. 23 prvním pododstavci statutu Soudního dvora Evropské unie k předložení písemných vyjádření do 15. června 2015. Podle čl. 109 odst. 2 jednacího řádu Soudní dvůr rovněž vyzval Spojené království Velké Británie a Severního Irska k předložení písemných vyjádření do stejného data nebo účasti na jednání.

45. Navrhovatel a odpůrce v původním řízení, vláda Spojeného království, jakož i Evropská komise předložili písemná vyjádření ve stanovené lhůtě.

46. Navrhovatel a odpůrce v původním řízení, irská, německá, španělská, francouzská a nizozemská vláda a vláda Spojeného království, jakož i Komise rovněž přednesli ústní vyjádření na jednání, které se konalo dne 1. července 2015.

IV – Vyjádření předložená Soudnímu dvoru

A – Vyjádření navrhovatele v původním řízení

47. Navrhovatel v původním řízení, který navrhuje na obě otázky přezkoumat současně, ale poskytnout na každou z nich samostatnou odpověď, má za to, že předkládající soud usiluje zejména o určení důsledků nedodržení lhůt stanovených v článku 17 rámcového rozhodnutí 2002/584 na postup předání. S odkazem na rozsudek Supreme Court Dundon má za to, že uplynutí těchto lhůt nezakládá odpůrci v původním řízení žádné právo, včetně práva na propuštění. V souladu se zásadou vnitrostátní procesní autonomie je na vnitrostátním soudu, aby přezkoumal, zda délka trvání řízení porušila práva vyžádané osoby takovým způsobem, že by její předání porušilo její základní práva. Na jednání dodal, že představa přednesená odpůrcem v původním řízení, že odmítnutí žádosti o předání by pro vykonávající členské státy v případě nerespektování lhůt stanovených v článku 17 rámcového rozhodnutí 2002/584 představovalo nejvíce odrazující sankci, nemá v uvedeném rámcovém rozhodnutí žádnou oporu.

48. Zaprvé konstatuje, že článek 17 rámcového rozhodnutí 2002/584 neobsahuje žádné ustanovení o osudu postupu předání při uplynutí lhůt, které stanoví, a že na rozdíl od článku 23 stejného rámcového rozhodnutí nepředepisuje propuštění vyžádané osoby na svobodu. Ostatně odstavce 2 a 3 článku 17 nepoužívají rozkazovací, ale podmiňovací způsob ( 10 ). I když je pravdou, že čl. 15 odst. 1 rámcového rozhodnutí 2002/584 upřesňuje „že vykonávající justiční orgán ‚rozhodne‘[ ( 11 )] o předání osoby ve lhůtách a za podmínek stanovených v tomto rámcovém rozhodnutí“, toto ustanovení musí být nicméně vykládáno ve světle znění čl. 17 odst. 2 a 3 uvedeného rámcového rozhodnutí. V tomto ohledu Soudní dvůr v rozsudku F ( 12 ) rozhodl, že „lhůty stanovené v článku 17 rámcového rozhodnutí musí být vykládány tak, že vyžadují, aby pravomocné rozhodnutí o výkonu evropského zatýkacího rozkazu bylo přijato ‚v zásadě‘ do deseti dnů od vyjádření souhlasu vyžádané osoby se svým předáním, nebo – v ostatních případech – do šedesáti dnů od zatčení vyžádané osoby“. V důsledku toho Soudní dvůr uznal, že je z právního hlediska možné vydat pravomocné rozhodnutí o výkonu evropského zatýkacího rozkazu mimo stanovené lhůty a že nerespektování těchto lhůt nevede k zastavení řízení.

49. Kromě toho nedodržování lhůt není bez důsledků, jelikož ty jsou stanoveny v čl. 17 odst. 7 rámcového rozhodnutí 2002/584. Je-li článek 17 vyložen jako celek, zavádí systém, ve kterém pravomocná rozhodnutí o výkonu evropských zatýkacích rozkazů musí být v zásadě v případě nevydání souhlasu vyžádané osoby přijata do ve lhůtě 60 dnů, která může být prodloužena o 30 dní s upřesněním jednak toho, že pokud tato lhůta není dodržena, vykonávající členský stát o tom musí informovat Eurojust, a jednak toho, že pokud tato lhůta není dodržena opakovaně, vystavující členský stát o tom může informovat Radu.

50. Zadruhé tento výklad je dále v souladu s účelem a cíli rámcového rozhodnutí 2002/584, kterými jsou v souladu s článkem 67 SFEU zajištění vysoké úrovně bezpečnosti v prostoru svobody, bezpečnosti a práva prostřednictvím opatření o spolupráci mezi policejními a justičními orgány členských států v trestních věcech. Systém, který by dával osobě vyžádané z důvodu trestního stíhání nebo na základě odsouzení za spáchání trestného činu možnost jejího předání na svobodě, by byl přesným opakem toho, co tento cíl sleduje. Rovněž cíle podpory spolupráce v trestní oblasti by byly ohroženy, pokud by vyžádané osoby byly při uplynutí lhůt stanovených pro postup předávání nečekaně propouštěny na svobodu. Nutit členské státy, aby dodržovaly lhůty stanovené rámcovým rozhodnutím 2002/584, když toho nejsou schopny, nepodporuje spolupráci, a pokud by nebylo možné lhůty dodržet, vedlo by to spíše k nepředání vyžádané osoby.

51. Zatřetí cíle účinnosti a rychlosti sledované hlavou V páté části SFEU a rámcovým rozhodnutím 2002/584 nejsou určeny k ochraně základních práv vyžádané osoby. Jejich účelem bylo zaručit v rámci možností volný oběh soudních rozhodnutí takovým způsobem, aby byl výkon trestního práva podpořen všude v Unii, a tímto způsobem lépe bojovat s kriminalitou, a to zejména organizovanou. Zvláštním účelem lhůt stanovených rámcovým rozhodnutím 2002/584 je zaručit, aby osoby unikající spravedlnosti mohly být postaveny před trestní soud tak rychle, jak je to jen rozumně možné. Skutečnost, že vykonávajícímu justičnímu orgánu trvá přijetí pravomocného rozhodnutí o výkonu evropského zatýkacího rozkazu déle než 60 či 90 dní, tudíž nemá vliv na žádné právo vyžádané osoby.

52. Začtvrté, jak vyplývá z bodu 12 odůvodnění a z čl. 1 odst. 3 rámcového rozhodnutí 2002/584, posledně uvedeným ustanovením není dotčena povinnost ctít základní práva a obecné právní zásady zakotvené v článku 6 SEU. Bod 10 odůvodnění stejného rámcového rozhodnutí jde ještě dále, když upřesňuje, že provádění mechanismu evropského zatýkacího rozkazu lze pozastavit, ale pouze v případě porušení zásad stanovených v čl. 6 odst. 1 SEU, nikoli v případě nedodržení stanovených lhůt. V tomto ohledu na jednání připustil, že se sice uplatní judikatura Evropského soudu pro lidská práva týkající se článku 5 EÚLP, ale pouze ta vztahující se k jeho odst. 1 písm. f), nikoli ta vztahující se k jeho odstavci 4, na rozdíl od názoru zastávaného Komisí. O porušení čl. 5 odst. 1 písm. f) EÚLP tedy půjde jen tehdy, pokud příslušné vnitrostátní orgány porušují vnitrostátní procesní pravidla a nevedou řízení řádně, a v důsledku toho prodlužují vazbu osoby nad rozumnou míru ( 13 ). Jinak by tomu bylo v případě, kdy by překročení stanovených lhůt způsobila vyžádaná osoba, jako tomu je ve věci v původním řízení. V každém případě propuštění osoby ve vazbě na svobodu nemůže být automatické, naopak je třeba brát v úvahu soubor okolností, a to zejména nebezpečí útěku, čas strávený ve vazbě a jak osoba ve vazbě k průtahům přispěla, aby nebyl ohrožen cíl rámcového rozhodnutí 2002/584. Ve věci v původním řízení je za průtahy v postupu předávání, a tedy za délku trvání své vazby, převážně odpovědný odpůrce v původním řízení.

53. Navrhovatel v původním řízení z toho vyvodil, že rámcové rozhodnutí 2002/584 neobsahuje žádné ustanovení, které by rušilo evropský zatýkací rozkaz v případě, kdy vykonávající justiční orgán nerozhodne ve lhůtách stanovených v článku 17, jelikož posledně uvedený orgán může své povinnosti splnit i po uplynutí těchto lhůt.

B – Vyjádření odpůrce v původním řízení

54. Odpůrce v původním řízení ve svém písemném vyjádření tvrdil, že různá prodlení, která poznamenala řízení před High Court, nepředstavovala výjimečné okolnosti ve smyslu čl. 17 odst. 7 rámcového rozhodnutí 2002/584. Za těchto podmínek navrhuje několik řešení porušení uvedeného článku 17, která mohou být vhodná samostatně nebo kumulativně, totiž odmítnutí svého předání do vystavujícího členského státu, započtení celkové doby své vazby, propuštění na kauci za rozumných podmínek a konečně přiznání náhrady škody, kterou by měly uhradit oba dotčené členské státy podle poměru svého podílu na způsobených prodleních.

55. V tomto ohledu upřesňuje, že při neexistenci ustanovení obdobného čl. 23 odst. 5 rámcového rozhodnutí 2002/584 představuje odmítnutí předání do vystavujícího členského státu, tedy opatření podobné řízení dle habeas corpus existující v systémech „common law“, řešení, které by nejvíce odrazovalo od neodůvodněných prodlení členských států při výkonu evropských zatýkacích rozkazů, s upřesněním, že v irském právu existuje Criminal Law (Jurisdiction) Act 1976, který umožňuje stíhat v Irsku trestné činy spáchané v Severním Irsku, jako je tomu ve věci v původním řízení. Na jednání upřesnil, že rámcové rozhodnutí 2002/584 takovou možnost nevylučuje, což rovněž odpovídá požadavkům zásady proporcionality.

56. Odpůrce v původním řízení kromě toho tvrdí, že High Court předložil další předběžné otázky, které nakonec Soudnímu dvoru nebyly předloženy, a uvádí, že by si přál, aby je Soudní dvůr prozkoumal.

57. V ústním vyjádření odpůrce v původním řízení dodal, že podle něj hlavní důvod délky lhůt spočívá v tom, že navrhovatel v původním řízení testuje nový postup, pro který před irskými soudy neexistuje precedent.

C – Vyjádření německé vlády

58. V ústních vyjádřeních německá vláda navrhla odpovědět na první otázku tak, že článek 17 rámcového rozhodnutí 2002/584 ve spojení s jeho článkem 15 zavazuje vykonávající členský stát, aby pokračoval v postupu předávání, přestože stanovené lhůty byly překročeny. Vyplývá to z gramatického a systematického výkladu ustanovení tohoto rámcového rozhodnutí, jakož i z rozsudku F ( 14 ). Cílem rámcového rozhodnutí bylo urychlit předávání odsouzených osob nebo osob podezřelých ze spáchání trestného činu mezi vykonávajícími justičními orgány. Jednorázové nedodržení těchto lhůt automaticky neohrožuje uskutečnění tohoto cíle, pokud jsou tato prodlení odůvodněná. Tak tomu bylo ve věci v původním řízení, kdy irský vykonávající justiční orgán byl povinen ověřit, zda by život odpůrce v původním řízení byl skutečně ohrožen, kdyby byl předán do vystavujícího členského státu.

59. Co se týče druhé otázky, má německá vláda za to, že nedodržení lhůt stanovených v článku 17 rámcového rozhodnutí 2002/584 nezakládá právo osoby ve vazbě být propuštěna na svobodu s upřesněním, že takové právo může mít jiný základ. Analýza německé vlády v tomto ohledu vychází z článku 12 rámcového rozhodnutí 2002/584, který nechává na vykonávajícím justičním orgánu, aby při výkonu evropského zatýkacího rozkazu rozhodl o pokračujícím zbavení svobody osoby ve vazbě. I když je zřejmé, že toto rozhodnutí musí být přijato v souladu s vnitrostátním právem, musí vnitrostátní soud rovněž použít Listinu a článek 5 EÚLP, na který odkazují vysvětlení k Listině základních práv týkající se jejího článku 6.

60. V tomto ohledu německá vláda připomíná, že v souladu s judikaturou Evropského soudu pro lidská práva může být právo na svobodu osoby, proti které je vedeno řízení o vydání, omezeno postupem stanoveným zákonem, přičemž toto omezení je přípustné jen po takovou dobu, kdy je zbavení svobody rozumné, což musí být posuzováno případ od případu. Nezbytným požadavkem je, aby řízení bylo za všech okolností vedeno řádně. Kontrola tohoto požadavku vyžaduje, aby bylo bráno v úvahu řízení jako celek, jakož i všechny jeho fáze. Z tohoto hlediska je překročení lhůt stanovených v článku 17 rámcového rozhodnutí 2002/584 jen jedním z prvků, které je třeba brát v úvahu. Za okolností věci v původním řízení by měla být rovněž brána v úvahu skutečnost, že odpůrce v původním řízení intenzivně využíval svá procesní práva, jakož i zdlouhavost, se kterou se zdají být řešeny různé procesní námitky a postupné odročování řízení.

D – Vyjádření španělské vlády

61. Španělská vláda je, co se týče první otázky, toho názoru, že nedodržení lhůt pro výkon evropského zatýkacího rozkazu neznamená, že vykonávající justiční orgán musí žádost o předání zamítnout. Pokud jde o druhou otázku, má za to, že případné účinky prodlení při výkonu evropského zatýkacího rozkazu, jaké nastalo ve věci v původním řízení, spadají do působnosti vnitrostátního práva.

62. V prvé řadě upozorňuje, že cílem rámcového rozhodnutí 2002/584 je zavedení zjednodušeného postupu předávání osob podezřelých ze spáchání trestných činů za účelem posilování, usnadňování a urychlení soudní spolupráce mezi členskými státy na základě zásady vzájemného uznávání. Tato zásada zavazuje členské státy vykonat evropské zatýkací rozkazy ve všech případech, s výhradou výjimek a podmínek stanovených v článcích 3, 4 a 5 rámcového rozhodnutí 2002/584. Soudní dvůr ostatně opakovaně rozhodl, že vnitrostátní obtíže ani vnitrostátní právní předpisy nemohou odůvodnit nesplnění povinností, které ukládá unijní právo, členskými státy.

63. Španělská vláda dále trvá na tom, že nedodržení lhůt stanovených v článku 17 rámcového rozhodnutí 20002/584 nemůže v žádném případě způsobit zánik povinnosti vykonávajícího členského státu. Důsledky prodlení při přijímání pravomocného rozhodnutí o výkonu evropského zatýkacího rozkazu jsou definovány v čl. 17 odst. 7 uvedeného rámcového rozhodnutí, který stanoví povinnost informovat Eurojust a případně Radu. Tato povinnost byla stanovena s cílem zavedení minimální kázně mezi členskými státy s ohledem na meze soudního přezkumu, které stanovoval bývalý článek 35 SEU v oblasti soudní spolupráce v trestních věcech. Nevykonání evropského zatýkacího rozkazu z důvodu překročení lhůt stanovených v článku 17 by ohrožovalo užitečný účinek rámcového rozhodnutí 2002/584 a mohlo by motivovat osoby, na které byl evropský zatýkací rozkaz vydán, aby taktikou průtahů bránily jeho výkonu. Španělská vláda v tomto ohledu odkazuje na rozsudek F ( 15 ).

64. Zatřetí a nakonec má španělská vláda za to, že práva osoby zbavené svobody na základě výkonu evropského zatýkacího rozkazu jsou definována v článcích 11 až 14 rámcového rozhodnutí 2002/584. Účinky prodlení ve výkonu evropského zatýkacího rozkazu na postavení vyžádané osoby jsou stanoveny vnitrostátním právem vykonávajícího členského státu, pokud jsou v souladu s článkem 12 rámcového rozhodnutí přijata opatření nezbytná pro vyloučení nebezpečí útěku této osoby a pokud je v souladu s čl. 17 odst. 5 tohoto rámcového rozhodnutí nadále zajištěno splnění věcných podmínek nezbytných pro účinné předání uvedené osoby. Rozhodnutí o vazbě nebo dočasném propuštění vyžádané osoby na svobodu je přijímáno vykonávajícím justičním orgánem v souladu s jeho vnitrostátním právem, jelikož tato oblast není harmonizována a zůstává upravena zásadou procesní autonomie, v mezích zásad rovnocennosti a efektivity. Za okolností věci v původním řízení byly tyto dvě zásady řádně dodrženy, jelikož odpůrce v původním řízení měl v souladu s vnitrostátním právem možnost podávat žádosti o podmínečné propuštění, přičemž druhá z nich je stále projednávána.

E – Vyjádření francouzské vlády

65. Francouzská vláda na jednání vyjádřila svůj nesouhlas s postojem Komise. Pokud jde o první otázku, je toho názoru, že nedodržení lhůt stanovených v článku 17 rámcového rozhodnutí 2002/584 nemá vliv na povinnost vykonávajícího justičního orgánu rozhodnout o předání vyžádané osoby a nemá za následek propuštění vyžádané osoby na svobodu. Pokud jde o druhou otázku, má za to, že nedodržení těchto lhůt nezakládá vyžádané osobě držené ve vazbě po jejich uplynutí žádná zvláštní práva.

66. Co se týče první otázky, připomíná nejprve, že podle rozsudku Soudního dvora F ( 16 )je dodržení těchto lhůt v zásadě nezbytně nutné. Nicméně Soudní dvůr nerozhodoval o důsledcích jejich nedodržení. Rámcové rozhodnutí 2002/584 v tomto ohledu nestanoví žádnou sankci, ale pouze informování Eurojustu, případně Rady podle čl. 17 odst. 7. Vykonávající justiční orgán tedy zůstává povinen přijmout pravomocné rozhodnutí i po uplynutí těchto lhůt.

67. Následně zdůrazňuje, že žádné ustanovení rámcového rozhodnutí 2002/584 nestanoví propuštění vyžádané osoby na svobodu po uplynutí lhůt stanovených v jeho článku 17 na rozdíl od ustanovení čl. 23 odst. 5, který to stanoví výslovně, přičemž vykonávající justiční orgán naopak zůstává podle čl. 17 odst. 5 povinen nadále zajistit hmotné podmínky nezbytné pro účinné předání. Tento výklad je mimoto potvrzen přípravnými pracemi na rámcovém rozhodnutí 2002/584, do kterého nebyl zapracován původní návrh Komise v tomto smyslu.

68. Kromě toho má za to, že tento výklad je jediný, který vůbec může přispět k uskutečnění cílů sledovaných rámcovým rozhodnutím 2002/584, kterými je sice urychlení soudní spolupráce mezi členskými státy, avšak zároveň i usnadnění uvedené spolupráce. Pokud by přitom bylo připuštěno, že vyžádané osoby mají být po uplynutí lhůt propuštěny na svobodu, motivovalo by je to k používání taktiky průtahů.

69. Francouzská vláda je rovněž toho názoru, že nezbytnost zaručit dodržování základních práv nemůže vést k takovýmto důsledkům. Článek 6 Listiny jakož i čl. 5 odst. 1 písm. f) a čl. 5 odst. 4 EÚLP jsou zajisté relevantní, stejně jako související judikatura Evropského soudu pro lidská práva. Přesto je toho názoru, že Komise z této judikatury vyvozuje chybné závěry. Vyplývalo by z toho totiž, že posouzení zákonnosti vazby pro účely vydání musí vzít v úvahu, případ od případu, soubor okolností případu, takže po uplynutí lhůt stanovených v článku 17 rámcového rozhodnutí 2002/584 by nebylo možné považovat ponechání vyžádané osoby ve vazbě samo o sobě a ze zásady za neslučitelné s článkem 6 Listiny. Z této judikatury není možné vyvodit ani to, že by samotné překročení stanovených lhůt umožňovalo dojít k závěru, že řízení nebylo vedeno s požadovanou péčí.

70. Konečně rámcové rozhodnutí 2002/584 každopádně nebrání vykonávajícímu justičnímu orgánu propustit vyžádanou osobu ve vazbě na svobodu podle svého vnitrostátního práva, pokud to považuje za vhodné, a to jak před uplynutím lhůt stanovených v jeho článku 17, tak po jejich uplynutí v souladu s článkem 12.

71. Co se týče druhé otázky, francouzská vláda připomíná, že rámcové rozhodnutí 2002/584 v článku 26 pouze stanoví, že celá doba vazby vyžádané osoby ve vykonávajícím členském státě musí být započtena do celkové doby zbavení svobody, které má strpět ve vystavujícím členském státě. Jedná se o povinnost vystavujícího členského státu nezávislou na dodržení lhůt stanovených v článku 17 vykonávajícím členským státem. Rámcové rozhodnutí 2002/584 kromě toho nestanoví právo na náhradu škody z důvodu nedodržení těchto lhůt, přičemž členské státy jej stanovit mohou.

F – Vyjádření nizozemské vlády

72. Nizozemská vláda navrhuje, aby na obě předběžné otázky bylo odpovězeno záporně. Je toho názoru, že nedodržení lhůt stanovených v článku 17 rámcového rozhodnutí 2002/584 nemá žádný vliv na povinnost předání, jelikož toto ustanovení je omezeno na uložení povinnosti řádné péče vykonávajícímu členskému státu. Stanovené lhůty jsou jasné a mají být dodrženy tak, aby byla zaručena rychlost postupu předání. Nicméně pokud dodrženy nebudou, nebude to mít vliv na práva osoby zbavené svobody před vydáním pravomocného rozhodnutí o jejím předání.

73. Rámcové rozhodnutí 2002/584 jasně stanovilo, že nedodržení lhůt nemá dopad na povinnost přijmout pravomocné rozhodnutí o předání. Kromě toho článek 17 rámcového rozhodnutí 2002/584 nepřiznává vyžadované osobě ve vazbě v případě překročení lhůt, které stanoví, žádné právo. Pokud má nedodržení lhůt vliv na postavení osoby ve vazbě, je tento vliv nezávislý na článku 17. Povinnost řádné péče při posuzování postavení osob ve vydávací vazbě stanoví vnitrostátní ústavy a článek 5 EÚLP. Listina se nepoužije, poněvadž je na vykonávajícím justičním orgánu, aby podle článku 12 rámcového rozhodnutí 2002/584 přijal rozhodnutí o vazbě v souladu s vnitrostátním právem. V důsledku toho v situaci, jakou je ta ve věci v původním řízení, nepoužije vnitrostátní soud práva zaručená Listinou.

74. Nizozemská vláda je však toho názoru, že členské státy musí v souvislosti s právy osoby ve vazbě dodržovat svou povinnost řádné péče. Z tohoto hlediska by měla tato osoba nacházející se ve vazbě mít možnost žádat změnu své situace, o čemž může být rozhodnuto i z moci úřední. Je na příslušném vnitrostátním soudu, aby přezkoumal, zda prodloužení doby vazby zůstává přiměřené s ohledem na nebezpečí útěku vyžádané osoby s upřesněním, že maximální lhůta v délce 90 dní stanovená v článku 17 rámcového rozhodnutí 2002/584 nemůže být považována za nepřiměřenou.

G – Vyjádření vlády Spojeného království

75. Vláda Spojeného království, která se v ústním vyjádření soustředila na odpověď na druhou otázku, má za to, že překročení lhůt stanovených v článku 17 rámcového rozhodnutí 2002/584 nezakládá vyžádané osobě ve vazbě právo na propuštění na svobodu. V tomto ohledu zakládá svůj postoj na gramatickém výkladu tohoto ustanovení, na přípravných pracích na rámcovém rozhodnutí, jakož i na struktuře tohoto ustanovení, které výslovně upravuje důsledky nedodržení těchto lhůt.

76. Doplňuje, že i kdyby takové právo z ustanovení článku 17 rámcového rozhodnutí 2002/584 vyplývalo, což podle jejího názoru nevyplývá, osoba, která vlastním chováním prodlení způsobila, by se jej nemohla dovolávat. Jakékoli jiné řešení by mělo vliv na cíl sledovaný rámcovým rozhodnutím. V každém případě a za předpokladu, že by takové právo existovalo, což podle jejího názoru neexistuje, nebylo by možné se jej dovolávat před vnitrostátními soudy, poněvadž rámcové rozhodnutí nemá v souladu s dřívějším čl. 34 odst. 2 písm. b) SEU přímý účinek.

77. Vláda Spojeného království rovněž zdůrazňuje, že přísné lhůty by mohly ohrozit základní práva osoby ve vazbě, jelikož by mohla být předána do vystavujícího členského státu, jako například ve věci v původním řízení, aniž by bylo ověřeno, zda její život skutečně bude ohrožen, či nikoli.

78. Co se týče základního práva na svobodu osoby ve vazbě, zdůrazňuje, že pokud je používáno unijní právo, musí vnitrostátní soudy v souladu s vnitrostátním právem, s EÚLP a s Listinou neustále přezkoumávat, zda je zbavení svobody odůvodněné. Tento požadavek se uplatní rovněž před uplynutím lhůt stanovených v článku 17 rámcového rozhodnutí 2002/584. V rámci této kontroly musí vnitrostátní soudy posoudit soubor okolností, včetně uplatňování procesních práv osobou ve vazbě, nebezpečí útěku a možnosti uvedené osoby dosáhnout podmínečného propuštění na svobodu.

79. Vláda Spojeného království tedy navrhuje odpovědět na první otázku v tom smyslu, že jediné důsledky, které vyplývají z nedodržení lhůt stanovených v článku 17 rámcového rozhodnutí 2002/584, jsou ty, které jsou uvedeny ve stejném ustanovení, a že vykonávající členský stát zůstává povinen vykonat evropský zatýkací rozkaz bez ohledu na uplynutí těchto lhůt. Navrhuje odpovědět na druhou otázku v tom smyslu, že vyžádaná osoba po uplynutí lhůt stanovených v uvedeném článku nenabývá právo na okamžité propuštění na svobodu.

H – Vyjádření Komise

80. Komise na prvním místě připomíná, že rámcové rozhodnutí 2002/584 zavedlo nový, zjednodušený a účinnější systém předávání osob odsouzených nebo vyžádaných za účelem trestního stíhání, který nahradil tradiční postupy vydávání a směřuje ke zjednodušení a urychlení soudní spolupráce s cílem vytvořit prostor svobody, bezpečnosti a práva v Unii. Tento systém je založen na zásadě vzájemného uznávání, „úhelném kameni“ soudní spolupráce, jehož zásadní význam byl připomenut Soudním dvorem v jeho posudku 2/13 ( 17 ) a který spočívá na vzájemné důvěře mezi členskými státy ohledně toho, že jejich příslušné právní řády jsou schopny poskytnout rovnocennou a účinnou ochranu základních práv. Z toho vyplývá, že členské státy jsou v zásadě povinny evropský zatýkací rozkaz provést, jestliže není uplatněn důvod pro jeho nevykonání. Na jednání rovněž zdůraznila, že systém evropského zatýkacího rozkazu na rozdíl od tradičních systémů vydávání spočívá především na spolupráci justičních orgánů, do které politické orgány vstupují jen z titulu praktické a administrativní podpory.

81. Zásada vzájemného uznávání však neusiluje o zavedení režimu automatického uznávání a vykonávání, poněvadž domněnka, že všechny členské státy dodržují základní práva, je vyvratitelná ( 18 ). V důsledku toho musí mít vykonávající justiční orgán možnost v některých případech tuto domněnku vyvrátit.

82. Dále se snaží poskytnout odpověď na obě předběžné otázky položené předkládajícím soudem.

1. K první otázce

83. Komise podala podrobný výklad ustanovení článků 15 a 17 rámcového rozhodnutí 2002/584 a je především toho názoru, že nedodržení lhůt stanovených v článku 17 nemá vliv na platnost evropského zatýkacího rozkazu a že vykonávající justiční orgán zůstává povinen rozhodnout, zda vyžádaná osoba musí být předána do vystavujícího členského státu, a to i po uplynutí těchto lhůt.

84. Následně zkoumá otázku, zda obavy vyjádřené vyžádanou osobou, co se týče její bezpečnosti, mají dopad na tuto povinnost rozhodnout o předání. V tomto ohledu uvádí, že provádění evropského zatýkacího rozkazu může být pozastaveno jen v případě vážného a trvajícího porušení zásad uvedených v čl. 6 odst. 1 SEU členským státem, které by konstatovala Rada podle čl. 7 odst. 1 SEU. Konstatuje však, že předkládací rozhodnutí takovou situaci nezmiňuje.

85. Kromě toho zdůrazňuje, že čl. 1 odst. 3 rámcového rozhodnutí 2002/584 obsahuje zvláštní odkaz na povinnost dodržovat základní práva, což může v případě věrohodných tvrzení o nebezpečí vážných porušení lidských práv po předání vést vykonávající justiční orgán k tomu, že přistoupí k dodatečným kontrolám. Na jednání trvala na tom, že by tyto kontroly měly být provedeny ve lhůtách stanovených v článku 17 uvedeného rámcového rozhodnutí 2002/584, jak vyplývá z jeho čl. 15 odst. 2. Uvádí však, že odpověď vystavujícího členského státu na žádosti o informace, které mu adresoval vykonávající justiční orgán v souvislosti s obavami vyjádřenými odpůrcem v původním řízení, nevedla tento orgán k rozhodnutí nevykonat evropský zatýkací rozkaz.

86. Z toho vyvozuje, že vykonávající justiční orgán zůstává povinen rozhodnout, zda vyžádaná osoba má být předána, a to i po uplynutí lhůt stanovených v čl. 17 odst. 2 a 3 rámcového rozhodnutí 2002/584.

2. Ke druhé otázce

87. Komise má za to, že na druhou otázku předkládajícího soudu je třeba odpovědět tak, že nedodržení lhůt stanovených v článku 17 rámcového rozhodnutí 2002/584 zavazuje vykonávající justiční orgán k tomu, aby po uplynutí lhůty stanovené v čl. 17 odst. 3 tohoto rámcového rozhodnutí 2002/584 propustil osobu dotčenou evropským zatýkacím rozkazem a umístěnou ve vazbě před vydáním rozhodnutí o svém předání na svobodu, ledaže by výjimečné okolnosti, které nemohou být přičítány vykonávajícímu členskému státu, vyžadovaly její setrvání ve vazbě.

88. Zaprvé upozorňuje, že z okolnosti, že článek 17 rámcového rozhodnutí 2002/584 nenařizuje propuštění osoby umístěné ve vazbě na svobodu po uplynutí lhůt, které stanoví, na rozdíl od toho, co pro předání stanoví čl. 23 odst. 5 uvedeného rámcového rozhodnutí, nevyplývá, že by ponechání ve vazbě bylo automaticky odůvodněné.

89. Článek 12 rámcového rozhodnutí 2002/584 především jako obecné pravidlo stanoví, že předběžné propuštění na svobodu „je možné“ v každém okamžiku v souladu s vnitrostátním právem vykonávajícího členského státu za podmínky, že příslušný orgán přijme všechna opatření, která považuje za nezbytná pro zabránění útěku vyžádané osoby. Kromě toho připomíná, že její návrh rámcového rozhodnutí zahrnoval ustanovení výslovně stanovující, že v případě nevydání rozhodnutí o předání osoby dotčené evropským zatýkacím rozkazem ve lhůtě 90 dní musí být tato osoba neprodleně propuštěna na svobodu. Nicméně skutečnost, že unijní normotvůrce tento návrh nepřijal, nemůže být a contrario vykládána tak, že neexistuje žádná povinnost propuštění na svobodu v případě nedodržení lhůt stanovených v článku 17 uvedeného rámcového rozhodnutí.

90. Následně připomíná, že rámcové rozhodnutí 2002/584 v souladu s jeho čl. 1 odst. 3 nemůže změnit povinnost členských států dodržovat základní práva, jak jsou zakotvena v článku 6 SEU, jelikož samotné rámcové rozhodnutí musí v souladu s bodem 12 svého odůvodnění uvedená základní práva a zásady zakotvené v článku 6 SEU respektovat. V důsledku toho zkoumá situaci v původním řízení s ohledem na článek 6 Listiny, který zakotvuje právo na svobodu a bezpečnost, ve světle relevantní judikatury Evropského soudu pro lidská práva vztahující se k článku 5 EÚLP, zejména jeho odst. 1 písm. f) týkajícího zbavení svobody z důvodu vydání, jeho odstavci 3, zakotvujícímu právo být souzen v přiměřené lhůtě nebo být propuštěn během řízení, a jeho odstavci 4, zakotvujícímu právo na to, aby soud urychleně rozhodl o zákonnosti zbavení svobody.

91. Komise v tomto ohledu především zdůrazňuje, že specifický mechanismus evropského zatýkacího rozkazu zavedený rámcovým rozhodnutím 2002/584 je relevantním prvkem, který musí být brán v úvahu při posouzení přiměřenosti trvání vazby za účelem předání. V projednávaném případě unijní zákonodárce rozhodl, že pravomocné rozhodnutí o výkonu evropského zatýkacího rozkazu musí být přijato vykonávajícím justičním orgánem ve lhůtě 60 dnů, lhůtě považované za dostatečnou v kontextu spolupráce mezi členskými státy založené na vzájemné důvěře a na omezeném přezkumu vykonávajícím justičním orgánem. Jen pro zvláštní případy zákonodárce stanovil dodatečnou lhůtu 30 dní, která má rovněž vliv na hodnocení přiměřenosti délky vazby.

92. Povinnost vykonávajícího justičního orgánu projednat a vykonat evropský zatýkací rozkaz jako neodkladnou záležitost v souladu s čl. 17 odst. 1 rámcového rozhodnutí 2002/584 přitom odpovídá, co se týče vazby vyžádané osoby, požadavkům čl. 5 odst. 4 EÚLP. Proto pokud vykonávající justiční orgán jedná v této lhůtě s řádnou péčí, jeví se vazba vyžádané osoby na první pohled slučitelná s požadavky na přiměřenost lhůty s upřesněním, že tyto lhůty jsou maximální a neumožňují žádné neodůvodněné prodlení. Naopak, pokud tyto lhůty uplynuly, je vazba vyžádané osoby na první pohled v rozporu s tímto požadavkem, a základní podmínky její „zákonnosti“ tedy nejsou splněny.

93. Vazba vyžádané osoby nad rámec lhůt stanovených v článku 17 je odůvodněna jen za výjimečných okolností, které nemohou být přičítány vykonávajícímu členskému státu. Jediný Soudním dvorem dosud identifikovaný případ byl v rozsudku F ( 19 ) případ žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce. Když byla Komise na jednání vyzvána k upřesnění tohoto bodu, upřesnila, že podle jejího výkladu uvedeného rozsudku F se každá vazba nad rámec maximální lhůty 90 dní stává při neexistenci „výjimečných okolností“ ve smyslu čl. 17 odst. 7 rámcového rozhodnutí 2002/584 „nezákonnou“. Okolnost, že zákonodárce takový důsledek v uvedeném rámcovém rozhodnutí neuvedl, je irelevantní, poněvadž právo na svobodu je a zůstává v platnosti.

94. Okolnosti ve věci projednávané v původním řízení jsou charakterizovány vazbou v délce více než 30 měsíců, desetkrát delší, než je maximální délka povolená článkem 17 rámcového rozhodnutí 2002/584. Zdrojem této neúměrné délky je vykonávající členský stát z důvodu, že na řízení měla vliv neodůvodněná prodlení. V tomto ohledu Komise uvádí dlouhý proces spolupodepsání evropského zatýkacího rozkazu a postupné odročování soudních jednání o předání, spornou povahu jednání o předání, která není rámcovým rozhodnutím 2002/584 stanovena, jakož i opakovaná období nečinnosti vykonávajícího justičního orgánu, z toho čtyři a půl měsíce mezi jednáním a předběžným rozhodnutím a čtyři měsíce mezi rozhodnutím předložit Soudnímu dvoru předběžné otázky a předkládacím rozhodnutím jako takovým.

95. Komise z toho vyvozuje, že ponechání osoby vyžádané ve věci v původním řízení ve vazbě je neslučitelné s povinností jednat s naléhavostí a že vykonávající justiční orgán je povinen ji propustit na svobodu, ledaže existují výjimečné okolnosti, které nelze přičítat vykonávajícímu členskému státu a které vyžadují prodloužení vazby, což jsou okolnosti, které v projednávané věci nenastaly. Na jednání dodala, že povinnost vykonat evropský zatýkací rozkaz, stejně jako dodržet ustanovení článku 12 a čl. 17 odst. 5 rámcového rozhodnutí 2002/584 zůstala v každém případě zachována, takže pokud není možné zachovat situaci zbavení svobody, je nutné uchýlit se k alternativním řešením, která představují menší zásah do svobody za účelem zmírnění případného nebezpečí útěku.

96. Dodává, že se vykonávající členský stát nemůže odvolávat na svá ústavní pravidla týkající se dodržování práva na spravedlivý proces uvedená v bodě 12 odůvodnění rámcového rozhodnutí 2002/584 pro zdůvodnění nedodržení lhůt stanovených v článku 17 uvedeného rámcového rozhodnutí. Soudní dvůr totiž v rozsudku Melloni ( 20 ) rozhodl, že uplatnění vnitrostátních standardů ochrany základních práv nesmí ohrozit úroveň ochrany stanovenou v Listině ani přednost, jednotnost a účinnost unijního práva.

V – Analýza

A – Úvodní úvahy

1. Vnitrostátní kontext

97. Jak jsem již předeslal, v projednávané věci předložil High Court Soudnímu dvoru žádost o rozhodnutí předběžné otázky týkající se výkladu rámcového rozhodnutí 2002/584 jen velmi krátce po skončení pětiletého přechodného období stanoveného podle čl. 10 odst. 1 protokolu č. 36 o přechodných ustanoveních, k němuž došlo dne 1. prosince 2014. Před tímto datem a při neexistenci prohlášení Irska v tomto smyslu totiž irské soudy nemohly v souladu s tím, co stanovil čl. 35 odst. 2 SEU před vstupem Lisabonské smlouvy v platnost, požádat Soudní dvůr o výklad rámcových rozhodnutí, zejména těch přijatých v rámci hlavy VI SEU, týkající se policejní a soudní spolupráce v trestních věcech.

98. Jak sám předkládající soud uvádí v předkládacím rozhodnutí, byl dosud ve výkladu vnitrostátních právních předpisů, a tedy i rámcového rozhodnutí 2002/584, vázán doktrínou vytvořenou Supreme Court zejména v rozsudku Dundon. Ačkoli High Court potvrdil, že v zásadě uvedenou doktrínu sdílí, má za to, že by bylo vhodné mít k dispozici výklad relevantních ustanovení rámcového rozhodnutí 2002/584 Soudním dvorem a že konkrétně by to bylo vhodné z důvodu důsledků, které podle Soudního dvora vyplývají z nedodržení lhůt stanovených v jeho článku 17 pro přijetí pravomocného rozhodnutí o výkonu evropského zatýkacího rozkazu. Zároveň požádal o použití naléhavého řízení o předběžné otázce upraveného v článku 107 jednacího řádu Soudního dvora.

99. Připomenutí těchto souvislostí je smysluplné, jelikož vysvětluje, že Soudní dvůr je v projednávané věci povolán rozhodnout o velmi základních prvcích evropského zatýkacího rozkazu více než deset let po jeho zavedení, ve věci projednávané nyní před High Court již více než třicet měsíců.

100. Je třeba dodat, že evropský zatýkací rozkaz byl zaveden prostřednictvím rámcového rozhodnutí, tedy aktem, který původně neměl podle primárního práva přímý účinek ( 21 ), což podle článku 9 protokolu č. 36 o přechodných ustanoveních zůstalo nezměněno. V tomto ohledu bude pouze připomenuto, že Soudní dvůr rozhodl, že vzhledem k závaznosti rámcových rozhodnutí musí být vnitrostátní právo vykládáno vnitrostátními orgány a soudy v souladu s nimi ( 22 ).

2. Podoba evropského zatýkacího rozkazu

101. Jak jsem již uvedl, nejedná se samozřejmě o první věc týkající se výkladu ( 23 ) nebo posouzení platnosti ( 24 ) rámcového rozhodnutí 2002/584, která byla Soudnímu dvoru předložena. V důsledku toho to není poprvé, kdy je Soudní dvůr povolán rozhodnout obecně o důležitosti tohoto aktu, který vznikl již před téměř třinácti lety v rámci bývalého „třetího pilíře“ ( 25 ). Vzhledem k výše uvedenému a s ohledem na obsah otázek předložených Soudnímu dvoru pro naléhavou odpověď se mi jeví vhodné vyložit některé obecné úvahy o mechanismu evropského zatýkacího rozkazu označeném v bodě 6 odůvodnění rámcového rozhodnutí 2002/584 za „první konkrétní opatření v oblasti trestního práva k provedení zásady vzájemného uznávání“ a za „‘úhelný kámen‘ justiční spolupráce“.

102. Zatýkací rozkaz a postupy předávání mezi členskými státy zavedené rámcovým rozhodnutím 2002/584 nahradily různé postupy vydávání ( 26 ) existující před 31. prosincem 2003 ( 27 ). V důsledku toho tradiční nástroje pro vydávání mezi státními orgány přestaly v rámci členských států existovat ve prospěch systému založeného na přímé spolupráci mezi justičními orgány.

103. Jak Soudní dvůr opakovaně zdůraznil, vyplývá zejména z čl. 1 odst. 1 a 2, jakož i z bodů 5 a 7 odůvodnění rámcového rozhodnutí 2002/584, že toto má za cíl nahradit mnohostranný systém vydávání mezi členskými státy systémem předávání odsouzených nebo podezřelých osob mezi justičními orgány za účelem trestního řízení nebo výkonu soudních rozhodnutí, který je založen na zásadě vzájemného uznávání ( 28 ).

104. Rámcové rozhodnutí 2002/584 tedy zavedením nového zjednodušeného a efektivnějšího systému předávání osob odsouzených nebo podezřelých z porušení trestního práva směřuje k usnadnění a urychlení soudní spolupráce za účelem přispět k uskutečnění cíle vytyčeného pro Unii, a sice stát se prostorem svobody, bezpečnosti a práva, tím, že se zakládá na vysoké úrovni důvěry, která musí existovat mezi členskými státy ( 29 ). Bod 10 odůvodnění rámcového rozhodnutí 2002/584 zdůrazňuje, že „mechanismus evropského zatýkacího rozkazu je založen na vysoké úrovni důvěry mezi členskými státy“ ( 30 ).

105. Evropský zatýkací rozkaz se tak představuje jako nový, jedinečný a pro Unii specifický institut ( 31 ). Jde o nový nástroj v tom smyslu, že se liší od tradičních mechanismů předávání vyžádaných osob mezi státy. Ve vztahu k postupům vydávání, které nahrazuje, představuje jiný nástroj (aliud). Proto pokud se jedná o tuto novou podobu soudní spolupráce, mají vlastní kategorie vydávání jen relativní platnost. Je důležité mít tuto skutečnost na paměti vždy, když se zkoumají problémy výkladu rámcového rozhodnutí 2002/584.

106. Jedná se rovněž o nástroj jedinečný v tom, že vytváří ve všech členských státech jednotný režim, aniž jsou dotčeny charakteristiky vlastní normativnímu nástroji, jakým je rámcové rozhodnutí. Evropský zatýkací rozkaz se tak stal prvořadým nástrojem v soudní spolupráci v trestních věcech mezi členskými státy ovládaným především zásadou vzájemné důvěry.

107. Dále je specifický pro Unii, jelikož prostřednictvím rámcového rozhodnutí tuto podobu vytvořil a uložil každému členskému státu unijní zákonodárce, aby ji tento členský stát zavedl do svých právních předpisů. Přídavné jméno „evropský“, který systematicky označuje zatýkací rozkaz zavedený rámcovým rozhodnutím 2002/584, je důkazem jeho neodlučitelného spojení s Unií.

108. Konečně okolnost, že zavedení tohoto nástroje vyžadovalo ústavní reformy ( 32 ) nebo vedlo k vydávání stanovisek nejvyšších nebo ústavních soudů členských států ( 33 ), vypovídá mnohé o jeho důležitosti pro různé vnitrostátní ústavní pořádky ( 34 ), a konec konců i pro Unii samotnou.

3. Dvě „fáze“ postupu předání vyžádané osoby a „systematika“ článku 17 rámcového rozhodnutí 2002/584

109. Je dále důležité připomenout, že předání vyžádané osoby podle evropského zatýkacího rozkazu probíhá v souladu s ustanoveními rámcového rozhodnutí 2002/584 ve dvou odlišných fázích. Poté, co je evropský zatýkací rozkaz vystavujícím justičním orgánem vyhotoven při dodržení formálních a obsahových podmínek stanovených v článku 8 rámcového rozhodnutí 2002/584, a případně přeložen do jazyka vykonávajícího členského státu, je podle okolností doručen podle způsobem stanoveným v článcích 9 nebo 10 uvedeného rámcového rozhodnutí. Když je vyžádaná osoba členským státem vykonávajícím evropský zatýkací rozkaz zatčena, odehrává se následný postup předání ve dvou odlišných fázích, a to ve fázi přijetí pravomocného rozhodnutí o výkonu evropského zatýkacího rozkazu vykonávajícím justičním orgánem, což je situace ve věci v původním řízení, a pokud je rozhodnuto o vyhovění žádosti o předání, následuje fáze vlastního předání vyžádané osoby do vystavujícího členského státu.

110. V rámci první fáze musí příslušný vykonávající justiční orgán informovat vyžádanou osobu o existenci a obsahu evropského zatýkacího rozkazu, jakož i o možnosti vyslovit souhlas se svým předáním vystavujícímu justičnímu orgánu v souladu s článkem 11 rámcového rozhodnutí 2002/584. Následně přijme pravomocné rozhodnutí o výkonu evropského zatýkacího rozkazu při dodržení ustanovení článků 13 až 21 rámcového rozhodnutí 2002/584, přičemž toto rozhodnutí musí být podle článku 22 uvedeného rámcového rozhodnutí oznámeno vystavujícímu justičnímu orgánu.

111. Pokud vykonávající justiční orgán rozhodne o předání vyžádané osoby do vystavujícího členského státu, musí toto být provedeno v co nejkratší lhůtě po přijetí pravomocného rozhodnutí o výkonu evropského zatýkacího rozkazu způsoby stanovenými v článcích 23 a 24 uvedeného rámcového rozhodnutí a za dodržení podmínek uvedených tamtéž. Pokud toto předání nemůže proběhnout ve lhůtách stanovených v čl. 23 odst. 2 a 4 a vyžádaná osoba se stále nachází ve vazbě, pak musí být v souladu s čl. 23 odst. 5 propuštěna na svobodu.

112. Projednávaná věc se týká jen lhůt, ve kterých musí v souladu s ustanoveními článku 17 rámcového rozhodnutí 2002/584 proběhnout první fáze přijetí pravomocného rozhodnutí o výkonu evropského zatýkacího rozkazu.

113. Soubor ustanovení článku 17 rámcového rozhodnutí 2002/584 zavádí, což je rovněž třeba zdůraznit, skutečnou systematiku způsobů přijetí pravomocných rozhodnutí o výkonu evropských zatýkacích rozkazů vykonávajícími justičními orgány, přičemž stanovení lhůt je jejich základem.

114. Tento článek na prvním místě uvádí, že zatýkací rozkaz „se projednává a vykonává jako neodkladná záležitost“ (odstavec 1), a následně stanoví dvě lhůty, ve kterých musí být rozhodnutí učiněno, podle toho, zda vyžádaná osoba souhlasila se svým vydáním, nebo nikoli, která v prvním případě činí deset dnů od vyjádření souhlasu (odstavec 2), ve druhém případě šedesát dnů od zatčení (odstavec 3), přičemž stanoví jednu výjimku.

115. Ve zvláštních případech, kdy evropský zatýkací rozkaz nemůže být vykonán v uvedené lhůtě deseti nebo šedesáti dnů, totiž mohou být tyto lhůty prodlouženy o dalších třicet dní, přičemž vykonávající justiční orgán o tom musí bezodkladně a bezprostředně uvědomit vystavující justiční orgán a uvést důvody (odstavec 4). Takovým případem zajisté může být situace, kdy vyžádaná osoba nesouhlasí s předáním a uvádí, že její život nebo bezpečnost jsou ohroženy, což zavazuje vykonávající justiční orgán, aby provedl odpovídající ověření ( 35 ), a případně požádal vystavující členský stát o neprodlené poskytnutí doplňujících informací podle čl. 15 odst. 2 rámcového rozhodnutí.

116. V každém případě do doby přijetí tohoto pravomocného rozhodnutí vykonávající členský stát zajistí, aby byly nadále splněny hmotné podmínky pro účinné předání osoby (odstavec 5).

117. Povinnost rychlosti, která se vyvozuje z těchto prvních ustanovení, se samozřejmě uplatní i tehdy, pokud musí být žádost o předání odmítnuta podle článků 3, 4 a 4a rámcového rozhodnutí 2002/584, v kterémžto případě vykonávající justiční orgán musí přijmout rozhodnutí o odmítnutí výkonu evropského zatýkacího rozkazu, které musí být řádně odůvodněno a musí být přijato ve stanovených lhůtách (odstavec 6).

118. Konečně čl. 17 odst. 7 rámcového rozhodnutí 2002/584 předvídá dvě situace zahrnující různé typy „anomálií“. Nejprve uvádí výjimečné okolnosti v první fázi, za kterých členský stát „nemůže“ dodržet stanovené lhůty. Dále uvádí případ opakovaného nesplnění povinností, které má jeden členský stát ve vztahu k jinému ve druhé fázi, totiž opakovaná prodlení ve výkonu evropských zatýkacích rozkazů.

119. Ustanovení tohoto článku stanoví lhůty ( 36 ), ve kterých musí dojít k pravomocnému rozhodnutí o výkonu evropského zatýkacího rozkazu, a současně definuje povinnosti vykonávajícího justičního orgánu, pokud ve zvláštních případech nemůže tyto lhůty dodržet, nebo vykonávajícího členského státu, pokud tento nemůže za výjimečných okolností zaručit dodržení těchto lhůt, a zavádí tak úplný systém upravující všechny situace, které mohou nastat nezávisle na otázce, zda vyžádaná osoba je umístěna ve vazbě, či nikoli, přičemž stále existuje i možnost obrátit se během řízení o přijetí pravomocného rozhodnutí o výkonu evropského zatýkacího rozkazu s žádostí o rozhodnutí o předběžné otázce na Soudní dvůr ( 37 ).

4. Obě předběžné otázky

120. Než přistoupím k analýze každé z obou otázek položených High Court, zdá se mi nezbytné formulovat některé úvahy o větším či menším stupni podobnosti problémů, které každá z nich nastoluje. První vyvolává jednoduchou otázka účinku vyplývajícího z okolnosti, že nebyly dodrženy lhůty pro přijetí pravomocného rozhodnutí o výkonu evropského zatýkacího rozkazu vykonávajícím justičním orgánem stanovené v článku 17 rámcového rozhodnutí 2002/584 vykládaného ve spojení s článkem 15 uvedeného rámcového rozhodnutí. Druhá předpokládá stejnou situaci, tedy nedodržení těchto lhůt, avšak se dvěma upřesněními: jednak že evropský zatýkací rozkaz vedl k umístění vyžádané osoby do vazby, jednak že účinky nedodržení dotčených lhůt jsou nazírány z hlediska „práv“ osoby vyžádané a umístěné do vazby.

121. Ve skutečnosti je obtížné odpovědět na první otázku izolovaně, tedy bez ohledu na okolnost, že vyžádaná osoba může v důsledku žádosti o předání, která se jí dotýká, být zbavena svobody. Jsem však toho názoru, že zachování samostatnosti obou otázek, tak jak byly položeny předkládajícím soudem, je možné, když bude na první z nich odpovězeno, „jako by“ osobní svoboda vyžádané osoby nebyla dotčena. V popředí v rámci analýzy první otázky tedy bude zejména oblast vzájemných povinností členských států. Okolnost, že vyžádaná osoba je v rámci výkonu na ni vydaného evropského zatýkacího rozkazu umístěna ve vazbě, tedy budu brát v úvahu jen v rámci své odpovědi na druhou otázku. Zdá se mi však podstatné zdůraznit, že dodržování závazků, které na sebe vzájemně vzaly členské státy přijetím rámcového rozhodnutí 2002/584, i dodržování základních práv, které vyžaduje jeho zavedení, si musí zachovat své místo.

122. Musím ještě upřesnit, že budu zkoumat jen dvě předběžné otázky položené předkládajícím soudem. Odpůrce v původním řízení sice v průběhu celého řízení o výkonu evropského zatýkacího rozkazu uváděl, že jeho životu při předání do vystavujícího členského státu hrozí nebezpečí, přičemž otázka prokázání tohoto nebezpečí je podstatou jeho tvrzení a vedla ho k tomu, aby vyzval Soudní dvůr k zodpovězení dodatečných otázek. Zvážení tohoto nebezpečí ze strany High Court je rovněž jeden z prvků, který vysvětluje, pokud rovnou neodůvodňuje, že dosud nepřijal v tomto ohledu pravomocné rozhodnutí.

123. Je nicméně přece jen užitečné upřesnit, že otázky, které byly předloženy předkládajícím soudem, jsou jediné, na které je Soudní dvůr povinen odpovědět, přičemž nemusí brát v úvahu ty navrhované odpůrcem v původním řízení. V rámci řízení stanoveného v článku 267 SFEU je totiž věcí pouze vnitrostátních soudů, které projednávají spor a musí nést odpovědnost za soudní rozhodnutí, které bude vydáno, aby s ohledem na konkrétní okolnosti každé věci posoudily nezbytnost rozhodnutí o předběžné otázce pro vydání svého rozsudku i relevanci otázek, které kladou Soudnímu dvoru, aniž by účastníci řízení mohli znění těchto otázek měnit ( 38 ).

124. Kromě toho odpovídat na případné dodatečné otázky zmíněné účastníky původního řízení v jejich vyjádřeních by bylo neslučitelné s úlohou přisouzenou Soudnímu dvoru výše uvedeným ustanovením, jakož i s jeho povinností zajistit vládám členských států a zúčastněným stranám možnost předložit svá vyjádření podle článku 23 statutu Soudního dvora, vzhledem k tomu, že podle tohoto ustanovení jsou zúčastněným stranám oznamována pouze předkládací rozhodnutí ( 39 ).

B – K první otázce

125. První předběžnou otázkou se předkládající soud velmi obecně táže Soudního dvora na účinek nedodržení lhůt stanovených v článku 17 rámcového rozhodnutí 2002/584 členským státem, který má evropský zatýkací rozkaz vykonat.

126. Obecný charakter této otázky je nicméně spíše zdánlivý než skutečný. Z vysvětlení předkládajícího soudu totiž vyplývá, že se ve skutečnosti ptá, zda se evropský zatýkací rozkaz stane neplatným z důvodu překročení lhůt, ve kterých je vykonávající justiční orgán, v projednávané věci samotný High Court, povinen přijmout kladné, nebo záporné pravomocné rozhodnutí o výkonu uvedeného rozkazu.

127. To však ve skutečnosti není jediný problém, který vyvstává. V situaci, ve které rámcové rozhodnutí 2002/584 neupřesňuje, jaké jsou účinky nedodržení lhůt, které stanoví v článku 17, je totiž první otázkou, která musí být vyřešena, byla-li vznesena, otázka závaznosti těchto lhůt. Nejprve tedy budu zkoumat tuto otázku, abych následně zkoumal možné důsledky nedodržení lhůt.

128. Vedle toho je třeba připomenout, že lhůty nemají jen pouhou funkci záruky rychlosti trestního řízení. Rovněž přispívají, a to velmi zvláštním způsobem za okolností, jako jsou ty ve věci v původním řízení, k záruce toho, že vyžádaná osoba, které svědčí presumpce neviny, se může ocitnout rychle před soudem vystavujícího členského státu.

129. Otázka závaznosti lhůt uvedených v článku 17 rámcového rozhodnutí 2002/584 pro vykonávající členské státy nachází svůj původ v samotné otázce předkládajícího soudu. Předkládací rozhodnutí totiž vychází z výkladu tohoto ustanovení přijatého Supreme Court v rozsudku Dundon, který byl připojen k předkládacímu rozhodnutí. Supreme Court v něm rozhodl ( 40 ), že osoba umístěná ve vazbě při výkonu evropského zatýkacího rozkazu nemá právo získat svobodu okamžitě při uplynutí lhůt stanovených v článku 17 rámcového rozhodnutí 2002/584, jelikož tyto lhůty byly zavedeny za účelem „vnitřní disciplíny členských států“, a nikoli s cílem přiznat práva jednotlivcům. Kromě toho došel k závěru, že High Court byl bez ohledu na uplynutí těchto lhůt nadále povinen vykonat evropský zatýkací rozkaz.

130. Soubor vyjádření předložených Soudnímu dvoru hájí bez ohledu na drobné nuance stejnou linii. Opakovaně vznáší stejné argumenty, zejména to, že čl. 17 odst. 2 a 3 rámcového rozhodnutí 2002/584 stanoví uvedené lhůty za použití podmiňovacího způsobu, který v jiných ustanoveních nepoužívá, skutečnost, že uvedený článek 17 neobsahuje výslovná ustanovení odpovídající čl. 23 odst. 5 na rozdíl od toho, co obsahoval původní návrh Komise ( 41 ), a konečně výklad článku 17 použitý Soudním dvorem v rozsudku F ( 42 ), a to zejména v jeho bodě 64.

131. Tyto názory vůbec nesdílím, a to z následujících důvodů.

132. Zaprvé gramatický argument zasluhuje být uveden do souvislostí.

133. Článek 17 odst. 2 a 3 rámcového rozhodnutí 2002/584 skutečně uvádí, že pravomocné rozhodnutí o výkonu evropského zatýkacího rozkazu „by mělo“ ( 43 ) být přijato ve lhůtě deseti, nebo šedesáti dnů. Avšak čl. 17 odst. 1 uvedeného rámcového rozhodnutí imperativně upřesňuje, že evropský zatýkací rozkaz „se projednává a vykonává jako neodkladná záležitost“. Jeho čl. 15 odst. 1 upřesňuje, a používá při tom způsob oznamovací, že vykonávající justiční orgán „rozhodne“ o předání osoby ve lhůtách a za podmínek stanovených zejména v jeho článku 17. Použití podmiňovacího způsobu tak musí být v zásadě chápáno jako odkaz na výjimečné okolnosti uvedené v čl. 17 odst. 7, za kterých by vykonávající členský stát nemohl dodržet stanovené lhůty.

134. Zadruhé jsem toho názoru, že výklad článku 17 použitý Soudním dvorem v rozsudku F ( 44 ) nemůže být chápán tak, že relativizuje závaznou povahu lhůt, které toto ustanovení stanoví. Soudní dvůr v něm totiž především připomíná, že čl. 17 odst. 1 rámcového rozhodnutí 2002/584 stanoví, že evropský zatýkací rozkaz „se projednává a vykonává jako neodkladná záležitost“ a že jeho odstavce 2 a 3 „stanoví lhůty přesně“ ( 45 ). Uvádí následně ustanovení čl. 17 odst. 4 a 7, které umožňují ve zvláštních případech prodloužení stanovených lhůt, respektive jejich nedodržení za výjimečných okolností ( 46 ). Kromě toho zdůrazňuje, že „důležitost lhůt stanovených článkem 17 je vyjádřena nejen v tomto článku, ale i v dalších ustanoveních rámcového rozhodnutí“ ( 47 ), a dále uvádí do souvislostí význam vývoje znění článku 17 rámcového rozhodnutí, které v původním návrhu Komise nepoužívalo způsob podmiňovací, ale oznamovací ( 48 ).

135. Nakonec uzavřel své úvahy rozhodnutím, že „lhůty stanovené v článku 17 rámcového rozhodnutí musí být vykládány tak, že vyžadují, aby pravomocné rozhodnutí o výkonu evropského zatýkacího rozkazu bylo přijato v zásadě do deseti dnů od vyjádření souhlasu vyžádané osoby se svým předáním, nebo – v ostatních případech – do šedesáti dnů od zatčení vyžádané osoby. Tyto lhůty lze prodloužit o dalších 30 dnů jen v konkrétních případech a pouze za výjimečných okolností může členský stát lhůty stanovené v citovaném článku 17 nedodržet“ ( 49 ), zejména rozhodne-li se příslušný soud požádat Soudní dvůr o rozhodnutí o předběžné otázce ( 50 ).

136. Zatřetí popření významu lhůt stanovených článkem 17 rámcového rozhodnutí 2002/584 by významně oslabilo užitečný účinek tohoto ustanovení, s nebezpečím vážného ohrožení uskutečnění cílů, které toto rámcové rozhodnutí sleduje.

137. Za těchto okolností mám za to, že je přece jen třeba připustit prvek relativizace přísně závazné povahy lhůt stanovených v článku 17 rámcového rozhodnutí 2002/584. Evropský zatýkací rozkaz je tak novým nástrojem soudní spolupráce mezi členskými státy, že by nebylo rozumné posuzovat tuto otázku výhradně z pohledu čl. 17 odst. 7. Je však třeba ihned zdůraznit, že tento prvek relativizace nemůže v žádném případě vést k závěrům, že tyto lhůty představují pouhý motivační prvek určený k pobízení členských států, aby vykonávaly evropské zatýkací rozkazy urychleně.

138. Po upřesnění intenzity závaznosti lhůt stanovených v článku 17 rámcového rozhodnutí 2002/584 se nabízí analýza otázky položené předkládajícím soudem jako první. Lze mít za to, že nedodržení těchto lhůt způsobuje neplatnost evropského zatýkacího rozkazu?

139. Otázka, kterou vznáší předkládající soud, se týká účinku nedodržení těchto lhůt na evropský zatýkací rozkaz dotčený ve věci v původním řízení, to znamená trvání jeho účinků. V tomto ohledu, a nezávisle na působení předpokladu s ohledem na ustanovení článku 12 rámcového rozhodnutí 2002/584 zajisté častého, podle kterého je vyžádaná osoba umístěna ve vazbě, nemůže nedodržení těchto lhůt vést k neplatnosti evropského zatýkacího rozkazu. Takový závěr by totiž předpokládal, že vykonávající členský stát má možnost zvolit buď výslovné a odůvodněné záporné rozhodnutí o odmítnutí předání, odpovídající požadavkům stanoveným v článcích 3, 4, 4a a čl. 17 odst. 5 rámcového rozhodnutí 2002/584, nebo implicitní pravomocné rozhodnutí vyplývající ze svého mlčení nebo nečinnosti. Takový extrém jistě není rámcovým rozhodnutím 2002/584 zamýšlen a nemůže být přijat, aniž by nenapravitelně ohrozil užitečný účinek rámcového rozhodnutí 2002/584, a vážně tak ohrozil jím sledovaný cíl.

140. Jak ostatně vyplývá z doslovného i systematického výkladu čl. 17 odst. 7 druhého pododstavce rámcového rozhodnutí 2002/584, případná „prodlení“ členského státu ve výkonu evropských zatýkacích rozkazů jej nezprošťují jeho povinnosti přijmout pravomocné rozhodnutí, ať už je jakékoli. Tím, že se omezuje na „posuzování“ opakovaných prodlení vykonávajícího členského státu, totiž toto ustanovení implicitně potvrzuje, že se od tohoto státu v každém případě stále očekává, že přijme pravomocná rozhodnutí.

141. Proto jsem toho názoru, že na první předběžnou otázku předkládajícího soudu je třeba odpovědět v tom smyslu, že článek 17 rámcového rozhodnutí 2002/584 musí být vykládán tak, že nedodržení lhůt, které stanoví a ve kterých by mělo být přijato pravomocné rozhodnutí o výkonu evropského zatýkacího rozkazu, nemůže mít za následek to, že tento evropský zatýkací rozkaz se stane neplatným s upřesněním, že trvání účinků evropského zatýkacího rozkazu se nedotýká důsledků, které může mít případná situace zbavení svobody pro požívání základních práv vyžádanou osobou. Vykonávající justiční orgán, a šíře vykonávající členský stát tedy zůstávají povinny přijmout v tomto směru rozhodnutí bez ohledu na uplynutí uvedených lhůt.

C – Ke druhé otázce

142. High Court se zadruhé táže, zda okolnost, že lhůty stanovené v článku 17 rámcového rozhodnutí 2002/584 pro přijetí pravomocného rozhodnutí o výkonu evropského zatýkacího rozkazu nebyly vykonávajícím justičním orgánem dodrženy, zakládá vyžádané osobě umístěné před přijetím tohoto rozhodnutí ve vazbě nějaká práva

143. Jak jsem již uvedl, tato druhá otázka odkazuje na stejnou situaci, které se týkala otázka první, totiž tu, kdy vykonávající justiční orgán nechal uplynout lhůty stanovené v článku 17 rámcového rozhodnutí 2002/584, aniž přijal pravomocné rozhodnutí o výkonu evropského zatýkacího rozkazu, ať už vyhověním žádosti o předání, nebo jejím odůvodněným odmítnutím. Základní rozdíl oproti první otázce spočívá v tom, že od Soudního dvora je žádáno, aby vzal v úvahu okolnost, že vykonávající justiční orgán umístil v reakci na evropský zatýkací rozkaz vydaný vystavujícím členským státem vyžádanou osobu podle článku 12 rámcového rozhodnutí 2002/584 do vazby, ačkoli se tato situace při uplynutí uvedených lhůt nezměnila. Za účelem správného vymezení této otázky je třeba rozvinout dvě úvodní úvahy.

144. Především a jak již bylo uvedeno, evropský zatýkací rozkaz může být v souladu s čl. 1 odst. 1 rámcového rozhodnutí 2002/584 vystaven s cílem zatčení a předání vyžádané osoby ze dvou jasně odlišených důvodů ( 51 ), a to pro výkon trestu odnětí svobody či ochranného opatření nebo pro trestní stíhání, tak aby uvedená osoba mohla být souzena, a případně potrestána pro skutky uvedené v evropském zatýkacím rozkazu, kterých se údajně dopustila ( 52 ).

145. Věc v původním řízení se týká druhé situace, ačkoli to ze znění druhé otázky předkládajícího soudu výslovně nevyplývá. Odpůrce v původním řízení je vyžádán vystavujícím členským státem pro účely trestního stíhání pro vraždu a nezákonné držení střelné zbraně s úmyslem ohrozit lidský život.

146. Jsem toho názoru, že je nezbytné vzít tuto okolnost v úvahu při odpovědi na tuto druhou otázku. Vazba osoby totiž není stejně závažná, pokud tato osoba již byla odsouzena k trestu odnětí svobody podle pravomocného soudního rozhodnutí, nebo pokud ještě nebyla souzena, a svědčí jí v důsledku toho presumpce neviny ( 53 ). V tomto ohledu postačí odkázat na ustanovení článku 26 rámcového rozhodnutí 2002/584, který stanoví, že vystavující členský stát musí do celkového trestu odnětí svobody, který vyžádané osobě uloží, započíst celou dobu vazby nebo trestu odnětí svobody vyplývající z výkonu evropského zatýkacího rozkazu. Osobě předané do vystavujícího členského státu za účelem trestního stíhání může být sice později uložen trest odnětí svobody, jehož celková délka bude moci být za použití uvedeného článku zkrácena o dobu vazby, kterou byla nucena strpět ve vykonávajícím členském státě před svým předáním, avšak nelze vyloučit, že bude nakonec ve vystavujícím členském státě zproštěna obžaloby, a uvedený článek 26 se tak neuplatní.

147. Vrátíme-li se nyní k otázce položené předkládajícím soudem, je třeba uvést, že tato otázka evokuje možnost, že nedodržení lhůt stanovených v článku 17 rámcového rozhodnutí 2002/584 může založit nějaké „právo“ – a to řečeno nejobecnějším možným způsobem – osobě vyžádané, která je ve vazbě. Samozřejmě je v tomto ohledu třeba dát za pravdu těm, kteří tvrdí, že rámcové rozhodnutí 2002/584, a zejména jeho článek 17, nezmiňuje žádné subjektivní právo osoby, na kterou byla při výkonu evropského zatýkacího rozkazu uvalena vazba, které by vzniklo v důsledku uplynutí lhůt, které stanoví, aniž by došlo k přijetí pravomocného rozhodnutí o výkonu uvedeného rozkazu. Odstavec 5 tohoto ustanovení odkazuje nanejvýš na záruku, že „hmotné podmínky pro účinné předání osoby zůstanou nadále splněny“.

148. Po tomto konstatování je nutno uvést, že jediný výslovný odkaz k situaci vazby v otázce předkládajícího soudu spojený se zmínkou o nedodržení lhůt stanovených pro přijetí pravomocného rozhodnutí o výkonu evropského zatýkacího rozkazu je dostatečný ke vznesení otázky práv a svobod. Druhá otázka předkládajícího soudu tak dává plně smysl a může být formulována velmi prostě: jaké důsledky má pro osobu umístěnou do vazby při výkonu evropského zatýkacího rozkazu uplynutí lhůt stanovených pro přijetí pravomocného rozhodnutí o výkonu uvedeného rozkazu?

149. To, oč se jedná, je zbavení práva na osobní svobodu osoby, která se v případě věci v původním řízení těší presumpci neviny. Tato situace může zcela jistě být v unijním právu plně legitimní, stejně jako v právu členských států nebo z pohledu práva EÚLP. Tato situace však může být v souladu s právem jen za splnění určitých podmínek, což bezpochyby platí rovněž pro unijní právo. V důsledku toho rámcové rozhodnutí 2002/584 musí být jako každé jiné ustanovení unijního práva vykládáno ve světle základních práv. To ostatně vyplývá z bodu 12 jeho odůvodnění i z jeho čl. 1 odst. 3.

150. Členské státy jsou zajisté povinny provést rámcové rozhodnutí 2002/584 bez újmy základním právům prostřednictvím svých vlastních právních nástrojů. Bod 12 jeho odůvodnění obsahuje v druhém pododstavci široký odkaz na „ústavní pravidla“ členských států. Kromě toho rámcové rozhodnutí svou podstatou ponechává vnitrostátním orgánům prostor pro uvážení, co se týče konkrétních způsobů provedení cílů, které rámcové rozhodnutí sleduje ( 54 ). Situace ve věci v původním řízení je tedy srovnatelná s tou uvedenou v bodě 29 rozsudku Åkerberg Fransson ( 55 ), ve které opatření členských států nejsou plně určena unijním právem. V této situaci může soud členského státu povolaný k přezkumu souladu vnitrostátního ustanovení nebo opatření se základními právy uplatnit vnitrostátní standardy ochrany základních práv, přičemž toto uplatnění nesmí ohrozit úroveň ochrany stanovenou v Listině, jak ji vykládá Soudní dvůr, ani přednost, jednotnost a účinnost unijního práva ( 56 ).

151. Těmito úvahami předjímám konstatování, které se mi jeví nepopiratelné, totiž že členský stát nacházející se v situaci ve sporu v původním řízení musí být posuzován jako uplatňující unijní právo ve smyslu čl. 51 odst. 1 uvedené Listiny, jak vyplývá z ustálené judikatury Soudního dvora ( 57 ). Vnitrostátní právní předpisy přijaté za účelem provedení rámcového rozhodnutí 2002/584 i vedení postupu předávání vykonávajícím justičním orgánem totiž představují uplatnění unijního práva ve smyslu čl. 51 odst. 1 Listiny, jelikož evropský zatýkací rozkaz je ve skutečnosti výtvor Unie. V kontextu evropského zatýkacího rozkazu je rámcové rozhodnutí 2002/584 především právním základem a základem, na němž může členský stát nařídit a prodloužit opatření spočívající v omezení osobní svobody osoby vyžádané za účelem vedení trestního stíhání proti ní ( 58 ), přičemž tato osoba se v zásadě těší presumpci neviny přinejmenším ve vztahu ke skutkům, pro které je vyžádána a je na ni vydán evropský zatýkací rozkaz.

152. Z výše uvedeného vyplývá, že za okolností věci v původním řízení musí být rámcové rozhodnutí 2002/584, a zejména jeho článek 17 vykládány ve světle Listiny, že Listina se použije na členské státy a že akty vnitrostátních orgánů přijaté za účelem provedení tohoto rámcového rozhodnutí musí být podrobeny požadavkům konformního výkladu ( 59 ).

153. Vykládat v tomto případě rámcové rozhodnutí 2002/584 ve světle Listiny se za okolností věci v původním řízení rovná výkladu dodržujícím požadavky jejího článku 6, který, lapidárně řečeno, zaručuje právo na svobodu.

154. Vysvětlení k Listině základních práv ( 60 ) týkající se tohoto ustanovení odkazují přímo na vlastní znění článku 5 EÚLP, které je mnohem výslovnější a které uvádějí v plném rozsahu. Tato vysvětlení dále upřesňují, že práva uvedená v článku 6 Listiny musí být dodržena „zejména“ tehdy, když Evropský parlament a Rada přijímají zákonodárné akty v oblasti soudní spolupráce v trestních věcech na základě článků 82 SFEU ( 61 ), 83 SFEU a 84 SFEU.

155. Článek 5 EÚLP obsahuje dvě ustanovení podstatná pro věc v původním řízení: jednak odst. 1 písm. f) týkající se vydávání, tedy postupu, který se objektivně nejvíce blíží postupu předávání podle rámcového rozhodnutí 2002/584, a jednak odstavec 4 týkající se práva každé osoby zbavené svobody na zvláštní řízení, ve kterém by soud urychleně rozhodl o zákonnosti jakéhokoli zbavení svobody.

156. Článek 5 odst. 1 písm. f) EÚLP dal vzniknout rozsáhlé judikatuře Evropského soudu pro lidská práva, na kterou ve vhodný okamžik odkážu. Musím však začít následující úvahou.

157. V podstatných rysech je nejrelevantnější pro posouzení situace věci v původním řízení judikatura Evropského soudu pro lidská práva týkající se vydávacích postupů, a tedy čl. 5 odst. 1 písm. f), takže je nezbytné ji použít jako výchozí bod. S tímto upřesněním nesmíme zapomenout, jak jsem již uvedl, že evropský zatýkací rozkaz netvoří pouze jednu z možností vydávacích postupů. Důsledkem toho je, že není nezbytné ani vždy dostatečné omezit se na kontrolu dodržování judikatury Evropského soudu pro lidská práva týkající se vydávání. Kritéria, jako je přiměřená doba trvání řízení, jeho složitost, chování vyžádané osoby či neexistence období zřejmé nečinnosti soudu, kterými se budeme vzápětí zabývat, jsou bezpochyby relevantní, zejména za předpokladu, kdy by se žádost předkládajícího soudu o rozhodnutí o předběžné otázce omezovala na výzvu, aby Soudní dvůr posoudil situaci vazby, která trvá již třicet měsíců. Není však možné vyloučit, že výklad požadavků vyplývajících z práva na svobodu v kontextu jiné instituce než té, kterou představuje evropský zatýkací rozkaz, může vyžadovat přísnější přístup ve vztahu k překročení lhůt stanovených v článku 17 rámcového rozhodnutí 2002/584.

158. Článek 5 odst. 1 písm. f) EÚLP umožňuje smluvním státům během vydávacího řízení omezit osobní svobodu každé osoby. Toto ustanovení umožňuje Evropskému soudu pro lidská práva zhodnotit „řádnost“ vazby osoby, proti které „probíhá“ vydávací řízení, s upřesněním, že pouze běžící vydávací řízení může v takovém případě odůvodnit zbavení osobní svobody ( 62 ).

159. Pokud je mi známo, Evropský soud pro lidská práva se až dosud formálně nevyjádřil k použitelnosti čl. 5 odst. 1 písm. f) EÚLP na vazbu nařízenou podle vnitrostátního ustanovení provádějícího článek 12 rámcového rozhodnutí 2002/584. Nelze však v zásadě pochybovat, vždy s upozorněním uvedeným v bodě 157 výše, že vazba nařízená v rámci výkonu evropského zatýkacího rozkazu, který se podobá vydávacímu rozhodnutí, v zásadě spadá ( 63 ) pod ustanovení tohoto článku ( 64 ).

160. Vydávací vazba, aby byla v souladu s čl. 5 odst. 1 písm. f) EÚLP, musí především být „zákonná“ a v souladu se „zákonnými postupy“, tedy rozhodnuta za dodržení základních i procesních norem použitelných na zúčastněné, ať už se jedná o normy vnitrostátních právních předpisů, nebo normy mající původ v právu mezinárodním ( 65 ) nebo unijním ( 66 ). „Zákonnost“ vazby ve smyslu tohoto ustanovení z pohledu vnitrostátního práva, ačkoli je důležitá, však není rozhodující ( 67 ). Musí být rovněž v souladu s cílem sledovaným tímto článkem, kterým je ochrana jednotlivce proti svévoli ( 68 ).

161. Z tohoto dvojího hlediska Evropský soud pro lidská práva na jedné straně opakovaně uvedl, že pokud přísluší primárně vnitrostátním orgánům, a zejména soudům, vykládat a používat vnitrostátní právo, pak vzhledem k tomu, že podle čl. 5 odst. 1 EÚLP nedodržení vnitrostátního práva způsobuje porušení této úmluvy, může a má tento soud vykonávat rovněž určitou kontrolu toho, zda bylo vnitrostátní právo dodrženo ( 69 ). Na straně druhé upřesnil, že se má rovněž ujistit, zda vnitrostátní právo je v souladu s EÚLP, včetně zásad jím stanovených nebo vyvozených ( 70 ), totiž zásadou vlády práva a s ní související zásadou právní jistoty, zásadou proporcionality a zásadou ochrany proti svévoli, přičemž zásada ochrany proti svévoli je navíc účelem článku 5 ( 71 ).

162. Evropský soud pro lidská práva v tomto ohledu trvá na tom, že pokud se jedná o zbavení svobody, je zvláště důležité dodržet obecnou zásadu právní jistoty. Je tudíž zásadní, aby podmínky zbavení svobody podle vnitrostátního ( 72 ) nebo mezinárodního práva ( 73 ) byly jasně definovány a sám zákon byl při svém použití předvídatelný tak, aby splňoval kritérium „zákonnosti“ stanovené EÚLP ( 74 ) a odpovídal požadavkům „kvality zákona“, tedy požadavku vztahujícímu se na všechna ustanovení EÚLP.

163. Lze mít ve světle judikatury Evropského soudu pro lidská práva za to, že pouhé uplynutí lhůt stanovených v článku 17 rámcového rozhodnutí 2002/584 způsobuje, že vazba vyžádané osoby již není zákonná a že tato musí být okamžitě propuštěna na svobodu? V tomto ohledu s názorem Komise nesouhlasím. Nedomnívám se, že je možné vyvodit takto radikální důsledek. Zejména se nedomnívám, že je možné tvrdit, že pouhé překročení lhůt stanovených v článku 17 rámcového rozhodnutí 2002/584 má okamžitě za následek nezákonnost zbavení svobody nařízeného pro výkon evropského zatýkacího rozkazu s tím důsledkem, že se stane neslučitelným s právem na svobodu zaručeným článkem 6 Listiny.

164. Především vazba osoby může být odůvodněna jinými okolnostmi než evropským zatýkacím rozkazem. Situace vazby osoby vyžádané výkonem evropského zatýkacího rozkazu vydaného vůči ní se totiž může ukázat jako plně odůvodněná na jiném základě, než je uvedený evropský zatýkací rozkaz, kdy tato osoba je již objektem opatření spočívajícího ve zbavení svobody použitého při výkonu pravomocného soudního rozhodnutí nebo je nadto objektem trestního stíhání ve vykonávajícím členském státě pro jiné skutky než ty uvedené v evropském zatýkacím rozkazu, který se jí týká, a kdy byla umístěna do vazby před vydáním rozsudku, což jsou případy uvedené zejména v článku 24 rámcového rozhodnutí 2002/584.

165. Dále je možné, že výjimečné okolnosti zabránily přijetí pravomocného rozhodnutí o výkonu evropského zatýkacího rozkazu, jak stanoví právě čl. 17 odst. 7 rámcového rozhodnutí 2002/584. V tomto ohledu je nicméně třeba uvést tři téměř samozřejmá upřesnění. Především možnost členského státu odvolat se na výjimečné okolnosti, která se pro jejich podstatu nemůže přeměnit na rutinní praxi doplněnou pouhým formálním odůvodněním. Dále informace, kterou členský stát musí předat Eurojustu, nemůže představovat blanketní zmocnění pro nekonečné prodlužování situace zbavení svobody. A konečně, jak uvedla ve svém vyjádření Komise, nemohou tyto výjimečné okolnosti být přičitatelné vykonávajícímu členskému státu. Zejména klauzule obsažená v čl. 17 odst. 7 rámcového rozhodnutí 2002/584 nemůže být považována za prostředek nápravy procesních pravidel stanovených členským státem, jejichž uplatnění téměř nevyhnutelně způsobuje nedodržení lhůt stanovených v jeho článku 17. Je na vnitrostátním právu přizpůsobit se předpokladům uvedeného rámcového rozhodnutí, a nikoli naopak.

166. Konečně kromě existence výjimečných situací vedoucích k m