ROZSUDEK SOUDU PRO VEŘEJNOU SLUŽBU EVROPSKÉ UNIE

(prvního senátu)

17. března 2015

AX

v.

Evropská centrální banka (ECB)

„Veřejná služba — Zaměstnanci ECB — Disciplinární řízení — Disciplinární sankce — Propuštění — Právo na obhajobu — Přístup k disciplinárnímu spisu — Přístup k informacím a dokumentům ostatních útvarů — Přiměřená lhůta — Legalita složení disciplinární komise — Poradní úloha disciplinární komise — Zhoršení sankce v porovnání s navrhovanou sankcí — Povinnost uvést odůvodnění — Vedení útvaru — Zjevně nesprávné posouzení — Přiměřenost sankce — Polehčující okolnosti — Přitěžující okolnosti — Námitka protiprávnosti“

Předmět:

Žaloba podaná na základě článku 36.2 protokolu o statutu Evropského systému centrálních bank a Evropské centrální banky připojeného ke Smlouvě o EU a Smlouvě o FEU, kterou se AX domáhá zejména zrušení rozhodnutí výkonné rady Evropské centrální banky (ECB či dále jen „Banka“) ze dne 28. května 2013, kterým mu byla uložena disciplinární sankce v podobě propuštění s výpovědní dobou, jakož i přiznání částky 20000 eur z titulu nemajetkové újmy, kterou utrpěl.

Rozhodnutí:

Žaloba se zamítá. AX ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené Evropskou centrální bankou.

Shrnutí

Vzhledem k tomu, že podle čl. 9 písm. c) pracovního řádu Evropské centrální banky se při výkladu práv a povinností v něm stanovených náležitě zohledňují zásady zakotvené v nařízeních, právních normách a judikatuře, které jsou uplatnitelné na zaměstnance unijních orgánů, unijní soud může v rozsahu, v němž disciplinární řízení podle právní úpravy uplatnitelné na zaměstnance Banky vykazuje určitou podobnost s řízením podle služebního řádu úředníků Unie, v případě potřeby analogicky uplatnit judikaturu vztahující se k disciplinárnímu řízení podle služebního řádu. (viz body 102 a 103)

I když ustanovení uplatnitelná na zaměstnance Evropské centrální banky umožňují zaměstnanci, proti kterému je vedeno disciplinární řízení, v zásadě neomezený přístup k údajům uvedeným v disciplinárním spise, a to včetně údajů svědčících v jeho prospěch, tato ustanovení nepočítají s neomezeným přístupem tohoto zaměstnance ke každé informaci nebo každému dokumentu, které se nachází v prostorách Banky nebo které mohou být vytvořeny z existujících dokumentů nebo informací dostupných v prostorách Banky. Co se totiž týče posledně uvedeného druhu informací nebo vytvořených dokumentů, které se v zásadě nepovažují za nedílnou součást disciplinárního spisu, pravidla pro zaměstnance nestanoví, že by musely být dotyčné osobě poskytnuty z úřední povinnosti. Právo na přístup k disciplinárnímu spisu zakotvené v právní úpravě uplatnitelné na zaměstnance Banky odpovídá požadavkům stanoveným v unijním právu a zejména v čl. 41 odst. 2 písm. b) Listiny základních práv Evropské unie, jakož i v unijní judikatuře v oblasti disciplinárního řízení. Kontradiktornost takového disciplinárního řízení, jaké probíhá před disciplinární komisí Banky, a právo na obhajobu v takovém řízení totiž vyžadují, aby se dotyčná osoba a případně i její advokát mohli seznámit se všemi skutkovými okolnostmi, na nichž je založeno disciplinární rozhodnutí, a to natolik včas, aby se mohli vyjádřit. Dodržování práva na obhajobu v této souvislosti vyžaduje, aby bylo dotyčné osobě umožněno účinně vyjádřit stanovisko k relevanci skutkových okolností, a také, aby tato osoba mohla zaujmout stanovisko alespoň k těm dokumentům, ke kterým unijní orgán přihlédl a které obsahují skutečnosti podstatné pro výkon jejího práva na obhajobu. Požadavek přístupu dotyčné osoby k dokumentům, které se jí týkají, lze ovšem vztáhnout pouze na dokumenty, které byly použity v disciplinárním řízení nebo v konečném rozhodnutí administrativy. Administrativa tudíž není pro účely zásady dodržování práva na obhajobu nutně povinna poskytnout jiné dokumenty. V tomto ohledu nepřísluší Bance ani disciplinární komisi, aby se vyjádřila k relevanci či významu, které by některé dokumenty mohly mít pro obhajobu zaměstnance, jelikož nelze vyloučit, že dokumenty, které Banka nebo disciplinární komise považují za irelevantní, mohou mít význam pro zaměstnance. Banka ani disciplinární komise proto ze správního řízení nemohou jednostranně vyloučit dokumenty, které může dotyčná osoba použít ve svůj prospěch. (viz body 114, 115 a 120) Odkazy: Soud prvního stupně: rozsudky ICI v. Komise, T‑36/91, EU:T:1995:118, bod 93; N v. Komise, T‑273/94, EU:T:1997:71, bod 89; Eyckeler & Malt v. Komise, T‑42/96, EU:T:1998:40, bod 81, a Kaufring a další v. Komise, T‑186/97, T‑187/97, T‑190/97 až T‑192/97, T‑210/97, T‑211/97, T‑216/97 až T‑218/97, T‑279/97, T‑280/97, T‑293/97 a T‑147/99, EU:T:2001:133, body 179 a 185

Odpovědnost zaměstnance Evropské centrální banky, proti němuž bylo zahájeno disciplinární řízení, musí být posouzena individuálně a autonomně, tj. bez ohledu na případný soulad či rozpor rozhodnutí s právem nebo nepřijetí rozhodnutí vůči jiným zaměstnancům. Zaměstnanec se tedy za účelem zpochybnění sankce, která byla uložena jemu samotnému, nemůže účinně dovolávat skutečnosti, že vůči jednomu či více jiným zaměstnancům nebylo na základě skutečností obdobných těm, jež byly zohledněny v jeho neprospěch, zahájeno disciplinární řízení. (viz body 123 a 228) Odkazy: Soudní dvůr: rozsudky Williams v. Účetní dvůr, 134/84, EU:C:1985:297, bod 14, a de Compte v. Parlament, C‑326/91 P, EU:C:1994:218, bod 52 Soud prvního stupně: rozsudek de Compte v. Parlament, T‑26/89, EU:T:1991:54, bod 170

Zprávu o činnosti vyšetřovací skupiny, vytvořené výkonnou radou Evropské centrální banky v návaznosti na nařčení ze strany oznamovatele, který jako první oznámil administrativě určité problémy na oddělení orgánu, nelze na rozdíl od disciplinární zprávy podle článku 8.3.2 pravidel pro zaměstnance považovat za zprávu Banky či za odůvodněnou zprávu ve smyslu čl. 6 odst. 14 oběžníku č. 1/2006, který stanoví pravidla týkající se správních šetření v rámci Banky. S ohledem na předběžnou povahu zjištění a závěrů, které se ve zprávě o činnosti vyšetřovací skupiny potenciálně mohou vyskytovat, jakož i s ohledem na legitimní zájem na ochraně anonymity oznamovatele, má totiž tato zpráva povahu přípravné zprávy, která je vyhotovena před zahájením disciplinárního řízení. Jako vnitřní dokument proto tato přípravná zpráva není součástí disciplinárního spisu a podle pravidel pro zaměstnance Banky ji zaměstnanci, proti němuž je vedeno disciplinární řízení, není nutné pro účely ochrany jeho práva na obhajobu poskytnout. Disciplinární komise tedy nevykonává svoji posuzovací pravomoc v této oblasti nesprávně, má-li za to, že pokud spis obsahuje dostatek informací jak o skutečnostech, které jsou dotyčné osobě vytýkány, tak o skutečnostech podporujících argumenty na její obranu, nemá založení tohoto dokumentu, který obsahuje předběžné závěry vyšetřovací skupiny, do disciplinárního spisu žádnou přidanou hodnotu a nedůvodně by prodlužovalo řízení. Kromě toho nelze mít za to, že by se uvedená zpráva z důvodu, že disciplinární komise souhlasila, že Banku o uvedenou zprávu požádá a posoudí ji, aby tak mohla odpovědět na žádost dotyčné osoby o přístup, stala následně součástí disciplinárního spisu a že by se disciplinární komise o tuto zprávu pro účely přijetí svého stanoviska nutně opírala. V každém případě platí, že i když má administrativa povinnost poskytnout osobě dotčené disciplinárním řízením dokumenty, ze kterých při přijetí rozhodnutí nepříznivě zasahujícího do právního postavení této osoby výslovně vychází, a i když je – jedná-li se o Banku – podle článku 8.3.11 pravidel pro zaměstnance povinna této osobě umožnit pořízení kopií všech procesních písemností, včetně těch, které mohou svědčit v její prospěch, může neposkytnutí některých dokumentů vést ke zrušení disciplinárního rozhodnutí pouze tehdy, pokud mohly být vznesené námitky prokázány toliko na základě těchto dokumentů a pokud, jinými slovy, neposkytnutí dokumentů, na které dotčená osoba poukázala, mohlo v její neprospěch ovlivnit průběh disciplinárního řízení a obsah disciplinárního rozhodnutí. (viz body 135 až 139) Odkazy: Soudní dvůr: rozsudky R. v. Komise, 255/83 a 256/83, EU:C:1985:324, bod 24, a Tzoanos v. Komise, C‑191/98 P, EU:C:1999:565, body 34 a 35 Soud prvního stupně: rozsudky Y v. Soudní dvůr, T‑500/93, EU:T:1996:94, bod 45; N v. Komise, EU:T:1997:71, bod 92, a E v. Komise, T‑24/98 a T‑241/99, EU:T:2001:175, body 92 a 93

Evropská centrální banka může v rámci své institucionální autonomie stanovit disciplinární režim zahrnující disciplinární komisi, jejíž sestavení se řídí pravidly, která se mohou dokonce i podstatným způsobem odchylovat od pravidel uvedených v oddíle 2 přílohy IX služebního řádu úředníků, týkajících se disciplinární komise pro úředníky a ostatní zaměstnance Unie. V tomto ohledu je třeba podotknout, že i když článek 8.3.5 pravidel pro zaměstnance Banky nestanoví rovnováhu mezi členy jmenovanými administrativou a členy jmenovanými zastoupením zaměstnanců, jako tomu je ve služebním řádu úředníků, v kontextu Banky, na který se služební řád nevztahuje, existují dostatečné záruky nestrannosti a objektivity stanoviska, které má disciplinární komise vyhotovit a přijmout pro výkonnou radu: zaprvé je to složení disciplinární komise, a to zejména skutečnost, že její členové pochází z různých útvarů, zadruhé je to skutečnost, uvedená v článku 8.3.7 pravidel pro zaměstnance, že porady a práce disciplinární komise jsou osobní a důvěrné a její členové jednají osobně a vykonávají svoji funkci nezávisle, zatřetí je to kolegiální povaha porad a konečně začtvrté možnost dotyčné osoby navrhnout vyloučení některého člena. Okolnost, že je generální ředitel nebo zástupce generálního ředitele generálního ředitelství pro lidské zdroje řádným členem disciplinární komise, neznamená, že vykonává nebo může vykonávat rozhodnou pravomoc vůči všem zaměstnancům, a tudíž i vůči poradám disciplinární komise. V kontextu, na který se nevztahuje služební řád, jakým je i kontext, který charakterizuje pracovní vztahy mezi Bankou a jejími zaměstnanci, je kromě toho přijatelné, aby zájmy Banky v disciplinární komisi reprezentoval právě takový zaměstnanec, a to tím spíše, že generální ředitel generálního ředitelství pro lidské zdroje nezasedá ve výkonném výboru, který je rozhodovacím orgánem v disciplinárních otázkách. Za těchto podmínek nelze jednomu z členů komise jmenovaných administrativou vytýkat, že dotyčné osobě kladl během slyšení osoby dotčené disciplinárním řízením před disciplinární komisí otázky způsobem, který tato osoba vnímala jako obviňující. Takové chování by totiž i za předpokladu, že by bylo prokázáno, nutně nesvědčilo o podjatosti, ale mohlo by být vysvětleno snahou přispět do diskuze kontradiktorním způsobem konfrontací dotčené osoby se skutečnostmi, které jsou jí vytýkány. I kdyby přitom tato osoba mohla subjektivně pociťovat, že výroky zástupce generálního ředitele generálního ředitelství pro lidské zdroje během jejího slyšení měly obviňující tón, tato skutečnost sama o sobě není projevem porušení práva na obhajobu nebo zásady presumpce neviny. Nelze ani kategoricky tvrdit, že generální ředitel nebo zástupce generálního ředitele generálního ředitelství pro lidské zdroje jsou z důvodu svých funkcí nutně v situaci střetu zájmů, tj. v situaci, kdy má zaměstnanec při výkonu své funkce rozhodnout ve věci, na jejímž projednání nebo vyřešení má osobní zájem, který může ohrozit jeho nezávislost. Článek 8.3.5 pravidel pro zaměstnance kromě toho nesvěřuje předsednictví v disciplinární komisi zmíněnému generálnímu řediteli nebo zástupci generálního ředitele, ale osobě mimo Banku, a to i když tato osoba nemá hlasovací právo. Přezkum unijním soudem v rámci žaloby podané na základě článku 36.2 protokolu o statutu Evropského systému centrálních bank a Banky každopádně umožňuje uplatnit přiměřený a účinný právní prostředek nápravy k nezávislému a nestrannému soudu ve smyslu čl. 6 odst. 1 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod a judikatury Evropského soudu pro lidská práva, který umožňuje napravit případné nedostatky a pochybení při sestavování disciplinární komise. (viz body 148 a 150 až 157) Odkazy: Soud prvního stupně: rozsudky X v. ECB, T‑333/99, EU:T:2001:251; Onidi v. Komise, T‑197/00, EU:T:2002:135, bod 132; Zavvos v. Komise, T‑21/01, EU:T:2002:177, bod 336, a Giannini v. Komise, T‑100/04, EU:T:2008:68, bod 223 Tribunál Evropské unie: rozsudek Andreasen v. Komise, T‑17/08 P, EU:T:2010:374, bod 145

Co se týče disciplinárního řízení uplatnitelného na zaměstnance Evropské centrální banky, porušení presumpce neviny lze konstatovat pouze tehdy, existují-li skutečnosti, které mohou prokázat, že administrativa byla od počátku tohoto řízení rozhodnuta v každém případě uložit dotčené osobě sankci bez ohledu na vysvětlení, která tato osoba poskytla. V tomto ohledu je třeba podotknout, že porušení zásady presumpce neviny nemůže prokázat okolnost, že se dva členové disciplinární komise vyjádřili v tom smyslu, že důvodem vytýkaných pochybení bylo, že dotčená osoba sledovala osobní zájem. Takové stanovisko je totiž pouhým odrazem zásady vedení diskuzí v kolegiu a možnosti vyjádřit názor odlišný od konečného stanoviska většiny, které vydá disciplinární komise. Stejně tak skutečnost, že se výkonná ráda rozhodla pro jednu z nejpřísnějších disciplinárních sankcí stanovených v pravidlech pro zaměstnance, sama o sobě neprokazuje, že byla v průběhu disciplinárního řízení porušena presumpce neviny. (viz body 162, 166 a 167) Odkazy: Soud prvního stupně: rozsudek Pessoa e Costa v. Komise, T‑166/02, EU:T:2003:73, bod 56

Evropská centrální banka či – v závislosti na případu – Evropský úřad pro boj proti podvodům mají v disciplinárních otázkách povinnost postupovat od chvíle, kdy se dozví o skutečnostech a chování, které mohou představovat porušení povinností zaměstnanců Banky, s náležitou péčí, aby mohly posoudit, zda je třeba zahájit vyšetřování, dále – je-li tomu tak – toto vyšetřování provést a – pokud jde o Banku – provést disciplinární řízení. Banka proto musí v rámci svého disciplinárního řízení dbát na to, aby byl každý přijatý úkon učiněn v přiměřené lhůtě po úkonu předcházejícím. V tomto ohledu je třeba podotknout, že o porušení zásady přiměřené lhůty nelze hovořit, jde-li o disciplinární řízení, v jehož rámci uplynula mezi každým vyšetřovacím úkonem a úkonem následujícím naprosto přiměřeně dlouhá doba, a došlo-li v něm k průtahům, bylo to způsobeno tím, že muselo být dodrženo právo dotčené osoby na obhajobu a muselo být odpovězeno na mnoho připomínek a vyjádření, které předložil její poradce. I kdyby kromě toho byla pravda, že se dotčená osoba v průběhu vyšetřování, které předcházelo zahájení disciplinárního řízení, a v průběhu disciplinárního řízení dostala do situace vyčkávání a nejistoty, zejména ohledně své profesní budoucnosti, tento aspekt nemůže mít vliv na platnost disciplinárního rozhodnutí, jelikož taková situace je vlastní každému disciplinárnímu řízení a zahájení tohoto řízení je odůvodněno zájmem Unie, který Banku vede k tomu, aby v reakci na tvrzení zpochybňující poctivost jejích zaměstnanců přijala za účelem zajištění profesní bezúhonnosti dotčené osoby příslušná opatření, a to včetně opatření, kterým je tato osoba dočasně zproštěna výkonu služby. (viz body 173, 175, 182 a 184) Odkazy: Soud prvního stupně: rozsudky Teixeira Neves v. Soudní dvůr, T‑259/97, EU:T:2000:208, bod 125, a Pessoa e Costa v. Komise, EU:T:2003:73, bod 66 Soud pro veřejnou službu: rozsudky Kerstens v. Komise, F‑12/10, EU:F:2012:29, body 124 a 125, a Goetz v. Výbor regionů, F‑89/11, EU:F:2013:83, bod 126

Pokud je v disciplinární oblasti sankce uložená zaměstnanci Evropské centrální banky nakonec přísnější než sankce navrhovaná disciplinární komisí, v rozhodnutí Banky musí být s ohledem na požadavky každého disciplinárního řízení i v rámci pracovního vztahu, který má pouze smluvní povahu, upřesněny důvody, ze kterých se Banka odchýlila od stanoviska své disciplinární komise. Tato povinnost je splněna, pokud výkonná rada Banky vysvětlí, proč se rozhodla pro přísnější sankci, než na které se konsensem shodli členové disciplinární komise. Okolnost, že sankce, pro kterou se rozhodla výkonná rada, odpovídá sankci, k níž se přiklonili dva ze čtyř členů disciplinární komise, kteří mají hlasovací právo, v tomto ohledu sama o sobě nemůže zpochybnit disciplinární rozhodnutí z hlediska povinnosti uvést odůvodnění. Navíc – jak je výslovně uvedeno v článku 8.3.17 pravidel pro zaměstnance Banky – výkonná rada není vázána stanoviskem disciplinární komise. I když se tedy většina členů disciplinární komise shodne na tom, že výkonná rada z jejich pohledu může konstatovat narušení vztahu důvěry pouze tehdy, bude-li mít za to, že dotčená osoba sledovala osobní zájem, může se výkonná rada v rámci své široké posuzovací pravomoci, kterou disponuje při vymezení požadavků na bezúhonnost zaměstnanců Banky, domnívat, že došlo k narušení vztahu důvěry, a to i tehdy, pokud se nejedná o případ naznačený disciplinární komisí, tj. i při neexistenci důkazu o tom, že dotčená osoba sledovala osobní zájem. (viz body 190, 196 a 197) Odkazy: Soudní dvůr: rozsudek F. v. Komise, 228/83, EU:C:1985:28, bod 35 Soud prvního stupně: rozsudek N v. Komise, T‑198/02, EU:T:2004:101, bod 95 Soud pro veřejnou službu: rozsudek EH v. Komise, F‑42/14, EU:F:2014:250, bod 132

Hodnocení závažnosti pochybení zaměstnance Evropské centrální banky, která shledala disciplinární komise Banky, a výběr sankce, která se s přihlédnutím k těmto pochybením jeví jako nejvhodnější, spadají v zásadě do široké posuzovací pravomoci Banky, ledaže je uložená sankce nepřiměřená ve vztahu ke zjištěným skutečnostem. Tento orgán tak má pravomoc posoudit odpovědnost svého zaměstnance jinak než jeho disciplinární komise a následně vybrat disciplinární sankci, kterou považuje za přiměřenou k potrestání zjištěných disciplinárních pochybení. Pokud již byla s ohledem na širokou posuzovací pravomoc, kterou má Banka v disciplinárních věcech, prokázána věcná správnost skutkových zjištění, musí se soudní přezkum omezit na ověření toho, zda nedošlo ke zjevně nesprávnému posouzení a zneužití pravomoci. Co se týče přiměřenosti disciplinární sankce vzhledem k závažnosti skutkových zjištění, unijní soud musí zohlednit skutečnost, že výběr sankce musí vycházet z celkového posouzení všech konkrétních činů a okolností jednotlivých případů ze strany Banky, přičemž je nutno zdůraznit, že obdobně jako služební řád úředníků ani právní úprava uplatnitelná na zaměstnance Banky, zejména článek 45 pracovního řádu, neváže sankce, které stanoví, strnule na různé typy porušení služebních povinností, a že neupřesňuje, do jaké míry mají na výběr sankce vliv přitěžující či polehčující okolnosti. Administrativa má v tomto ohledu pravomoc posoudit odpovědnost svého zaměstnance jinak než disciplinární komise, jakož i následně vybrat disciplinární sankci, kterou považuje za přiměřenou k potrestání zjištěných disciplinárních pochybení. Přezkum soudu prvního stupně je tudíž omezen na otázku, zda Banka přiměřeně zvážila přitěžující a polehčující okolnosti, s upřesněním, že soud při tomto přezkumu nemůže nahradit Banku, pokud jde o hodnocení, které v tomto ohledu provedla, a o výběr disciplinární sankce, který jí přísluší. (viz body 205 až 207 a 245) Odkazy: Soud prvního stupně: rozsudky Y v. Soudní dvůr, EU:T:1996:94, bod 56; Tzikis v. Komise, EU:T:2000:130, bod 48; E v. Komise, EU:T:2001:175, body 85 a 86; X v. ECB, EU:T:2001:251, body 221 a 222, a Afari v. ECB, T‑11/03, EU:T:2004:77, bod 203 Tribunál Evropské unie: rozsudek BG v. Evropský veřejný ochránce práv, T‑406/12 P, EU:T:2014:273, bod 64 Soud pro veřejnou službu: rozsudky Nijs v. Účetní dvůr, F‑77/09, EU:F:2011:2, bod 132, a EH v. Komise, EU:F:2014:250, body 92 a 93

Cílem čl. 4 písm. a) pracovního řádu pro zaměstnance Evropské centrální banky a článků 2, 2.2, 4.1, 4.2 a 5.1 kodexu chování Banky je zajistit, aby zaměstnanci Banky svým chováním působili důstojným dojmem, který odpovídá obzvláště korektnímu a uctivému chování, jež se legitimně očekává od zaměstnanců mezinárodního veřejného orgánu, a to i když jsou zaměstnáni jako smluvní zaměstnanci. Zejména povinnost jednat způsobem odpovídajícím své funkci a povaze unijního orgánu Banky, uvedená ve zmíněném čl. 4 písm. a), musí být vykládána tak, že ukládá zaměstnancům Banky zejména povinnosti loajality a důstojnosti podobné těm, které se vztahují na úředníky Unie. Z právní úpravy uplatnitelné na zaměstnance Banky v tomto ohledu vyplývá povinnost loajality zaměstnance Banky vůči jeho zaměstnavateli – orgánu – spočívající v tom, aby chování zaměstnance – a to tím spíše, pokud náleží do vyšší platové třídy – bylo bez jakýchkoli pochyb takové, aby byl mezi ním a Bankou vždy zachován vztah důvěry. S ohledem na význam vztahu důvěry mezi Unií a jejími zaměstnanci pro vnitřní fungování Unie i pro její obraz navenek a vzhledem k obecnému vyznění ustanovení čl. 4 písm. a) pracovního řádu pro zaměstnance Banky a ustanovení kodexu chování se přitom tato ustanovení vztahují na každou okolnost či každé chování, u nichž musí zaměstnanec Banky s ohledem na svoji platovou třídu a funkci, kterou vykonává, jakož i s ohledem na okolnosti věci, přiměřeně pochopit, že se může v očích třetích osob jevit tak, že je může vyvolat nejasnosti ohledně zájmů Unie, které má zastupovat. Banka si kromě toho s ohledem na svoji odpovědnost při vedení měnové politiky Unie zakládá svoji vnější pověst ve skutečnosti na tom, že je příkladem efektivní a odpovědné administrativy, což znamená, že se obklopuje zaměstnanci, kteří jsou naprosto bezúhonní. To je ostatně připomenuto v bodě 2.2 kodexu chování, podle kterého si musí být zaměstnanci Banky vědomi významu svých povinností a úkolů, brát v úvahu očekávání veřejnosti ohledně svého morálního chování, jednat takovým způsobem, aby byla zachována a posilována důvěra veřejnosti v Banku, a přispívat k efektivitě správy Banky. Tyto povinnosti mají stěžejní význam pro plnění cílů stanovených bankovnímu orgánu a představují podstatný prvek chování, kterého musí zaměstnanci tohoto orgánu dbát za účelem ochrany jeho nezávislosti a důstojnosti. V případě, kdy zaměstnanec Banky, který zastával manažerskou funkci a měl zvýšenou odpovědnost za ochranu pověsti a finančních zájmů orgánu, nařídil koupi zboží z rozpočtu Banky a sledoval přitom osobní zájem, se proto Banka může domnívat, že zaměstnanec nenapravitelně narušil vztah důvěry, který ho s Bankou spojuje. Za takové situace může totiž Banka dospět v rámci široké posuzovací pravomoci, kterou má při vymezování požadavků na bezúhonnost svých zaměstnanců, k závěru, že je i přes přání dotyčné osoby setrvat v pracovním vztahu vyloučeno obnovení tohoto vztahu důvěry, což ve svém důsledku ztěžuje, nebo dokonce znemožňuje, aby byly ve spolupráci s tímto zaměstnancem plněny úkoly, které Bance svěřila Unie. Banka může mít v tomto ohledu v rámci své široké posuzovací pravomoci a s ohledem na smluvní charakter pracovního vztahu, který ji pojí s jejím zaměstnancem, za to, že mírnější sankce by byla s ohledem na skutky, kterých se dopustila osoba, jež byla odpovědná za značně vysoký centralizovaný rozpočet, nedostatečná a že s ohledem na skutečnost, že porušení služebních povinností, kterých se dopustil jeden z jejích manažerů, od něhož se očekává příkladné chování, bylo úmyslné a závažné, je vztah důvěry definitivně zpřetrhán. (viz body 209, 210, 231 až 234, 236 a 237) Odkazy: Soud prvního stupně: rozsudky Williams v. Účetní dvůr, T‑146/94, EU:T:1996:34, bod 65; N v. Komise, EU:T:1997:71, body 127 a 129; Yasse v. EIB, T‑141/97, EU:T:1999:177, body 108 a 110, a Afari v. ECB, EU:T:2004:77, bod 193 Soud pro veřejnou službu: rozsudek Gomes Moreira v. ECDC, F‑80/11, EU:F:2013:159, body 63 a 67

V disciplinárních věcech nemůže představovat polehčující okolnost ve vztahu k porušení služebních povinností, která jsou vytýkána zaměstnanci Evropské centrální banky, jenž vykonává manažerskou funkci, případná nečinnost nadřízených v rámci jejich dozoru a jiných útvarů Banky v rámci rozpočtového a finančního dohledu nad oddělením dotyčné osoby, která je i nadále odpovědná za své činy. Stejně tak platí, že i když je Banka podle článku 45 pracovního řádu povinna zohlednit chování zaměstnance po celou dobu jeho služby, toto zohlednění nutně neznamená uznání polehčující okolnosti. Banka se přitom mohla legitimně domnívat, že dané skutkové okolnosti byly tak závažné, že i když byly záznamy o službě dotčené osoby výjimečné, tato okolnost neměla žádný vliv. Zejména nelze připustit, že se zaměstnanec může pod záštitou toho, že přispěl k vytvoření značných celkových úspor pro provozní rozpočet orgánu, domnívat, že nemusí respektovat základní pravidla řádného rozpočtového a finančního řízení, a to proto, že se jeho nepovolená činnost týká pouze částek, které jsou ve srovnání s rozpočtem, za nějž odpovídá, malé. Ať už je totiž dotčená částka jakákoliv, každý veřejný výdaj musí být uskutečněn v souladu s přísnými rozpočtovými a účetními pravidly. Kromě toho je třeba uvést, že argument, že se dotčená osoba nezúčastnila školení zaměřeného na rozpočtové řízení a pravidla nákupů, je irelevantní, jelikož takový případný nedostatek nedovoloval dotyčné osobě jednat nedbaje na výslovná pravidla stanovená Evropskou centrální bankou v jejích vnitřních předpisech. (viz body 222, 225 a 226) Odkazy: Soudní dvůr: rozsudek R. v. Komise, EU:C:1985:324, bod 44 Soud prvního stupně: rozsudky Z v. Parlament, T‑242/97, EU:T:1999:92, bod 115; Yasse v. EIB, EU:T:1999:177, bod 114, a X v. ECB, EU:T:2001:251, bod 233 Soud pro veřejnou službu: rozsudek EH v. Komise, EU:F:2014:250, bod 119