Keywords

Summary



Keywords

1. Právo Unie – Přednost – Odporující vnitrostátní právo – Nepoužitelnost existujících norem bez dalšího – Povinnost respektovat pokyny soudu vyššího stupně, které nejsou v souladu s právem Unie – Nepřípustnost

(Článek 267 SFEU)

2. Sociální zabezpečení migrujících pracovníků – Zdravotní pojištění – Věcné dávky poskytované v jiném členském státě

(Článek 49 ES; nařízení Rady č. 1408/71, čl. 22 odst. 2 druhý pododstavec)

3. Sociální zabezpečení migrujících pracovníků – Zdravotní pojištění – Věcné dávky poskytované v jiném členském státě

[Nařízení Rady č. 1408/71, čl. 22 odst. 1 písm. c) bod i) a odst. 2 druhý pododstavec]

4. Sociální zabezpečení migrujících pracovníků – Zdravotní pojištění – Věcné dávky poskytované v jiném členském státě

[Nařízení Rady č. 1408/71, čl. 22 odst. 1 písm. c) bod i)]

Summary

1. Právo Unie brání tomu, aby vnitrostátní soud, kterému přísluší rozhodnout v návaznosti na vrácení věci soudem vyššího stupně, který rozhodoval v rámci kasačního opravného prostředku, byl v souladu s vnitrostátním procesním právem vázán právními posouzeními soudu vyššího stupně, jestliže se s ohledem na výklad, který požadoval od Soudního dvora, domnívá, že uvedená posouzení nejsou v souladu s právem Unie.

Zaprvé totiž existence vnitrostátního procesního pravidla, na základě něhož jsou soudy, které nerozhodují v posledním stupni, vázány posouzeními učiněnými soudem vyššího stupně, nemůže zpochybnit možnost, kterou mají vnitrostátní soudy, které nerozhodují v posledním stupni, aby Soudnímu dvoru předložily žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, mají-li pochybnosti ohledně výkladu práva Unie.

Zadruhé je rozsudkem, který Soudní dvůr vydá v řízení o předběžné otázce, vnitrostátní soud pro účely vyřešení sporu v původním řízení vázán, pokud jde o výklad či platnost dotčených aktů orgánů Unie.

Krom toho má vnitrostátní soud pověřený v rámci své pravomoci uplatňováním ustanovení práva Unie povinnost zajistit plný účinek těchto ustanovení i tak, že ze své vlastní pravomoci podle potřeby ponechá nepoužité jakékoli odporující vnitrostátní ustanovení, aniž nejprve požádá o jeho odstranění legislativní cestou nebo jakýmkoliv jiným ústavním postupem či na toto odstranění čekat.

(viz body 25, 29, 31–32, výrok 1)

2. Článek 49 ES a článek 22 nařízení č. 1408/71, ve znění pozměněném a aktualizovaném nařízením č. 118/97, ve znění nařízení č. 1992/2006, brání právní úpravě členského státu vykládané v tom smyslu, že ve všech případech vylučuje náhradu výdajů na nemocniční péči poskytnutou bez předchozího povolení v jiném členském státě.

Ačkoli totiž právo Unie v zásadě nebrání systému předchozího povolení, je nicméně nezbytné, aby podmínky stanovené pro udělení takového povolení byly odůvodněné s ohledem na cíl zajistit na území dotyčného členského státu dostatečnou a stálou dostupnost vyvážené škály kvalitní nemocniční péče, zajistit kontrolu výdajů a zabránit, nakolik je to možné, jakémukoliv plýtvání finančními, technickými a lidskými zdroji. Dále pak je třeba, aby tyto podmínky nepřesahovaly rámec toho, co je objektivně nezbytné za tímto účelem a aby téhož výsledku nemohlo být dosaženo méně omezujícími pravidly. Takový systém musí být krom toho založen na objektivních, nediskriminačních a předem známých kritériích, tak aby poskytoval rámec pro výkon posuzovací pravomoci vnitrostátních orgánů, aby nebyla vykonávána svévolně.

Vnitrostátní právní úprava, která vylučuje ve všech případech náhradu výdajů na nemocniční péči poskytnutou bez předchozího povolení, zbavuje pojištěnce, který z důvodů souvisejících se svým zdravotním stavem či nezbytností získat urgentní péči v nemocničním zařízení o takové povolení požádat nemohl či nemohl čekat na odpověď příslušné instituce, možnosti, aby mu tato instituce nahradila výdaje na takovou péči, třebaže jsou mimoto podmínky pro takovou náhradu splněny. Náhrada výdajů na takovou péči přitom nemůže ohrozit splnění cílů plánování nemocniční péče ani závažně zasáhnout do finanční rovnováhy systému sociálního zabezpečení. Nezasahuje do zachování vyvážené a všem dostupné nemocniční služby ani do zachování určité léčebné kapacity a určité úrovně medicíny na vnitrostátním území. V důsledku toho taková právní úprava není odůvodněna uvedenými požadavky a v každém případě nesplňuje požadavek přiměřenosti. Tato právní úprava tudíž obsahuje neodůvodněné omezení volného pohybu služeb.

(viz body 43–47, 51, výrok 2)

3. Pokud jde o lékařskou péči, která nemůže být poskytnuta v členském státě, na jehož území má pojištěnec bydliště, čl. 22 odst. 2 druhý pododstavec nařízení č. 1408/71, ve znění pozměněném a aktualizovaném nařízením č. 118/97, ve znění nařízení č. 1992/2006, musí být vykládán v tom smyslu, že povolení požadované podle odstavce 1 písm. c) bodu i) téhož článku nelze odmítnout:

– jestliže v případě, kdy jsou výkony stanovené vnitrostátními právními předpisy uvedeny na seznamu, který sice použitý způsob léčení výslovně a přesně neuvádí, ale definuje druhy léčení hrazené příslušnou institucí, je prokázáno podle obvyklých výkladových zásad a v návaznosti na přezkum založený na objektivních a nediskriminačních kritériích, který zohledňuje všechny relevantní lékařské poznatky a dostupné vědecké údaje, že tento způsob léčení odpovídá druhům léčení uvedeným na tomto seznamu, a

– jestliže alternativní léčení vykazující stejný stupeň účinnosti nelze poskytnout v přiměřené době v členském státě, na jehož území má pojištěnec bydliště.

Tentýž článek brání tomu, aby vnitrostátní orgány, které se mají vyjádřit k žádosti o předchozí povolení, při použití tohoto ustanovení uplatnily domněnku, že nemocniční péče, která nemůže být poskytnuta v členském státě, na jehož území má pojištěnec bydliště, není uvedena mezi výkony, jejichž úhradu stanoví právní předpisy tohoto státu, a naopak že nemocniční péče uvedená mezi těmito výkony může být poskytována v uvedeném členském státě.

Pokud jde o první podmínku uvedenou v čl. 22 odst. 2 druhém pododstavci nařízení č. 1408/71, s právem Unie totiž není v zásadě neslučitelné, když členský stát vyhotoví omezující seznamy lékařských výkonů, které hradí jeho systém sociálního zabezpečení, a účinkem tohoto práva v zásadě nemůže být donutit členský stát k tomu, aby takové seznamy výkonů rozšířil. Přísluší pouze vnitrostátním orgánům, které se mají vyjádřit k žádosti o povolení za účelem získání léčení poskytovaného v jiném členském státě, než je členský stát, na jehož území má pojištěnec bydliště, aby určily, zda toto léčení spadá pod takový seznam. To však nic nemění na tom, že jelikož členské státy při výkonu své pravomoci musí dodržovat právo Unie, musí být dbáno na to, aby čl. 22 odst. 2 druhý pododstavec nařízení č. 1408/71 byl uplatňován v souladu s uvedeným právem. Jestliže použitý způsob léčení odpovídá výkonům stanoveným právními předpisy členského státu bydliště, předchozí povolení nelze odmítnout z důvodu, že takový způsob léčení není prováděn v tomto členském státě.

Pokud jde o druhou podmínku uvedenou v čl. 22 odst. 2 druhém pododstavci nařízení č. 1408/71, ačkoli skutečnost, že léčení zamýšlené v jiném členském státě není prováděno v členském státě bydliště dotyčné osoby, sama o sobě neznamená, že je tato druhá podmínka splněna, je nutno konstatovat, že tomu tak je, jestliže léčení vykazující stejný stupeň účinnosti v něm nemůže být poskytnuto v přiměřené době.

Z tohoto výkladu konečně vyplývá, že rozhodnutí týkající se žádosti o povolení požadované podle odstavce 1 písm. c) bodu i) článku 22 nařízení č. 1408/71 nemůže být založeno na domněnce, podle níž jestliže posuzovaná nemocniční péče nemůže být poskytnuta v příslušném členském státě, platí domněnka, že uvedená péče není uvedena mezi výkony, jejichž úhradu stanoví vnitrostátní systém sociálního zabezpečení, a naopak jestliže je zmíněná péče uvedená mezi výkony, jejichž úhradu stanoví vnitrostátní systém sociálního zabezpečení, platí domněnka, že může být poskytována v tomto členském státě.

(viz body 58, 60–62, 64, 68–69, 73, výrok 3)

4. Jestliže je prokázáno, že odmítnutí vydat povolení požadované na základě čl. 22 odst. 1 písm. c) bodu i) nařízení č. 1408/71, ve znění pozměněném a aktualizovaném nařízením č. 118/97, ve znění nařízení č. 1992/2006, nebylo opodstatněné, zatímco poskytování nemocniční péče bylo ukončeno a s ní související výdaje již pojištěnec vynaložil, vnitrostátní soud musí příslušné instituci podle vnitrostátních procesních pravidel uložit povinnost nahradit uvedenému pojištěnci částku, kterou by příslušná instituce běžně uhradila, kdyby bylo povolení řádně vydáno.

Uvedená částka je rovna částce určené podle ustanovení právních předpisů, kterým podléhá instituce členského státu, na jehož území byla nemocniční péče poskytnuta. Pokud je tato částka nižší než částka, která by vyplývala z použití právních předpisů platných v členském státě bydliště v případě hospitalizace v posledně uvedeném členském státě, musí krom toho příslušná instituce pojištěnci poskytnout doplňkovou náhradu odpovídající rozdílu mezi těmito dvěma částkami, a to v mezích skutečně vynaložených výdajů.

(viz body 77–78, 81, výrok 4)