ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
(viz body 21–23)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 28, 29, 32–34, 63–65)

Jestliže členské státy mohou na základě uvedených ustanovení směrnic 2011/92 a 2010/75 podřídit přípustnost žalob podaných jednotlivci proti rozhodnutím, aktům či nečinnosti, které spadají do působnosti uvedených směrnic, podmínkám, jako je požadavek porušení subjektivního práva, mohou uvedené státy rovněž stanovit, že zrušení správního rozhodnutí příslušným soudem vyžaduje porušení subjektivního práva žalobce. V tomto ohledu může vnitrostátní zákonodárce zejména omezit práva, jejichž porušení se může jednotlivec dovolávat v rámci žaloby proti rozhodnutí, aktu nebo nečinnosti uvedeným v článku 11 směrnice 2011/92, pouze na subjektivní práva. Uvedené omezení se však jako takové nemůže vztahovat na sdružení na ochranu životního prostředí.

(viz body 36, 49–52)

Členský stát, který omezil zrušení rozhodnutí kvůli procesní vadě na neprovedení předchozího posouzení vlivu na životní prostředí a na případy, kdy žalobce prokáže, že procesní vada vykazuje příčinnou souvislost s výsledkem rozhodnutí, nesplnil povinnosti, které mu přísluší na základě článku 11 směrnice 2011/92 o posuzování vlivů některých veřejných a soukromých záměrů na životní prostředí. Takové omezení nadměrně ztěžuje výkon práva podat žalobu zakotveného v článku 11 uvedené směrnice a poškozuje cíl uvedené směrnice, kterým je nabídnout příslušníkům dotčené veřejnosti široký přístup k soudům. Odmítnout zrušit správní rozhodnutí přijaté v rozporu s procesním pravidlem pouze proto, že žalobce nemůže prokázat dopad procesní vady na opodstatněnost uvedeného rozhodnutí, totiž zbavuje uvedené unijní ustanovení veškerého užitečného účinku, zejména s ohledem na složitost dotčených řízení či technickou povahu posuzování vlivu na životní prostředí.

Porušení práva ve smyslu článku 11 směrnice 2011/92 může být vyvráceno pouze tehdy, pokud soud nebo orgán uvedený v tomto článku může mít za to – aniž by v této souvislosti důkazní břemeno týkající se příčinné souvislosti uvedené v předchozím bodě tohoto rozsudku nesl žalobce, nýbrž případně vzhledem k důkazům předloženým stavebníkem nebo příslušnými orgány a obecně všem písemnostem ve spise, který mu byl předložen – že by napadené rozhodnutí bez procesní vady uplatněné žalobcem nebylo odlišné.

Konečně ačkoli se uvedené úvahy týkají jedné z podmínek přípustnosti žaloby, zůstávají relevantní i v souvislosti s podmínkou uvedenou vnitrostátním zákonodárcem, která omezuje meritorní soudní přezkum.

(viz body 56, 57, 59–61, 104, výrok 1)
V řízení o předběžné otázce jsou účastníky původního řízení podle čl. 97 odst. 1 jednacího řádu ti účastníci, kteří jsou takto označeni vnitrostátním soudem v souladu s vnitrostátními procesními pravidly. Je tedy věcí tohoto soudu, aby určil účastníky původního řízení, které u něj probíhá, podle vnitrostátních procesních pravidel. V tomto ohledu Soudnímu dvoru nepřísluší ověřovat, zda rozhodnutí vnitrostátního soudu, připouštějící vstup do řízení u tohoto soudu, bylo přijato v souladu s těmito pravidly. Soudní dvůr se musí držet takového rozhodnutí, pokud nebylo zrušeno v rámci opravných prostředků stanovených vnitrostátním právem.

Za účastníky původního řízení ve smyslu čl. 96 odst. 1 jednacího řádu ve spojení s článkem 23 statutu Soudního dvora nelze však považovat takovou osobu – a tuto osobu nelze připustit do řízení před Soudním dvorem podle článku 267 SFEU – která podá u vnitrostátního soudu návrh na vstup vedlejšího účastníka do řízení nikoli proto, aby se aktivně zapojila do průběhu řízení před vnitrostátním soudem, ale pouze za účelem účasti na řízení před Soudním dvorem.

Soudní dvůr kromě toho může považovat za nezbytné umožnit vedlejšímu účastníku řízení, připuštěnému do původního řízení, aby předložil svá vyjádření pouze ve lhůtě, kterou mají pro tyto účely zúčastnění ve smyslu článku 23 statutu Soudního dvora, jimž bylo předkládací rozhodnutí původně oznámeno. Skutečnost, že písemná část řízení před Soudním dvorem nemohla být ukončena z důvodů následného připuštění vedlejších účastníků do řízení a lhůty dvou měsíců stanovené v čl. 23 druhém pododstavci statutu Soudního dvora pro předložení vyjádření těchto vedlejších účastníků řízení nebo že by musela být znovuzahájena, by přitom byla neslučitelná se zásadou řádného výkonu spravedlnosti a s požadavkem přiměřené délky řízení o předběžné otázce.

(viz body 32, 33, 35, 37, 39)
Kromě toho skutečnost, že videa mají krátkou délku, nemůže zabránit tomu, aby byla považována za „pořad“. Stejně tak, pokud jde o možnost uživatele internetu mít přístup k videu, které ho zajímá, v momentě, který si zvolí, a na individuální vyžádání na základě katalogu sestaveného provozovatelem internetových novin, nemění tato možnost nic na tom, že se videa stejně jako program televizního vysílání zaměřují na širokou veřejnost a mohla by na ni mít jasný dopad ve smyslu bodu 21 odůvodnění směrnice 2010/13. Taková možnost ostatně odpovídá možnosti výslovně stanovené v definici audiovizuální mediální služby na vyžádání, obsažené v čl. 1 odst. 1 písm. g) směrnice 2010/13. Uvedený způsob výběru videí se tudíž neliší od způsobu nabízeného v rámci audiovizuálních mediálních služeb na vyžádání, které spadají do oblasti působnosti této směrnice.

Článek 1 odst. 1 písm. a) bod i) směrnice 2010/13 o koordinaci některých právních a správních předpisů členských států upravujících poskytování audiovizuálních mediálních služeb musí být vykládán v tom smyslu, že při posuzování hlavního účelu služby, jež spočívá ve zpřístupnění videí nabízených v rámci elektronické verze novin, je třeba se zaměřit na zkoumání toho, zda má tato služba autonomní obsah a funkci v porovnání s obsahem a funkcí novinářské činnosti provozovatele dotčených internetových stránek a není jen neoddělitelným doplňkem této činnosti, zejména z důvodu propojení audiovizuální nabídky s nabídkou textovou. Posouzení tohoto přísluší vnitrostátnímu soudu.

Elektronická verze novin totiž navzdory audiovizuálním prvkům, jež obsahuje, nemůže být považována za audiovizuální službu v případě, že jsou tyto audiovizuální prvky druhotné a slouží pouze k doplnění nabídky psaných novinových článků. Avšak směrnici 2010/13 nelze chápat tak, že audiovizuální služba by měla být systematicky vyloučena z oblasti působnosti této směrnice pouze z toho důvodu, že provozovatel internetových stránek, na kterých se tato služba nabízí, je vydavatelem internetových novin. V tomto ohledu je třeba upřednostnit věcný přístup spočívající v souladu s čl. 1 odst. 1 písm. a) bodem i) směrnice 2010/13 ve zkoumání toho, zda hlavním účelem dotčené služby jako takové a bez ohledu na rámec, ve kterém se nabízí, je poskytování pořadů široké veřejnosti za účelem informování, zábavy nebo vzdělávání. Má-li tak služba nabízená na subdoméně video autonomní obsah a funkci v porovnání s obsahem a funkcí psaných novinových článků vydavatele internetových novin, spadá do oblasti působnosti směrnice 2010/13. Jestliže se uvedená služba naopak jeví jako nedílný doplněk novinářské činnosti tohoto vydavatele, zejména z důvodu propojení audiovizuální nabídky s nabídkou textovou, do oblasti působnosti této směrnice nespadá. V rámci této analýzy nemůže být rozhodující skutečnost, zda je dotčená audiovizuální nabídka uvedena v hlavní části dotyčných internetových stránek, nebo na jejich subdoméně, jelikož by se tak vytvořila možnost obejít pravidla směrnice 2010/13 prostřednictvím architektury těchto internetových stránek vytvořené pro tento účel.

(viz body 26, 28, 33–35, 37, výrok 2)
Je jen na unijním soudu, zda ověří, jestli opatření představuje státní podporu, až po posouzení otázky, zda v případě, že by tomu tak bylo, by podpora plynoucí z tohoto opatření měla být považována za existující podporu.

Unijní pravidla pro státní podpory se v nových členských státech stala závaznými v okamžiku jejich přistoupení. Otázka určení okamžiku rozhodného pro posouzení státního opatření přijatého v novém členském státě před jeho přistoupením k Unii, které je použitelné i po tomto okamžiku, z pohledu čl. 87 odst. 1 ES musí být zkoumána z pohledu aktu o přistoupení uvedeného členského státu.

Státy, které byly členy Unie před tímto okamžikem, totiž chtěly chránit vnitřní trh před opatřeními obsahujícími státní podporu, zavedenými v kandidátských zemích před jejich přistoupením k Unii, jež mohly potenciálně narušit hospodářskou soutěž, tím, že se na ně měl od okamžiku přistoupení v případě, že by nespadaly mezi konkrétní výjimky vyjmenované v příloze IV bodě 3 daného aktu o přistoupení, vztahovat režim nových podpor. Kromě toho, ze znění čl. 1 písm. b) bodu v) nařízení č. 659/1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku 93 smlouvy o ES, a zejména z první věty tohoto ustanovení, vyplývá, že opatření státní podpory, které nepředstavovalo v okamžiku svého zavedení státní podporu, se jí může stát následně.

Důsledkem jakéhokoliv jiného závěru by bylo to, že cíl sledovaný autory smlouvy o přistoupení by ztratil svůj smysl. Účinkem zohlednění okamžiku přijetí opatření jako rozhodného by totiž bylo to, že v případě členského státu, který přistoupil k Unii dne 1. května 2004, by veškerá opatření přijatá před tímto okamžikem, která při svém přijetí nepředstavovala státní podporu, ale která se jí následně stala a jsou jí i po uvedeném přistoupení, byla vyňata z přezkumu Komise.

(viz body 58, 60–62 a 65)
(viz body 20–23)

Základní pravidla a obecné zásady Smlouvy o FEU, zejména zásada rovného zacházení a zásada zákazu diskriminace, jakož i povinnost transparentnosti, která z nich vyplývá, musejí být vykládány v tom smyslu, že nebrání ustanovení vnitrostátního práva, podle něhož může veřejný zadavatel stanovit, že ze zadávacího řízení se automaticky vyloučí zájemce nebo uchazeč, který spolu se svojí nabídkou nepředložil písemné přijetí závazků a prohlášení obsažených v protokolu o legalitě, jehož cílem je bojovat proti pronikání organizovaného zločinu do oblasti veřejných zakázek. Avšak pokud tento protokol obsahuje prohlášení, že zájemce nebo uchazeč není ve vztahu ovládání či propojení s ostatními zájemci či uchazeči, neuzavřel a neuzavře dohodu s ostatními účastníky zadávacího řízení a nezadá formou subdodávky žádný druh práce jiným podnikům, které se zúčastnily tohoto řízení, nemůže vést nepředložení takových prohlášení k automatickému vyloučení zájemce nebo uchazeče z uvedeného řízení.

Členským státům je třeba v této souvislosti přiznat určitý prostor pro uvážení při přijímání opatření, jež mají zajistit dodržování zásady rovného zacházení a povinnosti transparentnosti, kterými jsou veřejní zadavatelé vázáni v rámci celého řízení o zadání veřejné zakázky. Každý členský stát je totiž ve světle historických, právních, hospodářských nebo sociálních hledisek, která mu jsou vlastní, nejlépe schopen identifikovat situace, v nichž může docházet k jednáním vedoucím k porušování této zásady a povinnosti. V souladu se zásadou proporcionality, která je obecnou zásadou unijního práva, však takové opatření, jako je povinnost prohlášení o akceptaci protokolu o legalitě, nesmí překračovat meze toho, co je nezbytné k dosažení sledovaného cíle. Automatické vyloučení zájemců nebo uchazečů, kteří jsou s ostatními zájemci či uchazeči ve vztahu ovládání nebo propojení, v tomto ohledu překračuje meze toho, co je nezbytné pro předcházení koluzním jednáním, a tudíž i pro uplatňování zásady rovného zacházení a dodržování povinnosti transparentnosti. Takové automatické vyloučení totiž zakládá nevyvratitelnou domněnku vzájemného působení v rámci nabídek podniků, které jsou propojeny vztahem ovládání nebo propojení, ke stejné zakázce. Těmto zájemců či uchazečům tak znemožňuje prokázat nezávislost jejich nabídek, a je tudíž v rozporu se zájmem Unie, kterým je zajistit co nejširší možnou účast uchazečů na zadávacím řízení.

(viz body 26, 29, 36, 41 a výrok)
(viz body 30–32, 36, výrok 1)

Za účelem určení, zda určitá materie spadá do oblasti působnosti uvedeného nařízení, je totiž nutné zkoumat prvky, které charakterizují povahu právních vztahů mezi účastníky sporu nebo předmět tohoto sporu. V tomto ohledu platí, že i když se občanskoprávní žaloba projednává u trestního soudu, zachovává si občanskoprávní povahu, je-li podána s cílem nahradit újmu jednotlivci, kterou utrpěl následkem trestného činu. Proto i když má trestní oznámení s návrhem na přiznání náhrady škody v adhezním řízení za cíl zahájit trestní stíhání a vyšetřování vedené soudem, u něhož bylo řízení zahájeno, má trestněprávní povahu, nic to nemění na tom, že má za cíl dosáhnout rozhodnutí ve sporu mezi soukromými osobami ve věci náhrady újmy, přičemž jedna z těchto osob se považuje za poškozenou podvodným jednáním druhé. Proto tedy právní vztah mezi stranami musí být považován za „právní vztah soukromého práva“ a spadá pod pojem „občanských a obchodních věcí“ ve smyslu nařízení č. 44/2001.

Článek 1 nařízení č. 44/2001 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech je třeba vykládat v tom smyslu, že trestní oznámení s návrhem na přiznání náhrady škody v adhezním řízení podané u vyšetřujícího soudce spadá do oblasti působnosti tohoto nařízení, pokud je jeho předmětem peněžité odškodnění za újmu tvrzenou oznamovatelem.

(viz body 42–46)

Viz znění rozhodnutí.

Článek 27 odst. 1 nařízení č. 44/2001 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech je třeba vykládat v tom smyslu, že řízení je zahájeno ve smyslu tohoto ustanovení, když trestní oznámení s návrhem na přiznání náhrady škody v adhezním řízení bylo podáno vyšetřujícímu soudci, i když vyšetřování v dané věci ještě nebylo uzavřeno.

Jakmile totiž osoba podala návrh na přiznání náhrady škody v adhezním řízení k vyšetřujícímu soudci, vedlo by zahájení řízení u jiného soudu v jiném členském státě týkajícího se stejné občanskoprávní žaloby, tj. žaloby s totožnými stranami sporu, stejným základem a předmětem, pokud by se uvedený článek neuplatnil, k souběžným řízením a riziku vydání vzájemně si odporujících rozhodnutí, což by bylo v rozporu s tímto cílem. V tomto ohledu nemá okolnost, že přetrvává nejistota o výsledku vyšetřování, žádný vliv. Taková nejistota je v podstatě vlastní každému typu probíhajícího řízení a je přítomna v každém případě, kdy může vyvstat překážka litispendence.

(viz body 50–52, výrok 2)
(viz body 52, 93)

Viz znění rozhodnutí.

Článek 7 odst. 1, čl. 10 odst. 1 a článek 121 nařízení č. 73/2009, kterým se stanoví společná pravidla pro režimy přímých podpor v rámci společné zemědělské politiky a kterým se zavádějí některé režimy podpor pro zemědělce, musí být vykládány v tom smyslu, že formulace „úroveň přímých plateb v jiných než nových členských státech“ musí být chápána v tom smyslu, že uvedená úroveň se v roce 2012 rovnala 90 % úrovně veškerých přímých plateb, a formulace „úroveň přímých plateb v nových členských státech“ musí být chápána v tom smyslu, že tato úroveň byla v roce 2012 rovna úrovni v členských státech Evropského společenství ve složení ke dni 30. dubna 2004. Odkaz na úroveň přímých plateb v jiných než nových členských státech, uvedený v článcích 10 a 121 nařízení č. 73/2009, byl vložen do unijního práva Aktem o podmínkách přistoupení České republiky, Estonské republiky, Kyperské republiky, Lotyšské republiky, Litevské republiky, Maďarské republiky, republiky Malta, Polské republiky, Republiky Slovinsko a Slovenské republiky a o úpravách smluv, na nichž je založena Evropská unie, za účelem úpravy postupného zavádění přímých plateb v nových členských státech. Vzhledem k tomu, že vztah mezi příslušnými úrovněmi přímých plateb v obou skupinách členských států vyplývá z uvedeného Aktu o přistoupení, a tudíž z ustanovení primárního práva, musí být při výkladu nařízení č. 73/2009 považován za daný v rozsahu, v němž toto nařízení odráží ustanovení uvedená v příloze II uvedeného Aktu o přistoupení.

Za těchto okolností nelze přijmout argumentaci, jejímž cílem je zpochybnit ekvivalenci, ve smyslu článku 10 nařízení č. 73/2009, úrovní přímých plateb v jiných než nových členských státech a v nových členských státech z důvodu, že nepoužitelnost modulace na přímé platby nižší než 5000 eur vede k tomu, že výše přímých plateb vyplácených v roce 2012 v jiných než nových členských státech navzdory modulaci o 10 % ve skutečnosti překračuje úroveň 90 % veškerých přímých plateb, což je úroveň formálně dosažená v nových členských státech. Vzhledem k tomu, že úroveň přímých plateb použitelná před modulací je 100 % bez ohledu na částky skutečně vyplácené v jednotlivých členských státech, celkovou modulaci o 10 % podle čl. 7 odst. 1 nařízení č. 73/2009 je totiž nutno považovat za snížení ve smyslu čl. 10 odst. 1 tohoto nařízení, ke kterému je třeba přihlédnout při konstatování ekvivalence použitelných úrovní přímých plateb. Naproti tomu zohlednění nominálních důsledků těchto výpočtů by vyvolalo, vedle otázky počtu zemědělců pobírajících méně než 5000 eur v jiných než nových členských státech a v nových členských státech, otázku značného rozdílu ve výši příslušných přímých plateb na hektar a znemožnilo by to absolutní srovnání úrovní plateb vyplácených v obou těchto skupinách členských států. Volba abstraktního kritéria použitelné úrovně přímých plateb přitom může takovým úvahám zabránit.

(viz body 53, 59–63, výrok 1)
(viz bod 20)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 32, 35, 38–41, výrok 1)

(viz body 44–46, výrok 2)

Vzhledem k tomu, že čl. 1 odst. 1 druhý pododstavec směrnice 98/59 upřesňuje způsob stanovení počtu „propouštění“, jak jsou definována v prvním pododstavci písm. a) téhož odstavce, a že posledně uvedené ustanovení stanoví početní limity „propouštění“, pod které se tato směrnice neuplatní, jakýkoli jiný výklad, jenž by rozšiřoval nebo omezoval působnost směrnice, by měl totiž za následek zbavení dotčené podmínky, tj. že je „propuštěných zaměstnanců nejméně pět“, veškerého užitečného účinku. Tento výklad je kromě toho potvrzen cílem směrnice 98/59. Unijní normotvůrce měl při přijetí ustanovení týkajících se hromadného propouštění totiž v úmyslu, aby se vztahovala právě na „pravá“ propouštění.

Směrnice 98/59 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se hromadného propouštění musí být vykládána v tom smyslu, že skutečnost, že zaměstnavatel jednostranně provedl v neprospěch zaměstnance podstatnou změnu základních náležitostí jeho pracovní smlouvy z důvodů, které nesouvisejí s osobou tohoto zaměstnance, spadá pod pojem „propouštění“ uvedený v čl. 1 odst. 1 prvním pododstavci písm. a) této směrnice.

Zaprvé s ohledem na cíl směrnice 98/59, kterým je podle bodu 2 jejího odůvodnění zejména posílení ochrany zaměstnanců v případě hromadného propouštění, nelze totiž pojmy, které definují oblast působnosti uvedené směrnice, včetně pojmu „propouštění“ obsaženého v čl. 1 odst. 1 prvním pododstavci písm. a) této směrnice, vykládat úzce.

Zadruhé harmonizací právních předpisů použitelných na hromadné propouštění unijní normotvůrce zamýšlel zároveň zajistit srovnatelnou ochranu práv zaměstnanců v různých členských státech a sblížit zátěž, která je spojena s těmito ochrannými právními předpisy pro podniky v Unii.

Pojem „propouštění“ uvedený v čl. 1 odst. 1 prvním pododstavci písm. a) směrnice 98/59 přitom přímo podmiňuje uplatnění ochrany, jakož i práv zaměstnanců podle této směrnice. Tento pojem má tedy okamžitý dopad na zátěž spojenou s takovou ochranou. Jakákoliv vnitrostátní právní úprava či výklad uvedeného pojmu, které by vedly k závěru, že skončení pracovního poměru není „propouštěním“ ve smyslu směrnice 98/59, by tudíž změnily rozsah působnosti uvedené směrnice a zbavily by tuto směrnici jejího plného účinku.

(viz body 51, 53–55, výrok 3)
Co se týče znění uvedeného čl. 2 odst. 2 písm. d), pojem „služby v oblasti dopravy“, přijatý normotvůrcem Unie v rámci směrnice 2006/123, odpovídá službám spadajícím do oblasti působnosti hlavy VI části třetí Smlouvy o FEU, která obsahuje články 90 až 100 této smlouvy týkající se společné dopravní politiky, které jsou podle čl. 58 odst. 1 SFEU vyloučeny z ustanovení této smlouvy o volném pohybu služeb. I když ustanovení uvedené hlavy VI neobsahují definici pojmu „doprava“, z čl. 100 odst. 1 SFEU nicméně vyplývá, že se tato hlava vztahuje na dopravu „po vnitrozemských vodních cestách“. Některé služby v námořní dopravě se tak staly předmětem zvláštních společných pravidel přijatých normotvůrcem Unie podle čl. 100 odst. 2 SFEU. Pokud jde o cíl a strukturu čl. 2 odst. 2 písm. d) směrnice 2006/123, mají mezi vyloučené služby v oblasti dopravy patřit mimo jiné služby městské dopravy. Z tohoto vyloučení nicméně nevyplývá, že každá služba spočívající v zajištění přepravy po vnitrozemských vodních cestách musí být automaticky považována za „dopravu“ nebo „městskou dopravu“ ve smyslu uvedené směrnice.

Článek 10 odst. 2 písm. c) směrnice 2006/123 o službách na vnitřním trhu musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání opatření, které podřizuje udělení povolení k výkonu činnosti, jež spočívá v provozování provozoven prostituce s výlohou pronajímáním pokojů na část dne, podmínce, aby byl poskytovatel těchto služeb schopen komunikovat s příjemci těchto služeb, v daném případě prostituujícími se osobami, za předpokladu, že je tato podmínka způsobilá zaručit dosažení sledovaného cíle obecného zájmu, a sice předcházení trestné činnosti související s prostitucí, a nepřekračuje meze toho, co je k dosažení tohoto cíle nezbytné, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu.

Takové opatření se totiž jeví jako vhodné k dosažení sledovaného cíle, neboť tím, že prostituujícím se osobám umožňuje přímo a ústně informovat provozovatele provozoven prostituce o všech důkazech, na základě nichž lze prokázat existenci trestného činu spojeného s prostitucí, usnadňuje příslušným vnitrostátním orgánům provádění kontrol nezbytných pro zajištění dodržování vnitrostátních předpisů v trestní oblasti Uvedené opatření se kromě toho omezuje na požadavek použití jakéhokoliv jazyka, jemuž rozumí všechny dotyčné strany, což zasahuje do volného pohybu služeb méně než opatření, které by vyžadovalo výlučné užívání úředního jazyka dotyčného členského státu nebo jiného určeného jazyka. Dotčené opatření se nejeví tak, že by vyžadovalo vysokou úroveň jazykových znalostí, jelikož pouze požaduje, aby si strany byly schopné rozumět. Konečně, patrně neexistuje žádné méně omezující opatření, jež by umožňovalo zajistit sledovaný cíl obecného zájmu, jelikož kamerový systém nutně nemusí umožnit preventivně rozpoznat trestnou činnost.

(viz body 73–77, výrok 3)
Článek 5 odst. 2 směrnice 2003/4 o přístupu veřejnosti k informacím o životním prostředí musí být vykládán v tom smyslu, že poplatek ukládaný za poskytnutí určitého druhu informací o životním prostředí nemůže zahrnovat žádnou část výdajů vynaložených na vedení databáze používané pro tyto účely orgánem veřejné správy, avšak může zahrnovat režijní výdaje spojované s časem zaměstnanců tohoto orgánu, který věnují vyřizování individuálních žádostí o informace, odpovídajícím způsobem zohledněné při stanovení tohoto poplatku, pokud celková výše uvedeného poplatku nepřevýší přiměřenou mez.

Z článku 5 odst. 1 směrnice 2003/4 ve spojení s čl. 3 odst. 5 písm. c) této směrnice totiž vyplývá, že pouze náklady, jež nepramení ze zavedení a vedení uvedených registrů, seznamů a pořízení a údržby zařízení pro kontrolu, lze v zásadě přiřadit k poskytnutí informací o životním prostředí a pouze ve vztahu k těmto nákladům jsou vnitrostátní orgány oprávněny vyžadovat poplatek na základě čl. 5 odst. 2 směrnice 2003/4. Takové náklady nezahrnují pouze výdaje na poštovné a kopírování, ale také náklady spojované s časem, který zaměstnanci dotyčného orgánu veřejné správy věnují vyřízení individuální žádosti o informace, což zahrnuje zejména čas na vyhledávání příslušných informací a jejich zpracování do požadovaného formátu. S přihlédnutím k použití pojmu „skutečné náklady“ v bodu 18 odůvodnění směrnice 2003/4 je nadto třeba konstatovat, že odpovídajícím způsobem zohledněné režijní výdaje lze v zásadě zahrnout do výpočtu poplatku stanoveného v čl. 5 odst. 2 uvedené směrnice. Zahrnutí režijních výdajů do výpočtu tohoto poplatku totiž odpovídá obvyklým zásadám účetnictví. Nicméně tyto výdaje lze zahrnout do výpočtu uvedeného poplatku pouze v rozsahu, v němž je lze přiřadit k nákladové položce, která se vztahuje na poskytnutí informací o životním prostředí.

(viz body 34, 36, 39, 40, 45, výrok 1)