ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Keywords

Summary



Keywords

Doprava – Silniční doprava – Řidičské průkazy – Směrnice 91/439 – Vzájemné uznávání řidičských průkazů – Dočasné pozastavení řidičského průkazu pro kategorii B v prvním členském státě, následované jeho odnětím – Řidičský průkaz vydaný v druhém členském státě během období dočasného pozastavení řidičského průkazu pro kategorii B – Nedodržení podmínky bydliště tímto členským státem

(Směrnice Rady 91/439, ve znění směrnice 2000/56, čl. 1 odst. 2, čl. 5 odst. 1 písm. a), čl. 7 odst. 1 písm. b) a čl. 8 odst. 2 a 4)

Summary

Článek 1 odst. 2, čl. 5 odst. 1 písm. a), čl. 7 odst. 1 písm. b) a čl. 8 odst. 2 a 4 směrnice 91/439 o řidičských průkazech, ve znění směrnice 2000/56, nebrání tomu, aby hostitelský členský stát odmítl uznat řidičský průkaz pro vozidla skupiny B a D vydaný jiným členským státem, zaprvé pokud držiteli uvedeného řidičského průkazu bylo uděleno řidičské oprávnění pro vozidla skupiny B a přitom nebyla splněna podmínka obvyklého bydliště a bylo uděleno poté, co řidičský průkaz vydaný prvním členským státem byl policejními orgány tohoto prvního členského státu zadržen, ale bylo uděleno před tím, než bylo v uvedeném prvním členském státě rozhodnuto o odnětí řidičského oprávnění soudem, a zadruhé pokud držiteli uvedeného řidičského průkazu bylo uděleno řidičské oprávnění pro vozidla skupiny D poté, co bylo rozhodnuto o uvedeném odnětí řidičského oprávnění soudem, a poté, co uplynula doba zákazu udělit nové řidičské oprávnění.

Nedodržení podmínky obvyklého bydliště ve smyslu čl. 7 odst. 1 písm. b) směrnice 91/439 totiž může samo o sobě odůvodnit odmítnutí členského státu uznat řidičský průkaz vydaný jiným členským státem. Navíc vzhledem k tomu, že řidičský průkaz byl získán v době platnosti opatření k dočasnému pozastavení průkazu vydaného v prvním členském státě a že jak toto pozastavení, tak následné odnětí řidičského oprávnění soudem jsou odůvodněna skutečnostmi existujícími ke dni vydání druhého řidičského průkaz, nebrání čl. 1 odst. 2 a čl. 8 odst. 2 a 4 téže směrnice tomu, aby první členský stát na svém území odmítl uznat řidičské oprávnění vyplývající z takového řidičského průkazu.

Mimoto jak ze znění, tak systematiky směrnice 91/439 vyplývá, že řidičský průkaz pro vozidla skupiny B tvoří základ a nezbytnou podmínku pro získání řidičského průkazu pro vozidla skupiny D. Bylo by tedy v rozporu s cílem bezpečnosti provozu na pozemních komunikacích uvedeným v prvním a čtvrtém bodě odůvodnění uvedené směrnice, kdyby hostitelský členský stát nemohl odmítnout uznat řidičský průkaz pro vozidla skupiny D vydaný na základě řidičského průkazu pro vozidla skupiny B, který je stižen vadou, jež odůvodňuje neuznání tohoto posledně uvedeného průkazu.

(viz body 31, 34, 46–47, 50 a výrok)
Keywords

Summary



Keywords

Ochrana veřejného zdraví – Hygiena potravin – Povinnosti provozovatelů v potravinářském odvětví – Obecné hygienické požadavky pro všechny provozovatele

(Nařízení Evropského parlamentu a Rady č. 852/2004, čl. 4 odst. 2, 5, a příloha II kapitola IX bod 3)

Summary

Příloha II kapitola IX bod 3 nařízení č. 852/2004 o hygieně potravin musí být vykládána v tom smyslu, že pokud jde o boxy určené k samoobslužnému prodeji chleba a pečiva, skutečnost, že se potenciální kupující teoreticky může holou rukou dotknout potravin nabízených k prodeji či na ně kýchnout, sama o sobě neumožňuje dospět k závěru, že tyto potraviny nebyly chráněny před kontaminací, která by mohla způsobit, že potraviny nebudou vhodné k lidské spotřebě, budou poškozovat zdraví nebo budou kontaminovány takovým způsobem, že by bylo nesmyslné očekávat, že by je bylo možné v takovém stavu konzumovat.

V tomto ohledu je třeba přihlédnout k opatřením, která provozovatelé přijali na základě článku 5 nařízení č. 852/2004 za účelem prevence rizika, které může představovat kontaminace zmíněná v příloze II kapitole IX bodě 3 uvedeného nařízení, jeho vyloučení či omezení na přijatelnou úroveň. K závěru o nedostatečnosti opatření přijatých provozovateli nelze dospět bez řádného zohlednění případných znaleckých posudků, které tito provozovatelé předložili s cílem prokázat, že tyto boxy jsou hygienicky nezávadné.

(viz body 22–24 a výrok)
Keywords

Summary



Keywords

1. Zemědělství – Společná organizace trhů – Drůbeží maso – Vývozní náhrady – Zařazení do nomenklatury zemědělských produktů pro vývozní náhrady

(Nařízení Komise č. 3846/87, příloha I)

2. Zemědělství – Společná organizace trhů – Drůbeží maso – Vývozní náhrady – Zařazení do nomenklatury zemědělských produktů pro vývozní náhrady

(Nařízení Komise č. 3846/87, příloha I)

3. Zemědělství – Společná organizace trhů – Drůbeží maso – Vývozní náhrady – Zařazení do nomenklatury zemědělských produktů pro vývozní náhrady

(Nařízení Komise č. 3846/87, příloha I)

4. Celní unie – Celní prohlášení – Kontrola po propuštění zboží – Částečná kontrola zboží, na které se vztahuje totéž celní prohlášení – Výsledky platné pro veškeré deklarované zboží.

(Nařízení Rady č. 2913/92, čl. 70 odst. 1)

Summary

1. Podpoložka 0207 12 90 přílohy I nařízení č. 3846/87, kterým se zavádí nomenklatura zemědělských produktů pro vývozní náhrady, musí být vykládána tak, že jatečně upravené tělo drůbeže spadající do této podpoložky musí být kompletně vykuchané, takže z hlediska právní úpravy má na jeho sazební zařazení negativní dopad, pokud na jatečně upraveném těle po provedení strojového vykuchání ještě zůstane například část střev nebo průdušnice..

(viz bod 57, výrok 1)

2. Kód produktu 0207 12 90 9990 přílohy I nařízení č. 3846/87, kterým se zavádí nomenklatura zemědělských produktů pro vývozní náhrady, musí být vykládán zaprvé tak, že pojem „nepravidelné složení“ umožňuje pouze to, aby byly v jatečně upraveném těle drůbeže přítomny maximálně čtyři v tomto kódu uvedené vnitřnosti, a to v jednom nebo několika exemplářích, pokud je dodržen celkový počet čtyř, a zadruhé, že do tohoto kódu nespadá jatečně upravené tělo drůbeže, na jehož krku zůstala přichycena průdušnice.

(viz body 69, 93, výrok 2, 5)

3. Podpoložka 0207 12 10 přílohy I nařízení č. 3846/87, kterým se zavádí nomenklatura zemědělských produktů pro vývozní náhrady, musí být vykládána tak, že jatečně upravené tělo drůbeže, v němž je vícekrát přítomna některá z vnitřností uvedených v této podpoložce, tedy krk, srdce, játra nebo svalnatý žaludek, nespadá do uvedené podpoložky. Naproti tomu jatečně upravené tělo drůbeže, na kterém po provedení strojového oškubání ještě zůstalo několik malých stvolů, pírek, špiček brk a chloupků do této podpoložky spadá, pokud tyto zbytky po oškubání odpovídají charakteristice oškubaného kuřete připraveného na pečení, jakož i řádné a uspokojivé obchodní jakosti.

(viz body 74, 87, výrok 3–4)

4. Při provádění celní kontroly, jejíž cílem je určit, zda produkty deklarované k vývozu odpovídají sazebnímu číslu uvedenému ve vývozním prohlášení, platí výsledky částečné kontroly deklarovaného zboží v souladu s čl. 70 odst. 1 nařízení č. 2913/92, kterým se vydává celní kodex Společenství, pro veškeré zboží, na které se vztahuje celní prohlášení. Nelze tedy uznat chybovou toleranci, která by umožňovala mít za to, že určitá anomálie nemá z právního hlediska negativní dopad na poskytnutí vývozní náhrady.

(viz bod 107, výrok 6)
Keywords

Summary



Keywords

Celní unie – Vznik celního dluhu v důsledku protiprávního vstupu zboží – Pojem dlužník

(Nařízení Rady č. 2913/92, čl. 202 odst. 3)

Summary

Článek 202 odst. 3 druhá odrážka nařízení Rady č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství, musí být vykládán v tom smyslu, že osobu, která se zúčastnila protiprávního vstupu zboží na celní území Unie jako zprostředkovatel při uzavírání kupních smluv týkajících se uvedeného zboží, aniž se na něm přímo podílela, je třeba považovat za dlužníka celního dluhu vzniklého tímto vstupem, jestliže si tato osoba byla nebo měla být vědoma, že uvedený vstup bude protiprávní, posouzení čehož je věcí vnitrostátního soudu.

V tomto ohledu je třeba uvést, že formulace „měl si být vědom“ obsažená v čl. 202 odst. 3 druhé odrážce celního kodexu, je odkazem na chování informovaného a obezřetného subjektu. Dále je důležitá otázka, zda zprostředkovatel podnikl všechny kroky, které by od něj bylo možno rozumně očekávat, aby se ujistil, že nedojde k protiprávnímu vstupu dotčeného zboží, zejména zda informoval dodavatele o jeho povinnosti předložit toto zboží k celnímu řízení. Také je třeba vzít v úvahu informace, které měl zprostředkovatel k dispozici nebo které by měl znát zejména na základě svých smluvních povinností. V tomto kontextu je rovněž třeba vědět, zda clo, které má být uhrazeno, bylo uvedeno na kupních smlouvách nebo na jiných dokumentech, které měl zprostředkovatel k dispozici, což by naznačovalo, že vstup zboží na území Unie se uskutečňuje řádným způsobem. Lze konečně vzít v úvahu dobu, po niž zprostředkovatel poskytoval svá plnění prodávajícímu dotčeného zboží.

(viz body 22, 24–27 a výrok)
Keywords

Summary



Keywords

1. Soudní spolupráce v občanských věcech – Úpadková řízení – Nařízení č. 1346/2000 – Mezinárodní příslušnost k zahájení úpadkového řízení – Soudy členského státu, v němž jsou soustředěny hlavní zájmy dlužník

(Nařízení Rady č. 1346/2000)

2. Soudní spolupráce v občanských věcech – Úpadková řízení – Nařízení č. 1346/2000 – Mezinárodní příslušnost k zahájení úpadkového řízení – Soudy členského státu, v němž jsou soustředěny hlavní zájmy dlužník – Kritéria pro určení

(Nařízení Rady č. 1346/2000)

Summary

1. Nařízení č. 1346/2000 o úpadkovém řízení musí být vykládáno v tom smyslu, že soud členského státu, který zahájil hlavní úpadkové řízení proti jedné společnosti a přitom konstatoval, že hlavní zájmy této společnosti jsou soustředěny na území tohoto státu, může na základě pravidla vnitrostátního práva rozšířit toto řízení na druhou společnost, jež má sídlo v jiném členském státě, pouze pod podmínkou, že bude prokázáno, že místo, kde jsou soustředěny hlavní zájmy posledně uvedené společnosti, se nachází v prvním členském státě.

V systému určování příslušnosti členských států zavedeném nařízením, který je založen na místě, kde jsou soustředěny hlavní zájmy dlužníka, totiž existuje vlastní soudní příslušnost pro každého dlužníka, který je právně odlišným subjektem.

Možnost soudu, který je v souladu s čl. 3 odst. 1 nařízení č. 1346/200 určen jako příslušný ve vztahu k dlužníkovi, podřídit na základě svého vnitrostátního práva jiný právní subjekt úpadkovému řízení pouze z důvodu propojení majetku, aniž by zjišťoval, kde jsou soustředěny hlavní zájmy tohoto subjektu, by představovala obcházení systému zavedeného nařízením. Vyplývalo by z toho zejména nebezpečí pozitivních kompetenčních sporů mezi soudy jednotlivých členských států, tedy sporů, kterým chtělo nařízení právě zabránit, aby bylo v rámci Unie zajištěno jednotné zacházení s úpadkovými řízeními.

(viz body 25, 28–29, výrok 1)

2. Nařízení č. 1346/2000 o úpadkovém řízení nařízení musí být vykládáno v tom smyslu, že v případě, kdy je proti jedné společnosti, která má sídlo na území jednoho členského státu, podána žaloba s cílem rozšířit na ni účinky úpadkového řízení zahájeného v jiném členském státě proti jiné společnosti usazené na území posledně uvedeného státu, nepostačuje pouhé zjištění propojení majetku těchto společností k prokázání toho, že se v posledně uvedeném státě nachází i místo, kde jsou soustředěny hlavní zájmy společnosti, proti které byla podána uvedená žaloba. K vyvrácení domněnky, že se toto místo nachází v místě sídla, je nutné, aby celkové posouzení veškerých relevantních skutečností umožnilo prokázat, že se místo skutečného řízení a kontroly společnosti, proti které je podána žaloba za účelem rozšíření úpadkového řízení, nachází, a to zjistitelně pro třetí osoby, v členském státě, ve kterém bylo zahájeno původní úpadkové řízení.

(viz bod 39, výrok 2)
Ustanovení článků 1 a 2 směrnice 93/83/EHS o koordinaci určitých předpisů týkajících se autorského práva a práv s ním souvisejících při družicovém vysílání a kabelovém přenosu a ustanovení článků 2 a 3 směrnice 2001/29/ES o harmonizaci určitých aspektů autorského práva a práv s ním souvisejících v informační společnosti ve spojení s články 2 a 3 směrnice 2006/115/ES o době ochrany autorského práva a určitých práv s ním souvisejících a s článkem 2 směrnice 2006/116/ES o právu na pronájem a půjčování a o některých právech v oblasti duševního vlastnictví souvisejících s autorským právem je nutno vykládat v tom smyslu, že práva na užití kinematografického díla (právo na rozmnožování, právo na vysílání pomocí družice a veškerá další práva na sdělování díla veřejnosti prostřednictvím jeho zpřístupnění) náležejí ze zákona, přímo a originárně, hlavnímu režisérovi. V důsledku toho je nutno tato ustanovení vykládat tak, že brání takové vnitrostátní úpravě, která dotčená práva na užití díla přiznává ze zákona a výlučně producentovi předmětného díla.

V tomto ohledu nelze článek 2 směrnice 93/83 a články 2 a 3 směrnice 2001/29 vykládat v souvislosti s čl. 1 odst. 4 smlouvy Světové organizace duševního vlastnictví [o právu autorském] v tom smyslu, že by členský stát mohl ve svém vnitrostátním právu na základě článku 14 bis Bernské úmluvy o ochraně literárních a uměleckých děl a s odkazem na možnost, kterou mu dává tento článek úmluvy, odepřít hlavnímu režisérovi kinematografického díla práva na užití tohoto díla, jelikož by takový výklad předně nedbal pravomocí Unie v této oblasti, dále by byl neslučitelný s cílem sledovaným směrnicí 2001/29 a konečně by byl v rozporu s požadavky plynoucími z čl. 17 odst. 2 Listiny základních práv Evropské unie, který zaručuje ochranu duševního vlastnictví.

(viz body 71–72, výrok 1)
Keywords

Summary



Keywords

Předběžné otázky – Pravomoc Soudního dvora – Meze – Čistě vnitrostátní situace

(Článek 267 SFEU)

Summary

Výklad provedený Soudním dvorem pokud jde o ustanovení unijního práva ve vztahu k čistě vnitrostátním situacím je odůvodněn tím, že tato ustanovení jsou na základě vnitrostátního práva přímo a bezpodmínečně použitelná, aby bylo zajištěno, že s vnitrostátní situací a situací spadající do unijního práva bude zacházeno stejně.

Jestliže ustanovení vnitrostátního práva obecně odkazuje na „zásady vycházející z právního řádu společenství“, a nikoli konkrétně na ustanovení unijního práva, která jsou uvedena v předběžných otázkách, pak nelze mít za to, že tato ustanovení se jako taková stala na základě dotčeného vnitrostátního práva přímo použitelná. Stejně tak nelze mít za těchto podmínek za to, že odkaz na unijní právo za účelem úpravy čistě vnitrostátních situací je bezpodmínečný, takže ustanovení uvedená v daných otázkách by se na situaci dotčenou v původním řízení uplatnila bez omezení.

Soudní dvůr tedy nemá pravomoc odpovídat na otázky položené vnitrostátním soudem, které se týkají výkladu konkrétních ustanovení unijního práva, jelikož nelze vyvodit, že vnitrostátní zákonodárce při odkazu na zásady vycházející z unijního práva měl v úmyslu odkázat na obsah uvedených konkrétních ustanovení, a to za účelem zacházení s vnitrostátními situacemi stejně jako se situacemi spadajícími do unijního práva.

(viz body 19, 25–27, 29–30 a výrok)
(viz body 20–21)

Jedná-li se o lokality vhodné jako lokality významné pro Společenství, které jsou uvedeny na státních seznamech předaných Komisi, a zejména lokality, které jsou místem výskytu prioritních přírodních stanovišť nebo prioritních druhů, jsou členské státy podle směrnice 92/43 o ochraně přírodních stanovišť, volně žijících živočichů a planě rostoucích rostlin, ve znění směrnice 2006/105, povinny přijmout vhodná ochranná opatření s ohledem na cíl ochrany upravený touto směrnicí k ochraně důležitého ekologického zájmu, který těmto lokalitám na vnitrostátní úrovni náleží.

Režim vhodné ochrany použitelný na lokality uvedené na státním seznamu, který byl předložen Komisi podle čl. 4 odst. 1 uvedené směrnice, vyžaduje, aby členské státy nepovolily zásahy, které mohou vážně ohrozit ekologické charakteristiky těchto lokalit. Tak je tomu zejména v případě, kdy hrozí, že zásah buď značným způsobem zmenší rozlohu lokality, nebo způsobí vymizení prioritních druhů, které se vyskytují v této lokalitě, nebo konečně způsobí zničení uvedené lokality nebo zánik jejích reprezentativních charakteristik.

Pokud by tomu tak nebylo, hrozilo by totiž narušení rozhodovacího procesu na úrovni Unie, který je založen nejen na celistvosti lokalit tak, jak jsou oznámeny členskými státy, ale který je rovněž charakterizován ekologickými porovnáváními různých lokalit navrhovaných členskými státy, a Komise by tedy již nemohla v dotyčné oblasti plnit své úkoly, tj. zejména přijmout seznam lokalit vybraných jako lokality významné pro Společenství s cílem vytvoření spojité evropské ekologické sítě zvláštních oblastí ochrany.

Výše uvedené úvahy platí rovněž mutatis mutandis pro lokality, u kterých není dotčeným členským státem zpochybňováno, že splňují ekologická kritéria stanovená v čl. 4 odst. 1 směrnice 92/43, a které tudíž měly být uvedeny na státním seznamu navrhovaných lokalit významných pro Společenství předloženém Komisi. Nelze totiž připustit, aby podle této směrnice a cílů, které sleduje, nepožívala žádné ochrany taková lokalita, u které dotčený členský stát nepopírá, že musí být zapsána na uvedený seznam.

Členský stát, který toleruje činnosti vážně ohrožující ekologické vlastnosti takové lokality a který nepřijme nezbytná ochranná opatření pro zachování populace dotčeného druhu, představující ekologický zájem této lokality, nesplnil povinnosti, které pro něj vyplývají ze směrnice 92/43.

(viz body 43–47, 69 a výrok)
Článek 5 odst. 3 první odrážka směrnice 69/335 o nepřímých daních z kapitálových vkladů, který vylučuje z vyměřovacího základu daně „vlastní aktiva kapitálové společnosti použitá ke zvýšení základního kapitálu, jestliže již byla zdaněna daní z kapitálu“, musí být vykládán v tom smyslu, že se použije bez ohledu na to, zda se jedná o aktiva společnosti, jejíž základní kapitál je navyšován, nebo aktiva pocházející z jiné společnosti, která tento kapitál navýšila.

Podmínka, podle které tato aktiva musejí patřit společnosti, jejíž základní kapitál je navyšován, by byla v rozporu s doslovným výkladem znění uvedeného ustanovení. Tato podmínka by rovněž šla proti cíli, jejž toto ustanovení sleduje, které z vyměřovacího základu daně vylučuje částky, které již byly zdaněny daní z kapitálu, aby nedošlo ke dvojímu zdanění, se záměrem podpořit volný pohyb kapitálu. Doplnění další podmínky k podmínkám stanoveným ve znění čl. 5 odst. 3 první odrážce směrnice 69/335, podle které by dotčená aktiva musela rovněž patřit společnosti, jejíž základní kapitál je navyšován, by totiž umožnilo dvojí zdanění téže částky, pokud by se dotčená transakce týkala různých společností.

(viz body 36–38, výrok 2)
Jedná-li se o protiprávnost právního aktu, je vznik mimosmluvní odpovědnosti Unie vázán na splnění souboru podmínek, mezi něž patří existence dostatečně závažného porušení právní normy přiznávající práva jednotlivcům.

I když v tomto kontextu nerespektování systému rozdělení pravomocí mezi jednotlivé orgány Unie, jehož cílem je zajistit dodržování institucionální rovnováhy upravené Smlouvami, a nikoli chránit jednotlivce, nemůže samo o sobě postačovat k založení odpovědnosti Unie vůči dotčeným hospodářským subjektům, jinak by tomu bylo v případě, kdyby bylo unijní opatření přijato v rozporu nejen s rozdělením pravomocí mezi jednotlivé orgány, ale co do svých hmotněprávních ustanovení i v rozporu s nadřazenou právní normou chránící jednotlivce.

Tribunál se tedy tím, že rozhodl, že porušení pravidel o rozdělení pravomocí mezi Komisi a členské státy vyplývající ze směrnice 75/319 o sbližování právních a správních předpisů týkajících se hromadně vyráběných léčivých přípravků, jehož se dopustila Komise, nemůže založit mimosmluvní odpovědnost Unie z důvodu, že účelem těchto pravidel není přiznání práv jednotlivcům, aniž vzal v úvahu judikaturu, podle které takové porušení – je-li doprovázeno porušením hmotněprávního ustanovení, jež má takový účel – může založit tuto odpovědnost, dopustil nesprávného právního posouzení.

(viz body 80–82)
(viz body 17–21)

V otázce úrovně dominantního postavení dotčeného podniku na určitém trhu k prokázání existence zneužívání se dominantní postavení uvedené v článku 102 SFEU týká situace, v níž má podnik hospodářskou sílu, která mu umožňuje bránit zachování účinné hospodářské soutěže na relevantním trhu tím, že mu poskytuje možnost jednat do značné míry nezávisle na jeho konkurentech a zákaznících. Toto ustanovení dále nezavádí žádné rozlišení ani žádné úrovně v pojmu dominantního postavení. Pokud má podnik takovou hospodářskou sílu, jakou vyžaduje článek 102 SFEU k prokázání toho, že má dominantní postavení na určitém trhu, jeho jednání musí být posouzeno s ohledem na toto ustanovení. Stupeň tržní síly má nicméně v zásadě důsledky pro určení dosahu účinků jednání dotčeného podniku, nikoli zneužití jako takového.

Uzavření podstatné části trhu dominantním podnikem nemůže být odůvodněno tím, že získatelná část trhu ještě poskytuje dostatečný prostor pro omezený počet soutěžitelů. Jednak by totiž zákazníci, kteří se nacházejí v uzavřené části trhu, měli mít možnost mít v nejvyšší možné míře prospěch z hospodářské soutěže, která je na trhu možná, a soutěžitelé by měli mít možnost soutěžit na základě výkonnosti na celém trhu, a nikoli pouze na jeho části. Zároveň není úkolem dominantního podniku určovat, kolik životaschopných soutěžitelů mu může konkurovat v případě ještě získatelné části poptávky.

Navíc pouze analýza okolností projednávané věci může umožnit určení, zda praktiky podniku v dominantním postavení mohou vyloučit hospodářskou soutěž. Bylo by však nepřirozené a priori stanovit, jaký by byl získatelný podíl trhu, nad jehož rámec by praktiky podniku v dominantním postavení mohly mít účinek vyloučení konkurentů.

Určení přesné prahové hodnoty uzavření trhu, nad níž by dotčené praktiky musely být považovány za zneužívající, tak není nezbytné pro účely uplatnění článku 102 SFEU.

(viz body 38–39, 42–43, 46)
Pojem „den podání přihlášky ochranné známky Společenství“ obsažený v článku 27 nařízení č. 40/94 o ochranné známce Společenství, ve znění nařízení č. 1992/2003, zahrnuje zohlednění kalendářního dne podání přihlášky ochranné známky Společenství, ale nikoliv zohlednění hodiny a minuty podání této přihlášky.

Povinnost uvést datum nebo den – v závislosti na jazykovém znění – podle obecného chápání neznamená povinnost uvést hodinu, a tím spíše minutu. Vzhledem k tomu, že článek 27 nařízení č. 40/94 výslovně neodkazuje na hodinu a minutu podání přihlášky ochranné známky Společenství, je proto zřejmé, že zákonodárce Společenství nepovažoval tyto údaje za nezbytné k určení okamžiku podání přihlášky ochranné známky Společenství, a tedy k určení toho, zda je tato ochranná známka starší než jiná ochranná známka.

Takový výklad vyplývá rovněž z kontextu, do něhož zapadá článek 27 nařízení č. 40/94. Konkrétně pravidlo 5 nařízení č. 2868/95, kterým se provádí nařízení č. 40/94, které upřesňuje náležitosti, jež musí Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory), ústřední úřad průmyslového vlastnictví členského státu nebo Úřad pro ochranné známky Beneluxu splnit při podání přihlášky ochranné známky Společenství, ukládá pouze povinnost uvést na přihlášce den přijetí této přihlášky, a nikoliv povinnost uvést hodinu a minutu tohoto dne.

Pokud by přitom zákonodárce Společenství měl za to, že hodina a minuta podání přihlášky ochranné známky Společenství by měly být zohledněny jako základní prvky „dne podání“ této přihlášky ve smyslu článku 27 nařízení č. 40/94, takové upřesnění by muselo být uvedeno v nařízení č. 2868/95.

(viz body 47–49, 54)