ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
19

Úvodem, pokud jde o argument uvedený Vlámským regionem v jeho písemném vyjádření, podle kterého opatření zavedené výnosem ze dne 14. července 2017 nespadá do působnosti směrnice 2015/1535, jelikož tento výnos upravuje činnosti hospodářských subjektů, a nikoli charakteristiky výrobku, je třeba připomenout, že je zajisté pravda, že taková vnitrostátní ustanovení, která se omezují na to, aby stanovila podmínky pro založení podniků nebo pro poskytování služeb těmito podniky, jako jsou ustanovení, která podřizují výkon určité profesní činnosti předchozímu souhlasu, nejsou „technickými předpisy“ ve smyslu čl. 1 odst. 1 směrnice 2015/1535 (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 13. října 2016, M. a S., C‑303/15, EU:C:2016:771, bod 30 a citovaná judikatura).
56

V každém případě, a i když předkládající soud nepoložil Soudnímu dvoru otázku ohledně případné existence mezinárodních obchodních zvyklostí, které strany znají, je třeba dodat, že kromě dvou možností stanovených v čl. 23 odst. 1 písm. a) Luganské úmluvy II, a to uzavření písemně nebo ústně s písemným potvrzením, tento čl. 23 odst. 1 v písmenech b) a c) dodává, že doložka o soudní příslušnosti může být rovněž uzavřena ve formě, která odpovídá zvyklostem zavedeným mezi těmito stranami, nebo v mezinárodním obchodě ve formě, která odpovídá obchodním zvyklostem, které strany znaly nebo musely znát a které strany smluv tohoto druhu v daném odvětví obchodu obecně znají a pravidelně se jimi řídí (obdobně viz rozsudek ze dne 8. března 2018, Saey Home & Garden, C‑64/17, EU:C:2018:173, bod 31).
46

Je však rovněž možné, že žalobce tím, že navrhuje zrušení ex tunc vnitrostátního ustanovení, se domáhá rovněž zrušení právních účinků vyplývajících z použití tohoto ustanovení, které nepříznivě zasáhly do jeho právního postavení. V takovém případě by pouhé zrušení ex nunc uvedeného ustanovení nemělo za následek zánik těchto minulých účinků a použití vnitrostátního procesního ustanovení, na jehož základě byl spor ukončen z důvodu, že se stal bezpředmětným, by v takové situaci mohlo zbavit žalobce účinné soudní ochrany.
9

Best Doctors dále v případě, kdy pojištěný skutečně má nárok na služby z pojištění, zajistí všechny administrativní formality spojené se zdravotní péčí v zahraničí (služba FindBestCare, dále jen „služba FBC“). Tato služba zahrnuje zejména objednání k poskytovatelům lékařských služeb, zorganizování lékařské péče, zajištění ubytování v hotelu a cesty, poskytování klientských asistenčních služeb a ověření vhodnosti léčby. Best Doctors zajišťuje i úhrady a zpracování vyúčtování lékařských služeb. Best Doctors naproti tomu nezajišťuje krytí cestovních výdajů a výdajů na ubytování ani nákladů na zdravotní péči.
12

A zaplatil C celkovou částku ve výši 77000 eur, složenou z částky 64705,88 eura odpovídající hodnotě zboží a částky 12294,12 eura odpovídající příslušné DPH. C si tyto částky v plné výši ponechal. C do svého účetnictví a do svých daňových přiznání zapsal prodejní cenu 52100,84 eura navýšenou o DPH ve výši 9899,16 eura, jak byla uvedena na faktuře, kterou vystavil pro W. C, proto zaplatil pouze daň vybranou z posledně uvedené částky, a sice 9899,16 eura. W nezapsal transakci do svého účetnictví ani do svých daňových přiznání, a nezaplatil tedy z tohoto titulu žádnou daň.
41

V tomto ohledu je třeba rovněž připomenout, že pokud jde o vymezení mezi výrobním procesem a procesem uvádění výrobku do oběhu, z judikatury Soudního dvora vyplývá, že výrobek musí být považován za uvedený do oběhu ve smyslu článku 11 směrnice 85/374, když je ukončen výrobní proces provedený výrobcem a výrobek vstupuje do procesu prodeje, kdy je nabízen veřejnosti za účelem používání nebo spotřeby (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 9. února 2006, O’Byrne, C‑127/04, EU:C:2006:93, bod 27).
71

V tomto ohledu je třeba zaprvé upřesnit, že existují závažné důvody se domnívat, že státní příslušník třetí země může být v případě navrácení vystaven značnému a nezvratnému zvýšení bolesti způsobené jeho onemocněním, zejména pokud se zjistí, že v zemi, do níž má být navrácen, mu nemůže být legálně poskytnuta analgetická léčba, která je jako jediná účinná a že absence takové léčby by jej vystavila bolesti takové intenzity, že by byla v rozporu s lidskou důstojností, neboť by mu mohla způsobit vážnou a nezvratnou duševní poruchu nebo dokonce vést k sebevraždě, což je na předkládajícím soudu, aby posoudil s ohledem na všechny relevantní údaje, a to zejména lékařské. Konkrétně je třeba posoudit nezvratnou povahu zvýšení bolesti s přihlédnutím k mnoha faktorům, včetně přímých účinků a nepřímých důsledků takového zvýšení (obdobně viz ESLP, rozsudek Savran v. Dánsko, CE:ECHR:2021:1207JUD005746715, § 138).
9

Podle článků 1 a 2 decreto legislativo n. 165 – Attuazione delle deleghe conferite dall’articolo 2, comma 23, della legge 8 agosto 1995, n. 335, e dall’articolo 1, commi 97, lettera g), e 99, della legge 23 dicembre 1996, n. 662, in materia di armonizzazione al regime previdenziale generale dei trattamenti pensionistici del personale militare, delle Forze di polizia e del Corpo nazionale dei vigili del fuoco, nonchè del personale non contrattualizzato del pubblico impiego [legislativní nařízení č. 165, kterým se provádí pravomoci založené čl. 2 odst. 23 zákona 335 ze dne 8. srpna 1995, a čl. 1 odst. 97 písm. g) a odst. 99 zákona č. 662 ze dne 23. prosince 1996 o harmonizaci důchodů ozbrojených složek, policie a státních zaměstnanců hasičských sborů, jakož i nesmluvních zaměstnanců ve veřejné službě s obecným systémem sociálního zabezpečení] ze dne 30. dubna 1997 (GURI č. 139 ze dne 17. června 1997), činí věková hranice, po jejímž dosažení musí příslušníci státní policie odejít do důchodu, 61 let.
4

Body 6, 8, 11, 22 a 29 odůvodnění směrnice 2008/98 uvádí: „(6) Prvním cílem jakékoli odpadové politiky by měla být minimalizace nepříznivých účinků vzniku odpadů a nakládání s nimi na lidské zdraví a životní prostředí. Odpadová politika by měla rovněž usilovat o omezení používání zdrojů a upřednostňovat praktické uplatňování hierarchie odpadů. […] (8) […] Za účelem zachování přírodních zdrojů by dále mělo být podporováno využití odpadů a použití materiálů získaných využitím odpadu. […] […] (11) Stav odpadu nekontaminované vytěžené zeminy a jiných přírodních materiálů používaných na jiném místě, než kde byly vytěženy, by se měl posuzovat podle definice odpadu, ustanovení o vedlejších produktech nebo stavu, kdy odpad přestává být odpadem, podle této směrnice. […] (22) […] Tato směrnice by za účelem upřesnění některých hledisek definice odpadů měla objasnit: […] – kdy určité odpady přestávají být odpady, a to stanovením kritérií vymezujících, kdy odpad přestává být odpadem, jež poskytují vysokou úroveň ochrany životního prostředí a představují přínos z hlediska životního prostředí i z ekonomického hlediska; mezi případné kategorie odpadu, pro něž by měly být vypracovány podmínky a kritéria vymezující okamžik, kdy ‚odpad přestává být odpadem‘, patří mimo jiné stavební a demoliční odpady, […] Pro účely dosažení stavu, kdy odpad přestává být odpadem, může způsob využití spočívat v jednoduché kontrole odpadu za účelem ověření, zda splňuje kritéria, podle nichž již přestává být odpadem. […] (29) V souladu s hierarchií způsobů nakládání s odpady a cílem vytvoření recyklační společnosti by měly členské státy podporovat používání recyklovatelného materiálu, např. recyklovatelného papíru, a pokud je to možné, neměly by podporovat skládkování nebo spalování těchto recyklovatelných materiálů.“
7

Článek 12 směrnice, nadepsaný „Společné umístění a sdílení síťových prvků a přiřazených zařízení poskytovatelů sítí elektronických komunikací“, uváděl: „1. Pokud má podnik zajišťující sítě elektronických komunikací podle vnitrostátních právních předpisů právo na instalování zařízení na veřejném nebo soukromém majetku, nad nebo pod ním, nebo může využít výhody postupu pro vyvlastnění nebo využití majetku, vnitrostátní regulační orgány uloží, při plném zohlednění zásady proporcionality, sdílení takových zařízení nebo majetku, včetně budov, vstupů do budov, elektrického vedení v budovách, stožárů, antén, věží a jiných podpůrných konstrukcí, kabelovodů, potrubí, vstupních šachet a rozvodných skříní. 2. Členské státy mohou požadovat, aby držitelé práv uvedení v odstavci 1 sdíleli zařízení nebo majetek (včetně fyzického společného umístění), nebo přijali opatření pro usnadnění koordinace prací ve veřejném zájmu s cílem ochrany životního prostředí, veřejného zdraví, veřejné bezpečnosti nebo z důvodu nutnosti splnit cíle územního plánování a teprve po uplynutí přiměřené lhůty k veřejné konzultaci, během níž je všem zainteresovaným subjektům dána příležitost vyjádřit svá stanoviska. Taková ujednání o sdílení nebo koordinaci mohou zahrnovat pravidla pro rozdělení nákladů na sdílení zařízení nebo majetku. 3. Členské státy dbají na to, aby vnitrostátní orgány po uplynutí přiměřené lhůty k veřejné konzultaci, během níž je všem zainteresovaným subjektům dána příležitost vyjádřit své názory, měly také pravomoc požadovat, aby držitelé práv uvedení v odstavci 1 nebo majitel elektrického vedení sdíleli elektrické vedení uvnitř budov nebo až po první soustřeďovací nebo rozvodný bod, pokud jde o umístění mimo budovu, a to v případech odůvodněných tím, že zdvojení takové infrastruktury by bylo ekonomicky neefektivní nebo prakticky neproveditelné. Taková ujednání o sdílení nebo koordinaci mohou zahrnovat pravidla pro rozdělení nákladů na sdílení zařízení nebo majetku, případně upravená s ohledem na riziko. 4. Členské státy zajistí, aby příslušné vnitrostátní orgány mohly požadovat, aby podniky poskytly informace – v případě, že to příslušné orgány požadují – nezbytné k tomu aby tyto orgány spolu s vnitrostátními regulačními orgány mohly stanovit podrobný přehled povahy, dostupnosti a zeměpisného umístění zařízení uvedených v odstavci 1 a zpřístupnily jej zainteresovaným subjektům. 5. Opatření přijatá vnitrostátním regulačním orgánem v souladu s tímto článkem musí být objektivní, transparentní, nediskriminační a přiměřená. Je-li to nutné, jsou tato opatření prováděna v koordinaci s místními orgány.“
38

Tato ochrana je nezbytná tím spíše, že členské státy mohou v souladu s čl. 4 odst. 5 této směrnice uložit v rámci sloučení rodiny s manželem nebo manželkou, podmínku dosažení minimálního věku osoby usilující o sloučení rodiny a jejího manžela nebo manželky dříve, než se bude manžel nebo manželka moci spojit s osobou usilující o sloučení rodiny. V takovém případě by výklad čl. 10 odst. 3 písm. a) uvedené směrnice, který by odmítal sloučení s nejbližšími příbuznými v přímé vzestupné linii v případě, kdy je nezletilý uprchlík bez doprovodu, jenž je osobou usilující o sloučení rodiny, sezdaný, postavil tohoto uprchlíka do zvláště zranitelné situace, neboť bez svého manžela nebo manželky a svých příbuzných v přímé vzestupné linii by pozbyl v členském státě, v němž se nachází, jakékoliv rodinného zázemí.
4

Body 90 a 92 odůvodnění směrnice 2014/24 uvádí: „(90) Veřejné zakázky by měly být zadávány na základě objektivních kritérií, která zajistí dodržení zásad transparentnosti, nediskriminace a rovného zacházení, a to s ohledem na zajištění objektivního srovnání relativní hodnoty nabídek s cílem určit v podmínkách skutečné hospodářské soutěže, která nabídka je ekonomicky nejvýhodnější. Je třeba výslovně stanovit, že ekonomicky nejvýhodnější nabídka by měla být posuzována na základě nejlepšího poměru mezi cenou a kvalitou, což by mělo vždy zahrnovat prvek související s cenou nebo náklady. Rovněž by mělo být upřesněno, že toto posouzení ekonomicky nejvýhodnější nabídky by bylo rovněž možné provést pouze na základě ceny či nákladové efektivnosti. Dále je vhodné připomenout, že veřejní zadavatelé mají možnost stanovit přiměřené kvalitativní standardy pomocí technických specifikací nebo podmínek plnění veřejné zakázky. […] […] (92) Veřejní zadavatelé by měli při posuzování nejlepšího poměru mezi cenou a kvalitou vymezit ekonomická a kvalitativní kritéria spojená s předmětem veřejné zakázky, která za tímto účelem použijí. Tato kritéria by tudíž měla umožňovat srovnávací posouzení úrovně plnění, kterou jednotlivé nabídky nabízejí, s ohledem na předmět veřejné zakázky, jak je vymezen v technických specifikacích. V souvislosti s nejlepším poměrem mezi cenou a kvalitou tato směrnice stanoví demonstrativní výčet možných kritérií pro zadání, která zahrnují environmentální a sociální aspekty. […] Volbou kritérií pro zadání veřejné zakázky by zadavatel neměl získat neomezenou volnost a tato kritéria by měla zajišťovat možnost účinné a spravedlivé hospodářské soutěže a být doprovázena podmínkami, jež umožňují účinně ověřit informace, které uchazeči předložili. […]“
64

Podle ustálené judikatury musí být dodržení práv obhajoby v každém řízení vedeném vůči osobě, které může vést k aktu nepříznivě zasahujícímu do jejího právního postavení, zajištěno, i když neexistuje žádná zvláštní právní úprava (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 13. září 2007, Land Oberösterreich a Rakousko v. Komise, C‑439/05 P et C‑454/05 P, EU:C:2007:510, bod 36, jakož i citovaná judikatura).
18

V důsledku nehody společnost HUK-COBURG vyplatila NO a LM částku 5000 eur jako náhradu škody způsobené úmrtím jejich matky. Vzhledem k tomu, že NO a LM, zastoupené CD, považovaly tuto částku za nedostatečnou, podaly proti společnosti HUK-COBURG žalobu k Sofijskimu gradskimu sadu (Městský soud v Sofii, Bulharsko), jenž je předkládajícím soudem, kterou se domáhaly zaplacení náhrady škody ve výši 300000 bulharských leva (BGN) (přibližně 153000 eur) pro každou z nich z titulu nemajetkové újmy způsobené tímto úmrtím. Tato újma byla podle jejich názoru důsledkem zásahu do jejich duševního zdraví, jelikož NO a LM trpí nespavostí, nočními můrami, výkyvy nálad, podrážděností, neklidem, uzavřeností a záchvaty úzkosti.
35

Pokud by totiž Soudní dvůr odpověděl na první otázky ve věcech C‑753/21 a C‑754/21 tak, že zmrazená aktiva zůstanou až do rozhodnutí o jejich převodu do Rozvojového fondu ve vlastnictví subjektů, jimž byly finanční prostředky zmrazeny, znamenalo by to, že tato aktiva, která dosud nebyla převedena do Rozvojového fondu, budou v důsledku tohoto vyškrtnutí této společnosti vrácena. Takový důsledek by přitom podle jejich názoru byl v rozporu s cíli sledovanými nařízením č. 1210/2003.
76

Kromě toho je třeba uvést, že na úředníka, který nastoupil do služebního poměru před 1. lednem 2014, se za určitých podmínek vztahují přechodná ustanovení stanovená v čl. 21 druhém pododstavci a čl. 22 odst. 1 druhém pododstavci přílohy XIII služebního řádu, která mu umožňují zachovat si roční přírůstkovou sazbu nároků na důchod a věk odchodu do důchodu, které byly stanoveny služebním řádem před jeho novelizací nařízením č. 1023/2013. Úředník, který by nastoupil do služebního poměru před tímto datem a jehož pracovní povinnosti by se po tomto datu podstatně změnily, by přitom pouze na základě této skutečnosti neztratil výhodu plynoucí z těchto přechodných ustanovení, a to zejména z důvodu příspěvků, které po dobu trvání svého služebního poměru nadále odvádí do tohoto důchodového systému.
28

Za těchto podmínek se Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Nejvyšší správní soud Litvy) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1) Musí být článek 39 [rozhodnutí SIS II], zejména čl. 39 odst. 3, vykládán tak, že ukládá povinnost zakázat registraci věcí, ohledně nichž byl do [SIS II] vložen záznam bez ohledu na to, že záznam již není relevantní (vozidlo bylo nalezeno; trestní řízení v členském státě, kde bylo vozidlo nalezeno, bylo zastaveno z důvodu, že v dotčeném členském státě nebyl spáchán trestný čin; a stát, který pořídil záznam, byl informován, avšak nepřijal opatření k výmazu záznamu ze systému)? 2) Musí být článek 39 [rozhodnutí SIS II], zejména čl. 39 odst. 3, vykládán tak, že členskému státu, který nalezl věc, k níž byl vložen záznam podle čl. 38 odst. 1 uvedeného nařízení, ukládá, aby zavedl pravidla vnitrostátního práva, která by zakazovala jakékoliv jiné úkony s nalezenou věcí než úkony, jimiž by byl dosažen cíl uvedený v článku 38 (zabavení nebo zajištění důkazů v trestním řízení)? 3) Musí být článek 39 [rozhodnutí SIS II], zejména čl. 39 odst. 3, vykládán tak, že umožňuje členským státům, aby přijaly právní předpisy, které stanoví výjimky ze zákazu registrace vozidel, ohledně nichž byl vložen záznam do [SIS II] podle článku 38 uvedeného rozhodnutí, poté, co příslušné orgány členského státu přijaly kroky k tomu, aby byl stát, který pořídil záznam, informován o nalezené věci?“
3)

Musí být článek 219a směrnice o DPH vykládán v tom smyslu, že se použijí ustanovení o fakturaci použitelná v tom členském státě, jehož předpisy by se použily, pokud by na faktuře (ještě) nedošlo k určení ‚pořizovatele‘ za osobu povinnou odvést daň; nebo se použijí ustanovení použitelná v tom členském státě, jehož předpisy by se použily, pokud by se mělo za to, že určení ‚pořizovatele‘ za osobu povinnou odvést daň je platné?“
12

Článek 3 tohoto zákona zní: „Partneři, kteří si přejí učinit prohlášení o partnerství […], osobně a společně písemně prohlásí před obecním matričním úřadem v místě jejich společného bydliště nebo pobytu své partnerství a existenci dohody upravující majetkové důsledky jejich partnerství, pokud je mezi nimi taková dohoda uzavřena. Matriční úředník ověří, zda obě strany splňují podmínky stanovené tímto zákonem, a pokud ano, vydá oběma partnerům osvědčení o tom, že jejich partnerství bylo prohlášeno. U osob, jejichž rodný list byl vystaven nebo přepsán v Lucembursku, se na okraji rodného listu každého partnera uvede poznámka o prohlášení partnerství. Na podnět matrikáře je prohlášení, případně včetně odkazu na dohodu, do tří pracovních dnů předáno generální prokuratuře k uložení do matriky a zápisu do spisu uvedeného v článku 1126 a následujících [n]ového občanského soudního řádu. Registrované partnerství nabývá mezi stranami účinnosti okamžikem, kdy prohlášení obdrží matriční úředník, který mu přidělí určité datum. Vůči třetím osobám se jej lze dovolávat až ode dne, kdy je prohlášení zapsáno do matriky. Velkovévodské nařízení může stanovit obsah a formální náležitosti prohlášení a dokladů, které mají být k němu přiloženy.“
79

Mimo to s ohledem na zásadu restriktivního výkladu výjimek z použití GDPR nelze totéž zpracování osobních údajů považovat za zpracování prováděné „v rámci činností, které nespadají do oblasti působnosti práva Unie“, ve smyslu čl. 2 odst. 2 písm. a) GDPR a čl. 9 odst. 1 a 2 směrnice 2016/680. V tomto ohledu z judikatury vyplývá, že jediným cílem této výjimky je vyloučit z působnosti GDPR zpracování osobních údajů prováděné státními orgány v rámci činnosti, která má chránit národní bezpečnost, nebo činnosti, již lze zařadit do téže kategorie. Cílem účasti orgánu veřejné moci v občanskoprávním řízení jako žalovaného v rámci žaloby na náhradu škody státem přitom není ochrana národní bezpečnosti ani nemůže být zařazena do téže kategorie činností [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 22. června 2021, Latvijas Republikas Saeima (Trestné body), C‑439/19, EU:C:2021:504, body 66 až 68 a citovaná judikatura].
26

Tento soud uvádí, že tato právní úprava zajisté nezakazuje podnikům, mezi kterými existuje ovládací vztah, nebo které jsou propojeny, aby se účastnily téhož zadávacího řízení. Má tedy za to, že je v souladu s judikaturou Soudního dvora vyplývající zejména z rozsudků ze dne 19. května 2009, Assitur (C‑538/07, EU:C:2009:317, body 29 a 30), jakož i ze dne 8. února 2018, Lloyd’s of London (C‑144/17, EU:C:2018:78, body 34 až 36), podle níž unijní právo brání vnitrostátní právní úpravě, která zavádí pro podniky, mezi nimiž existuje ovládací vztah nebo které jsou mezi sebou propojeny, absolutní zákaz účastnit se současně jako soutěžitelé téhož zadávacího řízení, aniž je jim ponechána možnost prokázat nezávislost jejich nabídek, jelikož taková právní úprava je v rozporu s unijním zájmem na tom, aby byla zajištěna co nejširší účast uchazečů v zadávacím řízení.
57

Dále je třeba zohlednit, že výpověď svědka nepřítomného v soudní fázi trestního řízení, připustí-li se v této fázi jako důkaz, avšak byla získána dříve, by představovala jediný základ odsouzení obviněné osoby, pokud by tento svědecký důkaz byl jediným důkazem svědčícím proti ní. Tento základ by bylo třeba považovat za rozhodující v případě, že by uvedený svědecký důkaz byl natolik významný, že by mohl určit rozhodnutí ve věci, přičemž pokud výpověď nepřítomného svědka může být podepřena jinými důkazy, závisí posouzení rozhodující povahy této výpovědi na důkazní síle těchto jiných důkazů, a čím je tato síla vyšší, tím méně lze považovat výpověď nepřítomného svědka za rozhodující (v tomto smyslu viz rozsudek ESLP ze dne 15. prosince 2015, Schatschaschwili v. Německo, CE:ECHR:2015:1215JUD000915410, § 123 a citovaná judikatura).
22

Zatřetí výraz „název produktu“, který je použit pouze v písm. a) a b) bodě 4 části A přílohy VI nařízení č. 1169/2011, není v tomto nařízení definován. V některých jazykových verzích jako je německá („Produktname“) nebo francouzská jazyková verze („nom du produit“) se tento výraz odlišuje od výrazu obsaženého v článku 17 nařízení č. 1169/2011, a sice „Bezeichnung des Lebensmittels“ a „dénomination de la denrée alimentaire“ více než v jiných jazykových verzích, jako ve španělské („denominación del producto“ a „denominación del alimento“), české („název produktu“ a „název potraviny“), anglické („name of the product“ a „name of the food“), chorvatské („naziv proizvoda“ a „naziv hrane“), italské („denominazione del prodotto“ a „denominazione dell’alimento“), nizozemské („benaming van het product“ a „benaming van het levensmiddel“), polské („nazwa produktu“ a „nazwa środka spożywczego“), portugalské („denominação do produto“ a „denominação do género alimentício“), rumunské („denumirea produsului“ a „denumirea produsului alimentar“), slovenské („názov výrobku“ a „názov potraviny“), slovinské („ime proizvoda“ a „ime živila“), finské („tuotteen nimi“ a „elintarvikkeen nimi“) a švédské („produktens beteckning“ a „livsmedlets beteckning“).
„(25)

V zájmu správného rozpoznání osob, jež potřebují ochranu coby uprchlíci ve smyslu článku 1 [úmluvy o právním postavení uprchlíků, podepsané v Ženevě dne 28. července 1951 [Recueil des traités des Nations unies, svazek 189, s. 150, č. 2545 (1954)], doplněné protokolem o právním postavení uprchlíků uzavřeným v New Yorku dne 31. ledna 1967] nebo coby osoby, které mají nárok na doplňkovou ochranu, by měl mít každý žadatel účinný přístup k řízení, možnost spolupracovat a řádně komunikovat s příslušnými orgány tak, aby mohl předkládat důležité skutečnosti o svém případu, a dostatečné procesní záruky pro sledování svého případu v průběhu všech fází řízení. Kromě toho by v rámci posuzování žádosti o mezinárodní ochranu mělo být žadateli zpravidla poskytnuto alespoň […] právo na oznámení příslušného rozhodnutí a na sdělení toho, jaké věcné a právní důvody k danému rozhodnutí vedly, možnost konzultovat právního poradce nebo jiného poradce a právo být informován o svém právním postavení v rozhodujících okamžicích během řízení, a to v jazyce, jemuž žadatel rozumí nebo o němž se oprávněně předpokládá, že mu žadatel rozumí, a v případě zamítavého rozhodnutí právo na podání účinného opravného prostředku k soudu.