Věc T-43/02

Jungbunzlauer AG

v.

Komise Evropských společenství

„Hospodářská soutěž – Kartelová dohoda – Kyselina citronová – Článek 81 ES – Pokuta – Článek 15 odst. 2 nařízení č. 17 – Přičitatelnost jednání dceřiné společnosti – Zásada legality trestů – Pokyny o metodě stanovování pokut – Zásada proporcionality – Zásada non bis in idem – Právo na přístup ke spisu“

Shrnutí rozsudku

1. Právo Společenství – Obecné právní zásady – Právní jistota

2. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Určení

(Nařízení Rady č. 17, čl. 15 odst. 2; sdělení Komise 98/C 9/03)

3. Hospodářská soutěž – Pravidla Společenství – Protiprávní jednání – Přičtení odpovědnosti

(Článek 81 odst. 1 ES)

4. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Určení – Kritéria – Skutečný dopad na trh

(Nařízení Rady č. 17, čl. 15 odst. 2; sdělení Komise 98/C 9/03, bod 1 A pododst. 1)

5. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Určení – Kritéria – Závažnost protiprávního jednání

(Nařízení Rady č. 17, článek 15)

6. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Určení – Kritéria – Závažnost protiprávního jednání

(Nařízení Rady č. 17, čl. 15 odst. 2)

7. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Určení – Kritéria – Závažnost protiprávního jednání

(Nařízení Rady č. 17, čl. 15 odst. 2)

8. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Určení

(Nařízení Rady č. 17, čl. 15 odst. 2; sdělení Komise 98/C 9/03)

9. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Určení – Kritéria – Závažnost protiprávního jednání

(Nařízení Rady č. 17, čl. 15 odst. 2)

10. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Určení – Kritéria – Závažnost protiprávního jednání – Polehčující okolnosti

(Nařízení Rady č. 17, článek 15; sdělení Komise 98/C 9/03, bod 3)

11. Hospodářská soutěž – Pokuty – Sankce Společenství a sankce uložené v členském nebo třetím státě za porušení vnitrostátního práva hospodářské soutěže

(Nařízení Rady č. 17, článek 15)

12. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Sankce Společenství a sankce uložené orgány členského státu za porušení vnitrostátního práva hospodářské soutěže

(Nařízení Rady č. 17, článek 15)

13. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Určení

(Článek 81 odst. 1 ES a článek 82 ES; Dohoda o EHP, čl. 53 odst. 1; nařízení Rady č. 17, čl. 15 odst. 2)

14. Hospodářská soutěž – Správní řízení – Dodržování práv obhajoby – Přístup ke spisu

(Článek 81 odst. 1 ES; nařízení Rady č. 17, čl. 19 odst. 1)

15. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Posuzovací pravomoc Komise – Soudní přezkum

(Článek 229 ES)

1. Zásada legality je logickým důsledkem zásady právní jistoty, která je obecnou zásadou práva Společenství a která vyžaduje jasnost a přesnost všech předpisů Společenství, především pokud tyto ukládají či umožňují uložit sankce, aby tak dotčené osoby mohly jednoznačně rozpoznat svá práva a povinnosti, které z nich vyplývají, a aby mohly následně přijmout odpovídající opatření.

Tato zásada, která je součástí obecných zásad práva Společenství, které jsou základem ústavních tradic společných členským státům a která byla zakotvena několika mezinárodními smlouvami, zejména článkem 7 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod, a to mimo jiné pokud jde o protiprávní jednání a tresty, se vztahuje jak na trestněprávní normy, tak na zvláštní správní nástroje ukládající nebo umožňující uložení správních sankcí. Použije se nejen na předpisy, které stanovují skutkovou podstatu protiprávního jednání, ale i na ty předpisy, které stanovují důsledky plynoucí z protiprávního jednání porušujícího prvně uvedené předpisy.

V tomto ohledu z čl. 7 odst. 1 uvedené Úmluvy vyplývá, že zákon musí jasně stanovit protiprávní jednání i tresty, které je potlačují. Tato podmínka je splněna, pokud se má procesní subjekt možnost z textu příslušného ustanovení, a v případě potřeby z výkladu, který k němu podaly soudy, dozvědět, z jakých úkonů a opomenutí mu vzniká trestněprávní odpovědnost.

Z judikatury Evropského soudu pro lidská práva vyplývá, že čl. 7 odst. 1 Úmluvy nevyžaduje, aby znění ustanovení, podle nichž jsou tyto sankce ukládány, bylo natolik přesné, aby důsledky, které mohou z protiprávního jednání porušujícího tato ustanovení nastat, bylo možné předvídat s absolutní jistotou. Podle této judikatury totiž neurčitost ustanovení nemusí mít nutně za důsledek porušení tohoto článku 7. Právní pojem použitý v tomto článku se tak shoduje s pojmem uvedeným v ostatních článcích Úmluvy. Mimoto zákony nepředstavují absolutní jistotu a mnoho z nich obsahuje z důvodu nutnosti vyhnout se přílišné tvrdosti a přizpůsobit se změnám situace více či méně nejasné formulace a jejich výklad a použití závisí na praxi. Veškeré zákony nicméně stanoví kvalitativní podmínky, mezi jinými i podmínku přístupnosti a předvídatelnosti. Skutečnost, že zákon přiznává posuzovací pravomoc, jako taková neodporuje požadavku předvídatelnosti, pokud jsou rozsah výkonu posuzovací pravomoci a pravidla jejího výkonu dostatečně jasně vymezena vzhledem ke stanovenému legitimnímu cíli, aby byla jednotlivci poskytnuta přiměřená ochrana proti svévoli. Konečně kromě samotného znění zákona Evropský soud pro lidská práva zohledňuje i ustálenou judikaturu zveřejněnou v průběhu posuzování určitosti, či neurčitosti použitých pojmů. Kromě toho zohlednění ústavních tradic společných členským státům neumožňuje podat odlišný výklad obecné zásady práva Společenství, kterou představuje zásada legality.

(viz body 71–73, 75–81)

2. V oblasti hospodářské soutěže skutečnost, že podniky nemohou předem znát přesnou výši pokut, které Komise v jednotlivých případech uloží, nemůže mít za následek, že čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 porušuje zásadu legality.

K vyloučení přílišné nepružnosti norem a umožnění přizpůsobení právního předpisu okolnostem musí být totiž povolen určitý stupeň nepředvídatelnosti, pokud jde o sankci, kterou lze za dané protiprávní jednání uložit. Pokuta, která v sobě zahrnuje dostatečně regulovanou míru proměnlivosti mezi minimální a maximální pokutou, již lze uložit za dané protiprávní jednání, tak může přispět k účinnosti této sankce jak z pohledu jejího uplatnění, tak jejího odrazujícího účinku.

V tomto ohledu Komise nedisponuje neomezeným a nadměrným prostorem pro stanovení pokut v případě porušení pravidel hospodářské soutěže, protože musí respektovat prahovou hodnotu stanovenou podle obratu dotyčného podniku. Zejména prahová hodnota 10 % obratu dotčeného podniku je rozumná s ohledem na zájmy, které Komise před takovými protiprávními jednáními, jako jsou kartely, chrání. Navíc posouzení rozumného charakteru pokut, jež lze uložit na základě čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17, nemusí být učiněno absolutně, ale relativně, tedy ve vztahu k obratu narušitele.

Stejně tak je Komise povinna dodržovat obecné právní zásady, zejména zásady rovného zacházení a proporcionality, jakož i kritéria a metodu výpočtu, které musí použít v rámci určování částky pokut.

Krom toho na základě kritérií stanovených v čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 vyvinula sama Komise rozhodovací praxi, která je známá a dostupná veřejnosti. Ačkoli předchozí rozhodovací praxe Komise jako taková nezavazuje Komisi při stanovení výše pokuty, nic to nemění na skutečnosti, že podle zásady rovného zacházení, která představuje obecnou právní zásadu, kterou musí Komise dodržovat, nesmí Komise zacházet se stejnými situacemi odlišně anebo s odlišnými situacemi stejně, není‑li takové zacházení objektivně odůvodněno.

Mimoto Komise ve snaze o transparentnost a za účelem zvýšení právní jistoty dotčených podniků zveřejnila pokyny, v nichž stanovuje metodu výpočtu, kterou se zavázala v každém jednotlivém případě dodržovat.

Konečně podle článku 253 ES je Komise povinna uvést odůvodnění zejména pokud jde o výši uložené pokuty a zvolenou metodu jejího stanovení. Z odůvodnění musí jasně a jednoznačně vyplývat úvahy Komise tak, aby dotčené osoby mohly rozpoznat důvody, které vedly k přijetí opatření, a mohly tak posoudit možnost zahájit řízení před soudem Společenství, a případně aby tento soud mohl vykonat svůj přezkum.

(viz body 82–91)

3. Tím, že čl. 81 odst. 1 ES podnikům zakazuje zejména uzavírat dohody nebo se účastnit jednání ve vzájemné shodě, které by mohly ovlivnit obchod mezi členskými státy a jejichž cílem nebo výsledkem je vyloučení, omezení nebo narušení hospodářské soutěže na společném trhu, se obrací na hospodářské entity představující souhrn materiálních a lidských prvků, které mohou přispět ke spáchání protiprávního jednání, na které se vztahuje toto ustanovení.

Jestliže mezi okamžikem, kdy došlo k protiprávnímu jednání, a okamžikem, kdy za něj má dotčený podnik odpovídat, převede společnost odpovědná za činnosti skupiny na trhu, na kterém došlo k porušení pravidel hospodářské soutěže, své činnosti na jinou společnost téže skupiny, skutečnost, že první společnost nadále existuje jakožto právní subjekt, nevylučuje s ohledem na právo hospodářské soutěže Společenství, že druhá společnost převezme odpovědnost za jednání prvně uvedené společnosti.

(viz body 122, 132)

4. Podle znění bodu 1A prvního pododstavce pokynů o metodě stanovování pokut uložených podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 Smlouvy o ESUO, bere Komise při stanovení pokuty podle závažnosti protiprávního jednání v úvahu zejména skutečný dopad protiprávního jednání na trh, pokud jej lze měřit. Tento měřitelný dopad kartelové dohody musí být považován za dostatečně prokázaný, pokud je Komise schopna poskytnout konkrétní a důvěryhodné indicie, které s přiměřenou pravděpodobností naznačují, že kartelová dohoda měla dopad na tento trh.

Přezkum dopadu kartelové dohody na trh totiž nezbytně znamená uchýlit se k domněnkám. V tomto kontextu musí Komise zejména zkoumat, jaká by byla cena dotčeného výrobku, kdyby kartelová dohoda neexistovala. Přitom při přezkumu důvodů skutečného vývoje cen je nebezpečné spekulovat o příslušném podílu každého z těchto důvodů. Je třeba přihlédnout k objektivní okolnosti, že se z důvodu kartelové dohody o cenách účastníci právě vzdali své svobody soutěžit v oblasti cen. Hodnocení vlivu vyplývajícího z jiných faktorů, než je toto dobrovolné rozhodnutí účastníků kartelové dohody vzdát se soutěžení, je nezbytně založeno na rozumné pravděpodobnosti, kterou není možné přesně vyčíslit.

Proto, pokud nemá být toto kritérium bodu 1A prvního pododstavce zbaveno svého užitečného účinku, nemůže být Komisi vytýkáno, že vycházela ze skutečného dopadu kartelové dohody na relevantní trh, aniž by tento dopad kvantifikovala nebo k němu poskytla vyčíslené posouzení.

(viz body 151–155)

5. V oblasti hospodářské soutěže je důkazní břemeno existence dopadu protiprávního jednání na dotčený trh, které náleží Komisi, pokud jej zohledňuje v rámci výpočtu pokuty podle závažnosti protiprávního jednání, lehčí než břemeno, které nese, pokud musí prokazovat existenci protiprávního jednání v případě kartelové dohody jako takového. Pro zohlednění skutečného dopadu kartelové dohody na trh totiž stačí, aby Komise uvedla „dobré důvody pro jeho zohlednění“.

(viz bod 161)

6. Při určování závažnosti protiprávního jednání je namístě zohlednit zejména právní a hospodářský kontext dotčeného jednání. V tomto ohledu má Komise při posuzování konkrétního dopadu protiprávního jednání na trh vycházet z hospodářské soutěže, která by normálně existovala, kdyby nedošlo k protiprávnímu jednání.

Jednak z toho vyplývá, že v případě kartelových dohod týkajících se cen musí být s přiměřenou pravděpodobností konstatováno, že dohody dotčeným účastnicím řízení skutečně umožnily dosáhnout vyšší úrovně cen, než které by bylo dosaženo bez kartelové dohody. Krom toho z výše uvedeného vyplývá, že v rámci svého posuzování musí brát Komise do úvahy všechny objektivní podmínky na dotčeném trhu s ohledem na příslušný hospodářský a případně právní kontext. Případně je třeba zohlednit existenci „objektivních hospodářských faktorů“, z nichž vyplývá, že v rámci „volné hospodářské soutěže“ by se úroveň cen nevyvíjela stejně jako úroveň uplatňovaných cen.

(viz body 177–179)

7. Závažnost protiprávních jednání porušujících pravidla hospodářské soutěže musí být zjištěna v závislosti na vícero skutečnostech, jakými jsou zejména zvláštní okolnosti věci a její kontext, aniž by existoval závazný nebo taxativní výčet kritérií, ke kterým musí být povinně přihlédnuto.

Stejně tak mezi posuzované skutečnosti v rámci závažnosti protiprávního jednání lze případně zahrnout objem a hodnotu zboží, které je předmětem protiprávního jednání, velikost a hospodářskou sílu podniku, a tím i vliv, jaký mohl vykonávat na relevantní trh. Z toho jednak vyplývá, že pro účely stanovení výše pokuty lze přihlédnout jak k celkovému obratu podniku, který vypovídá, byť jen přibližně a nedokonale, o jeho velikosti a hospodářské síle, tak k podílu dotyčných podniků na relevantním trhu, jenž může vypovídat o rozsahu protiprávního jednání. Dále z toho vyplývá, že nelze jednomu nebo více druhům obratu připisovat nepřiměřený význam v poměru k ostatním posuzovaným skutečnostem tak, aby stanovení přiměřené pokuty nemohlo být výsledkem jednoduchého výpočtu, který je založen na celkovém obratu.

(viz body 213–214, 227)

8. Pokud jde o stanovení výše pokut, které se mají uložit různým podnikům, které se účastnily na tomtéž protiprávním jednání porušujícím pravidla hospodářské soutěže, je možné, aby Komise, v souladu se svými pokyny o metodě stanovování pokut uložených podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 Smlouvy o ESUO, nestanovila pokuty podle obratu dosaženého každým z dotčených podniků na relevantním trhu, ale použila jako výchozí bod svého výpočtu pro veškeré dotčené podniky samostatnou částku stanovenou v závislosti na samotné povaze spáchaného protiprávního jednání, částku, která je v důsledku toho přizpůsobena každému z dotčených podniků v závislosti na několika faktorech.

(viz bod 223)

9. Zásada proporcionality vyžaduje, aby akty orgánů Společenství nepřekračovaly meze toho, co je vhodné a nezbytné k dosažení sledovaného cíle.

V kontextu výpočtu pokut musí být závažnost protiprávního jednání určena v závislosti na mnoha faktorech a žádnému z těchto faktorů není možné ve srovnání s jinými posuzovanými faktory přikládat přílišný význam.

Zásada proporcionality v tomto kontextu znamená, že Komise musí stanovit pokutu přiměřeně k faktorům vzatým v úvahu za účelem posouzení závažnosti protiprávního jednání a že musí v tomto ohledu tyto faktory používat uceleně a objektivně odůvodněně.

(viz body 226–228)

10. Bod 3 první odrážka pokynů o metodě stanovování pokut uložených podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 Smlouvy o ESUO stanoví, že snížení výše pokuty na základě polehčujících okolností je možné, pokud například dotčený podnik hrál „výlučně pasivní nebo následovnickou roli při protiprávním jednání“.

V rámci prvků, které mohou odhalit pasivní roli podniku v kartelové dohodě, lze zohlednit výrazně sporadičtější účast na setkáních ve srovnání s ostatními účastníky kartelové dohody, jakož i opožděný vstup na trh, který je předmětem protiprávního jednání, bez ohledu na délku trvání jeho účasti na protiprávním jednání, nebo také existenci výslovných prohlášení učiněných v tomto smyslu zástupci ostatních podniků, které se účastnily protiprávního jednání. Ostatně „výlučně pasivní role“ účastníka kartelu znamená, že zaujal „rezervovaný postoj“, tedy aktivně se neúčastnil vypracování protisoutěžní dohody nebo dohod.

Nepostačuje tedy, že dotčený podnik zaujal v průběhu některých období kartelové dohody nebo s ohledem na některá ujednání kartelové dohody „rezervovaný postoj“. V tomto ohledu je s pasivní rolí následovatele zaujímajícího rezervovaný postoj neslučitelné svolávání schůzek, navrhování pořadu jednání a rozesílání přípravných dokumentů ke schůzkám. Takové jednání prozrazuje vstřícný a aktivní přístup dotčeného podniku, pokud jde o přípravu, pokračování a kontrolu kartelové dohody.

Druhá odrážka téhož bodu 3 stanoví snížení výše pokuty na základě polehčujících okolností v případě skutečného neprovádění dohod. K tomuto účelu je třeba ověřit, zda jsou okolnosti předkládané podnikem takové povahy, aby prokázaly, že se během období, kdy se k protiprávním dohodám připojil, skutečně zdržel jejich uplatňování přijetím soutěžního jednání na trhu.

Nicméně skutečnost, že podnik, jehož účast na jednání ve vzájemné shodě se soutěžiteli ve věci cen je prokázána, se na trhu nechoval způsobem dohodnutým se soutěžiteli, není nutně prvkem, který musí být při určování částky pokuty, jež má být uložena, zohledněn jakožto polehčující okolnost. Podnik, který navzdory jednání ve vzájemné shodě se soutěžiteli sleduje politiku více či méně odchylnou od dohodnuté politiky, totiž jednoduše může mít v úmyslu využít kartelovou dohodu ve svůj prospěch.

(viz body 251–252, 254–255, 257, 267–269)

11. Zásada non bis in idem zakazuje, aby téže osobě bylo za stejné protiprávní jednání uloženo více sankcí za účelem ochrany téhož právního zájmu. Použití této zásady podléhá třem kumulativním podmínkám, a sice totožnosti skutků, totožnosti pachatele a totožnosti chráněného právního zájmu.

Vůči podniku tak mohou být platně vedena dvě souběžná řízení pro totéž protiprávní jednání, a může mu být tedy uložena dvojí sankce, jedna příslušným orgánem dotčeného členského státu a druhá orgánem Společenství, a to v rozsahu, v němž tato řízení sledují odlišné cíle a v němž porušované normy nejsou totožné.

Z toho vyplývá, že zásada non bis in idem nemůže být tím spíše použita v případě, kde zahájená řízení a sankce uložené jednak Komisí, a jednak orgány třetích států nesledují zjevně tytéž cíle. Pokud jde totiž v prvním případě o ochranu nenarušené hospodářské soutěže na území Evropské unie nebo v Evropském hospodářském prostoru, v druhém případě se sledovaná ochrana týká trhu třetího státu. Podmínka totožnosti chráněného právního zájmu, která je nezbytná k použití zásady non bis in idem, tak není v tomto případě splněna.

(viz body 285–287)

12. Možnost kumulování sankce Společenství a sankce vnitrostátní, v návaznosti na dvě paralelně probíhající řízení, jejichž přípustnost vyplývá ze zvláštního systému rozdělení pravomocí mezi Společenstvím a členskými státy v oblasti kartelových dohod z důvodu, že sledují různé cíle, podléhá požadavku ekvity. Tento požadavek ekvity znamená, že Komise je při stanovení výše pokuty podle článku 15 nařízení č. 17 povinna zohlednit sankce, které již byly témuž podniku uloženy za stejný skutek, pokud se jedná o sankce ukládané za protiprávní jednání porušující kartelové právo členského státu, a v důsledku toho spáchané na území Společenství.

Povinnost zohlednit požadavek ekvity nicméně vyplývá jednak z úzké vzájemné závislosti vnitrostátních trhů členských států a společného trhu, a jednak ze zvláštního systému rozdělení pravomocí mezi Společenstvím a členskými státy v oblasti kartelových dohod na tomtéž území.

(viz body 290–291)

13. Pravomoc Komise ukládat pokuty podnikům, které úmyslně nebo z nedbalosti porušily ustanovení čl. 81 odst. 1 ES nebo článku 82 ES, je jedním z prostředků svěřených Komisi, aby mohla plnit úkol dohledu, který jí svěřuje právo Společenství. Tento úkol zahrnuje povinnost provádět obecnou politiku směřující k uplatňování, v oblasti hospodářské soutěže, zásad stanovených ve Smlouvě a v tomto smyslu směrovat chování podniků.

Z toho plyne, že Komise má pravomoc rozhodovat o výši pokut s cílem posílit jejich odrazující účinek, pokud jsou protiprávní jednání stejného typu stále poměrně častá, byť jejich protiprávnost byla ustanovena od začátků politiky Společenství v oblasti hospodářské soutěže, z důvodu zisku, který z nich mohou mít určité dotyčné podniky.

Cíl odrazení, který Komise sleduje, se totiž týká jednání podniků uvnitř Společenství nebo Evropského hospodářského prostoru (EHP). V důsledku toho nemůže být odrazující charakter pokuty uložené podniku z důvodu, že porušil pravidla hospodářské soutěže Společenství, určen ani v závislosti na konkrétní situaci tohoto podniku, ani v závislosti na jeho dodržování pravidel hospodářské soutěže stanovených ve třetích státech mimo Evropský hospodářský prostor.

(viz body 297–298, 300)

14. Pokud se Komise v řízení podle čl. 81 odst. 1 ES zamýšlí za účelem určení existence protiprávního jednání opřít o část odpovědi na oznámení námitek nebo o dokument připojený k takové odpovědi, musí ostatním účastníkům takového řízení umožnit vyjádřit se k takovému důkazu. Za takových okolností je totiž část odpovědi na oznámení námitek nebo dokument připojený k takové odpovědi důkazem v neprospěch různých stran, které se údajně podílely na protiprávním jednání.

Dotyčnému podniku přísluší prokázat, že výsledek, ke kterému Komise dospěla ve svém rozhodnutí, by byl jiný, kdyby byl neoznámený dokument, na kterém Komise založila obvinění tohoto podniku, odmítnut jako důkaz v jeho neprospěch.

Pokud jde o neoznámení dokumentu ve prospěch, dotčený podnik musí pouze prokázat, že jeho nezveřejnění mohlo ovlivnit k jeho újmě průběh řízení a obsah rozhodnutí Komise. Postačí, že podnik prokáže, že uvedený dokument ve prospěch mohl použít ke své obhajobě v tom smyslu, že pokud by jej mohl uplatnit během správního řízení, mohl se dovolávat skutečností, které se neshodují se závěry vynesenými v tomto stadiu Komisí, a mohl by, bez ohledu na to, jakým způsobem, ovlivnit závěry Komise učiněné v rozhodnutí, přinejmenším pokud jde o závažnost a délku trvání vytýkaného jednání a výši pokuty. V tomto kontextu může být možnost, že nezveřejněný dokument mohl mít vliv na průběh řízení a obsah rozhodnutí Komise, prokázána pouze po předběžném přezkoumání některých důkazních prostředků, z něhož vyplývá, že nezveřejněné dokumenty mohly mít – s ohledem na tyto důkazní prostředky – význam, který neměl být přehlédnut.

(viz body 343–344, 351)

15. Vzhledem k tomu, že přezkum žalobních důvodů vznesených podnikem proti legalitě rozhodnutí Komise, kterým mu tato uložila pokutu za porušení pravidel hospodářské soutěže Společenství, neodhalil žádnou protiprávnost, není namístě, aby Soud využil své pravomoci soudního přezkumu v plné jurisdikci ke snížení výše uvedené pokuty.

(viz bod 386)

ROZSUDEK SOUDU (třetího senátu)

27. září 2006( )

„Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Kyselina citronová – Článek 81 ES – Pokuta – Článek 15 odst. 2 nařízení č. 17 – Přičitatelnost jednání dceřiné společnosti – Zásada legality trestů – Pokyny o metodě stanovování pokut – Zásada proporcionality – Zásada non bis in idem – Právo na přístup ke spisu“

Ve věci T‑43/02,

Jungbunzlauer AG, se sídlem v Basileji (Švýcarsko), zastoupená R. Bechtoldem, U. Soltészem a M. Karlem, advokáty,

žalobkyně,

proti

Komisi Evropských společenství, zastoupené P. Oliverem, jako zmocněnci, ve spolupráci s H. Freundem, advokátem,

žalované,

podporované

Radou Evropské unie, zastoupené E. Karlsson a S. Marquardtem, jako zmocněnci,

vedlejší účastnicí,

jejímž předmětem je návrh na zrušení rozhodnutí 2002/742/ES ze dne 5. prosince 2001 v řízení podle článku 81 Smlouvy o ES a článku 53 Dohody o EHP (COMP/E‑1/36.604 – Kyselina citronová) (Úř. věst. L 239, s. 18), a podpůrně návrh na snížení pokuty uložené žalobkyni tímto rozhodnutím,

SOUD PRVNÍHO STUPNĚ

EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ (třetí senát),

ve složení J. Azizi, předseda, M. Jaeger a F. Dehousse, soudci,

vedoucí soudní kanceláře: D. Christensen, rada,

s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 24. května 2004,

vydává tento

Rozsudek

Skutkový základ sporu

1 Žalobkyně, Jungbunzlauer AG (dále jen „Jungbunzlauer“ nebo „žalobkyně“) byla založena v roce 1993 jako dceřiná společnost 100 % vlastněná Jungbunzlauer Holding AG, holdingem stojícím v čele skupiny a vlastněným Montana AG (dále jen „skupina Jungbunzlauer“). Ve Spojených státech je tato skupina zastoupena prostřednictvím Jungbunzlauer International AG, dceřiné společnosti skupiny Jungbunzlauer. Sídlo skupiny se nachází v prostorách Jungbunzlauer v Basileji (Švýcarsko). Před rokem 1993 byla skupina řízena Jungbunzlauer GmbH, jejíž sídlo se nachází ve Vídni (Rakousko).

2 Skupina Jungbunzlauer vyrábí a uvádí na trh přísady používané v odvětví potravinářských výrobků a nápojů, farmaceutických a kosmetických výrobků, jakož i výrobků s jiným průmyslovým využitím. Je zejména jedním z předních světových výrobců kyseliny citronové.

3 Kyselina citronová je ve světě nejpoužívanější kyselinotvorná a konzervační látka. Existují různé druhy kyseliny citronové s různým využitím, zejména v oblasti potravinářských výrobků a nápojů, pracích a čisticích prostředků, farmaceutických a kosmetických výrobků, jakož i v různých průmyslových postupech.

4 V roce 1995 dosáhl celkový prodej kyseliny citronové na světové úrovni přibližně 894,72 milionů eur a prodej uskutečněný v Evropském hospodářském prostoru (EHP) přibližně 323,69 milionů eur. V roce 1996 se přibližně 60 % světového trhu s kyselinou citronovou nacházelo v rukou pěti adresátů rozhodnutí, jež je předmětem projednávané žaloby, tedy Jungbunzlauer, F. Hoffmann‑La Roche AG (dále jen „HLR“), Archer Daniels Midland Co. (dále jen „ADM“), Haarmann & Reimer Corporation (dále jen „H & R“), společnosti náležející ke skupině Bayer AG (dále jen „Bayer“), a Cerestar Bioproducts BV (dále jen „Cerestar“), společně nazývaných jako „dotčené účastnice řízení“.

5 V srpnu 1995 informovalo americké ministerstvo spravedlnosti Komisi o tom, že probíhá vyšetřování týkající se trhu s kyselinou citronovou. Mezi říjnem 1996 a červnem 1998 dotčené účastnice řízení včetně Jungbunzlauer International AG přiznaly, že se účastnily kartelové dohody. V návaznosti na dohody uzavřené s americkým ministerstvem spravedlnosti byly těmto podnikům americkými orgány uloženy pokuty. Některým z obviněných osob byly mimoto uloženy osobní pokuty. Vyšetřování byla vedena také v Kanadě, kde byly uloženy pokuty některým z týchž podniků, mimo jiné Jungbunzlauer International AG.

6 Dne 6. srpna 1997 zaslala Komise podle článku 11 nařízení Rady č. 17 ze dne 6. února 1962, prvního nařízení, kterým se provádějí články [81] a [82] Smlouvy (Úř. věst. 1962, 13, s. 204; Zvl. vyd. 08/01, s. 3), čtyřem výrobcům kyseliny citronové ve Společenství, včetně Jungbunzlauer GmbH, žádosti o informace. V lednu 1998 mimoto Komise zaslala žádosti o informace hlavním odběratelům kyseliny citronové ve Společenství a v červnu a červenci 1998 znovu zaslala žádosti o informace hlavním výrobcům kyseliny citronové ve Společenství.

7 V návaznosti na první žádost o informace, která jí byla zaslána v červenci 1998, Cerestar kontaktovala Komisi a v průběhu schůzky konané dne 29. října 1998 prohlásila, že má v úmyslu s Komisí spolupracovat na základě sdělení Komise ze dne 18. července 1996 o neuložení nebo snížení pokut v případech kartelových dohod (Úř. věst. C 207, s. 4, dále jen „sdělení o spolupráci“). Při téže příležitosti Cerestar poskytla ústní popis činností vyplývajících z kartelové dohody, jichž se účastnila. Dne 25. března 1999 zaslala Komisi písemné prohlášení potvrzující to, co uvedla během této schůzky.

8 Dopisem ze dne 28. července 1998 Komise zaslala Jungbunzlauer GmbH novou žádost o informace, na kterou tato odpověděla dopisem ze dne 28. září 1998.

9 Během schůzky, která proběhla dne 11. prosince 1998, ADM prohlásila, že má v úmyslu spolupracovat s Komisí, a ústně popsala protisoutěžní činnosti, jichž se účastnila. Svá ústní prohlášení ADM potvrdila dopisem ze dne 15. ledna 1999.

10 Komise zaslala HLR, Jungbunzlauer a Cerestar dne 3. března 1999 žádosti o dodatečné informace.

11 Dne 28. dubna, 21. května a dne 28. července 1999 postupně vydaly Bayer jménem H & R, žalobkyně a HLR svá prohlášení na základě sdělení o spolupráci.

12 Dne 28. března 2000 zaslala Komise na základě informací, které jí byly sděleny, žalobkyni a ostatním dotčeným účastnicím řízení oznámení námitek pro porušení čl. 81 odst. 1 ES a čl. 53 odst. 1 EHP. Žalobkyně a všechny ostatní dotčené účastnice řízení zahrnuly písemné vyjádření do odpovědi na námitky vznesené Komisí. Žádná z těchto účastnic nepožádala o slyšení, ani zásadně nezpochybnila věcnou správnost skutkových zjištění uvedených v oznámení námitek.

13 V dopise zaslaném Komisi dne 11. dubna 2001 učinila Jungbunzlauer GmbH určité poznámky, pokud jde o probíhající řízení.

14 Dne 27. července 2001 zaslala Komise žalobkyni a ostatním dotčeným účastnicím řízení žádosti o dodatečné informace. Žalobkyně odpověděla svým jménem a jménem Jungbunzlauer GmbH v dopise ze dne 3. srpna 2001.

15 Dne 5. prosince 2001 Komise přijala rozhodnutí 2002/742/ES v řízení podle článku 81 ES a článku 53 Dohody o EHP (COMP/E‑1/36.604 – Kyselina citronová) (dále jen „Rozhodnutí“). Rozhodnutí bylo oznámeno žalobkyni dne 18. prosince 2001.

16 Rozhodnutí obsahuje zejména následující ustanovení:

„Článek 1

[ADM], [Cerestar], [H & R], [HLR] a [žalobkyně] porušily čl. 81 odst. 1 Smlouvy a čl. 53 odst. 1 smlouvy EHP tím, že se účastnily dohody a/nebo pokračujícího jednání ve vzájemné shodě v odvětví kyseliny citronové.

Protiprávní jednání trvalo:

– v případě [ADM], [H & R], [HLR] a [žalobkyně]: od března 1991 do května 1995;

– v případě [Cerestar]: od května 1992 do května 1995.

Článek 3

Podnikům uvedeným v článku 1 se z důvodu protiprávního jednání zjištěného v uvedeném článku ukládají následující pokuty:

a) [ADM]: pokuta 39,69 milionů eur,

b) [Cerestar]: pokuta 170 000 eur,

c) [HLR]: pokuta 63,5 milionů eur,

d) [H & R]: pokuta 14,22 milionů eur,

e) [Žalobkyně]: pokuta 17,64 milionů eur.“ (neoficiální překlad)

17 V bodech 80 až 84 odůvodnění Rozhodnutí Komise uvedla, že se kartelová dohoda týkala přidělení přesné prodejní kvóty každému účastníkovi dohody a dodržování těchto kvót, stanovení cílových nebo referenčních cen, zrušení slev a výměny specifických informací o zákaznících.

18 V bodech 185 až 188 odůvodnění Rozhodnutí se Komise domnívala, že pokud jde o skupinu Jungbunzlauer, musí být protiprávní jednání přičítáno Jungbunzlauer.

19 Pro výpočet výše pokut Komise v Rozhodnutí zavedla metodologii uvedenou v pokynech o metodě stanovování pokut uložených podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 Smlouvy o ESUO (Úř. věst. 1998, C 9, s. 3, dále jen „pokyny“), stejně jako ve sdělení o spolupráci.

20 Zaprvé Komise určila základní částku pokuty ve vztahu k závažnosti a délce trvání protiprávního jednání.

21 V tomto kontextu, pokud jde o závažnost protiprávního jednání, byla Komise především toho názoru, že se dotčené účastnice řízení dopustily velmi závažného protiprávního jednání, vzhledem k jeho povaze, konkrétnímu dopadu na trh s kyselinou citronovou v EHP a zeměpisnému rozsahu dotčeného trhu (bod 230 odůvodnění Rozhodnutí).

22 Dále má Komise za to, že je třeba zohlednit skutečnou hospodářskou schopnost narušit hospodářskou soutěž a stanovit pokutu na úrovni, která zaručí dostatečně odrazující účinek. V důsledku toho Komise vycházela z celosvětového obratu dosaženého dotčenými účastnicemi řízení prodejem kyseliny citronové v průběhu posledního roku, ve kterém došlo k protiprávnímu jednání, tedy roku 1995, a rozdělila je do tří skupin, a sice do první skupiny zařadila H & R s celosvětovým podílem na trhu 22 %, do druhé skupiny ADM a Jungbunzlauer s podíly na trhu [důvěrné]( ) a HLR s podílem na trhu 9 % a do třetí skupiny Cerestar s celosvětovým podílem na trhu 2,5 %. Na tomto základě Komise stanovila výchozí částky 35 milionů eur pro podnik patřící do první skupiny, 21 milionů eur pro podniky patřící do druhé skupiny a 3,5 milionů eur pro podnik patřící do třetí skupiny (bod 239 odůvodnění Rozhodnutí).

23 Mimoto jednak za účelem zajištění dostatečně odrazujícího účinku pokuty, provedla Komise úpravu této výchozí částky. V důsledku toho, s ohledem na velikost a celkové zdroje dotčených účastnic řízení, vyjádřené celkovou výší jejich celosvětových obratů, Komise vynásobila výchozí částky stanovené pro ADM a HLR koeficientem 2 a výchozí částku stanovenou pro H & R koeficientem 2,5 (body 50 a 246 odůvodnění Rozhodnutí).

24 Co se týče délky trvání protiprávního jednání, jehož se dopustily jednotlivé podniky, byla takto stanovená výchozí částka zvýšena o 10 % za rok, což znamená zvýšení o 40 % pro ADM, H & R, HLR a Jungbunzlauer a o 30 % pro Cerestar (body 249 až 250 odůvodnění Rozhodnutí).

25 Komise tak stanovila základní částku pokut na 29,4 milionů eur, pokud jde o Jungbunzlauer. Pokud jde o ADM, Cerestar, HLR a H & R, základní částky byly stanoveny pro ADM na 58,8, pro Cerestar na 4,55, pro HLR na 58,8 a pro H & R na 122,5 milionů eur (bod 254 odůvodnění Rozhodnutí).

26 Zadruhé, na základě přitěžujících okolností byly zvýšeny základní částky pokut uložených společnostem ADM a HLR o 35 % z toho důvodu, že tyto podniky měly v rámci kartelové dohody vedoucí roli (bod 273 odůvodnění Rozhodnutí).

27 Zatřetí Komise přezkoumala a zamítla argumenty některých podniků ohledně výhody vyplývající z polehčujících okolností (body 274 až 291 odůvodnění Rozhodnutí).

28 Začtvrté, podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 upravila Komise takto stanovené částky pro Cerestar a H & R, aby nepřekračovaly hranici 10 % celkového obratu dotčených účastnic řízení (bod 293 odůvodnění Rozhodnutí).

29 Zapáté, podle bodu B sdělení o spolupráci Komise přiznala společnosti Cerestar „velmi podstatné snížení“ (tedy 90% snížení) výše pokuty, kterou by jí udělila, pokud by ke spolupráci nedošlo. Podle části D sdělení o spolupráci Komise schválila „podstatné snížení“ (tedy 50% snížení) výše pokuty pro ADM, pro Jungbunzlauer (40% snížení), pro H & R (30% snížení) a HLR (20% snížení) (bod 326 odůvodnění).

Řízení a návrhová žádání účastnic řízení

30 Návrhem došlým kanceláři Soudu dne 25. února 2002 podala Jungbunzlauer projednávanou žalobu.

31 Usnesením ze dne 18. června 2002 povolil předseda Soudu vedlejší účastenství Rady na podporu návrhových žádání Komise.

32 Na základě zprávy soudce zpravodaje rozhodl Soud (třetí senát) zahájit ústní část řízení a v rámci organizačních procesních opatření stanovených v článku 64 jednacího řádu Soudu položil účastnicím řízení písemné otázky, na které posledně uvedené odpověděly ve stanovených lhůtách.

33 Řeči a odpovědi účastnic řízení na otázky položené Soudem byly vyslechnuty na jednání dne 24. května 2004.

34 Žalobkyně navrhuje, aby Soud:

– zrušil Rozhodnutí;

– podpůrně snížil výši její pokuty;

– uložil Komisi náhradu nákladů řízení.

35 Komise a Rada navrhují, aby Soud:

– zamítl žalobu;

– uložil Jungbunzlauer náhradu nákladů řízení.

Právní otázky

36 Žalobkyně zaprvé uplatňuje námitku protiprávnosti, když tvrdí, že čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 porušuje zásadu legality v tom smyslu, že toto ustanovení předem dostatečně nestanovuje rozhodovací praxi Komise (dále jen „zásada legality“). Následně žalobkyně uplatňuje, že je Rozhodnutí stiženo vadami, pokud jde o jeho adresáty, posouzení závažnosti protiprávního jednání, přiznání polehčujících okolností, nezohlednění pokut uložených v jiných státech, dodržení hranice pokut stanovené v čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a právo na přístup ke spisu. Žalobkyně konečně tvrdí, že délka správního řízení musela mít vliv na výši pokuty.

I – K porušení zásady legality

A – K námitce protiprávnosti vznesené s ohledem na čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17

1. Argumenty účastnic řízení

37 Jungbunzlauer vznáší námitku protiprávnosti ve smyslu článku 241 ES a uplatňuje, že čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17, který opravňuje Komisi uložit pokuty v případě protiprávního jednání porušujícího právo hospodářské soutěže Společenství, porušuje zásadu legality a logický následek zásady právní jistoty, která je obecnou zásadou práva Společenství, v tom smyslu, že toto ustanovení předem dostatečně nestanoví rozhodovací praxi Komise.

38 Nejprve Jungbunzlauer uplatňuje, že zásada legality byla zakotvena v čl. 7 odst. 1 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod podepsané v Římě dne 4. listopadu 1950 (dále jen „EÚLP“), který stanoví následující:

„Nikdo nesmí být odsouzen za jednání nebo opomenutí, které v době, kdy bylo spácháno, nebylo podle vnitrostátního nebo mezinárodního práva trestným činem. Rovněž nesmí být uložen trest přísnější, než jaký bylo možno uložit v době spáchání trestného činu.“

39 Jungbunzlauer se dovolává čl. 6 odst. 2 EU, podle něhož „[u]nie ctí základní práva zaručená [EÚLP] a ta, jež vyplývají z ústavních tradic společných členským státům, jako obecné zásady práva Společenství“.

40 Jungbunzlauer mimoto zdůrazňuje, že podle ustálené judikatury Soudního dvora a Soudu musí každý právní předpis Společenství, který stanoví trestní či jiné sankce (rozsudky Soudního dvora ze dne 25. září 1984, Könecke, 117/83, Recueil, s. 3291, bod 11, a ze dne 18. listopadu 1987, Maizena, 137/85, Recueil, s. 4587, bod 15), respektovat zásadu legality, jakožto důsledek zásady právní jistoty (rozsudky Soudního dvora ze dne 12. listopadu 1969, Stauder, 29/69, Recueil, s. 419, bod 7, ze dne 13. února 1996, Van Es Douane Agenten, C‑143/93, Recueil, s. I‑431, bod 27, a ze dne 12. prosince 1996, rozsudek Trestní řízení proti X, C‑74/95 a C‑129/95, Recueil, s. I‑6609, bod 25; rozsudek Soudu ze dne 20. února 2001, Mannesmannröhren‑Werke v. Komise, T‑112/98, Recueil, s. II‑729, body 59 a následující).

41 Jungbunzlauer konečně podotýká, že zásada legality je také zakotvena v článcích 41 a 49 Listiny základních práv Evropské unie vyhlášené dne 7. prosince 2000 v Nice (Úř. věst. 2000, C 364, s. 1, dále jen „listina základních práv“) a je nedílnou součástí ústavní tradice společné členským státům.

42 Jungbunzlauer uplatňuje, že právní předpisy Společenství musí být na základě zásady legality a logického následku zásady právní jistoty jasné a pro procesní subjekty předvídatelné (rozsudky Soudního dvora ze dne 12. listopadu 1981, Salumi, 212/80 až 217/80, Recueil, s. 2735, bod 10; ze dne 22. února 1984, Kloppenburg, 70/83, Recueil, s. 1075, bod 11; Könecke, bod 40 výše, bod 11, a Maizena, bod 40 výše, bod 15) a pokud jde o pravidla, která mohou mít finanční důsledky, představuje jistota a předvídatelnost požadavek, který je uložen se zvláštní přísností (rozsudek Soudního dvora ze dne 13. března 1990, Komise v. Francie, C‑30/89, Recueil, s. I‑691, bod 23, a v něm uvedená judikatura). To platí tím spíše, pokud se jedná o normu Rady týkající se oprávnění Komise jednat, jež může být v platnosti pouze tehdy, je‑li dostatečně přesná v tom smyslu, že Rada jasně uvádí meze pravomocí, které byly Komisi svěřeny (rozsudek Soudního dvora ze dne 5. července 1988, Central‑Import Münster, 291/86, Recueil, s. 3679, bod 13).

43 Jungbunzlauer uplatňuje, že zásada legality má zásadní význam pro ustanovení, jimiž se stanovují sankce (rozsudky Soudního dvora ze dne 10. července 1980, Komise v. Spojené království, 32/79, Recueil, s. 2403, bod 46; Kloppenburg, bod 42 výše, bod 11; Maizena, bod 40 výše, bod 15, a ze dne 14. července 1994, Milchwerke Köln, C‑352/92, Recueil, s I‑3385, body 22 a 23). Jungbunzlauer zdůrazňuje, že tato ustanovení musí předvídatelným způsobem definovat nejenom jednání, za něž jsou ukládány sankce, ale zároveň právní následky, které z něj vyplývají pro jednotlivce (viz v tomto smyslu rozsudek Trestní řízení proti X, bod 40 výše, bod 25).

44 Jungbunzlauer se domnívá, že čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 stanoví možnost uložení trestní nebo quasi trestní sankce.

45 V tomto ohledu se Jungbunzlauer dovolává nejprve prohlášení pana Montiho, tedy člena Komise pověřeného politikou hospodářské soutěže, znění pokynů, jakož i pojmů použitých Komisí v její žalobní odpovědi. Vzniká totiž otázka „sankcí“ a „trestů“ za porušení článků 81 ES a 82 ES, které musí být, aby měly „odrazující charakter“, dostatečně vysoké.

46 Jungbunzlauer mimoto připomíná, že Soudní dvůr již rozhodl, že pokuty stanovené v článku 15 nařízení č. 17 nemají charakter penále, ale že jejich účelem je potlačovat projevy protiprávního jednání, jakož i předcházet jejich opakování (rozsudek Soudního dvora ze dne 15. července 1970, Chemiefarma v. Komise, 41/69, Recueil, s. 661, body 172 až 173), což podle Jungbunzlauer odpovídá širokému výkladu, který pojmu trestní obvinění dal Evropský soud pro lidská práva. Jungbunzlauer také uvádí, že Soud v rozsudku ze dne 20. března 2002, Brugg Rohrsysteme v. Komise (T‑15/99, Recueil, s. II‑1613, body 109 a 122), zkoumal platnost uložené pokuty na základě čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 s ohledem na článek 7 EÚLP.

47 Jungbunzlauer se domnívá, že pojem použitý v čl. 15 odst. 4 nařízení č. 17, podle něhož rozhodnutí o uložení pokut „nemají trestní charakter“, nemůže toto posouzení změnit, vzhledem k tomu, že v souladu s judikaturou Evropského soudu pro lidská práva není pro posouzení právního aktu rozhodující jeho pojmenování, ale jeho skutečný obsah.

48 V důsledku toho podle Jungbunzlauer musí postup, který vede k uložení pokuty na základě čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17, splňovat veškeré minimální požadavky z pohledu základních práv vyplývajících nejenom z EÚLP tak, jak jsou vykládány Evropským soudem pro lidská práva, ale také z listiny základních práv, která potvrzuje zejména práva vyplývající z této judikatury.

49 V této souvislosti Jungbunzlauer uplatňuje, že z judikatury Evropského soudu pro lidská práva vyplývá, že jak trestný čin, tak trest uložený v případě protiprávního jednání, musí být „předvídány zákonem“, což znamená, že procesní subjekty musí být schopny přiměřeně posoudit důsledky, které mohou za okolností konkrétního případu z daného jednání vyplývat. Evropský soud pro lidská práva dodal, že zákon, který uděluje posuzovací pravomoc, jako takový neodporuje uvedenému požadavku, pokud jsou rozsah výkonu posuzovací pravomoci a pravidla jejího výkonu dostatečně jasně vymezena vzhledem ke stanovenému legitimnímu cíli, aby byla jednotlivci poskytnuta přiměřená ochrana proti svévoli.

50 S ohledem na výše uvedené se Jungbunzlauer domnívá, že je zásada legality porušena, pokud ustanovení, které stanoví uložení pokuty, dostatečně neomezuje možné právní následky rozhodnutí vydaného v této oblasti, ale ponechává příslušnému orgánu z důvodu nepřesné formulace dotčeného znění široké možnosti pro použití v projednávaném případě. V tomto případě totiž nejsou právní následky v rozporu s tím, co vyžaduje zásada legality, dopředu určeny zákonodárcem, ale nařízeny správním orgánem. Ačkoli, jak připouští Jungbunzlauer, existence prostoru pro uvážení v oblasti správy nemůže sama o sobě založit protiprávnost ve smyslu zásady legality, zůstává nicméně pravdou, že tento prostor nemůže být neomezený.

51 Jungbunzlauer se domnívá, že čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 nesplňuje výše uvedené minimální požadavky.

52 Jungbunzlauer připomíná, že čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 opravňuje Komisi k tomu, aby uložila v případě porušení pravidel hospodářské soutěže uvedených ve Smlouvě pokutu, jejíž minimální výše je 1000 eur a jejíž maximální výše musí být podle obratu stanovena pro každý podnik individuálně. Dodává, že pokud jde o konkrétní částku pokuty, upřesňuje čl. 15 odst. 2 druhý pododstavec nařízení č. 17, že „při stanovení výše pokuty se bere v úvahu závažnost a délka trvání daného protiprávního jednání“.

53 Jungbunzlauer se domnívá, že na základě tohoto ustanovení Komise disponuje téměř neomezeným prostorem pro uvážení, pokud jde o určení částky pokuty.

54 Zaprvé se Jungbunzlauer dovolává skutečnosti, že se nyní, na rozdíl od situace, která převládala při přijetí nařízení č. 17, světové obraty skupiny mohou zčásti zvýšit na několik set miliard eur, přičemž maximální hranice může snadno dosáhnout několika desítek miliard eur. Uvádí například, že pokud by se skupina ExxonMobil podnikající v oblasti ropy – jejíž skupinový obrat dosahuje 248 miliard eur – účastnila dohody, mohla by jí Komise uložit pokutu, jejíž výše by se nacházela mezi 1000 eur a 24, 8 miliard eur, tedy částkou, která odpovídá hrubému domácímu produktu Lucemburska. Jungbunzlauer se domnívá, že pokud zákon dává orgánu za určité protiprávní jednání k dispozici rozpětí pro pokuty od 1000 do 24,8 miliard eur – nebo dokonce celkové osvobození na základě sdělení o spolupráci –, nestanovuje již pokutu zákon, ale pouze orgán. Konečně takové ustanovení umožňuje stanovení výše pokuty svévolnou cestou.

55 Zadruhé, pokud jde o pokyny, domnívá se Jungbunzlauer, že nepředstavují „zákon“ ve smyslu EÚLP. Zdůrazňuje, že takové pokyny zavazují pouze Komisi samotnou, ale nikoli soudní orgány (rozsudek Soudu ze dne 16. července 1998, Regione Toscana v. Komise, T‑81/97, Recueil, s. II‑2889, bod 49, a stanovisko generálního advokáta Albera k rozsudku Soudního dvora ze dne 22. března 2001, Francie v. Komise, C‑17/99, Recueil, s. I‑2481, I‑2484, bod 23), které jsou oprávněny k soudnímu přezkumu rozhodnutí Komise v plné jurisdikci. Podle žalobkyně přitom vzhledem k tomu, že jsou uvedené orgány oprávněny k tomu, aby konečným způsobem určily výši pokut, a nejsou vázány pokyny, nemají tyto orgány žádný vliv na posouzení dostatečnosti legality trestní normy ve smyslu článku 7 EÚLP. Navíc poznamenává, že Soud v poslední době tvrdil, že právní rámec, který se vztahuje na pokuty, byl definován pouze nařízením č. 17 (rozsudek Brugg Rohrsysteme v. Komise, bod 46 výše, bod 123).

56 Zatřetí, Jungbunzlauer zpochybňuje opodstatněnost argumentace Komise, podle které by byl vyšší stupeň předvídatelnosti a spolehlivosti výpočtu výše pokut neslučitelný se zásadou, podle níž musí pokuty za účelem zajištění, aby podniky dodržovaly pravidla hospodářské soutěže, jednak zohledňovat zvláštnosti případu a jednak mít dostatečně odrazující účinek. Podle Jungbunzlauer to je totiž naopak znalost nebo možnost zjistit možné následky protiprávního jednání, která umožňuje účinněji zajistit odrazující účinek zamýšlený Komisí. Především z tohoto důvodu se trestní zákony členských států skládaly z několika různých protiprávních prvků, z nichž každý měl z pohledu sankcí různé následky. Na základě těchto norem a jejich výkladu vnitrostátním soudem byl procesní subjekt schopen dostatečně přesně předvídat trestní následky svého jednání. Téměř neomezený sankční rámec stanovený v čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 neměl právě takový odrazující účinek vzhledem k tomu, že se ani v nejmenším nezmiňuje o konkrétním obsahu protiprávního jednání, což mohlo a priori vést k úplnému odstranění smyslu uvedeného rámce.

57 Jungbunzlauer dodává, že skutečnost, že pokyny nevymezují dostatečným způsobem výpočet pokut, je doložena tím, že pro tzv. „velmi vážná“ protiprávní jednání „může“ Komise zvolit základní částku jakkoli převyšující 20 milionů eur. Pokyny přitom nijak neumožňovaly zjistit, za jakých podmínek se může Komise uchýlit k základní částce 20, 50 nebo 100 milionů eur nebo dokonce k částce ještě vyšší.

58 Začtvrté se Jungbunzlauer domnívá, že argument Rady vycházející z toho, že pokuty stanovené Komisí případně přezkoumává soud Společenství, jemuž je svěřena pravomoc soudního přezkumu, nemůže být také přijat. Podle Jungbunzlauer totiž Rada nezohlednila skutečnost, že přesným cílem požadavků dostatečné jasnosti právních ustanovení je umožnit soudu Společenství přezkum legality rozhodnutí přijatých na základě těchto ustanovení. Tvrzení Rady by vedlo k delegaci funkce zákonodárce Společenství na soudy Společenství.

59 Zapáté se Jungbunzlauer dovolává skutečnosti, že na vnitrostátní úrovni neexistuje srovnatelné oprávnění orgánu, které by umožňovalo tomuto orgánu ukládat téměř neomezeně pokuty. Pokud jde o srovnání se švédským právem, kterého se dovolává Rada, Jungbunzlauer se domnívá, že v tomto členském státu se právo vyvinulo na základě modelu práva Společenství, a nepřispívá proto do diskuse ničím užitečným. Pokud jde o německé právo, kterého se Rada rovněž dovolává, uplatňuje Jungbunzlauer, že německé předpisy ohledně stanovení pokut za protiprávní jednání porušující právo hospodářské soutěže představují odlišný systém, který není srovnatelný s obecným oprávněním stanoveným v čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17. Tyto předpisy totiž stanoví vyšší hranici, která může stoupat až na 500 000 eur a odtud až na trojnásobek zisku dosaženého na základě tohoto porušení, což v praxi vede k nižší úrovni pokut, než jak vyplývá z čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17. Jungbunzlauer mimoto podotýká, že tato výše pokut je ještě měněna podle způsobu, jímž je protiprávní jednání spácháno. Pouze v případě, že je jednání spácháno úmyslně, se použije plný rámec pokuty, zatímco v případě, že bylo protiprávní jednání spácháno z nedbalosti, může být stanovena pouze polovina maximální částky. V tomto rámci je pokuta vypočtena podle přesně určených kritérií zohledňujících například význam protiprávního jednání, závažnost újmy, zvláštní okolnosti týkající se osoby a ekonomické situace pachatele protiprávního jednání. Jungbunzlauer připouští, že tato právní úprava také neumožňuje, aby byla s dostatečnou přesností předem určena výše pokuty. Toto upřesnění však přesahuje stupeň vymezení stanovený v čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17. Jungbunzlauer se dovolává skutečnosti, že jde především o myšlenku, že přístup založený pouze na obratu dostatečně nezohledňuje rozsah a význam protiprávního jednání, což v roce 1999 vedlo k upuštění od změny právního rámce zákonodárcem v tomto smyslu.

60 Zašesté se Jungbunzlauer domnívá, že je opodstatněnost jejího tvrzení doložena rozhodovací praxí Komise v oblasti pokut. Praxe Komise totiž není charakteristická pouze velkými rozdíly mezi částkami pokut v absolutních hodnotách, ale také a především drastickým zvýšením výše pokut od počátku roku 2001. Jungbunzlauer zejména podotýká, že z průměrné výše pokut uložených podnikům v letech 1994 a 2000 ve srovnání s rekordní pokutou ve výši 462 milionů eur uloženou v průběhu roku 2001 v rámci rozhodnutí Komise 2003/2/ES ze dne 21. listopadu 2001 v řízení podle článku 81 Smlouvy o ES a článku 53 Dohody o EHP (věc COMP/E‑1/37.512 – Vitaminy) (Úř. věst. 2003, L 6, s. 1) vyplývá téměř poměr jedna ku patnácti. Dokonce i druhá nejvyšší pokuta uložená jistému podniku v roce 2001, tedy pokuta ve výši 184,27 milionů eur uložená v rámci rozhodnutí Komise 2004/337/ES ze dne 20. prosince 2001 v řízení podle článku 81 Smlouvy o ES a článku 53 Dohody o EHP (věc COMP/E‑1/36.212 – Samopropisovací papír) (Úř. věst. L 115, s. 1), představuje také skoro šestinásobek této průměrné hodnoty. Jungbunzlauer se domnívá, že skutečnost, že všechna tato rozhodnutí jsou – zcela jako předchozí praxe Komise, která je naprosto odlišná – založena na jednotném právním rámci pokut, tedy čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17, prokazuje, že toto ustanovení nemá ve skutečnosti žádný vliv na vymezení praxe Komise. Tento vývoj nepředstavuje ve skutečnosti zvýšení úrovně pokut, ale jejich znásobení.

61 Zasedmé, Jungbunzlauer poukazuje na to, že v článku zveřejněném v roce 1993 úředník Komise připustil, že řízení, které může směřovat k uložení pokuty podle nařízení č. 17, „[se zdá] být vzdálené tomu, co obvykle nazýváme řádným řízením (due process)“.

62 Jungbunzlauer se podpůrně domnívá, že i za předpokladu, že by čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 byl slučitelný se zásadou legality, musela by Komise toto ustanovení vykládat přinejmenším restriktivně a nahradit nedostatečný stupeň předvídatelnosti tohoto ustanovení koherentním a transparentním systémem pokut, který by umožnil zajistit dotčeným podnikům nezbytnou úroveň právní jistoty. Takový výklad se měl podle Jungbunzlauer projevit tím, že Komise měla být připravena k zajištění minimální transparentnosti a předvídatelnosti, pokud jde o stanovení pokuty. Široké oprávnění svěřené čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 mělo podle jejího názoru být na základě rozhodovací praxe Komise minimálně konkretizováno, vylučujíc tak překvapivost rozhodnutí, jak tomu bylo v projednávaném případě.

63 Komise a Rada se domnívají, že čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 neporušuje zásadu legality.

64 Komise zejména ozřejmuje, že její rozhodnutí vydaná v oblasti pokut spadají do přezkumné pravomoci soudu Společenství. Mimoto zdůrazňuje, že kritéria stanovená v čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 byla upřesněna jednak judikaturou a jednak pokyny. Podle ní, pokud by kritéria měla být určena přesněji, nebyla by s to jednak zohlednit zvláštnosti každého projednávaného případu a jednak zajistit, aby měly pokuty odrazující účinek.

65 Komise také zdůrazňuje, že v souladu s čl. 15 odst. 4 nařízení č. 17 nemají pravidla hospodářské soutěže trestněprávní povahu. Mimoto se domnívá, že se žalobkyně nesprávně dovolává porušení čl. 7 odst. 1 EÚLP a článků 41 a 49 Listiny základních práv.

66 Komise také připomíná, že má pravomoc stanovit výši pokut a že pokyny nemají na právní rámec, jež se vztahuje na stanovení pokut, vliv.

67 Pokud jde o srovnání s německým právem, Komise konečně uvádí příklad trestní normy pro ilustraci skutečnosti, že právo této země stanoví také velmi široký prostor pro uvážení, v rámci kterého musí být stanovena individuální a konkrétní sankce.

68 Rada se domnívá, že dovolávaná ustanovení EÚLP a listiny základních práv se nevztahují na čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17. Mimoto je podle ní čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 zcela jasnou a jednoznačnou normou.

2. Závěry Soudu

69 Článek 15. odst. 2 nařízení č. 17 ve znění naposledy pozměněném nařízením (ES) č. 1216/1999 (Úř. věst. L 148, s. 5) stanoví:

„Komise může podnikům nebo sdružením podniků uložit rozhodnutím pokuty ve výši od [1 000 eur] do [1 000 000 eur] nebo v částce tuto výši přesahující, ale nepřesahující 10 % obratu dosaženého v předchozím účetním roce všemi podniky, které se na [protiprávním jednání] podílely, a pokud úmyslně nebo z nedbalosti:

a) poruší čl. [81] odst. 1 [ES] a článek [82 ES], nebo

b) poruší povinnosti uložené podle čl. 8 odst. 1.

Při stanovení výše pokuty se bere v úvahu závažnost a trvání daného [protiprávního jednání].“ (neoficiální překlad)

70 Je třeba přezkoumat, zda v souladu s tím, co uplatňuje žalobkyně, čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 tím, že předem dostatečně nestanovuje rozhodovací praxi Komise, porušuje zásadu legality.

71 Ohledně této záležitosti je namístě připomenout, že z judikatury Soudního dvora vyplývá, že zásada legality je logickým důsledkem zásady právní jistoty, která je obecnou zásadou práva Společenství a která vyžaduje jasnost a přesnost všech předpisů Společenství, především pokud tyto ukládají či umožňují uložit sankce, aby tak dotčené osoby mohly jednoznačně rozpoznat svá práva a povinnosti, které z nich vyplývají, a aby mohly následně přijmout odpovídající opatření (viz v tomto smyslu rozsudky Soudního dvora ze dne 9. července 1981, Gondrand, 169/80, Recueil, s. 1931, bod 17; Maizena, bod 40 výše, bod 15; Van Es Douane Agenten, bod 40 výše, bod 27, a rozsudek Trestní řízení proti X, bod 40 výše, bod 25).

72 Stejně tak vyplývá z judikatury, že tato zásada se vztahuje jak na trestněprávní normy, tak na zvláštní správní nástroje ukládající nebo umožňující uložení správních sankcí (viz rozsudek Maizena, bod 40 výše, body 14 a 15, a tam uvedená judikatura), a že se použije nejen na předpisy, které stanovují skutkovou podstatu protiprávního jednání, ale i na ty předpisy, které stanovují důsledky plynoucí z protiprávního jednání porušujícího prvně uvedené předpisy (viz v tomto smyslu rozsudek Trestní řízení proti X, bod 40 výše, body 22 a 25).

73 Je mimoto třeba připomenout, že zásada legality je součástí obecných zásad práva Společenství, které jsou základem ústavních tradic společných členským státům, a že byla zakotvena několika mezinárodními smlouvami, zejména článkem 7 EÚLP, a to mimo jiné pokud jde o protiprávní jednání a tresty (viz v tomto smyslu rozsudek Trestní řízení proti X, bod 40 výše, bod 25).

74 Z ustálené judikatury vyplývá, že základní práva jsou nedílnou součástí obecných právních zásad, jejichž dodržování soud Společenství zajišťuje (viz posudek Soudního dvora 2/94 ze dne 28. března 1996, Recueil, s. I‑1759, bod 33, a rozsudek Soudního dvora ze dne 29. května 1997, Kremzow, C‑299/95, Recueil, s. I‑2629, bod 14). Za tímto účelem Soudní dvůr a Soud vycházejí z ústavních tradic společných členským státům, jakož i z poznatků, které skýtají mezinárodně‑právní instrumenty týkající se ochrany lidských práv, na jejichž tvorbě členské státy spolupracovaly nebo k nimž přistoupily. Zvláštní význam přísluší v této souvislosti EÚLP (rozsudky Soudního dvora ze dne 15. května 1986, Johnston, 222/84, Recueil, s. 1651, bod 18, a výše uvedený rozsudek Kremzow, bod 14). Podle čl. 6 odst. 2 EU mimoto „Unie ctí základní práva zaručená Evropskou úmluvou o ochraně lidských práv a základních svobod a ta, jež vyplývají z ústavních tradic společných členským státům, jako obecné zásady práva Společenství“ (rozsudek Soudního dvora ze dne 22. října 2002, Roquette Frères, C‑94/00, Recueil, s. I‑9011, body 23 a 24, a rozsudek Mannesmannröhren‑Werke v. Komise, bod 40 výše, bod 60).

75 V tomto ohledu je třeba připomenout znění čl. 7 odst. 1 EÚLP:

„Nikdo nesmí být odsouzen za jednání nebo opomenutí, které v době, kdy bylo spácháno, nebylo podle vnitrostátního nebo mezinárodního práva trestným činem. Rovněž nesmí být uložen trest přísnější, než jaký bylo možno uložit v době spáchání trestného činu.“

76 Podle Evropského soudu pro lidská práva (dále jen „ESLP“) z tohoto ustanovení vyplývá, že zákon musí jasně stanovit protiprávní jednání i tresty, které je potlačují. Tato podmínka je splněna, pokud se má procesní subjekt možnost z textu příslušného ustanovení, a v případě potřeby z výkladu, který k němu podaly soudy, dozvědět, z jakých úkonů a opomenutí mu vzniká trestněprávní odpovědnost (viz ESLP, rozsudek Coëme v. Belgie ze dne 22. června 2000, Sbírka rozsudků a rozhodnutí, 2000‑VII, s. 1, bod 145).

77 Komise a Rada, které se odvolávají na čl. 15 odst. 4 nařízení č. 17, jež stanoví, že rozhodnutí přijatá Komisí zejména na základě odstavce 2 tohoto ustanovení nemají trestní charakter, vyslovily pochybnosti týkající se otázky, zda může Soud při analýze legality čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 vycházet z čl. 7 odst. 1 EÚLP a judikatury ESLP ohledně tohoto článku.

78 K této záležitosti Soud nejprve zdůrazňuje, že k posouzení legality čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 s ohledem na čl. 7 odst. 1 EÚLP není příslušný vzhledem k tomu, že ustanovení EÚLP nejsou jako taková součástí práva Společenství (viz v tomto smyslu rozsudek Mannesmannröhren‑Werke v. Komise, bod 40 výše, bod 59). Jak je však uvedeno v bodu 74 výše, základní práva jsou nedílnou součástí obecných právních zásad, jejichž dodržování soud Společenství zajišťuje, zohledňuje zejména EÚLP, jakožto zdroj inspirace.

79 Následně, aniž by přitom bylo třeba, aby se Soud vyslovil k otázce, zda je zejména z důvodu povahy a míry přísnosti pokut ukládaných Komisí podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 možné na tyto správní sankce uplatnit čl. 7 odst. 1 EÚLP, a tedy jej považovat za zdroj inspirace pro Soud (viz v tomto ohledu rozsudek Soudního dvora ze dne 28. června 2005, Dansk Rørindustri a další v. Komise, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P, C‑208/02 P a C‑213/02 P, Sb. rozh. s. I‑5425, body 215 až 223), postačí uvést, že čl. 7 odst. 1 EÚLP nevyžaduje, aby znění ustanovení, podle nichž jsou tyto sankce ukládány, bylo natolik přesné, aby důsledky, které mohou z protiprávního jednání porušujícího tato ustanovení nastat, bylo možné předvídat s absolutní jistotou.

80 Podle judikatury ESLP totiž neurčitost ustanovení nemusí mít nutně za důsledek porušení článku 7 EÚLP. ESLP tak uznal, že právní pojem použitý v článku 7 EÚLP se shoduje s pojmem uvedeným v ostatních článcích EÚLP (viz ESLP, rozsudek Baskaya a Okçuoglu v. Turecko ze dne 8. července 1999, Sbírka rozsudků a rozhodnutí, 1999‑IV, s. 308, bod 36, a rozsudek Dansk Rørindustri a další v. Komise, bod 79 výše, bod 216). ESLP mimoto uznal, že zákony nepředstavují absolutní jistotu a mnoho z nich obsahuje z důvodu nutnosti vyhnout se přílišné tvrdosti a přizpůsobit se změnám situace více či méně nejasné formulace, a že jejich výklad a použití závisí na praxi (viz ESLP, rozsudek Kokkinakis v. Řecko ze dne 25. května 1993, série A č. 260‑A, body 40 a 52). ESLP mimoto také upřesnil, že veškeré zákony stanoví kvalitativní podmínky, zejména podmínku přístupnosti a předvídatelnosti (výše uvedený rozsudek Baskaya a Okçuoglu v. Turquie, bod 36). Skutečnost, že zákon přiznává posuzovací pravomoc, jako taková neodporuje požadavku předvídatelnosti, pokud jsou rozsah výkonu posuzovací pravomoci a pravidla jejího výkonu dostatečně jasně vymezena vzhledem ke stanovenému legitimnímu cíli, aby byla jednotlivci poskytnuta přiměřená ochrana proti svévoli (viz ESLP, rozsudek Margareta a Roger Andersson v. Švédsko ze dne 25. února 1992, řada A č. 226‑A, § 75). ESLP konečně upřesňuje, že samotný text zákona zohledňuje i ustálenou judikaturu zveřejněnou v průběhu posuzování určitosti či neurčitosti použitých pojmů (viz ESLP, rozsudky G. v. Francie ze dne 27. září 1995, řada A, č. 325‑B, § 25, a E.K. v. Turecko ze dne 7. února 2002, bod 51).

81 Pokud jde o ústavní tradice společné členským státům, nic neumožňuje Soudu, aby ohledně obecné zásady práva Společenství, kterou představuje zásada legality, podal odlišný výklad, než jaký vyplývá z výše uvedených úvah. Nejprve je třeba poznamenat, vzhledem k tomu, že se žalobkyně dovolává znění ustanovení německého práva, podle kterého příslušné německé orgány ukládají pokuty za porušení pravidel hospodářské soutěže, že ústavní tradice společná členským státům nemůže být vyvozována z právní situace v jediném členském státu. V důsledku toho, jak žalobkyně připustila při jednání, příslušné právo ostatních členských států zná pro účely uložení takových správních sankcí, jako sankcí uložených za porušení vnitrostátních pravidel hospodářské soutěže, stupeň vymezení srovnatelný se stupněm v čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17, dokonce podobná nebo stejná kritéria jako ta, jež jsou stanovena tímto ustanovením.

82 Vzhledem k tomu je třeba s ohledem na zásadní úvahy uvedené výše dojít k závěru, že čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 neporušuje zásadu legality.

83 V tomto ohledu je třeba připomenout, že sankce stanovené v čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 představují v případě porušení článků 81 ES a 82 ES klíčový nástroj, který má Komise k dispozici za účelem zavedení v rámci Společenství „systému zajišťujícího, aby na vnitřním trhu nebyla narušována hospodářská soutěž“ [čl. 3 odst. 1 písm. g) ES]. Tento systém umožňuje Společenství, aby splnilo svůj úkol spočívající v podpoře zejména harmonického, vyváženého a udržitelného rozvoje hospodářských činností a vysokého stupně konkurenceschopnosti v celém Společenství (článek 2 ES). Tento systém je mimoto nezbytný pro zavedení v rámci Společenství hospodářské politiky vedené v souladu s dodržováním zásady otevřené tržní ekonomiky nebo volné hospodářské soutěže (čl. 4 odst. 1 a 2 ES). Článek 15 odst. 2 nařízení č. 17 tak umožňuje zavedení systému odpovídajícímu základním úkolům Společenství.

84 Mimoto je třeba upřesnit, že k vyloučení přílišné nepružnosti norem a umožnění přizpůsobení právního předpisu okolnostem musí být povolen určitý stupeň nepředvídatelnosti, pokud jde o sankci, kterou lze za dané protiprávní jednání uložit. Pokuta, která v sobě zahrnuje dostatečně regulovanou míru proměnlivosti mezi minimální a maximální pokutou, jíž lze uložit za dané protiprávní jednání, tak může přispět k účinnosti této sankce jak z pohledu jejího uplatnění, tak jejího odrazujícího účinku.

85 V projednávaném případě stanoví čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 jako sankci pro podnik, který porušil čl. 81 odst. 1 ES a článek 82 ES, uložení pokuty, jejíž výše se pohybuje mezi 1000 eur a 10 % obratu dosaženého v průběhu předchozího účetního roku dotčeného podniku. Je tedy třeba konstatovat, že v rozporu s tím, co tvrdí žalobkyně, Komise nedisponovala v případě porušení pravidel hospodářské soutěže neomezeným prostorem pro stanovení pokut.

86 Soud se mimoto domnívá, že Rada tím, že stanovila v případě porušení pravidel hospodářské soutěže pokuty v částkách od 1000 eur do 10 % obratu dotčeného podniku, neponechala Komisi nadměrný prostor pro uvážení. Soud se zejména domnívá, že hranice 10 % obratu dotčeného podniku je rozumná s ohledem na zájmy, které Komise před takovýmto porušením chrání. Je také nutno zdůraznit, že v rozporu s tím, co uvádí žalobkyně, nemusí být posouzení rozumného charakteru pokut, jež lze uložit na základě čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17, učiněno absolutně, ale relativně, tedy ve vztahu k obratu narušitele.

87 Mimoto Soud zdůrazňuje, že pro stanovení částky pokut na základě čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 je Komise povinna dodržovat obecné právní zásady, zejména zásady rovného zacházení a proporcionality tak, jak je uznává judikatura Soudního dvora a Soudu. Ustálená judikatura Soudního dvora a Soudu také vyjasnila kritéria a metodu výpočtu, které musí Komise použít v rámci určování částky pokut (viz zejména body 213 a následující níže). Žalobkyně mimoto na tuto judikaturu sama na podporu svých žalobních důvodů a svých argumentů odkazuje (viz zejména bod 199 níže).

88 Krom toho na základě kritérií stanovených v čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a upřesněných judikaturou Soudního dvora a Soudu vyvinula sama Komise rozhodovací praxi, která je známá a dostupná veřejnosti. Ačkoli předchozí rozhodovací praxe Komise jako taková nezavazuje Komisi při stanovení výše pokuty (viz v tomto smyslu rozsudky Soudu ze dne 20. března 2002, LR AF 1998 v. Komise, T‑23/99, Recueil, s. II‑1705, bod 234, a ze dne 30. září 2003, Michelin v. Komise, T‑203/01, Recueil, s. II‑4071, bod 254), nic to nemění na skutečnosti, že podle zásady rovného zacházení, která představuje obecnou právní zásadu, kterou musí Komise dodržovat, nesmí Komise zacházet se stejnými situacemi odlišně anebo s odlišnými situacemi stejně, není‑li takové zacházení objektivně odůvodněno (rozsudky Soudního dvora ze dne 13. prosince 1984, Sermide, 106/83, Recueil, s. 4209, bod 28, a Soudu ze dne 14. května 1998, BPB de Eendracht v. Komise, T‑311/94, Recueil, s. II‑1129, bod 309).

89 Mimoto je třeba mít na zřeteli, že Komise ve snaze o transparentnost a za účelem zvýšení právní jistoty dotčených podniků zveřejnila pokyny, v nichž stanovuje metodu výpočtu, kterou se zavázala v každém jednotlivém případě dodržovat.

90 Na základě všech těchto skutečností a v rozporu s tím, co tvrdí žalobkyně, tak obezřetný subjekt může, při obstarání odborné rady v případě potřeby, s dostatečnou přesností předvídat metodu i výši pokut, které mu hrozí za dané chování. Skutečnost, kterou nezpochybnila ani Komise, ani Rada, že podniky nemohou předem znát přesnou výši pokut, které Komise v jednotlivých případech uloží, nemůže mít za následek, že čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 porušuje zásadu legality.

91 Ačkoli platí, že podniky nemohou předem znát přesnou výši pokut, jež Komise v každém jednotlivém případě uloží, nic to nemění na skutečnosti, že podle článku 253 ES je Komise v rozhodnutí o uložení pokuty povinna, i přes obecně známý kontext tohoto rozhodnutí, uvést odůvodnění, a to zejména pokud jde o výši uložené pokuty a zvolenou metodu jejího stanovení. Z odůvodnění musí jasně a jednoznačně vyplývat úvahy Komise tak, aby dotčené osoby mohly rozpoznat důvody, které vedly k přijetí opatření, a mohly tak posoudit možnost zahájit řízení před soudem Společenství, a případně aby tento soud mohl vykonat svůj přezkum.

92 S ohledem na výše uvedené je třeba zamítnout námitku protiprávnosti vznesenou s ohledem na čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17.

B – Ke konformnímu výkladu čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17

93 Žalobkyně uplatňuje, že i kdyby byl čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 slučitelný se zásadou legality, logickým následkem zásady právní jistoty, musela by Komise přinejmenším toto ustanovení vyložit restriktivním způsobem a nahradit nedostatečný stupeň předvídatelnosti tohoto ustanovení jednotným a transparentním systémem pokut, který by umožnil zajistit dotčeným podnikům nezbytnou úroveň právní jistoty.

94 Komise připomíná, že právě za účelem zajištění dostatečného stupně transparentnosti přijala pokyny a že od jejich přijetí byla její volnost při volbě výše pokut omezena.

95 Soud konstatuje, že v rámci této druhé části žalobního důvodu, předložené podpůrně k první části, žalobkyně neuvádí žádnou konkrétní námitku proti Rozhodnutí, ale formuluje obecné předpoklady ve smyslu, že Komise musí obecně změnit svoji politiku v oblasti pokut a snížit jejich výši nebo upřesnit znění pokynů.

96 Vzhledem k tomu musí být tato část žalobního důvodu zamítnuta jako nepřípustná.

II – K adresátovi rozhodnutí

97 Žalobkyně předkládá žalobní důvody vycházející zaprvé z porušení povinnosti odůvodnění a zadruhé z nesprávného určení adresáta Rozhodnutí.

A – K porušení povinnosti odůvodnění

98 Jungbunzlauer se domnívá, že Rozhodnutí neobsahuje žádné odůvodnění, které by poskytovalo důvody, z nichž by Jungbunzlauer GmbH měla být přičítána odpovědnost za protisoutěžní jednání během období před rokem 1993.

99 K této záležitosti Komise nepředložila žádné zvláštní argumenty.

100 Soud připomíná, že podle ustálené judikatury musí z odůvodnění vyžadovaného článkem 253 ES jasně a jednoznačně vyplývat úvahy orgánu Společenství, jenž příslušný akt vydal, tak aby se zúčastněné osoby mohly seznámit s důvody, které vedly k přijetí opatření, a soud Společenství mohl vykonávat svůj přezkum. Požadavek odůvodnění musí být posuzován podle okolností případu, zejména v závislosti na obsahu aktu, povaze dovolávaných důvodů a zájmu, který mohou mít osoby, kterým je akt určen, nebo jiné osoby, kterých se akt bezprostředně a osobně dotýká, na získání těchto vysvětlení. Není požadováno, aby odůvodnění upřesňovalo všechny relevantní skutkové a právní okolnosti, jelikož otázka, zda odůvodnění aktu splňuje požadavky článku 253 ES, musí být posuzována s ohledem nejen na jeho text, ale také s ohledem na jeho celkovou souvislost, jakož i s ohledem na všechna právní pravidla upravující dotčenou oblast (rozsudky Soudního dvora ze dne 2. dubna 1998, Komise v. Sytraval a Brink’s France, C‑367/95 P, Recueil, s. I‑1719, bod 63, a ze dne 30. září 2003, Německo v. Komise, C‑301/96, Recueil, s. I‑9919, bod 87).

101 V projednávaném případě se Komise dovolává následujících důvodů pro odůvodnění svého rozhodnutí přičítat Jungbunzlauer protiprávní jednání nikoli pouze za období následující po srpnu 1993, ale také za období od počátku protiprávního jednání v roce 1991 do července 1993.

102 V bodech 30 a 33 odůvodnění Rozhodnutí Komise podotkla, že žalobkyně, společnost Jungbunzlauer, byla řídící společností, která od restrukturalizace skupiny v roce 1993 řídila činnosti skupiny Jungbunzlauer, v jejímž čele stála holdingová společnost, tedy Jungbunzlauer Holding AG. Komise poznamenala, že od roku 1993 tak žalobkyně, Jungbunzlauer, řídila rovněž činnosti skupiny na trhu s kyselinou citronovou, která byla vyráběna v rámci skupiny Jungbunzlauer GmbH, dceřiné společnosti vlastněné ze 100 % Jungbunzlauer Holding AG. Komise dodala, že před restrukturalizací skupiny v roce 1993 byla skupina řízena Jungbunzlauer GmbH. Distribuce kyseliny citronové byla do roku 1993 prováděna Jungbunzlauer GmbH a po tomto datu pak jinou dceřinou společností Jungbunzlauer Holding AG, tedy Jungbunzlauer International AG.

103 V bodu 70 odůvodnění Rozhodnutí Komise poznamenala, že na schůzkách kartelové dohody byla skupina Jungbunzlauer zastoupena generálním ředitelem a ředitelem Jungbunzlauer GmbH.

104 V bodu 186 odůvodnění Rozhodnutí Komise podotkla, že Jungbunzlauer a Jungbunzlauer GmbH ve své odpovědi na oznámení námitek společně prohlásily, že za adresáta Rozhodnutí měla být považována Jungbunzlauer GmbH. K této záležitosti uvedla Komise následující odůvodnění:

„(187) […] Nejprve, do druhé poloviny roku 1993, nebyla Jungbunzlauer [GmbH] odpovědná pouze za výrobu a distribuci kyseliny citronové, ale byla také právnickou osobou pověřenou vedením celé skupiny Jungbunzlauer. V roce 1993 byla odpovědnost za vedení skupiny převedena na Jungbunzlauer AG, která mohla být považována za nástupce Jungbunzlauer [GmbH] ve vedení skupiny Jungbunzlauer. Od tohoto data byla Jungbunzlauer [GmbH] 100% dceřinou společností skupiny, která samostatně neovládá své jednání na trhu, ale uplatňuje zejména pokyny, které jí uděluje Jungbunzlauer AG, společnost pověřená řízením skupiny.

(188) V části období, jímž se zabývá projednávané rozhodnutí, se Jungbunzlauer AG bezprostředně účastnila schůzek kartelové dohody, a to prostřednictvím osoby svého [generálního ředitele]. Je tedy třeba dojít k závěru, že po celé v projednávaném rozhodnutí posuzované období se právnická osoba pověřená řízením celé skupiny Jungbunzlauer aktivně a bezprostředně účastnila kartelové dohody. Vzhledem k tomu, že dotčenou právnickou osobou je aktuálně Jungbunzlauer AG, musí být také adresátkou projednávaného rozhodnutí.“

105 Tyto údaje, ačkoli jsou stručné, odhalují podstatné okolnosti použité Komisí pro odůvodnění přičítat Jungbunzlauer protiprávní jednání za období předcházející roku 1993. Komise totiž uvedla, že se domnívá, že Jungbunzlauer nese odpovědnost za protiprávní jednání za období předcházející restrukturalizaci skupiny v roce 1993 z důvodu převedení řízení činností skupiny zejména na trhu s kyselinou citronovou z Jungbunzlauer GmbH na Jungbunzlauer.

106 V důsledku toho musí být žalobní důvod vycházející z porušení povinnosti odůvodnění zamítnut.

B – K žalobnímu důvodu vycházejícímu z nesprávného určení adresátky Rozhodnutí

1. Argumenty účastnic řízení

107 Jungbunzlauer se domnívá, že je adresátkou Rozhodnutí neprávem. V žalobě uplatňuje, že Rozhodnutí mělo být adresováno Jungbunzlauer GmbH. Podotýká, že tato společnost v rámci skupiny vyráběla a distribuovala kyselinu citronovou a mimoto do roku 1993 řídila celou skupinu. Pokud jde o období následující poté, co byla v roce 1993 ustanovena řídící společností, tvrdí ve své replice, že i po tomto datu bylo „skutečné řízení“ skupiny vykonáváno Jungbunzlauer Holding AG.

108 Pokud jde o období následující po roce 1993, Jungbunzlauer jednak připomíná, zaprvé, že od roku 1993 byly jak Jungbunzlauer GmbH, tak ona sama dceřinými společnostmi vlastněnými ze 100 % Jungbunzlauer Holding AG, takže sama nebyla mateřskou společností Jungbunzlauer GmbH, ale pouze její sesterskou společností.

109 V důsledku toho nemůže podle Jungbunzlauer Komise platně uplatňovat rozsudky Soudního dvora ze dne 25. října 1983, AEG v. Komise (107/82, Recueil, s. 3151, dále jen rozsudek „AEG“, bod 50), a ze dne 16. listopadu 2000, Stora Kopparbergs Bergslags v. Komise (C‑286/98 P, Recueil, s. I‑9925, dále jen „rozsudek Stora“, bod 28), které se týkaly přičtení jednání dceřiné společnosti její mateřské společnosti. Přitom tento vztah mezi mateřskou společností a dceřinou společností byl kvalitativně odlišný od vztahu, jenž existoval mezi jí samotnou a Jungbunzlauer GmbH, vzhledem k tomu, že Jungbunzlauer Holding AG, jakožto společná mateřská společnost, měla v kterémkoli okamžiku možnost odejmout jedné ze svých dceřiných společností právo kontroly jedné z jejích sesterských společností.

110 Jungbunzlauer dodává, že pouze poskytovala ostatním společnostem ze skupiny řídící a poradní služby týkající se otázek politiky podniku, organizace a finančních investic. Jungbunzlauer vykonávala svou činnosti na žádost Jungbunzlauer Holding AG, která ovládala skupinu a byla jedinou společností, která měla právo udělovat pokyny společnostem ve skupině. Jungbunzlauer skutečně nedisponovala tímto právem s ohledem na jednotlivé podniky ve skupině a toto právo jí nebylo ani svěřeno jako „Treuhänder“ (zmocněnci) Jungbunzlauer Holding AG. Její vlastní činnosti se naopak omezovaly na poskytování služeb prostřednictvím osob, které zaměstnávala, jednotlivým společnostem. Vzhledem k tomu tyto osoby v jednotlivých případech předávaly pokyny společnostem ve skupině (například Jungbunzlauer GmbH), přičemž tuto činnost neprováděly vlastním jménem, ale jakožto zástupci Jungbunzlauer Holding AG.

111 Jungbunzlauer z toho vyvodila, že „skutečné řízení“ věcí Jungbunzlauer Holding AG a celé skupiny bylo pouze její záležitostí. To potvrdilo rakouské korporační právo, které se na Jungbunzlauer GmbH vztahuje. Společnost založená ve formě GmbH byla totiž řízena jejími orgány, tedy správní radou a dozorčí radou, zatímco její obchodní politiku nakonec vymezovala valná hromada, v jejímž rámci v projednávaném případě AG vlastnila veškerá hlasovací práva Jungbunzlauer Holding, jakožto jediný společník.

112 Zadruhé Jungbunzlauer tvrdí, že i po jejím založení v roce 1993, vykonávaly hlavní účastnice diskusí, s výjimkou řídící Jungbunzlauer, jež vstoupila do funkce v průběhu léta roku 1993, dlouho řídící funkce v rámci Jungbunzlauer GmbH. Po založení Jungbunzlauer v roce 1993 mimoto tyto osoby pokračovaly ve výkonu svých funkcí v rámci Jungbunzlauer GmbH. Převážná většina činností tak náležela Jungbunzlauer GmbH. Tvrzení Komise, podle kterého některé dotčené osoby vykonávaly funkce v rámci skupiny, není v tomto kontextu relevantní. Komise podle Jungbunzlauer měla přinejmenším uvést jednotlivé společnosti skupiny, které tyto osoby zaměstnávaly a jejichž seznam se nacházel v odpovědi na oznámení námitek. Jungbunzlauer například uvádí, že tvrzení, že pánové H. a R. byli jejími zaměstnanci či zaměstnanci Jungbunzlauer Holding AG, je nesprávné.

113 Zatřetí se Jungbunzlauer domnívá, že s ohledem na průběh správního řízení bylo nepřirozené ji vinit z kartelové dohody. Poznamenává totiž, že se Komise dne 6. srpna 1997, 28. července 1998 a 3. března 1999 obrátila se svými žádostmi o informace na Jungbunzlauer GmbH a že spolupráce zahájená v rámci sdělení o spolupráci byla také její záležitostí.

114 Krom toho, pokud jde o období před rokem 1993, Jungbunzlauer zaprvé uplatňuje, že do roku 1993 skupinu řídila Jungbunzlauer GmbH a že Jungbunzlauer před tímto datem ani nefungovala. Vzhledem k tomu jí podle ní v žádném případě nelze, pokud jde o období před rokem 1993, přičítat odpovědnost za protisoutěžní jednání.

115 Zadruhé se Jungbunzlauer domnívá, že rozsudky, kterých se Komise dovolává, nejsou na podporu jejího tvrzení o tom, že na ni byla převedena odpovědnost za protiprávní jednání Jungbunzlauer GmbH, relevantní. Zdůrazňuje, že věc, ve které byl vydán rozsudek Soudního dvora ze dne 16. prosince 1975, Suiker Unie a další v. Komise (40/73 až 48/73, 50/73, 54/73 až 56/73, 111/73, 113/73 a 114/73, Recueil, s. 1663, body 84 až 87), se týkala přechodu práva, a věc, ve které byl vydán rozsudek Soudu ze dne 11. března 1999, NHM Stahlwerke v. Komise (T‑134/94, Recueil, s. II‑239, body 35 až 38), se týkala převzetí společnosti v konkurzu.

116 Zatřetí se Jungbunzlauer domnívá, že nemůže být považována za „hospodářského nástupce“ Jungbunzlauer GmbH a že jí nemůže být přičítáno její jednání před rokem 1993. To bylo prokázáno skutečností, že její vlastní role v rámci skupiny byla omezena na poskytování služeb jiným společnostem uvedené skupiny (viz bod 110 výše). Stejně tak tvrdí, že i po roce 1993 Jungbunzlauer GmbH pokračovala ve svých činnostech skládajících se z výroby kyseliny citronové a jejího uvádění na trh. Přitom pokud se Jungbunzlauer GmbH v tomto ohledu občas obracela na ostatní společnosti skupiny jako ona sama, měly by tyto společnosti pouze postavení zmocněnce. Kvantitativní a cenová politika byla vždy ukládána společností Jungbunzlauer GmbH.

117 Začtvrté, tvrzení, že pánové B. a H. řídili Jungbunzlauer nebo jednali jejím jménem, je nesprávné. V každém případě, pokud jde o pana H., Jungbunzlauer podotýká, že nebyl zaměstnán jí, ale jinými společnostmi ze skupiny.

118 Zapáté, Jungbunzlauer zdůrazňuje, že měla k dispozici pouze omezené finanční prostředky.

119 Komise zdůrazňuje, že se opírala o informace poskytnuté Jungbunzlauer GmbH a samotnou Jungbunzlauer během správního řízení.

120 Pokud jde o období po roce 1993, Komise se domnívá, že z těchto informací vyplývá, že do roku 1993 byla Jungbunzlauer GmbH pověřena řízením skupiny a že v roce 1993 tuto funkci převzala Jungbunzlauer, takže mezi těmito společnostmi došlo k hospodářskému nástupnictví, pokud jde o činnosti týkající se kartelové dohody. Skutečnost, že žalobkyně byla pouze sesterskou společností Jungbunzlauer GmbH, tento závěr nijak neoslabuje. Komise totiž zdůrazňuje, že Soudní dvůr ustáleně vyvozuje z vlastnictví podílu, že mateřská společnost je s to zásadním způsobem ovlivnit hospodářskou politiku její dceřiné společnosti, ledaže tato skutečnost byla zpochybněna. Rozhodující tedy není vlastnictví podílu jako takové, ale skutečnost, že toto vlastnictví může mateřské společnosti umožnit výkon zásadního vlivu na hospodářskou politiku dceřiné společnosti. Podle Komise přitom mateřská společnost může převést na jinou společnost ve skupině možnost ovlivňovat jednání některé ze svých dceřiných společností. Což se v projednávaném případě stalo.

121 Pokud jde o období před rokem 1993, domnívá se Komise, že z důvodu výše uvedeného hospodářského nástupnictví, pokud jde o úkoly spojené s řízením činností skupiny Jungbunzlauer na trhu s kyselinou citronovou, musí být protiprávní jednání spáchané Jungbunzlauer GmbH před restrukturalizací zahájenou v roce 1993 přičítáno Jungbunzlauer. Jak vyplývá z judikatury Soudního dvora a Soudu, skutečnost, že posledně uvedená společnost před rokem 1993 neexistovala a že Jungbunzlauer GmbH po tomto datu dále existovala, postrádá relevanci.

2. Závěry Soudu

122 Z judikatury vyplývá, že čl. 81 odst. 1 ES tím, že podnikům zakazuje zejména uzavírat dohody nebo se účastnit jednání ve vzájemné shodě, které by mohly ovlivnit obchod mezi členskými státy a jejichž cílem nebo výsledkem je vyloučení, omezení nebo narušení hospodářské soutěže na společném trhu, se obrací na hospodářské entity představující souhrn materiálních a lidských prvků, které mohou přispět ke spáchání protiprávního jednání, na které se vztahuje toto ustanovení (rozsudek Soudu ze dne 17. prosince 1991, Enichem Anic v. Komise, T‑6/89, Recueil, s. II‑1623, bod 235).

123 V projednávaném případě žalobkyně nezpochybňuje existenci protiprávního jednání podle čl. 81 odst. 1 ES. Naopak tvrdí, že jí Komise nemohla za toto protiprávní jednání přičítat odpovědnost.

124 K této záležitosti je nejprve třeba připomenout, že do roku 1993 byla skupina Jungbunzlauer řízena Jungbunzlauer GmbH, společností, která vyráběla mimo jiné také kyselinu citronovou, ale že od restrukturalizace skupiny v roce 1993 řídila veškerou činnost uvedené skupiny, včetně činnosti týkající se trhu s kyselinou citronovou, Jungbunzlauer, jakožto řídící společnost, a že v čele této skupiny byla holdingová společnost, tedy Jungbunzlauer Holding AG (viz bod 102 výše).

125 Pokud jde o období po restrukturalizaci skupiny Jungbunzlauer v roce 1993, je namístě uvést, že Jungbunzlauer, 100% dceřiná společnost Jungbunzlauer Holding AG, byla sesterskou a nikoli mateřskou společností Jungbunzlauer GmbH. V tomto kontextu žalobkyně oprávněně uvádí, že byl projednávaný případ jiný než případy, v nichž bylo rozhodnuto judikaturou Soudního dvora a Soudu (viz zejména rozsudek Soudu ze dne 14. května 1998, Stora Kopparbergs Bergslags v. Komise, T‑354/94, Recueil, s. II‑2111, bod 80, potvrzený v rámci kasačního opravného prostředku rozsudkem Stora, bod 109 výše, body 27 až 29, jakož i rozsudkem AEG, bod 109 výše, bod 50, a rozsudkem Soudu ze dne 1. dubna 1993, BPB Industries a British Gypsum v. Komise, T‑65/89, Recueil, s. II‑389, bod 149), podle které má Komise v podstatě právo se domnívat, že na 100% dceřinou společnost se vztahují především pokyny, které jí dává její mateřská společnost, aniž by bylo potřeba ověřovat, zda mateřská společnost skutečně svoji pravomoc vykonávala.

126 Přitom, jak vyplývá z bodů odůvodnění Rozhodnutí a v rozporu s tím, co tvrdí žalobkyně, se Komise o takovou domněnku sice neopírala, ale naopak přezkoumala na základě odpovědí poskytnutých Jungbunzlauer a Jungbunzlauer GmbH během správního řízení, zda i přes výše analyzovanou strukturu skupiny Jungbunzlauer má být protiprávní jednání přičítáno Jungbunzlauer.

127 V tomto ohledu je namístě uvést, že zejména v důsledku žádosti o informace, kterou Komise zaslala dne 3. března 1999 Jungbunzlauer GmbH dopisem ze dne 21. května 1999, tato společnost popsala v rámci své spolupráce s Komisí strukturu skupiny Jungbunzlauer a v podstatě určila, že „vedení skupiny [je] zajišťováno Jungbunzlauer AG […], která jakožto řídící společnost řídila podniky vlastněné Jungbunzlauer Holding AG“.

128 Mimoto Komise dne 29. března 2000 zaslala Jungbunzlauer své oznámení námitek. Ve své odpovědi na toto oznámení námitek, které Jungbunzlauer poskytla dne 22. června 2000 „jménem Jungbunzlauer GmbH“, se Jungbunzlauer domnívala, že nemůže být adresátkou jakéhokoli aktu týkajícího se tohoto řízení. K této záležitosti popsala organizační strukturu skupiny Jungbunzlauer a připojila zejména náčrt. Žalobkyně uvedla, že Jungbunzlauer představovala pouze řídící společnost, která řídila společnosti vlastněné skupinou, v jejímž čele se nacházela Jungbunzlauer Holding AG. Naproti tomu Jungbunzlauer upřesnila, že na trhu s kyselinou citronovou, s výjimkou distribuce tohoto výrobku, kterou od roku 1993 svěřila Jungbunzlauer GmbH jiné dceřiné společnosti Jungbunzlauer Holding, „působila“ Jungbunzlauer GmbH. Jungbunzlauer mimoto upřesnila, že „do druhé poloviny roku 1993 bylo veškeré řízení svěřeno Jungbunzlauer [GmbH]“ a že od roku 1993 existovala Jungbunzlauer AG […] jakožto „řídící společnost“.

129 Na základě společných prohlášení Jungbunzlauer a Jungbunzlauer GmbH uvedených v bodě 187 odůvodnění Rozhodnutí se mohla Komise správně domnívat, že od restrukturalizace skupiny Jungbunzlauer v roce 1993 se činnosti Jungbunzlauer GmbH omezily na pouhou výrobu kyseliny citronové, ačkoli řízení činností skupiny, včetně výroby tohoto výrobku, bylo svěřeno Jungbunzlauer, takže Jungbunzlauer GmbH neurčovala své jednání na trhu nezávisle, ale řídila se zejména pokyny, které jí dávala Jungbunzlauer. Komise totiž mohla z výše uvedeného úspěšně dovodit, že společná mateřská společnost Jungbunzlauer GmbH a Jungbunzlauer se rozhodla svěřit uvedený úkol řízení veškeré činnosti skupiny, a v důsledku toho také úkoly spojené s jednáním skupiny na trhu, který je předmětem kartelové dohody, tedy na trhu s kyselinou citronovou, posledně uvedené.

130 Vzhledem k tomu Komise nepochybila, když došla k závěru, že pokud jde o období po restrukturalizaci skupiny Jungbunzlauer v roce 1993, musí být protiprávní jednání přičítáno Jungbunzlauer.

131 Pokud jde o období před restrukturalizací skupiny Jungbunzlauer v roce 1993, je třeba konstatovat, jak to učinila Komise v bodě 187 odůvodnění Rozhodnutí, že do roku 1993 byla Jungbunzlauer GmbH odpovědná nikoli pouze za činnost skupiny na trhu s kyselinou citronovou, ale také za řízení veškeré činnosti skupiny. Posledně uvedený úkol, který spočíval v řízení činností skupiny, včetně činností týkajících se trhu s kyselinou citronovou, byl nicméně v roce 1993 převeden na Jungbunzlauer, která se tak stala hospodářským nástupcem Jungbunzlauer GmbH, pokud jde o řízení činností skupiny.

132 Přitom skutečnost, že společnost dále existovala jakožto právní subjekt, nevylučuje s ohledem na právo hospodářské soutěže Společenství, že mohlo dojít k převodu části činností této společnosti na jinou, která tak převzala odpovědnost za jednání prvně uvedené společnosti (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne 7. ledna 2004, Aalborg Portland a další v. Komise, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P a C‑219/00 P, Recueil, s. I‑123, body 356 až 359).

133 Vzhledem k tomu Komise nemohla pochybit, když se domnívala, že pokud jde o období před restrukturalizací skupiny Jungbunzlauer v roce 1993, mělo být protiprávní jednání přičítáno Jungbunzlauer.

134 V důsledku toho musí být žalobní důvod vycházející z nesprávného určení adresátky Rozhodnutí zamítnut.

III – K závažnosti protiprávního jednání

135 Žalobkyně se jednak domnívá, že Komise nesprávně posoudila skutečný dopad kartelové dohody na trh s kyselinou citronovou a neuvedla k této záležitosti dostatečné odůvodnění. Krom toho se žalobkyně domnívá, že Komise dostatečně nezohlednila relativně omezenou hospodářskou sílu žalobkyně ve vztahu k ostatním dotčeným podnikům.

A – K existenci skutečného dopadu kartelové dohody na trh

1. Úvod

136 Nejprve je namístě připomenout, že závažnost protiprávního jednání musí být zjištěna v závislosti na vícero skutečnostech, jakými jsou zejména zvláštní okolnosti věci, její kontext a odrazující účinek pokut, aniž by byl sestaven závazný nebo taxativní výčet kritérií, ke kterým musí být povinně přihlédnuto (usnesení Soudního dvora ze dne 25. března 1996, SPO a další v. Komise, C‑137/95 P, Recueil, s. I‑1611, bod 54; rozsudek Soudního dvora ze dne 17. července 1997, Ferriere Nord v. Komise, C‑219/95 P, Recueil, s. I‑4411, bod 33, a rozsudek Soudu ze dne 20. března 2002, HFB a další v. Komise, T‑9/99, Recueil, s. II‑1487, bod 443). V tomto kontextu může být skutečný dopad kartelové dohody na dotčený trh zohledněn jako jedno z relevantních kritérií.

137 Ve svých pokynech (bod 1A prvního pododstavce) Komise výslovně uvedla, že při posuzování závažnosti protiprávního jednání bere v úvahu kromě vlastní povahy tohoto protiprávního jednání a velikosti dotčeného zeměpisného trhu „skutečný dopad [protiprávního jednání] na trh, pokud jej lze měřit“.

138 V projednávaném případě vyplývá z bodů 210 až 230 odůvodnění Rozhodnutí, že Komise skutečně určila výši pokuty podle závažnosti protiprávního jednání, když zohlednila tato tři kritéria. Zvláště v tomto kontextu posuzovala, zda kartelová dohoda měla „skutečný dopad“ na trh s kyselinou citronovou (bod 230 odůvodnění Rozhodnutí).

139 Podle Jungbunzlauer přitom v tomto kontextu Komise správně neposoudila skutečný dopad kartelové dohody na trh s kyselinou citronovou a neuvedla k této záležitosti dostatečné odůvodnění.

2. K existenci nesprávného posouzení

140 Podle Jungbunzlauer se Komise dopustila několikrát nesprávného posouzení, což mělo vliv na výpočet výše pokut.

a) K argumentu, že Komise zvolila nesprávný postup za účelem prokázání, že kartelová dohoda měla skutečný dopad na trh

Argumenty účastnic řízení

141 Jungbunzlauer vytýká Komisi, že neprokázala skutečný dopad kartelové dohody na trh a obracela důkazní břemeno na dotčené podniky. Přitom náleží Komisi, aby tento důkaz provedla, pokud se jej rozhodla zohlednit při stanovení pokut (rozsudek Soudu ze dne 14. května 1998, Cascades v. Komise, T‑308/94, Recueil, s. II‑925, body 180 a následující, a ze dne 15. března 2000, Cimenteries CBR a další v. Komise, T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95 až T‑32/95, T‑34/95 až T‑39/95, T‑42/95 až T 46/95, T‑48/95, T‑50/95 až T‑65/95, T‑68/95 až T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 a T‑104/95, Recueil, s. II‑491, bod 4863).

142 V tomto kontextu nemohou být požadavky v oblasti dokazování méně přísnější než pro věcná zjištění: v pochybnostech ve prospěch dotčených podniků („in dubio pro reo“). V důsledku toho se Jungbunzlauer domnívá, že pokud skutečnosti zjištěné Komisí mohou mít jiné přesvědčivé vysvětlení, než vysvětlení podané Komisí, nejsou požadavky posledně uvedené v oblasti zajišťování důkazů splněny (rozsudek Suiker Unie a další v. Komise, bod 115 výše; rozsudky Soudního dvora ze dne 14. února 1978, United Brands v. Komise, 27/76, Recueil, s. 207, bod 267, a ze dne 28. března 1984, CRAM v. Komise, C‑29/83 a C‑30/83, Recueil, s. 1679, bod 20).

143 Jungbunzlauer uplatňuje, že z bodů 211, 213, 216, 218 a 226 odůvodnění Rozhodnutí vyplývá, že namísto prokázání existence dopadu kartelové dohody na trh Komise vyvodila z existence kartelové dohody její skutečný dopad na trh. Takové úvahy přitom představují bludný kruh, protože pokud by byly správné, měly by všechny kartelové dohody dopad na trh a přezkum Komise by byl zbytečný. Přitom vyplývá z praxe samotné Komise, že existují kartelové dohody, které nemají na trh žádný dopad, jak potvrzují pokyny (bod 3) a judikatura Soudu (rozsudek Cimenteries CBR a další v. Komise, bod 141 výše, body 4863 a následující).

144 Komise nezpochybňuje, že kritéria uplatnění a skutečného dopadu kartelové dohody na dotčený trh nemohou být zaměňována a že je na ní přinést v této záležitosti důkazy. Podle ní nicméně v projednávaném případě neobrátila důkazní břemeno, ale poskytla po právní stránce dostatečný důkaz.

Závěry Soudu

145 S ohledem na žalobní důvody vznesené Jungbunzlauer, pokud jde o samotný postup zvolený Komisí k prokázání, že kartelová dohoda měla skutečný dopad na trh s kyselinou citronovou, je třeba před vyjádřením se k opodstatněnosti argumentů vznesených Jungbunzlauer shrnout analýzu provedenou Komisí tak, jak vyplývá z bodů 210 až 228 odůvodnění Rozhodnutí.

– Shrnutí analýzy provedené Komisí

146 Komise nejprve poznamenala, že „[p]rotiprávní jednání spáchaly podniky, které během posuzovaného období představovaly více než 60 % světového trhu a 70 % evropského trhu s kyselinou citronovou“ (bod 210 odůvodnění Rozhodnutí).

147 Poté Komise tvrdila, že „[p]rotože byly tyto dohody skutečně provedeny účinně, měly skutečný dopad na trh“ (bod 210 odůvodnění Rozhodnutí). V bodu 212 odůvodnění Rozhodnutí, který se odvolává na část Rozhodnutí týkající se popisu skutkového stavu, Komise zopakovala argument, podle kterého byly kartelové dohody „provedeny pečlivě“, a dodala, že „jedna z účastnic prohlásila, že byla překvapena mírou formalismu a organizace, které účastnice za účelem provedení této dohody dosáhly“. Stejně tak v bodu 216 odůvodnění Rozhodnutí poznamenala, že „[s] ohledem na výše uvedené úvahy a snahu vyvinutou každou z účastnic pro dosažení složité organizace kartelové dohody, nemůže být účinnost jejího provedení zpochybněna“.

148 Komise se mimoto domnívala, že není nutné „přesně vyčíslit cenový rozdíl ve srovnání s cenami, které by mohly být uplatňovány v případě, že by tyto dohody neexistovaly“ (bod 211 odůvodnění Rozhodnutí). Komise totiž tvrdila, že „tento rozdíl nemůže být někdy spolehlivě změřen: vývoj cen výrobku může být současně ovlivněn určitými vnějšími faktory, což činí vytvoření jakéhokoli závěru ohledně významu veškerých možných příčin neobyčejně nebezpečným“ (tamtéž). Nicméně v bodu 213 odůvodnění Rozhodnutí popsala vývoj cen kyseliny citronové od března roku 1991 do roku 1995 zdůrazňujíc v podstatě, že mezi březnem roku 1991 a polovinou roku 1993 se ceny kyseliny citronové zvýšily o 40 % a že po tomto datu byly v podstatě zachovávány na této výši. Stejně tak v bodech 214 a 215 odůvodnění Rozhodnutí připomněla, že účastníci kartelové dohody stanovili prodejní kvóty a za účelem zajištění jejich používání sestavili a využívali informační, kontrolní a kompenzační mechanismy.

149 Konečně, v bodech 217 až 228 odůvodnění Rozhodnutí Komise shrnula, analyzovala a zamítla některé argumenty, jichž se během správního řízení dovolávaly dotčené účastnice řízení, včetně Jungbunzlauer. V bodě 226 odůvodnění Rozhodnutí přesto měla Komise v níže uvedeném znění za to, že argumenty vyslovené dotčenými účastnicemi řízení nemohou být přijaty:

„Ačkoli mohou mít vysvětlení zvýšení cen v letech 1991‑1992 poskytnutá ADM, [H & R] a Jungbunzlauer určitou platnost, neprokazují přesvědčivým způsobem, že provedení kartelové dohody nemohlo hrát při vývoji cen žádnou úlohu. Může‑li k popsaným jevům dojít, aniž by existovala kartelová dohoda, mohou také nastat, pokud dohoda existuje. Zvýšení cen kyseliny citronové o 40 % během čtrnácti měsíců nemůže být vysvětlováno pouze jako čistě soutěžní reakce, ale musí být vykládáno ve světle dohod uzavřených mezi účastnicemi za účelem koordinování zvýšení cen a rozdělení podílů na trhu, jakož i zavedení informačního a kontrolního systému. Všechny tyto skutečnosti přispěly k úspěšnému zvýšení cen.“

150 Stejně tak v bodu 228 odůvodnění Rozhodnutí Komise odpověděla následujícím způsobem na argumenty vyslovené Jungbunzlauer.

„Jak zdůrazňuje Jungbunzlauer, postupné snížení celkového trhu kartelové dohody z přibližně 70 % na počátku na 52 % v roce 1994 ilustruje velmi přesně nesnáze účastníků kartelové dohody při udržování cen nad jejich soutěžní úrovní. Neprokazuje však, že protiprávní praxe neměla dopad na trh. Naopak, silné zvýšení dovozu z Číny od roku 1992 naznačuje, že se účastníci kartelové dohody nepřizpůsobily tlakům na ceny vyvolané těmito dovozy tak, jak by učinily za běžných okolností.“

– Závěry

151 Nejdříve je třeba připomenout, že podle znění bodu 1A prvního pododstavce pokynů bere Komise při stanovení pokuty podle závažnosti protiprávního jednání v úvahu zejména „skutečný dopad [protiprávního jednání] na trh, pokud jej lze měřit“.

152 V tomto ohledu je namístě analyzovat přesný význam slov „pokud jej [to znamená skutečný dopad] lze měřit“. Obzvláště je třeba určit, zda ve smyslu těchto slov může Komise přihlédnout ke skutečnému dopadu protiprávního jednání v rámci svého výpočtu pokut jen tehdy, jestliže může tento dopad vyčíslit.

153 Jak Komise právem tvrdila, přezkum dopadu kartelové dohody na trh nezbytně znamená uchýlit se k domněnkám. V tomto kontextu musí Komise zejména zkoumat, jaká by byla cena dotčeného výrobku, kdyby kartelová dohoda neexistovala. Přitom při přezkumu důvodů skutečného vývoje cen je nebezpečné spekulovat o příslušném podílu každého z těchto důvodů. Je třeba přihlédnout k objektivní okolnosti, že se z důvodu kartelové dohody o cenách účastníci právě vzdali své svobody soutěžit v oblasti cen. Hodnocení vlivu vyplývajícího z jiných faktorů, než je toto dobrovolné rozhodnutí účastníků kartelové dohody vzdát se soutěžení, je nezbytně založeno na rozumné pravděpodobnosti, kterou není možné přesně vyčíslit.

154 Proto, pokud nemá být toto kritérium bodu 1 A, k němuž může být přihlédnuto při stanovení výše pokuty, zbaveno svého užitečného účinku, nemůže být Komisi vytýkáno, že vycházela ze skutečného dopadu kartelové dohody na relevantní trh, aniž by tento dopad kvantifikovala nebo k němu poskytla vyčíslené posouzení.

155 V důsledku toho musí být skutečný dopad kartelové dohody na dotčený trh považován za dostatečně prokázaný, pokud je Komise schopna poskytnout konkrétní a důvěryhodné indicie, které s přiměřenou pravděpodobností naznačují, že kartelová dohoda měla dopad na tento trh.

156 V projednávaném případě vyplývá ze shrnutí analýzy provedené Komisí (viz body 146 až 150 výše), že se Komise při závěru o existenci „skutečného dopadu“ kartelové dohody na trh opírala o dva ukazatele. Dovolávala se totiž jednak skutečnosti, že účastníci kartelové dohody pečlivě provedli ujednání kartelové dohody (viz zejména body 210, 212, 214 a 215 odůvodnění uvedené v bodech 147 a 148 výše) a že během posuzovaného období tito účastníci představovali více než 60 % světového trhu a 70 % evropského trhu s kyselinou citronovou (bod 210 odůvodnění Rozhodnutí uvedený v bodu 146 výše). Krom toho se domnívala, že údaje poskytnuté dotčenými účastnicemi řízení během správního řízení prokazují určitou shodu mezi cenami stanovenými kartelovou dohodou a cenami, které účastníci kartelové dohody skutečně uplatňovali na trhu (bod 213 odůvodnění Rozhodnutí uvedený v bodu 148 výše).

157 I když je pravda, že by výrazy použité v bodech 210 a 216 odůvodnění Rozhodnutí (viz bod 147 výše) mohly být samy o sobě chápány tak, že se Komise opírala o příčinnou souvislost mezi provedením kartelové dohody a jejím skutečným dopadem na trh, nic to nemění na tom, že výklad celé analýzy Komise prokazuje, že Komise z provedení kartelové dohody nevyvodila pouze existenci jejího skutečného dopadu na trh.

158 Vedle „pečlivého“ provedení ujednání kartelové dohody se Komise opírala o vývoj cen kyseliny citronové v období dotčeném kartelovou dohodou. V bodu 213 odůvodnění Rozhodnutí totiž popsala ceny kyseliny citronové v letech 1991 až 1995 tak, jak byly dohodnuty mezi účastníky kartelové dohody, oznámeny zákazníkům a v širokém měřítku uplatňovány dotčenými účastnicemi řízení. Níže bude přezkoumáno, zda se Komise dopustila zjevně nesprávného posouzení skutečností, o něž opřela své závěry, jak tvrdí Jungbunzlauer.

159 V tomto kontextu nemůže být Komisi rovněž vytýkáno, že se domnívala, že skutečnost, že účastníci kartelové dohody představovali velmi významnou část trhu s kyselinou citro