ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
31

Zaprvé v souvislosti s kontextem článku 17 uvedené směrnice je třeba poukázat na to, že článek 18 téže směrnice obsahuje taxativní výčet případů, kdy se odškodnění nebo náhrada škody nevyplácí. Ukončení ve zkušební době v něm zmíněno není. Dále je třeba citovaný článek 18 vzhledem k tomu, že stanoví výjimku z nároku na odškodnění a náhradu škody, vykládat striktně. Z toho vyplývá, že tento článek nemůže být vykládán tak, aby vedl k doplnění důvodu vyloučení odškodnění, jež v něm není výslovně stanoveno (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 28. října 2010, Volvo Car Germany, C‑203/09, EU:C:2010:647, bod 42). Závěr, že v případě zániku smluvních vztahů ve zkušební době nevzniká nárok na žádné odškodnění nebo náhradu škody, by přitom vlastně znamenal totéž co připuštění důvodu vyloučení, jenž není v článku 18 uvedené směrnice stanoven.
36

V tomto ohledu je třeba čl. 141 písm. c) směrnice o DPH v kontextu ostatních ustanovení směrnice o DPH chápat jednak s ohledem na skutečnost, že pokud by byl členský stát zahájení přepravy rovněž členským státem, v němž je pořizovatel identifikován pro účely DPH pro pořízení zboží, které je předmětem přepravy, znamenalo by to, že k tomuto plnění došlo v tomto členském státě a toto plnění by nemohlo být kvalifikováno jako „obchod uvnitř Společenství“ ve smyslu čl. 20 prvního pododstavce směrnice o DPH. V tomto případě by se článek 141 směrnice o DPH, který se týká pořízení zboží uvnitř Společenství, neuplatnil.
6

Článek 12 téhož nařízení, nadepsaný „Pokračování příslušnosti“, v odstavcích 1 až 3 uvádí: „1. Soudy členského státu příslušné podle článku 3 rozhodovat o návrhu na rozvod, rozluku nebo na prohlášení manželství za neplatné jsou příslušné rozhodovat o každé věci týkající se rodičovské zodpovědnosti spojené s tímto návrhem v případě, […] b) manželé a nositelé rodičovské zodpovědnosti v době zahájení řízení příslušnost soudů výslovně či jiným jednoznačným způsobem přijali a je to v zájmu dítěte. 2. Soudní příslušnost podle odstavce 1 končí, a) jakmile se rozhodnutí vyhovující návrhu na rozvod, rozluku nebo na prohlášení manželství za neplatné nebo tento návrh zamítající stane pravomocným; b) v případech, kdy řízení o rodičovské zodpovědnosti ke dni uvedenému v písmenu a) stále probíhá, jakmile se rozhodnutí vydané v takovém řízení stane pravomocným; c) jakmile řízení uvedená v písmenech a) a b) skončí z jiného důvodu.“ 3. Soudy členského státu jsou příslušné k rozhodnutí ve věci rodičovské zodpovědnosti i v jiných řízeních, než která jsou uvedena v odstavci 1, v případě, že a) dítě má silný vztah k tomuto členskému státu, zejména z toho důvodu, že jeden z nositelů rodičovské zodpovědnosti má v tomto členském státě obvyklé bydliště nebo dítě je státním příslušníkem tohoto členského státu, a b) všechny strany řízení v době zahájení řízení příslušnost soudů výslovně či jiným jednoznačným způsobem přijaly a je to v zájmu dítěte.“
31

Předkládající soud zaprvé uvádí, že podle výslovné vůle německého zákonodárce byl čl. 4 odst. 2 směrnice 2000/78 do německého práva proveden v § 9 AGG tím způsobem, aby byly zachovány v platnosti právní předpisy a praktiky existující ke dni přijetí této směrnice. Uvedený zákonodárce přijal toto rozhodnutí s ohledem na judikaturu Bundesverfassungsgericht (Spolkový ústavní soud) týkající se práva církví na sebeurčení. Podle této judikatury se soudní přezkum musí omezit na přezkum věrohodnosti, a to na základě kritéria církevní nezávislosti. Z toho vyplývá, že v případě, kdy církevní nezávislost sama rozlišuje mezi činnostmi „blízkými“ kazatelskému poslání církve a činnostmi mu „neblízkými“, není třeba zkoumat, zda a v jakém rozsahu je takové rozlišování odůvodněno. I kdyby církevní nezávislost měla znamenat, že by všechna pracovní místa měla být bez ohledu na jejich povahu obsazována s přihlédnutím k církevní příslušnosti, bylo by to nutné akceptovat bez důkladného soudního přezkumu. Vzniká však otázka, zda tento výklad § 9 odst. 1 AGG je v souladu s unijním právem.
3

V bodech 17, 18, 23 a 24 odůvodnění směrnice 2004/38 se uvádí: „(17) Trvalý pobyt občanů Unie, kteří se rozhodli usadit v hostitelském členském státě dlouhodobě, by posílil pocit občanství Unie a představuje klíčový faktor podporující sociální soudržnost, která je jedním ze základních cílů Unie. Právo trvalého pobytu by tedy mělo být stanoveno pro všechny občany Unie a jejich rodinné příslušníky, kteří v hostitelském členském státě pobývají v souladu s podmínkami stanovenými touto směrnicí nepřetržitě po dobu pěti let, aniž by byli vyhoštěni. (18) Aby se trvalý pobyt stal opravdovým prostředkem integrace do společnosti hostitelského členského státu, ve kterém občan Unie žije, nemělo by být již jednou nabyté právo trvalého pobytu svázáno s žádnými dalšími podmínkami. […] (23) Vyhoštění občanů Unie a jejich rodinných příslušníků z důvodů veřejného pořádku nebo veřejné bezpečnosti představuje opatření, které může vážně ohrozit osoby, jež se poté, co využily práv a svobod přiznaných jim Smlouvou, skutečně integrovaly do hostitelského členského státu. Rozsah využití těchto opatření by tedy měl být omezen v souladu se zásadou přiměřenosti tak, aby byl brán v potaz stupeň integrace dotyčných osob, délka jejich pobytu v hostitelském členském státě, jejich věk, zdravotní stav, rodinné a ekonomické poměry a vazby na jejich zemi původu. (24) Proto by s rostoucím stupněm integrace občanů Unie a jejich rodinných příslušníků v hostitelském členském státě měla růst i úroveň jejich ochrany před vyhoštěním. Vůči občanům Unie, kteří na území hostitelského členského státu pobývají již mnoho let, a zejména vůči těm, kteří se zde narodili a pobývali zde po celý svůj život, by vyhoštění mělo směřovat pouze z důvodu výjimečných okolností souvisejících s veřejnou bezpečností. Těmito výjimečnými okolnostmi by mělo být navíc podmíněno také vyhoštění nezletilých osob, aby byly v souladu s Úmluvou OSN ze dne 20. listopadu 1989 o právech dítěte chráněny jejich vazby na rodinu.“
42

V tomto ohledu je nutno nejprve uvést, že čl. 2 návětí a písm. f) směrnice 2003/86 ani její čl. 10 odst. 3 písm. a) neobsahují odkaz na vnitrostátní právo nebo na členské státy, a to na rozdíl od jiných ustanovení téže směrnice, jako například čl. 5 odst. 1 a čl. 11 odst. 2, z čehož vyplývá, že pokud by unijní normotvůrce chtěl ponechat na uvážení každého členského státu, aby určil, do jakého okamžiku musí být dotyčná osoba nezletilou osobou k tomu, aby mohla požívat práva na sloučení rodiny se svými rodiči, provedl by takový odkaz i v tomto kontextu.
3

Body 4 až 6, 13 a 15 odůvodnění nařízení č. 1072/2009 zní takto: „4) Zavedení společné dopravní politiky vyžaduje odstranění všech omezení vůči poskytovatelům přepravních služeb, která se zakládají na státní příslušnosti nebo na skutečnosti, že tato osoba je usazena v jiném členském státě, než ve kterém mají být tyto služby poskytovány. 5) Za účelem hladkého a bezproblémového dosažení uvedeného cíle by měl být stanoven přechodný režim kabotáže, dokud nebude dokončena harmonizace trhu silniční nákladní dopravy. 6) Postupné dokončení jednotného evropského trhu by mělo vést k odstranění omezení přístupu na domácí trhy členských států. Je ovšem třeba zohlednit účinnost kontrol a vývoj pracovních podmínek daného povolání, harmonizaci předpisů mimo jiné v oblasti prosazování práva a poplatků za užívání silnic a právní předpisy v sociální oblasti a v oblasti bezpečnosti. Komise by měla pečlivě sledovat situaci na trhu i výše uvedenou harmonizaci, a bude-li to vhodné, měla by navrhnout další otevření domácích trhů silniční dopravy, včetně kabotáže. […] 13) Podnikatelům v silniční nákladní dopravě, kteří jsou držiteli licence Společenství podle tohoto nařízení, a podnikatelům v silniční nákladní dopravě oprávněným k provozování určitých typů mezinárodní nákladní dopravy by mělo být povoleno dočasně a v souladu s tímto nařízením provádět vnitrostátní přepravní služby v rámci členského státu, aniž by v něm měli sídlo nebo byli jinak usazeni. […] […] 15) Aniž jsou dotčena ustanovení Smlouvy týkající se práva usazování, kabotáž je službou, kterou podnikatelé v silniční nákladní dopravě poskytují v členském státě, v němž nejsou usazeni, a neměla by být zakázána, pokud se neprovádí způsobem, který vede ke vzniku trvalé nebo nepřetržité činnosti v tomto členském státě. Pro účely vynucování tohoto požadavku by měla být četnost kabotáže a doba, po kterou může být prováděna, jasněji vymezena. Dříve se takové vnitrostátní přepravní služby povolovaly dočasně. V praxi pak bylo obtížné zjistit, jaké služby jsou povoleny. Je proto zapotřebí zavést jasná a snadno vynutitelná pravidla.“
15

Uvedený soud zkoumal mimo jiné pokyny pro cestující uvedené na internetových stránkách společnosti Finnair, které obsahovaly rozdílné informace pro oznámení škody a pro podání písemné stížnosti. Tento soud konstatoval, že oznámení o škodě lze podat telefonicky, zatímco písemná stížnost musí být podána na zvláštním formuláři ve lhůtě sedmi dnů od převzetí zavazadla. Helsingin hovioikeus (odvolací soud v Helsinkách) měl za to, že pokyny na internetových stránkách společnosti Finnair „nebyly pro cestujícího jakožto spotřebitele dostatečně jasné a jednoznačné“. Podle tohoto soudu vzhledem k tomu, že v pokynech nebyl uveden účel oznámení o škodě, mohl se cestující jakožto spotřebitel oprávněně domnívat, že stížnost podaná telefonicky a zaznamenaná zaměstnancem daného podniku rovněž splňuje podmínky formální písemné stížnosti. V daném případě K. Mäkelä-Dermedesiotis společnosti Finnair podrobně popsala vzniklou ztrátu a písemné potvrzení o podání oznámení o škodě, které jí tato společnost vydala, prokazuje, že její stížnost byla včas zanesena do informatizovaného systému společnosti Finnair. Tato společnost nadto obdržela uvedené oznámení o škodě, ale neinformovala K Mäkelä-Dermedesiotis o tom, že to podle ní nestačí k podání žaloby na náhradu škody proti tomuto leteckému dopravci, a nesdělila jí, že musí podat rovněž písemnou stížnost.
13

Podle čl. 250 odst. 1 směrnice o DPH platí: „1. Každá osoba povinná k dani podá přiznání k dani z přidané hodnoty, které obsahuje všechny údaje potřebné k výpočtu splatné daně a k provedení odpočtu daně, včetně celkové hodnoty plnění vztahujících se k této dani a odpočtu a celkové hodnoty plnění osvobozených od daně, do té míry, do jaké je to nezbytné ke stanovení základu daně.“
15

Dne 26. srpna 2010 byl vůči němu vydán zatýkací rozkaz US District Court for the Southern District of Florida in Fort Lauderdale (federální soud Spojených států amerických pro jižní obvod státu Florida ve Fort Lauderdale) a byla vznesena obžaloba velké poroty téhož soudu. R. Pisciotti byl obžalován z toho, že byl členem pracovní skupiny obchodních zástupců společností vyrábějících námořní palivové hadice, které v období od roku 1999 do konce roku 2006 narušovaly hospodářskou soutěž, jelikož si ve státě Florida (Spojené státy) a v dalších oblastech rozdělovaly trh s prodejem těchto hadic.
34

Podle předkládajícího soudu je však rovněž možné mít za to, že obsazení pracovního místa, na kterém až do té doby pracoval zaměstnanec na základě smlouvy o dočasném obsazení pracovního místa, osobou vybranou v rámci výběrového řízení na trvalé obsazení tohoto místa, představuje objektivní důvod spjatý s organizací podniku, který není přičitatelný zaměstnanci. V projednávaném případě by tato úvaha mohla hovořit pro to, aby L. Montero Mateos bylo vyplaceno stejné odstupné jako odstupné vyplacené srovnatelným zaměstnancům v pracovním poměru na dobu neurčitou při ukončení pracovní smlouvy pro některý z důvodů uvedených v článku 52 zákoníku práce.
10

Článek 12 odst. 6 a 7 texto refundido Ley del Estatuto de los Trabajadores (přepracované znění zákoníku práce), schváleného Real Decreto Legislativo 1/1995 (královské legislativní nařízení č. 1/1995) ze dne 24. března 1995 (BOE č. 75 ze dne 29. března 1995, s. 9654), ve znění účinném v době rozhodné z hlediska skutkového stavu v původním řízení (dále jen „zákoník práce“), stanoví: „6. Aby mohl zaměstnanec odejít do částečného starobního důchodu, [...] musí se se svým zaměstnavatelem dohodnout na zkrácení pracovní doby a snížení mzdy nejméně o 25 % a nejvýše o 75 %, [...] zároveň musí zaměstnavatel uzavřít smlouvu o ‚dočasném zastupování‘ v souladu s ustanoveními následujícího odstavce tak, aby byla pokryta pracovní doba uvolněná po zaměstnanci pobírajícím částečný starobní důchod. Smlouva o ‚dočasném zastupování‘ může být uzavřena rovněž k pokrytí pracovní doby zaměstnance, který pobírá částečný starobní důchod po dovršení věku 65 let. Pracovní doba může být zkrácena a mzda může být snížena až o 85 %, pokud se smlouva o ‚dočasném zastupování‘ uzavírá na plný úvazek a na dobu neurčitou [...]. Plnění této pracovní smlouvy na částečný úvazek a odměna za toto plnění jsou slučitelné se starobním důchodem přiznaným zaměstnanci ze systému sociálního zabezpečení z titulu částečného starobního důchodu. Pracovní poměr je ukončen, jakmile zaměstnanec odejde do plného starobního důchodu. 7. Smlouva o ‚dočasném zastupování‘ podléhá následujícím pravidlům: a) Uzavírá se se zaměstnancem, který je nezaměstnaný nebo který již se zaměstnavatelem uzavřel smlouvu na dobu určitou. b) S výjimkou případu uvedeného v druhém pododstavci odstavce 6 musí být smlouva o ‚dočasném zastupování‘ uzavřená v souvislosti s odchodem do částečného starobního důchodu jiného zaměstnance uzavřena na dobu neurčitou nebo alespoň na dobu, která odpovídá době zbývající nahrazovanému zaměstnanci do dosažení věku 65 let. Pracuje-li zaměstnanec při částečném starobním důchodu u zaměstnavatele v okamžiku, kdy dosáhne tohoto věku, smlouva o ‚dočasném zastupování‘ uzavřená na dobu určitou může být prodloužena po dohodě obou stran vždy o rok; v každém případě přitom pozbývá platnosti na konci období, které odpovídá roku, kdy zastoupený zaměstnanec pobírající částečný starobní důchod odejde do plného starobního důchodu. V případě, že zaměstnanec odejde do částečného starobního důchodu po dosažení věku 65 let, může být smlouva o ‚dočasném zastupování‘, kterou může uzavřít zaměstnavatel za účelem pokrytí pracovní doby uvolněné po zaměstnanci, který pobírá částečný starobní důchod, na dobu neurčitou nebo roční. V posledně uvedeném případě se smlouva automaticky prodlužuje o další rok a skončí tak, jak je uvedeno v předchozím odstavci. [...] d) Pracovní místo zastupujícího zaměstnance může být stejné jako pracovní místo zastoupeného zaměstnance nebo může jít o podobné pracovní místo, tedy místo, k němuž se váží úkoly, které spadají do téže profesní skupiny nebo do rovnocenné kategorie. [...]“
39

Účinkem skutečnosti, že by členským státům byla ponechána možnost, aby na svém území státnímu příslušníkovi třetího státu, s nímž občan Unie stejného pohlaví uzavřel v jednom z členských států manželství podle práva tohoto státu, přiznávaly či odmítaly vstup a pobyt podle toho, zda ustanovení vnitrostátního práva stanoví manželství mezi osobami stejného pohlaví, by přitom bylo to, že by se svoboda pohybu občanů Unie, kteří již využili této svobody, měnila podle konkrétního členského státu v závislosti na takových ustanoveních vnitrostátního práva (obdobně viz rozsudek ze dne 25. července 2008, Metock a další, C‑127/08, EU:C:2008:449, bod 67). Taková situace by byla v rozporu s judikaturou Soudního dvora, kterou připomněl generální advokát v bodě 73 svého stanoviska, podle které s ohledem na kontext a cíle směrnice 2004/38 nelze ustanovení této směrnice, která se v projednávané věci použijí obdobně, vykládat restriktivně a každopádně nesmějí být zbavena svého užitečného účinku (rozsudky ze dne 25. července 2008, Metock a další, C‑127/08, EU:C:2008:449, bod 84, jakož i ze dne 18. prosince 2014, McCarthy a další, C‑202/13, EU:C:2014:2450, bod 32).
48

V projednávané věci je třeba konstatovat, že předkládající soud tvrdí, že odpověď Soudního dvora na třetí a čtvrtou předběžnou otázku potřebuje pro rozhodnutí sporu v původním řízení. Předkládající soud totiž uvádí, že pokud by bylo ve světle této odpovědi konstatováno, že ULD mohl napravit údajná porušení práva na ochranu osobních údajů přijetím opatření vůči společnosti Facebook Germany, taková okolnost by mohla zakládat vadu nesprávného posouzení, kterou by bylo stiženo napadené rozhodnutí, neboť by bylo neprávem přijato vůči Wirtschaftsakademie.
42

A konečně je třeba připomenout, že tato směrnice má zejména za cíl, jak vyplývá z bodů 8, 9 a 17 jejího odůvodnění, zlepšení ochrany spotřebitelů v oblasti zprostředkování pojištění. Za tímto účelem se uvedená směrnice musí vztahovat na všechny osoby a instituce, které distribuují pojistné produkty, jak je uvedeno v bodě 9 odůvodnění. Přitom zaprvé podmínit zahrnutí nějaké činnosti do působnosti uvedené směrnice subjektivním úmyslem zprostředkovatele pojištění, který ji vykonává, by bylo v rozporu se zásadou právní jistoty, a to na úkor klientů daného zprostředkovatele. Zadruhé, jak uvádí Evropská komise, takový právní stav by měl za následek, že by se zprostředkovatel pojištění mohl dovolávat svého vlastního podvodného jednání k tomu, aby se vyhnul odpovědnosti, kterou má vůči svým klientům na základě směrnice 2002/92.
73

V každém případě nelze rozhodnutí o přemístění uplatnit vůči dotyčné osobě předtím, než jí bylo oznámeno, přičemž okamžik, kdy musí dojít k oznámení, jak vyplývá z výše uvedených úvah, je přesně definován v čl. 26 odst. 1 nařízení Dublin III. Z toho plyne, že přijetí takového rozhodnutí před obdržením odpovědi dožádaného členského státu, byť k tomuto oznámení dojde až po obdržení této odpovědi, nemůže přispět ani k urychlenému vyřízení žádosti o mezinárodní ochranu, ani k zajištění účinné soudní ochrany práv této osoby, a to vzhledem k tomu, že k podání opravného prostředku proti rozhodnutí o přemístění nutně dochází až po oznámení tohoto rozhodnutí (v tomto ohledu viz rozsudek ze dne 26. července 2017, A.S., C‑490/16, EU:C:2017:585, bod 54).
V tomto ohledu měl Soudní dvůr za to, že vnitrostátní právní předpisy, které jsou založeny na zkoumání objektivních a ověřitelných skutečností za účelem určení, zda má transakce povahu vykonstruované operace, jež byla uskutečněna pouze pro daňové účely, musí být považovány za předpisy nepřekračující meze toho, co je nezbytné k dosažení cílů týkajících se nezbytnosti ochrany vyváženého rozdělení zdaňovací pravomoci mezi členskými státy a nezbytnosti předcházet daňovým únikům, pokud zaprvé v každém případě, kdy existuje podezření, že transakce překračuje rámec toho, co by si dotyčné společnosti dohodly za tržních podmínek, může daňový poplatník, aniž by byl předmětem nepřiměřených správních požadavků, předložit důkazy o případných obchodních důvodech, proč byla tato transakce uzavřena. Zadruhé se musí opravné opatření v oblasti daní případně omezit na tu část, která překračuje rámec toho, co by bylo dohodnuto mezi dotčenými společnostmi za tržních podmínek (rozsudek ze dne 21. ledna 2010, SGI, C‑311/08, EU:C:2010:26, body 71 a 72).
7

Body 17, 27 a 28 odůvodnění směrnice 2008/6 uvádí: „(17) Samotná doprava by za poštovní službu považována být neměla. […] […] (27) Je-li stanoveno zřízení vyrovnávacího fondu, lze od poskytovatelů poštovních služeb vyžadovat, aby k financování všeobecných služeb přispívali. S cílem stanovit, kterým podnikům může být uložena povinnost přispívat do vyrovnávacího fondu, by členské státy měly posoudit, zda služby poskytované těmito podniky mohou být z hlediska uživatele považovány za služby spadající do oblasti všeobecných služeb, neboť jsou v dostatečné míře zaměnitelné se všeobecnými službami, a to s ohledem na povahu dotčených služeb, včetně hlediska přidané hodnoty, jakož i zamýšlený účel a stanovení cen. Tyto služby nemusí nutně zahrnovat veškeré vlastnosti všeobecných služeb, jako je každodenní dodávání nebo pokrytí celého území státu. (28) Členské státy by pro dosažení souladu se zásadou přiměřenosti při určování příspěvku těchto podniků na náklady související s poskytováním všeobecných služeb v daném členském státě měly používat transparentní a nediskriminační kritéria, jako například podíl těchto podniků na činnostech spadajících do oblasti všeobecných služeb v tomto členském státě. Členské státy mohou vyžadovat od těch poskytovatelů, na něž se vztahuje povinnost přispívat do vyrovnávacího fondu, aby pro zajištění fungování fondu zavedli náležitě oddělené účty.“
13

Ustanovení § 37 odst. 1 až 3 Kúriának a pénzügyi intézmények fogyasztói kölcsönszerződéseire vonatkozó jogegységi határozatával kapcsolatos egyes kérdések rendezéséről szóló 2014. évi XXXVIII. törvényben rögzített elszámolás szabályairól és egyes egyéb rendelkezésekről szóló 2014. évi XL. törvény [zákon č. XL z roku 2014 o právních předpisech o vyúčtování spadajících do působnosti zákona č. XXXVIII z roku 2014, kterým se upravují konkrétní otázky v souvislosti s rozhodnutím Kúria (Nejvyšší soud) o sjednocení právní úpravy v oblasti smluv o úvěru uzavřených mezi úvěrovými institucemi a spotřebiteli, a o některých dalších ustanoveních, dále jen „zákon DH 2“] stanoví: „1. Strany smluv spadajících do oblasti působnosti tohoto zákona mohou navrhnout soudu, aby prohlásil neplatnost smlouvy nebo některých smluvních ujednání (dále jen ‚částečná neplatnost‘) – bez ohledu na důvody takové neplatnosti – pouze v případě, že navrhují současně i určení právních následků spojených s neplatností (tj. prohlášení platnosti smlouvy nebo její účinnosti do okamžiku vydání rozhodnutí). Není-li takovýto návrh podán – a poté, co byla poskytnuta příležitost k nápravě nedostatků, která nebyla využita – bude žaloba považována za nepřípustnou a věc nemůže být meritorně projednána. Navrhnou-li smluvní strany, aby byly určeny právní následky spojené s úplnou nebo částečnou neplatností, musí rovněž určit, který právní následek má soud uplatnit. V souvislosti s uplatněním právních následků musí strany podat výslovný a číselně vyjádřený návrh, jehož součástí musí být rovněž vyúčtování mezi stranami. 2. V případě smluv spadajících do oblasti působnosti tohoto zákona je s ohledem na ustanovení obsažená v odstavci 1 nutné odmítnout žalobu bez obeslání smluvních stran nebo ukončit již zahájená řízení, jejichž předmětem je prohlášení úplné nebo částečné neplatnosti smlouvy na základě ustanovení obsažených v § 239/A odst. 1 starého občanského zákoníku nebo v § 6:108 odst. 2 občanského zákoníku – jsou-li splněny požadavky vyplývajících z tohoto zákona. Pokud příslušná strana vznesla kromě návrhového žádání směřujícího k prohlášení úplné nebo částečné neplatnosti smlouvy další návrhové žádání, není namístě odmítnout žalobu bez obeslání smluvních stran nebo ukončit řízení; v takovémto případě se má za to, že na návrhovém žádání znějícím na prohlášení neplatnosti není trváno. Stejným způsobem se postupuje také v řízeních, v nichž je pokračováno po ukončení po jejich přerušení. 3. Není-li již namístě odmítnout žalobu bez obeslání smluvních stran v probíhajícím řízení, musí být řízení ukončeno, pokud příslušná strana do třiceti dnů ode dne, kdy ji soud vyzval k nápravě nedostatků, v žalobě (nebo vzájemné žalobě) nenavrhne, aby byly určeny právní následky spojené s úplnou nebo částečnou neplatností smlouvy, a neuvede, jaký právní následek má být uplatněn. Pokud příslušná strana vznesla kromě návrhového žádání směřujícího k prohlášení úplné nebo částečné neplatnosti smlouvy další návrhové žádání, není namístě ukončit řízení; v takovémto případě se má za to, že na návrhovém žádání znějícím na prohlášení neplatnosti není trváno.“
47

Okolnost, že jakékoli částečné uskutečnění spojení spadá do působnosti téhož článku, tedy odpovídá požadavku zajistit účinnou kontrolu spojení podniků. Kdyby totiž bylo stranám spojení zakázáno uskutečnit spojení prostřednictvím jediné operace, ale mohly by k témuž výsledku dojít postupnými částečnými operacemi, snižovalo by to užitečný účinek zákazu obsaženého v článku 7 nařízení č. 139/2004 a ohrožovalo by to tedy předběžnou povahu kontroly stanovené uvedeným nařízením, jakož i dosažení jeho cílů.