STANOVISKO GENERÁLNÍ ADVOKÁTKY

VERICI TRSTENJAK

přednesené dne 28. června 2007( )

Věc C‑20/05

Pubblico Ministero

proti

Karlu Josefu Wilhelmu Schwibbertovi

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Tribunale di Forlì (Itálie)]

„Směrnice 98/34/ES – Pojem ,technický předpis‘ – Vnitrostátní zákon ukládající umístění značky vnitrostátní organizace pověřené výběrem poplatků za užívání autorských práv ke kompaktním diskům – Oznamovací povinnost“

I – Úvod

1. V rámci trestního řízení zahájenému proti K. J. W. Schwibbertovi za držení kompaktních disků (dále jen „CD“), na nichž nebyl umístěn rozlišující znak vnitrostátní organizace pověřené výběrem poplatků za užívání autorských práv (Società Italiana Autori ed Editori, dále jen „SIAE“), se Tribunale di Forlì (Itálie) na žádost advokáta K. J. W. Schwibberta táže Soudního dvora, zda jsou vnitrostátní ustanovení ukládající umístění tohoto rozlišujícího znaku slučitelná s články 3 ES a 23 ES až 27 ES a se směrnicí Rady 83/189/EHS ze dne 28. března 1983 o postupu při poskytování informací v oblasti norem a technických předpisů( ) – která byla ve skutečnosti kodifikována směrnicí Evropského parlamentu a Rady 98/34/ES ze dne 22. června 1998 o postupu při poskytování informací v oblasti norem a technických předpisů( ), jež byla sama změněna směrnicí Evropského parlamentu a Rady 98/48/ES ze dne 20. července 1998( ) –, směrnicí Rady 92/100/EHS ze dne 19. listopadu 1992 o právu na pronájem a půjčování a o některých právech v oblasti duševního vlastnictví souvisejících s autorským právem( ) a směrnicí Evropského parlamentu a Rady 2001/29/ES ze dne 22. května 2001 o harmonizaci určitých aspektů autorského práva a práv s ním souvisejících v informační společnosti( ).

II – Právní rámec

A – Právo Společenství

1. Smlouva o ES

2. Podle článků 23 ES až 27 ES je Společenství založeno na celní unii, která pokrývá veškerý obchod zbožím a která zahrnuje zákaz vývozních a dovozních cel a všech poplatků s rovnocenným účinkem mezi členskými státy.

2. Směrnice

a) Směrnice 92/100

3. Cílem směrnice 92/100 je zavést harmonizovanou právní ochranu práva na pronájem a půjčování a některých práv v oblasti duševního vlastnictví souvisejících s autorským právem. Z prvního bodu odůvodnění uvedené směrnice vyplývá, že cílem této harmonizace je odstranit rozdíly mezi vnitrostátními právními úpravami, které „jsou zdrojem překážek obchodu a narušování hospodářské soutěže, což brání procesu vytváření volného trhu a jeho správnému fungování“.

4. V druhém bodě odůvodnění se uvádí, že „tyto rozdíly v právní ochraně by se mohly prohloubit, pokud by členské státy přijímaly nové a vzájemně odlišné právní předpisy nebo pokud by se odlišně vyvíjela vnitrostátní judikatura“.

5. Ve třetím bodě odůvodnění se zdůrazňuje, „že je nezbytné tyto rozdíly v souladu s cílem vytvoření prostoru bez vnitřních hranic ve smyslu článku 8a Smlouvy odstranit, aby mohl být v souladu s čl. 3 písm. f) Smlouvy zaveden systém, který zajišťuje, že hospodářská soutěž v rámci společného trhu nebude narušena“.

b) Směrnice 98/34, která kodifikuje směrnici 83/189

6. Článek 1 stanoví:

„Pro účely této směrnice se rozumí:

1) ‚výrobkem‘ každý průmyslově vyrobený výrobek a každý zemědělský produkt včetně produktů rybolovu;

2) ‚technickou specifikací‘ specifikace obsažená v dokumentu, který stanoví požadované charakteristiky výrobku jako jsou úrovně jakosti, ukazatele vlastností, bezpečnost nebo rozměry, včetně požadavků na výrobek, jako jsou obchodní název, terminologie, symboly, zkoušení a zkušební metody, balení, označování výrobků nebo jejich opatřování štítkem s jmenovitými údaji a postupy posuzování shody […]

[…]

10) ‚návrhem technického předpisu‘ znění technické specifikace nebo jiného požadavku včetně správních předpisů, které je vypracováno se záměrem vydat tuto specifikaci nebo ji v konečném stadiu vydat jako technický předpis, které je ve stadiu přípravy, kdy ještě mohou být provedeny zásadní změny. […]“

7. Článek 8 směrnice 98/34 stanoví:

„1. […] členské státy sdělí neprodleně Komisi každý návrh technického předpisu […]; členské státy současně Komisi sdělí důvody, pro které je nezbytné takový technický předpis přijmout, pokud již nebyly uvedeny v samotném návrhu.

Je-li to vhodné a nebylo-li tak již učiněno s předchozím sdělením, oznámí současně členské státy znění základních právních nebo správních předpisů, které jsou zásadně a přímo dotčeny, pokud je znalost těchto znění nezbytná pro posouzení účinků navrhovaného technického předpisu.

Členské státy musí v souladu s výše uvedenými podmínkami znovu sdělit návrh technického předpisu, provedou-li v něm změny, které zásadně změní oblast jeho působnosti, zkrátí původně předpokládanou dobu jeho zavedení, doplní specifikace nebo požadavky nebo zpřísní požadavky.“

8. Článek 9 odst. 1 směrnice 98/34 stanoví:

„Členské státy odloží přijetí návrhu technického předpisu o tři měsíce ode dne, kdy Komise obdrží sdělení podle čl. 8 odst. 1.“

c) Směrnice 98/48, kterou se mění některé body směrnice 98/34

9. Dosavadní bod 9 článku 1 směrnice 98/34 se označuje jako bod 11 a nahrazuje se tímto:

„11) ‚technickým předpisem‘: technické specifikace a jiné požadavky nebo předpisy pro služby včetně příslušných správních předpisů, jejichž dodržování je při uvedení na trh, při poskytování služby, při usazování poskytovatele služeb nebo při používání v členském státě nebo na jeho větší části závazné de iure nebo de facto, jakož i právní a správní předpisy členských států zakazující výrobu, dovoz, prodej nebo používání určitého výrobku nebo zakazující poskytování nebo využívání určité služby nebo usazování poskytovatele služeb s výjimkou předpisů stanovených v článku 10.

Technické předpisy de facto zahrnují:

– právní nebo správní předpisy členského státu, které odkazují na technické specifikace nebo jiné požadavky nebo profesní pravidla nebo pravidla správné praxe, které samy obsahují odkaz na technické specifikace nebo na jiné požadavky nebo na předpisy pro služby, přičemž soulad s nimi předpokládá shodu s povinnostmi uloženými uvedenými právními nebo správními předpisy,

– dobrovolné dohody, v nichž je smluvní stranou orgán veřejné moci a které ve veřejném zájmu stanoví shodu s technickými specifikacemi nebo s jinými požadavky nebo s předpisy pro služby s výjimkou specifikací pro nabídková řízení při zadávání veřejných zakázek,

– technické specifikace nebo jiné požadavky nebo předpisy pro služby, které souvisejí s daňovými nebo finančními opatřeními ovlivňujícími spotřebu výrobků nebo služeb tím, že vyzývají ke shodě s těmito technickými specifikacemi nebo jinými požadavky nebo předpisy pro služby; to však neplatí pro technické specifikace nebo jiné požadavky nebo předpisy pro služby, které se týkají národních systémů sociálního zabezpečení.“

d) Směrnice 2001/29

10. Směrnice 2001/29 přebírá zásady a pravidla upravené zejména směrnicí 92/100 a pozměňuje je.

B – Vnitrostátní právo

11. Italská právní úprava v oblasti autorského práva je založena na zákoně č. 633 z roku 1941( ). Tento zákon zřídil veřejnoprávní organizaci ad hoc, SIAE, pověřenou zajišťováním ochrany, zprostředkováváním a vydáváním osvědčení, a stanovil trestní postih za určitá nedovolená jednání (prodej, rozmnožování, …). Rovněž zavedl povinné umisťování rozlišujícího znaku SIAE.

12. Zákon č. 121/87 ze dne 27. března 1987( ) rozšířil povinné umisťování rozlišujícího znaku SIAE a možnost ukládání trestního postihu na další nosiče.

13. Zákon č. 121/87 byl zrušen legislativním nařízením č. 685/94 ze dne 16. listopadu 1994( ). Článek 171b písm. c) tohoto posledního předpisu stanoví:

„Odnětím svobody na tři měsíce až tři léta a peněžitým trestem od 500 000 ITL do 6 000 000 ITL bude potrestán:

[…] kdo bez označení SIAE podle tohoto zákona a prováděcího předpisu prodá nebo pronajme videokazety, hudební kazety nebo jiné nosiče obsahující zvukový nebo obrazový záznam kinematografických nebo audiovizuálních děl nebo sekvence pohybujících se obrazů […]“

III – Spor v původním řízení a žádost o rozhodnutí o předběžné otázce

14. Ve dnech 9. a 10. února 2000 byla zabavena CD uskladněná v prostorách společnosti K.J.W.S Srl, zastoupené K. J. W. Schwibbertem, majícím bydliště v Itálii. Tato CD, která byla zabavena z důvodu, že na nich nebyl umístěn rozlišující znak SIAE, obsahovala reprodukce děl malířů Giorgia De Chirica a Maria Schifana. Advokát K. J. W. Schwibberta na jednání před Soudním dvorem upřesnil, že některá CD obsahovala hudební doprovod. V dokumentu připojeném v příloze k písemnému vyjádření K. J. W. Schwibberta se krom toho uvádí, že přinejmenším CD, na nichž byla reprodukována díla prvního z těchto malířů, obsahovala film. Z informací poskytnutých předkládajícím soudem a z vysvětlení advokáta K. J. W. Schwibberta učiněných na jednání před Soudním dvorem navíc vyplývá, že CD byla rozmnožena v Německu a byla určena k prodeji dvěma italským společnostem, které je měly zařadit do katalogu.

15. Procura della Repubblica presso il Tribunale di Forlì podalo dne 23. května 2001 na K. J. W. Schwibberta obžalobu a postoupilo jeho případ Tribunale di Forlì.

16. Dne 14. prosince 2004 Tribunale di Forlì ve svém protokolu z jednání zdůraznil, že K. J. W. Schwibbert není obviňován z neoprávněného rozmnožování děl, neboť je držitelem potřebných povolení, ale pouze z toho, že na CD chybí rozlišující znak SIAE.

17. Tribunale di Forlì rovněž vyhověl návrhu podanému advokátem K. J. W. Schwibberta na položení předběžné otázky Soudnímu dvoru. V předkládacím rozhodnutí však byly argumenty advokáta K. J. W. Schwibberta uvedeny pouze v příloze a nebyly v něm formulovány přesné otázky. Toto rozhodnutí bylo zapsáno v kanceláři Soudního dvora dne 21. ledna 2005.

18. Dne 17. července 2006 Soudní dvůr v souladu s čl. 104 odst. 5 jednacího řádu požádal předkládající soud o vysvětlení jak ohledně skutkového a právního rámce sporu v původním řízení, tak ohledně ustanovení práva Společenství, která mají být předmětem výkladu, a důvodů, pro něž soud považuje žádost o jejich výklad za nezbytnou. Jeho odpovědi došly Soudnímu dvoru dne 8. listopadu 2006.

19. Z odpovědí Tribunale di Forlì vyplývá, že otázky položené tímto soudem Soudnímu dvoru lze formulovat následovně:

„Jsou vnitrostátní předpisy týkající se označení SIAE slučitelné s články 3 ES a 23 ES až 27 ES, s články 1, 8, 10 a 11 směrnice 98/34/ES ze dne 22. června 1998 a se směrnicemi 92/100 a 2001/29?“

20. Soudní dvůr se rozhodl položit italské vládě a Komisi otázky, na které měly písemně odpovědět před zahájením jednání, přičemž je požádal zejména o upřesnění jejich vyjádření z hlediska vysvětlení předkládajícího soudu. Italská vláda a Komise na uvedené otázky odpověděly písemně.

IV – Vyjádření předložená Soudnímu dvoru

21. Povinnost umístit značku SIAE je podle K. J. W. Schwibberta technickým předpisem, který měla Italská republika oznámit Komisi v souladu s čl. 8 odst. 1 směrnice 83/189.

22. Povinnost umístit tento rozlišující znak má navíc povahu opatření s rovnocenným účinkem, protože tvoří překážku pro subjekty z jiných zemí, která narušuje rozvoj jejich činnosti na italském trhu.

23. Umísťování této značky navíc neposkytuje žádnou ochranu autorovi ani ostatním majitelům práv duševního vlastnictví. Italské právní předpisy totiž stanoví trestní postih za neumístění této značky nehledě na to, zda bylo rozmnožování neoprávněné.

24. Povinnost umístit značku SIAE je mimoto v rozporu s články 23 ES a 25 ES, tedy se zákazem cel a poplatků s rovnocenným účinkem, který je upraven ve Smlouvě, protože tato značka představuje výdaj a musí být umístěna na všech dílech od chvíle, kdy vstoupí na italské území ze státu Společenství.

25. Tato povinnost umístit značku je konečně v rozporu se směrnicí 92/100, jejíž první tři body odůvodnění poukazují na rozdíly mezi jednotlivými vnitrostátními právními řády a na následné riziko narušení hospodářské soutěže mezi členskými státy.

26. SIAE, která nepředložila písemné vyjádření, na jednání uvedla, že povinnost umístit značku nebyla Komisi oznámena, protože byla stanovena již zákonem z roku 1941, který tehdy odkazoval na díla na papírovém podkladě. Již v roce 1971 byly se všemi výrobci gramofonových desek uzavřeny dohody o umisťování značky SIAE na tomto nosiči.

27. SIAE rovněž uvádí, že italský zákon v rozhodné době nestanovil povinnost umísťovat rozlišující znak na díla figurativního umění; tato povinnost existuje až od nabytí účinnosti zákona č. 248/2000. V projednávané věci měla být na CD s hudebním obsahem umístěna značka SIAE.

28. Pokud jde o články 3 ES, 22 ES a 27 ES, SIAE tvrdí, že zákaz obsažený v těchto článcích týkající se poplatků stanovených při dovozu se vztahuje výhradně na dovážené výrobky, a nikoli na výrobky vnitrostátní. Italské právní předpisy, které ukládají umisťování rozlišujícího znaku, se přitom použijí na všechny výrobky nehledě na to, zda jsou vnitrostátní, nebo dovezené. Tyto články se tedy netýkají uvedené povinnosti, jejímž cílem mimoto je, jak to také uvádí italská vláda, umožnit okamžité rozpoznání původních děl od děl pirátských, a to jak pořádkovým silám, tak spotřebitelům.

29. SIAE dodává, že směrnice 92/100 byla v Itálii provedena legislativním nařízením č. 685/94. Toto legislativní nařízení, které slovy SIAE „v sobě obsahuje pravidla týkající se rozlišujícího znaku“, bylo jakožto opatření provádějící směrnici oznámeno Komisi.

30. Konečně pokud by chtěl Soudní dvůr přeformulovat předběžnou otázku i ve vztahu k článkům 28 ES a 30 ES, SIAE uvádí, že povinnost umísťovat značku byla měla být považována za přiměřenou zejména cílům spočívajícím v boji proti pirátství a v informování spotřebitelů, jimž při nákupu nezákonných kopií hrozí trestní stíhání.

31. Italská vláda se domnívá, že předběžná otázka je nepřípustná, neboť předkládající soud pouze vyhověl návrhu, tak jak byl předložen advokátem obviněného. Vnitrostátní soud měl přitom poskytnout alespoň minimální vysvětlení ohledně důvodů, proč ustanovení práva Společenství, na něž se Soudního dvora táže, vyžadují výklad Soudního dvora.

32. Italská vláda uvádí, že SIAE je veřejným podnikem, který je zákonným monopolem a jehož úkolem je zejména vybírat v souladu se zákonem příjmy plynoucí z umisťování značky SIAE. Spolu s touto značkou poskytuje SIAE svým členům službu spočívající v záruce legality rozmnoženin. Tato služba je součástí boje proti pirátství a nemá žádný vliv na volný pohyb zboží. Stejně jako SIAE má italská vláda za to, že na základě článku 30 ES lze povinnost umisťování značky SIAE každopádně uznat za platnou. Toto opatření, které nemá diskriminační účinky, je též v souladu se směrnicí 92/100.

33. Italská vláda stejně jako SIAE tvrdí, že povinnost umísťovat značku podle zákona č. 121/87 nebyla Komisi oznámena, protože tato povinnost existuje od roku 1941, a že zavedení trestního postihu je jen přizpůsobením se příchodu nových technologických nosičů na trh.

34. Italská vláda konečně uvádí, že duševní díla nelze stavět na roveň žádnému jinému statku, který lze uvádět na trh uvnitř Společenství, protože se nejedná o zboží. Rozlišující znak SIAE nelze stavět na roveň označení podle technických předpisů ve smyslu směrnice 83/189, neboť tento rozlišující znak nebo nálepka vystihuje především vlastnosti reprodukovaného duševního díla, tedy corpus mysticum, a nikoli corpus mechanicum, jinými slovy nosič. Není tedy možné, jak to činí Komise, odkazovat na rozsudek BIC Benelux( ). V tomto rozsudku bylo účelem známky informovat veřejnost o účincích výrobku BIC na životní prostředí; tato známka tedy popisovala vlastnosti tohoto výrobku. Známka SIAE ale neobsahuje žádný popis vlastností výrobku. Jedná se pouze o označení určené pořádkovým silám a spotřebitelům o tom, že tato známka byla umístěna v souladu se zákonem. Toto opatření je proto akcesorické vzhledem k účelu, který spočívá v zajištění, že pravidla byla řádně dodržena.

35. Komise se na základě písemných odpovědí na písemné otázky Soudního dvora a na základě vyjádření přednesených během jednání jednotlivými účastníky řízení domnívá, že předběžná otázka je přípustná.

36. Komise zdůrazňuje skutečnost, že povinnost umisťování značky SIAE byla rozšířena na hudební kazety a CD teprve článkem 2 zákona č. 121/87. Toto pravidlo je technickým předpisem, který měl být oznámen Komisi. Komise cituje čl. 1 bod 5 směrnice 83/189( ), který byl v účinnosti v roce 1987 a podle nějž jsou technickými předpisy „technické specifikace, včetně příslušných správních předpisů, jejichž dodržování je při uvedení na trh nebo při používání […] de iure nebo de facto […]“. V roce 1987 bylo přitom k uvádění videokazet a CD na trh v Itálii nutné umístit tuto značku. Jedná se tedy o technický předpis, jehož dodržování bylo závazné pro uvádění na trh v Itálii.

37. Komise dodává, že legislativní nařízení č. 685/94, jímž byl zrušen zákon č. 121/87, je jediným předpisem, který je v rozhodné době použitelný. Jeho článek 171b písm. c), který také stanoví povinnost umístit značku SIAE pod hrozbou trestního postihu, měl být též oznámen Komisi. Tuto značku, která může být umístěna buď přímo na CD, anebo na vnějším obalu, lze klást na roveň označení. Projednávaný případ je tedy srovnatelný s výše uvedenou věcí BIC, která se týkala daňových aspektů. Komise v tomto ohledu odkazuje též na rozsudek CIA Security International( ), v němž Soudní dvůr dospěl k názoru, že nedodržení oznamovací povinnosti stanovené zejména v článku 8 směrnice 89/189 má za následek nepoužitelnost dotčených technických norem a nemožnost namítat je vůči jednotlivcům.

38. Na argument, který na jednání přednesla SIAE a podle kterého Komise byla seznámena s povinností umísťovat značku díky oznámení legislativního nařízení č. 685/94 jakožto opatření k provedení směrnice 92/100, Komise odpovídá, že tato povinnost není opatřením k provedení směrnice 92/100, neboť není k jejímu provedení nezbytná. Oznámení jakožto akt k provedení směrnice 92/100 proto nelze chápat jako jeden z případů stanovených článkem 10 směrnice 83/189, kdy jsou členské státy zproštěny povinnosti oznamovat akty přijaté k provedení směrnic Společenství.

39. V tomto vyjádření, které Komise považuje za dostačující, však uvádí, že povinnost umísťovat značku SIAE není v rozporu ani s články 23 ES a 25 ES, protože nesouvisí s přechodem přes hranici, nýbrž je povinností, kterou je třeba splnit před uvedením na trh, ani se směrnicí 92/100, která pouze vymezuje rozsah působnosti určitých práv, ale volbu mechanismů k zajištění dodržování těchto práv ponechává na členských státech; povinnost umístit značku přitom lze považovat za takový mechanismus.

V – Posouzení

A – Přípustnost předběžné otázky

40. Navzdory úvahám italské vlády se domnívám, že tato předběžná otázka je přípustná. Zajisté není žádoucí, aby se předkládající soud spokojil s připojením žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, tak jak byla formulována advokátem jedno účastníka řízení, což donutilo Soudní dvůr, aby v souladu s čl. 104 odst. 5 jednacího řádu požádal předkládající soud o vysvětlení jak ohledně skutkového a právního rámce sporu v původním řízení, tak ohledně ustanovení práva Společenství, která mají být předmětem výkladu, a důvodů, pro něž soud považuje žádost o jejich výklad za nezbytnou. Z žádného ustanovení, a zejména pak z informativního sdělení o zahajování řízení o předběžné otázce vnitrostátními soudy( ) však nevyplývá, že by vnitrostátní soud musel pod hrozbou nepřípustnosti sám formálně sepsat otázku nebo otázky a sám podat veškeré užitečné informace o projednávané věci( ). V projednávané věci ostatně předkládající soud dle vlastních slov považuje dokument poskytnutý advokátem K. J. W. Schwibberta „za převzatý ve svém rozsudku“.

B – Zvláštnost italského zákona

41. V převážné většině členských států zákon nestanoví povinnost umísťovat na nosiče značku vnitrostátní organizace pověřené správou autorských práv( ). Pokud však tyto organizace vyžadují nebo doporučují jako podmínku pro povolení k zhotovení reprodukcí, aby byly na nosiči uvedeny určité údaje( ), musejí být tyto údaje pouze uvedeny na rozmnoženinách a nijak se nepožaduje, aby byly rozmnoženiny opatřeny samolepkami prodávanými dotyčnými organizacemi. Krom toho případný požadavek takovýchto organizací na umístění jejich značky na rozmnoženinách se nezakládá na zákonné povinnosti, nýbrž pouze na smlouvě uzavřené mezi těmito organizacemi a držitelem povolení k zhotovování reprodukcí. Neumístění značky by tak mohlo vést pouze k pokutám smluvní povahy, například k úhradě dodatečných poplatků.

42. Italský právní systém, který stanoví trestní sankce pro případ neumístění značky organizace pověřené výběrem poplatků za užívání autorských práv, se tak zdá být zvláštností v porovnání se systémy ostatních členských států Evropské unie.

C – Povinnost umístit značku SIAE: technický předpis podléhající oznamovací povinnosti

43. Článek 8 směrnice 98/34 ukládá členským státům, aby neprodleně sdělily Komisi každý návrh technického předpisu. SIAE a italská vláda tvrdí, že Italská republika nemusela povinnost umisťování značky SIAE sdělovat, protože se nejedná o technický předpis. Je tedy třeba zkoumat pojem „technický předpis“( ) a posoudit, zda tento pojem může zahrnovat povinnost umístit takovou značku.

44. Podle Soudního dvora technickým předpisem nejsou například vnitrostátní předpisy, které pouze stanoví podmínky pro zřizování podniků, jako jsou předpisy, které podrobují výkon podnikatelské činnosti předchozímu souhlasu( ). Technickým předpisem rovněž není vnitrostátní právní úprava týkající se otevírací doby obchodů, která neupravuje požadované charakteristiky výrobku( ).

45. Technickými předpisy naproti tomu jsou podrobná pravidla vymezující podmínky zkoušek jakosti a řádného provozu, které musejí být splněny k tomu, aby mohl být výrobek povolen a uveden na trh( ). Stejně tak jsou technickými předpisy taková ustanovení, která podnikům ukládají, aby žádaly předchozí souhlas pro svůj materiál( ). Soudní dvůr též konstatoval, že pojem „technická specifikace“ zahrnuje výrobní metody a postupy týkající se léčivých přípravků( ). Soudní dvůr dále upřesnil, že předpisy, jejichž cílem je zamezit podávání látek se sympatikomimetickým účinkem některému skotu určenému na výkrm, jsou technickými specifikacemi, protože tyto předpisy jsou vydávány vnitrostátními správními orgány, jsou použitelné na celém státním území a jsou pro své adresáty závazné( ). Soudní dvůr v rozsudku Bic Benelux také uvedl, že označení, jehož účelem je informovat veřejnost o účincích výrobku na životní prostředí, se i přesto, že je spojeno se systémem ekologické daně, neliší od jiných značek, které spotřebitele upozorňují na škodlivé účinky dotčených výrobků na životní prostředí. Takové označení proto nelze považovat pouze za doprovodné opatření k dani, a musí být tedy oznámeno( ). Stejně tak povinnost uvést na štítku původ výrobku se oznamuje( ). I vnitrostátní ustanovení obsahující zákaz provozování hazardních her za používání určitých hracích automatů( ), požadavky týkající se maximální délky a výšky, jakož i omezení hnacího výkonu motorových výletních lodí( ) nebo vnitrostátní zákonná ustanovení zakazující používání veškerých elektrických, elektromechanických a elektronických her ve všech veřejných nebo soukromých prostorách, jakož i používání her na počítačích nacházejících se v podnicích poskytujících internetové služby a podrobující provoz těchto podniků vydání zvláštního povolení je nutno kvalifikovat jako technické předpisy( ).

46. Jak uvádí Komise, povinnost umístit značku SIAE je v projednávané věci srovnatelná s povinností označování ve výše uvedené věci Bic Benelux, která se týkala povinnosti označování, jejímž cílem bylo informovat veřejnost o účincích výrobku na životní prostředí. V projednávané věci je totiž smyslem značky, jak to ve svých vyjádřeních uvedly SIAE a italská vláda, informovat spotřebitele a pořádkové síly o tom, že rozmnoženiny jsou legální. Stejně jako to Soudní dvůr shledal v bodě 23 výše uvedené věci Bic Benelux, je tedy třeba mít za to, že povinnost umístit značku SIAE je, slovy Soudního dvora použitými ve výše uvedeném bodě 23, „dle definice tohoto pojmu obsažené v [bodě 11 směrnice 98/48] technických předpisem de iure, protože její ‚splnění je závazné [...] k uvedení‘ dotyčného výrobku na trh a protože se dle definice tohoto pojmu uvedené v [bodě 2 článku 5 směrnice 98/34] jedná o technickou specifikaci, neboť pravidlo definuje ‚požadované charakteristiky výrobku [...] včetně požadavků na výrobek, jako jsou [...] označování výrobků nebo jejich opatřování štítkem [...]‘ “.

47. Je tedy nutno odmítnout argument italské vlády, podle nějž nelze duševní díla stavět na roveň žádnému jinému obchodovatelnému statku, protože se nejedná o zboží. Spíše než k pojmu „zboží“ se směrnice 98/34 váže k pojmu „výrobek“( ). V souladu s čl. 1 bodem 1 směrnice 98/34 se přitom tato směrnice vztahuje na „každý průmyslově vyrobený výrobek“. CD jsou nesporně průmyslově vyráběnými výrobky. Tato směrnice navíc ze svého rozsahu působnosti nevylučuje žádnou oblast, zejména duševní díla( ). Směrnice 98/48( ), přijatá měsíc po směrnici 98/34, krom toho rozšiřuje svůj rozsah působnosti na „služby informační společnosti“, což je „každá služba poskytovaná zpravidla za úplatu, na dálku, elektronicky […]“. Vzhledem k tomu, že takové služby skutečně jsou „duševními díly“, nelze tvrdit, že duševní díla nespadají do oblastí, v nichž lze daná pravidla kvalifikovat jako technické předpisy.

48. Rovněž je třeba odmítnout argument italské vlády, podle nějž nelze rozlišující znak SIAE klást na stejnou roveň jako označení podle technických předpisů z důvodu, že tento rozlišující znak vystihuje hlavně charakteristiky reprodukovaného duševního díla, tj. „corpus mysticum“, a nikoli „corpus mechanicum“, to znamená nosiče. Toto rozlišení je vskutku iluzorní. Jak bylo připomenuto výše, účelem rozlišujícího znaku SIAE je informovat spotřebitele a pořádkové síly o tom, že CD byla zkopírována při dodržení autorských práv. Tento znak se tedy skutečně týká nosiče.

49. Na základě článku 8 směrnice 98/34, podle kterého „členské státy sdělí neprodleně Komisi každý návrh technického předpisu“, tedy Italská republika měla oznámit povinnost umístit značku SIAE, tak jak vyplývá z vnitrostátních předpisů účinných v rozhodné době, tedy z legislativního nařízení č. 685/94.

50. Krom toho, na tvrzení SIAE, že kdyby bylo nutno se domnívat, že povinnost umístit značku SIAE má být považována za technický předpis, který podléhá oznámení, bylo takové oznámení učiněno nepřímo, protože legislativní nařízení bylo Komisi oznámeno jakožto opatření k provedení směrnice 92/100, je třeba odpovědět, že podle článku 8 směrnice 98/34 členské státy „současně Komisi sdělí důvody, pro které je nezbytné takový technický předpis přijmout“. Soudní dvůr již navíc při jedné příležitosti uvedl, že cílem tohoto ustanovení „je umožnit Komisi, aby získala co nejúplnější informaci o každém návrhu technického předpisu, pokud jde o jeho obsah, rozsah a celkové souvislosti, a mohla tak co nejúčinněji vykonat pravomoci, které jí svěřuje směrnice [83/189]“( ). Je nutno konstatovat, že žádné oznámení s tímto záměrem učiněno nebylo. Toto ustanovení též vyžaduje, aby „členské státy [současně oznámily] znění základních právních nebo správních předpisů, které jsou zásadně a přímo dotčeny, pokud je znalost těchto znění nezbytná pro posouzení účinků navrhovaného technického předpisu“. S ohledem na zvláštnost italského zákona v dané oblasti v porovnání s právními řády ostatních členských států a na celkový cíl směrnice( ) by toto oznámení nebylo nadbytečné.

D – Povinnost oznámit rozšíření oblasti působnosti technického předpisu

51. SIAE i italská vláda tvrdí, že povinnost umístit značku podle zákona č. 121/87 nebyla Komisi oznámena, protože tato povinnost již byla upravena zákonem z roku 1941, pokud se jedná o díla na papírovém podkladě. Zákon č. 121/87, který tuto povinnost rozšiřuje na další oblasti a stanoví trestní sankce, stejně jako legislativní nařízení č. 685/94, kterým byl zákon č. 121/87 zrušen, se pouze přizpůsobují technologickému pokroku, a rozšíření oblastí, na které se vztahuje povinnost umístit značku SIAE, proto nemusí být oznámeno.

52. Článek 8 směrnice 98/34 však rovněž stanoví, že „členské státy musí […] znovu sdělit návrh technického předpisu, provedou-li v něm změny, které zásadně změní oblast jeho působnosti“. Soudní dvůr již také uvedl, že rozšíření oblasti působnosti technického předpisu na další výrobky představuje nový technický předpis( ).

E – Povinnost vnitrostátního soudu nepoužít neoznámený technický předpis

53. Z judikatury Soudního dvora vyplývá, že neoznámila-li Italská republika Komisi povinnost umístit značku SIAE, italské orgány nemohou K. J. W. Schwibberta vinit z toho, že tak neučinil.

54. Ve výše uvedeném rozsudku CIA Security International( ) totiž Soudní dvůr uvedl, že články 8 a 9 směrnice 83/189 musejí být vykládány tak, že se jich jednotlivci mohou dovolávat před vnitrostátním soudem, který má povinnost nepoužít vnitrostátní technický předpis, který nebyl oznámen v souladu se směrnicí. Soudní dvůr vysvětluje, že tato ustanovení, která členským státům ukládají konkrétní povinnost oznámit návrhy před jejich přijetím, jsou z hlediska obsahového bezpodmínečná a dostatečně přesná. Dále takový výklad směrnice, podle nějž je nesplnění oznamovací povinnosti podstatnou vadou způsobující nepoužitelnost dotčených technických norem na jednotlivce, může zajistit účinnost preventivní kontroly Společenství, kterou upravila směrnice k zajištění ochrany volného pohybu zboží, již si vytkla za cíl( ). Stejně tak v rozsudku ze dne 6. června 2002, Sapod Audic, Soudní dvůr uvedl, že jednotlivec může poukázat na neoznámení vnitrostátního ustanovení, na které je nutno pohlížet tak, že obsahuje povinnost zajistit označení nebo štítek, a že v takovém případě má vnitrostátní soud povinnost toto ustanovení nepoužít( ).

55. Z předchozích úvah vyplývá, že povinnost umístit značku SIAE podle legislativního nařízení 685/94( ) by měla být považována za technický předpis. Tento technický předpis nebyl Komisi oznámen, a to v rozporu s ustanoveními článku 8 směrnice 98/34. Italské orgány tedy nemohou K. J. W. Schwibberta vinit z toho, že tak neučinil. Není tedy nutné odpovídat na ostatní otázky obsažené v předběžné otázce, neboť jejich řešení není užitečné k vyřešení sporu v původním řízení( ).

VI – Závěry

56. S ohledem na předchozí úvahy se Soudnímu dvoru navrhuje, aby na otázky položené Tribunale di Forlì odpověděl následovně:

„Vnitrostátní ustanovení ukládající povinnost umístit rozlišující znak vnitrostátní organizace pověřené výběrem poplatků za užívání autorských práv tvoří technický předpis, který musí být oznámen Komisi Evropských společenství v souladu s článkem 8 směrnice Evropského parlamentu a Rady 98/34/ES ze dne 22. června 1998 o postupu při poskytování informací v oblasti norem a technických předpisů. Oznámení je nutno učinit při každém rozšíření oblasti působnosti uvedené povinnosti. Vnitrostátnímu soudu přísluší nepoužít ustanovení, u nějž tato oznamovací povinnost nebyla splněna.“