ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Členský stát, který zachoval v platnosti právní úpravu, podle které valná hromada akcionářů společnosti kótované na burze může, jestliže rozhoduje o zvýšení kapitálu s úplným či částečným vyloučením přednostního práva na upisování akcií, rozhodnout o vydání nových akcií za jakoukoli cenu, pokud uvedená valná hromada disponuje stanoviskem členů řídícího orgánu společnosti a zprávou auditora určeného za tímto účelem a pokud je cena emise akcií vyšší než jejich výše čistého obchodního majetku, jak vyplývá ze zprávy auditora, se nedopustil nesplnění povinností, které pro něj vyplývají z článku 42 druhé směrnice 77/91 v oblasti práva společností ve spojení s čl. 29 odst. 1 a 4 této směrnice.

Přednostní právo na upisování zavedené ve prospěch akcionářů totiž sice připouští pouze výjimku výslovně stanovenou v čl. 29 odst. 4 druhé směrnice, avšak to nic nemění na tom, že tato směrnice stanoví minimální požadavky v oblasti ochrany akcionářů a věřitelů akciových společností tím, že ponechává na členských státech, aby podle své úvahy přijaly ustanovení vůči uvedeným osobám příznivější, která stanoví přísnější podmínky pro vyloučení uvedeného přednostního práva.

Mimoto skutečnost, že stanovení ceny vydání nových akcií může podle této právní úpravy být na úrovni nižší než jejich tržní hodnota, nemůže při neexistenci poznatku, jenž má prokázat, jak to vyžaduje uvedený článek 42, že tyto dvě kategorie akcionářů jsou ve stejném postavení, takže by jim mělo být zajištěno rovné zacházení, být považována za skutečnost, která by mohla vytvořit nerovné zacházení mezi stávajícími a novými akcionáři ve smyslu článku 42 druhé směrnice. Krom toho vyžadovat, aby cena vydání nových akcií nebyla nižší než jejich tržní hodnota, by mohlo mít za následek, že i kdyby taková cena byla odůvodněna zprávou členů řídícího orgánu, valná hromada akcionářů by ji nemohla použít, aniž by porušila zásadu rovného zacházení uvedenou v článku 42 druhé směrnice.

(viz body 26, 30–31, 33–34)
Naproti tomu, pokud žalobce zpochybňuje opodstatněnost rozhodnutí o posouzení podpory jako takové, pouhá skutečnost, že může být považován za zúčastněnou stranu ve smyslu čl. 88 odst. 2 ES, nemůže postačovat pro uznání přípustnosti žaloby. Musí v takovém případě prokázat, bez ohledu na individuální nebo obecnou povahu podpory, že má zvláštní postavení, tedy že se jej rozhodnutí dotýká z důvodu určitých vlastností, které jsou pro něj zvláštní, nebo faktické situace, která jej vymezuje vzhledem ke všem ostatním osobám, a tím jej individualizuje způsobem obdobným tomu, jakým by byl individualizován adresát takového rozhodnutí. Je tomu tak zejména tehdy, pokud je postavení žalobce na trhu podstatným způsobem ovlivněno podporou, která je předmětem sporného rozhodnutí. Skutečnost, že akt má normativní charakter, jelikož se obecně použije na zúčastněné hospodářské subjekty, nevylučuje, že by se mohl některých z nich dotýkat osobně.

V tomto ohledu poskytnutí podpory může zasáhnout do konkurenčního postavení subjektu zejména tím, že způsobí ušlý zisk nebo vývoj méně příznivý než ten, který by byl zaznamenán v případě neexistence takové podpory. Rovněž intenzita takového zásahu se může lišit v závislosti na značném počtu takových faktorů, jako je zejména struktura dotčeného trhu nebo povaha dotčené podpory. Prokázání podstatného zásahu do postavení soutěžitele na trhu tedy nemůže být omezeno na existenci určitých důkazů nasvědčujících zhoršení jeho obchodní nebo finanční výkonnosti.

Pojem „státní podpora“, jak je definován ve Smlouvě, má právní povahu a musí být vykládán na základě objektivních skutečností. Z tohoto důvodu musí soud Společenství v zásadě a s ohledem jak na konkrétní skutečnosti sporu, o kterém rozhoduje, tak na technickou nebo komplexní povahu posouzení učiněných Komisí v plném rozsahu přezkoumat, zda opatření spadá do působnosti čl. 87 odst. 1 ES. Není totiž žádný důvod k tomu, aby Komise při přijímání rozhodnutí podle čl. 88 odst. 3 ES disponovala „širokou posuzovací pravomocí“ ohledně kvalifikace určitého opatření jako „státní podpory“ ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES, která by znamenala, že soudní přezkum posouzení Komise nebude v zásadě prováděn v plném rozsahu. To platí tím spíše, když Komise nemůže na základě prvního šetření v rámci řízení podle čl. 88 odst. 3 nabýt přesvědčení, že předmětné státní opatření buď není podporou ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES, nebo, pokud je kvalifikováno jako podpora, že je slučitelné se Smlouvou, nebo pokud jí toto řízení neumožnilo překonat problémy, které obnáší posouzení slučitelnosti zkoumaného opatření, má tento orgán povinnost zahájit řízení upravené v čl. 88 odst. 2 ES, „aniž by v tomto ohledu disponoval posuzovací pravomocí“. Nadto platí, že i když je soudní přezkum, pokud jde o otázku, zda opatření spadá do působnosti čl. 87 odst. 1,omezený, jestliže je posouzení Komise technické či komplexní povahy, je nicméně třeba, aby Soud toto v projednávané věci konstatoval.

(viz body 111–114, 185–186)
Věc C-452/06

The Queen, na žádost:

Synthon BV

v.

Licensing Authority of the Department of Health

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court)]

„Kodex Společenství týkající se humánních léčivých přípravků — Registrace — V zásadě podobné léčivé přípravky — Zkrácený postup — Postup vzájemného uznávání — Důvody pro zamítnutí — Odpovědnost členského státu — Závažné porušení práva Společenství“

Stanovisko generálního advokáta Y. Bota přednesené dne 10. července 2008 I ‐ 7684

Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 16. října 2008 I ‐ 7713

Shrnutí rozsudku

Sbližování právních předpisů – Léčivé přípravky – Registrace – Žádost o vzájemné uznání (Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/83, čl. 10 odst. 1, články 28 a 29) Sbližování právních předpisů – Léčivé přípravky – Registrace – Žádost o vzájemné uznání (Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/83, čl. 10 odst. 1, články 28 a 29)
(viz body 90–91, 96)

Stejně tak povinnost odůvodnění nevyžaduje od Soudu, aby poskytl vysvětlení, ve kterém by se vyčerpávajícím způsobem postupně zabýval každou z úvah uvedených účastníky sporu. Odůvodnění tedy může být implicitní, za podmínky, že umožní zúčastněným osobám seznámit se s důvody, pro které Soud nepřijal jejich argumenty, a Soudnímu dvoru disponovat poznatky dostatečnými k tomu, aby mohl vykonat svůj soudní přezkum.

(viz body 108–110)

Účinky ustanovení dohody, uzavřené Společenstvím se třetími státy, ve Společenství nemohou být posouzeny, aniž by byl brán v potaz mezinárodně právní původ dotčených ustanovení. Podle zásad mezinárodního práva se orgány Společenství, které mají pravomoc sjednat a uzavřít takovou dohodu, mohou s dotyčnými třetími státy dohodnout o účincích, které mají ustanovení této dohody vyvolat ve vnitrostátním právním řádu smluvních stran. Pokud uvedená dohoda tuto otázku výslovně neupravuje, musí o ní rozhodnout příslušné soudy, a zejména Soudní dvůr v rámci své pravomoci na základě Smlouvy stejně jako o jakékoli jiné otázce výkladu týkající se použití dotyčné dohody ve Společenství, a opírat se při tom zejména o duch, strukturu nebo znění této dohody.

(viz body 120, 128–131)

Soud se dopustil nesprávného právního posouzení, když uznal, že existuje režim mimosmluvní odpovědnosti Společenství za legální výkon jeho činností spadajících do legislativní oblasti. Za současného stavu práva Společenství neexistuje režim odpovědnosti, který by umožňoval činit Společenství odpovědným za jednání, které spadá do jeho normativní pravomoci, v situaci, kdy se případného nesouladu takového jednání s dohodami WTO nelze dovolávat u soudu Společenství.

V tomto ohledu není relevantní, zda se uvedené jednání musí posuzovat jako pozitivní jednání, tedy například přijetí nařízení v návaznosti na rozhodnutí orgánu pro řešení sporů (OŘS) WTO, nebo jako opomenutí, tedy to, že nebyly přijaty akty, které by zajistily řádné provedení tohoto rozhodnutí. Nečinnost orgánů Společenství totiž může rovněž spadat do legislativních funkcí Společenství, zejména v rámci sporů o určení odpovědnosti.

Zákonodárce Společenství nicméně disponuje širokou posuzovací pravomocí pro účely posouzení toho, zda při přijímání daného normativního aktu zohlednění některých škodlivých účinků, které vyplynou z tohoto přijetí, odůvodňuje stanovení určitých forem odškodnění.

Stejně tak normativní akt Společenství, jehož použití vede k omezením základních práv, jako je vlastnické právo a právo na svobodný výkon podnikatelské nebo jiné výdělečné činnosti, která nepřiměřeně a neúnosně zasahují do samotné podstaty uvedených práv, případně právě proto, že nebyla stanovena náhrada škody způsobilá zabránit uvedenému zásahu nebo jej napravit, může založit mimosmluvní odpovědnost Společenství.

(viz body 176, 178–179, 181, 184)
Komise proto musí v oznámení námitek zdůraznit skutečnosti, které považuje za určující k tomu, aby umožnila dotčenému podniku, který by mohl být kvalifikován jako vůdce kartelové dohody, odpovědět na takovou námitku. Nicméně s ohledem na skutečnost, že takové oznámení představuje pouze jeden z kroků při přijímání konečného rozhodnutí, a není proto konečným stanoviskem Komise, nelze vyžadovat, aby Komise již v této fázi provedla právní kvalifikaci skutečností, ze kterých bude vycházet ve svém konečném rozhodnutí při kvalifikování podniku jako vůdce kartelové dohody. Komisi tedy nepřísluší, aby v oznámení námitek uváděla, jak hodlá využít skutkové poznatky ke stanovení úrovně pokuty, a zejména ani to, zda na základě těchto skutečností zamýšlí kvalifikovat podnik jako vůdce kartelové dohody. Komisi nicméně přísluší, aby tyto skutkové poznatky alespoň uvedla. Spočívají-li přitom dokumenty a důkazy, ze kterých vycházejí skutečnosti, na kterých byla založena kvalifikace vůdce kartelové dohody, ve svědectvích osob vyšetřovaných v řízení o protiprávním jednání, a mají tak subjektivní aspekt, přiložení těchto dokumentů k oznámení námitek, aniž by tyto skutečnosti byly výslovně uvedeny v samotném znění tohoto oznámení, neumožňuje dotčenému podniku posoudit důvěryhodnost, kterou Komise přisuzuje každému z poznatků takto zdůrazněných v uvedených dokumentech, zpochybnit je, ani v důsledku toho užitečně uplatňovat svá práva. V takové situaci tudíž Komise tím, že podnik kvalifikovala jako vůdce kartelové dohody na základě poznatků uvedených v příloze k oznámení námitek, ale které nebyly uvedeny v tomto oznámení, porušila právo tohoto podniku na obhajobu a nemůže tedy z těchto poznatků vycházet při jeho kvalifikaci jako vůdce kartelové dohody. Při neexistenci jiných důkazů v oznámení námitek, které by umožňovaly dojít k takové kvalifikaci, tedy Komise nemůže odmítnout uplatnit bod B sdělení o spolupráci z důvodu, že podnik měl úlohu vůdce kartelové dohody.

Přiznání snížení základní částky pokuty podle bodu 3 pokynů o metodě stanovování pokut udělených podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 Smlouvy o ESUO je nutně spojeno s okolnostmi projednávaného případu, neboť ukončení dotčeného protiprávního jednání nemá automaticky za následek snížení základní částky pokuty.

Přiznání prospěchu z polehčující okolnosti v situaci, kdy je podnik účastníkem zjevně protiprávní dohody, o níž věděl nebo nemohl nevědět, že představuje protiprávní jednání, by mohlo podněcovat podniky k co možná nejdelšímu trvání tajné dohody s nadějí, že jejich jednání nebude nikdy odhaleno, a přitom s vědomím, že pokud by odhaleno bylo, mohly by docílit snížení pokuty okamžitým ukončením protiprávního jednání. Takové přiznání by uloženou pokutu zbavilo jakéhokoli odrazujícího účinku a zasahovalo by do užitečného účinku čl. 81 odst. 1 ES.

Komise tudíž nemůže mít povinnost podniku z důvodu, že ukončil své protiprávní jednání po prvním zásahu orgánů třetího státu pro hospodářskou soutěž, poskytnout snížení základní částky pokuty.

(viz body 100, 102, 105–106)
Věc C-180/06

Renate Ilsinger

v.

Martin Dreschers, jednající jako správce konkurzní podstaty společnosti Schlank & Schick GmbH

(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Oberlandesgericht Wien)

„Soudní příslušnost v občanských věcech — Nařízení (ES) č. 44/2001 — Příslušnost ve věcech spotřebitelských smluv — Právo spotřebitele, který je příjemcem klamavé reklamy, soudně vymáhat zdánlivě vyhranou cenu — Kvalifikace — Nárok smluvní povahy podle čl. 15 odst. 1 písm. c) uvedeného nařízení — Podmínky“

Stanovisko generální advokátky V. Trstenjak přednesené dne 11. září 2008 I ‐ 3964

Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 14. května 2009 I ‐ 3998

Shrnutí rozsudku

Soudní spolupráce v občanských věcech – Příslušnost a výkon soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech – Nařízení č. 44/2001 – Příslušnost ve věcech spotřebitelských smluv

[Nařízení Rady č. 44/2001, čl. 15 odst. 1 písm. c)]

V situaci, ve které se spotřebitel podle práva členského státu, na jehož území má své bydliště, a u soudu místa svého bydliště domáhá, aby bylo společnosti provozující zásilkový prodej usazené v jiném členském státě uloženo vyplacení výhry, kterou zdánlivě vyhrál, a

— pokud tato společnost za účelem pobídnutí tohoto spotřebitele k uzavření smlouvy mu zaslala jmenovitě určenou zásilku, která u něj mohla vyvolat dojem, že mu bude udělena cena, pokud o její vyplacení požádá zpětným zasláním „certifikátu, jímž se požaduje výhra,“ přiloženým k uvedené zásilce,

— aniž by udělení této ceny záviselo na objednání výrobků nabízených touto společností k prodeji nebo na zkušební objednávce,

je nutno vykládat pravidla o příslušnosti stanovená nařízením č. 44/2001 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech následujícím způsobem:

— na takovouto žalobu podanou spotřebitelem se vztahuje čl. 15 odst. 1 písm. c) uvedeného nařízení za podmínky, že se podnikající prodejce právně zavázal tuto cenu spotřebiteli vyplatit;

— není-li tato podmínka splněna, vztahuje se toto ustanovení nařízení č. 44/2001 na takovouto žalobu pouze tehdy, pokud spotřebitel u tohoto podnikajícího prodejce zboží skutečně objednal.

Článek 15 odst. 1 písm. c) nařízení č. 44/2001, který je formulován stejně jako článek 13 Bruselské úmluvy, totiž vyžaduje, aby byla spotřebitelem uzavřena smlouva s osobou, která provozuje profesionální nebo podnikatelské činnosti. Aby existovala smlouva ve smyslu tohoto ustanovení, je nezbytné, aby podnikající prodejce na sebe vzal právní závazek tím, že předloží závaznou nabídku, která je, pokud jde o její předmět a rozsah, dostatečně jasná a přesná pro vznik smluvního vztahu, to znamená tím, že se prohlásí za bezpodmínečně připraveného vyplatit dotčenou cenu spotřebitelům, kteří o ni požádají. V případě neexistence takovéhoto právního závazku se čl. 15 odst. 1 písm. c) použije pouze za podmínky, že klamavý příslib výhry byl následován uzavřením smlouvy mezi spotřebitelem a společností provozující zásilkový prodej, ke kterému došlo učiněním objednávky u této posledně uvedené společnosti.

(viz body 53–55, 59–60 a výrok)
Uvedené pokyny mohou být použity na protiprávní jednání spáchané před jejich přijetím, aniž by to představovalo porušení zásady zákazu zpětné účinnosti nebo zásady právní jistoty a aniž by bylo požadováno, aby Komise uvedla zvláštní odůvodnění nad rámec požadavků na základě uvedených pokynů. V rámci posouzení závažnosti protiprávního jednání Komisi přísluší zohlednit zvláštní okolnosti případu, jakož i kontext, ve kterém k protiprávnímu jednání došlo, a musí dbát na to, aby její konání mělo odrazující účinek tak, že zejména zohlední důvody spojené se zvýšením úrovně pokuty.

Právě to, jak ostatní účastníci kartelové dohody porozumí úmyslu dotčeného podniku, je rozhodující při posouzení, zda se posledně jmenovaný hodlal distancovat od protiprávní dohody. Pouhou skutečnost, že podnik opustil setkání, tedy nelze samu o sobě považovat za veřejné distancování se od dotčené kartelové dohody a dotčenému podniku přísluší předložit údaje prokazující, že účastníci kartelové dohody měli za to, že dotčený podnik ukončil svoji účast.

K právně dostatečnému prokázání účasti podniku na kartelové dohodě postačuje prokázat, že se dotyčný podnik účastnil setkání, na nichž byly uzavřeny dohody protisoutěžní povahy, aniž by s tím zjevně nesouhlasil. Pokud je účast na takových schůzkách prokázána, přísluší tomuto podniku, aby předložil údaje prokazující, že jeho účast na zmíněných schůzkách nebyla vedena žádným protisoutěžním záměrem, a to tím, že prokáže, že svým soutěžitelům sdělil, že jeho účast na těchto jednáních měla odlišnou povahu než jejich.

Přiznání snížení základní částky pokuty podle bodu 3 pokynů o metodě stanovování pokut udělených [uložených] podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 Smlouvy o ESUO je nezbytně spojeno s okolnostmi projednávané věci, přičemž ukončení dotčeného protiprávního jednání nemá automaticky za následek snížení základní částky pokuty.

Přiznat prospěch z polehčující okolnosti v situaci, kdy je podnik účastníkem zjevně protiprávní dohody, o níž věděl nebo nemohl nevědět, že představuje protiprávní jednání, by mohlo podněcovat podniky k co možná nejdelšímu trvání tajné dohody s nadějí, že jejich jednání nebude nikdy odhaleno, a přitom s vědomím, že pokud by odhaleno bylo, mohou docílit snížení pokuty okamžitým ukončením protiprávního jednání. Taková okolnost by uloženou pokutu zbavila jakéhokoli odrazujícího účinku a zasahovala by do užitečného účinku čl. 81 odst. 1 ES.

Podnik, který se účastnil tajné kartelové dohody, nemůže tedy z důvodu, že ukončil své protiprávní jednání po prvním zásahu orgánů pro hospodářskou soutěž třetího státu, požadovat snížení základní částky pokuty, která mu byla uložena.

(viz body 146–150)
Věc C-345/06

Gottfried Heinrich

(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Unabhängiger Verwaltungssenat im Land Niederösterreich)

„Článek 254 odst. 2 ES — Nařízení (ES) č. 1049/2001 — Článek 2 odst. 3 — Nařízení (ES) č. 622/2003 — Letecká bezpečnost — Příloha — Seznam předmětů zakázaných na palubách letadel — Nevyhlášení — Závaznost“

Stanovisko generální advokátky E. Sharpston přednesené dne 10. dubna 2008 I ‐ 1661

Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 10. března 2009 I ‐ 1697

Shrnutí rozsudku

Doprava – Letecká doprava – Stanovení společných pravidel v oblasti bezpečnosti civilního letectví – Nařízení č. 622/2003 – Příloha

(Článek 254 odst. 2 ES; nařízení Evropského parlamentu a Rady č. 2320/2002, čl. 4 odst. 2 a článek 8; nařízení Komise č. 622/2003, příloha)

Příloha nařízení č. 622/2003, kterým se stanoví prováděcí opatření ke společným základním normám letecké bezpečnosti, ve znění nařízení č. 68/2004, která nebyla vyhlášena v Úředním věstníku Evropské unie, není v rozsahu, ve kterém má ukládat povinnosti jednotlivcům, závazná. Zejména opatření přizpůsobující seznam zakázaných předmětů ve vyhrazených bezpečnostních prostorách nebo na palubách letadel, tvořící přílohu nařízení č. 2320/2002, kterým se stanoví společná pravidla v oblasti bezpečnosti civilního letectví, nemohou být v rozsahu, ve kterém jsou uvedena v příloze nařízení č. 622/2003, uplatňována vůči jednotlivcům.

V tomto ohledu plyne ze samotného znění ustanovení čl. 254 odst. 2 ES, že nařízení Společenství může vyvolávat právní účinky, pouze pokud bylo vyhlášeno v uvedeném Úředním věstníku.

Mimoto akt, jehož autorem je orgán Společenství, nelze uplatňovat vůči fyzickým a právnickým osobám v členském státě před tím, než měly tyto osoby možnost se s ním seznámit prostřednictvím řádného vyhlášení v Úředním věstníku Evropské unie. Zásada právní jistoty zejména vyžaduje, aby právní úprava Společenství umožnila dotčeným osobám přesně se seznámit s rozsahem povinností, které jim ukládá. Právní subjekty musí mít totiž možnost jednoznačně znát svá práva a povinnosti a postupovat podle toho.

Opatření přizpůsobující seznam zakázaných předmětů tvořící přílohu nařízení č. 2320/2002 musejí být každopádně zveřejněna v Úředním věstníku Evropské unie, jelikož jejich účelem je uložení povinností jednotlivcům. Otázka, zda tato opatření a pravidla, jichž se týkají, ukládají povinnosti přímo jednotlivcům, nebo ukládají povinnost členským státům tak učinit, není v tomto ohledu rozhodující. V obou případech je totiž nutné jejich zveřejnění v uvedeném Úředním věstníku.

Nařízení č. 2320/2002, a konkrétněji jeho čl. 4 odst. 2, mimo jiné neposkytuje žádný právní základ, který by Komisi umožňoval, aby při výkonu své prováděcí pravomoci na základě tohoto ustanovení uplatňovala režim utajení stanovený článkem 8 tohoto nařízení na opatření přizpůsobující seznam zakázaných předmětů tvořící přílohu nařízení č. 2320/2002. Z toho plyne, že v případě, že by nařízení č. 622/2003 skutečně přizpůsobovalo uvedený seznam zakázaných předmětů, bylo by toto nařízení v příslušném rozsahu nutně neplatné.

(viz body 42–44, 59–63 a výrok)
Právo Společenství neukládá vnitrostátnímu soudu povinnost, aby i bez návrhu použil ustanovení práva Společenství, jestliže by jej takové použití vedlo k prolomení zásady zákazu reformatio in peius zakotvené v příslušném vnitrostátním právu.

Taková povinnost by totiž byla nejen v rozporu se zásadami dodržování práva na obhajobu, právní jistoty a ochrany legitimního očekávání, z nichž uvedený zákaz vychází, ale vystavovala by jednotlivce, jenž podal žalobu proti aktu, který nepříznivě zasahuje do jeho právního postavení, riziku, že v důsledku takové žaloby se bude nacházet v horším postavení, než v jakém by se nacházel, kdyby tuto žalobu nepodal.

(viz body 47–48, výrok 4)
Keywords

Summary



Keywords

Právo Unie – Přímý účinek – Přednost – Vnitrostátní právní úprava veřejného monopolu na sportovní sázky

(Články 43 ES a 49 ES)

Summary

Vnitrostátní právní úpravu veřejného monopolu na sportovní sázky, která podle zjištění provedených vnitrostátním soudem obsahuje omezení neslučitelná se svobodou usazování a volným pohybem služeb, neboť uvedená omezení nepřispívají k omezení sázkových činností soudržným a systematickým způsobem, jak vyžaduje judikatura Soudního dvora, nelze z důvodu přednosti přímo použitelného práva Unie nadále uplatňovat během přechodného období.

Nelze totiž připustit, aby ustanovení vnitrostátního práva, i kdyby byla ústavní povahy, porušovala jednotnost a účinnost práva Unie.

Za předpokladu, že úvahy obdobné úvahám týkajícím se zachování účinků zrušeného nebo neplatného aktu Unie, jehož účelem je zamezení vzniku právní mezery až do nahrazení takto zrušeného nebo neplatného aktu novým aktem, by mohly analogicky a výjimečně vést k přechodnému pozastavení vylučovacího účinku, který vyvolává přímo použitelné pravidlo unijního práva ve vztahu k vnitrostátnímu právu, které je s ním v rozporu, je v projednávaném případě nutné takové pozastavení, jehož podmínky by mohl stanovit pouze Soudní dvůr, bez dalšího vyloučit, a to s ohledem na neexistenci naléhavých důvodů právní jistoty způsobilých toto pozastavení odůvodnit.

(viz body 61, 66–67, 69 a výrok)