null

STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

MACIEJE SZPUNARA

přednesené dne 12. ledna 2023( )

Věc C‑513/21 P

DI

proti

Evropské centrální bance

„Kasační opravný prostředek – Zaměstnanci Evropské centrální banky (ECB) – Pracovní řád – Příslušný orgán – Přenesení pravomoci – Disciplinární řízení – Ukončení pracovní smlouvy navrhovatele – Žaloba na neplatnost a náhrada škody“





I. Úvod

1. DI prostřednictvím svého kasačního opravného prostředku navrhuje, aby byl zrušen rozsudek Tribunálu Evropské unie ze dne 9. června 2021, DI v. ECB (T‑514/19, dále jen „napadený rozsudek“, EU:T:2021:332), jímž byla zamítnuta jeho žaloba podaná na základě článku 270 SFEU a článku 50a statutu Soudního dvora Evropské unie, jejímž prostřednictvím se DI domáhal zaprvé toho, aby bylo zrušeno rozhodnutí Evropské centrální banky (ECB) ze dne 7. května 2019 o jeho propuštění bez výpovědní doby z disciplinárního důvodu (dále jen „rozhodnutí o propuštění“) a rozhodnutí ECB ze dne 25. června 2019, kterým byla zamítnuta žádost o obnovu řízení (společně s rozhodnutím o propuštění dále jen „sporná rozhodnutí“), zadruhé toho, aby bylo nařízeno, že se DI od 11. května 2019 znovu přijímá do služebního poměru, a zatřetí náhrady nemajetkové újmy, která DI údajně vznikla v důsledku sporných rozhodnutí a kvůli době trvání disciplinárního řízení.

2. Na žádost Soudního dvora bude toto stanovisko omezeno pouze na analýzu prvního důvodu kasačního opravného prostředku. Tento důvod vychází z nesprávného právního posouzení, jehož se měl Tribunál dopustit zamítnutím jednoho z žalobních důvodů znějících na zrušení, který se týkal nedostatku pravomoci autora sporných rozhodnutí.

3. Navrhovatel prostřednictvím prvního důvodu svého kasačního opravného prostředku v podstatě tvrdí, že podle právní úpravy, která je v projednávaném případě použitelná, měl sporná rozhodnutí přijmout delegovaný jednající jménem delegujícího orgánu, zatímco v projednávané věci přijal tato rozhodnutí sám delegující orgán. Tento důvod poskytuje Soudnímu dvoru příležitost zabývat se systémem oprávnění zavedeným v rámci ECB a obecněji problematikou přenesení pravomoci, k níž dochází uvnitř orgánu, a to v oblasti řízení zaměstnanců.

II. Právní rámec

A. Statut ESCB

4. Protokol (č. 4) o statutu Evropského systému centrálních bank (ESCB) a ECB, který je přílohou Smlouvy o EU a Smlouvy o FEU (dále jen „statut ESCB“), stanoví v článku 12.3:

„Rada guvernérů přijme jednací řád upravující vnitřní organizaci ECB a jejích rozhodovacích orgánů.“

5. Podle článku 36.1 statutu ESCB:

„Na návrh Výkonné rady přijme Rada guvernérů pracovní řád pro zaměstnance ECB.“

B. Pracovní řád

6. Na základě čl. 36 odst. 1 statutu ESCB přijala Rada guvernérů rozhodnutím ze dne 9. června 1998, změněným dne 31. března 1999( ), pracovní řád zaměstnanců Evropské centrální banky. Článek 44 pracovního řádu ve znění použitelném na sporné skutečnosti (dále jen „pracovní řád“) stanoví:

„Zaměstnancům nebo bývalým zaměstnancům podléhajícím tomuto pracovnímu řádu, kteří úmyslně nebo z nedbalosti porušili své pracovní povinnosti, mohou být uloženy následující disciplinární sankce:

[...]

ii) Výkonná rada může mimoto uložit některý z těchto postihů:

[...]

– propuštění s výpovědní dobou nebo bez výpovědní doby [...];

– úplné nebo částečné, dočasné nebo trvalé odejmutí nároku na důchod nebo na příspěvky v invaliditě zaměstnancům pobírajícím starobní důchod nebo příspěvky v invaliditě [...]

[...]“.

C. Jednací řád

7. Na základě článku 12.3 statutu ESCB přijala Rada guvernérů jednací řád ECB (dále jen „jednací řád“).

8. Článek 10.2 tohoto jednacího řádu stanoví, že všechny pracovní útvary ECB řídí Výkonná rada.

9. Článek 21 tohoto jednacího řádu, který je nadepsán „Pracovní řád“, ve verzi použitelné do roku 2004, která od té doby nebyla předmětem změn, jež by mohly mít vliv na úvahy uvedené v tomto stanovisku, stanovil:

„21.1. Pracovní řád a pravidla pro zaměstnance upravují pracovní poměry mezi ECB a jejími zaměstnanci.

21.2. Rada guvernérů schvaluje a pozměňuje pracovní řád na návrh Výkonné rady. Generální rada je konzultována v souladu s postupem stanoveným tímto jednacím řádem.

21.3. Pracovní řád se provádí pravidly pro zaměstnance, která schvaluje a pozměňuje Výkonná rada.

21.4. Před schválením nového pracovního řádu nebo nových pravidel pro zaměstnance jsou konzultováni zástupci zaměstnanců. Jejich stanovisko se předkládá Radě guvernérů nebo Výkonné radě.“

D. Pravidla pro zaměstnance

10. Na základě článku 21.3 jednacího řádu a čl. 9 písm. a) pracovního řádu přijala Výkonná rada ECB „European Central Bank Staff Rules“ (dále jen „pravidla pro zaměstnance“), jejichž článek 8.3.17 stanoví:

„V případě zaměstnanců v platové třídě I anebo nižší rozhodne o nejvhodnější disciplinární sankci vrchní ředitel pro oblast služeb jednající jménem Výkonné rady a v případě zaměstnanců v platové třídě vyšší než I rozhodne o této sankci Výkonná rada […]“

III. Skutkový základ sporu

11. Skutkový základ sporu je popsán v bodech 1 až 26 napadeného rozsudku následovně:

„1. Žalobce DI začal pracovat u [ECB] v roce 1999. [...]

2. Společnost spravující systém zdravotního pojištění ECB (dále jen ‚společnost A‘) informovala ECB několika sděleními vyhotovenými v období od 13. prosince 2013 do 23. listopadu 2015 o dvou souborech skutečností. Zaprvé žalobce jí k proplacení neoprávněně předložil faktury za fyzioterapii, ačkoliv tyto faktury vystavila kosmetička B, a zadruhé ji požádal o proplacení padělaných příjmových dokladů z lékáren.

[...]

4. Rozhodnutím ze dne 21. října 2014 Výkonná rada ECB rozhodla, že se žalobce dočasně zprošťuje výkonu svých pracovních povinností, a stanovila, že od listopadu 2014 bude po dobu nejvýše čtyř měsíců o 30 % snížen jeho základní plat. Toto rozhodnutí bylo odůvodněno informacemi poskytnutými společností A a potřebou zabezpečit náležitý průběh trestního vyšetřování a disciplinárního řízení.

[...]

6. Po vyslechnutí žalobce, které proběhlo dne 3. února 2016, vypracovalo generální ředitelství (GŘ) ECB pro lidské zdroje, rozpočet a organizaci dne 8. září 2016 ‚zprávu o možném porušení pracovních povinností‘ (dále jen ‚zpráva č. 1‘), a to na základě článku 8.3.2 [pravidel pro zaměstnance]. V této zprávě byly k tíži žalobci připisovány dva soubory skutkových okolností. Zaprvé v období od 12. listopadu 2009 do 29. září 2014 žalobce předložil společnosti A 86 faktur za fyzioterapeutické služby, které měla poskytovat jeho manželce, jejich dětem i jemu samotnému osoba B, a to v hodnotě 61490 eur, přičemž z této částky bylo žalobci proplaceno 56 041,09 eura, ačkoliv B není fyzioterapeutka, nýbrž kosmetička. Zadruhé v období od února 2009 do září 2013 žalobce dále společnosti A podvodně předložil ručně psané příjmové doklady z lékáren celkově odpovídající částce 21 289,08 eura, z níž mu bylo proplaceno 19 427,86 eura.

[...]

8. Dne 18. listopadu 2016 vrchní ředitel ECB pro oblast služeb ‚jednající jménem Výkonné rady‘ zahájil proti žalobci kvůli údajnému porušení pracovních povinností disciplinární řízení, které vyžadovalo, aby byla věc předložena disciplinární komisi, a požádal ji, aby v souladu s článkem 8.3.15 pravidel pro zaměstnance vydala stanovisko. Toto řízení, které bylo zahájeno s ohledem na zprávu č. 1, se týkalo skutků souvisejících s fakturami za fyzioterapii a s příjmovými doklady z lékáren.

9. Disciplinární komise a žalobce si navzájem zaslali několik dopisů a komise žalobce dne 13. února 2017 vyslechla.

10. Dne 5. září 2017 vypracovalo GŘ ECB pro lidské zdroje, rozpočet a organizaci druhou ‚zprávu o možném porušení pracovních povinností‘ ve smyslu článku 8.3.2 pravidel pro zaměstnance (dále jen ‚zpráva č. 2‘). Tato zpráva se týkala faktur za doučování obou dětí žalobce, o jejichž proplacení žalobce žádal na základě článku 3.8.4 pravidel pro zaměstnance v letech 2010, 2012 a 2014 a znovu v lednu 2017. Podle této zprávy existovalo důvodné podezření, že faktury za doučování vystavené výpomocnou učitelkou C nejsou pravdivé a skutečné.

11. S ohledem na zprávu č. 2 vrchní ředitel pro oblast služeb ‚jednající [jménem] Výkonné rady‘ rozhodl dne 19. září 2017 o rozšíření mandátu disciplinární komise na tyto skutky.

[...]

13. Disciplinární komise dne 17. října 2017 vyslechla žalobce i jeho manželku.

[...]

15. Dne 11. dubna 2018 vydala disciplinární komise stanovisko. Předně měla za to, že není dostatečně prokázána nepravost faktur za fyzioterapii; zároveň ale konstatovala, že žalobce věděl, že B není fyzioterapeutka, nýbrž kosmetička, anebo že si měl ohledně její kvalifikace přinejmenším klást otázky. Disciplinární komise se dále domnívala, že dostatečně prokázány nejsou ani skutky vedoucí k výtkám, které souvisely s předložením příjmových dokladů z lékáren a faktur za doučování, a že je třeba řízení v tomto ohledu ukončit, s výhradou obnovy řízení v případě, že by byly předloženy nové důkazy. S ohledem na výše uvedené disciplinární komise doporučila uložit žalobci sankci spočívající v dočasném snížení platu o 400 eur měsíčně po dobu dvanácti měsíců.

16. Poté, co žalobce předložil ke stanovisku disciplinární komise ze dne 11. dubna 2018 vyjádření, vrchní ředitel pro oblast služeb mu oznámil rozhodnutí ze dne 10. července 2018, v němž Výkonná rada stanovila, že v projednávaném případě bude vykonávat disciplinární pravomoc ona sama (dále jen ‚rozhodnutí ze dne 10. července 2018‘).

17. Vrchní ředitel pro oblast služeb následně žalobci oznámil návrh rozhodnutí Výkonné rady o propuštění žalobce bez výpovědní doby. Následovala výměna korespondence.

18. Dne 7. května 2019 Výkonná rada rozhodla o propuštění žalobce bez výpovědní doby [rozhodnutím o propuštění].

[...]

25. Dopisem ze dne 12. června 2019 žalobce informoval vrchního ředitele pro oblast služeb o výsledku řízení vedeného [vnitrostátním orgánem] v souvislosti s fakturami za doučování a požádal, aby ECB své rozhodnutí o propuštění přehodnotila.

26. Dopisem ze dne 26. června 2019 vrchní ředitel pro oblast služeb žalobce informoval o rozhodnutí Výkonné rady ze dne 25. června téhož roku, že disciplinární řízení nebude obnoveno [...].“

IV. Řízení před Tribunálem a napadený rozsudek

12. Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 18. července 2019 podal navrhovatel žalobu znějící na zrušení sporných rozhodnutí, na jeho opětovné přijetí do služebního poměru a na náhradu nemajetkové újmy.

13. Na podporu svých návrhových žádání znějících na zrušení se navrhovatel dovolával devíti žalobních důvodů, jež Tribunál přeskupil do celkem desíti žalobních důvodů. První žalobní důvod vychází z nedostatku pravomoci autora sporných rozhodnutí.

14. Jak Tribunál shrnul v bodech 43, 44 a 47 napadeného rozsudku, navrhovatel v podstatě tvrdil, že podmínkou upuštění od přenesení pravomoci na vrchního ředitele pro oblast služeb, které vyplývalo z rozhodnutí ze dne 10. července 2018, byla předchozí konzultace s výborem zaměstnanců. Vzhledem k neprovedení takové konzultace bylo toto rozhodnutí protiprávní, což mělo za následek to, že Výkonná rada přijala rozhodnutí o propuštění namísto orgánu, který měl k tomuto úkonu pravomoc na základě relevantních právních předpisů.

15. Konkrétněji navrhovatel uvedl zaprvé, že rozhodnutí ze dne 10. července 2018 představuje změnu pravidel pro zaměstnance a taková změna vyžaduje konzultaci s výborem zaměstnanců podle článku 21 jednacího řádu a zásady souběžnosti postupů. Zadruhé navrhovatel tvrdil, že i když byl rozhodnutím ze dne 10. července 2018 dotčen pouze on, možnost Výkonné rady rozhodnout, že některé jednotlivé případy projedná ona sama, vede k tomu, že článek 8.3.17 těchto pravidel pro zaměstnance nelze považovat za konečné ustanovení, nýbrž za ustanovení, které může ECB podle libosti měnit. V disciplinární oblasti jsou však nezbytné zásady právní jistoty a veřejnosti. Za těchto podmínek má navrhovatel za to, že konzultace s výborem zaměstnanců by byla užitečná.

16. Z důvodů uvedených v bodech 44 až 52 napadeného rozsudku Tribunál tento žalobní důvod zamítl jako neopodstatněný. Tribunál totiž nejprve konstatoval, že rozhodnutí ze dne 10. července 2018 má individuální působnost a nevede ke změně pravidel pro zaměstnance, která by vyžadovala v zájmu zásad právní jistoty a veřejnosti konzultaci s výborem zaměstnanců. Poté Tribunál uvedl především to, že článek 8.3.17 těchto pravidel, který pověřuje vrchního ředitele pro oblast služeb, aby přijímal individuální rozhodnutí o propuštění „jménem Výkonné rady“, spadá do rámce široké posuzovací pravomoci, kterou mají unijní orgány na vnitřní úrovni k vlastnímu uspořádání, a že zásada právní jistoty nebrání tomu, aby rozhodnutí vrchního ředitele pro oblast služeb v této oblasti vyjadřovala rozhodnutí Výkonné rady, která za ně v plném rozsahu odpovídá a jež jsou právně přičitatelná. Následně Tribunál uvedl, že tento článek byl zveřejněn a že ECB zdůvodnila, proč rozhodnutí ze dne 10. července 2018 nezveřejnila, zájmem navrhovatele, který byl o tomto rozhodnutí informován. A konečně Tribunál dodal, že navrhovatel ostatně nepřišel o žádnou záruku, neboť kolektivní výkon určité pravomoci v zásadě poskytuje více ochrany.

V. Řízení před Soudním dvorem a návrhová žádání účastníků řízení

17. Navrhovatel navrhuje, aby Soudní dvůr zrušil napadený rozsudek i sporná rozhodnutí a každopádně uložil ECB náhradu nemajetkové újmy navrhovatele, stanovenou na 20 000 eur, jakož i náhradu nákladů řízení před Tribunálem a před Soudním dvorem.

18. ECB navrhuje, aby Soudní dvůr zamítl kasační opravný prostředek v plném rozsahu a uložil navrhovateli náhradu nákladů řízení.

VI. Analýza

19. Prostřednictvím prvního důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatel napadá úvahy Tribunálu uvedené v bodech 44 až 52 napadeného rozsudku.

20. Tribunál měl v podstatě za to, že na základě článku 8.3.17 pravidel pro zaměstnance měla Výkonná rada pravomoc k přijetí sporných rozhodnutí. Navrhovatel tvrdí, že tuto pravomoc neměla, neboť rozhodnutí ze dne 10. července 2018 nemělo žádný dopad na rozdělení pravomocí v rámci ECB, protože bylo přijato bez předchozí konzultace s výborem zaměstnanců, takže pravomoc k přijetí sporných rozhodnutí měl pouze vrchní ředitel pro oblast služeb.

21. V kasační odpovědi a v duplice vyjádřila ECB své pochybnosti ohledně přípustnosti prvního důvodu kasačního opravného prostředku a uvedla, že podle jejího mínění je tento důvod každopádně neopodstatněný.

A. K přípustnosti

22. Podle ECB není v prvním důvodu kasačního opravného prostředku dostatečně upřesněno, které části odůvodnění napadeného rozsudku byly napadeny, a opakuje se pouze postoj, který vyjádřil navrhovatel před Tribunálem.

23. Kromě toho ECB uvádí, že z argumentu vzneseného navrhovatelem, podle něhož byla rozhodnutím ze dne 10. července 2018 změněna pravidla pro zaměstnance, není zcela zřejmé, zda se tento argument týká právní či skutkové otázky.

24. Konkrétněji upozorňuje ECB na to, že Tribunál v bodech 45 a 51 napadeného rozsudku konstatuje, že „v důsledku rozhodnutí ze dne 10. července 2018 nedošlo k tomu, že by byl článek 8.3.17 pravidel pro zaměstnance zrušen“ a že „[tímto rozhodnutím] nedošlo ke změně pravidel pro zaměstnance“. V této souvislosti ECB tvrdí, že navrhovatel ve svém kasačním opravném prostředku uvádí, že tato konstatování Tribunálu představují skutkové poznatky. ECB přitom odkazuje na část kasačního opravného prostředku, podle níž „je skutečností, že rozhodnutím ze dne 10. července 2018 byl změněn článek 8.3.17 pravidel pro zaměstnance“( ). ECB vyjadřuje svůj souhlas s tímto tvrzením a uvádí, že argument navrhovatele, podle něhož byla pravidla pro zaměstnance změněna, se tudíž jeví jako nepřípustný.

25. Přesto je však třeba konstatovat zaprvé, že navrhovatel v úvodní části popisu prvního důvodu svého kasačního opravného prostředku upřesňuje vytýkané body napadeného rozsudku a uvádí důvody, z nichž jsou tyto body podle jeho názoru stiženy nesprávným právním posouzením. Jak bude doloženo níže v analýze ve věci samé, obě tato hlediska jsou natolik jasná a přesná, že umožňují Soudnímu dvoru rozhodnout o kasačním opravném prostředku.

26. Zadruhé první důvod kasačního opravného prostředku vychází z nesprávného právního posouzení, jehož se měl Tribunál dopustit při výkladu a použití unijního práva a jež vedlo Tribunál k závěru, že Výkonná rada měla pravomoc přijmout sporná rozhodnutí, jakož i k zamítnutí jednoho z žalobních důvodů znějících na zrušení, který se týkal nedostatku pravomoci autora těchto rozhodnutí. Z ustálené judikatury vyplývá, že v takovém případě lze v průběhu řízení o kasačním opravném prostředku znovu diskutovat o právních otázkách zkoumaných v prvním stupni. Jestliže by totiž navrhovatel nemohl tímto způsobem založit svůj kasační opravný prostředek na důvodech a argumentech již použitých před Tribunálem, bylo by řízení o kasačním opravném prostředku zčásti zbaveno svého smyslu( ).

27. A konečně, přestože ECB zřejmě tvrdí opak, určení právní povahy správního aktu a vymezení jeho účinků představují právní otázku. Platí to tím spíše, pokud tento akt může, jak tvrdí navrhovatel, vést ke změně pravidel pro zaměstnance použitelných na projednávaný případ.

28. Vyplývá z toho, že první důvod kasačního opravného prostředku je přípustný.

B. K věci samé

1. Argumenty účastníků řízení

29. Navrhovatel se na podporu prvního důvodu svého kasačního opravného prostředku dovolává tří věcných argumentů, jejichž opodstatněnost ECB zpochybňuje.

30. K pochopení vztahu mezi argumenty vznesenými těmito účastníky řízení je třeba uvést, že jak vyplývá z rozhodnutí ze dne 10. července 2018, Výkonná rada se rozhodla vstoupit do řízení, v němž byla vydána sporná rozhodnutí, zaprvé proto, že tento rozhodovací orgán do tohoto řízení již zasáhl během přijímání rozhodnutí ze dne 21. října 2014( ), a zadruhé vzhledem k citlivé povaze této věci („sensitivity of the matter“).

31. Navrhovatel tvrdí v této souvislosti zaprvé, že rozhodnutím ze dne 10. července 2018 byl změněn článek 8.3.17 pravidel pro zaměstnance. Podle názoru navrhovatele zamýšlela Výkonná rada prostřednictvím tohoto rozhodnutí odejmout pravomoc vést disciplinární řízení proti navrhovateli, přenesenou na vrchního ředitele pro oblast služeb. Připouští, že se tato změna týkala pouze jeho a že může být v tomto ohledu považována za individuální akt. I přesto však navrhovatel tvrdí, že se současně jednalo i o změnu aktu s obecnou působností, tj. pravidel pro zaměstnance. Vzhledem ke dvojí povaze rozhodnutí ze dne 10. července 2018 bylo tedy podle něj nutné konzultovat výbor zaměstnanců.

32. Podle názoru ECB navrhovatel nesprávně vykládá článek 8.3.17 pravidel pro zaměstnance v tom smyslu, že přenáší konečnou a neodvolatelnou pravomoc z Výkonné rady na vrchního ředitele pro oblast služeb, což s sebou nese povinnost Výkonné rady změnit toto ustanovení v případě, že si přeje vykonávat tuto pravomoc sama. Toto ustanovení totiž nestanoví „přenesení pravomoci“, jež vyžaduje opětovné získání již přenesené pravomoci, nýbrž spíše „oprávnění“( ), neboť z jeho znění jasně vyplývá, že Výkonná rada neudělila vrchnímu řediteli pro oblast služeb osobní a tudíž výlučnou pravomoc. Výkonná rada toto ustanovení nepozměnila, ale nanejvýš se v okamžiku, kdy v konkrétním případě vykonala svou vlastní pravomoc, řídila tím, co z téhož ustanovení vyplývá.

33. Zadruhé navrhovatel uvádí, že úvaha, podle níž může Výkonná rada individuálně změnit pravidlo stanovené v článku 8.3.17 pravidel pro zaměstnance a odejmout pravomoci udělené vrchnímu řediteli pro oblast služeb, nasvědčuje tomu, že rozdělení pravomocí v rámci ECB není jasně definováno, a tudíž nebyla dodržena zásada právní jistoty ani pravidla řádné správy. Skutečnost, že navrhovatel byl o rozhodnutí ze dne 10. července 2018 informován, nemůže tuto situaci napravit. Navrhovatel uvádí, že rozsudek Kuchta v. ECB( ), který byl zmíněn v bodě 50 napadeného rozsudku, ukládá dvě podmínky, a sice že rozdělení pravomocí v rámci ECB musí být zaprvé jasně definováno a zadruhé řádně zveřejněno.

34. ECB k tomu uvádí, že to, zda se Výkonná rada rozhodne v konkrétním případě vykonávat pravomoc, není vzhledem ke znění a k cíli článku 8.3.17 pravidel pro zaměstnance nepředvídatelné. V projednávané věci vychází toto rozhodnutí z účasti Výkonné rady na zproštění navrhovatele výkonu pracovních povinností a z citlivé povahy této věci. Takové rozhodnutí bude nezbytné i v případě nepřítomnosti, překážky či střetu zájmů na straně vrchního ředitele pro oblast služeb. Postoj navrhovatele je v rozporu s nutností obecně zajistit kontinuitu v oblasti správy.

35. Zatřetí navrhovatel tvrdí, že napadený rozsudek je stižen nesprávným právním posouzením v rozsahu, v němž měl Tribunál za to, že navrhovatel nepřišel o žádnou záruku. Připouští, že kolektivní přístup představuje záruku nestrannosti, „avšak neposkytuje veškeré záruky“. Na základě toho uvádí navrhovatel v bodě 14 kasačního opravného prostředku, že již vysvětlil, z jakých důvodů „mohla mít konzultace výboru zaměstnanců vliv“ na jeho postavení, avšak v kasačním opravném prostředku tyto důvody neuvedl( ).

36. ECB poukazuje ve své duplice na to, že navrhovatel neuvedl, že mu Výkonná rada při přijetí rozhodnutí o propuštění poskytla méně záruk, jakož i na to, že ani předpoklad, že Výkonná rada neměla patřičnou pravomoc, by nemohl vést k automatickému zrušení tohoto rozhodnutí. V této souvislosti odkazuje ECB na judikaturu Tribunálu, z níž vyplývá, že rozhodnutí, které přijal orgán, který k tomu neměl pravomoc, z důvodu nedodržení pravidel pro rozdělení pravomocí, jež jsou pro něj závazná, může být zrušeno pouze v případě, že byla nedodržením těchto pravidel porušena některá ze záruk, jež poskytuje úředníkům služební řád úředníků Evropské unie, nebo pravidla řádné správy v oblasti řízení zaměstnanců( ).

2. Posouzení

37. K tomu, aby bylo možné se vyjádřit k prvnímu důvodu kasačního opravného prostředku, je nezbytné nejprve zjistit, zda měla Výkonná rada ve světle pravidel pro zaměstnance pravomoc k tomu, aby rozhodla o disciplinární sankci v případě zaměstnanců v platové třídě I anebo nižší. K tomu je nutné ověřit, zda je správné tvrzení navrhovatele uvedené v jeho prvním argumentu, podle něhož se Výkonná rada na základě článku 8.3.17 těchto pravidel částečně zřekla své rozhodovací pravomoci ve prospěch vrchního ředitele pro oblast služeb, nebo tvrzení ECB, podle něhož mohla Výkonná rada přijmout sporná rozhodnutí sama, bez účasti vrchního ředitele pro oblast služeb. Soustředím se přitom na otázku, zda rozdělení pravomocí v rámci ECB odpovídá požadavkům vyplývajícím z judikatury, pokud jde o jasnost („jasně definováno“) a transparentnost („řádně zveřejněno“), neboť tuto otázku položil navrhovatel ve svém druhém argumentu vzneseném na podporu prvního důvodu kasačního opravného prostředku.

38. Pouze pokud se bude mít za to, že Výkonná rada neměla pravomoc přijmout sporná rozhodnutí, bude následně nutné zjistit, zda rozhodnutí ze dne 10. července 2018, které bylo přijato bez předchozí konzultace výboru zaměstnanců, mělo skutečný dopad na rozdělení pravomocí v rámci ECB, pokud jde o přijetí disciplinární sankce vůči jednomu ze zaměstnanců Výkonnou radou bez účasti vrchního ředitele pro oblast služeb.

39. A konečně pokud bude tato odpověď záporná, bude třeba zjistit, zda je ve světle judikatury uvedené v bodě 36 tohoto stanoviska nezbytně nutné, aby byla sporná rozhodnutí, stižená nedostatkem pravomoci, zrušena.

a) Úvodní poznámky k delegacím uvnitř orgánů

40. V unijním právním řádu má problematika „delegace“ oprávnění či pravomocí v širokém slova smyslu( ) dlouhou historii a stala se předmětem rozsáhlé judikatury i námětem značného počtu právně teoretických spisů. Zpočátku byl zájem judikatury i právní teorie soustředěn na situace, v nichž je „delegace“ uskutečňována mezi unijními orgány nebo ji provádí jeden z těchto orgánů ve prospěch vnější entity( ).

41. V projednávané věci se však nejedná o delegaci mezi orgány ani o delegaci ve prospěch jiné entity, než je ECB. „Delegace“, jíž se týká první důvod kasačního opravného prostředku, probíhá totiž uvnitř orgánu a týká se přijímání rozhodnutí vůči jeho zaměstnancům. Proto vyvstává otázka, zda a případně do jaké míry lze judikaturu týkající se delegací mezi orgány vztáhnout na přenesení pravomocí uvnitř jediného orgánu.

42. Právní teoretici upozorňují na to, že k delegacím prováděným uvnitř unijních orgánů zaujal Soudní dvůr méně přísný postoj, než jaký uplatňoval ve vztahu k delegacím mezi orgány( ), takže delegace uvnitř orgánů podléhají pouze některým omezením a zásadám, jež jsou použitelné na delegace mezi orgány( ).

43. Je to dáno zaprvé skutečností, že stejně jako další unijní orgány disponuje ECB v mezích své institucionální autonomie rozsáhlým správním uvážením v rámci organizace své vnitřní struktury v závislosti na úkolech, které jsou jí svěřeny( ). Zadruhé, jak již Soudní dvůr upřesnil, rozdělení pravomocí v rámci ECB nepodléhá zásadě institucionální rovnováhy( ).

44. Součástí tohoto širšího rámce je i ustanovení, jehož se projednávaná věc týká především, tj. článek 8.3.17 pravidel pro zaměstnance.

45. Z článku 21.3 jednacího řádu přijímaného Radou guvernérů vyplývá, že pracovní řád, na jehož přijímání se rovněž podílí Rada guvernérů, se provádí pravidly pro zaměstnance, která jsou přijímána Výkonnou radou.

46. Pokud jde o disciplinární opatření, rozdělení pravomocí v rámci ECB, jak je stanoveno v článku 8.3.17 pravidel pro zaměstnance, vychází z rozhodnutí samotné Výkonné rady. Navrhovatel neupírá Výkonné radě právo přenést vlastní pravomoci na vrchního ředitele pro oblast služeb. Nesouhlasí však se způsobem, jakým toto ustanovení vykládá Tribunál, konkrétněji pak s účinky, jež Tribunál přičítá tomuto ustanovení, pokud jde o pravomoc Výkonné rady rozhodovat o disciplinárním opatření při existenci „delegace“ ve prospěch vrchního ředitele pro oblast služeb.

47. Je třeba uvést, že na podporu svých argumentů odkazují navrhovatel i ECB zejména na judikaturu Tribunálu, v níž je rozlišováno mezi přenesením pravomoci a zmocněním k podpisu.

48. V rozsudcích, které jsou součástí této judikatury, měl totiž Tribunál za to, že se jednalo o zmocnění k podpisu, které se podle této judikatury liší od přenesení pravomoci v tom, že zmocňující osoba nepřenáší žádnou pravomoc na zmocněnou osobu, která je pouze oprávněna k tomu, aby vlastním jménem a na odpovědnost zmocňující osoby vypracovala a podepsala listinu rozhodnutí, „jehož podstatné znaky byly určeny zmocňující osobou“( ). Za zmocnění k podpisu označil Tribunál rovněž situaci, v níž je smluvní zaměstnanec nebo úředník oprávněn k tomu, aby přijímal „jménem a pod dohledem administrativy“ jasně definovaná řídící nebo administrativní opatření( ). Judikatura Soudního dvora, z níž tyto rozsudky Tribunálu vycházejí, se nadto týká situací, v nichž podepisující osoba „pouze [podepsala] oznámení námitek [...] předem schválené [příslušným orgánem]“( ) a jednala „na základě pokynů“( ).

49. V unijním právním řádu však nelze každou delegaci považovat nutně za přenesení pravomoci či zmocnění k podpisu, jež by beze zbytku odpovídalo charakteristikám popsaným v judikatuře Tribunálu zmíněné v bodě 48 tohoto stanoviska( ). I když se totiž způsoby řešení, jež uplatňují unijní orgány, nepochybně do určité míry shodují, je pravda, že tyto orgány mají na vnitřní úrovni širokou posuzovací pravomoc k vlastnímu uspořádání v závislosti na svých potřebách( ).

50. Tuto úvahu potvrzuje i rozsudek Tralli v. ECB( ), v němž Soudní dvůr uvedl, že aniž se tím Výkonná rada zbavuje své nařizovací pravomoci, může oprávnit své členy k přijetí některých rozhodnutí jejím jménem, například individuálního rozhodnutí týkajícího se prodloužení zkušební doby nově přijatého zaměstnance.

51. Z úvah Soudního dvora týkajících se systému oprávnění zkoumaného v rozsudku Tralli v. ECB by bylo zajisté možné vyvodit, že delegující orgán (Výkonná rada) neztrácí svou rozhodovací pravomoc tím, že oprávnil delegovaného k tomu, aby do určité míry vykonával diskreční pravomoc. Na rozdíl od rozhodnutí, jež jsou předmětem sporu v projednávané věci, však rozhodnutí, jehož řádnost zkoumal unijní soud ve výše uvedeném rozsudku, nepřijal delegující orgán, nýbrž delegovaný (viceprezident ECB).

52. A co je důležitější, úvahy, jež vyjádřil Soudní dvůr v rozsudku Tralli v. ECB, se týkaly delegace, kterou provedl delegující orgán (Výkonná rada) ve prospěch člena tohoto orgánu (viceprezidenta ECB)( ). Tím lze vysvětlit, proč se Soudní dvůr opíral o svou judikaturu obsaženou v rozsudku AKZO Chemie a AKZO Chemie UK v. Komise( ), která se týkala situace, v níž Komise oprávnila své členy k tomu, aby přijali některá rozhodnutí jejím jménem. Vrchní ředitel pro oblast služeb však není členem Výkonné rady.

53. Z rozsudku Tralli v. ECB lze tedy vyvodit, že k určení účinků, které zakládá systém oprávnění používaný v rámci ECB, je třeba zkoumat širší souvislosti, do nichž tento systém patří, jakož i způsoby jeho fungování.

54. V tomto duchu mám za to, že rozsudek Tralli v. ECB poskytuje užitečné poznatky, pokud jde o charakteristiky „systému oprávnění“, jehož účelem není odejmout Výkonné radě její pravomoci. V tomto rozsudku totiž Soudní dvůr, aniž se zmínil o pojmu „zmocnění k podpisu“ a aniž upřesnil, že se jednalo o rozhodnutí předem schválené delegujícím orgánem nebo přijaté podle jeho pokynů, uvedl, že tento „systém oprávnění“ nemá za účel odejmout Výkonné radě její nařizovací pravomoci, že rozhodnutí byla přijata jménem Výkonné rady, která za ně nese plnou odpovědnost, a že toto oprávnění bylo omezeno na individuální rozhodnutí a nijak se netýkalo otázek obecné povahy.

55. Navrhuji tedy, aby byl první argument, jejž vznesl navrhovatel na podporu prvního důvodu svého kasačního opravného prostředku, analyzován ve světle těchto poznatků.

b) K rozhodovací pravomoci Výkonné rady jakožto delegujícího orgánu

56. Článek 8.3.17 pravidel pro zaměstnance stanoví, že Výkonná rada rozhoduje o disciplinární sankci v případě zaměstnanců v platové třídě vyšší než I, zatímco „vrchní ředitel pro oblast služeb jednající jménem Výkonné rady“ rozhoduje o disciplinární sankci v případě zaměstnanců v platové třídě I anebo nižší.

57. Téměř všechna ustanovení pravidel pro zaměstnance, v nichž je zmíněn vrchní ředitel pro oblast služeb, stanoví, že posledně jmenovaný jedná jménem Výkonné rady( ).

58. K tomu je třeba uvést zaprvé, že podle článku 8.3.17 pravidel pro zaměstnance vykonává vrchní ředitel diskreční pravomoc, pokud jde o výběr „nejvhodnější“ disciplinární sankce, řečeno slovy tohoto ustanovení. Přitom však jedná jménem Výkonné rady, která musí tudíž za tato rozhodnutí nést odpovědnost. Jestliže v rámci systému oprávnění zavedeného Výkonnou radou nese odpovědnost za individuální rozhodnutí týkající se disciplinárních sankcí vždy Výkonná rada, ve světle poznatků vyvozených z rozsudku Tralli v. ECB není možné mít za to, že se Výkonná rada přijetím tohoto ustanovení zbavila své rozhodovací pravomoci, pokud jde o tyto sankce.

59. Zadruhé článek 8.3.2 pravidel pro zaměstnance stanoví, že Výkonná rada (v případě zaměstnanců v platové třídě vyšší než L) nebo vrchní ředitel pro oblast služeb jednající jménem Výkonné rady (v případě zaměstnanců v platové třídě L anebo nižší) může rozhodnout o zahájení disciplinárního řízení. Je třeba uvést, že podle tohoto ustanovení je nutné, aby byla Výkonná rada okamžitě informována, pokud toto řízení zahájí vrchní ředitel pro oblast služeb.

60. Dovozuji z toho, že pokud jedná vrchní ředitel pro oblast služeb „jménem Výkonné rady“, není přitom omezen pouze na to, aby vykonával vůli Výkonné rady, nýbrž sám rozhoduje o dalším postupu. V opačném případě by povinnost informovat Výkonnou radu, kterou zavádí článek 8.3.2 pravidel pro zaměstnance, postrádala smysl.

61. Je pravda, že v jiných ustanoveních pravidel pro zaměstnance není povinnost informovat Výkonnou radu o úkonech, jež provedl vrchní ředitel pro oblast služeb jménem Výkonné rady, stanovena. Konkrétně článek 8.3.17 těchto pravidel tuto povinnost výslovně nestanoví.

62. Důvod, z něhož je povinnost okamžitě informovat Výkonnou radu o rozhodnutí vrchního ředitele stanovena pouze v článku 8.3.2 pravidel pro zaměstnance, vychází podle mého názoru z povahy systému oprávnění, který je stanoven v článku 8.3.17 těchto pravidel. Pokud je Výkonná rada informována o zahájení disciplinárního řízení proti některému ze zaměstnanců v platové třídě L anebo nižší, může se rozhodnout, že do tohoto řízení vstoupí, aby rozhodla o disciplinární sankci. Stejně jako je tomu v případě povinnosti informovat Výkonnou radu o zahájení řízení, která platí pro každé řízení zahájené vrchním ředitelem pro oblast služeb, i oprávnění vstoupit do disciplinárního řízení zahájeného vrchním ředitelem pro oblast služeb vyplývá z článku 8.3.17 těchto pravidel. K tomu, aby mohla Výkonná rada vykonávat toto oprávnění, není tedy nutné, aby provedla změnu výše uvedených pravidel.

63. A konečně zatřetí se jeví, že dokonce i rámec, do něhož patří článek 8.3.17 pravidel pro zaměstnance, hovoří ve prospěch výkladu, podle něhož nebyla Výkonné radě přijetím tohoto ustanovení odňata v plném rozsahu její pravomoc, vzhledem k tomu, že ustanovení vyššího řádu, jímž je čl. 44 bod ii) pracovního řádu, vyhrazuje tomuto kolegiálnímu orgánu rozhodnutí o těch nejpřísnějších sankcích( ). Dále je třeba poznamenat, že myšlenkou, podle níž může mít závažnost sankce případně vliv na to, který orgán se skutečně podílí na disciplinárním řízení, aniž je přitom nutné tato pravidla měnit, se řídí i Výkonná rada a kromě článku 8.3.17 vycházejí z této myšlenky i další ustanovení. Podle článku 8.3.2 těchto pravidel totiž platí, že pokud je disciplinární sankcí, která může být uložena, jedna ze dvou méně přísných sankcí, je možné, aby rozhodnutí o zahájení disciplinárního řízení nebylo přijato Výkonnou radou ani vrchním ředitelem pro oblast služeb, nýbrž vrchním ředitelem pro oblast lidských zdrojů nebo členem Výkonné rady v závislosti na platové třídě dotyčného zaměstnance( ).

64. V závěru této části jsem dospěl k názoru, že systém oprávnění zavedený článkem 8.3.17 pravidel pro zaměstnance nemá za cíl odejmout Výkonné radě v plném rozsahu její rozhodovací pravomoci, co se týče disciplinárních sankcí ukládaných zaměstnancům zařazeným do platové třídy I anebo nižší. Tribunál tudíž dospěl v bodě 48 napadeného rozsudku ke správnému závěru, že rozhodnutí ze dne 10. července 2018 nemělo žádný dopad na rozdělení pravomocí vyplývající z pravidel pro zaměstnance. První argument, jejž vznesl navrhovatel na podporu prvního důvodu kasačního opravného prostředku, tedy nemůže obstát.

65. Dále je tedy třeba přezkoumat druhý argument vznesený navrhovatelem, podle něhož je takto definované rozdělení pravomocí v rámci ECB v rozporu se zásadou právní jistoty a s pravidly řádné správy.

c) K jasnosti rozdělení pravomocí v rámci ECB

66. Prostřednictvím druhého argumentu, jejž navrhovatel vznesl pro případ, že by Soudní dvůr potvrdil výklad provedený Tribunálem, podle něhož článek 8.3.17 pravidel pro zaměstnance neodejmul Výkonné radě její rozhodovací pravomoci, pokud jde o sporná rozhodnutí, navrhovatel vytýká Tribunálu, že měl v bodech 49 až 51 napadeného rozsudku za to, že tento výklad není v rozporu se zásadou právní jistoty ani s pravidly řádné správy.

67. Na podporu tohoto argumentu navrhovatel tvrdí, že okolnost, že byl informován o rozhodnutí ze dne 10. července 2018, nepostačuje k tomu, aby bylo zajištěno dodržení zásady právní jistoty a pravidel řádné správy. Uvádí přitom, že v rozsudku Kuchta v. ECB( ) uložil Soudní dvůr dvě podmínky, a sice že rozdělení pravomocí v rámci ECB musí být jasně definováno a řádně zveřejněno.

68. Úvodem je třeba připomenout, že z ustálené judikatury vyplývá, což tvrdí i navrhovatel, že zásada řádné správy vyžaduje, aby rozdělení pravomocí a podpisových pravomocí v rámci orgánů bylo zveřejněno a jasně definováno( ). Navrhovatel sice zmiňuje obě tyto podmínky, avšak činí tak zřejmě proto, aby upozornil na to, že se Tribunál vyjádřil pouze k první z nich, která se týká zveřejnění této pravomoci( ), aniž se přitom zabýval druhou podmínkou, jež se týká definice této pravomoci.

69. Kromě toho je třeba uvést úvodem také to, že rozsudek Teeäär v. ECB( ), na nějž ECB odkazuje, by mohl nasvědčovat tomu, že vyjádřit se k řádnosti rozdělení pravomocí a potažmo k tomu, zda bylo sporné rozhodnutí přijato orgánem, který k tomu měl rozhodovací pravomoc, lze i bez přezkoumání obou výše uvedených podmínek.

70. Zběžné pročtení tohoto rozsudku může totiž vyvolat dojem, že tyto podmínky musí být brány v úvahu, pouze pokud je již prokázáno, že sporné rozhodnutí je stiženo nedostatkem pravomoci. Z tohoto úhlu pohledu by byly tyto podmínky uplatněny s cílem určit, zda musí být toto rozhodnutí zrušeno, s ohledem na judikaturu zmíněnou v bodě 36 tohoto stanoviska, podle níž může být nedodržení pravidel pro rozdělení pravomocí důvodem pro zrušení rozhodnutí pouze v případě, že byla tímto nedodržením porušena některá ze záruk, jež poskytuje úředníkům služební řád úředníků Evropské unie, nebo pravidla řádné správy v oblasti řízení zaměstnanců( ).

71. Zaprvé však se Tribunál ve věci, v níž byl vydán rozsudek Teeäär v. ECB( ), zabýval zvláštní situací, v níž existovala pochybnost ohledně autora, který přijal sporné rozhodnutí. Tribunál proto nemohl přezkoumat jasnost pravidel týkajících se pravomoci autora tohoto rozhodnutí. Zadruhé v projednávané věci navrhovatel tvrdí, že rozdělení pravomocí vyplývající z článku 8.3.17 pravidel pro zaměstnance v té podobě, jak jej vykládá Tribunál, není v souladu s pravidly řádné správy ani se zásadou právní jistoty, která je obecnou zásadou unijního práva, jejíž porušení může vést k neplatnosti právního předpisu.

72. Pokud jde o zásadu právní jistoty a jasnost článku 8.3.17 pravidel pro zaměstnance, Tribunál uvedl v bodě 49 napadeného rozsudku, že tato zásada nebrání tomu, aby bylo toto ustanovení vykládáno v tom smyslu, že rozhodnutí vrchního ředitele pro oblast služeb v této oblasti vyjadřují rozhodnutí Výkonné rady, která za ně v plném rozsahu odpovídá a které jsou právně přičitatelná.

73. Z důvodů, které jsem uvedl pro účely zamítnutí prvního argumentu vzneseného navrhovatelem( ), mám za to, že článek 8.3.17 pravidel pro zaměstnance je natolik jasný, aby umožnil zaměstnancům pochopit, že disciplinární sankce jsou vždy ukládány jménem Výkonné rady, která za ně odpovídá, a že Výkonná rada má případně možnost vstoupit do disciplinárního řízení, aby takovou sankci uložila( ). K tomu je třeba poznamenat, že tyto důvody se opírají o tradiční metody výkladu, tj. o doslovný a systematický výklad tohoto ustanovení.

74. Tribunál vykládá článek 8.3.17 pravidel pro zaměstnance v tom smyslu, že Výkonné radě náleží určitý prostor pro uvážení, co se týče možnosti vstoupit do disciplinárního řízení zahájeného proti některému ze zaměstnanců zařazených do platové třídy I nebo nižší. Jak přitom Tribunál uvedl v bodě 49 napadeného rozsudku, zásada právní jistoty ECB neukládá, aby omezila posuzovací pravomoc, kterou má v souvislosti s vlastním uspořádáním v oblasti disciplinární odpovědnosti.

75. Pro úplnost je třeba poznamenat, že co se týče projednávané věci, rozhodnutí Výkonné rady vstoupit do disciplinárního řízení bylo diskreční, nikoli však svévolné.

76. V projednávané věci Výkonná rada informovala navrhovatele svým rozhodnutím ze dne 10. července 2018, tj. ještě před přijetím sporných rozhodnutí z roku 2019, o svém vstupu do řízení, přičemž uvedla důvody, které ji k tomu vedly.

77. Pro připomenutí, rozhodnutí Výkonné rady vstoupit do disciplinárního řízení zahájeného proti navrhovateli vycházelo ze skutečnosti, že se Výkonná rada podílela na zproštění navrhovatele výkonu pracovních povinností, a z citlivé povahy této věci. Toto rozhodnutí se řídí stejnou myšlenkou, z jaké vycházejí i ustanovení týkající se disciplinárních řízení obsažená v pracovním řádu a v pravidlech pro zaměstnance, konkrétně myšlenkou, podle níž může mít závažnost sankce případně vliv na to, který orgán rozhoduje, aniž je přitom nutné měnit pravidla pro zaměstnance( ). Výše uvedené rozhodnutí bylo tudíž pro navrhovatele zcela předvídatelné.

78. Za těchto okolností je tedy třeba zamítnout druhý argument navrhovatele, podle něhož je systém oprávnění, který je zaveden v rámci ECB na základě článku 8.3.17 pravidel pro zaměstnance, v rozporu se zásadou právní jistoty a nedefinuje dostatečně jasně rozdělení pravomocí v rámci tohoto orgánu.

79. Proto není důvodné zkoumat třetí argument, jehož prostřednictvím navrhovatel tvrdí, že již vysvětlil důvody, z nichž mohla mít konzultace výboru zaměstnanců vliv na jeho postavení, a napadený rozsudek je tudíž stižen nesprávným právním posouzením v rozsahu, v němž měl Tribunál v bodě 52 tohoto rozsudku za to, že navrhovatel nepřišel o žádnou záruku. Výtka, kterou navrhovatel směřuje k tomuto bodu, musí být tudíž prohlášena za neúčinnou v rozsahu, v němž se týká doplňujících úvah. Zaprvé, jak vyplývá z mého přezkumu prvního argumentu navrhovatele, Tribunál dospěl v bodech 44, 45 a 51 uvedeného rozsudku ke správnému závěru, že Výkonná rada nebyla povinna konzultovat před přijetím rozhodnutí ze dne 10. července 2018 a sporných rozhodnutí výbor zaměstnanců. Zadruhé nelze vyloučit, že navrhovatel vznáší svůj třetí argument pro případ, že by Soudní dvůr dospěl k závěru, že sporná rozhodnutí jsou stižena nedostatkem pravomoci, přičemž by bylo třeba přezkoumat, zda je ve světle judikatury zmíněné v bodě 36 tohoto stanoviska nezbytné, aby byla sporná rozhodnutí zrušena. Z mé analýzy ovšem vyplývá, že tomu tak není.

80. Z výše uvedeného vyplývá, že první důvod kasačního opravného prostředku je neopodstatněný a musí být zamítnut v plném rozsahu.

VII. Závěry

81. S ohledem na výše uvedené úvahy navrhuji, aby Soudní dvůr zamítl první důvod kasačního opravného prostředku předloženého navrhovatelem v plném rozsahu jako neopodstatněný.