Keywords

Summary



Keywords

1. Hospodářská soutěž – Pravidla Unie – Porušení – Přičtení odpovědnosti – Mateřská společnost a dceřiné společnosti – Hospodářská jednotka – Kritéria pro posouzení

(Články 81 ES a 82 ES; nařízení Rady č. 1/2003, čl. 23 odst. 2)

2. Hospodářská soutěž – Pravidla Unie – Porušení – Přičtení odpovědnosti – Mateřská společnost a dceřiné společnosti – Hospodářská jednotka – Kritéria pro posouzení

(Články 81 ES a 82 ES; nařízení Rady č. 1/2003, čl. 23 odst. 2)

3. Hospodářská soutěž – Pravidla Unie – Porušení – Přičtení odpovědnosti – Mateřská společnost a dceřiné společnosti – Hospodářská jednotka – Kritéria pro posouzení

(Články 81 ES a 82 ES; nařízení Rady č. 1/2003, čl. 23 odst. 2)

4. Akty orgánů – Odůvodnění – Povinnost – Rozsah – Rozhodnutí vydané podle pravidel hospodářské soutěže – Rozhodnutí určené více osobám

(Články 81 ES, 82 ES a 253 ES)

5. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Stanovení – Kritéria – Závažnost protiprávního jednání – Zohlednění skutečného dopadu na trh – Dosah

(Článek 81 ES; nařízení Rady č. 1/2003, čl. 23 odst. 2; sdělení Komise 98/C 9/03, bod 1 A)

6. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Určení – Odrazující povaha

(Článek 81 ES; nařízení Rady č. 1/2003, článek 23; sdělení Komise 98/C 9/03, bod 1 A)

7. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Určení – Odrazující povaha

(Články 81 ES a 82 ES; nařízení Rady č. 1/2003, článek 23; sdělení Komise 98/C 9/03, bod 1 A)

8. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Určení – Posuzovací pravomoc Komise – Soudní přezkum – Pravomoc unijního soudu přezkoumat věc v plné jurisdikci

(Článek 81 odst. 1 ES a článek 229 ES; jednací řád Tribunálu, článek 48; nařízení Rady č. 1/2003, článek 31)

9. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Určení – Odrazující povaha

(Článek 81 ES; nařízení Rady č. 1/2003, článek 23; sdělení Komise 98/C 9/03, bod 1 A)

10. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Určení – Kritéria – Obrat podniku jednajícího protiprávně

(Nařízení Rady č. 1/2003)

11. Hospodářská soutěž – Správní řízení – Rozhodnutí Komise o porušení, které bylo vydáno po jiných odsuzujících rozhodnutích zohledňujících opakování protiprávního jednání – Porušení zásady ne bis in idem – Neexistence

(Listina základních práv Evropské unie, článek 50; článek 81 ES; nařízení Rady č. 1/2003)

12. Hospodářská soutěž Pokuty – Výše – Určení – Kritéria – Polehčující okolnosti – Jednání odchylující se od dohodnutého jednání v rámci kartelové dohody

(Článek 81 ES; nařízení Rady č. 1/2003, čl. 23 odst. 2; sdělení Komise 98/C 9/03, bod 3 druhá odrážka)

13. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Určení – Zohledněný obrat – Hranice stanovená článkem 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 – Prováděcí pravidla

(Nařízení Rady č. 1/2003, čl. 23 odst. 2)

Summary

1. Jednání dceřiné společnosti může být přičteno mateřské společnosti, zejména pokud tato dceřiná společnost, byť má vlastní právní subjektivitu, neurčuje své jednání na trhu samostatně, ale v zásadě uplatňuje pokyny, které jsou jí uděleny mateřskou společností, především s ohledem na hospodářské, organizační a právní vazby, které tyto dva právní subjekty spojují. Je tomu tak proto, že v takové situaci jsou totiž mateřská společnost a její dceřiná společnost součástí téže hospodářské jednotky, a tudíž vytvářejí jediný podnik, což Komisi umožňuje určit rozhodnutí ukládající pokuty mateřské společnosti, aniž je vyžadováno prokázání osobního zapojení této společnosti do protiprávního jednání.

V konkrétním případě, kdy mateřská společnost vlastní 100 % kapitálu své dceřiné společnosti, která porušila unijní pravidla hospodářské soutěže, může jednak tato mateřská společnost mít rozhodující vliv na chování této dceřiné společnosti, a jednak existuje vyvratitelná domněnka, podle níž má uvedená mateřská společnost skutečně rozhodující vliv na chování své dceřiné společnosti. Za těchto podmínek k tomu, aby se dalo předpokládat, že mateřská společnost má rozhodující vliv na obchodní politiku dceřiné společnosti, postačí, aby Komise prokázala, že veškerý obchodní kapitál této dceřiné společnosti je vlastněn její mateřskou společností. Komise následně může činit mateřskou společnost společně a nerozdílně odpovědnou za zaplacení pokuty uložené její dceřiné společnosti, ledaže tato mateřská společnost, které přísluší tuto domněnku vyvrátit, předloží dostatečné důkazy, které by mohly prokázat, že se její dceřiná společnost chová na trhu samostatně.

Další nepřímé důkazy nejsou podmínkou pro založení této domněnky.

V otázce rozhodujícího vlivu na jednání dceřiné společnosti se mateřská společnost, která vlastní téměř veškerý kapitál své dceřiné společnosti, z hlediska hospodářských, organizačních a právních vazeb, které ji s uvedenou dceřinou společností pojí, nachází v zásadě v obdobné pozici jako 100% vlastník. Komise tudíž v této situaci může oprávněně uplatnit tentýž důkazní režim, tj. domněnku, že uvedená mateřská společnost ve skutečnosti rozhodujícím způsobem ovlivňuje jednání své dceřiné společnosti.

(viz body 43–46, 50, 53)

2. Uplatní-li Komise domněnku o rozhodujícím vlivu, aby mateřské společnosti přičetla odpovědnost za jednání její dceřiné společnosti porušující právo hospodářské soutěže, může ji činit společně a nerozdílně odpovědnou za zaplacení pokuty uložené její dceřiné společnosti.

Dotčená společnost musí pro účely vyvrácení uvedené domněnky předložit „postačující důkazy“, kterými lze prokázat, že se dceřiná společnost chová na trhu samostatně. Komise pak je povinna tyto důkazy přezkoumat a není povinna předkládat důkazy, které takový vliv prokazují. Kdyby totiž dotčené straně postačovalo zpochybnit uvedenou domněnku předložením pouhých nepodložených tvrzení, domněnka by pozbyla užitku.

(viz body 101, 110)

3. Skutečnost, že společnost je holdingem, nepostačuje k vyloučení toho, že mateřská společnost má rozhodující vliv na své dceřiné společnosti zvláště koordinováním finančních investic v rámci skupiny. V kontextu skupiny společností je totiž holding společností, jejímž posláním je seskupit podíly v různých společnostech a jejíž funkcí je zajistit jednotu jejich řízení.

Rozdělení skupiny na odvětvové úseky, které navíc nevyjadřuje kapitálové propojení mezi společnostmi skupiny, silně poukazuje na to, že činností těchto odvětvových úseků koordinuje zastřešující mateřská společnost skupiny. Taková funkce mateřské společností může vylučovat samostatné jednání dceřiné společnosti na trhu.

Okolnost, že mateřská společnost musí schvalovat velké investice své dceřiné společnosti je důkazem, že dceřiná společnost na trhu jedná s ohledem na zájmy mateřské společnosti.

(viz body 107,113–114)

4. Odůvodnění vyžadované článkem 253 ES musí být přizpůsobeno povaze dotčeného aktu a musejí z něho jasně a jednoznačně vyplývat úvahy orgánu, jenž akt vydal, tak, aby se zúčastněné osoby mohly seznámit s důvody, které vedly k přijetí opatření, a příslušný soud mohl vykonávat svůj přezkum. Požadavek odůvodnění musí být posuzován v závislosti na okolnostech případu, zejména v závislosti na obsahu aktu, povaze dovolávaných důvodů a zájmu, který mohou mít osoby, jichž se akt bezprostředně a osobně dotýká, na získání těchto vysvětlení. Není požadováno, aby odůvodnění upřesňovalo všechny relevantní skutkové a právní okolnosti, jelikož otázka, zda odůvodnění aktu splňuje požadavky článku 253 ES, musí být posuzována s ohledem nejen na jeho text, ale také na jeho celkovou souvislost, jakož i na všechna právní pravidla upravující dotčenou oblast.

Je-li rozhodnutí v rámci použití článku 81 ES určeno více osobám a řeší otázku přičitatelnosti protiprávního jednání, musí obsahovat dostatečné odůvodnění ve vztahu ke každé z osob, jimž je určeno, a zejména ve vztahu k těm z nich, které podle uvedeného rozhodnutí musejí nést odpovědnost za toto protiprávní jednání. Aby tak bylo rozhodnutí Komise ve vztahu k mateřským společnostem podniků stíhaných za jednání v rozporu s právem hospodářské soutěže dostatečně odůvodněno, musí obsahovat především podrobný popis důvodů, které mohou přičitatelnost protiprávního jednání těmto společnostem odůvodnit. Dále v rozsahu, v němž má toto přičtení odpovědnosti vliv na postavení uvedených podniků, v rozsahu, v němž toto přičtení odpovědnosti během správního řízení zpochybňovaly a v rozsahu, v němž tedy mají v tomto bodě zájem na zpochybnění rozhodnutí, jež bylo ve vztahu k nim přijato, musejí mít stejně jako jejich mateřské společnosti možnost seznámit se s odůvodněním stanoviska Komise. Z toho plyne, že založí-li Komise odpovědnost za protiprávní jednání na domněnce o rozhodujícím vlivu a pokud dotčené společnosti během správního řízení předložily důkazy směřující k vyvrácení této domněnky, musí uvedené rozhodnutí obsahovat dostatečný popis odůvodnění, který je s to ospravedlnit stanovisko, že uvedenou domněnku nelze na základě těchto důkazů vyvrátit.

Komise je sice na základě článku 253 ES povinna odůvodnit svá rozhodnutí tím, že uvede skutkové a právní okolnosti, na nichž závisí právní odůvodnění opatření, a úvahy, které ji vedly k přijetí jejího rozhodnutí, avšak není povinna se vyslovovat ke všem právním a skutkovým otázkám, které byly vzneseny během správního řízení. I když Komise musí ve svém rozhodnutí uvést, z jakých důvodů má za to, že předložené důkazy nepostačují k vyvrácení domněnky o rozhodujícím vlivu, neplyne z toho, že je povinna vyslovit se v každém případě zvlášť ke každému jednotlivém důkazu předloženému dotčenými podniky. Souhrnná odpověď může v závislosti na okolnostech daného případu postačovat k tomu, aby podnik mohl užitečně hájit svá práva a Tribunál mohl vykonat svůj přezkum.

(viz body 133–135, 141)

5. Závažnost protiprávních jednání musí být zjištěna v závislosti na více skutečnostech, jako jsou zejména zvláštní okolnosti věci, její kontext a odrazující dosah pokut, a to aniž je sestaven závazný nebo taxativní výčet kritérií, ke kterým je třeba povinně přihlédnout. K faktorům, které mají být zohledněny při posuzování závažnosti protiprávního jednání, patří jednání každého podniku, jeho role při zavádění jednání ve vzájemné shodě, zisk, který může z těchto jednání vytěžit, jeho velikost a hodnota dotyčného zboží, jakož i riziko, které představují protiprávní jednání tohoto druhu pro cíle Unie.

Z toho vyplývá, že účinek protisoutěžního jednání není sám o sobě určujícím kritériem při stanovení přiměřené výše pokuty. Zvláště okolnosti týkající se záměru mohou být důležitější než ty, které se týkají účinku jednání, zejména jedná-li se o protiprávní jednání, která jsou ve své podstatě závažná. Kartelové dohody zasluhují již z důvodu své povahy ukládání přísnějších pokut. Jejich případný skutečný dopad na trh, zejména otázka, nakolik omezení hospodářské soutěže vedlo k vyšší ceně na trhu, než jaká by převládala, kdyby ke kartelu nedošlo, není rozhodujícím kritériem pro stanovení úrovně pokut. V tomto případě skutečný dopad protiprávního jednání představuje pouze jednu z řady skutečností, která, je-li měřitelná, může Komisi umožnit zvýšit výchozí částku pokuty nad rámec minimální předpokládané částky.

Mimoto skutečnost, že Komise v pokynech o metodě stanovování pokut udělených podle s čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 Smlouvy o ESUO upřesnila svůj přístup k posouzení závažnosti protiprávního jednání, nebrání tomu, aby toto kritérium posoudila globálně v závislosti na všech relevantních okolnostech, včetně faktorů, které nejsou výslovně uvedeny ve jmenovaných pokynech.

(viz body 178–182)

6. Odrazení tvoří jeden z faktorů, které mají být zohledněny při výpočtu výše pokuty. Podle ustálené judikatury je totiž cílem pokut uložených z důvodu porušení článku 81 ES a stanovených v čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 potrestat protiprávní jednání dotčených podniků, a zároveň tyto podniky a jiné hospodářské subjekty odradit od budoucího porušování pravidel unijního práva hospodářské soutěže. Komise tedy může při výpočtu výše pokuty zohlednit zejména velikost a hospodářskou sílu dotyčného podniku.

Celkový obrat podniku dále představuje údaj, byť jen přibližný a nedokonalý, o jeho velikosti a hospodářské síle. Komise tak může pro účely určení částky pokuty ve výši, která zajišťuje její dostatečný odrazující účinek, zohlednit celkový obrat dotčeného podniku.

Nezbytnost zajistit dostatečný odrazující účinek pokuty totiž neodůvodňuje zvýšení obecné úrovně pokut v rámci provádění politiky hospodářské soutěže, ale vyžaduje úpravu částky pokuty tak, aby zohlednila zamýšlený dopad na podnik, kterému je uložena, aby se nestala nezanedbatelnou nebo naopak nadměrnou, zejména s ohledem na finanční způsobilost dotčeného podniku, v souladu s požadavky vycházejícími z potřeby zajistit účinnost pokuty, a z dodržení zásady proporcionality.

Zejména možnost dotčeného podniku jednodušeji shromáždit finanční prostředky potřebné k zaplacení jeho pokuty tudíž může za účelem dosažení dostatečně odrazujícího účinku této pokuty odůvodnit použití násobícího koeficientu.Z toho plyne, že aby tyto zdroje mohly být zohledněny pro účely určení dostatečně odrazující výše pokuty, nemusí Komise navíc prokazovat vazbu mezi využitím zdrojů podniku a jeho protiprávním jednáním, neboť v tomto kontextu je rozhodující velikost a hospodářská síla podniku jednajícího protiprávně jako taková.

(viz body 210–211, 213–214)

7. Požadavek zajistit odrazující účinek pokut uložených za porušení unijního přáva hospodářské soutěže je obecným požadavkem, jímž se má Komise řídit při výpočtu pokut. Nevyžaduje nutně, aby byla v rámci výpočtu vyhrazena zvláštní etapa pro celkové posouzení všech relevantních okolností pro účely dosažení tohoto cíle. Navýšení výchozí částky pokuty, aby byl zajištěn její dostatečný odrazující účinek s ohledem na velikost a hospodářskou sílu každého podniku, představuje fázi výpočtu pokuty, která vyplývá z potřeby upravit výchozí částku tak, aby pokuta měla dostatečně odrazující účinek s ohledem na celkové zdroje podniku a jeho způsobilost shromáždit prostředky potřebné k zaplacení pokuty.

Stran otázky, zda měla Komise v rozhodnutí sankcionujícím podnik přihlédnout z titulu odrazujícího účinku k předchozím pokutám uloženým témuž podniku za skutky spáchané v době, kdy došlo k protiprávnímu jednání, jež je předmětem tohoto rozhodnutí, a to v tom smyslu, že další navýšení pokuty uložené za nové protiprávní jednání z titulu odrazujícího účinku je zbytečné, jelikož předchozí pokuty měly dostatečně odrazující účinek, je nutno konstatovat, že takové řešení odporuje cíli odrazení, jehož dosažení Komise sleduje svou politikou v oblasti pokut. Toto řešení by vedlo k paradoxní situaci, kdy by se mezní náklady na sankce postupně snižovaly se stoupajícím počtem různých protiprávních jednání, na nichž se podnik podílí.

Takové řešení navíc spočívá na tezi, že Komise měla částku pokuty stanovit v závislosti na pravděpodobnosti, že se dotčený podnik v budoucnu znovu dopustí protiprávního jednání, a tuto pravděpodobnost měla posoudit s ohledem na celkovou částku pokut uložených tomuto podniku během určitého období. Taková teze však není slučitelná s pojmem odrazení v právu hospodářské soutěže.

Pravomoc Komise ukládat pokuty podnikům, které úmyslně nebo z nedbalosti porušily ustanovení čl. 81 odst. 1 ES nebo článku 82 ES, v tomto ohledu představuje jeden z prostředků svěřených Komisi, aby mohla plnit úkol dohledu, který jí svěřuje unijní právo. Tento úkol jistě zahrnuje vyšetřování a potlačování jednotlivých protiprávních jednání, ale rovněž povinnost provádět obecnou politiku směřující k uplatňování zásad v oblasti hospodářské soutěže stanovených ve Smlouvě a v tomto smyslu směrovat chování podniků. Předmětem pokut uložených z důvodu porušení článku 81 ES a stanovených v čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 je tak potrestání protiprávních aktů dotyčných podniků, jakož i odrazení jak dotyčných podniků, tak i dalších hospodářských subjektů od budoucího porušování pravidel unijního práva hospodářské soutěže. Odrazení se tedy posuzuje s přihlédnutím k řadě okolností, a nikoli pouze ke konkrétní situaci dotčeného podniku. Komise tak při posuzování nezbytnosti navýšení pokut za účelem zajištění jejich odrazujícího účinku vůbec není povinna zhodnotit pravděpodobnost, že se dotčené podniky znovu dopustí protiprávního jednání. Tato fáze výpočtu pokuty tudíž spočívá v tom, že výchozí částka pokuty je zvýšena s ohledem na objektivní skutečnosti jako velikost a hospodářská síla podniku, a nikoli s ohledem na subjektivní skutečnosti týkající se posouzení pravděpodobnosti, že v budoucnu znovu dojde k protiprávnímu jednání.

(viz body 224–225, 228, 231–235)

8. Pokud jde o přezkum rozhodnutí Komise v odvětví hospodářské soutěže soudem Unie, pravomoc v plné jurisdikci, kterou Tribunálu na základě článku 229 ES svěřuje článek 31 nařízení č. 1/2003, opravňuje tento soud k tomu, aby s přihlédnutím ke všem skutkovým okolnostem napadený akt změnil, aniž jej zruší, například za účelem úpravy výše pokuty.

Ustanovení článku 48 jednacího řádu Tribunálu nemůže bránit tomu, aby Tribunál z titulu plné jurisdikce vzal v úvahu argument přednesený žalující stranou během jednání pro účely přezkumu, zda bylo navýšení pokuty uložené žalujícímu podniku z titulu odrazujícího účinku odůvodněno vzhledem k dovolávané skutkové okolnosti, a to tím spíše, mohla-li se Komise k této otázce vyjádřit.

(viz body 252–253)

9. Cíle odrazení, který je Komise při stanovování částky pokuty uložené za porušení práva hospodářské soutěže oprávněna sledovat, lze skutečně dosáhnout pouze tehdy, je-li brána v úvahu situace sankcionovaného podniku ke dni uložení pokuty. Celkové finanční zdroje podniku, které se mohou snižováním a zvyšováním značně měnit v poměrně krátkém časovém úseku, především v období mezi ukončením protiprávního jednání a přijetím rozhodnutí o uložení pokuty, musejí být posuzovány ke dni uložení pokuty, má-li být náležitě dosaženo cíle odrazení při dodržení zásady proporcionality.

Komise může v rámci stanovování výše pokuty opravdu zohlednit skutečnost, že velké podniky většinou disponují právními a ekonomickými znalostmi a infrastrukturou, které jim umožňují lépe posoudit protiprávní povahu jejich chování a z něj vyplývající následky z pohledu práva hospodářské soutěže. V tomto případě se tudíž obrat, na jehož základě Komise posuzuje velikost dotčených podniků, a tedy jejich způsobilost určit povahu a důsledky jejich chování, musí vázat k jejich situaci v okamžiku protiprávního jednání, a nikoli v okamžiku vydání napadeného rozhodnutí.

Zohlednění právní a ekonomické infrastruktury, která velkému podniku umožňuje, aby měl povědomí o protiprávnosti svého chování, však představuje v rámci navýšení pokuty důvod, který se liší od důvodu týkajícího se potřeby zajistit dostatečný odrazující účinek pokuty a který má jiný cíl.

Jelikož je odůvodnění pro uplatnění násobícího koeficientu při určení výše pokuty založeno na úvaze o zamýšleném dopadu pokuty na sankcionovaný podnik a nikoli na úvahách týkajících se výše uvedených právních a ekonomických infrastruktur a jelikož hospodářské propojení mezi sankcionovaným podnikem a jeho mateřskou společností nepřetrvalo do vydání rozhodnutí, kterým se ukládá pokuta, finanční zdroje mateřské společnosti nelze zohlednit pro účely určení násobícího koeficientu vůči uvedenému podniku.

Velikost a hospodářská síla takového podniku tedy musí být pro účely uplatnění násobícího koeficientu posuzována ke dni rozhodnutí, kterým se ukládá pokuta.

(viz body 260, 263–265, 270–272)

10. I když by bylo možné podniku přičítat odpovědnost za chybu při určení výše pokuty, která mu má být uložena, tato okolnost nemůže odůvodnit zachování výše pokuty, která mu byla uložena, jelikož vychází ze zohlednění věcně nesprávné skutečnosti.

(viz bod 274)

11. Zásada non bis in idem , která představuje základní zásadu unijního práva, zakotvená dále v článku 50 listiny základních práv Evropské unie v oblasti hospodářské soutěže zakazuje, aby byl podnik potrestán nebo stíhán znovu za protisoutěžní jednání, za které mu byla uložena sankce nebo za které byl prohlášen neodpovědným dřívějším rozhodnutím, které již nelze napadnout žalobou. Použití této zásady podléhá třem podmínkám totožnosti skutků, totožnosti pachatele a totožnosti chráněného právního zájmu.

Uvedená zásada není porušena tím, že se rozhodnutí Komise, kterým je podniku uložena pokuta, zakládá na předchozích konstatováních odpovědnosti za protiprávní jednání, kterými již bylo odůvodněno navýšení pokuty tomuto podniku z titulu opakování protiprávního jednání v několika předchozích rozhodnutích. Skutečnost, že Komise založila zjištění opakování protiprávního jednání v několika rozhodnutích na týchž předchozích konstatováních odpovědnosti za protiprávní jednání, totiž vůbec neznamená, že Komise potrestala dotčený podnik vícekrát za totéž protiprávní jednání.

To, že se opakování protiprávního jednání zohledňuje jakožto přitěžující okolnost v rámci rozboru závažnosti všech protiprávních jednání jednoho podniku, se nutně váže na rozbor závažnosti všech těchto protiprávních jednání, která byla všechna nezávisle na sobě opakováním jednání porušujícího pravidla hospodářské soutěže, jež nasvědčovalo existenci sklonů uvedeného podniku k tomu nevyvozovat z těchto konstatování příslušné důsledky.

Zohlednění opakování protiprávního jednání je tedy v takovém případě odůvodněno potřebou dalšího odrazení, o níž svědčí skutečnost, že několik předchozích konstatování o protiprávních jednáních nezabránilo tomu, aby k protiprávnímu jednání došlo znovu.

(viz body 292–293, 295–296, 299)

12. Okolnost, že podnik částečné připouští provedení některých protisoutěžních dohod sama o sobě nestačí jako důvod k tomu, aby mu nebylo možné přiznat polehčující okolnost. V tomto ohledu je pro účely přiznání polehčující okolnosti týkající se praktického neprovádění dohod o protiprávním jednání na základě bodu 3 druhé odrážky pokynů o metodě stanovování pokut udělených podle s čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 Smlouvy o ESUO důležité ověřit, zda se dotčený podnik během období, v jehož průběhu se k uvedeným dohodám připojil, skutečně zdržel jejich provádění, když na trhu jednal soutěžním způsobem, nebo přinejmenším zda neplnil povinnosti k provedení této kartelové dohody tak jednoznačně a důrazně, aby to narušilo její samotné fungování.

(viz body 308–309)

13. Na základě čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 pokuta u každého podniku podílejícího se na protiprávním jednání nesmí přesáhnout 10 % jeho celkového obratu za předchozí hospodářský rok.

Podle judikatury, pouze pokud se jeví, že několik adresátů rozhodnutí, kterým se ukládá pokuta, tvoří podnik ve smyslu hospodářské jednotky odpovědné za sankcionované protiprávní jednání, a to navíc k datu přijetí tohoto rozhodnutí, může být tato maximální hranice vypočtena na základě celkového obratu tohoto podniku – tj. z kumulované sumy všech jeho částí. Pokud tato hospodářská jednota mezitím přestala existovat, předmětná maximální hranice musí být uplatněna vůči každé osobě, jíž je rozhodnutí určeno, zvlášť.

(viz bod 352)