Věc C‑662/17

E. G.

proti

Republika Slovenija

(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Vrhovno sodišče)

„Řízení o předběžné otázce – Společný evropský azylový systém – Směrnice 2013/32/EU – Článek 46 odstavec 2 – Opravný prostředek proti rozhodnutí, jímž bylo odmítnuto přiznat postavení uprchlíka, ale byl přiznán status doplňkové ochrany – Přípustnost – Absence dostatečného zájmu, pokud přiznání statusu doplňkové ochrany členským státem poskytuje stejná práva a výhody jako ty, které poskytuje podle právních předpisů Unie a vnitrostátního práva postavení uprchlíka – Relevance individuální situace žadatele pro účely přezkumu totožnosti uvedených práv a výhod“

Shrnutí – rozsudek Soudního dvora (sedmého senátu) ze dne 18. října 2018

Kontroly na hranicích, azyl a přistěhovalectví – Azylová politika – Řízení pro přiznávání a odnímání statusu mezinárodní ochrany – Směrnice 2013/32 – Právo na účinnou soudní ochranu – Opravný prostředek proti rozhodnutí, jímž bylo odmítnuto přiznat postavení uprchlíka, ale byl přiznán status doplňkové ochrany – Možnost členských států považovat takový opravný prostředek za nepřípustný – Podmínky – Totožnost práv a výhod plynoucích z těchto dvou statusů – Abstraktní posouzení – Rozsah

(Listina základních práv Evropské unie, článek 47; směrnice Evropského parlamentu a Rady 2013/32, čl. 46 odst. 2 druhý pododstavec)

Článek 46 odst. 2 druhý pododstavec směrnice Evropského parlamentu a Rady 2013/32/EU ze dne 26. června 2013 o společných řízeních pro přiznávání a odnímání statusu mezinárodní ochrany, musí být vykládán v tom smyslu, že status doplňkové ochrany přiznaný takovými právními předpisy členského státu, jako jsou předpisy dotčené ve věci v původním řízení, neposkytuje „stejná práva a výhody jako ty, které poskytuje podle právních předpisů Unie a vnitrostátního práva postavení uprchlíka“ ve smyslu tohoto ustanovení, takže soud tohoto členského státu nemůže odmítnout jako nepřípustný opravný prostředek podaný proti rozhodnutí o tom, že je žádost nedůvodná, pokud jde o postavení uprchlíka, které však přiznává status doplňkové ochrany, vzhledem k nedostatečnému zájmu ze strany žadatele pokračovat v řízení, pokud se prokáže, že tato práva a tyto výhody, které poskytují oba uvedené statusy mezinárodní ochrany, nejsou podle použitelných vnitrostátních právních předpisů skutečně totožné.

Takový opravný prostředek nemůže být odmítnut jako nepřípustný ani tehdy, když je s ohledem na konkrétní situaci žadatele konstatováno, že by přiznání postavení uprchlíka nemohlo žadateli poskytnout více práv a výhod než přiznání statusu doplňkové ochrany, jelikož se žadatel nedovolává nebo ještě nedovolává práv, která jsou přiznána na základě postavení uprchlíka, ale nejsou přiznána nebo jsou přiznána pouze v omezeném rozsahu na základě statusu doplňkové ochrany.

Článek 46 odst. 2 druhý pododstavec směrnice 2013/32 umožňuje členskému státu stanovit, že opravný prostředek proti rozhodnutí o tom, že je žádost nedůvodná, pokud jde o postavení uprchlíka, které však přiznává status doplňkové ochrany, může být odmítnut jako nepřípustný vzhledem k nedostatečnému zájmu, pokud posledně zmíněný status přiznaný tímto členským státem poskytuje „stejná práva a výhody“ jako ty, které poskytuje podle právních předpisů Unie a vnitrostátního práva postavení uprchlíka. Vyloučení práva na opravný prostředek podle čl. 46 odst. 2 druhého pododstavce směrnice 2013/32 musí být tedy v rozsahu, v němž představuje výjimku z práva na účinný opravný prostředek před soudem proti jakémukoli rozhodnutí o zamítnutí žádosti o mezinárodní ochranu, jež stanoví článek 46 této směrnice, jakož i omezení základního práva na účinnou soudní ochranu zakotveného v článku 47 Listiny, vykládáno restriktivně. Z toho vyplývá, že toto vyloučení práva na účinný procesní prostředek musí být vykládáno v tom smyslu, že se může uplatnit pouze tehdy, když existuje skutečná totožnost mezi právy a výhodami, které poskytuje status doplňkové ochrany přiznaný dotyčným členským státem, a těmi, které podle právních předpisů Unie a použitelného vnitrostátního práva poskytuje postavení uprchlíka.

Je přitom nutno konstatovat, že pokud jde o právo pobytu, status doplňkové ochrany podle slovinských právních předpisů neposkytuje stejná práva a výhody jako ty, které poskytuje podle právních předpisů Unie a vnitrostátního práva postavení uprchlíka, jelikož jak vyplývá ze zjištění učiněných předkládajícím soudem a připomenutých v bodě 33 tohoto rozsudku, doba platnosti povolení k pobytu spojeného se statusem doplňkové ochrany není sladěna s dobou platnosti povolení k pobytu, na které mají nárok osoby, kterým je přiznáno postavení uprchlíka.

Naproti tomu, jak tvrdily nizozemská vláda a Komise, slovinské právní normy týkající se udělení, zániku, zrušení nebo prodloužení platnosti příslušných statusů mezinárodní ochrany, na které odkazuje předkládající soud ve své první otázce, se vztahují na určení předmětného statusu, a nikoli na obsah práv plynoucích z těchto statusů. Tyto normy jsou stanoveny kogentně a odlišně pro oba předmětné statusy mezinárodní ochrany v kapitolách III až VI směrnice 2011/95. Na rozdíl od pravidel týkajících se obsahu práv plynoucích z uvedeného statusu, nemohou být tedy výše uvedené normy považovány za „práva a výhody“ ve smyslu čl. 46 odst. 2 druhého pododstavce směrnice 2013/32.

Konečně si předkládající klade otázku, zda je v rámci posouzení podmínky stanovené v čl. 46 odst. 2 druhém pododstavci směrnice 2013/32, týkající se totožnosti práv a výhod vyplývajících z předmětných dvou statusů mezinárodní ochrany, třeba zohlednit individuální situaci žadatele v tom smyslu, že i v případě neexistence takovéto totožnosti práv a výhod by každopádně chyběl dostatečný zájem na podání opravného prostředku proti rozhodnutí, kterým bylo žadateli odmítnuto přiznat postavení uprchlíka, což by vedlo k nepřípustnosti opravného prostředku, pokud by mu přiznání tohoto statusu neposkytovalo s ohledem na jeho konkrétní situaci více práv a výhod než přiznání statusu doplňkové ochrany. Otázka, zda je splněna podmínka stanovená v čl. 46 odst. 2 druhém pododstavci směrnice 2013/32, podle níž existuje skutečná totožnost práv spojených s oběma předmětnými statusy mezinárodní ochrany, musí být přitom posuzována na základě celkového přezkumu předmětných vnitrostátních právních předpisů, a nikoliv s ohledem na konkrétní situaci dotyčného žadatele.

(viz body 43, 49, 50, 54, 57-59, 62, 63, 70 a výrok)