Věc C‑90/17

Turbogás – Produtora Energética SA

proti

Autoridade Tributária e Aduaneira

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Tribunal Arbitral Tributário (Centro de Arbitragem Administrativa) (rozhodčí soud pro daňové věci (centrum správní arbitráže), Portugalsko)]

„Řízení o předběžné otázce – Směrnice 2003/96 – Zdanění energetických produktů a elektřiny – Článek 21 odst. 5 třetí pododstavec – Subjekt vyrábějící elektřinu pro vlastní použití – Malí výrobci elektřiny – Článek 14 odst. 1 písm. a) – Energetické produkty použité k výrobě elektřiny – Povinné osvobození od daně“

Shrnutí – rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 27. června 2018

Daňová ustanovení – Harmonizace právních předpisů – Zdanění energetických produktů a elektřiny – Směrnice 2003/96 – Osvobození energetických produktů používaných k výrobě nebo k udržení schopnosti vyrábět elektřinu – Povinné osvobození od daně – Rozsah – Energetické produkty vyráběné subjektem vyrábějícím elektřinu pro vlastní použití – Zahrnutí – Důkazní břemeno používání

[Směrnice Rady 2003/96 čl. 14 odst. 1 písm. a) a čl. 21 odst. 5 třetí pododstavec]

Článek 21 odst. 5 třetí pododstavec a čl. 14 odst. 1 písm. a) směrnice Rady 2003/96/ES ze dne 27. října 2003, kterou se mění struktura rámcových předpisů Společenství o zdanění energetických produktů a elektřiny, musejí být vykládány v tom smyslu, že takový subjekt, jako je subjekt dotčený ve věci v původním řízení, který vyrábí elektřinu pro vlastní použití, bez ohledu na její množství a ekonomickou činnost, kterou vykonává v rámci své hlavní činnosti, musí být považován za „distributora“ ve smyslu prvně uvedeného ustanovení, na jehož spotřebu elektřiny pro účely její výroby se však vztahuje povinné osvobození od daně podle uvedeného čl. 14 odst. 1 písm. a).

V této souvislosti je však třeba poukázat na skutečnost, že směrnice 2003/96 neupravuje způsob, jakým má být prokázáno, že energetické produkty byly použity za účelem, který je osvobozen od daně. Naopak, jak vyplývá z čl. 14 odst. 1, tato směrnice ponechává na členských státech, aby stanovily podmínky osvobození uvedených v tomto ustanovení za účelem zajištění správného a jednoznačného uplatnění takových osvobození od daně a předcházení daňovým únikům, vyhýbání se daňovým povinnostem nebo zneužití daňového režimu. To však nemění nic na tom, že členské státy musí při výkonu pravomoci, kterou mají pro stanovení podmínek osvobození podle čl. 14 odst. 1 uvedené směrnice, dodržovat obecné zásady unijního práva, které jsou součástí unijního právního řádu, mezi nimiž je zejména zásada proporcionality (rozsudek ze dne 2. června 2016Polihim-SS,C‑355/14, EU:C:2016:403, body 57 a 59). V této souvislosti mohou sice členské státy stanovit uložení pokuty za porušení formálních požadavků (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 2. června 2016, ROZ-ŚWIT,C‑418/14, EU:C:2016:400, bod 40), avšak takové porušení nemůže zpochybnit povinné osvobození od daně upravené v čl. 14 odst. 1 písm. a) směrnice 2003/96, jsou-li splněny hmotněprávní věcné podmínky jeho použití (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 13. července 2017, Vakarų Baltijos laivų statykla,C‑151/16, EU:C:2017:537, bod 51).

(viz body 43–45 a výrok)