ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
20.

Předmětem sporu účastníků původního řízení je otázka, zda vůbec a do jaké míry jsou takto vyrobené teplo a elektřina následně používány v technologickém procesu výroby energetických produktů, jež jsou konečnými produkty daného podniku. Jedná se o skutkovou otázku, o níž musí rozhodnout předkládající soud. Podle všeho však teplo i elektřina jsou, nebo každopádně mohou být, používány jak v rámci technologického procesu výroby energetických produktů, tak k jiným účelům v prostorách podniku, jako je zásobování kanceláří a jiných místností elektřinou a jejich vytápění. Vedle toho mohou být také předávány mimo prostory podniku do veřejné tepelné a elektrické sítě. Aby bylo možné předkládajícímu soudu poskytnout užitečnou odpověď na předběžné otázky, je třeba posoudit způsob, jakým jsou zdaněny primární energetické produkty, ve světle ustanovení směrnice 2003/96, a to podle jednotlivých způsobů použití tepla a elektřiny.
„1)

Článek 5 bod 3 rámcového rozhodnutí Rady 2002/584/SVV ze dne 13. června 2002 o evropském zatýkacím rozkazu a postupech předávání mezi členskými státy, ve znění rámcového rozhodnutí Rady 2009/299/SVV ze dne 26. února 2009 musí být vykládán v tom smyslu, že záruka, podle níž osoba, na kterou byl vydán evropský zatýkací rozkaz pro účely stíhání, bude po vyslechnutí muset být navrácena do vykonávajícího členského státu za účelem výkonu trestu odnětí svobody nebo opatření spojenému s odnětím osobní svobody, které jí mohou být uloženy ve vydávajícím členském státě, znamená, že takové předání může být odloženo až do okamžiku, kdy bude s konečnou platností rozhodnuto o dodatečné sankci nebo opatření, jako je příkaz ke konfiskaci, za podmínky, že je o nich rozhodnuto v průběhu trestního řízení a že tato procesní fáze se týká stejného trestného činu, na jehož základě byl vydán dotčený evropský zatýkací rozkaz. S ohledem na cíl sledovaný uvedeným ustanovením, kterým je usnadnění sociálního znovuzačlenění odsouzených osob do společnosti, musí nicméně příslušné orgány vydávajícího členského státu učinit vše, co je v jejich pravomoci, aby zajistily, že k takovému navrácení dojde co nejrychleji.
97.

Konečně mám za to, že je ještě vhodné pro úplnost uvést, že pokud jde o elektrické vedení středního napětí „Novo pristanište“, z žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce vyplývá, že toto vedení se používá výhradně k dodávkám elektřiny pro BMF. Pokud by tomu tak nebylo ( 30 ), vyvstal by problém možné kvalifikace tohoto vedení jako uzavřené distribuční soustavy podle článku 28 směrnice 2009/72, pokud by byly splněny požadavky pro takovou kvalifikaci, anebo případně jednoduše jako distribuční soustavy. V každém případě z úvah uvedených v bodech 35 až 37 a 78 až 81 výše vyplývá, že v případě, že by toto vedení středního napětí bylo použito pro dodávky jiným zákazníkům než BMF, přičemž by muselo být kvalifikováno jako distribuční soustava, v žádném případě by nemohlo být vyňato z právní úpravy stanovené směrnicí 2009/72.
1.

Je přípustné, aby členský stát ve svých právních předpisech upravujících autorské právo zakotvil domněnku, na základě které se má za to, že výkonný umělec by byl dovolil veřejnoprávnímu orgánu, který byl pověřen úkolem uchovávání audiovizuálních záznamů, aby jeho dílo zveřejnil a v případě potřeby využil, a to prostřednictvím přičitatelného převodu práv tohoto výkonného umělce? To je v podstatě onou základní otázkou řešenou v projednávané žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce.
41.

Také se mi nezdá, že by tento článek obsahoval právní „mezeru“, (a ne) jen proto, že platí apotegma inclusio unius, exclusio alterius. To, co podle mého názoru zavádí čl. 80 odst. 1 nařízení č. 207/2009, je výslovné omezení pravomoci akt zrušit, které ji omezuje na formální vady, a nikoli vady věcné. Pokud by zákonodárce chtěl pravomoc zrušit akt rozšířit na věcné vady, bezpochyby by to konstatoval. Unijní soud by suploval zákonodárnou funkci, pokud by u ustanovení tohoto znění deklaroval, že pravomoc zrušení může být rozšířena, aby zaplnil tuto předpokládanou mezeru.
27.

Předkládající soud vysvětluje, že pokud by byl použitelný čl. 3 odst. 1, pododstavec druhý, věta první nařízení č. 2988/95 (první otázka), další otázky by již nevyžadovaly odpovědi. Naproti tomu, pokud by bylo třeba odpovědět na druhou otázku a odpověď by byla kladná, nebylo by nutné zabývat se otázkou třetí.
36.

Důsledkem takového zrušení by v zásadě bylo, že by se zbývající dlužná částka stala okamžitě splatnou, což by mohlo přesahovat finanční možnosti spotřebitele, a postihovat tak spíše jeho než věřitele, který by v důsledku nebyl odrazen od vkládání takových ujednání do smluv, jejichž uzavření nabízí ( 22 ).
3.

Body 8, 9, 24, 29 a 33 odůvodnění nařízení č. 1107/2009 stanoví: „8) Účelem tohoto nařízení je zajistit vysokou úroveň ochrany zdraví lidí a zvířat a životního prostředí a zároveň zabezpečit konkurenceschopnost zemědělství Společenství. Zvláštní důraz by měl být kladen na ochranu zranitelných skupin obyvatelstva včetně těhotných žen, kojenců a dětí. Měla by být uplatňována zásada předběžné opatrnosti a toto nařízení by mělo zajistit, že odvětví prokáže, že látky nebo přípravky vyráběné a uváděné na trh nemají žádné škodlivé účinky na zdraví lidí nebo zvířat ani nepřijatelné účinky na životní prostředí. 9) S cílem odstranit v co největší míře překážky obchodování s přípravky na ochranu rostlin, jež jsou důsledkem rozdílných úrovní ochrany v členských státech, by toto nařízení mělo rovněž stanovit jednotná pravidla pro schvalování účinných látek a uvádění přípravků na ochranu rostlin na trh, včetně pravidel o vzájemném uznávání povolení a o souběžném obchodu. Účelem tohoto nařízení je tedy zvýšit volný pohyb těchto přípravků a jejich dostupnost v členských státech. […] 24) Ustanovení upravující povolování musí zajišťovat vysokou úroveň ochrany. Zejména by při udělování povolení přípravků na ochranu rostlin měl být upřednostněn cíl ochrany zdraví lidí a zvířat a životního prostředí před cílem zlepšování rostlinné výroby. […] […] 29) Zásada vzájemného uznávání je jedním z prostředků zajišťujících volný pohyb zboží ve Společenství. S cílem zabránit opakování práce, snížit administrativní zátěž odvětví a členských států a zajistit harmonizovanější dostupnost přípravků na ochranu rostlin by povolení udělená jedním členským státem měla být přijímána i v dalších členských státech, pokud v nich panují srovnatelné zemědělské a rostlinolékařské podmínky a podmínky v oblasti životního prostředí (včetně klimatických). V zájmu usnadnění tohoto vzájemného uznávání by tedy Společenství mělo být rozděleno do zón, v nichž panují takové srovnatelné podmínky. Podmínky v oblasti životního prostředí či zemědělské podmínky typické pro území jednoho nebo více členských států však mohou vyžadovat, aby na základě žádosti členské státy uznaly nebo změnily povolení vydané jiným členským státem anebo odmítly povolit přípravek na ochranu rostlin na svém území v případech odůvodněných zvláštními podmínkami v oblasti životního prostředí nebo zemědělských podmínek, nebo pokud nelze dosáhnout vysoké úrovně ochrany zdraví lidí a zvířat a životního prostředí vyžadované tímto nařízením. […] […] 33) Právní předpisy Společenství upravující oblast osiva stanoví volný obchod s osivem v rámci Společenství, ale neobsahují konkrétní ustanovení týkající se osiva ošetřeného přípravky na ochranu rostlin. Proto by měla být tato otázka upravena v tomto nařízení. Představuje-li ošetřené osivo vážné riziko pro zdraví lidí nebo zvířat nebo pro životní prostředí, měly by mít členské státy možnost přijmout ochranná opatření.“
26.

V tomto kontextu se pochybnosti předkládajícího soudu týkají možností, že by správní soudy byly příslušné k projednání žaloby podané uživatelem (leteckým dopravcem) přímo proti systému poplatků schválenému dozorovým orgánem. To by nastalo, pokud by strany nemohly vyjednat ceny odlišné od těch, které stanoví uvedený orgán, a pokud by byla soudní ochrana práv uživatelů ze strany občanskoprávních soudů považována za neslučitelnou se směrnicí.
2)

Takový vnitrostátní právní předpis, jako je předpis dotčený ve věci v původním řízení, který stanoví maximální dobu trvání po sobě jdoucích pracovních poměrů na dobu určitou pro pracovníky na plný úvazek zaměstnané vysokými školami v rámci projektů financovaných třetími stranami nebo výzkumných projektů na šest let, zatímco maximální doba zaměstnání na částečný pracovní úvazek činí osm let, a který umožňuje jedno prodloužení této doby až na deset až dvanáct let, může vést k diskriminaci zakázané ustanovením 4 bodem 1 rámcové dohody o částečném pracovním úvazku, uzavřené dne 6. června 1997, uvedené v příloze směrnice Rady 97/81/ES ze dne 15. prosince 1997 o Rámcové dohodě o částečném pracovním úvazku uzavřené mezi organizacemi UNICE, CEEP a EKOS, pokud tento rozdíl v zacházení není odůvodněn objektivními důvody, což musí ověřit vnitrostátní soud. Zásada pro rata temporis stanovená v uvedeném ustanovení 4 bodě 2 není za okolností sporu v původním řízení použitelná.
68.

Kromě toho, jak správně uvádí Komise, právo občanů Unie, kteří se stěhují do jiného členského státu, včetně dětí, které jsou občany Unie, pobývat v jiném členském státě by bylo vážně narušeno, pokud by mohlo být kdykoli ukončeno na základě špatně definovaného protiprávního jednání, kterého se dopustily osoby, které o dítě pečují nebo které jsou za ně zodpovědné, ať už by to bylo v hostitelském státě, či jinde. Vzhledem k velmi široké škále jednání, které může být považováno za nezákonné, a to nejen v rámci jednoho členského státu, ale i mezi jednotlivými členskými státy a v různých obdobích, by takový přístup znamenal skutečné riziko právní nejistoty a zvýšení počtu situací, kdy by mohlo být zpochybněno právo pobytu občana Unie kvůli pochybnosti, pokud jde o okolnosti, za jakých byly získány prostředky, které má k dispozici ( 43 ).
66.

Ponecháme-li stranou skutečnost, že jak The Supreme Court (Nejvyšší soud) uvedl v konečném rozhodnutí, nařízení nestanovilo, že by prodej nesprávně označeného zboží byl trestným činem, je důležité zdůraznit, že místní soud konstatoval, že neexistoval žádný podklad pro tvrzení, že by byl průměrný spotřebitel uveden v omyl při činění rozhodnutí o obchodní transakci (tj. při koupi produktu), které by jinak neučinil, jednoduše proto, že původ produktů byl označen z ústavního nebo politického hlediska jako Izrael, i když ve skutečnosti se jednalo o okupovaná území: původ byl konec konců správně označen jako Mrtvé moře. Okresní soudce konstatoval, že: „Ať již je poskytnutá informace pravdivá či nepravdivá […], domnívám se, že počet osob, jejichž rozhodnutí, zda zakoupit údajný izraelský produkt či nikoliv, by bylo ovlivněno vědomostí o jeho skutečné provenienci, by byl mnohem nižší, než aby bylo možné tyto osoby považovat za ‚průměrného spotřebitele‘. Pokud je potenciálním kupujícím někdo, kdo chce jednoduše zakoupit izraelské zboží, spadal by do velmi úzké kategorie, pokud by toto jeho rozhodnutí bylo odlišné z důvodu, že zboží pocházelo z nezákonně okupovaného území“. The Supreme Court (Nejvyšší soud) rozhodl, že toto zjištění „musí jednoznačně učinit okresní soudce na základě důkazů a je zásadní pro závěr, že byl spáchán trestný čin“.
9.

Článek 3 nařízení č. 1484/95 stanoví: „1. Dodatečné clo se stanoví na základě dovozní ceny CIF dotyčné zásilky v souladu s ustanoveními článku 4. 2. Pokud je dovozní cena CIF za 100 kilogramů dané dávky vyšší než použitá reprezentativní cena podle čl. 2 odst. 1, předloží dovozce příslušným členským státům, do nichž se dováží, alespoň následující důkazy: – kupní smlouvu nebo jakýkoliv jiný ekvivalentní dokument, – pojistnou smlouvu, – fakturu, – osvědčení o původu (pokud existuje), – smlouvu o přepravě, – a v případě námořní dopravy i nákladní list. 3. V případě uvedeném v odstavci 2 musí dovozce složit jistotu uvedenou v čl. 248 odst. 1 nařízení Komise (EHS) č. 2454/93 […], která se rovná výši dodatečných cel, která by musel zaplatit, pokud by jejich výpočet byl prováděn na základě reprezentativní ceny použité pro dotyčný produkt, jak vyplývá z přílohy I. 4. Dovozce má lhůtu jednoho měsíce od prodeje dotyčných produktů v rámci lhůty šesti měsíců ode dne přijetí prohlášení o propuštění do volného oběhu, aby prokázal, že dávka byla prodána za podmínek, které potvrzují reálnost cen uvedených v odstavci 2. Při nedodržení některé ze dvou výše uvedených lhůt dojde k propadnutí složené jistoty. Šestiměsíční lhůtu může prodloužit příslušný úřad, nejdéle však o tři měsíce, a to na základě řádně doložené žádosti dovozce. Složená jistota se uvolní v případě, že byly předloženy důkazy o podmínkách průběhu dovozu ke spokojenosti celních úřadů. Pokud tomu tak není, zůstane jistota pro zaplacení dodatečných cel. 5. Pokud při kontrole příslušné úřady zjistí, že nebyly dodrženy podmínky tohoto článku, přistoupí k zajištění celního dluhu v souladu s článkem 220 nařízení (EHS) č. 2913/92. Při stanovení částky vymahatelných cel nebo částky, kterou ještě zbývá uhradit, se počítá také s úrokem ode dne propuštění zboží do volného oběhu až do dne zaplacení. Použitá úroková sazba je úroková sazba platná pro splácení celního dluhu podle vnitrostátních právních předpisů.“
72.

Pokud jde o dobu trvání, Komise použila nejvyšší koeficient stanovený ve sdělení z roku 2005, tedy 3, a to s ohledem na období 114 měsíců, které uplynulo mezi datem rozsudku Komise v. Irsko a 25. lednem 2018, tedy dnem, kdy Komise podala projednávanou žalobu. Z ustálené judikatury vyplývá, že i když čl. 260 odst. 1 SFEU neupřesňuje lhůtu, v níž musí být rozsudku vyhověno, zájem na okamžitém a jednotném uplatňování unijního práva podle ustálené judikatury Soudního dvora vyžaduje, aby toto splnění povinností vyplývajících z rozsudku bylo započato okamžitě a bylo završeno v co nejkratší možné době ( 34 ). V projednávané věci trvá protiprávní jednání vytýkané Irsku déle než deset let, aniž bylo dosaženo podstatného pokroku při dosažení posouzení vlivů stavby větrného parku v Derrybrienu a souvisejících prací na životní prostředí. Tato doba trvání je bezpochyby nadměrná. I za předpokladu, že by dosažení souladu s druhým bodem výroku rozsudku Komise v. Irsko vyžadovalo zahájení postupu nahrazení, jak tvrdí tento členský stát, nesplnění povinnosti by do dneška trvalo více než sedm let, tedy v každém případě velmi dlouhou dobu.
67.

Neslučitelnost vnitrostátního práva provádějícího směrnici 94/22 se zásadou proporcionality by mohla být namítána, pokud by proces určení výše poplatku vedl k uložení poplatků tak vysokých, že by v praxi činnosti vyhledávání, průzkumu a těžby zemního plynu učinily neproveditelnými. Z informací obsažených ve spise se nezdá, že by italské právní předpisy, jež ukládají použití indexu QE, vyvolávaly takovou situaci.
65.

Ze shora uvedeného vyplývá, že předkládajícímu soudu přísluší ověřit, zda musí být rozhodnutí o nepřipuštění opravného prostředku proti rozhodnutí vydanému v prvním stupni k dalšímu projednávání povinně odůvodněno. Za předpokladu, že by odvolací soud takovou povinnost neměl, nebyl by postup připuštění opravného prostředku podle mého názoru slučitelný s článkem 43 nařízení č. 44/2001. Pokud by totiž vyšlo najevo, že postup připuštění k dalšímu projednávání byl do vnitrostátního systému podávání opravných prostředků začleněn, aniž byl brán ohled na zvláštní aspekty systému zavedeného nařízením č. 44/2001, znamenalo by to, že tento postup je uplatňován mechanicky a jen těžko může být slučitelný s požadavky vyplývajícími z nařízení č. 44/2001.
5.

Ve věci Jülich II ( 11 ) se Soudní dvůr znovu zabýval otázkami vztahujícími se k výpočtu dávek z výroby cukru. Základní otázka se tentokrát týkala nejistoty ohledně „celkové výše náhrad“ v daném případě. Nejistota spočívala v tom, že vývozní náhrady, do kterých mělo spadat určité množství cukru obsaženého ve vyvážených zpracovaných produktech, nebyly ani nárokovány, ani uhrazeny. V nařízeních, která stanovila dávky z výroby pro hospodářské roky 2003 až 2006, Komise zahrnula tato množství do „exportovatelného přebytku“, ale nikoliv do „závazků v oblasti vývozu, které musí být splněny“. O platnosti takového výpočtu Soudní dvůr v roce 2008 ve věci Jülich I rozhodl, že v obou případech mají být zohledněny všechny vyvážené objemy bez ohledu na to, zda byly skutečně zaplaceny náhrady, a že sporná nařízení jsou z tohoto důvodu neplatná. Nicméně nerozhodl o tom, zda „celková výše náhrad“ měla také zahrnovat veškeré náhrady, které by mohly být přiznány, bez ohledu na skutečnost, zda byly zaplaceny či nikoliv, nebo pouze skutečně zaplacené náhrady ( 12 ).
118.

V tomto ohledu lze mít v projednávané věci pochybnosti, vezmeme-li v úvahu situaci nenadálého úmrtí, zejména při nehodě, jednoho z manželů páru sezdaného po dobu 11 měsíců a 29 dní, jehož pozůstalému manželovi by byl nárok na pozůstalostní důchod upřen, zatímco naopak partner, který by uzavřel manželství s vážně nemocným úředníkem, který by nakonec zemřel po dvanácti měsících občanskoprávního svazku, by nárok na uvedený důchod měl.
31.

Slovenská republika s tímto výkladem unijního práva nesouhlasí. Poukazuje na to, že podle původního plánu měly Česká republika a Slovenská republika k dotčenému příspěvku zaujmout koordinovaný přístup, přičemž obě země jej měly vyplácet rezidentům, kteří na určených mezinárodních sportovních událostech reprezentovali Československou republiku, bez ohledu na to, zda se jednalo o osoby české nebo slovenské státní příslušnosti; pouze bylo nutno dodržet podmínku, že nebude docházet ke dvojímu vyplácení tohoto příspěvku. Z tohoto důvodu Slovenská republika nejprve vůbec nenavrhovala omezení vyplácení tohoto příspěvku na slovenské státní příslušníky. Učinila tak teprve tehdy, když Česká republika nepřijala zákon, který by výplatu příspěvku rozšířil i na slovenské státní příslušníky s bydlištěm v České republice. Pokud by tedy bylo Slovensko povinno uvedený zákon změnit, poskytovalo by dotčený příspěvek slovenským státním příslušníkům s bydlištěm v České republice i na Slovensku, a dále českým státním příslušníkům s bydlištěm na Slovensku.
18.

Nejprve je třeba vyjasnit, zda je předběžná otázka přípustná. Kasační soud se totiž výslovně dotazuje, zda je možné použít určité důkazní prostředky „k vyměření daně z přidané hodnoty“. Předmětem sporu v původních řízeních však nejsou výměry daně z přidané hodnoty, nýbrž výměry daně z příjmů. Předběžná otázka by tedy zjevně neměla žádný vztah k předmětu původního řízení, byla by hypotetické povahy, a tudíž by nebyla přípustná ( 4 ).
Pokud jde o případ G. S., jeho povolení k pobytu jako rodinného příslušníka již pobývajícího na území Unie mohly nizozemské orgány odejmout z důvodů souvisejících s veřejným pořádkem, pokud představoval hrozbu pro veřejný pořádek. Za tímto účelem použily příslušné orgány pohyblivou stupnici, která umožňuje určit, zda lze v případě vydání konečného rozsudku v trestním řízení uvažovat o odnětí povolení k pobytu. V rámci uvedené stupnice se poměřuje výška trestu a doba trvání pobytu. Jinými slovy, čím déle již dotyčný státní příslušník třetí země řádně pobývá v Nizozemsku, tím více je chráněn proti rozhodnutí o odnětí povolení k pobytu. Podle nizozemské vlády se obecné posouzení za účelem určení, zda je třeba odejmout povolení k pobytu, provádí pouze v případech, ve kterých bylo dosaženo některé ze stanovených prahových hodnot, takže podle mého názoru není odnětí povolení k pobytu při uložení trestu, který je dostatečně vysoký s ohledem na dobu trvání pobytu v Nizozemsku, automatické. Existují tři různé pohyblivé stupnice, a to pro méně závažné trestné činy (trest odnětí svobody na dobu kratší než šest let), pro závažné trestné činy (trest odnětí svobody na dobu delší než šest let), a konečně pro opakované trestné činy. Pokud doba trvání pobytu přesáhla deset let, lze povolení k pobytu odejmout pouze v případě zvlášť závažného trestného činu. V případě G. S. bylo možné odejmout jeho povolení k pobytu, pouze pokud byl s konečnou platností odsouzen k trestu odnětí svobody na dobu nejméně tří let, za předpokladu, že doba trvání jeho pobytu v Nizozemsku činila tři roky nebo více let. Nizozemská vláda trvá na tom, že ani za takových okolností není odnětí povolení automatické a že pohyblivé stupnice slouží pouze k určení případů, kdy je možné povolení odejmout, aniž by tím byly vnitrostátní orgány zproštěny své povinnosti provést následně před vydáním rozhodnutí vyvážení dotčených zájmů, přičemž musejí posoudit mimo jiné kritéria stanovená ESLP ve vztahu k článku 8 EÚLP. Vnitrostátnímu soudu přísluší ověřit, že skutečně nedochází k automatickému odejmutí a že rozhodnutí o odejmutí povolení k pobytu je skutečně odůvodněno konkrétními skutkovými okolnostmi projednávané věci. S výhradou tohoto ověření se tedy jeví, že čl. 6 odst. 2 směrnice 2003/86 ve spojení s jejím článkem 17 nebrání právnímu rámci pro posouzení stanovenému nizozemským právem, kterým se řídí vnitrostátní orgány při svém rozhodování.
28.

To lze vysvětlit rovněž praktickými úvahami. Jestliže orgány kontrolují dodržování podmínek vstupu uvedených v článku 6 SHK, ať už při překročení vnějších hranic Unie nebo při udělení víza, informace, které mají k dispozici o dotčeném jednotlivci, jsou totiž omezené. Různé vlády zúčastněné v tomto řízení o předběžné otázce několikrát uplatnily tento argument, který – což musím přiznat – vnímám citlivě. Totéž platí nakonec i pro kontrolu prováděnou vnitrostátními orgány, musí-li konstatovat, že podmínky vstupu v průběhu pobytu státního příslušníka třetího státu na území Unie přestanou být dodržovány. V konkrétním případě E. P., pokud odhlédneme od údajného spáchání závažného trestného činu, neměl státní tajemník k dispozici dodatečné údaje, které by mu umožnily podložit osobní chování E. P. V rámci určité naléhavosti však musel přijmout rozhodnutí, které zaváže dotčené členské státy, na základě relativně omezených informací. Vnitrostátní orgány totiž dobře neznají státní příslušníky třetích států, kteří chtějí krátkodobě pobývat v Unii, a fortiori pokud na jejím území pobývají bez vízové povinnosti. V případě, že by od těchto orgánů bylo požadováno, aby svá rozhodnutí zakládaly na systematickém a přesném posouzení osobního chování dotčeného jednotlivce a aby jim bylo ukládáno prokazovat existenci skutečné, aktuální a dostatečně závažné hrozby, kterou je dotčen základní zájem společnosti, by hrozilo, že budou muset čelit úkolu, který není možné splnit, čímž by jim již nebylo umožněno přijímat negativní rozhodnutí, a in fine by tak potenciálně byla ohrožena bezpečnost prostoru bez vnitřních hranic, v němž je zajištěn volný pohyb osob ( 25 ).