ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3

Směrnice 2008/98 v bodě 14 svého odůvodnění stanoví: „Klasifikace odpadu jako nebezpečného odpadu by měla vycházet mimo jiné z právních předpisů Společenství o chemických látkách, zejména pokud jde o klasifikaci nebezpečných přípravků, včetně hodnot koncentračních limitů použitých k tomuto účelu. Nebezpečný odpad by proto měl být regulován podle přísných specifikací s cílem zamezit vzniku nebo v co nejvyšší míře omezit případné nepříznivé účinky nevhodného nakládání s tímto odpadem na životní prostředí a lidské zdraví. Kromě toho je nezbytné zachovat systém, na jehož základě byly odpady a nebezpečné odpady klasifikovány v souladu se seznamem druhů odpadů, jak byl naposledy vytvořen rozhodnutím […] 2000/532[…], s cílem podpořit harmonizovanou klasifikaci odpadů a zajistit harmonizované určování nebezpečných odpadů v rámci Společenství.“
74

Takový výklad je potvrzen cíli, které sleduje právní úprava, do níž článek 8 spadá. Jak totiž vyplývá z bodů 25 a 56 odůvodnění směrnice 2008/6, cílem směrnice je dosažení vnitřního trhu poštovních služeb, jakož i ukončení uplatňování vyhrazené oblasti a zvláštních práv jako způsobu financování všeobecných služeb. Umožnění členskému státu poskytnout zvláštní nebo výlučné právo na liberalizovaném trhu, aniž by pro to byl objektivní důvod, by přitom bylo v rozporu s takovými cíli.
2)

Společnostem Canadian Solar Emea GmbH, Canadian Solar Manufacturing (Changshu) Inc., Canadian Solar Manufacturing (Luoyang) Inc., Csi Cells Co. Ltd a Csi Solar Power Group Co. Ltd se ukládá náhrada nákladů řízení souvisejících s hlavním kasačním opravným prostředkem.
3

Body 3, 4, 7, 34, 37, 47 a 49 odůvodnění směrnice 2011/83 stanoví: „(3) Podle čl. 169 odst. 1 a čl. 169 odst. 2 písm. a) Smlouvy o fungování EU má Unie přispívat k dosažení vysoké úrovně ochrany spotřebitele prostřednictvím opatření přijatých podle článku 114 Smlouvy o fungování EU. (4) […] Harmonizace určitých aspektů spotřebitelských smluv uzavřených na dálku […] je nezbytná pro podporu skutečného spotřebitelského vnitřního trhu, na němž je nastolena správná rovnováha mezi vysokou úrovní ochrany spotřebitele a konkurenceschopností podniků při současném zajištění dodržování zásady subsidiarity. […] (7) Úplnou harmonizací některých klíčových regulačních aspektů by se významným způsobem měla zvýšit právní jistota jak pro spotřebitele, tak pro obchodníky. […] Kromě toho by spotřebitelé měli požívat společné vysoké úrovně ochrany v celé Unii. […] (34) Obchodník by měl spotřebitele jasně a srozumitelně informovat předtím, než bude spotřebitel zavázán smlouvou uzavřenou na dálku […] […] (37) Jelikož v případě prodeje na dálku nemá spotřebitel možnost zboží před uzavřením smlouvy vidět, měl by mít právo odstoupit od smlouvy. Spotřebiteli by ze stejného důvodu mělo být povoleno otestovat a prohlédnout si zboží, které koupil, v míře nutné k obeznámení se s povahou, vlastnostmi a funkčností zboží. […] […] (47) Někteří spotřebitelé uplatňují své právo odstoupit od smlouvy poté, co zboží používali v míře vyšší, než je míra nutná k tomu, aby se obeznámili s povahou, vlastnostmi a funkčností zboží. V tomto případě by spotřebitel neměl pozbýt právo odstoupit od smlouvy, měl by však odpovídat za případné snížení hodnoty zboží. Aby se spotřebitel obeznámil s povahou, vlastnostmi a funkčností zboží, měl by s ním nakládat a zkontrolovat je jen takovým způsobem, jaký by mu byl umožněn v prodejně. Například oděv by si měl spotřebitel jen vyzkoušet a nesměl by jej nosit. Během lhůty pro odstoupení od smlouvy by proto spotřebitel měl se zbožím náležitě zacházet a zkontrolovat jej náležitým způsobem. Povinnosti spotřebitele v případě odstoupení od smlouvy by ho neměly odradit od využití jeho práva odstoupit od smlouvy. […] (49) Z uplatňování práva odstoupit od smlouvy by měly existovat […] výjimky […] v případě smluv uzavřených na dálku […]. Uplatňování práva odstoupit od smlouvy by mohlo být nevhodné například vzhledem k povaze určitého zboží či služeb. […]“
1

Svým kasačním opravným prostředkem se společnosti Canadian Solar Emea GmbH, Canadian Solar Manufacturing (Changshu) Inc., Canadian Solar Manufacturing (Luoyang) Inc., Csi Cells Co. Ltd a Csi Solar Power Group Co. Ltd, dříve Csi Solar Power (China) Inc. (dále jen „Csi Solar Power“), domáhají zrušení rozsudku Tribunálu Evropské unie ze dne 28. února 2017, JingAo Solar a další v. Rada (T‑158/14, T‑161/14 a T‑163/14, nezveřejněný, dále jen napadený rozsudek, EU:T:2017:126), v části, v níž Tribunál uvedeným rozsudkem zamítl jejich žalobu znějící na zrušení prováděcího nařízení Rady (EU) č. 1239/2013 ze dne 2. prosince 2013, kterým se ukládá konečné vyrovnávací clo na dovoz krystalických křemíkových fotovoltaických modulů a jejich klíčových komponentů (tj. článků) pocházejících nebo odesílaných z Čínské lidové republiky (Úř. věst. 2013, L 325, s. 66, dále jen „sporné nařízení“), v rozsahu, v němž se použije na navrhovatelky.
52

Jak totiž Soudní dvůr opakovaně judikoval, cílem směrnice 2001/23, včetně jejího článku 3, je zajistit zachování práv zaměstnanců v případě změny vedení podniku tím, že jim umožňuje pokračovat v zaměstnání u nového zaměstnavatele za stejných podmínek, jaké byly sjednány s převodcem. Účelem uvedené směrnice je zaručit v co největším možném rozsahu pokračování pracovních smluv nebo pracovních poměrů s nabyvatelem, a to v nezměněné podobě, aby bylo zabráněno tomu, že dotčení zaměstnanci budou mít méně příznivé postavení z pouhého důvodu převodu podniku (v tomto smyslu viz usnesení ze dne 15. září 2010, Briot, C‑386/09, EU:C:2010:526, bod 26 a citovaná judikatura).
24

Předkládající soud má za to, že v rozsahu, v němž újma uplatněná společností Conti zahrnuje náklady na použití postupu oznámení, nárok na náhradu by vznikl pouze tehdy, pokud by nařízení č. 1013/2006 nebylo použitelné na zbytky z havárie na lodi, o niž jde ve věci v původním řízení. Tyto náklady totiž vznikly pouze z toho důvodu, že inspektorát práce měl za to, že je třeba použít postup oznámení.
12

Body 11 a 111 popisu uvedeného v příloze nařízení č. 916 uvádějí: „11. Do 1. září daného kalendářního roku vláda na návrh ministerstva energetiky schválí pro následující kalendářní roky osoby poskytující služby veřejného zájmu uvedené v bodech 7.2 až 7.6 [popisu uvedeného v příloze], projekty uvedené v bodech 7.5 a 7.6 [popisu uvedeného v příloze] a objem výroby elektřiny dotovaný pro poskytovatele služeb veřejného zájmu. 111. Služby veřejného zájmu uvedené v bodě 7.2 [popisu uvedeného v příloze] jsou poskytovány níže popsanými způsoby. 111.1. Veřejný poskytovatel při zohlednění energetických potřeb spotřebitelů, na které se uplatňují státem regulované sazby elektřiny, jež jsou stanoveny pro následující kalendářní rok, a objemu výroby dotované elektřiny, který stanoví stát pro následující kalendářní rok a dotyčného výrobce, nabídne nejpozději do 15. listopadu daného roku výrobcům elektřiny, kteří poskytují službu veřejného zájmu uvedenou v bodě 7.2 [popisu uvedeného v příloze], pro následující kalendářní rok měsíční množství dotované elektřiny koupené za každý měsíc topné sezóny, o kterých tito výrobci elektřiny jednají s veřejným poskytovatelem nejpozději do 30 dnů od jejich přijetí, a to při zohlednění poptávky po teple stanovené pro následující rok a požadavku zachovat účinnost výroby elektřiny kombinovanou výrobou. Smlouvy o dodávkách dotované elektřiny mezi výrobci elektřiny a veřejným poskytovatelem, v nichž jsou stanovena množství dotované elektřiny, která mají být zakoupena v každém měsíci topné sezóny, musejí být uzavřeny před 31. prosincem daného roku; […]“
14

Body 2, 4, 6 a 12 odůvodnění směrnice Rady 2003/109/ES ze dne 25. listopadu 2003 o právním postavení státních příslušníků třetích zemí, kteří jsou dlouhodobě pobývajícími rezidenty (Úř. věst. 2004, L 16, s. 44; Zvl. vyd. 19/06, s. 272), uvádějí: „(2) Evropská rada na svém zvláštním zasedání v Tampere ve dnech 15. a 16. října 1999 prohlásila, že právní postavení státních příslušníků třetích zemí by se mělo sbližovat s právním postavením státních příslušníků členských států a že by osobě, která pobývala oprávněně v členském státě po dobu, kterou je třeba stanovit, a je držitelem povolení k dlouhodobému pobytu, měl být v uvedeném členském státě přiznán soubor jednotných práv, která se co nejvíce přibližují právům přiznávaných občanům Evropské unie. […] (4) Integrace státních příslušníků třetích zemí, kteří dlouhodobě pobývají v členských státech, je rozhodující pro podporu hospodářské a sociální soudržnosti, základního cíle Společenství stanoveného Smlouvou. […] (6) Hlavním kritériem pro získání právního postavení dlouhodobě pobývajícího rezidenta by měla být délka pobytu na území členského státu. Pobyt by měl být oprávněný a nepřetržitý, aby bylo možno prokázat, že se dotyčná osoba se v zemi usídlila. Zajištěna by měla být také určitá pružnost s ohledem na okolnosti, za nichž může být osoba nucena území dočasně opustit. […] (12) K vytvoření skutečného nástroje integrace dlouhodobě pobývajících rezidentů do společnosti, ve které žijí, je důležité, aby s dlouhodobě pobývajícími rezidenty bylo v široké řadě hospodářských a sociálních oblastí zacházeno stejně jako s občany členského státu za podmínek stanovených touto směrnicí.“
22

Sporným rozhodnutím pátý odvolací senát EUIPO tomuto odvolání vyhověl. Zaprvé měl za to, že dokumenty předložené před ním navrhovatelkou a vedlejší účastnicí v prvním stupni byly pouze doplňujícími důkazy, které konkretizovaly důkazy již předložené před zrušovacím oddělením, a že tudíž využil své posuzovací pravomoci na základě čl. 76 odst. 2 nařízení č. 207/2009 za účelem jejich přijetí. Zadruhé měl za to, že zpochybněná ochranná známka má popisný charakter a postrádá rozlišovací způsobilost. Zrušil tedy rozhodnutí zrušovacího oddělení a prohlásil zpochybněnou ochrannou známku za neplatnou pro služby spadající do tříd 35 a 36 ve smyslu Niceské dohody.
88

Konkrétně Tribunál poté, co v bodech 85 až 94 napadeného rozsudku posuzoval značně nedostatečné uplatňování kontrolního systému, v bodě 95 napadeného rozsudku konstatoval, že veškeré nedostatky v systému kontroly vsouhrnu představují natolik nedostatečné uplatňování uvedeného systému, že je odůvodněno použití sazby paušální opravy ve výši 25 %. Tribunál měl nicméně v tomto bodě 95 napadeného rozsudku dále za to, že Komise zohlednila nižší riziko ztrát pro fond vyplývající z „tlumivého účinku“, podle kterého je jen část vykázaných ploch zohledňována pro aktivaci platebních nároků, aby použila paušální opravu ve výši 10 %, aniž by se tím dopustila pochybení.
14

Předkládající soud v tomto ohledu zdůrazňuje, že před ním byl vznesen argument, že se čl. 11 odst. 3 písm. e) nařízení č. 883/2004 nepoužije na takovou situaci, jako je situace dotčená ve věci v původním řízení, jelikož z dokumentu Komise nazvaného Notes explicatives sur la modernisation de la coordination en matière de sécurité sociale – Règlements (CE) no 883/2004 et (CE) no 987/2009 [Vysvětlivky k aktualizaci koordinace v oblasti sociálního zabezpečení – nařízení (ES) č. 883/2004 a (ES) č. 987/2009] z ledna 2011 vyplývá, že se toto ustanovení použije pouze na ekonomicky neaktivní osoby.
21

Předkládající soud má zejména za to, že absence „technických“ ustanovení, jež se týkají rozdělení částek DPH zaplacené na vstupu ze smíšených výdajů mezi ekonomickou a neekonomickou činnost, ve vnitrostátním právu nemůže vést k tomu, že v takové situaci mají osoby povinné k dani nárok odečíst tuto daň v plné výši. Podle tohoto soudu je taková vnitrostátní praxe v rozporu se zněním článku 168 směrnice o DPH, jakož i se zásadou neutrality DPH, a to zejména proto, že v projednávané věci by tato praxe přiznávala svazku obcí nepřiměřenou výhodu. Předkládající soud mimoto uvádí, že stanovisko vyjádřené správcem daně, podle kterého má osoba povinná k dani v takové situaci možnost zvolit si nejvhodnější metodu pro účely rozdělení, se mu zdá být v souladu se směrnicí o DPH.
39

Členské státy však musí při výkonu své pravomoci dodržovat unijní právo a jeho obecné zásady, zejména zásady proporcionality a neutrality DPH (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 26. dubna 2017, Farkas, C‑564/15, EU:C:2017:302, bod 59 a citovaná judikatura). Takové sankce tedy nesmějí jít nad rámec toho, co je nezbytné k dosažení cílů uvedených v článku 273 směrnice o DPH, ani zpochybnit neutralitu této daně (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 9. července 2015, Salomie a Oltean, C‑183/14, EU:C:2015:454, bod 62).
48

Jak uvedl Tribunál v bodech 44 a 46 napadeného rozsudku, čl. 70 odst. 1 nařízení č. 468/2014 se nikterak nezmiňuje o tom, že by měla být zkoumána nezbytnost přímého obezřetnostního dohledu nad významným subjektem ze strany ECB, a z doslovného výkladu tohoto ustanovení nevyplývá, že by klasifikaci uvedeného subjektu jako méně významného mohla odůvodnit skutečnost, že přímý obezřetnostní dohled nad tímto subjektem vykonávaný vnitrostátními orgány je s to dosáhnout cílů tohoto nařízení stejně dobře jako dohled vykonávaný samotnou ECB.
10

Článkem 6 odst. 1, čl. 6 odst. 2 písm. c) bodem 1 a čl. 6 odst. 2 písm. d) bodem 10 Wet op de omzetbelasting 1968 (zákon z roku 1968 o dani z obratu), ve znění použitelném od 1. ledna 2006 do 31. prosince 2009, byly do nizozemského práva provedeny čl. 9 odst. 1, čl. 9 odst. 2 písm. c) první odrážka a čl. 9 odst. 2 písm. e) dvanáctá odrážka šesté směrnice, jakož i článek 43, čl. 52 písm. a) a čl. 56 odst. 1 písm. k) směrnice o DPH.
19

V tomto kontextu je třeba připomenout, že na otázky týkající se výkladu unijního práva položené vnitrostátním soudem v právním a skutkovém rámci, který tento soud vymezí na vlastní odpovědnost a jehož správnost nepřísluší Soudnímu dvoru ověřovat, se vztahuje domněnka relevance. Odmítnutí Soudního dvora rozhodnout o žádosti podané vnitrostátním soudem je možné pouze tehdy, je-li zjevné, že žádaný výklad unijního práva nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení, jestliže se jedná o hypotetický problém nebo také jestliže Soudní dvůr nedisponuje skutkovými a právními poznatky nezbytnými pro užitečnou odpověď na otázky, které jsou mu položeny (rozsudek ze dne 4. prosince 2018, Minister for Justice and Equality a Commissioner of An Garda Síochána, C‑378/17, EU:C:2018:979, bod 27, jakož i citovaná judikatura).
46

Zatímco posouzení slučitelnosti opatření podpory s vnitřním trhem patří do výlučné pravomoci Komise, jejíž jednání podléhá přezkumu unijních soudů, dbají vnitrostátní soudy o ochranu práv jednotlivců v případě porušení povinnosti předběžného oznámení státních podpor Komisi podle čl. 108 odst. 3 poslední věty SFEU (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 8. prosince 2011, Residex Capital IV, C‑275/10, EU:C:2011:814, bod 27). Takové nedodržení, pokud se ho dovolávají jednotlivci a pokud je zjištěno vnitrostátními soudy, musí vést tyto soudy k tomu, aby z něj vyvodily veškeré důsledky v souladu s jejich vnitrostátním právem, aniž by jejich rozhodnutí zahrnovala posouzení slučitelnosti podpor s vnitřním trhem, které spadá do výlučné pravomoci Komise, a to pod dohledem Soudního dvora (v tomto smyslu rozsudek ze dne 23. dubna, Nygård, C‑234/99, EU:C:2002:244, bod 59 a citovaná judikatura).
8

Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/48/ES ze dne 23. dubna 2008 o smlouvách o spotřebitelském úvěru a o zrušení směrnice Rady 87/102/EHS (Úř. věst. 2008, L 133, s. 66) uvádí v bodě 10 odůvodnění: „Definice obsažené v této směrnici určují rozsah harmonizace. Povinnost členských států provést ustanovení této směrnice by se tedy měla omezovat na oblast její působnosti stanovenou uvedenými definicemi. Touto směrnicí by však nemělo být dotčeno uplatňování ustanovení této směrnice členskými státy v oblastech, které nespadají do oblasti její působnosti, je-li to v souladu s [unijním] právem […]. Členské státy by tak mohly zachovat nebo zavést vnitrostátní právní předpisy, které odpovídají této směrnici nebo některým z jejích ustanovení, pro úvěrové smlouvy mimo oblast její působnosti, například na úvěrové smlouvy na částky nižší než 200 [eur] nebo vyšší než 75000 [eur]. […]“
5

Článek 13 odst. 1 uvedeného nařízení stanoví: „Zapsané názvy jsou chráněné proti: […] b) jakémukoli zneužití, napodobení nebo připomenutí, a to i tehdy, je-li uveden skutečný původ produktu nebo je-li chráněný název přeložen nebo doprovázen výrazy jako ‚druh‘, ‚typ‘, ‚metoda‘, ‚na způsob‘, ‚napodobeno‘ nebo podobnými výrazy; c) jakémukoli jinému lživému nebo zavádějícímu údaji o místu původu, původu produktu, povaze nebo základních vlastnostech, použitému na vnitřním nebo vnějším obalu, na reklamním materiálu nebo na dokladech týkajících se daného produktu, jakož i proti použití obalů, které by mohly vyvolat mylný dojem, pokud jde o původ produktu; […]“
51

Rada tvrdí, že vzhledem k tomu, že neexistuje povinnost zohlednit konkrétní období a že vyloučení let 2010–2011 se vztahovalo na všechny dotčené členské státy, otázka zásady proporcionality ohledně těchto let nevyvstává. Dále je podle názoru Rady obtížné stanovit dovolený a nedovolený podíl úlovků mečouna obecného ve Středozemním moři odlovených během těchto let. V poslední řadě za předpokladu určité stability odlovu se podle Rady zásadně nelišil podíl dovolených úlovků v průběhu let 2010 a 2011 a podíl dovolených úlovků v následujících letech. Vzhledem k tomu, že následující roky byly zohledněny, výsledek podle Rady není zásadně odlišný. Podle názoru Rady tedy k porušení zásady proporcionality nedošlo.
17

Zadruhé odvolací senát měl zejména s odkazem na definici řádného důvodu, která vyplývá ze znění dohody TRIPS, za to, že uskutečnění klinického hodnocení není v projednávané věci samo o sobě důvodem nezávislým na vůli společnosti Viridis, který by odůvodňoval neužívání zpochybněné ochranné známky. Doba trvání klinického hodnocení totiž závisí na finančních prostředcích, které se majitel ochranné známky rozhodne vynaložit, takže tato skutečnost nepatří do kategorie překážek nezávislých na jeho vůli. Až od okamžiku, kdy byla podána oficiální žádost o uvedení na trh, lze mít za to, že odpovědnost za dobu řízení byla přenesena na externí orgán. Ochrana, kterou ochranným známkám Evropské unie přiznává nařízení č. 207/2009, se před podáním takové oficiální žádosti nejeví jako nezbytná a pokud se farmaceutická společnost přesto rozhodne zapsat ochrannou známku Evropské unie mnoho let před podáním takové žádosti, nese odpovědnost za zpoždění klinického hodnocení.
23

Za těchto podmínek se Hoge Raad der Nederlanden (Nejvyšší soud, Nizozemsko) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1) a) Je třeba článek 47 [Listiny] ve spojení s čl. 4 odst. 3 SEU vykládat v tom smyslu, že zúčastněný může zpochybnit legalitu rozhodnutí unijního orgánu, které mají provést vnitrostátní orgány tím, že uplatní porušení podstatných formálních náležitostí, porušení Smluv nebo některých právních norem použitelných při provádění těchto Smluv nebo zneužití pravomoci? b) Je třeba článek 47 [Listiny] ve spojení s čl. 4 odst. 3 SEU vykládat v tom smyslu, že unijní orgány, které se podílely na přijetí rozhodnutí, jehož platnost je napadena před vnitrostátním soudem, musí tomuto soudu na jeho žádost poskytnout veškeré informace, které mají k dispozici a které tyto orgány zohlednily při přijetí tohoto rozhodnutí nebo zohlednit měly? c) Je třeba článek 47 [Listiny] vykládat v tom smyslu, že právo na účinné prostředky nápravy vyžaduje, aby soud řádně přezkoumal, zda jsou splněny podmínky pro použití článku 13 [základního nařízení]? Může soud ve smyslu článku 47 Listiny zejména v plném rozsahu posoudit, zda byly zjištěny skutečnosti v plném rozsahu a zda může dostatečně odůvodnit příslušné právní důsledky? Může soud ve smyslu článku 47 Listiny zejména v plném rozsahu přezkoumat, zda měly být zohledněny skutečnosti, které údajně nebyly při přijetí rozhodnutí zohledněny, avšak mohly by ovlivnit právní důsledky spojené se zjištěnými skutečnostmi? 2) a) Je třeba pojem ‚potřebné informace‘ uvedený v čl. 15 odst. 2 [základního nařízení] vykládat v tom smyslu, že se vztahuje i na stanovisko nezávislého dovozce zboží usazeného v Evropské unii, které se týká závěrů Komise, které jsou předmětem přezkumu ve smyslu tohoto ustanovení, pokud byl tento dovozce Komisí informován o tomto šetření, poskytl Komisi nezbytné informace a poté, co mu to Komise umožnila, se neprodleně vyjádřil k závěrům Komise? b) Pokud je třeba na otázku 2) a) odpovědět kladně: Může tento dovozce uplatnit porušení čl. 15 odst. 2 [základního nařízení], pokud jeho stanovisko není předloženo poradnímu výboru uvedenému v tomto ustanovení alespoň 10 pracovních dní před jeho zasedáním? c) Pokud je třeba na otázku 2) b) odpovědět kladně: Vede toto porušení čl. 15 odst. 2 [základního nařízení] k tomu, že toto rozhodnutí je protiprávní a nelze jej použít?“
18

Úvodem je třeba uvést, že článek 13 část A odst. 1 písm. c) šesté směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně (Úř. věst. 1977, L 145, s. 1; Zvl. vyd. 09/01, s. 23) a čl. 132 odst. 1 písm. c) směrnice 2006/112 musí být vykládány totožně, a že tedy judikatura Soudního dvora ohledně prvního z těchto ustanovení může sloužit jako základ pro výklad druhého (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 10. června 2010, Future Health Technologies, C‑86/09, EU:C:2010:334, bod 27).
3

Body 2, 5 až 7 a 14 odůvodnění směrnice 2008/50 zní: „(2) V zájmu ochrany lidského zdraví a životního prostředí jako celku je zvláště důležité bojovat proti emisím znečišťujících látek u zdroje a stanovit a provádět co nejúčinnější opatření na snížení emisí na místní a celostátní úrovni a na úrovni Společenství. Proto je třeba emisím škodlivých látek znečišťujících ovzduší bránit, předcházet jim nebo je omezit a stanovit vhodné cíle pro kvalitu vnějšího ovzduší s ohledem na příslušné normy, pokyny a programy Světové zdravotnické organizace. […] (5) Je třeba uplatňovat společný přístup k posuzování kvality vnějšího ovzduší na základě společných kritérií posuzování. Při posuzování kvality vnějšího ovzduší by měl být brán ohled na velikost skupin obyvatel a ekosystémů, které jsou znečištění ovzduší vystaveny. Je proto vhodné rozdělit území každého členského státu do zón nebo aglomerací podle hustoty obyvatel. (6) Pokud je to možné, měly by se použít techniky modelování, které umožní interpretovat údaje z jednotlivých míst z hlediska geografického rozložení koncentrace. Toto by mohlo posloužit jako základ pro výpočet kolektivní expozice obyvatelstva žijícího v dané oblasti znečišťujícím látkám. (7) S cílem zajistit, aby shromážděné informace o znečištění ovzduší byly dostatečně reprezentativní a srovnatelné v rámci Společenství, je nezbytné používat při posuzování kvality vnějšího ovzduší standardizované metody měření a společná kritéria pro počet a umístění měřicích stanic. K posuzování kvality vnějšího ovzduší mohou být použity i jiné metody než měření, a proto je nezbytné vymezit kritéria používání a požadovanou přesnost těchto metod. […] (14) V zónách a aglomeracích, v nichž jsou překračovány dlouhodobé cíle u ozonu a prahy posuzování u jiných znečišťujících látek, by měla být povinná stacionární měření. Údaje ze stacionárních měření mohou být doplněny modelovými metodami nebo orientačním měřením, které umožní zpracovat údaje z jednotlivých bodů z hlediska geografického rozložení koncentrace. Použití doplňkových metod posuzování by rovněž mělo umožnit snížení minimálního požadovaného počtu míst odběru vzorků pro stacionární měření.“
57

Kumulativní podmínky uvedené v daném čl. 15 odst. 3 se týkají zaprvé nediskriminační povahy daných požadavků, jež nemohou být přímo ani nepřímo diskriminační na základě státní příslušnosti nebo v případě společností na základě umístění jejich sídla, zadruhé jejich nezbytnosti, tzn. že musejí být opodstatněné naléhavým důvodem obecného zájmu, a zatřetí jejich přiměřenosti, neboť uvedené požadavky musejí být s to zajistit dosažení sledovaného cíle a nesmějí překračovat rámec toho, co je pro dosažení daného cíle nezbytné, a nesmí být možné je nahradit jinými, méně restriktivními opatřeními, jimiž by bylo dosaženo stejného výsledku.