ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
(viz bod 34)

Článek 27 odst. 2 nařízení č. 44/2001 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech musí být vykládán v tom smyslu, že s výhradou případu, kdy by soud, u něhož bylo řízení zahájeno později, měl výlučnou příslušnost na základě tohoto nařízení, je třeba mít za to, že příslušnost soudu, který řízení zahájil jako první, je určena ve smyslu tohoto ustanovení, jestliže se tento soud neprohlásil bez návrhu za nepříslušný a jestliže žádný z účastníků řízení nepříslušnost nenamítl před okamžikem nebo do okamžiku zaujetí stanoviska, které je podle jeho vnitrostátního procesního práva považováno za první obranu ve věci samé předloženou u uvedeného soudu.

Výklad čl. 27 odst. 2 uvedeného nařízení, podle něhož je k tomu, aby byla příslušnost soudu, který řízení zahájil jako první, určena ve smyslu tohoto ustanovení, nezbytné, aby se tento soud implicitně či výslovně prohlásil za příslušný na základě rozhodnutí, které se stalo konečným, by totiž zbavil pravidla stanovená tímto nařízením za účelem vyřešení situací litispendence veškerého účinku tím, že by se zvýšilo riziko souběžných řízení.

Krom toho jestliže se soud, který řízení zahájil jako první, neprohlásil bez návrhu za nepříslušný a jestliže u něj nebyla vznesena žádná námitka nepříslušnosti, prohlášení soudu, u něhož bylo řízení zahájeno později, o jeho vlastní nepříslušnosti nemůže mít za důsledek negativní kompetenční konflikt, jelikož nepříslušnost soudu, který řízení zahájil jako první, již namítána být nemůže.

(viz body 41, 43, 45 a výrok)
(viz bod 32, výrok 1)

(viz bod 37)

Nezdá se však, že ve sporu, jenž se od samotného počátku týká nároku na odpočet daně z přidané hodnoty uvedené na několika konkrétních fakturách, by se takový zákaz mohl uplatnit na skutečnost, že správce daně předloží v průběhu soudního řízení nové důkazy, na které vzhledem k tomu, že se týkají těchto faktur, nelze pohlížet tak, že zhoršují situaci osoby povinné k dani, jež se dovolává tohoto nároku na odpočet daně.

Unijní právo nemůže zavazovat vnitrostátní soud, aby i bez návrhu použil ustanovení unijního práva, jestliže by takové použití vedlo k prolomení zásady zákazu reformatio in peius zakotvené v jeho vnitrostátním procesním právu.

Pokud mají vnitrostátní soudy povinnost nebo možnost uplatnit i bez návrhu právní důvody vycházející ze závazného pravidla vnitrostátního práva, musí tak učinit ve vztahu k takovému závaznému pravidlu unijního práva, jako je pravidlo, které vyžaduje, aby vnitrostátní orgány a soudy odmítly přiznat nárok na odpočet daně z přidané hodnoty, je-li na základě objektivních okolností prokázáno, že k uplatnění tohoto nároku došlo podvodně nebo zneužívajícím způsobem. Při posuzování podvodného či zneužívajícího charakteru uplatňování tohoto nároku na odpočet přísluší těmto soudům vykládat vnitrostátní právo v co možná největším rozsahu ve světle znění a účelu směrnice 2006/112 o společném systému daně z přidané hodnoty, aby dosáhly výsledku jí zamýšleného, což vyžaduje, aby učinily vše, co spadá do jejich pravomoci, tím že zohlední veškeré vnitrostátní právo a použijí jím uznané metody výkladu.

V tomto ohledu, i kdyby pravidlo vnitrostátního práva kvalifikovalo daňový únik jako trestný čin a tato kvalifikace by příslušela pouze trestnímu soudu, nezdá se, že by takové pravidlo bránilo tomu, aby se soud, jenž má posoudit legalitu opravného daňového výměru, kterým je zpochybňován odpočet daně z přidané hodnoty provedený osobou povinnou k dani, mohl opřít o objektivní informace předložené správcem daně se záměrem prokázat existenci daňového úniku, třebaže podle jiného ustanovení vnitrostátního práva nemůže být „neodůvodněně vyfakturovaná“ daň z přidané hodnoty odpočtena.

(viz body 38, 39, výrok 2)
(viz body 29–31)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 39, 56, výrok 1, 3)

Kritériem, ke kterému je třeba přihlédnout za účelem zařazení takového produktu, jako je olej, do čísla 2707, nebo do čísla 2710 kombinované nomenklatury, která je obsažena v příloze I nařízení č. 2658/87 o celní a statistické nomenklatuře a o společném celním sazebníku, ve znění nařízení č. 1006/2011, je poměr hmotnostního obsahu mezi aromatickými a nearomatickými složkami.

(viz bod 48, výrok 2)

(viz body 59, 60)

Viz znění rozhodnutí.

Bod 1 vysvětlivek ke kombinované nomenklatuře, která je obsažena v příloze I nařízení č. 2658/87 o celní a statistické nomenklatuře a o společném celním sazebníku, ve znění nařízení č. 1006/2011, k podpoložkám 2707 99 91 a 2707 99 99 této kombinované nomenklatury musí být vykládán tak, že není taxativní, takže produkt, který patří do čísla 2707 uvedené kombinované nomenklatury, ale nemůže být zařazen do konkrétní podpoložky, musí být zařazen do podpoložky 2707 99 99 téže kombinované nomenklatury.

(viz bod 66, výrok 4)
(viz body 15, 16)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 17, 18)

Viz znění rozhodnutí.

Článek 7 směrnice 2003/88 o některých aspektech úpravy pracovní doby musí být vykládán v tom smyslu, že brání takovým vnitrostátním právním předpisům nebo praxi, podle nichž nárok na placenou dovolenou za kalendářní rok zaniká bez nároku na finanční náhradu za nevybranou dovolenou, pokud pracovní poměr zanikne z důvodu smrti pracovníka. Přiznání takové náhrady nemůže záviset na tom, zda dotyčná osoba učinila žádost ex ante.

Zaprvé tento nárok je totiž pouze jednou ze dvou složek základní zásady sociálního práva Unie, která zahrnuje rovněž nárok na proplacení této dovolené, pokud pracovní poměr zanikne. Zadruhé, přiznání peněžité náhrady v případě, že pracovní poměr skončil v důsledku smrti pracovníka, se ukazuje jako nezbytné pro zajištění užitečného účinku práva na placenou dovolenou za kalendářní rok přiznaného pracovníkovi na základě směrnice 2003/88. Pokud by totiž povinnost proplatit dovolenou za kalendářní rok zanikla skončením pracovního poměru z důvodu smrti pracovníka, bylo by důsledkem této okolnosti, že nahodilá skutečnost, kterou nemůže pracovník ani zaměstnavatel ovlivnit, by vedla zpětně k úplné ztrátě nároku na dovolenou za kalendářní rok, jak je zakotven v článku 7 směrnice 2003/88.

Kromě toho jelikož čl. 7 odst. 2 směrnice 2003/88 nestanoví pro vznik nároku na finanční náhradu žádnou jinou podmínku, než skutečnost, že pracovní poměr skončil, je třeba mít za to, že přiznání takové náhrady nelze podřídit existenci žádosti ex ante učiněné za tímto účelem.

(viz body 20, 23–25, 27, 29, 30 a výrok)
Věc C‑132/13

Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs eV Frankfurt am Main

v.

ILME GmbH

(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Landgericht Köln)

„Řízení o předběžné otázce — Sbližování právních předpisů — Směrnice 2006/95/ES — Pojem ‚elektrické zařízení‘ — Označení shody CE — Kryty pro vícepólové elektrické konektory“

Shrnutí – rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 13. března 2014

Sbližování právních předpisů – Elektrická zařízení určená pro používání v určitých mezích napětí – Směrnice 2006/95 – Pojem „elektrické zařízení“ – Kryty vícepólových konektorů pro průmyslové použití – Zahrnutí – Podmínky – Meze

(Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2006/95, článek 1 a čl. 2 odst. 1)

Článek 1 směrnice 2006/95 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se elektrických zařízení určených pro používání v určitých mezích napětí musí být vykládán v tom smyslu, že kryty vícepólových konektorů pro průmyslové použití lze podřadit pod pojem „elektrické zařízení“ ve smyslu tohoto ustanovení, a musejí být proto opatřeny označením CE, pakliže jejich správné zabudování k účelu, pro který byly vyrobeny, nemůže v žádném případě narušit jejich shodu s bezpečnostními požadavky, z hlediska kterých byly kontrolovány.

Je-li naproti tomu v čl. 2 odst. 1 směrnice 2006/95 v podstatě stanoveno, že na trh může být uvedeno pouze elektrické zařízení, které neohrožuje bezpečnost osob a majetku, nemůže být označení CE připojeno na součástku, která je elektrickým zařízením, jehož bezpečnost by z převážné části závisela na tom, jak je zabudováno do finálního elektrického přístroje. Za takových okolností by totiž zaprvé mohlo připojení označení CE na tuto součástku uvést uživatele elektrického přístroje, do něhož byla zabudována, v omyl, neboť by charakter uvedené součástky nedovoloval předem určit bezpečnost tohoto přístroje. Zadruhé by její zabudování mohlo vést k narušení dříve konstatované shody téže součástky s bezpečnostními požadavky i dříve konstatované shody elektrického přístroje, do něhož je předmětná součástka zabudována.

(viz body 33, 34, 40 a výrok)
(viz body 19, 20)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 26, 27)

Nařízení č. 2081/92 o ochraně zeměpisných označení a označení původu zemědělských produktů a potravin, ve znění nařízení č. 535/97, musí být vykládáno v tom smyslu, že nestanoví režim ochrany pro zeměpisný název, který není zapsán na úrovni Společenství, ale že tento název může být případně chráněn na základě vnitrostátní právní úpravy zeměpisných názvů souvisejících s produkty, u nichž není dána zvláštní souvislost mezi jejich vlastnostmi a zeměpisným původem, to však za podmínky, že uplatňováním této právní úpravy zaprvé nejsou ohroženy cíle sledované nařízením č. 2081/92 a zadruhé není porušován volný pohyb zboží podle článku 28 ES, což přísluší ověřit vnitrostátnímu soudu. Je totiž třeba uvést, že cílem nařízení č. 2081/92 je sice stanovit vyčerpávající režim jednotné ochrany, tato výlučnost však nebrání tomu, aby se použil režim ochrany zeměpisných názvů, který do působnosti uvedeného nařízení nespadá.

K první podmínce, která se týká dodržení nařízení č. 2081/92, je třeba uvést, že ochrana přiznaná touto právní úpravou musí ve svém důsledku zaručovat spotřebitelům pouze to, že produkty, které této ochrany požívají, skutečně pocházejí z uváděné zeměpisné oblasti, a nikoli to, že tyto produkty vykazují určitou jakost nebo vlastnost. Pokud jde o druhou podmínku, která se týká slučitelnosti s článkem 28 ES, vnitrostátnímu soudu přísluší ověřit, zaprvé zda účelem nebo důsledkem uplatňování předmětné vnitrostátní právní úpravy není zaručit spotřebitelům, že produkty uváděné na trh pod konkrétním zeměpisným názvem vykazují určitou jakost nebo vlastnost, a zadruhé zda uplatňování této právní úpravy naplňuje kategorický požadavek obecného zájmu, není diskriminující, je způsobilé zaručit uskutečnění sledovaného cíle a nepřekračuje meze toho, co je k dosažení tohoto cíle nezbytné.

(viz body 28, 33, 34, 38, 39 a výrok)
Článek 6 odst. 1 směrnice 93/13 o nepřiměřených podmínkách [zneužívajících klauzulích] ve spotřebitelských smlouvách musí být vykládán v tom smyslu, že za situace, v níž smlouva uzavřená mezi prodávajícím nebo poskytovatelem a spotřebitelem nemůže po zrušení zneužívající klauzule nadále existovat, nebrání vnitrostátnímu předpisu umožňujícímu vnitrostátnímu soudu napravit neplatnost této klauzule jejím nahrazením dispozitivním ustanovením vnitrostátního práva.

Nahrazení zneužívající klauzule dispozitivním ustanovením vnitrostátního práva je totiž v souladu s cílem čl. 6 odst. 1 směrnice 93/13, jelikož toto ustanovení směřuje k nahrazení formální rovnováhy, kterou smlouva nastoluje mezi právy a povinnostmi smluvních stran, rovnováhou skutečnou, která může nastolit rovnost mezi těmito smluvními stranami, a nikoliv k rušení všech smluv obsahujících zneužívající klauzule.

Pokud by naproti tomu nebylo nahrazení zneužívající klauzule dispozitivním ustanovením možné, v důsledku čehož by byl soud nucen zrušit smlouvu v plném rozsahu, mohl by být spotřebitel vystaven zvláště nepříznivým důsledkům, takže by mohl být ohrožen odrazující charakter plynoucí ze zrušení smlouvy.

Důsledkem takového zrušení je tedy v zásadě to, že by se zbývající dlužná částka úvěru stala okamžitě splatnou, což by mohlo přesahovat finanční možnosti spotřebitele, a postihovat tak spíše jeho než věřitele, který by tak v důsledku nebyl odrazen od vkládání takových klauzulí do smluv, jejichž uzavření nabízí.

(viz body 82–85 a výrok 3)
(viz body 19, 20)

Nárok na to, aby se soudní řízení vedlo v jiném jazyce, než je hlavní jazyk členského státu, zaručený vnitrostátní právní úpravou, spadá do působnosti unijního práva, a uplatní se na jakékoliv soudní řízení vedené v dotčeném územním celku, zejména pak na občanské soudní řízení.

Články 18 SFEU a 21 SFEU musí být vykládány v tom smyslu, že brání takové vnitrostátní právní úpravě, která opravňuje v občanských věcech předložených soudům členského státu, které mají sídlo v určitém územním celku tohoto státu, k užívání jiného jazyka než úředního jazyka uvedeného státu pouze své občany, kteří mají bydliště v uvedeném územním celku.

V opačném případě by byl občan hovořící jazykem jiného členského státu, než je stát, jehož soudy projednávaly spor, pohybující se a pobývající v tomto územním celku, znevýhodněn vůči státnímu příslušníku tohoto členského státu, avšak hovořícímu jazykem jiného členského státu, kterým se hovoří v tomto územním celku, má-li tento státní příslušník bydliště v tomto celku a může-li v rámci občanského soudního řízení probíhajícího před soudy sídlícími v tomto územním celku používat oficiální jazyk tohoto jiného členského státu.

Taková právní úprava by mohla být odůvodněna pouze tehdy, pokud by se zakládala na objektivních důvodech nezávislých na státní příslušnosti dotyčných osob a byla přiměřená legitimnímu cíli sledovanému vnitrostátním právem. Tak tomu není, jsou-li soudci dotčeného územního celku plně schopni vést soudní řízení buď v italském, nebo v německém jazyce anebo v obou těchto jazycích, a jestliže důvody čistě hospodářské povahy nemohou být naléhavými důvody obecného zájmu, které by mohly odůvodnit omezení základní svobody zaručené Smlouvou.

(viz body 21, 23–27 a výrok)
Keywords

Summary



Keywords

1. Daňová ustanovení – Harmonizace právních předpisů – Spotřební daně – Směrnice 92/12 – Povinnost ke spotřební dani, která má být stejná ve všech členských státech – Zamezení dvojím zdaněním

(Směrnice Rady 92/12)

2. Předběžné otázky – Pravomoc Soudního dvora – Určení relevantních prvků unijního práva – Přeformulování otázek

(Článek 267 SFEU; směrnice Rady 92/12)

3. Daňová ustanovení – Harmonizace právních předpisů – Spotřební daně – Směrnice 92/12 – Výrobky, které byly v některém členském státě propuštěny pro domácí spotřebu a skladovány pro obchodní účely v jiném členském státě – Osoba přijímající výrobky – Výrobky nacházející se postupně v držení několika držitelů – Povinnost každého držitele ke spotřební dani

(Směrnice Rady 118/33, čl. 33 odst. 3, a směrnice Rady 92/12, čl. 7 odst. 3 a čl. 9 odst. 1)

Summary

1. Viz znění rozhodnutí.

(viz bod 17)

2. Viz znění rozhodnutí.

(viz bod 20)

3. Když čl. 7 odst. 3 směrnice 92/12 o obecné úpravě, držení, pohybu a sledování výrobků podléhajících spotřební dani výslovně stanoví, že „osoba přijímající [dotčené] výrobky pro použití“ může být plátcem spotřební daně z výrobků, které jí podléhají, propuštěných pro domácí spotřebu v jednom členském státě a držených pro obchodní účely v jiném členském státě, je třeba toto ustanovení vykládat v tom smyslu, že nacházejí-li se výrobky postupně v držení několika držitelů, je osobou povinnou ke spotřební dani každý držitel dotčených výrobků.

Restriktivnější výklad, přiznávající postavení osoby povinné ke spotřební dani pouze prvnímu držiteli dotčených výrobků, by byl v rozporu s účelem směrnice 92/12. Podle ní totiž nesmí přesun výrobků z území jednoho členského státu na území jiného členského státu vést k systematické kontrole vnitrostátními orgány, která by mohla narušit volný pohyb zboží uvnitř Evropské unie. Takovýto výklad by tudíž znejistil výběr spotřební daně dlužné při přechodu některé z hranic v Evropské unii.

Tento závěr podporuje i čl. 33 odst. 3 směrnice 2008/118 o obecné úpravě spotřebních daní a o zrušení směrnice 92/12, který zjednodušuje obsah článku 7 směrnice 92/12, přičemž nadále odkazuje pouze na osobu „které bylo zboží dodáno v jiném členském státě“.

Z výše uvedeného vyplývá, že čl. 9 odst. 1 směrnice 92/12 ve spojení s článkem 7 této směrnice musí být vykládán v tom smyslu, že uvedené ustanovení členskému státu umožňuje, aby jakožto plátce spotřební daně určil osobu, jež má na daňovém území tohoto členského státu v držení pro obchodní účely výrobky podléhající spotřební dani, které byly propuštěny pro domácí spotřebu v jiném členském státě, a to i v případě, že tato osoba nebyla první držitelkou těchto výrobků v členském státě jejich určení.

(viz body 25–28 a výrok)
Keywords

Summary



Keywords

1. Předběžné otázky – Pravomoc Soudního dvora – Meze – Otázka zjevně postrádající relevanci

(Článek 267 SFEU)

2. Harmonizace daňových právních předpisů – Nepřímé daně z kapitálových vkladů – Přeměna kapitálové společnosti na kapitálovou společnost jiného typu, která nevede ke zvýšení kapitálu – Notářské poplatky za notářské zápisy této přeměny – Vnitrostátní právní předpis upravující odvod podílu na poplatcích vybraných notářem v postavení úředníka do rozpočtu – Nepřípustnost

(Směrnice Rady 69/335, čl. 4 odst. 1 písm. c) a čl. 3 písm. a), čl. 10 písm. c) a čl. 12 odst. 1 písm. e)

Summary

1. Viz znění rozhodnutí.

(viz body 22–24)

2. Článek 10 písm. c) směrnice 69/335 o nepřímých daních z kapitálových vkladů musí být vykládán v tom smyslu, že brání takové vnitrostátní právní úpravě, podle které musí být do rozpočtu odveden podíl na poplatcích vybraných notářem v postavení úředníka veřejné správy za vyhotovení notářského zápisu právního jednání, jehož předmětem je přeměna kapitálové společnosti na kapitálovou společnost jiného typu, a která nevede ke zvýšení kapitálu v nástupnické společnosti ani ve společnosti měnící právní formu.

Tento článek naopak nezakazuje, aby notář v postavení úředníka veřejné správy vybíral za takové notářské zápisy poplatky, které představují jeho konečný příjem, pokud mají uhrazovací charakter ve smyslu čl. 12 odst. 1 písm. e) směrnice 69/335.

Na jedné straně totiž notářské poplatky vybírané notáři v postavení úředníků veřejné správy za operaci, na niž se vztahuje směrnice 69/335, představují daň ve smyslu této směrnice, jelikož jsou, třebaže pouze zčásti, odváděny orgánu veřejné správy, u něhož jsou notáři-úředníci ve služebním poměru, a jsou určeny k financování úkolů příslušejících tomuto orgánu.

Na straně druhé, jelikož o přeměně kapitálových společností na kapitálové společnosti jiného typu musí být vyhotoven povinně notářský zápis, musí být tato povinnost považována za formalitu, která podmiňuje výkon činnosti takto přeměněné kapitálové společnosti a pokračování v ní. Takový notářský zápis představuje tedy formalitu ex ante , která je od kapitálové společnosti požadována na základě její právní formy ve smyslu článku 10 písm. c).

Z článku 4 odst. 3 písm. a) směrnice 69/335 přitom vyplývá, že členské státy nemohou ukládat daň z kapitálu u „přeměny kapitálové společnosti na kapitálovou společnost jiného typu“. Toto ustanovení se nutně vztahuje na přeměny společností bez zvýšení kapitálu. Přeměna spojená se zvýšením kapitálu by totiž spadala pod čl. 4 odst. 1 písm. c) uvedené směrnice. Účel čl. 4 odst. 3 písm. a) směrnice 69/335 by byl přitom narušen, kdyby v souvislosti s přeměnou kapitálové společnosti na kapitálovou společnost jiného typu mohly být vybírány jiné daně, které mají stejný účinek jako daň z kapitálu.

(viz body 27, 30, 33, 35–37 a výrok)
Keywords

Summary



Keywords

Harmonizace daňových právních předpisů – Společný systém daně z přidané hodnoty – Odpočet daně zaplacené na vstupu – Zboží a služby použité zároveň pro plnění, u nichž je daň z přidané hodnoty odpočitatelná, a pro plnění, u nichž odpočitatelná není – Leasingové transakce – Poměrný odpočet daně – Výpočet – Klíč rozdělení odlišný od klíče založeného na obratu – Přípustnost – Podmínka

[Směrnice Rady 77/388, čl. 17 odst. 5 třetí pododstavec písm. c)]

Summary

Článek 17 odst. 5 třetí pododstavec písm. c) šesté směrnice 77/388 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání tomu, aby členský stát uložil bance, která provozuje mimo jiné leasingovou činnost, povinnost zahrnout do čitatele a do jmenovatele zlomku sloužícího ke stanovení jednotného odpočitatelného podílu pro veškeré zboží a služby používané pro smíšené účely pouze tu část leasingových splátek placených zákazníky na základě leasingových smluv, která odpovídá úrokům, je-li využívání tohoto zboží a těchto služeb spojeno především s financováním a správou uvedených smluv.

Je pravda, že při využití možnosti podle čl. 17 odst. 5 třetího pododstavce písm. c) šesté směrnice odchýlit se od pravidla výpočtu stanoveného touto směrnicí musí každý členský stát respektovat účel a systematiku uvedené směrnice, jakož i zásady, na nichž je založen společný systém daně z přidané hodnoty.

Avšak zaprvé s ohledem na znění čl. 17 odst. 5 třetího pododstavce písm. c) šesté směrnice, zadruhé s ohledem na kontext, ve kterém se toto ustanovení nachází, zatřetí s ohledem na zásadu daňové neutrality a zásadu proporcionality a začtvrté s ohledem na účel čl. 17 odst. 5 třetího pododstavce této směrnice musí každý členský stát, který využije možnosti podle čl. 17 odst. 5 třetího pododstavce písm. c) šesté směrnice, dbát na to, aby způsob výpočtu nároku na odpočet daně umožňoval určit co možná nejpřesněji podíl daně z přidané hodnoty připadající na plnění, u nichž je daň z přidané hodnoty odpočitatelná.

Zásada neutrality, která je společnému systému daně z přidané hodnoty vlastní, totiž vyžaduje, aby způsob, jakým se vypočítává odpočet daně, objektivně odrážel skutečný podíl výdajů na pořízení zboží a služeb používaných pro smíšené účely, který může připadat na plnění, u nichž je daň z přidané hodnoty odpočitatelná.

K tomu účelu šestá směrnice nebrání tomu, aby členské státy použily pro určité plnění namísto metody založené na obratu jinou metodu nebo klíč rozdělení, a to pod podmínkou, že tato metoda zaručí přesnější určení odpočitatelného podílu daně z přidané hodnoty zaplacené na vstupu, než jaké vyplývá z použití metody založené na obratu.

(viz body 27, 30–32, 35 a výrok)
Životní prostředí — Mezinárodní obchod s ohroženými druhy volně žijících živočichů a planě rostoucích rostlin — Druhy zařazené do přílohy B nařízení (ES) č. 338/97 — Dovoz do Evropské unie — Dovozní povolení — Nesplnění podmínek pro vydání povolení stanovených v nařízení č. 338/97 — Neplatnost dovozního povolení omezující se na exempláře živočichů, na které se skutečně vztahuje důvod neplatnosti — Zadržení a případné zabavení omezující se na uvedené exempláře živočichů, na které se skutečně vztahuje důvod neplatnosti

[Nařízení Rady č. 338/97, čl. 4 odst. 2 a 6, čl. 11 odst. 2 písm. a) a b) a příloha B]

Článek 11 odst. 2 písm. a) a b) nařízení č. 338/97 o ochraně druhů volně žijících živočichů a planě rostoucích rostlin regulováním obchodu s nimi musí být vykládán v tom smyslu, že dovozní povolení nesplňující podmínky tohoto nařízení má být považováno za neplatné pouze v rozsahu, v němž se týká exemplářů živočichů, na které se skutečně vztahuje důvod neplatnosti takového povolení, a proto pouze tyto exempláře mají být příslušným orgánem členského státu, v němž se nacházejí, zadrženy, a případně zabaveny.

Toto nařízení sice umožňuje vystavení jediného dovozního povolení pro dovoz několika různých exemplářů druhů zařazených do přílohy B tohoto nařízení do Unie, vystavení takového povolení však není výsledkem globálního posouzení všech exemplářů v dotčené dodávce, ale samostatného a podrobného prostudování situace každého z dotčených exemplářů. Proto skutečnost, že by dovozní povolení bylo neplatné v rozsahu, v němž se týká exemplářů živočichů, které nesplňují podmínky pro jeho vydání uvedené v čl. 4 odst. 2 a 6 uvedeného nařízení, nemůže zpochybnit platnost povolení, pokud jde o exempláře, které uvedené podmínky skutečně splňují.

Tento výklad čl. 11 odst. 2 písm. a) a b) nařízení č. 338/97 neohrožuje cíle sledované tímto nařízením, a sice zajištění co možná nejširší ochrany volně žijících druhů živočichů a planě rostoucích rostlin regulováním obchodu s nimi za současného respektování cílů, zásad a ustanovení Úmluvy o mezinárodním obchodu ohroženými druhy volně žijících živočichů a planě rostoucích rostlin.

(viz body 25, 29, 31, 34, 35, 41 a výrok)