ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
13

V uvedené věci bylo vydáno usnesení Sindicato dos Bancários do Norte a další (C‑128/12, EU:C:2013:149). Soudní dvůr v bodě 12 tohoto usnesení konstatoval, že i přes pochybnosti o souladu zákona o rozpočtu na rok 2011 se zásadami a cíli vytyčenými ve Smlouvách, které předkládající soud vyjádřil, neobsahovalo předkládací rozhodnutí žádnou konkrétní skutečnost, která by umožnila dospět k závěru, že uvedený zákon měl za cíl provést unijní právo. V bodě 14 téhož usnesení tedy Soudní dvůr prohlásil, že zjevně nemá pravomoc k projednání žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce týkající se článku 19 zákona o rozpočtu na rok 2011, kterou podal Tribunal do Trabalho do Porto.
31

Společnost Alen má za to, že analýza Tribunálu je nelogická a chybná. Tvrdí, že nemůže existovat nebezpečí záměny mezi dvěma ochrannými známkami, jejichž jediné podobné prvky jsou s výjimkou posledního písmene popisné. Kromě toho přítomnost popisných prvků v ochranné známce jejímu majiteli zakazuje dovolávat se těchto prvků vůči třetím ochranným známkám. Společnost Alen má za to, že opačné řešení by znamenalo přiznání monopolu majiteli ochranné známky na popisné označení. Užívání nebo zápisu prvku popisujícího výrobek, jako je chlór, by nebylo možno bránit [v tomto smyslu viz rozsudek Tribunálu ze dne 6. července 2004, Grupo El Prado Cervera v. OHIM – Héritiers Debuschewitz (CHUFAFIT), T-117/02, Sb. rozh. s. II-2073, body 50 až 53].
(viz bod 27)

Viz znění rozhodnutí.

Článek 7 směrnice 90/314 o souborných službách pro cesty, pobyty a zájezdy musí být vykládán v tom smyslu, že brání takové vnitrostátní právní úpravě, jejíž pravidla neposkytují spotřebiteli účinné zajištění vrácení veškerých jím vložených prostředků a jeho návrat v případě platební neschopnosti organizátora cesty. Je věcí předkládajícího soudu, aby určil, zda tomu tak je v případě vnitrostátní právní úpravy dotčené ve věci, jež mu byla předložena.

V této souvislosti ani v bodech odůvodnění uvedené směrnice, ani ve znění článku 7 neexistuje nic, co by nasvědčovalo tomu, že by záruka stanovená v uvedeném článku mohla být omezena.

(viz body 37, 41, výrok 1)
Podmínka fumus boni juris je splněna, pokud ve fázi řízení o předběžném opatření existuje zásadní spor, jehož řešení není bez dalšího jasné, takže žaloba není prima facie značně neopodstatněná. Vzhledem k tomu, že účelem řízení o předběžném opatření je zaručit plnou účinnost budoucího konečného rozhodnutí, aby bylo zabráněno mezeře v právní ochraně, musí se totiž soudce rozhodující o předběžném opatření omezit na posouzení prima facie opodstatněnosti důvodů uplatněných v rámci sporu ve věci samé za účelem prokázání, zda existuje dostatečně vysoká pravděpodobnost úspěchu žaloby.

Pokud jde o rozhodnutí Komise nevyhovět žádosti členského státu na základě čl. 114 odst. 4 SFEU, směřující ke schválení zachování vnitrostátních předpisů neslučitelných s harmonizační směrnicí, jsou pro účely přezkumu fumus boni juris relevantní specifický kontext řízení stanoveného v čl. 114 odst. 4 SFEU a zejména skutečnost, že přísluší členskému státu, aby prokázal, že požadovaná odchylka od ustanovení harmonizační směrnice je odůvodněná, jakož i prostor pro posouzení, kterým v tomto ohledu disponuje Komise. Nicméně tato relevance pouze znamená, že při ověřování, zda členský stát navrhující nařízení předběžného opatření uvedl důvody, které mohou prima facie prokázat existenci protiprávního jednání ze strany Komise, a tudíž existenci fumus boni juris, musí soud rozhodující o předběžném opatření zohlednit skutečnost, že přísluší členskému státu, aby ve stadiu správního řízení prokázal, že podmínky vyžadované pro udělení výjimky byly splněny. Tato relevance naopak neznamená, že by byl členský stát ve fázi řízení o předběžném opatření povinen prokázat splnění těchto podmínek s konečnou platností. Pokud by totiž soud rozhodující o předběžném opatření musel zaujmout postoj k posledně uvedené otázce, rozhodoval by nezbytně o opodstatněnosti žaloby ve věci samé podané dotčeným členským státem, čímž by překročil meze své pravomoci.

(viz body 41–44)
Usnesení Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 12. června 2014 – Delphi Technologies v. OHIM

(Věc C‑448/13 P)

„Kasační opravný prostředek — Ochranná známka Společenství — Nařízení (ES) č. 207/2009 — Článek 7 odst. 1 písm. b) — Slovní ochranná známka INNOVATION FOR THE REAL WORLD — Reklamní slogan — Zamítnutí zápisu — Nedostatek rozlišovací způsobilosti“

Kasační opravný prostředek — Důvody kasačního opravného prostředku — Nesprávné posouzení skutkového stavu a důkazů — Nepřípustnost — Přezkum posouzení skutkového stavu a důkazů Soudním dvorem — Vyloučení s výjimkou případu zkreslení (Článek 256 SFEU; statut Soudního dvora, čl. 58 první pododstavec) (viz bod 22)

Předmět

Kasační opravný prostředek podaný proti rozsudku Tribunálu (šestého senátu) ze dne 6. června 2013, Delphi Technologies v. OHIM (T‑515/11), kterým Tribunál zamítl žalobu na neplatnost rozhodnutí R 1967/2010-2 druhého odvolacího senátu Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (OHIM) ze dne 23. června 2011, kterým bylo zamítnuto odvolání proti rozhodnutí průzkumového referenta, jenž zamítl zápis slovní ochranné známky „INNOVATION FOR THE REAL WORLD“ pro výrobky zařazené do tříd 7, 9, 10 a 12 – Absolutní důvod pro zamítnutí – Nedostatek rozlišovací způsobilosti – Porušení čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009 a zásad rovného zacházení a řádné správy

Výrok

1) Kasační opravný prostředek se zamítá.

2) Delphi Technologies Inc. se ukládá náhrada nákladů řízení.

Usnesení Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 12. června 2014 – Delphi Technologies v. OHIM

(Věc C‑448/13 P)

„Kasační opravný prostředek — Ochranná známka Společenství — Nařízení (ES) č. 207/2009 — Článek 7 odst. 1 písm. b) — Slovní ochranná známka INNOVATION FOR THE REAL WORLD — Reklamní slogan — Zamítnutí zápisu — Nedostatek rozlišovací způsobilosti“

Kasační opravný prostředek — Důvody kasačního opravného prostředku — Nesprávné posouzení skutkového stavu a důkazů — Nepřípustnost — Přezkum posouzení skutkového stavu a důkazů Soudním dvorem — Vyloučení s výjimkou případu zkreslení (Článek 256 SFEU; statut Soudního dvora, čl. 58 první pododstavec) (viz bod 22)

Předmět

Kasační opravný prostředek podaný proti rozsudku Tribunálu (šestého senátu) ze dne 6. června 2013, Delphi Technologies v. OHIM (T‑515/11), kterým Tribunál zamítl žalobu na neplatnost rozhodnutí R 1967/2010-2 druhého odvolacího senátu Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (OHIM) ze dne 23. června 2011, kterým bylo zamítnuto odvolání proti rozhodnutí průzkumového referenta, jenž zamítl zápis slovní ochranné známky „INNOVATION FOR THE REAL WORLD“ pro výrobky zařazené do tříd 7, 9, 10 a 12 – Absolutní důvod pro zamítnutí – Nedostatek rozlišovací způsobilosti – Porušení čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009 a zásad rovného zacházení a řádné správy

Výrok

1) Kasační opravný prostředek se zamítá.
3.

Sbližování právních předpisů — Ochrana fyzických osob v souvislosti se zpracováním osobních údajů — Směrnice 95/46 — Vnitrostátní právní úprava Vnitrostátní právní úprava, která zaměstnavateli ukládá povinnost zpřístupnit vnitrostátnímu orgánu příslušnému pro dohled nad pracovními podmínkami evidenci pracovní doby tak, aby bylo možné do ní bezprostředně nahlédnout — Přípustnost — Podmínka — Nezbytnost takové povinnosti [Směrnice Evropského parlamentu a Rady 95/46, čl. 6 odst. 1 písm. b) a c) a čl. 7 písm. c) a e)] (viz bod 12)
Okolnost, že osoba, která podala návrh na prohlášení neplatnosti, může svůj návrh podat za účelem pozdějšího umístění předmětného označení na své výrobky, nemůže v žádném případě zakládat zneužití práva. Obecným zájmem chráněným čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 207/2009 o ochranné známce Společenství je totiž právě ten, aby zmíněné označení bylo dostupné a volně uživatelné.

Krom toho záměr osoby, která podala návrh na prohlášení neplatnosti, užívat dotčenou ochrannou známku po prohlášení neplatnosti, není nařízením č. 207/2009 reprobován. Článek 52 odst. 1 tohoto nařízení totiž stanoví, že lze ochrannou známku Společenství prohlásit za neplatnou na základě absolutních důvodů pro zamítnutí zápisu rovněž na základě protinávrhu v řízení o porušení, což předpokládá, že žalovaný v rámci tohoto řízení může dosáhnout prohlášení neplatnosti i v případě, že užíval předmětnou ochrannou známku a má v úmyslu ji nadále užívat.

Naproti tomu by odmítnutí návrhu na prohlášení neplatnosti z toho důvodu, že zakládá zneužití práva, bránilo účinnému naplňování cílů, jež sleduje čl. 7 odst. 1 písm. b) a c) nařízení č. 207/2009. Takové odmítnutí by totiž znemožnilo provést průzkum ochranné známky z hlediska pravidel, která upravují její zápisnou způsobilost, a posoudit existenci absolutního důvodu pro zamítnutí zápisu.

(viz body 43–45)
2)

Společnostem Bilbaína de Alquitranes SA, Cindu Chemicals BV, Deza a.s., Industrial Química del Nalón SA, Koppers Denmark A/S, Koppers UK Ltd, Rütgers Germany GmbH, Rütgers Belgium NV et Rütgers Poland sp. z o.o. se ukládá náhrada nákladů řízení.
(viz body 24–27)

Viz znění rozhodnutí.

Článek 4 odst. 2 první pododstavec písm. c) směrnice 2003/4 o přístupu veřejnosti k informacím o životním prostředí a o zrušení směrnice 90/313/EHS s poukazem na schopnost kterékoli osoby domoci se spravedlivého soudního řízení opravňuje členské státy, aby stanovily výjimku z povinnosti zveřejnit informace o životním prostředí, právě aby jim umožnil, pokud to vyžadují okolnosti, respektovat právo na spravedlivý proces zakotvené v čl. 47 druhém pododstavci Listiny základních práv Evropské unie.

Kromě toho, i kdyby členský stát neupravil takovouto výjimku ve své právní úpravě k provedení uvedené směrnice, přestože by to okolnosti vyžadovaly, aby byl respektován čl. 47 druhý pododstavec Listiny, je v každém případě povinen využít prostoru pro uvážení, který mu přiznává čl. 4 odst. 2 první pododstavec písm. c) této směrnice, aby tak dosáhl souladu s požadavky vyplývajícími z uvedeného článku Listiny.

Protože povinnost zajistit dodržování pravidel unijního práva přísluší v rámci jejich pravomocí všem orgánům členských států, včetně správních a soudních orgánů, jsou tyto orgány povinny, jsou‑li splněny podmínky použití čl. 47 druhého pododstavce Listiny, zajistit dodržování základního práva zaručeného uvedeným článkem.

Za těchto podmínek nelze připustit výklad, podle kterého směrnice 2003/4 opravňuje členské státy přijímat opatření, jež jsou neslučitelná s článkem 47 druhým pododstavcem Listiny nebo s článkem 6 SEU. Tato směrnice tudíž není z hlediska obou těchto ustanovení neplatná.

(viz body 33–36 a výrok)
2)

Společnostem Cindu Chemicals BV, Deza a.s., Koppers Denmark A/S a Koppers UK Ltd se ukládá náhrada nákladů řízení.
2)

Společnostem Rütgers Germany GmbH, Rütgers Belgium NV, Deza, a.s., Koppers Denmark A/S a Koppers UK Ltd se ukládá náhrada nákladů řízení.
3

Body 4 a 10 odůvodnění nařízení č. 469/2009 znějí takto: „(4) V současné době v důsledku období, které uplyne mezi podáním patentové přihlášky na nový léčivý přípravek a jeho registrací, nepostačuje doba skutečné patentové ochrany k pokrytí investic vložených do výzkumu. (5) Tato situace vede k nedostatku ochrany, který postihuje farmaceutický výzkum. (6) Stávající situace s sebou nese riziko přemístění výzkumných středisek sídlících v členských státech do zemí, které poskytují vyšší úroveň ochrany. (7) Jednotné řešení na úrovni Společenství by umožnilo předcházet nerovnoměrnému vývoji vnitrostátních právních předpisů vedoucímu k dalším rozdílům, které by pravděpodobně bránily volnému pohybu léčivých přípravků ve Společenství, a přímo tím ovlivňovaly fungování vnitřního trhu. (8) Je tedy nezbytné stanovit [DOO] vydávané jednotlivými členskými státy za stejných podmínek na žádost majitele vnitrostátního nebo evropského patentu pro léčivý přípravek, který byl registrován. Nařízení je tedy nejvhodnějším právním nástrojem. (9) Trvání ochrany poskytované osvědčením by mělo být stanoveno tak, aby bylo dosaženo dostatečně účinné ochrany. Za tím účelem by měl majitel patentu i osvědčení požívat výlučné ochrany nejvýše patnáct let ode dne, ke kterému bylo pro daný léčivý přípravek vydáno rozhodnutí o registraci ve Společenství. (10) Měly by tedy být zohledněny všechny zájmy, včetně veřejného zdraví, existující v odvětví tak komplexním a citlivém, jako je farmaceutické odvětví. Za tímto účelem nemůže být osvědčení vydáváno na dobu delší pěti let. Ochrana poskytovaná osvědčením by kromě toho měla být přísně omezena na výrobek, který byl registrován jako léčivý přípravek.“
11

Jednak je třeba připomenout, že podle článku 267 SFEU založeného na jasné dělbě činností mezi vnitrostátními soudy a Soudním dvorem je Soudní dvůr oprávněn rozhodovat pouze o výkladu nebo platnosti unijního právního předpisu, a to na základě skutečností, které mu sdělil vnitrostátní soud (v tomto smyslu viz zejména rozsudek ze dne 14. ledna 2010, Stadt Papenburg, C-226/08, Sb. rozh. s. I-131, bod 23 a citovaná judikatura). Naproti tomu přísluší výhradně předkládajícímu soudu, aby vykládal vnitrostátní právní předpisy (viz zejména rozsudek ze dne 15. ledna 2013, Križan a další, C‑416/10, bod 58, jakož i citovaná judikatura). Navíc se v rámci řízení o předběžné otázce na skutkovou otázku posouzení Soudního dvora nevztahuje a přísluší vnitrostátnímu soudu (rozsudek ze dne 22. března 1972, Merluzzi, 80/71, Recueil, s. 175, bod 10).
9

Předseda Tribunálu dále v bodech 31 a 32 napadeného usnesení uvedl, že k zachování užitečného účinku rozsudku, kterým se zrušuje sporné rozhodnutí, musí mít společnost Pilkington možnost zabránit tomu, aby Komise protiprávně zveřejnila sporné informace, protože pokud by byl návrh na předběžné opatření zamítnut, rozsudek by se stal iluzorním a neměl by užitečný účinek, neboť zamítnutí návrhu na předběžné opatření by umožnilo Komisi bezprostředně zveřejnit tyto informace, a to bez ohledu na skutečnost, že ani faktické zveřejnění uvedených informací by společnost Pilkington pravděpodobně nezbavilo právního zájmu na podání žaloby, pokud jde o zrušení sporného rozhodnutí. Proto byl předseda Tribunálu v bodě 33 napadeného usnesení toho názoru, že zájem Komise na tom, aby byl návrh na předběžné opatření zamítnut, musí ustoupit před zájmem společnosti Pilkington, a to tím spíše, že nařízení navrhovaných předběžných opatření představuje jen zachování statu quo existujícího od února 2010 na omezenou dobu.
15

Je pravda, že podle ustálené judikatury může i v takové situaci Soudní dvůr podat žádaný výklad, jestliže vnitrostátní právo předkládajícímu soudu v takových řízeních, jako je řízení dotčené v původním řízení, ukládá, aby byla vlastním státním příslušníkům přiznána stejná práva, jako jsou práva, která by v téže situaci vyplývala z unijního práva pro státního příslušníka jiného členského státu (viz zejména rozsudek ze dne 21. února 2013, Ordine degli Ingegneri di Verona e Provincia a další, C‑111/12, bod 35 a citovaná judikatura). Soudnímu dvoru nicméně nepřísluší, aby tak činil, pokud ze žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce nevyplývá, že předkládající soud takovou povinnost skutečně má (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 22. prosince 2010, Omalet, C-245/09, Sb. rozh. s. I-13771, body 17 a 18).
33

Soudní dvůr již rozhodl, že jednotlivec nemůže spoléhat na to, že nedojde k žádným legislativním změnám, nýbrž může zpochybnit pouze způsob provedení takové změny. V tomto ohledu zásada právní jistoty vyžaduje zejména to, aby zákonodárce přihlédl ke zvláštní situaci subjektů a případně stanovil, že se nová právní pravidla použijí s určitými úpravami (viz výše uvedený rozsudek VEMW a další, bod 81, jakož i citovaná judikatura).
15

Jak uvádí předkládající soud, podle § 8 odst. 7 tohoto nařízení je cestovní kancelář povinna, pokud je to nezbytné, nejpozději do 31. května každého roku navýšit majetkovou záruku až na referenční hodnotu vycházející z čistých příjmů z prodeje vypočítaných podle zákona C z roku 2000 o účetnictví (a számvitelről szóló 2000. évi C. törvény) v roce uzavření smlouvy o bankovní záruce nebo o pojištění nebo zřízení bankovního vkladu.
14

Předseda Tribunálu v bodě 35 napadeného usnesení uvedl, že podle společností InterMune, které odkazují na usnesení předsedy Tribunálu ze dne 16. listopadu 2012, Akzo Nobel a další v. Komise (T‑345/12 R), těmto společnostem hrozí v případě zpřístupnění informací zakrytých v proškrtaném znění požadovaných dokumentů před ukončením řízení ve věci samé, že by mohly být připraveny o účinný procesní prostředek k nápravě porušení jejich základních práv, a zejména práva na ochranu profesního tajemství. Újma, která by mohla být zpřístupněním těchto informací způsobena společnostem InterMune, jež vyrábí a prodávají pouze jeden léčivý přípravek, by totiž byla zvlášť závažná. Skutečnost, že zpřístupnění požaduje jejich konkurent za účelem nevratného vylepšení svého soutěžního postavení, tento závěr pouze potvrzuje. Pokud by byly uvedené informace zpřístupněny veřejnosti, pozdější zrušení sporného rozhodnutí by podle něj nemělo užitečný účinek.
21

Předkládací rozhodnutí přitom neobsahuje žádnou konkrétní skutečnost, která by umožnila mít za to, že se předmět původního řízení týká výkladu nebo uplatnění jiného pravidla unijního práva, než jsou pravidla uvedená v Listině (viz usnesení ze dne 7. února 2013, Pedone, C‑498/12, bod 14 a Gentile, C‑499/12, bod 14, jakož i ze dne 8. května 2013, T, C‑73/13, bod 13).
17

Předkládající soud, k němuž společnost Pohotovost’ podala dne 7. června 2012 odvolání proti tomuto usnesení o zastavení exekuce, ve svém rozhodnutí uvádí, že ve věcech, v nichž je odpůrce bezdomovec, což je zřejmě případ J. Soroky, by bylo vhodné připustit vedlejší účastenství Združenie HOOS, a to tím spíše že uvedené sdružení je v projednávané věci ochotno tak učinit s cílem bránit zájmy dotyčného. Tento soud dále uvádí, že Najvyšší súd Slovenskej republiky v rozhodnutí vydaném dne 10. října 2012 v jiné věci shledal, že vedlejší účastenství třetí osoby je přípustné jen ve sporných řízeních a že v exekučních řízeních, která takovou povahu nemají, vedlejší účastenství přípustné není. Jeden z členů senátu Najvyššího súdu Slovenskej republiky však v tomto usnesení vyjádřil odlišné stanovisko, že vedlejší účastenství třetí osoby nepřichází v úvahu pro celé exekuční řízení, přesto však by mělo být připuštěno ve vztahu k některým jeho částem.
27

V tomto ohledu Soudní dvůr rozhodl, že pro účely určení, zda klauzule způsobuje „významnou nerovnováhu“ v právech a povinnostech stran, které vyplývají z dané smlouvy, v neprospěch spotřebitele, je třeba vzít v potaz především pravidla stanovená vnitrostátním právem pro případ, kdy si smluvní strany samy daný aspekt neupravily. Právě na základě této srovnávací analýzy může vnitrostátní soud zhodnotit, zda a případně do jaké míry je právní postavení spotřebitele smlouvou zhoršeno ve srovnání s právním postavením, jaké by měl podle platné vnitrostátní právní úpravy. Stejně tak by za tímto účelem mělo být zkoumáno právní postavení, v jakém se daný spotřebitel nachází s ohledem na prostředky, které má podle vnitrostátních právních předpisů k dispozici pro zabránění dalšímu používání zneužívajících klauzulí (viz rozsudek Aziz, EU:C:2013:164, bod 68).
8

Rozhodnutím ze dne 19. ledna 2001 zamítl OHIM přihlášku ochranné známky Společenství na základě čl. 7 odst. 1 písm. b) a c) nařízení č. 40/94, jehož ustanovení byla převzata do čl. 7 odst. 1 písm. b) a c) nařízení č. 207/2009, z důvodů, že napadená ochranná známka je popisná a postrádá rozlišovací způsobilost. V návaznosti na odvolání podané společností Donaldson Filtration Deutschland druhý odvolací senát OHIM toto rozhodnutí dne 16. prosince 2003 zrušil (věc R 375/2001-2) a uvedl, že napadená ochranná známka získala v členských státech, v nichž se hovoří německy a anglicky, rozlišovací způsobilost v souladu s čl. 7 odst. 3 nařízení č. 40/94 jehož ustanovení byla převzata do čl. 7 odst. 3 nařízení č. 207/2009.
7

Článek 187 směrnice 2006/112 stanoví: „1. V případě investičního majetku se oprava rozloží na pět let včetně roku, kdy bylo zboží pořízeno nebo vyrobeno. Členské státy však mohou při provedení opravy vycházet z období plných pěti let, počítáno od okamžiku, kdy bylo zboží poprvé použito. U nemovitostí, které byly pořízeny jako investiční majetek, může být opravné období prodlouženo až na dvacet let. 2. Roční oprava se provede jen v rozsahu jedné pětiny daně, nebo bylo-li opravné období prodlouženo, v rozsahu odpovídajícího podílu daně uplatněné u investičního majetku. Oprava podle prvního pododstavce se provádějí [provádí] na základě změn poměru mezi nárokem na odpočet daně v následujících letech a nárokem na odpočet daně za rok, v němž bylo zboží pořízeno, vyrobeno, nebo případně poprvé použito.“
5

V písemné části řízení vláda Spojeného království uvedla, že usnesení o obstavení majetku bylo zrušeno. Konkrétně, ze všech skutečností známých Soudnímu dvoru vyplývá, že toto usnesení bylo zrušeno soudem, který je vydal, zasedajícím v jiném složení a rozhodujícím ve věci samé, rozhodnutím ze dne 12. července 2012. V odvolacím řízení bylo toto rozhodnutí potvrzeno rozhodnutím Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) ze dne 19. června 2013. Dne 26. července 2013 zamítl Supreme Court of the United Kingdom opravný prostředek proti tomuto rozhodnutí, čímž nabylo zrušení usnesení o obstavení majetku právní moci.
34

Kromě toho, i kdyby členský stát neupravil takovouto výjimku ve své právní úpravě k provedení směrnice 2003/4, přestože by to okolnosti vyžadovaly, aby byl respektován čl. 47 druhý pododstavec Listiny, je třeba připomenout, že členské státy jsou v každém případě povinny využít prostoru pro uvážení, který jim přiznává čl. 4 odst. 2 první pododstavec písm. c) této směrnice, aby tak dosáhly souladu s požadavky vyplývajícími z uvedeného článku Listiny (v tomto smyslu viz rozsudek Parlament v. Rada, C‑540/03, EU:C:2006:429, bod 104).
17

Společnost Think Schuhwerk tvrdí, že Tribunál porušil její právo být vyslechnuta. V tomto směru uvádí, že v řízení před Tribunálem poté, co OHIM ve stanovené lhůtě nepředložil vyjádření k žalobě, Tribunál stanovil společnosti Think Schuhwerk pro účely použití článku 122 jednacího řádu Tribunálu lhůtu k vyjádření k pokračování v řízení. Společnost Think Schuhwerk podala návrh na vydání rozsudku pro zmeškání. Tribunál však v napadeném rozsudku nerozhodl ani o nepředložení vyjádření ze strany OHIM ani o návrhu společnosti Think Schuhwerk na vydání rozsudku pro zmeškání. Společnost Think Schuhwerk nadto tvrdí, že neměla možnost požádat o konání jednání, kde by se vyjádřila k rozlišovací způsobilosti ochranné známky, jejíž zápis je požadován.
28

Pokud totiž vnitrostátní právní předpisy přizpůsobí řešení situací, které nespadají do působnosti dotyčného unijního aktu, řešením upraveným uvedeným aktem, aby se tak zajistilo stejné zacházení ve vnitrostátních situacích a v situacích upravených unijním právem, existuje jasný zájem Unie na tom, aby se za účelem předejití budoucím rozdílným výkladům dostalo ustanovením nebo pojmům převzatým z unijního práva jednotného výkladu bez ohledu na podmínky, za kterých se mají uplatnit (viz zejména rozsudky Salahadin Abdulla a další, EU:C:2010:105, bod 48; SC Volksbank România, C‑602/10, EU:C:2012:443, body 87 et 88; Nolan, EU:C:2012:638, bod 46; Allianz Hungária Biztosító a další, C‑32/11, EU:C:2013:160, body 20 a 21, jakož i Romeo, EU:C:2013:718, bod 22).
13

V tomto ohledu je třeba připomenout, že Soudní dvůr ve svém usnesení Sindicato dos Bancários do Norte a další (EU:C:2013:149) konstatoval, že zjevně nemá pravomoc k projednání otázek položených Tribunal do Trabalho do Porto, které byly podobné těm, jež byly Soudnímu dvoru položeny v projednávané věci. Stejně jako v případě nyní předložené žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce neobsahovalo totiž předkládací rozhodnutí ve věci, v níž bylo vydáno uvedené usnesení, žádnou konkrétní skutečnost, která by umožnila dospět k závěru, že zákon o rozpočtu na rok 2012 měl za cíl provést unijní právo.