null

STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

ATHANASIA RANTOSE

přednesené dne 15. prosince 2022( )

Věc C‑333/21

European Superleague CompanySL

proti

Unión de Federaciones Europeas de Fútbol (UEFA),

Fédération internationale de football association (FIFA),

v přítomnosti

A22 Sports Management SL,

Liga Nacional de Fútbol Profesional,

Real Federación Española de Fútbol

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Juzgado de lo Mercantil č. 17 de Madrid (obchodní soud v Madridu, Španělsko)]

„Řízení o předběžné otázce – Hospodářská soutěž – Články 101 a 102 SFEU – Zneužití dominantního postavení – Články 45, 49, 56 a 63 SFEU – Evropská superliga (ESL) – První evropská soutěž mimo UEFA – Odmítnutí uznání ESL ze strany UEFA a FIFA – Předchozí povolení umožňující třetí osobě uspořádat novou soutěž – Hrozba sankcí klubům a hráčům účastnícím se nové soutěže – Odvozená práva soutěží a jejich komercializace“





I. Úvod

1. „Rozsahu této věci si povšimneme okamžitě. Odpověď na otázku slučitelnosti režimu přestupů a ustanovení o státní příslušnosti s právem Společenství bude mít rozhodující dopad na budoucnost profesionálního fotbalu ve Společenství.“. To byla první slova generálního advokáta Lenze v předběžných poznámkách k jeho stanovisku v případu, který dal podnět k rozsudku Bosman, jenž rozvířil svět fotbalu( ).

2. Téměř po třech desetiletích vyvolává žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, tentokrát ze Španělska, otázky ohledně samotné existence organizační struktury moderního fotbalu. Tuto věc vyvolal plán vytvořit Evropskou Superligu (dále jen „ESL“), novou evropskou fotbalovou soutěž, která se stala předmětem intenzivní medializace, což vyvolalo vášnivé reakce a komentáře od „obyčejných“ příznivců, jakož i z řad nejvyšších politických orgánů na vnitrostátní i evropské úrovni( ). V projednávané věci bude budoucnost evropského fotbalu záviset na odpovědích, které Soudní dvůr poskytne na otázky, jež jsou spojeny především s právem hospodářské soutěže a druhotně se základními svobodami.

3. Tuto žádost podal Juzgado de lo Mercantil č. 17 de Madrid (obchodní soud v Madridu, Španělsko) v rámci sporu mezi Mezinárodní federací fotbalových asociací (FIFA) a Unií evropských fotbalových asociací (UEFA) na straně jedné a společností European Super League Company S.L (dále jen „ESLC“) na straně druhé, jejímž cílem je organizovat a komercializovat novou evropskou fotbalovou soutěž, alternativní nebo konkurenční k těm, které dosud organizovaly a komercializovaly tyto dvě federace, který se týká veřejných prohlášení FIFA a UEFA vyjadřujících odmítnutí povolit tuto novou soutěž a upozornění, že jakýkoli hráč nebo klub účastnící se této nové soutěže bude vyloučen ze soutěží organizovaných FIFA a UEFA.

II. Právní rámec

A. Právní úprava, kterou přijala FIFA

4. Článek 22 stanov FIFA stanoví:

„1. Členské asociace patřící ke stejnému kontinentu jsou seskupeny v následujících konfederacích uznaných FIFA:

[…]

c) Unii evropských fotbalových asociací – UEFA

[…]

2. FIFA může výjimečně povolit konfederaci, aby přijala za člena asociaci, která patří geograficky k jinému kontinentu a není přidružena ke konfederaci tohoto kontinentu. Je vyžadováno stanovisko geograficky příslušné konfederace.

3. Každá konfederace má následující práva a povinnosti:

a) dodržovat stanovy, předpisy a rozhodnutí FIFA a prosazovat jejich dodržování;

b) úzce spolupracovat s FIFA ve všech oblastech souvisejících s dosažením cíle uvedeného v článku 2 a organizací mezinárodních soutěží;

c) pořádat vlastní meziklubové soutěže v souladu s mezinárodním kalendářem;

d) pořádat všechny své mezinárodní soutěže v souladu s mezinárodním kalendářem;

e) zajistit, aby bez jejího souhlasu a souhlasu FIFA nevznikla žádná mezinárodní liga nebo jiné podobné seskupení klubů nebo lig;

f) udělit na žádost FIFA asociacím, které dosud nebyly přijaty, status dočasného člena, který jim dává právo účastnit se soutěží a konferencí;

[…]

j) povolit výjimečně a se souhlasem FIFA asociaci přidružené k jiné konfederaci (nebo klubům přidruženým k uvedené asociaci) účastnit se soutěží, které pořádá;

k) po vzájemné dohodě s FIFA přijmout veškerá nezbytná opatření pro rozvoj fotbalu na příslušném kontinentu, jako jsou rozvojové programy, organizace kurzů, konferencí atd.;

[…]“

5. Článek 67 odst. 1 těchto stanov uvádí:

„FIFA, její členské asociace a konfederace jsou původními držiteli – bez omezení obsahu, času, místa nebo práva – všech práv, která mohou vyplynout ze soutěží a jiných akcí v jejich příslušné jurisdikci […]“

6. Článek 68 odst. 1 uvedených stanov stanoví:

„FIFA, členské asociace a konfederace jsou výlučně oprávněny povolit vysílání zápasů a událostí v jejich jurisdikci v médiích, zejména audiovizuálních, a to bez omezení místa, obsahu, data, techniky nebo práva.“

7. Článek 71 těchto stanov stanoví:

„1. Rada je oprávněna vydávat veškeré předpisy týkající se organizace mezinárodních soutěží a zápasů reprezentačních týmů, lig, klubů nebo improvizovaných týmů. Žádný zápas nebo soutěž se nesmí konat bez předchozího souhlasu FIFA, konfederací nebo příslušné členské asociace. Způsoby se řídí pravidly pro mezinárodní zápasy.

2. Rada může přijmout ustanovení týkající se takových zápasů a soutěží.

3. Rada stanoví kritéria týkající se povolení zvláštních situací, které nejsou uvedeny v předpisech pro mezinárodní zápasy.

4. S výjimkou oprávnění v oblasti kompetencí stanovených v pravidlech pro mezinárodní zápasy může FIFA přijmout konečné rozhodnutí o povolení jakéhokoli mezinárodního utkání nebo mezinárodní soutěže.“

8. Článek 72 stanov FIFA zní takto:

„1. Žádný hráč nebo tým přidružený k členské asociaci nebo k prozatímně přijatému členu konfederace nesmí hrát zápas nebo udržovat jakýkoli sportovní vztah s jiným hráčem nebo jiným týmem, který není přidružen k členské asociaci, nebo s prozatímně přijatým členem konfederace bez souhlasu FIFA.

2. Členské asociace a jejich kluby nesmějí hrát na území jiné členské asociace bez povolení této členské asociace.“

9. Článek 73 stanov FIFA zakazuje asociacím, ligám a členským klubům přidruženým k členské asociaci spojit se v jinou členskou federaci nebo se účastnit soutěží na území této asociace, s výjimkou mimořádných okolností s výslovným souhlasem FIFA a konfederace nebo příslušných konfederací.

B. Právní úprava, kterou přijala UEFA

10. Stejně jako stanovy FIFA, články 49 až 51 stanov UEFA jí svěřují monopol ohledně organizace mezinárodních soutěží v Evropě a oprávnění zakázat pořádání takových soutěží bez předchozího schválení. Konkrétně tyto články zní následovně:

„Článek 49 – Soutěže

1. UEFA rozhoduje sama o organizaci a zrušení mezinárodních soutěží v Evropě, kterých se účastní její asociace nebo kluby. Soutěže FIFA nejsou tímto ustanovením dotčeny.

[...]

3. Mezinárodní zápasy, soutěže a turnaje, které neorganizuje UEFA, ale uskutečňují se na území UEFA, vyžadují předchozí povolení FIFA nebo UEFA nebo příslušných členských asociací v souladu s pravidly pro mezinárodní zápasy FIFA a doplňkovými prováděcími ustanoveními přijatými Výkonným výborem UEFA.

Článek 50 – Soutěžní pravidla

1. Výkonný výbor stanoví pravidla, která určují podmínky účasti a organizace soutěží UEFA. Tato pravidla musí stanovit jasné a transparentní zadávací řízení pro všechny soutěže UEFA, včetně finále.

[…]

2. Asociace a jejich kluby se svým zápisem zavazují k dodržování stanov, pravidel a dalších rozhodnutí příslušných orgánů.

3. Přijetí do soutěže UEFA může být odmítnuto s okamžitým účinkem každé asociaci nebo klubu, který je přímo nebo nepřímo zapojen do činnosti, která může ovlivnit protiprávně výsledek zápasu na národní nebo mezinárodní úrovni, aniž jsou dotčena případná disciplinární opatření.

Článek 51 – Zakázané vztahy

1. Kombinace nebo aliance mezi členskými asociacemi UEFA nebo mezi ligami nebo kluby přímo nebo nepřímo přidruženými k různým členským asociacím UEFA nemohou být založeny bez povolení UEFA.

2. Členové UEFA nebo ligy a kluby, které jsou k nim přidruženy, nemohou hrát ani organizovat zápasy mimo vlastní území bez povolení členských asociací.“

III. Spor v původním řízení, předběžné otázky a řízení před Soudním dvorem

11. FIFA, švýcarský soukromoprávní subjekt, je světovým výkonným orgánem pro fotbal, jehož hlavním účelem je propagace fotbalu a organizování mezinárodních fotbalových soutěží. Skládá se z národních federací a uznává také existenci regionálních fotbalových konfederací, včetně UEFA, které však nejsou členy FIFA. Profesionální fotbalové kluby jsou nepřímými členy FIFA, pokud mohou být předmětem disciplinárních opatření vyhlášených FIFA. Federace, konfederace a kluby jsou povinny dodržovat předpisy přijaté FIFA.

12. UEFA je rovněž švýcarským soukromoprávním subjektem, který je fotbalovým řídícím orgánem na evropské úrovni. Jeho hlavním úkolem je sledovat a kontrolovat vývoj fotbalu ve všech jeho podobách v evropském měřítku. Národní ligy a evropské kluby jsou nepřímými členy UEFA, která pořádá mezinárodní soutěže těchto klubů i národních týmů.

13. FIFA a UEFA mají v souladu se svými příslušnými stanovami monopol na povolování a organizování mezinárodních profesionálních fotbalových soutěží v Evropě.

14. ESLC je společností založenou podle španělského práva, jejímž záměrem je organizovat první ročník evropské fotbalové soutěže, která by existovala nezávisle na UEFA, nazvanou ESL. Akcionáři této společnosti jsou prestižní evropské fotbalové kluby. Její model řízení je založen na systému „polootevřené“ účasti sdružující jednak dvanáct až patnáct profesionálních fotbalových klubů se statusem stálých členů a jednak zatím nedefinovaný počet profesionálních fotbalových klubů vybraných určeným postupem a majících status „kvalifikovaných klubů“.

15. Mezi podmínky, které mohou odložit uskutečnění tohoto projektu, patří uznání ESL ze strany FIFA nebo UEFA jako nové soutěže slučitelné s jejich stanovami nebo alternativně právní ochrana udělená soudy a/nebo správními orgány s cílem umožnit zakládajícím klubům účastnit se ESL při zachování účasti v jejich příslušných národních ligách, soutěžích a turnajích.

16. Po oznámení o vytvoření ESL zveřejnily FIFA a UEFA dne 21. ledna 2021 společné prohlášení, ve kterém tento nový subjekt odmítly uznat a upozornily na skutečnost, že každý hráč nebo klub účastnící se této nové soutěže bude vyloučen ze soutěží pořádaných FIFA a jejími konfederacemi. V dalším sdělení ze dne 18. dubna 2021 bylo toto prohlášení schváleno ze strany UEFA a dalších národních federací a byly připomenuty možnosti přijmout disciplinární opatření vůči účastníkům ESL. Tato disciplinární opatření by znamenala zejména vyloučení klubů a hráčů účastnících se ESL z některých velkých evropských a světových soutěží.

17. Juzgado de lo Mercantil č. 17 de Madrid (Obchodní soud v Madridu), předkládající soud, na nějž se obrátila společnost ESLC, která se domnívá, že chování FIFA a UEFA musí být kvalifikováno jako „protisoutěžní“ a neslučitelné s články 101 a 102 SFEU, postupně ve dnech 19. a 20. dubna 2021 rozhodl, že její žaloba je přípustná, a poté nařídil bez kontradiktorní diskuse soubor předběžných opatření. Účelem těchto opatření bylo v podstatě zabránit jakémukoli jednání ze strany FIFA nebo UEFA směřujícímu ke znemožnění nebo ztížení přípravy a realizace ESL, jakož i účasti klubů a hráčů, zejména prostřednictvím disciplinárních opatření nebo sankcí spočívajících ve vyloučení ze soutěží organizovaných UEFA a FIFA.

18. Na podporu své žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce předkládající soud poté, co vymezil hospodářské činnosti a dotčené věcné a zeměpisné trhy, a sice organizaci a komercializace mezinárodních fotbalových soutěží v Evropě a dále využívání různých sportovních práv s tím spojených, měl za to, že FIFA a UEFA mají na každém z těchto trhů monopolní, nebo přinejmenším dominantní postavení. V této souvislosti má tento soud pochybnosti, pokud jde o soulad některých ustanovení stanov FIFA a UEFA jakož i hrozeb přijetí sankcí nebo varování vyjadřovaných těmito federacemi, s unijním právem, a to zaprvé pokud jde o zákaz zneužívání dominantního postavení stanovený v článku 102 SFEU, zadruhé o zákaz protisoutěžních dohod stanovený v článku 101 SFEU a zatřetí o různé základní svobody zaručené SFEU, pokud by tyto svobody mohly být použity k oslabení jakékoli soukromé iniciativy, která by mohla být soutěžní na poli fotbalových soutěží.

19. Za těchto podmínek se Juzgado de lo Mercantil č. 17 de Madrid (obchodní soud v Madridu) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

„1) Musí být článek 102 SFEU vykládán v tom smyslu, že zakazuje zneužití dominantního postavení spočívající v tom, že FIFA a UEFA stanovily ve svých stanovách (zejména v článcích 22 a 71 až 73 stanov FIFA, článcích 49 a 51 stanov UEFA, jakož i v jakémkoli článku podobného obsahu ve stanovách členských asociací a národních lig), že se vyžaduje předchozí povolení těchto subjektů, které si přisvojily výlučnou pravomoc k organizování nebo povolování mezinárodních soutěží klubů v Evropě, k tomu, aby třetí subjekt vytvořil novou celoevropskou soutěž klubů, jako je [ESL], zejména když neexistuje postup stanovený na základě objektivních, transparentních a nediskriminačních kritérií s ohledem na možný konflikt zájmů na straně FIFA a UEFA?

2) Musí být článek 101 SFEU vykládán v tom smyslu, že zakazuje, aby FIFA a UEFA ve svých stanovách vyžadovaly (zejména článcích 22 a 71 a 73 stanov FIFA, článcích 49 a 51 stanov UEFA, jakož i v jakémkoli článku podobného obsahu ve stanovách členských asociací a národních lig) předchozí povolení těchto subjektů, které si přisvojily výlučnou pravomoc k organizování nebo povolování mezinárodních soutěží v Evropě, k tomu, aby třetí subjekt mohl vytvořit celoevropskou soutěž klubů, jako je [ESL], zejména když neexistuje postup stanovený na základě objektivních a nediskriminačních kritérií s ohledem na možný konflikt zájmů, který by mohl vzniknout na straně FIFA a UEFA?

3) Musí být [články 101 a 102 SFEU] vykládány v tom smyslu, že zakazují jednání ze strany FIFA, UEFA, jejich členských federací a/nebo národních lig, spočívající v hrozbách přijetí sankcí proti klubům, které by se účastnily [ESL], nebo jejich hráčům, z důvodu odstrašujícího účinku, který mohou vyvolat? V případě přijetí sankcí v podobě vyloučení ze soutěží nebo v podobě zákazu účasti na reprezentačních zápasech, představovaly by tyto sankce, aniž by byly založeny na objektivních, transparentních a nediskriminačních kritériích, porušení [článků 101 a 102 SFEU]?

4) Musí být [články 101 a 102 SFEU] vykládány v tom smyslu, že brání článkům 67 a 68 stanov FIFA v rozsahu, v němž označují UEFA a její národní členské federace jako ‚původní držitele všech práv odvozených od soutěží […], které spadají do jejich příslušné pravomoci‘, a zbavují tak zúčastněné kluby a jakéhokoli organizátora alternativní soutěže původního vlastnictví těchto práv, čímž si přisvojují výlučnou pravomoc za jejich komercializaci?

5) Pokud FIFA a UEFA jako organizace, které požívají výlučné pravomoci k organizování a povolování mezinárodních soutěží fotbalových klubů v Evropě, zakáží nebo brání na základě výše uvedených ustanovení svých stanov rozvoji [ESL], musí být článek 101 SFEU vykládán v tom smyslu, že se na taková omezení hospodářské soutěže může vztahovat výjimka stanovená v tomto ustanovení, s ohledem na skutečnost, že je podstatně omezena výroba, je zakázáno, aby se na trhu objevily alternativní produkty k těm, které na trhu nabízejí FIFA/UEFA, a jsou omezeny inovace tím, že je bráněno jiným formám a podobám, čímž je vyloučena potenciální konkurence na trhu a omezena volba spotřebitele? Existuje pro takové omezení objektivní odůvodnění, které by umožňovalo dospět k závěru, že nejde o zneužití dominantního postavení ve smyslu článku 102 SFEU?

6) Musí být články 45, 49, 56 nebo 63 SFEU vykládány v tom smyslu, že taková ustanovení, jako jsou ta, která jsou uvedena ve stanovách FIFA a UEFA (zejména článcích 22 a 71 až 73 stanov FIFA, článcích 49 a 51 stanov UEFA, jakož i v jakémkoli článku podobného obsahu ve stanovách členských asociací a národních lig), představují omezení, které je v rozporu s některou ze základních svobod uznaných v uvedených článcích, když požadují předchozí povolení od těchto organizací k vytvoření celoevropské klubové soutěže, jako je [ESL], hospodářským subjektem členského státu?“

20. Písemná vyjádření předložily Soudnímu dvoru jako účastníci původního řízení ESLC, A22 Sports Management SL (dále jen „A22“)( ), FIFA, UEFA a Liga Nacional de Fútbol Profesional (LNFP)( ). Písemná vyjádření ke všem nebo k částem předložených otázek rovněž předložila španělská, česká, dánská, irská, francouzská, chorvatská, italská, lotyšská, lucemburská, maďarská, polská, portugalská, rumunská, slovenská, švédská a islandská vláda a Evropská komise. Na jednání konaném dne 11. a 12. července 2022 učinily ústní vyjádření ESLC, A22, FIFA, UEFA, LNFP, Real Federación Española de Fútbol (RFEF)( ), španělská, česká, dánská, německá, estonská, irská, řecká, francouzská, chorvatská, italská, kyperská, lotyšská, maďarská, maltská, rakouská, polská, portugalská, rumunská, slovinská, švédská a norská vláda a Komise.

IV. Analýza

A. K přípustnosti předběžných otázek

21. Je třeba uvést, že přípustnost žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce byla zpochybněna ve třech ohledech UEFA a LNFP, jakož i zcela nebo zčásti některými zúčastněnými stranami, jmenovitě irskou, francouzskou, maďarskou, rumunskou a slovenskou vládou.

22. Zaprvé, pokud jde o argument založený na údajně hypotetické povaze sporu v původním řízení( ), zdá se mi užitečné připomenout, že tento čerpá svůj zdroj z námitky veřejně vyjádřené FIFA a UEFA proti oznámenému projektu společnosti ESLC. Skutečnost, že tento projekt vznikal v době svého oznámení a že byl mezitím pozastaven, nemění nic na této námitce, která se opírala o část pravidel těchto dvou federací a jejíž slučitelnost s pravidly soutěže je zpochybněna předkládajícím soudem. Navíc nic nenasvědčuje tomu, že by ESLC přestala existovat nebo že by vzala zpět žalobu, která stála za sporem v původním řízení. Zdá se tedy, že spor stále existuje a nadále trvá a otázky hospodářského práva s ním související jsou stále relevantní.

23. Zadruhé, pokud jde o obsah žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, který nesplňuje požadavky právního a skutkového rámce, v němž předkládající soud zpochybňuje výklad unijního práva( ), ačkoli se tato žádost nezabývá všemi právními otázkami vznesenými v souvislosti se vztahy mezi výkonem sportovní činnosti, její úpravou a hospodářským unijním právem, je třeba poznamenat, že otázky položené předkládajícím soudem jsou uvedeny podrobně, s argumenty a podepřené přesnými odkazy na faktické a regulační prvky, které předkládající soud považoval za relevantní. Skutečnost, že uvedená žádost obsahuje údaje a posouzení, jejichž správnost je sporná, sama o sobě nemůže vést k úplné nebo částečné nepřípustnosti posledně uvedeného.

24. Zatřetí a konečně žádost o rozhodnutí o předběžné otázce je stižena procesními vadami souvisejícími zejména s ochrannou povahou řízení a chybějící kontradiktorní diskuzi( ). Nicméně skutečnost, že Soudnímu dvoru byla předložena věc v rámci předběžného řízení ochranné nebo preventivní povahy, neznamená nepřípustnost této žádosti, neboť předkládající soud vysvětlil důvody, pro které to bylo nezbytné, aby mohl vynést rozsudek, a ve svém předkládacím rozhodnutí dodržel ostatní formální i materiální požadavky.

B. Úvodní poznámky

25. Předkládající soud svými předběžnými otázkami žádá Soudní dvůr, aby se v podstatě vyjádřil ke slučitelnosti souboru pravidel přijatých organizacemi FIFA a UEFA jako federací, které spravují všechny aspekty fotbalu na světové a evropské úrovni a které se týkají organizace a komercializace fotbalových soutěží v Evropě, s pravidly hospodářské soutěže a také se základními hospodářskými svobodami zaručenými SFEU.

26. Než přistoupím k analýze předběžných otázek, domnívám se, že je užitečné vyjádřit se ke vztahu mezi sportem a unijním právem.

1. K článku 165 SFEU a „evropskému sportovnímu modelu“

27. Ačkoli sport zpočátku nespadal do působnosti zakládajících smluv Evropské unie, potvrzení jeho zvláštnosti a jeho zařazení do článku 165 SFEU Lisabonskou smlouvou znamenalo vyvrcholení vývoje podporovaného a propagovaného orgány Unie.

28. Článek 165 SFEU zohlednil značný společenský význam sportovní činnosti v Unii( ) tím, že nejen stanoví, že „Unie přispívá k podpoře evropských hledisek sportu s přihlédnutím k jeho zvláštní povaze, jeho strukturám založeným na dobrovolné činnosti a jeho společenské a výchovné funkci“ (odstavec 1), ale také to, že činnost Unie je zaměřena na „rozvoj evropského rozměru sportu podporou spravedlivého a otevřeného sportovního soutěžení a spolupráce mezi subjekty odpovědnými za sport, jakož i ochranou fyzické a mravní integrity sportovců“ (odstavec 2).

29. Kromě toho znění článku 165 SFEU dalo obrysy závěrům řady iniciativ, které orgány Unie podnikly od 90. let po rozsudcích Soudního dvora – a zejména rozsudku ve věci Bosman( ) – v rámci vytváření evropské sportovní politiky. První základy uznání specifičnosti sportu tak byly položeny společným prohlášením o sportu připojeným k Amsterodamské smlouvě( ), po němž následovala zpráva Komise( ), která uznala specifičnost sportu, zejména v souvislosti s uplatňováním práva hospodářské soutěže( ). Na základě této zprávy Evropská rada v Nice vydala prohlášení, které znamená další krok v uznání specifičnosti sportu tím, že požaduje, aby Společenství vzalo v úvahu sociální, vzdělávací a kulturní funkce sportu ve své činnosti podle různých ustanovení Smlouvy, aby byla zachována sociální úloha sportu( ). Na tuto iniciativu navázala v roce 2007 bílá kniha o sportu( ) vypracovaná Komisí, která byla posledním krokem před začleněním článku 165 SFEU do Lisabonské smlouvy v roce 2009.

30. Tento článek 165 rovněž vyjadřuje „ústavní“ uznání „evropského sportovního modelu“ charakterizovaného řadou prvků, které se vztahují na několik sportovních disciplín na evropském kontinentu, včetně fotbalu. Tento model je založen v první řadě na pyramidové struktuře s amatérským sportem jako základnou a s profesionálním sportem na jeho vrcholu. Mezi jeho hlavní cíle patří v druhé řadě podpora otevřených soutěží přístupných všem díky transparentnímu systému, kde postup a sestup udržují soutěžní rovnováhu a podporují sportovní zásluhy, což je také základním prvkem tohoto modelu. Ten je konečně založen na systému finanční solidarity, který umožňuje přerozdělovat a znovu investovat příjmy vytvořené akcemi a aktivitami čelních představitelů na nižších úrovních sportu.

31. Sportovní federace hrají v rámci „evropského sportovního modelu“ klíčovou úlohu zejména z organizačního hlediska, aby bylo zajištěno dodržování a jednotné uplatňování pravidel upravujících příslušné sportovní disciplíny. Tato úloha byla navíc uznána Soudním dvorem, který rozhodl, že je na sportovních federacích, aby stanovily příslušná pravidla pro organizaci sportovních disciplín a že přidělení takového úkolu sportovním federacím je v zásadě odůvodněné skutečností, že tyto federace mají znalosti a zkušenosti nezbytné ke splnění tohoto úkolu( ). Tento model, který je historicky organizovaný podle zásady „jednoho místa“ (Ein-Platz-Prinzip), na jejímž základě mají federace v rámci své zeměpisné působnosti monopol na řízení a organizaci sportu, je nyní zpochybňován.

32. Je třeba také poznamenat, že „evropský sportovní model“ není statický. Evropské sportovní struktury a způsob jejich řízení se totiž postupem času vyvíjejí, často pod vlivem jiných modelů zavedených mimo evropský kontinent. S ohledem na rozmanitost evropských sportovních struktur by proto bylo obtížné podrobně definovat jediný a jednotný model organizace sportu v Evropě. Existují další modely řízení individuálních a kolektivních sportů, které se v určitých aspektech liší svými technickými charakteristikami a organizací od modelu, na kterém je v současnosti založen evropský fotbal( ). Vznik různých sportovních modelů v Evropě však nemůže zpochybnit zásady uvedené v článku 165 SFEU, ani nařídit reciproční úpravy zaměřené na „sjednocení“ různých modelů, které existují vedle sebe, a tím méně na odstranění „struktur založených na dobrovolnictví“.

2. K námitce vůči „evropskému sportovnímu modelu“

33. Jak bylo uvedeno v bodě 30 tohoto stanoviska, „evropský sportovní model“ se vyznačuje zejména otevřeností svých soutěží, v nichž je účast založena na „sportovních zásluhách“ prostřednictvím systému postupu a sestupu. Liší se tak od severoamerického modelu, který je založen především na „uzavřených“ soutěžích či ligách, ve kterých je účast klubů, které jsou franšízovými společnostmi, zaručená, předem daná a založená na zaplacení vstupního poplatku( ). Dalo by se říci, že právě v reakci na další existující modely se normotvůrce Unie rozhodl vložit do Smlouvy pojem „evropský sportovní model“, aby jej jasně odlišil od těchto jiných modelů a zajistil jeho ochranu prostřednictvím přijetí článku 165 SFEU.

34. Pokud by tomu bylo jinak, tento článek by postrádal smysl. Je zřejmé, že nebyl vložen pouze na ochranu amatérského sportu. Ve skutečnosti není vyžadována žádná institucionální záruka, a to zejména na úrovni SFEU, aby bylo každému umožněno provozovat sport na individuálním základě nebo zakládat amatérské sportovní asociace. Tento článek byl vložen právě proto, že sport je zároveň oblastí, ve které je vykonávána významná hospodářská činnost. Zavedení článku 165 SFEU má proto za cíl uvést zvláštní sociální povahu této hospodářské činnosti, která pravděpodobně v určitých ohledech odůvodňuje rozdílné zacházení. Zejména je třeba poznamenat, že výrazy, které byly ve znění tohoto článku použity cíleně (včetně zejména výrazů „struktury založené na dobrovolné činnosti“, „společenská funkce“, „evropský rozměr sportu“, „spravedlivé a [...] otevřené sportovní soutěžení“, „spolupráce mezi subjekty odpovědnými za sport“) ilustrují specifičnost tohoto modelu, který chce normotvůrce Unie chránit.

35. Článek 165 SFEU samozřejmě nelze vykládat izolovaně, bez ohledu na požadavky stanovené v článcích 101 a 102 SFEU, které se rovněž vztahují na oblast sportu (zejména mají-li dotčené činnosti hospodářský rozměr). Totéž platí pro uplatnění ustanovení práva hospodářské soutěže v této oblasti. Použití ustanovení SFEU na oblast sportu však nelze omezit pouze na články 101 a 102 SFEU, přičemž článek 165 SFEU může rovněž sloužit jako standard při výkladu a uplatňování výše uvedených ustanovení práva hospodářské soutěže. Článek 165 SFEU tak představuje ve své oblasti zvláštní ustanovení ve srovnání s obecnými ustanoveními článků 101 a 102 SFEU, která se vztahují na veškerou hospodářskou činnost. Žádné ustanovení SFEU nevyžaduje ab initio výlučné nebo převažující použití ve vztahu k ostatním ustanovením, přičemž jejich vztah se navíc řídí zásadou specializace. Článek 165 SFEU navíc představuje ze své podstaty „horizontální“ ustanovení, jelikož musí být zohledněn při provádění jiných politik Unie. Kromě toho v souladu s článkem 7 SFEU musí být různé politiky Unie prováděny soudržným způsobem s přihlédnutím ke všem jejich cílům, které se Unie snaží chránit.

36. V tomto ohledu podotýkám, že vliv „alternativních modelů“ zmíněných v bodě 33 tohoto stanoviska, stejně jako liberalizace sportovní ekonomiky, vedly k hnutím zpochybňujícím monopol uplatňovaný některými evropskými sportovními federacemi, zejména pokud jde o organizaci a komerční využití nejvýnosnějších soutěží. Z ekonomického hlediska měla tato „separatistická“ hnutí – často iniciovaná kluby přidruženými k těmto sportovním federacím – za svůj hlavní cíl maximalizovat finanční příjmy plynoucí z komerčního využívání těchto soutěží úpravou jejich struktury a organizačního modelu, který byl až dosud pod záštitou těchto federací. Pokud jde o evropský fotbal, touha vytvořit ligu nebo uzavřenou (nebo „polootevřenou“) soutěž není nová, jak dokazují pokusy o vytvoření soutěží konkurujících soutěžím UEFA, které se objevily během 90. let 20. století a prvního desetiletí 21. století, aniž se však zhmotnily( ).

37. Z právního hlediska zpochybňování modelu řízení sportovních svazů často nacházelo oporu v oblasti práva hospodářské soutěže. Hlavními předměty sporu před vnitrostátními orgány pro hospodářskou soutěž, Komisí a vnitrostátními soudy proto bylo spojení dvojí úlohy regulátora a hospodářského subjektu sportovních federací, monopolní struktura určitých trhů organizace sportovních soutěží a komercializace souvisejících práv, jakož i odmítnutí těchto federací umožnit pořádání nezávislých soutěží, a tudíž povolit vstup nových konkurentů na dotčené trhy.

38. V tomto smyslu se, v rámci projednávané věci, zpochybnění organizačního modelu fotbalových soutěží a komercializace ze strany UEFA a FIFA společností ESLC zakládalo v podstatě na právu hospodářské soutěže.

3. K zohlednění specifičnosti sportu a „evropského sportovního modelu“ v rámci konkurenční analýzy

39. Z historické a ustálené judikatury Soudního dvora vyplývá, že sport, bez ohledu na to, že byla zdůrazněna jeho specifičnost, spadá pod unijní právo, a zejména ustanovení Smlouvy týkající se hospodářského práva Unie, představuje-li hospodářskou činnost( ).

40. Pokud jde zejména o unijní právo hospodářské soutěže, nelze slučitelnost pravidel vydaných sportovními federacemi a jejich chování na trhu posuzovat abstraktně, aniž jsou zohledněny všechny prvky, které jsou součástí právního a skutkového rámce, v němž jsou zasazeny.

41. Zvláštní charakteristiky sportovních činností je totiž odlišují od jiných hospodářských odvětví. Sport se vyznačuje vysokou mírou vzájemné závislosti, protože kluby jsou na sobě závislé, aby se mohly organizovat a vyvíjet v rámci sportovních soutěží. Z toho vyplývá, že je nezbytná určitá míra rovnosti a také určitá konkurenční rovnováha, tedy vlastnosti, které odlišují sport od jiných odvětví, v nichž konkurence mezi hospodářskými subjekty v konečném důsledku vede k vyloučení neefektivních společností z trhu.

42. I když se tedy nelze dovolávat zvláštních charakteristik sportu za účelem vyloučení sportovních činností z oblasti působnosti SEU a SFEU, mohou odkazy na tuto zvláštní povahu a společenskou a výchovnou funkci sportu, které jsou uvedeny v článku 165 SFEU, být relevantní zejména pro účely analýzy možného objektivního odůvodnění omezení hospodářské soutěže nebo základních svobod v oblasti sportu( ).

4. K povinnostem uloženým sportovní federaci, která má pravomoc povolovat střety zájmů a předcházet jim

43. S ohledem na úlohu tradičně přisuzovanou sportovním federacím jsou federace vystaveny riziku střetu zájmů vyplývajícího ze skutečnosti, že jednak mají regulační pravomoc a jednak také zajišťují hospodářskou činnost.

44. Otázka možného střetu zájmů vyplývajícího z kumulace výkonu hospodářské činnosti spočívající v organizování a marketingu soutěží s regulační pravomocí na straně UEFA a FIFA, je výslovně uvedena v první a druhé předběžné otázce. Před analýzou sporných ustanovení s ohledem na články 101 a 102 SFEU je proto vhodné uvést určité podrobnosti o povinnostech uložených takovým sportovním federacím, jako je UEFA a FIFA při výkonu svých pravomocí a o opatřeních, která je třeba přijmout, aby se předešlo střetu zájmů.

45. V tomto ohledu Soudní dvůr ve dvou rozsudcích, z nichž jeden se týká regulace sportovní disciplíny a druhý regulace svobodného povolání, položil základy analytického rámce „věnovaného“ otázce jednak kumulace regulační pravomoci a jednak ekonomické činnosti v rámci jednoho subjektu.

46. Konkrétně Soudní dvůr v rozsudku MOTOE( ) rozhodl, že pokud nařízení přiznávají právnické osobě, která sama organizuje a komerčně využívá soutěže, pravomoc určovat osoby oprávněné organizovat uvedené soutěže, jakož i stanovit podmínky, za kterých jsou organizovány, přiznává tomuto subjektu zřejmé zvýhodnění oproti jejím soutěžitelům. Takové právo tedy může podnik, který jím disponuje, vést k tomu, že zabrání přístupu ostatních subjektů na dotčený trh. Výkon této regulační funkce by proto měl podléhat omezením, povinnostem či kontrole, aby se zabránilo tomu, že by daná právnická osoba mohla narušovat hospodářskou soutěž tím, že zvýhodní soutěže, které organizuje, nebo soutěže, jejichž organizace se účastní. Dále byla tato judikatura použita obdobně v jiném rozsudku Soudního dvora, který vyplynul z případu týkajícího se výkladu článku 101 SFEU, pokud jde o pravidla přijatá sdružením podniků, které bylo provozovatelem i regulačním orgánem relevantního trhu, kterým byl v projednávaném případě trh povinného vzdělávání certifikovaných účetních( ).

47. V projednávané věci není zpochybňováno, že UEFA vykonává dvojí funkci, jednak regulační tím, že přijímá pravidla týkající se profesionálního fotbalu, a jednak hospodářskou tím, že pořádá sportovní soutěže. Vzhledem k tomu, že tato federace má také oprávnění povolovat soutěže pořádané třetími osobami, může tato situace vést ke střetu zájmů, což znamená, že tato federace podléhá při výkonu svých funkcí určitým povinnostem, aby nedošlo k narušení hospodářské soutěže.

48. Je však třeba bez dalšího poukázat na to, že z judikatury Soudního dvora citované v bodě 46 tohoto stanoviska vyplývá, že pouhá okolnost, že týž subjekt vykonává jak funkci regulátora, tak organizátora sportovních soutěží, sama o sobě neznamená porušení unijního práva hospodářské soutěže( ). Z této judikatury dále vyplývá, že hlavní povinností sportovní federace, která se nachází v postavení UEFA, je zajistit, aby třetí osoby nebyly neoprávněně zbaveny přístupu na trh do té míry, že by tím byla narušena hospodářská soutěž na tomto trhu.

49. Z toho vyplývá, že sportovní federace mohou za určitých podmínek odmítnout přístup na trh třetím osobám, aniž to znamená porušení článků 101 a 102 SFEU, s výhradou, že toto odmítnutí je ospravedlněno legitimními důvody a že opatření přijatá těmito federacemi jsou přiměřená uvedeným cílům.

C. K předběžným otázkám

50. Projednávaná věc se týká souboru pravidel, která byla přijata organizacemi FIFA a UEFA jakožto federacemi, jejichž cílem je „regulovat“ různé aspekty světového a evropského fotbalu. Tato pravidla jsou trojího druhu a zahrnují:

– systém předchozího schvalování ze strany FIFA a UEFA pro jakoukoli mezinárodní fotbalovou soutěž, tedy zejména pro ty, jejichž organizaci a komercializaci by navrhovaly třetí strany (nepřidružené k těmto federacím);

– klauzule, kterými tyto federace ukládají svým přímým či nepřímým členům (jmenovitě národním fotbalovým asociacím, fotbalovým ligám a profesionálním fotbalovým klubům), a nakonec i hráčům, aby se účastnili pouze mezinárodních soutěží, které pořádají nebo u kterých pověřili organizací třetí stranu, a to pod trestem vyloučení;

– ustanovení, podle kterých FIFA, nebo v určitých bodech FIFA a regionální konfederace, včetně UEFA, je (nebo jsou) „původním“ držitelem nebo „původními“ držiteli všech sportovních práv souvisejících s mezinárodními fotbalovými soutěžemi „spadajícími pod (její) jejich jurisdikci“ a mají výhradní pravomoc využívat tato práva, jakož i povolovat vysílání těchto soutěží ve všech jeho podobách.

51. Svými prvními dvěma otázkami se předkládající soud v podstatě táže, zda je požadavek předchozího povolení FIFA a UEFA slučitelný s články 101 a 102 SFEU.

52. Třetí otázka se týká diskreční pravomoci, kterou mají tyto federace k uvalení sankcí na své členy, a způsobu, jakým se FIFA a UEFA této rizikové skutečnosti veřejně dovolávaly po oznámení vytvoření ESL.

53. Vzhledem k rozvinutější judikatuře týkající se rozhodnutí sportovních svazů podle článku 101 SFEU přezkoumám v první řadě druhou a třetí předběžnou otázku (pokud jde o analýzu sankcí z hlediska článku 101 SFEU), než se budu v druhé řadě zabývat první předběžnou otázkou a dále pátou předběžnou otázkou, která se týká existence případných odůvodnění za předpokladu, že bylo zjištěno omezení hospodářské soutěže z pohledu článků 101 a 102 SFEU.

54. Mimoto se domnívám, že otázka soutěžní legality jednání uvedeného ve třetí předběžné otázce je neoddělitelně spojena s otázkou pravidel, která jsou předmětem prvních dvou předběžných otázek. Pokud je tedy cílem sankcí zajistit účinnost systému předchozího povolení a pravidel účasti, je třeba je analyzovat společně.

55. Toto stanovisko se pak bude zabývat otázkou slučitelnosti pravidel zavedených UEFA a FIFA s články 101 a 102 SFEU, pokud jde o využívání obchodních práv vyplývajících z fotbalových soutěží (čtvrtá předběžná otázka), jakož i o slučitelnost pravidel předběžného povolení s ustanoveními týkajícími se základních svobod SFEU (šestá předběžná otázka).

1. Ke druhé předběžné otázce

56. Svou druhou otázkou a první částí své třetí otázky se předkládající soud v podstatě táže, zda musí být článek 101 SFEU vykládán v tom smyslu, že brání statutárním ustanovením FIFA a UEFA o systému předchozího povolení, jakož i o sankcích zamýšlených těmito federacemi.

57. Úvodem je důležité připomenout, že k tomu, aby se na ně vztahoval zákaz stanovený v čl. 101 odst. 1 SFEU, musí být dohoda mezi podniky, rozhodnutí sdružení podniků nebo jednání ve vzájemné shodě způsobilé ovlivnit obchod mezi členskými státy a jejich „účelem nebo důsledkem“ musí být vyloučení, omezení nebo narušení hospodářské soutěže na vnitřním trhu( ).

58. Pokud jde zaprvé o existenci rozhodnutí sdružení podniků, z ustálené judikatury vyplývá, že pojem „podnik“ zahrnuje v rámci práva hospodářské soutěže jakýkoli subjekt vykonávající hospodářskou činnost nezávisle na právním postavení tohoto subjektu a způsobu jeho financování( ). V tomto ohledu se čl. 101 odst. 1 SFEU vztahuje nejen na přímé metody koordinace chování mezi podniky, ale také na institucionalizované formy spolupráce, tedy na situace, kdy hospodářské subjekty jednají prostřednictvím kolektivní struktury nebo společného orgánu( ).

59. V projednávaném případě je nesporné, že členy FIFA a UEFA jsou národní asociace, které sdružují kluby, pro které je fotbalová praxe hospodářskou činností, a které tedy představují podniky ve smyslu článku 101 SFEU( ). Vzhledem k tomu, že národní asociace tvoří sdružení podniků, a také kvůli hospodářským činnostem, které vykonávají, podniky, FIFA a UEFA, asociace sdružující národní asociace, rovněž tvoří sdružení podniků (dokonce „sdružení sdružení podniků“) ve smyslu článku 101 SFEU. Kromě toho stanovy přijaté takovými subjekty odrážejí vyjádření vůle FIFA a UEFA koordinovat chování svých členů, zejména pokud jde o jejich účast v mezinárodních fotbalových soutěžích( ). Statutární ustanovení mezinárodní sportovní federace, jako jsou ustanovení dotčená v původním řízení, lze tedy kvalifikovat jako „rozhodnutí sdružení podniků“ ve smyslu čl. 101 odst. 1 SFEU.

60. Zadruhé použití pravidel unijního práva hospodářské soutěže na rozhodnutí sdružení podniků předpokládá, že toto rozhodnutí může ovlivnit obchod mezi členskými státy( ). Zdá se mi, že v projednávaném případě lze takový vliv určit bez velkých obtíží.

61. Zatřetí je důležité připomenout, že k tomu, aby dohoda spadala pod zákaz uvedený v čl. 101 odst. 1 SFEU, musí být „jejím účelem nebo důsledkem“ omezení hospodářské soutěže. V tomto ohledu z ustálené judikatury vyplývá, že alternativní povaha této podmínky určená spojkou „nebo“, vede nejdříve k nutnosti uvážit samotný účel dohody( ).

62. Pojem „omezení z hlediska účelu“ musí být vykládán restriktivně a lze jej použít pouze na určité kartelové dohody mezi podniky, jež samy o sobě a vzhledem k obsahu jejich ustanovení, cílům, ke kterým směřují, jakož i k hospodářskému a právnímu kontextu, do kterého spadají, vykazují dostatečný stupeň škodlivosti z hlediska hospodářské soutěže, aby tak bylo možné mít za to, že přezkum jejich důsledků není nutný, jelikož některé formy koordinace mezi podniky mohou být považovány za škodlivé pro řádné fungování normální hospodářské soutěže již ze své povahy( ). V rámci posuzování tohoto kontextu je třeba zohlednit povahu dotčeného zboží nebo služeb, jakož i skutečné podmínky fungování a strukturu dotčeného trhu nebo dotčených trh( ).

a) K otázce, zda požadavek předchozího povolení představuje omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu

63. V první řadě připomínám, že z obsahu pravidel dotčených v původním řízení vyplývá, že pořádání jakékoli fotbalové soutěže v Evropě musí podléhat předchozímu povolení UEFA, která má navíc výlučnou pravomoc organizovat takové soutěže. Tento systém předchozího povolení je provázen povinností účastnit se – pro kluby a hráče přidružené k UEFA a FIFA – soutěží pořádaných těmito federacemi, jakož i zákazem účasti v soutěžích jimi nepovolených, a to pod trestem vyloučení.

64. Vzhledem k výše uvedenému popisu je třeba poznamenat, že systém zavedený organizací UEFA je založen na řadě ustanovení, která lze přirovnat k doložkám o zákazu soutěže a o výlučnosti doprovázených sankcemi za účelem zajištění jejich účinnosti.

65. Je však třeba poznamenat, že zaprvé taková ustanovení nespadají mezi typy dohod nebo jednání, které lze považovat, z důvodu jejich povahy a na základě získaných zkušeností, za škodlivé pro řádné fungování běžné hospodářské soutěže, aniž jsou přezkoumány účinky( ).

66. Zadruhé samotná existence mechanismu předběžného povolení, který umožňuje organizátorům, kteří jsou třetími osobami, požádat o přístup na příslušný trh – nezávisle na diskreční pravomoci UEFA odmítnout takové povolení, by měla být dostatečná k tomu, aby vyvolala otázky ohledně dostatečně škodlivé povahy těchto pravidel, což vyžaduje judikatura jako kritérium pro zjištění omezení z hlediska účelu. Otázku, zda zavedený mechanismus skutečně postačuje k zajištění účinné hospodářské soutěže na relevantním trhu, nebo zda omezuje hospodářskou soutěž, lze vznést pouze na základě analýzy protisoutěžních účinků.

67. Pokud jde zadruhé o cíle sledované pravidly UEFA, z ustálené judikatury vyplývá, že skutečnost, že UEFA a FIFA mohou sledovat legitimní cíle spojené se specifičností sportu, nemůže sama o sobě představovat prvek, který umožňuje, aby zavedená pravidla nebyla kvalifikována jako „omezení z hlediska účelu“, pokud by bylo prokázáno, že jiný cíl, který sledují, lze považovat za cíl omezení hospodářské soutěže( ).

68. Nicméně za předpokladu, že cíle sledované UEFA nejsou výslovně identifikovatelné nebo že nevyplývají jasně z obsahu pravidel UEFA, jak tvrdí společnost ESLC a Komise, tato skutečnost sama o sobě neumožňuje zjistit, že jde o protisoutěžní objekt.

69. Zatřetí z ustálené judikatury vyplývá, že analýza protisoutěžního účelu opatření se nesmí omezovat na izolované posouzení obsahu a cíle zkoumaných pravidel, ale že je také nutné vzít v úvahu právní a ekonomické souvislosti, do nichž tato pravidla zapadají( ).

70. V rámci této analýzy se mi zdají být zvláště relevantní následující skutečnosti.

71. Právní a ekonomické souvislosti, jejichž součástí jsou tato pravidla, charakterizuje především kumulace regulační pravomoci s výkonem hospodářské činnosti, která staví UEFA do zvláštní situace, která jí ukládá určité povinnosti s cílem vyhnout se konfliktu zájmů( ).

72. V tomto ohledu není pochyb, pokud jde o skutečnost, že UEFA má diskreční pravomoc, která vyplývá zejména z jejího zvláštního postavení na příslušném trhu jakožto řídícího orgánu fotbalu v Evropě. I když je tedy povinností UEFA upravit postup předchozího povolení takovým způsobem, aby se vyhnula zvýhodňování svých vlastních soutěží neoprávněným odmítáním akcí podléhajících povolení a nabízených třetími osobami, nicméně pouze konkrétní analýza provádění diskreční pravomoci, kterou má, by umožnila zjistit, zda ji nepoužila diskriminačně a nevhodně, aby prokázala protisoutěžní účinky.

73. Za předpokladu, že by systém předchozího povolení zavedený organizací UEFA nebyl zasazen do postupu podléhajícího jasně definovaným, transparentním, nediskriminačním a přezkoumatelným povolovacím kritériím ve smyslu judikatury Soudního dvora k rozsudkům MOTOE a OTOC, jak se zdá, že předkládající soud naznačuje, z této judikatury jasně vyplývá, že neexistence takových kritérií nemůže automaticky vést ke kvalifikaci „omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu“, ale spíše k označení omezujících účinků, které však musí být potvrzeny na základě hloubkové analýzy( ).

74. Omezení hospodářské soutěže by navíc mohlo být v zásadě konstatováno (s vyžadovaným stupněm jistoty) pouze tehdy, pokud se předchozí povolení skutečně ukázalo jako objektivně nezbytné pro vytvoření alternativní soutěže, jako je ESL. V tomto případě by se však zdálo, že z (ryze) právního hlediska není takové povolení nezbytné, neboť jakákoli nezávislá soutěž mimo ekosystém UEFA a FIFA může být vytvořena svobodně a bez zásahu UEFA.

75. Na rozdíl od situace dotčené ve věci, která vedla k vydání rozsudku MOTOE, totiž ani FIFA ani UEFA nejsou veřejnými subjekty, ani nemají žádné zvláštní nebo výlučné právo, z něhož by vyplývalo, že by společnost, která hodlá uspořádat mezinárodní nebo evropskou fotbalovou soutěž, měla bezpodmínečně získat povolení jednoho nebo druhého z těchto subjektů. Kromě toho žádné veřejnoprávní ustanovení neukládá této společnosti povinnost dodržovat pravidla stanovená těmito subjekty, na rozdíl od situace ve věci, která vedla k vydání rozsudku OTOC.

76. Nic tak v zásadě nebrání tomu, aby kluby tvořící ESL následovaly příkladu jiných sportovních disciplín a vytvořily si vlastní soutěž mimo rámec vymezený UEFA. V tomto případě se však zdá, že systém předchozího povolení UEFA představuje překážku pro vytvoření ESL, zejména s ohledem na skutečnost, že kluby iniciující tento projekt si přejí rovněž zůstat přidruženy k UEFA, a těžit tak z výhod, které plynou z takového členství. V tomto ohledu je třeba poznamenat, že opatření zaměřená na řešení tohoto fenoménu „dvojího členství“, jako jsou konkurenční doložky nebo doložky o výlučnosti, nemají podle judikatury Soudu omezit hospodářskou soutěž( ).

77. Konečně odpověď na otázku, zda by taková iniciativa mohla být z praktického hlediska skutečně provedena s ohledem na další překážky, které mohou existovat, jako je například režim sankcí, kterému by byly vystaveny kluby a hráči přidružení k UEFA (a finanční a sportovní důsledky, které takové rozhodnutí může mít pro zúčastněné strany), nelze dát na základě abstraktního zkoumání dotčených pravidel, ale pouze v rámci podrobného posouzení konkrétních dopadů uplatňování těchto pravidel. Kromě toho mají tyto sankce omezující účinek pouze v případě, že si dotčené kluby přejí zůstat přidruženy k UEFA( ).

78. S ohledem na výše uvedené úvahy jsem toho názoru, že i když pravidla dotčená v původním řízení mohou mít za následek omezení přístupu konkurentů UEFA na trh organizace fotbalových soutěží v Evropě, taková okolnost, za předpokladu, že je prokázána, zjevně neznamená, že cílem těchto pravidel je omezení hospodářské soutěže ve smyslu čl. 101 odst. 1 SFEU.

b) K otázce, zda požadavek předchozího povolení představuje omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu

79. Z ustálené judikatury vyplývá, že v případě, kdy není jasně zjištěno omezení z hlediska účelu – jak se mi zdá v projednávané věci – je třeba provést úplnou analýzu jeho účinků pro potřeby čl. 101 odst. 1 SFEU( ). Účelem takové analýzy je určit dopad na hospodářskou soutěž, který budou mít pravděpodobně pravidla UEFA na trh pro pořádání fotbalových soutěží v Evropě.

80. V projednávané věci zahrnuje posouzení dopadu pravidel UEFA na hospodářskou soutěž nejprve zohlednění všech faktorů, které určují přístup na referenční trh, za účelem posouzení, zda na základě postupu stanoveného touto federací existují pro konkurenta „skutečné a konkrétní možnosti“ vytvořit nezávislou soutěž( ).

81. Za tímto účelem je třeba věnovat zvláštní pozornost ústřední úloze, kterou hraje UEFA jako řídící orgán fotbalu na evropském kontinentu, a diskreční pravomoci, kterou v této funkci má. Stejně tak musí být analyzována ekonomická síla ESL a klubů, které ji tvoří, zejména za účelem posouzení, zda lze tuto soutěž vytvořit nezávisle na UEFA.

82. V tomto rámci je podle mého názoru nutné vzít v úvahu nejen konkrétní dopad překážek vstupu, které by mohly vyplývat ze systému předchozího povolení zavedeného organizací UEFA, ale také (a zejména) dopad, který by mohly mít sankce stanovené touto federací na dostupnost klubů a hráčů nezbytných k vytvoření této nové soutěže.

c) K přezkumu disciplinárního režimu stanoveného organizací UEFA v souvislosti s posouzením protisoutěžního cíle nebo účinku

83. Přísnost sankcí použitelných v případě porušení pravidel vydaných sportovním svazem, jakož i riziko jejich uložení, jsou zvláště důležitými prvky při analýze obsahu a cíle opatření přijatého sportovní federací, neboť tyto sankce mohou odradit kluby nebo hráče od účasti v soutěžích, které nejsou touto federací povoleny. V projednávaném případě disciplinární opatření, která, jak se zdá, stanovila UEFA, včetně hrozby sankcí uvalených na účastníky ESL, mohou uzavřít trh pro pořádání fotbalových soutěží v Evropě pro potenciálního konkurenta, neboť tomu by hrozilo, že bude zbaven možnosti jak účasti klubů nezbytných pro organizaci sportovní soutěže, tak přístupu ke „zdroji“, který tvoří hráči.

84. Dopad sankcí uložených sportovní federací však nelze analyzovat abstraktně bez zohlednění celkového kontextu disciplinárních opatření stanovených touto federací. V tomto ohledu je třeba konkrétně posoudit odrazující účinek, který mohou mít sankce na dotčené kluby (a hráče), a zejména možnost, že se s ohledem na své příslušné postavení na trhu rozhodnou ignorovat riziko uvalení sankcí, kterému se vystavují přistoupením k vytvoření samostatné ligy (a účastí v ní). Rozsah disciplinární pravomoci, kterou má sportovní federace k dispozici, lze skutečně uplatňovat pouze „v mezích její jurisdikce“, která sama závisí na uznání ze strany klubů a hráčů, kteří jsou k ní přidruženi a původně dobrovolně souhlasili s tím, že se podřídí jejím pravidlům, a tím i její kontrole. Pokud se však posledně jmenovaní rozhodnou s touto federací „rozejít“, vytvořit novou nezávislou soutěž a účastnit se jí, riziko uvalení sankcí na ně již nemusí mít žádný odrazující účinek.

d) K uplatnění teorie vedlejších omezení na dotyčná pravidla

85. Aby se vyhnula působnosti čl. 101 odst. 1 SFEU, musí být omezení způsobená dotčenými pravidly UEFA přirozenou součástí sledování legitimních cílů a musí jim být přiměřená. Je proto vhodné přezkoumat, zda, jak v podstatě tvrdí FIFA a UEFA, jakož i řada vlád, bez ohledu na potenciální omezující účinky na hospodářskou soutěž, vlastnosti systému předchozího povolení a systému sankcí umožňují dosáhnout legitimních cílů sledovaných organizací UEFA, aniž to překračuje míru nezbytnou pro jejich dosažení( ).

86. Vzhledem k tomu, že použití teorie vedlejších omezení v rámci sportu je jádrem projednávané věci, považuji za užitečné poskytnout určité objasnění analytického rámce, které je třeba sledovat.

1) Předběžné poznámky k analytickému rámci vedlejších omezení

87. Teorie vedlejších omezení se původně vyvinula v kontextu „čistě“ obchodních dohod( ). Jakékoli omezení, které je přímo spojeno a nezbytné k provádění hlavní operace, která sama o sobě nemá protisoutěžní povahu, je tedy kvalifikováno jako „vedlejší omezení“( ).

88. Judikatura týkající se „vedlejších obchodních omezení“ (commercial ancillary restraints) se následně rozšířila na omezení, která byla považována za nezbytná z důvodů veřejného zájmu, čímž vznikla „regulační vedlejší omezení“ (regulatory ancillary restraints)( ). Soudní dvůr tak uznal, že v určitých případech je možné vyvážit „neobchodní“ cíle vůči omezení hospodářské soutěže a dojít k závěru, že prvně uvedené převažují nad těmi druhými, což má za následek, že nedochází k porušení 101 odst. 1 SFEU.

89. Tato judikatura, která byla poprvé zakotvena v rozsudku Wouters a další, který se týkal stavovských pravidel pro advokáty( ), byla v podstatě následně uplatněna – kromě rozsudku Meca Medina a Majcen v. Komise( ) týkajícího se činnosti sportovní federace – v rámci záležitostí týkajících se postupů nebo činů vycházejících z profesních komor( ). Zatímco judikatura týkající se vedlejších regulačních omezení je stále omezená – a ještě restriktivnější v oblasti sportu, věc, v níž byl vydán rozsudek Meca-Medina a Majcen v. Komise, představuje jediný precedens pro uplatnění této teorie na oblast sportu – zdá se, že Soud přijal restriktivní přístup při použití ve výše uvedených věcech. Nestačí se tedy abstraktním způsobem dovolávat „vágních“ nebo obecných cílů; ale v případě, že se prokáže jejich existence, je nutné, aby omezení bylo objektivně nezbytné pro provádění hlavní operace a bylo ve vztahu k ní přiměřené( ), přičemž tato analýza musí být provedena konkrétním a odůvodněným způsobem( ).

90. Tento přístup se mi zdá opodstatněný, protože samotný koncept a základní myšlenka teorie vedlejších omezení vyžaduje restriktivní výklad. Připomínám, že jde o vyloučení určitých aspektů dohody, které (skutečně nebo potenciálně) ohrožují hospodářskou soutěž, z působnosti čl. 101 odst. 1 SFEU pouze tehdy, jsou-li přímo spojeny s provedením hlavní operace, která sama o sobě není protisoutěžní, a jsou pro ni nezbytné. Zachování širšího výkladu by představovalo riziko obcházení pravidel práva hospodářské soutěže, což by bylo nepřijatelné řešení zejména ve chvíli, kdy není zpochybněno, že předmětné činnosti – nehledě na to, že jejich původci jsou sportovní svazy – jsou hospodářské činnosti podléhající právu hospodářské soutěže.

91. Jak již bylo řečeno, analytický rámec pro vedlejší regulační omezení (včetně omezení souvisejících se sportem) se liší od rámce ryze komerčních omezení v tom, že nezbytnost takových omezení musí být posuzována s ohledem na cíle, které jsou svou povahou „abstraktnější“ než ty, které jsou předmětem v rámci obchodních dohod. Kromě toho podotýkám, že specifičnost vedlejších regulačních omezení, a zejména těch „sportovních“, je založena na skutečnosti, že je zohledněna široká škála (nekomerčních) cílů, které se mohou lišit od spíše technických cílů (např. jako antidopingová pravidla nebo určité specifické aspekty související s dotyčnými sportovními disciplínami) po takové další obecnější cíle, jako jsou cíle, které jsou uznávány podle článku 165 SFEU (např. zásady bezúhonnosti nebo sportovních zásluh). Nemělo by se zapomínat, že tato analýza umožňuje in fine „začlenit“ specifika sportu do analýzy hospodářské soutěže v rámci citlivé úlohy spočívající v nalezení rovnováhy mezi „komerčními“ aspekty a „sportovními“ aspekty profesionálního fotbalu.

92. Po těchto upřesněních je nyní třeba nejprve přezkoumat, zda jsou cíle sledované spornými pravidly UEFA (a FIFA) legitimní, a poté v druhé řadě přezkoumat, zda jsou opatření přijatá touto federací neodmyslitelně spjatá s těmito cíli a jsou jim přiměřená.

2) K legitimní povaze cílů sledovaných pravidly UEFA

93. Pokud jde o zvláštní pravidla předchozího povolení a účasti, o která se v projednávané věci jedná, nelze zpochybnit, že většina cílů, kterých se UEFA a FIFA dovolávají, vyplývá z „evropského sportovního modelu“, a vztahuje se na ně tedy výslovně primární právo Unie, zejména článek 165 SFEU, a jejich legitimitu tak nelze zpochybnit. To platí konkrétně pro pravidla, jejichž cílem je zaručit zahájení soutěží a chránit zdraví a bezpečnost hráčů, jakož i zajistit solidaritu a přerozdělení příjmů. Mezi těmito cíli spojenými se specifičností sportu byly některé rovněž uznány judikaturou Soudního dvora, jako například cíl spojený se zachováním integrity soutěží a rovnováhy mezi kluby za účelem zachování určitého stupně rovnosti a nejistoty( ).

94. Z judikatury Soudního dvora nicméně vyplývá, jak bylo uvedeno v bodě 85 tohoto stanoviska, že sledování legitimních cílů nemůže samo o sobě postačovat k vyloučení pravidel UEFA a FIFA z působnosti čl. 101 odst. 1 SFEU, ale že je nutné v rámci konkrétní analýzy stanovit, že opatření přijatá k dosažení sledovaných cílů jsou nezbytná a přiměřená.

3) K vlastní a přiměřené povaze omezení hospodářské soutěže ve vztahu ke sledovaným cílům

i) K vlastní povaze systému předchozího povolení

95. Především je třeba připomenout, že Soudní dvůr uznal, že je věcí sportovních federací, aby přijaly vhodná pravidla pro organizaci určité sportovní disciplíny( ). Z toho vyplývá, že z organizačního hlediska se jeví legitimní, aby byl subjekt označen jako subjekt odpovědný za zajištění dodržování těchto pravidel a aby měl „nástroje“ nezbytné k naplnění tohoto poslání.

96. To platí zejména v rámci takové sportovní disciplíny, jako je fotbal, pro kterou je charakteristické zapojení velkého počtu hráčů na různých úrovních pyramidy do organizace a průběhu zápasů a soutěží. Zdá se tedy, že systém předchozího povolení představuje základní mechanismus řízení evropského fotbalu s cílem zaručit jednotné uplatňování pravidel tohoto sportu, a konkrétně dodržování společných norem mezi různými soutěžemi. Takový systém umožňuje také zajistit koordinaci a slučitelnost rozpisů fotbalových zápasů a soutěží v Evropě.

97. Bez kontrolního mechanismu ex ante by totiž pro UEFA nebo FIFA bylo prakticky nemožné zajistit dosažení sledovaných cílů. V tomto ohledu je třeba poznamenat, že skutečnost, že existují další sportovní disciplíny, které fungují na základě odlišných „sportovních modelů“, aniž například pořádání nezávislých soutěží podléhá předchozímu povolení příslušného sportovního regulačního orgánu, nezpochybňují vlastní povahu systému předchozího schvalování zavedeného organizací UEFA (který se vyskytuje i v jiných sportovních disciplínách). Jak bylo uvedeno v bodě 32 tohoto stanoviska, „evropský sportovní model“ nevylučuje možnost, aby jiné sportovní disciplíny byly organizovány odlišně.

98. Kromě čistě „sportovních“ aspektů by se takový systém mohl na druhé straně ukázat jako nezbytný pro zachování současné struktury evropského fotbalu a cíle solidarity. Tento cíl je však úzce spojen s přerozdělováním a reinvesticí příjmů z fotbalových soutěží pořádaných pod záštitou FIFA a UEFA.

99. V tomto ohledu je však třeba upřesnit, že s ohledem na rozdílná stanoviska vyjádřená během jednání ohledně místa určení a rozsahu dotčeného financování je na předkládajícím soudu, aby ověřil, zda mechanismus přerozdělování zisků plánovaných organizací UEFA umožňuje účinně dosáhnout stanovených cílů. Totéž platí pro návrh (nebo závazek) ESLC „vykompenzovat“ částky, které v současnosti UEFA platí prostřednictvím „solidárních plateb“, aby se zjistilo, zda by takový mechanismus skutečně nahradil ten, který v současné době zavádí UEFA (aniž by byla ohrožena současná struktura evropského fotbalu).

ii) K vlastní povaze sankcí

100. Předchozí poznámky se vztahují i na disciplinární režim stanovený organizacemi UEFA a FIFA. Jakékoli pravidlo přijaté sportovní federací by totiž nemělo smysl, pokud by neexistovala disciplinární opatření zaměřená na zajištění jeho účinnosti a dosažení dodržování ze strany jejich přímých členů a nezávislých organizátorů pravidel zavedených za účelem regulace fotbalu.

iii) K uplatnění pravidel předchozího povolení a sankcí UEFA v tomto případě

101. V projednávané věci je nesporné, že většina klubů účastnících se ESL (tedy patnáct z dvaceti účastníků) by svou účast viděla jako zajištěnou. Kromě toho měly zakládající kluby ESL v úmyslu nadále se účastnit otevřených národních soutěží pořádaných národními federacemi a ligami pod záštitou FIFA a UEFA.

102. Taková soutěž by však nevyhnutelně měla negativní dopad na národní šampionáty tím, že by snížila atraktivitu těchto soutěží (a zejména soutěží členských států, jejichž kluby jsou součástí ESL). V současném kontextu hraje rozhodující úlohu při určování účastníků soutěže na nejvyšší evropské úrovni konečné pořadí dosažené na konci každé sezóny na národních šampionátech, což činí přístup (v závislosti na úrovni národní ligy) k prvním místům těchto šampionátů obzvláště atraktivním. Tento prvek by se mohl vytratit nebo by mohl být přinejmenším značně oslaben, pokud by výsledky národních lig byly pro účast na nejvyšší úrovni pyramidy do značné míry irelevantní, jak se zdá být zřejmé z ambicí ESLC. Zakládající kluby by tak byly na svých národních šampionátech chráněny před konkurencí klubů soupeřících o místo v nejvyšší evropské soutěži. Zdá se však, že taková soutěž není v souladu se zásadou, kterou se řídí evropský fotbal, podle níž je účast v soutěžích založena na „sportovních zásluhách“ a výsledcích dosažených na hřišti.

103. Kromě toho by soutěž s charakteristickými rysy ESL mohla mít negativní dopad na zásadu rovných příležitostí, která je základním prvkem spravedlivosti soutěží. Svou zaručenou účastí v ESL by si totiž některé kluby mohly vyhradit významný dodatečný příjem pro sebe, přičemž by se nadále paralelně účastnily národních soutěží, ve kterých by se střetávaly s jinými kluby, které by neměly možnost generovat srovnatelné příjmy, natož pak stále a trvale. Zaručené příjmy z trvalé účasti na nejvyšší úrovni lze považovat za značnou konkurenční výhodu pro financování akvizice a odměňování nových hráčů, což je určující aspekt hospodářské soutěže. Skutečnost, že v současné době existují významné rozdíly mezi kluby účastnícími se soutěží UEFA, nemůže odůvodnit prohloubení těchto rozdílů.

104. Navíc v souladu s téměř jednomyslným stanoviskem vlád, které se účastnily řízení v projednávané věci, by taková soutěž v podstatě bránila účasti týmů pocházejících z většiny evropských zemí, protože by se omezila na účastníky pocházející z omezeného počtu zemí, což by rovněž vyvolávalo riziko střetu s „evropským“ rozměrem sportovního modelu, který obhajuje článek 165 SFEU.

105. S výhradou ověření, která musí v tomto ohledu provést předkládající soud, by model ESL rovněž riskoval zpochybnění zásady solidarity, protože vytvoření tohoto formátu soutěže by mohlo mít za následek ohrožení atraktivity a ziskovosti soutěží UEFA (zejména Ligy mistrů), a tím snížení z toho plynoucích příjmů, z nichž část je převáděna do fotbalu na základní úrovni.

106. Odhlédneme-li od ryze sportovních cílů, a i když připustíme, že jak pravidla zavedená organizacemi UEFA a FIFA, tak hrozby sankcí jimi vyslovené byly motivovány pouze čistě ekonomickými úvahami, mohou být taková statutární ustanovení přinejmenším nezbytná. Domnívám se proto, že v souvislosti s touto věcí by uplatňování pravidel zavedených organizací UEFA a její chování ve vztahu k ESLC měly být vykládány tak, že mají za cíl zabránit jevu „dvojího členství“ (dual membership) (dokonce parazitování free riding), což by mohlo oslabit postavení UEFA (potažmo FIFA) na trhu.

107. V tomto ohledu je důležité připomenout, že přáním ESLC není vytvořit „skutečnou“ uzavřenou nezávislou ligu (breakaway league), ale vytvořit soutěž konkurující soutěži UEFA v nejlukrativnějším segmentu trhu s pořádáním evropských fotbalových soutěží, která je i nadále součástí systému UEFA tím, že se účastní některých z těchto soutěží (a zejména národních šampionátů). Jinými slovy, zdálo by se, že zakládající kluby ESLC chtějí také těžit z práv a výhod spojených s členstvím v UEFA, avšak nejsou vázány pravidly a povinnostmi této organizace.

108. Z hlediska práva hospodářské soutěže však nelze podniku (nebo sdružení podniků, jako je UEFA) vytýkat, že se snaží chránit své vlastní hospodářské zájmy, zejména s ohledem na takový „oportunistický“ projekt, který by jej mohl značně oslabit( ). V tomto ohledu je třeba připomenout, že Soudní dvůr již uznal za vhodná statutární ustanovení družstevního sdružení omezující možnost jeho členů (včetně sankcí v podobě vyloučení) účastnit se jiných forem konkurenční spolupráce( ).

109. Konečně je třeba poznamenat, že na rozdíl od v současné době projednávané věci C‑124/21 P (International Skating Union v. Komise) zde nejde o to, aby UEFA odmítla uspořádat soutěž nebo uložila disciplinární opatření klubům, které se chtějí zúčastnit akce nebo soutěže třetí strany, která by neovlivňovala sportovní kalendář, ani nedestabilizovala stávající model řízení a organizační model dané sportovní disciplíny( ).

110. Na základě výše uvedených postřehů jsem toho názoru, že neuznání v podstatě takové uzavřené soutěže, jako je ESL, ze strany FIFA a UEFA by mohlo být považováno za nedílnou součást sledování určitých legitimních cílů [ve smyslu judikatury vycházející z rozsudků ze dne 19. února 2002, Wouters a další (C‑309/99, EU:C:2002:98), a ze dne 18. července 2006, Meca-Medina a Majcen v. Komise (C‑519/04 P, EU:C:2006:492)]) tím, že se snaží zachovat zásady účasti založené na sportovních výsledcích, rovné příležitosti a solidaritu, na nichž je založena pyramidová struktura evropského fotbalu

4) K přiměřenosti systému předchozího povolení a sankcí, které stanoví pravidla UEFA

111. V samotné formulaci svých prvních tří otázek má předkládající soud za to, že jak řízení o předchozím povolení, tak řízení zaměřené na ukládání sankcí, se neřídí „objektivními, transparentními a nediskriminačními“ kritérii. V tomto ohledu je třeba poznamenat, že zatímco Soudní dvůr v rozsudcích MOTOE a OTOC zdůraznil důležitost stanovit možnosti sportovní federace využít své pravomoci schvalovat a ukládat sankce pomocí kritérií stanovených předkládajícím soudem, aby se předešlo jakémukoli riziku chybného rozhodnutí, spokojil se se stanovením obecných kritérií, aniž by definoval jejich přesný obsah.

112. Domnívám se tedy, že zavedení kritérií stanovených judikaturou Soudního dvora by mělo splňovat následující cíle.

113. Cílem těchto kritérií musí být zaprvé, jak jasně uvádí judikatura Soudního dvora vycházející z rozsudků MOTOE a OTOC, vytvořit rámec pro diskreční pravomoc, kterou má sportovní federace k dispozici, tím, že omezí její diskreční pravomoc, a zejména možnost sportovní federace uchýlit se ke svévolnému rozhodnutí tím, že neodůvodněným způsobem nebo z nelegitimních důvodů odmítne pořádání sportovních soutěží třetími osobami( ).

114. Zadruhé tato kritéria musí umožňovat stanovit jasným, objektivním a co nejpodrobnějším způsobem podmínky přístupu na trh, aby každý organizátor soutěží, který je třetí stranou, měl nejen možnost mít dostatečný přehled o postupu, který je třeba dodržet, a podmínkách, které je třeba splnit pro vstup na dotčený trh, ale také předjímat, že pokud jsou uvedené podmínky splněny, dotyčná federace by v zásadě neměla mít pravomoc odepřít mu přístup na trh.

115. Zatřetí, pokud jde o dotčené kluby a hráče, musí mít rovněž možnost předem znát podmínky, za kterých se budou moci účastnit akcí třetích osob, jakož i sankce uložené v případě účasti na takových akcích. Kromě odrazujícího účinku musí být tyto sankce také dostatečně jasné, předvídatelné a přiměřené, aby omezily jakékoli riziko svévolného použití ze strany dotyčné federace.

116. Začtvrté a konečně, jak organizátoři konkurenčních soutěží, tak dotčené kluby a hráči musí mít k dispozici opravné prostředky, které jim umožní napadnout případná rozhodnutí o zamítnutí nebo sankce uložené dotčenými sportovními federacemi. Kromě toho by se tyto opravné prostředky neměly omezovat na orgány uvnitř federace, ale měly by také počítat s možností napadnout taková rozhodnutí u nezávislého orgánu.

117. Předkládajícímu soudu tedy přísluší, aby s ohledem na zásady uvedené v předchozích bodech tohoto stanoviska přezkoumal přiměřenost pravidel UEFA (a FIFA) týkající se předchozího povolení a sankcí. Tento přezkum však nelze provádět abstraktním způsobem a musí zohledňovat faktické, právní a hospodářské souvislosti, v nichž budou tato pravidla uplatňována, a tedy i specifické rysy ESL.

i) K přiměřenosti režimu předchozího povolení

118. Úvodem je třeba upřesnit, že zásady popsané v bodech 114 až 116 tohoto stanoviska lze použít pouze s ohledem na nezávislé soutěže, které samy o sobě respektují cíle uznané za legitimní, které sleduje sportovní federace. Z toho vyplývá, že za předpokladu, že kritéria zavedená UEFA nesplňují kritéria transparentnosti a nediskriminace, neznamenalo by to, že by měla být povolena soutěž třetí strany, která je v rozporu s legitimními sportovními cíli, a že by odmítnutí UEFA povolit takovou soutěž nemohlo být odůvodněné.

ii) K přiměřenosti režimu sankcí

119. V rozsudcích, v nichž Soudní dvůr s ohledem na sledované cíle uznal vlastní povahu sankcí zaměřených jednak proti sportovcům, kteří nerespektovali pravidla této federace, jednak proti členům profesního sdružení, neopomněl soud zdůraznit význam zajištění přiměřenosti předmětných disciplinárních opatření( ).

120. Pokud jde o hrozby sankcí ze strany UEFA, domnívám se, že je důležité rozlišovat mezi sankcemi, které mohou být uplatněny na kluby, a těmi, kterým by snad mohli být vystaveni hráči klubů podílejících se na vytvoření ESL.

121. Zdá se mi nepřiměřené ukládat sankce hráčům, kteří se neúčastnili rozhodnutí o vytvoření ESL, zejména pokud jde o jejich účast v národních výběrech. Rozhodnutí spočívající v potrestání hráčů, kteří se zjevně nijak neprovinili, pokud jde o pravidla UEFA, a jejichž zapojení do budování ESL nebylo, jak se zdá, zjištěno, by prokázalo zneužití a nadměrné uplatňování těchto pravidel. Kromě toho by skutečnost, že by dotčené národní výběry byly připraveny o některé hráče, rovněž znamenala nepřímé sankce vůči nim, což je situace, která se rovněž zdá být nepřiměřená.

122. Naproti tomu, sankce zaměřené na fotbalové kluby přidružené k UEFA se tak v případě účasti v mezinárodní soutěži, jako je ESL, mohou jevit jako přiměřené, zejména s ohledem na úlohu, kterou tyto kluby hrají při organizaci a vytváření soutěže, která z důvodů uvedených v bodech 102 až 105 tohoto stanoviska zřejmě nedodržuje základní zásady, které vytváří strukturu a umožňují fungování evropského fotbalu.

123. Vzhledem k výše uvedeným úvahám navrhuji Soudnímu dvoru, aby na druhou předběžnou otázku odpověděl tak, že článek 101 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání článkům 22 a 71 až 73 stanov FIFA a článkům 49 a 51 stanov UEFA, které stanoví, že vytvoření nové celoevropské klubové fotbalové soutěže je podřízeno systému předchozího povolení, pokud se zohlední charakteristiky plánované soutěže, omezující účinky vyplývající z uvedeného systému se zdají být vlastní a přiměřené dosažení legitimních cílů sledovaných UEFA a FIFA, které souvisí se zvláštní povahou sportu.

2. K první předběžné otázce

124. Svou první otázkou a druhou částí své třetí otázky se předkládající soud v podstatě táže, zda má být článek 102 SFEU vykládán v tom smyslu, že brání ustanovením FIFA a UEFA týkajícím se systému předchozího povolení, jakož i režimu sankcí.

125. Úvodem je třeba připomenout, že článek 102 SFEU zakazuje zneužívání dominantního postavení na vnitřním trhu nebo jeho podstatné části.

126. Zneužívání dominantního postavení je objektivním pojmem, který označuje chování podniku v dominantním postavení, které má na trhu, kde je právě v důsledku přítomnosti dotčeného podniku úroveň hospodářské soutěže již oslabena, za následek vytvoření překážky v důsledku použití prostředků odlišných od těch, které upravují běžnou hospodářskou soutěž mezi výrobky nebo službami na základě služeb vykonávaných hospodářskými subjekty, která brání zachování úrovně hospodářské soutěže, jež na trhu stále existuje, nebo rozvoji této soutěže( ).

127. Podle ustálené judikatury existence dominantního postavení ukládá subjektu, který ho má, zvláštní odpovědnost, aby svým chováním nebránil rozvoji účinné a nenarušené hospodářské soutěže na vnitřním trhu( ). Otázku, zda jeho chování představuje v daném případě zneužití, je třeba zkoumat objektivně a konkrétně, s přihlédnutím ke všem skutkovým okolnostem, vlastnostem dotčeného trhu a předmětnému chování, a při vyvážení jeho současného nebo potenciálního účinku spočívajícího ve vyloučení s účinností, která by byla způsobilá tyto účinky neutralizovat, ve prospěch spotřebitelů( ).

128. Existence dominantního postavení však nezbavuje podnik v tomto postavení ani práva chránit své vlastní obchodní zájmy, jsou-li napadeny( ), ani možnosti v přiměřeném rozsahu provádět úkony, které považuje za vhodné k jejich ochraně za předpokladu, že toto jednání nepředstavuje zneužití dominantního postavení( ).

a) K existenci dominantního postavení UEFA a FIFA

129. S ohledem na vysvětlení předkládajícího soudu je třeba vycházet z předpokladu, že relevantním trhem je trh organizace a obchodního využívání mezinárodních soutěží fotbalových klubů na evropské úrovni a že UEFA má v této oblasti dominantní (dokonce monopolní) postavení na tomto trhu, vzhledem k tomu, že je jediným organizátorem všech velkých klubových fotbalových soutěží na evropské úrovni.

b) Ke zneužívání dominantního postavení ze strany UEFA a FIFA

130. Je třeba připomenout, že výkon regulační funkce sportovní federace spočívající ve jmenování osob oprávněných organizovat soutěže, jakož i ve stanovení podmínek, za nichž jsou soutěže pořádány, musí být spojen s omezeními, povinnostmi nebo kontrolou, aby nedošlo k tomu, že by dotčená právnická osoba mohla narušit hospodářskou soutěž tím, že zvýhodní soutěže, které pořádá nebo kterých se účastní( ). V této souvislosti spočívá „zvláštní odpovědnost“ FIFA a UEFA ve smyslu článku 102 SFEU právě v tom, že při posuzování žádostí o povolení nové soutěže jsou povinny zajistit, aby třetí strany nebyly neoprávněně zbaveny přístupu na trh.

131. V důsledku toho lze analýzu vytvořenou v souvislosti s použitím judikatury týkající se „vedlejších omezení“ v rámci odpovědi na druhou otázku, provést při zkoumání dotčených opatření v této věci s ohledem na článek 102 SFEU( ).

132. Pro úplnost však považuji za užitečné stručně přezkoumat dvě otázky specifické pro použití článku 102 SFEU na pravidla zavedená organizacemi UEFA a FIFA, které byly vzneseny některými zúčastněnými stranami v písemných vyjádřeních a byly projednány na jednání.

1) Problematika „předcházení střetu zájmů“ se zřetelem k článku 102 SFEU

133. ESLC tvrdí, že skutečnost, že UEFA si přisvojuje pravomoc povolovat alternativní soutěže v situaci, kdy existuje střet zájmů, představuje sama o sobě zneužití dominantního postavení. Jediným způsobem, jak podle ESLC vyřešit tuto situaci, by tedy bylo oddělit regulaci sportu, pořádání soutěží a jeho komerční využití.

134. Nejprve připomínám, že pouhá skutečnost, že sportovní federace vykonává jak funkci regulátora, tak organizátora sportovních soutěží, sama o sobě neznamená porušení unijního práva hospodářské soutěže( ). Jestliže strukturální oddělení tak, jak je doporučuje ESLC, spočívající ve svěření výkonu regulačních pravomocí nezávislému subjektu bez spojení s jakoukoli společností působící na dotčeném trhu, může odstranit veškeré střety zájmů, nejedná se o jediné, imperativní řešení. Z judikatury Soudního dvora citované v bodech 45 a 46 tohoto stanoviska tedy jasně vyplývá, že za účelem zabránění potenciálnímu střetu zájmů může federace rovněž zavést postup povolování soutěží třetích osob tím, že určí kritéria pro povolování předem stanovená objektivním a nediskriminačním způsobem.

135. Zadruhé nařízení strukturálního oddělení by znamenalo zákaz veškeré hospodářské činnosti pro sportovní federace, které se nacházejí ve stejné situaci jako UEFA a FIFA, což je situace, která je jen těžko slučitelná se skutečností, že navzdory svým specifickým vlastnostem jsou tyto organizace zároveň podniky, pro něž, stejně jako pro všechny ostatní podniky, je sledování ekonomických cílů součástí jejich činnosti a samo o sobě není protisoutěžní.

136. Zatřetí („nucené“) oddělení „regulačních“ a „komerčních“ činností vykonávaných sportovní federací by s sebou mohlo nést riziko kolize s „evropským sportovním modelem“, zejména pokud jde o sportovní disciplíny, jako je fotbal, pro které hraje pyramidová struktura důležitou úlohu. V rámci těchto sportovních aktivit jsou však regulační a hospodářské funkce propojeny a vzájemně závislé, pokud jsou příjmy z komerčního využívání soutěží pořádaných pod záštitou těchto federací přerozdělovány za účelem rozvoje daného sportu.

2) K uplatňování teorie „základních zařízení“

137. Specifickou otázkou vznesenou v rámci analýzy první předběžné otázky je otázka významu, který by mohla mít pro účely analýzy pravidel předchozího povolení a účasti zavedených organizacemi FIFA a UEFA podle článku 102 SFEU judikatura Soudního dvora týkající se „základních zařízení“ vycházející z rozsudku ve věci Bronner( ).

138. Podle teorie základních zařízení může být dominantní podnik, který vlastní nebo ovládá základní infrastrukturu, nucen spolupracovat se svými konkurenty tím, že jim k ní poskytne přístup bez diskriminace. Soudní dvůr tak byl v rozsudku Bronner toho názoru, že k tomu, aby odmítnutí podniku v dominantním postavení poskytnout přístup k infrastruktuře nebo službám představovalo zneužití ve smyslu článku 102 SFEU, musí být toto odmítnutí takové, aby došlo k vyloučení veškeré konkurence na trhu na straně žadatele o službu, aby to nebylo možné objektivně odůvodnit a aby služba sama o sobě byla zásadní pro výkon činnosti žadatele v tom smyslu, že neexistuje žádná jeho skutečná nebo potenciální náhrada( ).

139. Z následujících důvodů jsem toho názoru, že „ekosystém“ UEFA a FIFA nelze považovat za „základní zařízení“, a proto mělo být uplatnění této teorie v tomto případě odmítnuto.

140. Pokud jde zaprvé o požadavek předchozího povolení, je zřejmé, že to není nezbytné k tomu, aby třetí osoba, například ESLC, organizovala novou fotbalovou soutěž. Jak je uvedeno v bodě 75 tohoto stanoviska, neexistuje žádná právní překážka, která by mohla bránit klubům podílejícím se na iniciativě ESLC, aby svobodně zakládaly a organizovaly vlastní soutěže mimo systém UEFA a FIFA. Povolení těchto federací je proto vyžadováno pouze tehdy, pokud si kluby účastnící se ESL přejí zůstat přidruženy k UEFA a pokračovat v účasti na fotbalových soutěžích, které UEFA organizuje.

141. Zadruhé vytvoření ligy, jako je ESL, nevyžaduje, aby byla reprodukována stávající infrastruktura UEFA s povinnostmi, které jsou s ní spojeny. Nikdo neukládá organizátorům nové nezávislé soutěže povinnost, aby vytvořili svůj projekt na základě organizačního modelu podobného modelu UEFA a FIFA. Jak je tedy uvedeno v bodech 106 a 107 tohoto stanoviska, skutečný problém se v tomto případě týká možnosti, kterou budou mít tyto kluby, aby si vytvořily vlastní ligu a zároveň požadovaly, aby se nadále účastnily fotbalového ekosystému FIFA a UEFA, jakož i soutěží jimi pořádaných. V takovém případě však judikatura týkající se základních zařízení nemůže být relevantní.

142. Zatřetí použití judikatury týkající se základních zařízení je odůvodněné pouze tehdy, pokud by odmítnutí přístupu mohlo vyloučit nebo nadměrně ztížit jakoukoli hospodářskou soutěž na souvisejícím trhu, nebo dokonce zabránit uvedení nového produktu, po němž je poptávka, což z výše uvedených důvodů v tomto případě neplatí.

143. Začtvrté s výhradou vyjádření uvedených v bodech 133 až 142 tohoto stanoviska se mi zdá, že odmítnutí UEFA může být objektivně odůvodněno jak ze sportovního hlediska s ohledem na legitimní cíle sledované touto federací, tak z hlediska ekonomického s cílem bojovat proti parazitování nebo fenoménu „dvojího členství“, který může oslabit pozici UEFA a FIFA na trhu( ).

144. Vzhledem k výše uvedeným úvahám navrhuji Soudnímu dvoru, aby na první předběžnou otázku odpověděl tak, že článek 102 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání článkům 22 a 71 až 73 stanov FIFA a článkům 49 a 51 stanov UEFA, které stanoví, že vytvoření nové celoevropské klubové fotbalové soutěže je podřízeno systému předchozího povolení, pokud se zohlední charakteristiky plánované soutěže, omezující účinky vyplývající z tohoto systému se zdají být vlastní a přiměřené dosažení legitimních cílů sledovaných UEFA a FIFA, které souvisí se zvláštní povahou sportu.

3. Ke třetí předběžné otázce

145. Vzhledem k tomu, že otázka konkurenční legality jednání uvedeného ve třetí předběžné otázce je neoddělitelně spojena s otázkou pravidel, která jsou předmětem prvních dvou předběžných otázek, byly tyto otázky předmětem společné analýzy, jak bylo upřesněno v bodě 54 tohoto stanoviska. Analýza otázek týkajících se sankcí UEFA a FIFA byla provedena konkrétněji v bodech 83 a 84, 101 až 108, 111 až 117 a 119 až 122 tohoto stanoviska.

146. Vzhledem k výše uvedeným úvahám navrhuji Soudnímu dvoru, aby na třetí předběžnou otázku odpověděl tak, že články 101 a 102 SFEU musí být vykládány v tom smyslu, že nezakazují FIFA, UEFA, jejich členským federacím nebo jejich národním ligám jednání spočívající v hrozbách přijetí sankcí proti přidruženým klubům uvedeným federacím, když se tyto federace účastní projektu na vytvoření nové celoevropské fotbalové soutěže mezi kluby, které by ohrozily legitimní cíle sledované těmito federacemi, jichž jsou členy. Sankce v podobě vyloučení týkající se hráčů, kteří nejsou zapojeni do daného projektu, jsou však nepřiměřené, zejména pokud jde o jejich vyloučení z národních reprezentací.

4. K páté předběžné otázce

147. Ve své páté otázce si předkládající soud klade otázku použitelnosti „klasických“ konkurenčních výjimek a odůvodnění, jako jsou ta, která jsou s ohledem na čl. 101 odst. 3 SFEU stanovena ve Smlouvě o FEU a zdůrazněna v judikatuře týkající se článku 102 SFEU( ).

148. Nejprve je třeba uvést, že na tuto otázku bude třeba odpovědět pouze tehdy, pokud Soudní dvůr, vzhledem k odpovědi poskytnuté na první a druhou předběžnou otázku shledá, že byly porušeny články 101 a 102 SFEU. S ohledem na odpovědi, které navrhuji dát na tyto otázky, tomu však tak není.

149. Z ustálené judikatury ostatně vyplývá, že strana, které je vytýkáno porušení pravidel hospodářské soutěže, musí prokázat, že její jednání splňuje podmínky umožňující, aby bylo považováno za chování spadající do působnosti 101 odst. 3 SFEU( ), nebo že je objektivně odůvodněné podle článku 102 SFEU( ). Je však třeba konstatovat, že v projednávané věci bylo předkládací rozhodnutí přijato, aniž byly FIFA a UEFA předem vyslechnuty, a nemohly tedy předložit argumenty a důkazy týkající se dodržení těchto podmínek za konkrétních okolností případu( ).

150. S ohledem na odpovědi navrhované na první tři předběžné otázky a s ohledem na výše uvedené podrobnosti se domnívám, že není namístě odpovídat na pátou předběžnou otázku.

5. Ke čtvrté předběžné otázce

151. Čtvrtou předběžnou otázkou je Soudní dvůr vyzván, aby rozhodl o slučitelnosti pravidel zavedených organizací FIFA týkajících se využívání sportovních práv s ohledem na články 101 a 102 SFEU. Tato pravidla konkrétněji stanoví, že veškerá práva související s provozováním mezinárodních fotbalových soutěží „původně“ náleží organizaci FIFA a regionálním konfederacím, jako je UEFA, které „jako jediné mají pravomoc povolovat šíření zápasů a událostí ve své jurisdikci na nosičích, zejména audiovizuálních, bez omezení místa, obsahu, data, techniky nebo zákona“.

a) Úvodní poznámky

152. Předtím než přistoupím k analýze čtvrté předběžné otázky, považuji za důležité přinést určitá upřesnění, pokud jde o souvislosti, do nichž tato pravidla zapadají, zejména s ohledem na některá zjištění učiněná předkládajícím soudem ohledně výkladu těchto ustanovení, přičemž připomínám, že Soudní dvůr není příslušný k výkladu ustanovení stanov FIFA a UEFA, která zjevně nepatří do unijního práva.

153. Články 67 a 68 stanov FIFA uvádí, že FIFA si nárokuje výlučné původní vlastnictví práv vyplývajících ze soutěží v „jurisdikci“ UEFA. Je třeba konstatovat, že skutečnost, že tento pojem není ve stanovách FIFA definován, vede k určitým nejasnostem, o čemž svědčí rozdílné postoje ESLC na jedné straně a FIFA a UEFA na straně druhé. ESLC tedy podporuje doslovný (poměrně široký) výklad pojmu „jurisdikce“, přičemž tvrdí, že se týká úplného (a výlučného) přivlastnění fotbalových práv pro všechny soutěže, které jsou geograficky situovány na evropském kontinentu. FIFA a UEFA naopak v podstatě tvrdí, že odkaz na výraz „jurisdikce“ má právní, a nikoli geografický význam v tom smyslu, že se vztahuje pouze na soutěže jimi povolené v Evropě.

154. Komise samotná má za to, že tato ustanovení by měla být vykládána ve spojení s čl. 49 odst. 1 stanov UEFA, který stanoví, že UEFA je jako jediná oprávněna organizovat mezinárodní soutěže v Evropě, jichž se účastní její asociace nebo kluby, které jsou k ní přidruženy. Společně lze tyto výrazy chápat, jak ostatně zřejmě tvrdí předkládající soud, v tom smyslu, že FIFA si bez jakéhokoli omezení nárokuje výlučné vlastnictví UEFA, pokud jde o soutěže, ve kterých se účastní kluby jejích členských asociací, což pravděpodobně značí, že se vztahuje také na práva spojená se soutěžemi, jako je ESL.

155. V tomto ohledu je třeba zaprvé připomenout, že články 67 a 68 stanov FIFA zapadají do zvláštních souvislostí specifických pro některé velmi populární sporty, včetně fotbalu, kde nalezneme mechanismus pro centralizované využívání práv spojených s nejdůležitějšími soutěžemi.

156. Na rozdíl od toho, co tvrdí ESLC, se nezdá, že by struktura tohoto modelu byla založena na povinnosti převést práva, jimiž disponují fotbalové kluby nebo organizátoři fotbalových soutěží, nedobrovolně na UEFA. Spíše se naopak z právního hlediska zdá, že kluby účastnící se soutěží UEFA dobrovolně svěřily využívání svých sportovních práv organizaci UEFA, přičemž jsou nadále jejich skutečnými konečnými vlastníky, a jako takoví získávají část příjmů plynoucích z jejich prodeje. Úplné a výlučné „původní vlastnictví“ stanovené v předmětných článcích by tak mohlo být chápáno pouze koncepčně jako vyjádření společného vlastnictví UEFA (jako organizátora evropských fotbalových soutěží) a profesionálních fotbalových klubů (jako účastníků těchto soutěží)( ).

157. Zadruhé, pokud skutečně články 67 a 68 stanov FIFA obsahují nejednoznačné formulace, které by mohly být vykládány tak, že se vztahují i na fotbalové soutěže organizované třetími stranami v Evropě, domnívám se, že tato ustanovení nelze chápat jako ustanovení, která prostřednictvím povinného převodu ukládají vyvlastnění těchto práv ve prospěch UEFA, pokud plynou ze soutěže třetí osoby nesouvisející s touto federací. Podle mého názoru se tato ustanovení mohou týkat pouze obchodních práv vyplývajících ze soutěží organizovaných pod záštitou UEFA, takže jakákoli nezávislá soutěž vytvořená mimo systém UEFA by nemohla těmto pravidlům podléhat. Soukromá organizace by ostatně v žádném případě nemohla svými vlastními pravidly regulovat chování jiných soukromých organizací na ní nezávislých. Organizátoři takové soutěže by v zásadě mohli svobodně využívat práva vyplývající z této soutěže, jak chtějí, bez jakéhokoli zásahu ze strany UEFA.

b) Analýza

158. Je nepopiratelné, že FIFA jako sdružení podniků nebo podnik organizující a komercializující mezinárodní fotbalové soutěže vykonává hospodářskou činnost zahrnující intelektuální, jakož i obchodní, technické a finanční investice. Taková činnost musí mít ve své podstatě možnost požívat jak právní ochrany, tak obdržet odměnu, jejíž podstatný – nikoli však výhradní – zdroj může pocházet z využívání sportovních práv (vysílání, opakované vysílání nebo jiné) souvisejících se soutěžemi.

159. Kromě toho z rozhodovací praxe Komise týkající se tohoto typu dohod o komercializaci práv spojených se sportovními soutěžemi, a zejména z jejího rozhodnutí o centralizovaném prodeji obchodních práv Ligy mistrů UEFA, vyplývá, že dohody o výhradním přidělení těchto práv jedinému subjektu mohou omezovat hospodářskou soutěž( ) (bez ohledu na skutečnost, že se na ně může vztahovat výjimka podle čl. 101 odst. 3 SFEU)( ).

160. Ačkoli se otázka položená předkládajícím soudem výrazně liší od otázky přezkoumávané Komisí ve výše uvedeném rozhodnutí – v tom smyslu, že údajné omezení hospodářské soutěže se v projednávaném případě neomezuje pouze na otázku centralizovaného prodeje a výhradní využívání komerčních práv konkrétní soutěže UEFA, ale řeší také otázku údajného „přivlastnění“ práv souvisejících s jinými soutěžemi, které by se mohly konat v Evropě, a také skutečnost, že cílem nebo účinkem těchto pravidel je doplnit monopol, který má UEFA na trhu s organizací a marketingem fotbalových soutěží – tyto dvě otázky spolu souvisí tak, že se týkají pravomocí a práv udělených stanovami FIFA organizaci UEFA – být držitelem a orgánem výhradního prodeje obchodních práv fotbalových soutěží v Evropě.

161. V tomto ohledu je třeba poznamenat, že v projednávaném případě je využívání fotbalových práv, které provádí FIFA nebo UEFA, „odvozenou“ nebo „vedlejší“ hospodářskou činností ve vztahu k „základní“ hospodářské činnosti spočívající v organizaci a komercializaci mezinárodních fotbalových soutěží, která byla předmětem analýzy v rámci prvních dvou předběžných otázek. Zdá se, že kombinovaná analýza pravidel UEFA naznačuje, že všechny soutěže, kterých se účastní kluby, jež jsou přidruženy k této federaci, musí podléhat pravidlům, která tato federace stanoví, včetně pravidel týkajících se využívání těchto práv. Z toho vyplývá, že takový scénář může vést k omezení hospodářské soutěže, pokud tato pravidla mohou být vnímána jako (dodatečné) překážky vstupu na trh, které brání vytváření a rozvoji nových sportovních soutěží, a mají tedy (alespoň potenciální) vylučující účinky na trhu organizace a komercializace soutěží (přispěním k jeho uzavření na úkor soutěžících), jakož i na trhu využívání sportovních práv (požadavkem, aby kluby prováděly toto využívání centralizovaným a výhradním způsobem pro všechna tato práva).

162. Pokud lze prokázat omezení hospodářské soutěže, bylo by nutné zkoumat, zda je toto omezení inherentní sledování legitimního cíle a je mu přiměřené, nebo zda omezující chování splňuje podmínky pro využití individuálního zproštění v souladu s čl. 101 odst. 3 SFEU nebo zda je objektivně odůvodněné ve smyslu článku 102 SFEU.

163. Pokud jde o možné odůvodnění těchto omezení na základě teorie vedlejších omezení, tato otázka by měla být posouzena v podstatě s ohledem na analýzu uvedenou v bodech 93 až 118 tohoto stanoviska.

164. Pokud jde konkrétně o legitimní cíle sledované těmito pravidly, kromě těch, které jsou spojeny s „evropským sportovním modelem“ a které byly popsány v bodech 30 a 95 až 98 tohoto stanoviska, cíl finanční solidarity se v tomto případě zdá být obzvláště důležitý, protože se zdá, že velká část přerozdělených zisků pochází přímo z využívání obchodních práv těchto soutěží. V tomto ohledu poznamenávám, že články 67 a 68 stanov FIFA sledují legitimní cíl uznaný zejména Komisí v rozhodnutí „Centralizovaný prodej komerčních práv Ligy mistrů UEFA“, spočívající v maximalizaci příjmů z využívání sportovních práv spojených se soutěžemi pořádanými UEFA, které by byly celé přiděleny na rozvoj fotbalu obecně a také na solidaritu s kluby na nižších úrovních „pyramidy“( ).

165. Kromě toho s výhradou ověření, která má provést předkládající soud, se tyto články zdají být přiměřené sledování takového cíle, jelikož přiznávají nárok na dotčená práva FIFA a UEFA, neboť tento mechanismus by umožnil vyhnout se potížím, které by vyplývaly z pravidelného opětovného vyjednávání o rozdělení odpovídajících příjmů mezi kluby.

166. V tomto ohledu je třeba připomenout, že pro fotbal je charakteristická vzájemná hospodářská závislost mezi kluby, takže finanční úspěch soutěže závisí především na určité rovnosti mezi kluby. Přerozdělování příjmů z komerčního využívání práv vyplývajících ze sportovních soutěží však tento cíl „vyváženosti“ splňuje. Pokud by tedy každý klub mohl jednostranně vyjednávat o všech svých obchodních právech, včetně těch, která vyplývají z jeho účasti v meziklubových soutěžích (např. televizní práva), rovnováha mezi kluby by byla ohrožena.

167. Je třeba rovněž poznamenat, že, jak uvedl Soudní dvůr, využívání práv dotčených ve věci v původním řízení se týká sportu, který má „značný společenský význam“( ). V tomto smyslu unijní normotvůrce přijal právní předpisy, které zejména umožňují každému členskému státu, aby uložil povinnost otevřeného vysílání sportovních událostí majících „velký význam pro společnost“( ).

168. Ze stejných důvodů, jaké byly uvedeny v odpovědi na pátou předběžnou otázku, se domnívám, že není namístě vyjadřovat se k existenci jakýchkoli odůvodnění, pokud jde o články 101 a 102 SFEU. Pro úplnost je však třeba upřesnit, že ve svém rozhodnutí „Centralizovaný prodej obchodních práv Ligy mistrů UEFA“ se Komise domnívala, že na dohodu o centralizovaném využití ze strany UEFA v oblasti obchodních práv se vztahuje individuální výjimka podle čl. 101 odst. 3 SFEU. V tomto ohledu se Komise domnívala, že z těchto pravidel mají prospěch skutečně í uživatelé, protože mediální produkty související s touto celoevropskou soutěží fotbalových klubů jsou komercializovány prostřednictvím jediného prodejního místa a nemohly by být jinak vytvářeny a distribuovány tak účinným způsobem( ).

169. Vzhledem k výše uvedeným úvahám navrhuji Soudnímu dvoru, aby na čtvrtou předběžnou otázku odpověděl tak, že články 101 a 102 SFEU musí být vykládány v tom smyslu, že nebrání článkům 67 a 68 stanov FIFA, pokud se zdá, že omezení týkající se výhradní komercializace práv týkajících se soutěží pořádaných FIFA a UEFA jsou inherentní sledování legitimních cílů spojených se zvláštní povahou sportu a jim přiměřené. Kromě toho je na předkládajícím soudu, aby přezkoumal, v jakém rozsahu se na dotčené články může vztahovat výjimka stanovená v čl. 101 odst. 3 SFEU nebo zda existuje objektivní odůvodnění tohoto jednání ve smyslu článku 102 SFEU.

6. K šesté předběžné otázce

170. Podstatou šesté otázky předkládajícího soudu je, zda jsou pravidla FIFA a UEFA týkající se předchozího povolení mezinárodních fotbalových soutěží a účasti fotbalových klubů slučitelná s články SFEU týkajícími se čtyř základních ekonomických svobod.

171. V tomto ohledu z ustálené judikatury vyplývá, že zákazy porušování základních ekonomických svobod zakotvené ve SFEU se nevztahují pouze na veřejnoprávní předpisy a obecněji na opatření přičitatelná členským státům, ale také na soukromoprávní pravidla nebo opatření, včetně předpisů nebo postupů, které přijaly sportovní federace( ). Z téže judikatury Soudního dvora tedy vyplývá, že ačkoli sportovní federace mohou stanovit svá pravidla, autonomie, kterou mají, je nemůže opravňovat k omezení výkonu práv přiznaných SFEU.

172. Z téže ustálené judikatury Soudního dvora však vyplývá, že některá pravidla nebo postupy přijatá sportovními subjekty (jako je Mezinárodní olympijský výbor) nebo sportovními federacemi (národními nebo mezinárodními) je třeba od počátku považovat za vyloučená z působnosti ustanovení SFEU týkajících se základních hospodářských svobod, pokud se týkají otázek týkajících se výhradně sportu a jako takových nesouvisejících s hospodářskou činností( ). Soudní dvůr však zdůraznil, že tato „sportovní výjimka“ musí zůstat omezena na vlastní cíl( ), a z tohoto důvodu ji dosud považoval za použitelnou pouze při existenci velmi omezeného počtu pravidel, která se dotýkají „podstaty“ sportovních činností( ). Tuto výjimku tedy nelze uplatnit za účelem vyloučení celé sportovní činnosti z působnosti SFEU. Vzhledem k tomu, že kvalifikace opatření jakožto „sportovní výjimka“ vyjme toto opatření z působnosti ustanovení této smlouvy, a tudíž z jakékoli kontroly, je nutný restriktivní výklad tohoto pojmu.

173. Z této judikatury vyplývá, že na systém předchozího povolení stanovený UEFA se nemůže vzhledem ke svým vlastnostem vztahovat „sportovní výjimka“. I když jsou tedy „sportovní“ aspekty tohoto systému nepopiratelné, nic to nemění na tom, že má také (a nepochybně) ekonomický rozměr tím, že umožňuje UEFA kontrolovat, a tudíž odmítat, přístup na trh pořádání sportovních soutěží, což může mít dopad na základní svobody.

174. Vzhledem k tomu, že dotčená pravidla UEFA spadají do působnosti ustanovení SFEU týkajících se základních ekonomických svobod, je třeba určit, o které svobody se jedná, a dále zda jsou tyto svobody omezeny.

175. V tomto ohledu je třeba konstatovat, že s ohledem na diskreční pravomoc, kterou má UEFA a která jí umožňuje kontrolovat přístup na trh na základě kritérií, která sama stanovila, mohou být pravidla týkající se předchozího povolení a účasti, která byla zavedena touto federací, považována za pravidla, která by mohla omezit za prvé články 49 a 56 SFEU týkající se svobody usazování a volného pohybu služeb podniků, které chtějí vstoupit na trh organizace sportovních soutěží. Tato pravidla proto pravděpodobně budou mít negativní vliv na možnost, aby organizátoři alternativních mezinárodních fotbalových soutěží, jako je ESLC, využili služeb profesionálních fotbalových klubů, které tyto hráče zaměstnávají, které využili jejich služeb nebo to zvažují s vědomím, že tak nebudou moci učinit bez povolení od FIFA nebo UEFA, pokud jde o mezinárodní soutěže, které plánují organizovat a komercializovat.

176. Zadruhé dotčená pravidla mají z důvodu sankcí v podobě vyloučení stanovených pravidly UEFA dopad na možnost samotných klubů založit vlastní soutěž (za předpokladu, že ji neorganizuje třetí subjekt) a také poskytovat své služby konkurenci třetí strany.

177. Zatřetí pravidla předchozího povolení a účasti stanovená FIFA a UEFA mohou také snížit přitažlivost možnosti volného pohybu (ve smyslu článku 45 SFEU) pro hráče, poskytovat své služby (nebo se nechat zaměstnávat) profesionálním fotbalovým klubům usazeným v jiných členských státech, než v těch, jichž jsou státními příslušníky, jako jsou ty, které jsou členy ESLC, s cílem umožnit těmto klubům účast v mezinárodní soutěži konkurující těm, které jsou organizovány a komercializovány organizacemi FIFA a UEFA, jako je ESL. Kromě toho, pokud tak tito hráči učiní, mohou se vystavit sankci v podobě vyloučení, a obecně riziku újmy v souvislosti se svou profesní kariérou i ekonomickou činností.

178. Začtvrté, i když plní pouze podpůrnou úlohu ve vztahu ke svobodě usazování a volnému pohybu služeb, zdá se, že je dotčen také volný pohyb kapitálu zakotvený v článku 63 SFEU, jelikož z předkládacího rozhodnutí a z připomínek ESLC vyplývá, že vytvoření a rozvoj ESLC předpokládal značné finanční prostředky, které by pravděpodobně poskytly finanční instituce usazené v různých členských státech.

179. Předkládajícímu soudu přísluší, aby přezkoumal otázku možného odůvodnění pravidel předchozího povolení a dotčené účasti v projednávané věci a případně jejich přiměřenosti, soudržnosti a přiměřenosti. V tomto ohledu se domnívám, že tato analýza se do značné míry překrývá s analýzou provedenou v rámci analýzy vedlejších omezení( ).

180. V tomto ohledu zaprvé upozorňuji, že takových odůvodnění se přirozeně dovolávají sportovní federace, vůči nimž jsou základní hospodářské svobody zaručené SFEU uplatňovány( ).

181. Zadruhé, pokud jde o cíle obecného zájmu, které mohou odůvodnit omezení základních hospodářských svobod pravidly přijatými sportovními federacemi, odkazuji na analýzu provedenou v bodech 93 a 94 tohoto stanoviska. Je třeba rovněž poznamenat, že řadu těchto cílů již Soudní dvůr uznal. Cíle, které jsou společné všem sportovním federacím, jako jsou cíle spočívající v zajištění regulérnosti soutěží( ) a jejich řádného průběhu pomocí vhodných pravidel nebo kritérií( ), se v projednávané věci zdají být zvláště relevantní. Za relevantní považuji také cíle vlastní spíše kolektivnímu sportu mezi týmy, jako je fotbal, spočívající v udržení rovnováhy mezi kluby, zajištění rovných příležitostí a zachování nejistoty výsledků( ).

182. Zatřetí, pokud jde o „test“ proporcionality, je třeba na úvod poznamenat, že Soudní dvůr neuznává legalitu per se systémů předchozího povolení a snaží se případ od případu posuzovat důvod existence, jakož i proporcionalitu, jak ostatně uvedl předkládající soud( ). Z této judikatury vyplývá, že i když je na sportovních federacích, aby zavedly příslušná pravidla k zajištění hladkého průběhu soutěží, tato pravidla nesmí překračovat rámec toho, co je nezbytné k dosažení sledovaného cíle( ). To bylo rovněž potvrzeno v nedávném rozsudku Soudního dvora ve věci TopFit, v němž Soudní dvůr ro