STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

NICHOLASE EMILIOUA

přednesené dne 27. října 2022 ( 1 )

Věc C‑389/21 P

Evropská centrální banka (ECB)

proti

Crédit Lyonnais

„Kasační opravný prostředek – Hospodářská a měnová politika – Obezřetnostní dohled nad úvěrovými institucemi – Článek 4 odst. 1 písm. d) a odst. 3 nařízení (EU) č. 1024/2013 – Výpočet pákového poměru – Odmítnutí povolit úvěrové instituci vyloučení určitých expozic z výpočtu pákového poměru – Článek 429 odst. 14 nařízení (EU) č. 575/2013 – Zjevně nesprávné posouzení skutkového stavu – Úroveň soudního přezkumu – Komplexní technické posouzení – Politická diskreční pravomoc“

I. Úvod

1. „Basilej III“ je mezinárodně dohodnutý soubor opatření vypracovaný Basilejským výborem pro bankovní dohled v reakci na finanční krizi v letech 2007–2009, jehož cílem je posílit regulaci, dohled a řízení rizik bank. Jedním z hlavních prvků rámce Basilej III a jeho provádění v Evropské unii je zavedení „pákového poměru“, který se vypočítá jako poměr vlastního kapitálu banky a celkové míry expozic banky vyjádřený v procentech. Pákový poměr umožňuje vyhodnotit expozici bank vůči riziku nadměrné páky, která je může přimět k přijetí nápravných opatření nezamýšlených v obchodním plánu, včetně prodeje aktiv v tísni, které by mohly vést k významným ztrátám.

2. Svým kasačním opravným prostředkem Evropská centrální banka (ECB) zpochybňuje rozsudek Tribunálu ze dne 14. dubna 2021, Crédit lyonnais v. ECB ( 2 ), na základě něhož bylo zrušeno rozhodnutí ECB, kterým nebylo vyhověno žádosti Crédit Lyonnais o udělení úplné výjimky z požadavků na pákový poměr ve vztahu k jejím expozicím týkajícím se některých regulovaných spořicích účtů.

3. Projednávaný kasační opravný prostředek vyvolává otázku systémového a ústavního charakteru: úrovně přezkumu unijních soudů při posuzování legality správních rozhodnutí přijatých jinými orgány, pokud tyto orgány disponují prostorem pro uvážení.

4. Říká se, že toto téma není, přinejmenším pro právníky zabývající se unijním právem, „pro slabé povahy“ ( 3 ), jelikož je předmětem značných sporů mezi právníky i v rámci akademických kruhů ( 4 ). Projednávaná věc tak poskytuje Soudnímu dvoru příležitost tuto problematiku blíže objasnit. Ačkoli k ní existuje rozsáhlá (a podle mého názoru obecně dobrá) judikatura, mám za to, že by bylo prospěšné dále zpřesnit některé klíčové pojmy a zásady týkající se úrovně přezkumu.

II. Skutkový stav

5. Crédit Lyonnais je akciová společnost založená podle francouzského práva, která má povolení působit jako úvěrová instituce. Je dceřinou společností Crédit Agricole SA a jako taková spadá pod přímý obezřetnostní dohled ECB.

6. Dne 5. května 2015 Crédit Agricole požádala ECB svým jménem a jménem subjektů skupiny Crédit Agricole, jejíž součástí je i Crédit Lyonnais, o povolení vyloučit z výpočtu pákového poměru expozice tvořené částkami spadajícími pod regulované produkty ( 5 ), které byla povinna převést na Caisse des dépôts et consignations (CDC), francouzskou veřejnoprávní instituci. Tato žádost byla podána podle čl. 429 odst. 14 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 575/2013 ze dne 26. června 2013 o obezřetnostních požadavcích na úvěrové instituce a investiční podniky a o změně nařízení (EU) č. 648/2012 ( 6 ) ve znění platném v rozhodné době ( 7 ).

7. Tehdy platný čl. 429 odst. 14 nařízení č. 575/2013 stanovoval, že „[p]říslušné orgány mohou instituci povolit, aby z míry expozic vyloučila expozice, které splňují všechny tyto podmínky: a) jsou expozicemi vůči subjektu veřejného sektoru; b) zachází se s nimi v souladu s čl. 116 odst. 4; c) vyplývají z vkladů, které musí instituce na základě právní povinnosti převést na subjekt veřejného sektoru uvedený v písmenu a) pro účely financování investic obecného zájmu“.

8. Dne 24. srpna 2016 přijala ECB rozhodnutí ECB/SSM/2016-969500TJ5KRTCJQWXH05/165 (dále jen „rozhodnutí z roku 2016“), a to na základě čl. 4 odst. 1 písm. d) a článku 10 nařízení Rady (EU) č. 1024/2013 ze dne 15. října 2013, kterým se [ECB] svěřují zvláštní úkoly týkající se politik, které se vztahují k obezřetnostnímu dohledu nad úvěrovými institucemi ( 8 ), jakož i čl. 429 odst. 14 nařízení č. 575/2013, kterým společnosti Crédit Agricole odmítla z výpočtu pákového poměru povolit vyloučení expozic vůči CDC tvořených částí částek uložených v regulovaných spořicích produktech, kterou na tento orgán byla povinna převést.

9. Crédit Agricole rozhodnutí z roku 2016 napadla u Tribunálu, který jej rozsudkem ze dne 13. července 2018 ( 9 ) zrušil. Tribunál konstatoval, že ECB se při posuzování žádosti společnosti Crédit Agricole dopustila nesprávného právního posouzení při použití čl. 429 odst. 14 nařízení č. 575/2013 a zjevně nesprávného posouzení skutkových okolností.

10. Dne 26. července 2018 Crédit Agricole, svým jménem a jménem několika subjektů skupiny Crédit Agricole, včetně Crédit Lyonnais, znovu požádala o povolení vyloučit z výpočtu pákového poměru částky, které byla povinna převést na CDC.

11. Dne 3. května 2019 přijala ECB na základě čl. 4 odst. 1 písm. d) a článku 10 nařízení č. 1024/2013, jakož i čl. 429 odst. 14 nařízení č. 575/2013 rozhodnutí ECB-SSM-2019-FRCAG-39 (dále jen „sporné rozhodnutí“). Povolila jím vyloučit z výpočtu pákového poměru Crédit Agricole a subjektů ze skupiny části částek uložených v regulovaných spořicích produktech, které byly povinny převést na CDC, s výjimkou Crédit Lyonnais, pro kterou byla tato výjimka udělena pouze do výše 66 % takových povinných převodů.

12. V bodě 2.1 sporného rozhodnutí měla ECB za to, že podmínky stanovené v čl. 429 odst. 14 písm. a) až c) nařízení č. 575/2013 byly splněny. Dále v bodě 2.2 sporného rozhodnutí ECB připomněla, že měla při udělování této výjimky diskreční pravomoc, a uvedla metodiku použitou při přezkumu žádosti o výjimku. Tato metodika zohledňovala tři skutečnosti: úvěrovou kvalitu ústřední správy, riziko krizového prodeje a koncentraci expozic. Každému z těchto prvků byl přiřazen procentní podíl výjimky, takže kombinace všech tří by znamenala udělení úplné výjimky.

13. Pokud jde o úvěrovou kvalitu francouzské ústřední správy, ECB v bodě 2.2.1 sporného rozhodnutí uvedla, že neexistují žádné konkrétní obezřetnostní problémy. ECB nicméně poznamenala, že rating udělený Francouzské republice externími ratingovými agenturami nebyl nejvyšší možný a že kotace swapů úvěrového selhání na pět let sjednaných Francouzskou republikou byla spojena s pravděpodobností platební neschopnosti, která byla vyšší než žádná.

14. Pokud jde o riziko krizových prodejů, ECB v bodě 2.2.2 sporného rozhodnutí uvedla, že časový odstup v úpravě pozic u CDC může mít za následek, že úvěrová instituce bude muset takové prodeje provést za účelem vyplacení vkladatelů v očekávání převodu finančních prostředků ze strany CDC. ECB uvedla, že i když lhůta kratší než pět dnů představuje téměř okamžitý převod zahrnující pouze omezené riziko krizového prodeje, systém úpravy pozic u CDC znamená, že lhůta může běžet až deset dnů. ECB v tomto ohledu poznamenala, že při nedávných bankovních krizích bylo 10 až 30 % vkladů úvěrové instituce vybráno za méně než pět dní a dále že regulované spořicí produkty jsou likvidnější než spořicí účty.

15. Pokud jde o posouzení koncentrace expozic vůči CDC, ECB v bodě 2.2.3 sporného rozhodnutí zdůraznila existenci mechanismu solidarity v rámci skupiny Crédit Agricole, který implikoval právní závazek mezi přidruženými subjekty poskytovat si podporu ve formě kapitálu a hotovosti, který odůvodňuje, aby riziko koncentrace pro přidružené subjekty bylo posuzováno na úrovni skupiny. ECB však uvedla, že Crédit Lyonnais nebyla kryta mechanismem solidarity, a tudíž že riziko koncentrace, pokud se jí týká, musí být zkoumáno na subkonsolidovaném základě. Vzhledem k tomu, že poměr expozic vůči CDC a Crédit Lyonnais s ohledem na vlastní kapitál kategorie 1 žalobkyně byl 134 % v roce 2015 a 231 % v roce 2018, ECB konstatovala, že existuje riziko koncentrace expozic vůči CDC.

16. ECB dospěla k závěru, že za účelem zmírnění vlivu hromadných výběrů vkladů na kapitál je rozumné zahrnout do výpočtu pákového poměru Crédit Lyonnais určitou úroveň expozice vůči CDC, kterou stanovila na 34 %.

III. Řízení před Tribunálem a napadený rozsudek

17. Návrhem došlým dne 12. července 2019 podala Crédit Lyonnais žalobu na neplatnost proti spornému rozhodnutí. Crédit Lyonnais vznesla na podporu této žaloby tři žalobní důvody vycházející zaprvé z porušení článku 266 SFEU z důvodu nesprávného splnění povinností vyplývajících z rozsudku z roku 2018 ( 10 ), zadruhé z porušení čl. 429 odst. 14 a čl. 400 odst. 1 písm. a) nařízení č. 575/2013 a zatřetí ze zjevně nesprávného posouzení skutkového stavu ze strany ECB při posuzování žádosti Crédit Lyonnais.

18. Napadeným rozsudkem Tribunál přezkoumal zaprvé první žalobní důvod, který rozdělil do tří částí. Tribunál zamítl jako neopodstatněnou první část (týkající se úvěrové kvality francouzského státu) i druhou část (týkající se míry koncentrace expozic) uvedeného žalobního důvodu. Pokud jde o třetí část uvedeného důvodu (týkající se rizika krizových prodejů), Tribunál odmítl některé argumenty, přičemž konstatoval, že ostatní argumenty budou nejlépe posouzeny společně s argumenty předloženými v rámci třetího žalobního důvodu ( 11 ). Tribunál dále přezkoumal druhý žalobní důvod a zamítl jej jako neopodstatněný ( 12 ).

19. Následně Tribunál zkoumal argumenty Crédit Lyonnais (předložené v rámci prvního a třetího žalobního důvodu) kritizující posouzení ECB týkající se rizika krizových prodejů. Tribunál začal svou analýzu konstatováním, že ECB k tomu, aby dospěla k závěru o existenci takového rizika, pokud jde o finanční prostředky, které měla Crédit Lyonnais převést na CDC, vycházela hlavně ze dvou důvodů: z likvidity regulovaných spořicích produktů a ze zkušenosti z nedávných bankovních krizí. Pokud jde o první aspekt, Tribunál uvedl, že v souladu se závěry vyplývajícími z rozsudku z roku 2018 měla ECB provést analýzu zohledňující vlastnosti regulovaných spořicích produktů ( 13 ).

20. Podle Tribunálu to však ECB neučinila, a to ze tří důvodů. Zaprvé ECB nezohlednila skutečnost, že regulované spořicí produkty mají povahu „bezpečného přístavu“. Tribunál považoval za prokázané, že v průběhu bankovní krize se částky investované do regulovaných spořicích produktů mají tendenci zvyšovat. Zadruhé měl Soudní dvůr za to, že regulované spořicí produkty mohou jen stěží přispět k vytvoření nadměrné páky, jelikož musí být převedeny na CDC a nemohou být investovány do rizikových nebo nelikvidních aktiv. Zatřetí Tribunál zdůraznil, že regulované spořicí produkty mají dvojí státní záruku, vůči vkladatelům i vůči úvěrovým institucím ( 14 ).

21. Zadruhé měl Soudní dvůr za to, že likvidita regulovaných spořicích produktů nemůže sama o sobě odůvodnit závěry ECB týkající se možnosti, že banka bude muset, v očekávání převodu prostředků ze strany CDC, přistoupit ke krizovému prodeji aktiv. Na podporu svých závěrů v tomto ohledu ECB vycházela z příkladu, který podle Tribunálu není relevantní, jelikož se týká produktů, které nejsou podobné produktům dotčeným v projednávané věci ( 15 ).

22. Na tomto základě dospěl Tribunál k závěru, že ECB při posuzování rizika krizového prodeje nezohlednila vlastnosti regulovaných spořicích produktů (jak vyžaduje rozsudek z roku 2018) a v širším smyslu nezohlednila všechny relevantní skutečnosti projednávané věci, čímž porušila zásadu řádné správy. Tribunál tak vyhověl první části třetího žalobního důvodu a třetí části prvního žalobního důvodu a zrušil sporné rozhodnutí v rozsahu, v němž se jím Crédit Lyonnais odmítá vyloučit z výpočtu jejího pákového poměru 34 % jejích expozic vůči CDC, a uložil ECB náhradu nákladů řízení.

IV. Řízení před Soudním dvorem a návrhová žádání účastnic řízení

23. ECB ve svém kasačním opravném prostředku podaném k Soudnímu dvoru dne 24. června 2021 navrhuje, aby Soudní dvůr zrušil napadený rozsudek a uložil Crédit Lyonnais náhradu nákladů řízení. Ve své kasační odpovědi předložené dne 7. září 2021 Crédit Lyonnais navrhuje, aby Soudní dvůr kasační opravný prostředek zamítl jako neopodstatněný a uložil ECB náhradu nákladů řízení.

24. Dne 23. listopadu 2021 předložila ECB repliku a dne 17. ledna 2022 předložila Crédit Lyonnais dupliku. ECB a Crédit Lyonnais byly rovněž vyslechnuty na jednání před Soudním dvorem, které se konalo dne 15. června 2022.

V. Posouzení

25. ECB uplatňuje čtyři důvody kasačního opravného prostředku. Tyto důvody se týkají úrovně soudního přezkumu, který Tribunál použil při posouzení legality sporného rozhodnutí (A), dostatečnosti odůvodnění obsaženého v napadeném rozsudku (B), údajného zkreslení sporného rozhodnutí Tribunálem a zkreslení důkazů, které mu byly předloženy (C), jakož i výkladu čl. 4 odst. 1 bodu 94 a čl. 429 odst. 14 nařízení č. 575/2013 (D).

26. Toto stanovisko se zaměří především na první důvod kasačního opravného prostředku, jelikož tento důvod nejenže vznáší otázku, která je jádrem tohoto řízení o kasačním opravném prostředku, ale má, jak již bylo uvedeno v úvodu, rovněž systémový význam z ústavního hlediska. Naproti tomu druhý, třetí a čtvrtý důvod kasačního opravného prostředku se jeví spíše jako „vedlejší“ k prvnímu důvodu, jelikož v podstatě vytýkají Tribunálu, jakým způsobem přezkoumal sporné rozhodnutí, a intenzitu tohoto přezkumu. Tyto tři důvody se tedy do značné míry překrývají s prvním důvodem. Vzhledem k tomu, že první důvod kasačního opravného prostředku je podle mého názoru opodstatněný, budou tyto tři důvody kasačního opravného prostředku zkoumány stručněji.

A. Úroveň soudního přezkumu (první důvod kasačního opravného prostředku)

1. Argumentace účastnic řízení

27. Prvním důvodem kasačního opravného prostředku ECB vytýká Tribunálu, že překročil meze soudního přezkumu, když nerespektoval platné standardy přezkumu uváděné v ustálené judikatuře. Podle ECB posoudil Tribunál případ ex novo a nezohlednil prostor pro uvážení, který normotvůrce svěřil ECB v obezřetnostních otázkách.

28. ECB zejména tvrdí, že Tribunál provedl autonomní posouzení vlastností regulovaných spořicích produktů, které se liší od posouzení ECB. Toto posouzení bylo navíc založeno na nesprávném posouzení sporného rozhodnutí i skutkového stavu. ECB v tomto ohledu připomíná, že podle ustálené judikatury musí mít dotčený unijní orgán v případě složitých hospodářských posouzení určitý rozhodovací prostor, takže akty, které přijímá, podléhají omezenému soudnímu přezkumu. Unijní soudy nemohou vlastním posouzením složitých skutečností nahradit posouzení, které provedl příslušný orgán.

29. ECB dále zdůrazňuje, že čl. 429 odst. 14 nařízení č. 575/2013 jí výslovně přiznal diskreční pravomoc, pokud jde o možnost vyloučit některé expozice z výpočtu pákového poměru. Taková diskreční pravomoc podle ní rovněž vyžaduje určitou zdrženlivost ze strany Tribunálu. ECB tvrdí, že tím, že Tribunál podrobuje sporné rozhodnutí obzvláště invazivní úrovni přezkumu, jí do značné míry této posuzovací pravomoci zbavil.

30. Crédit Lyonnais uvádí, že se Tribunál v napadeném rozsudku nedopustil nesprávného právního posouzení a že nepřekročil rámec přípustného soudního přezkumu. Podle Crédit Lyonnais Tribunál konstatoval, že ECB nezohlednila některé skutečnosti relevantní pro analýzu a že závěry uvedené ve sporném rozhodnutí nebyly podloženy důkazy, které měl k dispozici.

31. Tribunál zejména uvedl – podle Crédit Lyonnais správně – že ECB měla zohlednit skutečnost, že v případě napětí nebo krize jsou regulované spořicí produkty obecně považovány za „bezpečný přístav“ díky dvojí státní záruce. Tuto vlastnost regulovaných spořicích produktů ECB před Tribunálem nezpochybnila. Kromě toho Tribunál rozhodl – podle Crédit Lyonnais opět správně – že příklad týkající se nebezpečí hromadných výběrů („run na banky“) nemůže podpořit závěry, ke kterým ECB dospěla, jelikož se tento příklad týkal jiného druhu účtů.

2. Analýza

32. Abych se mohl co nejlépe zabývat otázkami vznesenými v rámci tohoto důvodu kasačního opravného prostředku, považuji za užitečné nejprve popsat relevantní právní rámec. Za tímto účelem úvodem stručně připomenu některé klíčové zásady týkající se unijního institucionálního systému, které se v projednávané věci jeví jako relevantní (část a), a následně nastíním úlohu a pravomoci ECB v oblasti obezřetnostního dohledu (část b). Dále vysvětlím hlavní zásady a pojmy, jimiž se řídí úroveň soudního přezkumu použitelná na oblasti podléhající tzv. „marginálnímu přezkumu“ (část c). Na základě těchto zásad nakonec posoudím argumenty účastnic řízení (část d).

a) Úvodní poznámky (I): unijní institucionální rámec

33. Na úvod bych rád připomněl, že podle čl. 13 odst. 2 SEU musí unijní orgány „jednat v mezích působnosti svěřené [jim] Smlouvami a v souladu s postupy, podmínkami a cíli v nich stanovenými“ ( 16 ). Jak rozhodl Soudní dvůr, toto ustanovení „odráží zásadu institucionální rovnováhy, která je charakteristická pro institucionální strukturu Unie, jež znamená, že každý z orgánů vykonává své pravomoci s ohledem na pravomoci orgánů ostatních“ ( 17 ).

34. ECB je spolu s národními centrálními bankami součástí Evropského systému centrálních bank (ESCB), jehož hlavním cílem je udržení cenové stability. Aniž je dotčen tento cíl, podporuje ESCB rovněž obecné hospodářské politiky v Unii se záměrem přispět k dosahování cílů Unie ( 18 ). Za tímto účelem článek 132 SFEU a článek 34 statutu ESCB a ECB zmocňují ECB mimo jiné „přijímat rozhodnutí nezbytná pro plnění úkolů svěřených ESCB Smlouvami a statutem ESCB a ECB“.

35. Rozhodnutím ECB, stejně jako jakýmkoli jiným aktům unijních orgánů, svědčí presumpce legality, a tato tudíž zakládají právní účinky tak dlouho, dokud nejsou zrušeny svým autorem ab initio, zrušeny v rámci žaloby na neplatnost nebo prohlášeny za neplatné v návaznosti na žádost o rozhodnutí o předběžné otázce nebo na námitku protiprávnosti ( 19 ). Soudnímu dvoru Evropské unie přísluší na základě čl. 19 odst. 1 SEU a článku 35 statutu ESCB a ECB „přezkoumávat legalitu“ těchto rozhodnutí.

b) Úvodní poznámky (II): ECB a obezřetnostní dohled

36. Jedním ze základních úkolů ESCB je výkon „obezřetnostního dohledu“ ( 20 ), který obecně řečeno zahrnuje dohled nad finančním systémem jako celkem, s cílem předcházet nebo zmírnit rizika jeho nestability, jakož i dohled nad jednotlivými finančními institucemi, aby byla zajištěna jejich finanční stabilita a vysoká úroveň ochrany investorů a vkladatelů. V této souvislosti byly ECB svěřeny nařízením č. 1024/2013 určité zvláštní úkoly, včetně pravomoci zajistit dodržování aktů, které úvěrovým institucím ukládají obezřetnostní požadavky zejména v oblasti pákového efektu ( 21 ).

37. Dalším základním legislativním nástrojem v tomto ohledu je nařízení č. 575/2013, jehož cílem je posílit obezřetnostní požadavky unijních finančních institucí. Tento cíl je dosažen zejména tím, že je těmto institucím uložena povinnost udržovat dostatečný kapitál, závazky s absorpcí ztrát a likvidní aktiva za účelem zajištění jejich finančního zdraví. Konečným cílem je to, aby tyto instituce byly silnější a odolnější v dobách ekonomické tísně ( 22 ).

38. Konkrétně je cílem nařízení č. 575/2013 zabránit tomu, aby finanční instituce vykazovaly nadměrný nárůst expozic ve vztahu ke svému kapitálu (dále jen „páka“) ( 23 ). Nadměrná páka totiž může zvýšit jejich zranitelnost, jelikož s sebou nese riziko, že tyto instituce budou muset přijmout nezamýšlenou korekci svého obchodního plánu, včetně prodeje aktiv v tísni, který by mohl vést ke ztrátám či k úpravám ocenění jejích zbývajících aktiv ( 24 ).

39. Za tímto účelem nařízení č. 575/2013 stanoví závazný pákový poměr, který brání tomu, aby banky financovaly příliš velkou část svých činností dluhy. Podle čl. 429 odst. 14 tohoto nařízení ve znění použitelném v rozhodné době však instituce mohla požádat orgány, aby z expozic relevantních pro výpočet pákového poměru vyloučily některé expozice splňující podmínky uvedené v daném ustanovení ( 25 ).

40. Mezi účastnicemi tohoto řízení je nesporné, že ECB měla ve vztahu k takovým žádostem prostor pro uvážení. Článek 429 odst. 14 nařízení č. 575/2013 ve znění použitelném v rozhodné době totiž stanovil, že „[p]říslušné orgány mohou instituci povolit, aby […] vyloučila […]“ ( 26 ). Z tohoto důvodu se nyní s ohledem na argumenty předložené navrhovatelkou zaměřím na rozsah soudního přezkumu, který má Soudní dvůr Evropské unie provádět v případě, že je zpochybněna legalita unijního aktu, při jehož přijetí má dotčený unijní orgán prostor pro uvážení.

c) Hlavní zásady a pojmy týkající se úrovně soudního přezkumu

41. Článek 263 SFEU stanoví rozsah soudního přezkumu, který Soudní dvůr Evropské unie provádí v případě, že je zpochybněna legalita unijního aktu: žalobu na neplatnost lze podat „pro nedostatek příslušnosti, pro porušení podstatných formálních náležitostí, pro porušení Smluv nebo jakéhokoli právního předpisu týkajícího se jejich provádění anebo pro zneužití pravomoci“.

42. Smlouvy však mlčí, pokud jde o úroveň soudního přezkumu, kterou mají unijní soudy uplatňovat. Pojem „úroveň přezkumu“ obecně odkazuje na intenzitu přezkumu, kterou může soud uplatňovat při přezkumu legality napadených aktů. Z jiného hlediska odpovídá úroveň přezkumu stupni zdrženlivosti, který soudy mají uplatňovat vůči orgánům, které napadené akty přijaly. Samozřejmě čím vyšší je intenzita přezkumu, tím nižší je stupeň zdrženlivosti vůči dotčenému orgánu, a naopak.

43. V tomto ohledu se jeví nesporné, že v unijním systému je intenzita soudního přezkumu nejvyšší ( 27 ), pokud jde zaprvé o prokazování „jednoduchých“ (nebo „primárních“) skutečností. Skutkové tvrzení je buď pravdivé, nebo nepravdivé, a případné pochybení v tomto ohledu podléhá plnému přezkumu ze strany unijních soudů ( 28 ). Zadruhé jiné unijní orgány než Soudní dvůr Evropské unie mohou mít určitou volnost při uplatňování unijních pravidel, nikoli však při jejich výkladu. Soudnímu dvoru Evropské unie – jakožto nejvyššímu vykladači unijního práva – totiž přísluší „vyjadřovat právo“ ( 29 ).

44. Podle ustálené judikatury se však unijní orgány těší určitému respektu v případě, kdy mají při uplatňování příslušných ustanovení určitou míru volnosti. V této souvislosti bych diskreční pravomoc definoval jako manévrovací prostor, který mají unijní orgány (výslovně nebo implicitně) na základě primárního nebo sekundárního unijního práva, aby si mohly při uplatňování určitého pravidla za účelem dosažení konkrétního cíle vybrat mezi různými legálními postupy.

45. Pokud je mi známo, určitá forma soudní zdrženlivosti soudů vůči správním orgánům v případech, kdy mají tyto orgány prostor pro uvážení, existuje v každém právním systému ( 30 ). Stěží mě napadá právní systém, který by mohl fungovat řádně – přinejmenším z pohledu dnešních západních demokracií, které jsou založeny na zásadách, jako je dělba moci a institucionální rovnováha – pokud by soudy mohly zrušit a nahradit každé rozhodnutí přijaté správními orgány z jakéhokoli důvodu.

46. Vrátíme-li se k unijnímu systému, mám za to, že obecně lze identifikovat dvě široké kategorie diskreční pravomoci.

1) Kategorie diskreční pravomoci

47. Zaprvé některá unijní ustanovení výslovně dávají dotčeným unijním orgánům určitou volnost při rozhodování, zda nebo jak budou za určitých okolností postupovat, a to na základě určitých politických aspektů. V tomto ohledu uvedu dva příklady. Podle čl. 107 odst. 3 SFEU může Komise prohlásit určité formy státní podpory za slučitelné s vnitřním trhem, jsou-li splněny určité podmínky. Článek 215 odst. 2 SFEU uvádí, že pokud tak stanoví rozhodnutí přijaté podle hlavy V kapitoly 2 Smlouvy o EU, může Rada přijmout omezující opatření vůči fyzickým nebo právnickým osobám a skupinám nebo nestátním subjektům. Na základě obou ustanovení může odpovědný orgán rozhodnout o politicky nejvhodnějším postupu. To jsou případy, které lze označit jako případy „politické“ diskreční pravomoci ( 31 ).

48. Zadruhé existují situace – které lze označit jako situace „technické diskreční pravomoci“ ( 32 ) – kdy určitý manévrovací prostor dotčených unijních orgánů vyplývá ze skutečnosti, že příslušné unijní předpisy vyžadují komplexní technické (například ekonomické nebo vědecké) posouzení, aby bylo možné zajistit, že na danou situaci se vztahuje specifický (a relativně neurčitý) právní pojem. Je například daná podpora slučitelná s vnitřním trhem, protože „odpovídá potřebě koordinovat dopravu“ ve smyslu článku 93 SFEU? Vedou zvláštní okolnosti k „riziku nadměrného schodku“ v členském státě ve smyslu čl. 126 odst. 3 SFEU?

49. Pokud jde o druhou kategorii diskreční pravomoci, rád bych upřesnil jeden pojem. Podle mého názoru není posouzení „komplexní“ pouze proto, že prokázání relevantních skutečností není jednoduché, ale vyžaduje složitý, časově náročný a specifický postup. Bylo by totiž zvláštní si myslet, že soudci nemusí přiznávat účinnou soudní ochranu jednotlivcům pokaždé, když věc není z faktického hlediska zřejmá ( 33 ). Faktická komplexnost není omluvou za nečinnost nebo povrchnost soudců.

50. „Komplexní“ je podle mého názoru pouze to posouzení, kdy relevantní skutkový rámec nelze určit objektivním způsobem nebo s absolutní jistotou ( 34 ), neboť rozumná a obezřetná osoba by přinejmenším do určité míry nemusela souhlasit s výsledkem skutkového zjištění nebo s právní kvalifikací skutkového stavu ( 35 ). Tak tomu může být v případě, kdy musí dotčený orgán například použít určité modely nebo hypotézy, aby ze souboru jednoduchých skutečností vyvodil určité komplexní skutečnosti ( 36 ), nebo kdy musí učinit určité hodnotové soudy za účelem klasifikace skutkových okolností nebo určení právních důsledků ( 37 ).

51. Určení situací, v nichž je dotčeným orgánům do určité míry přenecháno rozhodování, lze vysledovat v začátcích činnosti Soudního dvora ( 38 ). Konkrétně v klíčovém rozsudku Meroni Soudní dvůr rozlišil dvě kategorie diskreční pravomoci ( 39 ).

52. Vzhledem k tomu uznávám, že toto rozlišení není vždy snadné. Bylo by totiž možné tvrdit, že použití zvláště neurčitých a široce vymezených pojmů normotvůrcem představuje v praxi implicitní delegaci možnosti provedení určitých politických rozhodnutí na dotčené orgány. Z výše uvedených důvodů mám nicméně za to, že mezi oběma těmito kategoriemi existuje pojmový rozdíl. Řekl bych, že obecným pravidlem je, že technická diskreční pravomoc se týká hlavně kognitivního postupu rozhodujícího subjektu, zatímco politická diskreční pravomoc se týká především aktu jeho vůle ( 40 ).

53. Nicméně, a to je důležité pro projednávanou věc, unijní soudy zaujaly v obou případech relativně podobný přístup stran úrovně soudního přezkumu. Tato úroveň vedla k tomu, co je často označováno jako „marginální přezkum“. V tomto ohledu jsou zvláště relevantní dva judikaturní směry.

2) Ke zběžnému přezkumu (zběžným přezkumům) a zjevným pochybením

54. Na jedné straně mají podle ustálené judikatury unijní orgány poměrně širokou posuzovací pravomoc v oblastech, které předpokládají rozhodnutí politické, ekonomické a sociální povahy, a v oblastech, kde mají uvést do rovnováhy politické důvody. V těchto případech mohou být přijatá opatření zpochybněna pouze zjevnou nepřiměřeností takového opatření ve vztahu k cíli, který hodlá příslušný orgán sledovat ( 41 ).

55. Naproti tomu, pokud jde o komplexní technická posouzení, Soudní dvůr opakovaně uvedl, že soudní přezkum se „omezuje na ověření dodržení procesních pravidel a pravidel týkajících se odůvodnění, jakož i věcné správnosti skutkových zjištění, neexistence zjevně nesprávného posouzení skutkového stavu a zneužití pravomoci“ ( 42 ). V tomto ohledu Soudní dvůr rovněž dodal, že existence prostoru pro uvážení v technické oblasti neznamená, že unijní soudy nesmí přezkoumávat výklad technických údajů provedený uvedeným orgánem. Tyto soudy totiž musí zejména ověřit nejen věcnou správnost dovolávaných důkazních materiálů, jejich věrohodnost a jejich soudržnost, ale rovněž přezkoumat, zda tyto skutečnosti představují veškeré relevantní údaje, jež musí být při posuzování komplexní situace vzaty v úvahu, a zda o ně lze opřít závěry, které z nich byly vyvozeny ( 43 ).

56. Tyto dva judikaturní směry mají přes určitý terminologický rozdíl – k jehož významu se dále vrátím ( 44 ) – důležitý společný prvek. Pokud jde o opodstatněnost napadeného aktu, unijní soud může dotčený orgán postihnout pouze v případě zjevných pochybení.

57. Vzhledem k tomu bych chtěl dodat, že podle mě je použití výrazu „zjevný“ v tomto kontextu poněkud nešťastné. Tento pojem by totiž mohl vyjadřovat myšlenku, že pochybení, která nejsou dostatečně zřejmá, nebudou ze strany unijních soudů postihována ( 45 ). To by podle mého názoru představovalo nesprávné chápání tohoto výrazu. Takový přístup k soudnímu přezkumu by byl stěží slučitelný především s článkem 47 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“), který neomezuje právo na účinnou právní ochranu na případy zjevných porušení práv a svobod jednotlivců.

58. Domnívám se, že pojem „zjevný“ musí být spíše chápán s odkazem na povinnost žalobce dostatečně prokázat ( 46 ), že analýza provedená dotčeným orgánem byla nepřiměřená nebo že závěry nejsou pravděpodobné ( 47 ). Jak bylo uvedeno v bodě 43 výše, přinejmenším teoreticky je pochybení, kterého se orgán dopustil při vyložení skutkového stavu nebo při výkladu práva, „černobílou“ (tj. správnou, či nesprávnou) situací. Naproti tomu, pokud má příslušný orgán určitý prostor pro uvážení, pokud jde o způsoby použití určitého pravidla, existuje řada variant (širších či užších v závislosti na okolnostech), z nichž si tento orgán může legitimně vybrat. K nesprávnému posouzení skutkového stavu tedy dochází pouze tehdy, pokud si orgán zvolí postup, který se vymyká z okruhu povoleného použití práva.

59. Tyto úvahy mě vedou k následujícímu bodu.

3) Neexistence přezkumu ex novo

60. Podle článků 263, 267 a 277 SFEU unijní soudy „přezkoumávají legalitu“ unijních aktů, což znamená přezkum jejich legality, nikoliv jejich účelnosti. Unijní soudy pouze zkoumají, zda byl napadený akt přijat v souladu s příslušnými procesními a hmotněprávními pravidly, a to s ohledem na žalobní důvody předložené účastníkem řízení, který napadá zákonnost tohoto aktu, a na jím předložené důkazy ( 48 ).

61. Soudci znovu neprojednávají celou věc za účelem určení, jaký by podle nich byl za daných okolností nejlepší postup dotyčného orgánu. Nejen že soudní řízení není vhodné pro jakýkoli druh přezkumu ex novo ( 49 ), ale, což je zásadnější, existuje ústavní důvod svědčící proti plnému soudnímu přezkumu diskrečních rozhodnutí správního orgánu. V takových případech byla pravomoc učinit tato rozhodnutí výslovně svěřena jinému orgánu než Soudnímu dvoru Evropské unie ( 50 ). Příliš invazivní forma soudního přezkumu by zasahovala do prostoru pro uvážení, který mají orgány k tomu, aby mohly účinně vykonávat své pravomoci, takže by byla v rozporu se zásadou svěřených pravomocí orgánům a porušovala by zásadu institucionální rovnováhy ( 51 ).

62. Jak výstižně uvedla generální advokátka J. Kokott, k prohlášení zjevně nesprávného posouzení právě nestačí to, že mají soudci jiný názor než orgán, který vydal přezkoumávaný akt. Pokud je totiž na základě skutkových okolností a důkazů možné dospět k různým posouzením, pak nelze právně zpochybnit, že se uvedený orgán rozhodl pro jedno z nich, i když to nebylo řešení, kterému by daly přednost unijní soudy. Uvedený orgán se dopustí zjevně nesprávného posouzení jen tehdy, když skutkové okolnosti a důkazy naznačují, že jeho závěry již nejsou obhajitelné. To znamená, že ani přes prostor pro uvážení uvedeného orgánu nemůže být určen žádný rozumný základ, který by je podpořil ( 52 ).

4) Určení konkrétní úrovně v každém případě

63. Vzhledem k tomu je třeba připustit, že určení přesných mezí přípustného prostoru pro uvážení určitého orgánu v každém případě – a v důsledku toho intenzity soudního přezkumu – může být někdy obtížným úkolem. Prostor pro uvážení, který má orgán při přijímání určitého rozhodnutí, se samozřejmě v jednotlivých případech liší, a to v závislosti na řadě proměnných. Nejdůležitějšími z těchto proměnných jsou podle mého názoru následující.

64. Zaprvé oba judikaturní směry uvedené v bodech 54 a 55 výše naznačují, že orgány mají širší rozhodovací prostor, pokud jednají jako normotvůrce, než když jednají v rámci svých správních funkcí ( 53 ). Jak správně uvedl generální advokát P. Léger ve věci Rica Foods, orgány musí při přijímání aktů s obecnou působností „obecně rozhodovat o rozdílných zájmech a provádět volbu politiky spadající do jejich vlastní odpovědnosti. Diskreční pravomoc ‚politické povahy‘ tedy odpovídá politické odpovědnosti, kterou danému orgánu svěřuje ustanovení [unijního] práva“ ( 54 ).

65. Článek 10 odst. 1 SEU stanoví, že „fungování Unie je založeno na zastupitelské demokracii“ ( 55 ). Unijní soudy tedy nemohou zpochybňovat politická rozhodnutí unijních orgánů, kterým byla z důvodu jejich demokratické legitimity přiznána pravomoc přijímat legislativní akty. Naproti tomu v případě, že má akt převážně výkonnou povahu a jeho cílem je vyvolat své účinky pouze vůči konkrétním jednotlivcům, existuje větší potřeba, aby unijní soudy chránily práva těchto jednotlivců před případným protiprávním správním jednáním.

66. Zadruhé tato judikatura rovněž naznačuje, že politická diskreční pravomoc obecně předpokládá větší prostor pro uvážení dotyčného orgánu ( 56 ). I to je podle mého názoru rozumné. V případě politické diskreční pravomoci je totiž dotyčnému orgánu výslovně přiznána pravomoc vybrat si na základě vlastního posouzení relevantních okolností mezi různými postupy, které jsou všechny legitimní. Naopak technická diskreční pravomoc je obecně užší, jelikož je pouze (zamýšleným či nepřímým) důsledkem skutečnosti, že orgán musí pro účely použití zákona posoudit složité situace, ve kterých jsou některé relevantní skutečnosti ze své povahy nejisté, spekulativní nebo subjektivní ( 57 ). Mimoto podotýkám, že ve většině případů výkon politické diskreční pravomoci zahrnuje rovněž výkon určité technické diskreční pravomoci ( 58 ), což neplatí (nutně) opačně ( 59 ).

67. Zatřetí, a co je důležitější, závisí prostor pro uvážení, který mají unijní orgány, zejména na znění a cíli relevantních ustanovení. Právě (ústavní nebo řádný) unijní normotvůrce přijetím příslušných právních předpisů deleguje určité pravomoci na orgány a určuje meze, v nichž mohou tyto pravomoci vykonávat ( 60 ).

68. Zběžný pohled na různá unijní ustanovení ukazuje, jak hluboce rozdílná rozhodnutí v tomto ohledu unijní normotvůrce činí. Pokud jde o politickou diskreční pravomoc, ustanovení někdy ponechávají příslušnému orgánu neomezenou diskreční pravomoc ( 61 ), zatímco za jiných okolností je tato pravomoc vymezena v různé míře popisem skutečností, které musí tento orgán vzít v úvahu ( 62 ). V oblasti technické diskreční pravomoci závisí prostor pro uvážení daného orgánu zejména na složitosti situace, která má být zjištěna nebo hodnocena, a dále na stupni abstrakce nebo otevřenosti právního pojmu, pod který musí být tato situace podřazena. I v tomto případě se tyto dva aspekty mohou značně lišit. Soudní dvůr například zdůraznil ( 63 ), že analýzy předpokládaného vývoje ( 64 ) se svou povahou liší od posouzení minulých nebo současných událostí ( 65 ). Mimoto stanovení právní kvalifikace skutkových okolností může vyžadovat ve většině případů empirické posouzení ( 66 ) nebo také některé hodnotové soudy ( 67 ).

69. Začtvrté intenzita přezkumu výkonu diskreční pravomoci musí rovněž záviset na povaze a stupni zásahu do práva uplatňovaného žalobcem. Jak uvedl Soudní dvůr ve věci Digital Rights Ireland, „jedná-li se o zásahy do základních práv, rozsah posuzovací pravomoci [příslušného unijního orgánu] může být omezený v závislosti na řadě skutečností, mezi něž patří mimo jiné […] povaha dotčeného práva zaručeného Listinou, povaha a závažnost zásahu a jeho účel“. Závažné zásahy do základních součástí základních práv mají za následek, že „posuzovací pravomoc [daného orgánu] je omezena, takže přezkum musí být přísný“ ( 68 ).

70. V neposlední řadě si myslím, že právní a skutkový kontext, v němž je akt přijímán, může mít vliv i na prostor pro uvážení, který má dotčený orgán, a v důsledku toho i na přezkum skutečného výkonu tohoto uvážení ze strany unijních soudů.

71. Pokud jde o první aspekt, napadá mě zejména zásada obezřetnosti v oblasti veřejného zdraví nebo ochrany životního prostředí ( 69 ) nebo zásada presumpce neviny v oblasti práva hospodářské soutěže ( 70 ). Domnívám se, že použití těchto zásad by mohlo v určitých případech narušit rovnováhu směrem k činnosti nebo nečinnosti nebo poskytnout dotyčnému orgánu větší prostor pro určitý druh zásahu než pro jiný.

72. Pokud jde o druhý aspekt, je logické, že způsob, jakým orgány využívají svou diskreční pravomoc, je ovlivněn podmínkami, které panují v okamžiku přijímání jejich aktů. Například relevantní prostředí pro rozhodnutí, která je třeba učinit v oblasti energetické politiky Unie, se mohlo po 24. únoru 2022, kdy Ruská federace napadla Ukrajinu, náhle a značně změnit.

73. Výše uvedené úvahy mě vedou k názoru, že neexistuje jediná a specifická intenzita soudního přezkumu, která by platila za všech okolností, pokud unijní orgány mají určitý stupeň (politické nebo technické) diskreční pravomoci ohledně toho, jak má být určité pravidlo uplatněno ( 71 ). Nemyslím si ani, že by v tomto ohledu mohlo být vytvořeno jednoduché kritérium nebo jednoduchý vzorec ( 72 ). „Marginální“ přezkum, který unijní soudy obecně zmiňují, může být více či méně marginální v závislosti na konkrétních okolnostech každého případu. Je tedy na unijních soudech, aby v každém jednotlivém případě s ohledem na všechny relevantní okolnosti určily konkrétní intenzitu přezkumu, která se má uplatnit při přezkumu využití diskreční pravomoci určitého orgánu ( 73 ).

74. Někteří mohou neexistenci jasného kritéria přirozeně považovat za zdroj právní nejistoty. Přesto, jak bylo uvedeno dříve v tomto stanovisku, lze správnou intenzitu přezkumu určit na základě zkoumání prostoru pro uvážení, který má dotčený orgán; a určitá vodítka v tomto ohledu lze odvodit z obecných pravidel a zásad institucionálního unijního práva.

75. S ohledem na tato pravidla a zásady nyní posoudím argumenty předložené účastnicemi řízení v rámci prvního důvodu kasačního opravného prostředku ECB.

d) Posouzení

76. V napadeném rozsudku Tribunál v podstatě konstatoval, že se ECB dopustila zjevně nesprávného posouzení, když odmítla žádost Crédit Lyonnais o vyloučení veškerých jejích expozic na CDC z výpočtu jejího pákového poměru.

77. Za účelem odpovědi na první důvod kasačního opravného prostředku ECB je tedy třeba zkoumat, zda Tribunál použil při uvedeném konstatování správnou úroveň přezkumu. Posoudil Tribunál – jak tvrdí ECB – dotčenou situaci ex novo, aniž zohlednil prostor pro uvážení, který unijní normotvůrce svěřil tomuto orgánu v obezřetnostních otázkách? Nebo Tribunál pouze posuzoval – jak tvrdí Crédit Lyonnais – že ECB nepřijala sporné rozhodnutí na základě věcně správných, spolehlivých a ucelených informací?

78. Pro argumenty předložené Crédit Lyonnais mám určité pochopení. Na první pohled může být znění napadeného rozsudku totiž vykládáno v tom smyslu, že Tribunál provedl přezkum legality sporného rozhodnutí v souladu s ustálenou judikaturou uvedenou v bodě 55 tohoto stanoviska, která byla řádně připomenuta v bodech 98 a 99 napadeného rozsudku. Na první pohled Tribunál uvedl pouze následující: i) ECB v rámci své analýzy nezohlednila nebo nesprávně posoudila některé relevantní skutečnosti daného případu (funkci regulovaných spořicích produktů jakožto „bezpečného přístavu“, povinný převod peněžních prostředků na CDC, existenci dvojí státní záruky) a ii) hlavní skutečnosti uvedené ve sporném rozhodnutí (likvidita regulovaných spořicích produktů a příklad týkající se nedávných bankovních krizí) nepodporují závěr, ke kterému ECB dospěla.

79. Důkladnější přezkum napadeného rozsudku však ukazuje, jak tvrdí ECB, že Tribunál šel nad rámec pouhého přezkumu legality sporného rozhodnutí a de facto provedl samostatný přezkum dotčené situace, a v konečném důsledku nahradil posouzení ECB vlastním posouzením.

80. V následujících částech nejprve vysvětlím, proč v takové věci, jako je věc v původním řízení, nebyla podle mého názoru vhodná forma zvláště invazivního věcného soudního přezkumu rozhodnutí ECB. Poté se zaměřím na konkrétní části napadeného rozsudku, které podle mého názoru ukazují na nesprávnou úroveň přezkumu, kterou Tribunál v projednávané věci uplatnil.

1) K širokému prostoru ECB pro uvážení

81. Jsem pevně přesvědčen, že záměrem unijního normotvůrce bylo přiznat na základě čl. 429 odst. 14 nařízení č. 575/2013 (ve znění platném v rozhodné době) ECB širokou diskreční pravomoc.

82. Zaprvé je nesporné, že uvedené ustanovení přiznává ECB politickou i technickou diskreční pravomoc při rozhodování, zda a případně v jakém rozsahu musí být v dané situaci udělena výjimka.

83. Zadruhé znění relevantních ustanovení naznačuje v obou těchto ohledech široký rozhodovací prostor. Jednak má ECB diskreční pravomoc povolit výjimku (může), aniž by tato pravomoc byla vymezena zvláštními faktory nebo parametry, které musí tento orgán zohlednit při svém posouzení. Je tedy na ECB, aby stanovila přiměřenou úroveň ochrany dotčených zájmů (zejména míru rizika, kterou lze považovat za přijatelnou) a vypracovala analytický rámec, který pro tento účel považuje za nejvhodnější.

84. Na druhé straně, pokud jde o technickou diskreční pravomoc, musí ECB provést nejen analýzu předpokládaného vývoje, ale rovněž analýzu, která vychází z řady hodnotících soudů a predikcí, které jsou značně spekulativní a nejisté. Jaký objem a za jakou dobu bude pravděpodobně vybrán v případě hromadných výběrů? Mohla by tato banka dostát těmto výběrům, aniž by musela použít nouzová korektivní opatření? Jakou výši kapitálu lze po této bance rozumně požadovat k pokrytí neočekávaných ztrát v těchto případech ( 74 )?

85. Zatřetí největší obecný význam má cíl sledovaný dotčeným právním předpisem (zejména zajištění odolnosti úvěrových institucí a ochrana investorů a vkladatelů, a potažmo stabilita finančního systému jako celku) ( 75 ). Naopak zásah do hospodářských svobod dotčených bank vyplývající z odmítnutí na základě čl. 429 odst. 14 nařízení č. 575/2013 je relativně omezený, jelikož tyto banky mohly přijmout různá obchodní opatření ke snížení nadměrné páky.

86. Začtvrté z výše uvedeného vyplývá, že chyby typu I, kterých se dopustila ECB (tedy falešně pozitivní pochybení vedoucí k nadměrné přísnosti) jsou mnohem méně závažné než chyby typu II (tedy falešně negativní pochybení vedoucí k nadměrné shovívavosti). Proto v případech zvláštní nejistoty, nebo pokud se ukáže, že se jedná o „hraniční případy“, má ECB větší volnost, pokud se upřednostnit aspekt bezpečnosti, a uplatnit tak relevantní ustanovení striktně. To je v souladu se skutečností, že dotčený právní předpis je součástí balíčku opatření přijatých v reakci na finanční krizi 2007–2009 s cílem zabránit v co největším možném rozsahu výskytu podobných situací v budoucnu ( 76 ).

87. Výše uvedené úvahy mě vedou k závěru, že při přijímání rozhodnutí podle čl. 429 odst. 14 nařízení č. 575/2013 měla ECB dostatečně široký prostor pro uvážení při posuzování relevantních okolností i při rozhodování o výjimce a jejím rozsahu ( 77 ). Pokud tomu tak je, nemůže být soudní přezkum příliš invazivní ve vztahu k věcným prvkům sporného rozhodnutí (odpovídající úroveň ochrany před riziky nadměrné páky, identita a váha faktorů zohledněných za účelem prokázání takového rizika, volby učiněné v hraničních situacích atd.), neboť jinak by došlo k zásahu do tohoto prostoru pro uvážení.

88. Následující body napadeného rozsudku ukazují, že se Tribunál podle mého názoru v tomto ohledu dopustil nesprávného právního posouzení.

2) K povaze regulovaných spořicích produktů jako „bezpečného přístavu“

89. V rámci projednávaného kasačního opravného prostředku i v řízení v prvním stupni Crédit Lyonnais zdůraznila, že regulované spořicí produkty mají povahu „bezpečného přístavu“, což je skutečnost, kterou ECB údajně nezohlednila. Tribunál v tomto ohledu souhlasil s Crédit Lyonnais. V bodech 107 až 110 napadeného rozsudku Tribunál vytkl ECB, že neuvedla tento charakteristický rys uvedených produktů ve sporném rozhodnutí. Tribunál rozhodl, že Crédit Lyonnais právně dostačujícím způsobem prokázala, že objemy uložené v regulovaných spořicích produktech namísto toho, aby se během bankovní krize snižovaly z důvodu výběrů ze strany vkladatelů, měly tendenci se ve Francii spíše zvyšovat, neboť uvedení vkladatelé je považovali za bezpečnou investici ( 78 ).

90. Nicméně mezi úvahami Tribunálu v napadeném rozsudku a logikou rozhodnutí, které tento přezkoumával, existuje určitý nesoulad.

91. Ve sporném rozhodnutí ECB neprovedla abstraktní posouzení obezřetnostních rizik, která regulované spořicí produkty představují. ECB konkrétně zkoumala specifickou situaci Crédit Lyonnais. Článek 429 odst. 14 nařízení č. 575/2013 patrně skutečně vyžaduje provedení konkrétního posouzení ( 79 ).

92. Jak ECB uvedla v bodě 2.2 sporného rozhodnutí, „ECB uděluje výjimku ve vztahu k celkovým obezřetnostním rizikům spojeným se zvláštní situací orgánů, které podléhají obezřetnostnímu dohledu, a zvláštnostem regulovaných spořicích produktů“ ( 80 ). ECB zohlednila zejména rozsah a postupný růst expozice Crédit Lyonnais vůči CDC a skutečnost, že tato banka nebyla kryta mechanismem solidarity skupiny Crédit Agricole.

93. Povaha regulovaných spořicích produktů jako „bezpečného přístavu“ – což ECB nezpochybnila ani před Tribunálem ( 81 ), ani před Soudním dvorem – může velmi dobře vést k celkovému zvýšení vkladů během období hospodářské nebo finanční krize, jak konstatoval Tribunál. To však samo o sobě nevylučuje, že u konkrétní banky může dojít k hromadným výběrům, kdy například u banky, jejíž situace se zhoršuje tak, že se její vkladatelé obávají, že se může brzy nacházet v platební neschopnosti.

94. ECB tento aspekt zdůraznila, když uvedla, že nic nebrání tomu, aby vkladatelé, kteří se obávají o řádné fungování určité banky, vybrali své prostředky investované do regulovaných spořicích produktů této banky a provedli nový vklad, stále ve formě regulovaných spořicích produktů, do jiné banky, kterou vnímají jako „zdravější“. Tribunál však takový argument neuvedl.

95. Obecně Tribunál důkladně nepřezkoumal způsob, jakým by vnímání regulovaných spořicích produktů jakožto bezpečného přístavu ze strany vkladatelů mohlo účinně ovlivnit jejich chování během doby značného napětí postihujícího Crédit Lyonnais. Není očividné, že by závěry Tribunálu ohledně funkce regulovaných spořicích produktů jako bezpečného přístavu nutně vedly k tomu, že úvahy ECB týkající se rizik pro Crédit Lyonnais s ohledem na její konkrétní situaci byly nevěrohodné nebo nepřiměřené. Nejeví se ani, že by důkazy zmíněné v napadeném rozsudku ohledně této otázky ( 82 ) přinášely v tomto ohledu další důkazy.

3) K pravděpodobnosti, že regulované spořicí produkty mohou přispět k vytvoření nadměrné páky

96. Dále měl Tribunál v bodech 111 až 113 napadeného rozsudku za to, že regulované spořicí produkty mohou jen stěží přispět k vytvoření nadměrné páky. Podle Tribunálu je tomu tak proto, že tyto vklady nejsou ponechány k (volné) dispozici úvěrové instituci, která by je mohla jakkoliv investovat, včetně investic do nelikvidních nebo rizikových aktiv, ale musí být převedeny na CDC.

97. Opět však neshledávám, v čem takové konstatování vyvrací úvahy ECB. Skutečnost, že dotčené expozice Crédit Lyonnais mají svůj původ ve vkladech, které musí být převedeny na veřejnoprávní subjekt, patří mezi podmínky vyžadované k tomu, aby bylo vůbec možné použít čl. 429 odst. 14 nařízení č. 575/2013. Jak již však bylo uvedeno, použití tohoto ustanovení není automatické: ECB není povinna udělit výjimku pokaždé, když jsou tyto podmínky splněny, ale má v tomto ohledu diskreční pravomoc.

98. V každém případě Tribunálem zdůrazněná skutečnost, že částky převedené na CDC nemohou být volně investovány do nelikvidních nebo rizikových aktiv, má v tomto kontextu relativní význam. Pro výpočet pákového poměru totiž nejsou expozice individuálně rizikově vážené, ale všechny jsou zahrnuty do míry expozice ( 83 ). Obecně platí, že by měly být zohledněny všechny expozice bez ohledu na jejich rizikový profil. Pouze výjimečně mohou být některé expozice z výpočtu pákového poměru vyloučeny ( 84 ), pokud se má za to, že tyto expozice představují zvláště nízké riziko ( 85 ) za konkrétních okolností daného případu ( 86 ). Odlišný výklad tohoto ustanovení by byl v rozporu s logikou a účelem, které jsou vlastní pákovému poměru, a nezohledňoval by skutečnost, že čl. 429 odst. 14 nařízení č. 575/2013 musí být jakožto výjimka z obecného pravidla vykládán restriktivně.

99. Jak přitom bylo uvedeno výše, z napadeného rozsudku nevyplývá, že by Tribunál posuzoval, zda lze regulované spořicí produkty v konkrétním případě Crédit Lyonnais považovat za úspory se zvlášť nízkým rizikem.

100. Pokud jde o význam této skutečnosti (tedy toho, že vklady jsou povinně převáděny na CDC), Tribunál patrně provedl vlastní posouzení, aniž vysvětlil, jak jeho zjištění v tomto ohledu zapadají do systematiky sporného rozhodnutí. To je matoucí zejména proto, že Tribunál patrně potvrdil správnost obecné metodiky přijaté ECB k posouzení žádosti Crédit Agricole o výjimku ( 87 ).

4) K existenci dvojí státní záruky

101. V bodě 114 napadeného rozsudku Tribunál uvedl, že na rozdíl od běžných vkladů požívají regulované spořicí produkty dvojí státní záruky.

102. To je nesporné a bylo to výslovně zmíněno ve sporném rozhodnutí ( 88 ). Tribunál však opět nevysvětlil, v čem tato skutečnost odporuje analýze ECB. Pokud rozumím bodu 114 napadeného rozsudku správně, Tribunál chtěl pouze zdůraznit další skutečnost, která podle něj činila možnost hromadných výběrů z regulovaných spořicích produktů nepravděpodobnou: z důvodu dvojí státní záruky by Crédit Lyonnais neměla žádný důvod pro výběr finančních prostředků ani v případě krize ( 89 ).

103. Pokud tomu tak je, Tribunál měl zajisté vysvětlit důvody, na základě kterých lze mít za to, že u většiny vkladatelů, kteří investovali do regulovaných spořicích produktů, lze očekávat rozumné jednání v situaci, která by mohla vést, přinejmenším ze strany běžných vkladatelů, k hromadným výběrům. Vnitřně cítím, že nedávná zkušenost z Evropy i odjinud ukazuje, že takové racionální chování zdaleka není jisté ( 90 ). V situaci rostoucí paniky mezi spořiteli, kdy média ukazují obrázky dlouhých front osob čekajících na výběr svých vkladů, patrně existuje určité riziko efektu nekontrolované „sněhové koule“. Nicméně bez ohledu na můj osobní dojem – pravděpodobně ovlivněný mojí bezprostřední zkušeností s kyperskou finanční krizí v letech 2012–2013 – vzhledem k tomu, že ECB tuto skutečnost nezohlednila, bylo na Tribunálu, aby se touto otázkou výslovně zabýval a svá tvrzení opřel o nezbytné důkazy.

104. Kromě toho se domnívám, že mělo být uvedeno určité vysvětlení ohledně toho, jak lze suché tvrzení Tribunálu uvedené v bodě 114 napadeného rozsudku uvést do souladu s jeho předchozími závěry týkajícími se skutečnosti, že ECB ve sporném rozhodnutí řádně přezkoumala riziko platební neschopnosti ústřední správy, když uvedla, že rating Francie nebyl nejvyšší a v rámci kotace swapů úvěrového selhání bylo její riziko platební neschopnosti považováno za nízké, nikoli však neexistující ( 91 ).

105. Tribunál mohl mít totiž za to, že ECB toto riziko platební neschopnosti vyhodnotila nesprávně. I když Crédit Lyonnais předložila k tomuto bodu několik argumentů, Tribunál se v tomto ohledu nijak nevyjádřil ( 92 ).

106. I pokud jde o tuto skutečnost, Tribunál tak patrně provedl autonomní posouzení vlastností regulovaných spořicích produktů a jejich významu ve smyslu čl. 429 odst. 14 nařízení č. 575/2013, které se poněkud odklání od znění a logiky sporného rozhodnutí.

5) K likvidnosti regulovaných spořicích produktů

107. V bodech 115 a 116 napadeného rozsudku Tribunál dospěl k závěru, že s ohledem na jeho závěry týkající se vlastností regulovaných spořicích produktů nemohla likvidnost těchto produktů sama o sobě odůvodnit závěr ECB o riziku krizových prodejů. Tribunál uvedl, že ačkoli likvidnost umožňuje spořitelům výběr jejich vkladů, přispívá rovněž k funkci regulovaných spořicích produktů jakožto „bezpečného přístavu“.

108. V tomto ohledu souhlasím s Tribunálem, že skutečnost, že vkladatelé mohou volně a okamžitě vybrat své finanční prostředky z banky, není sama o sobě rozhodujícím prvkem pro prokázání existence rizika krizových prodejů. Jak jsem však vysvětlil výše, kritika Tribunálu ve vztahu k ostatním skutečnostem, které ECB zohlednila či nezohlednila, mě nepřesvědčila.

109. Ještě důležitější je to, že způsob, jakým Tribunál popsal a shrnul úvahy ECB ve sporném rozhodnutí, je dosti matoucí. Ze znění napadeného rozsudku můžeme nabýt dojmu, že likvidnost regulovaných spořicích produktů byla klíčovým prvkem odůvodňujícím závěry ECB.

110. To by však byl nepřesný výklad sporného rozhodnutí. ECB ve sporném rozhodnutí argumentuje v podstatě tím, že v případě masivních výběrů ze strany spořitelů, jako je run na banky, by Crédit Lyonnais mohla jen stěží uspokojovat výběry, aniž by musela přijmout naléhavá opatření, protože významná část jejích vkladů je převedena na CDC, která má k dispozici desetidenní lhůtu, během níž odpovídá za výběry banka.

111. V tomto kontextu představuje skutečnost, že regulované spořicí produkty jsou obzvláště likvidní, a spořitelé je tedy mohou snadno a ihned vybrat, skutečnost, která je pro analýzu určitě relevantní. Riziko nouzových prodejů by bylo samozřejmě mnohem nižší, pokud by existovaly právní nebo praktické překážky okamžitého výběru prostředků vkladateli. To však není hlavní prvek této analýzy. Jednoduše řečeno, likvidnost není podle mého názoru jedním ze zdrojů rizika, nýbrž aktivátorem rizika. Odkaz (relativně náhodný) na likvidnost uvedený v bodě 2.2.2 sporného rozhodnutí je v tomto ohledu poměrně příznačný.

112. Tribunál může mít kromě toho pravdu v tom, že likvidnost regulovaných spořicích produktů je jedním z důvodů, které je činí zajímavými pro spořitele v obdobích finanční nejistoty ( 93 ). Avšak i v tomto bodě pravděpodobně v odůvodnění Tribunálu něco chybí: postačuje tento obecný pocit„bezpečí“ vkladatelů týkající se regulovaných spořicích produktů k tomu, aby jim zabránil ve výběru prostředků, pokud by se například objevily nějaké konkrétní problémy týkající se finanční stability společnosti Crédit Lyonnais?

113. Logicky vzato, úvahy Tribunálu v tomto ohledu se jeví být klasickou „dvousečnou zbraní“. Pokud likvidnost regulovaných spořicích produktů přispívá k tomu, že se spořitelé cítí bezpečněji, protože jim umožňuje, aby si kdykoli vybrali své prostředky, neznamená to současně, že by si tito spořitelé chtěli tyto prostředky vybrat, když se situace jejich banky zhorší?

114. Posouzení Tribunálu v tomto bodě se tedy jeví jako neúplné. To opět ukazuje, že Tribunál namísto toho, aby přezkoumal odůvodnění obsažené ve sporném rozhodnutí, provedl vlastní posouzení situace.

6) K příkladu týkajícímu se zkušenosti z nedávných bankovních krizí

115. V bodech 117 až 122 napadeného rozsudku Tribunál vytýkal ECB, že podle ní zkušenost s nedávnými bankovními krizemi ukazuje, že k hromadným výběrům může dojít do pěti dnů. Tribunál konstatoval, že ECB v tomto ohledu vycházela pouze z jediného příkladu (dále jen „příklad“) a tento příklad se týkal běžných vkladů, které se od regulovaných spořicích produktů liší v několika ohledech. Na tomto základě dospěl Tribunál k závěru, že údajné riziko hromadných výběrů, které může vést ke krizovým prodejům ze strany Crédit Lyonnais, nebylo dostatečně podloženo důkazy.

116. Lze souhlasit s Tribunálem, že sporné rozhodnutí není v tomto ohledu zcela jistě příkladem jasnosti a přesnosti. Výtky Tribunálu v tomto ohledu však zřejmě vycházejí z nesprávného výkladu uvedeného rozhodnutí.

117. ECB neměla v úmyslu provést srovnání mezi dotčeným příkladem a situací společnosti Crédit Lyonnais. Odkaz na nedávnou zkušenost měl pouze ilustrovat to, jak rychle může dojít k hromadným výběrům, pokud vyvstanou vážné pochybnosti o stabilitě banky, a v důsledku toho může být důvodem, proč by potenciální desetidenní prodlení mezi výběry spořitelů a vyplacením částek ze strany CDC mohlo být za určitých okolností problematické.

118. Ve sporném rozhodnutí totiž ECB uznala, že ve vztahu k podobnému druhu úspor v nedávné době k hromadným výběrům nedošlo. ECB však zdůraznila, že nemusela omezit své obezřetnostní obavy na druhy rizik, které se již projevily v minulosti ( 94 ).

119. Tribunál tedy mohl mít pravdu, pokud jde o omezenou srovnatelnost těchto obou situací. To však nepostačuje k vyvrácení úvah ECB v tomto ohledu. Tribunál totiž i) nezpochybnil správnost údajů poskytnutých ECB, ii) nevysvětlil, proč se podle něj nemůže v případě společnosti Crédit Lyonnais použít pětidenní lhůta, a iii) nezpochybnil matrici použitou ECB v této souvislosti, která rozlišuje procentní výši výjimky podle časové prodlevy při vrácení prostředků ze strany příslušného veřejného subjektu (méně než 5 dnů, od 5 do 10 dnů, od 10 dnů po jeden měsíc a více než jeden měsíc) ( 95 ).

120. Napadený rozsudek mimoto neobsahuje žádné vysvětlení ohledně toho, proč opatrný přístup ECB a její zvýšená obezřetnost nejsou odůvodněné. Jeví se mi totiž, že s ohledem na základní cíl sledovaný dotčenou unijní právní úpravou (zabránit vzniku nových finančních krizí), jakož i s ohledem na cíl dotčených zvláštních ustanovení (zajistit spolehlivost a stabilitu finančních institucí omezením jejich páky), představuje skutečnost, že obezřetnostní posouzení není omezeno pouze na rizika, která se v minulosti projevila, racionální použití zákona.

7) K neexistenci důvodu pro odmítnutí úplné výjimky

121. Konečně mám za to, že výtka ECB týkající se bodu 126 napadeného rozsudku, ve kterém Tribunál nejprve uvedl, že „s ohledem na metodiku použitou ECB“ důvody „týkající se úvěrové povahy ústřední správy a úrovně koncentrace expozic vůči CDC – za předpokladu, že nejsou protiprávní – neumožňují odůvodnit odmítnutí uplatněné vůči žalobkyni“. Tribunál dále dodal, že „zohlednění pouze těchto důvodů by na základě uvedené metodiky totiž nevedlo k tomu, že by žalobkyni byla zcela odmítnuta výjimka stanovená v čl. 429 odst. 14 nařízení č. 575/2013“ ( 96 ).

122. Tato rázná a nevybíravá prohlášení jsou matoucí. Zaprvé Tribunál nikde neuvedl celkový důsledek svého individuálního posouzení jednotlivých skutečností, které podle něj ECB nezohlednila nebo nesprávně posoudila s ohledem na (nízké, velmi nízké, nedbalostní nebo de facto neexistující?) riziko krizových prodejů ze strany Crédit Lyonnais. Zadruhé i za předpokladu, že by to Tribunál učinil, napadený rozsudek neobsahuje žádné konkrétní vysvětlení, pokud jde o způsob, jakým měla být jeho zjištění týkající se rizika krizových prodejů zohledněna v metodice ECB. Skutečnost, že napadený rozsudek v tomto ohledu mlčí, je pozoruhodná, jelikož tvrzení uvedená v jeho bodě 126 jsou základem pro zrušení sporného rozhodnutí ( 97 ). Zatřetí Tribunál patrně zaujal stanovisko k tomu, co by ECB učinila – a nikoli k tomu, co by ECB měla nebo neměla učinit – kdyby tyto skutečnosti byly správně posouzeny. Rozdíl není otázkou terminologie. Tribunál nevytyčil meze správního postupu ECB, ale patrně „zaujal místo“ ECB, když nezohlednil široký prostor pro uvážení, kterým tento orgán disponuje, pokud jde o meritorní posouzení podle čl. 429 odst. 14 nařízení č. 575/2013.

8) Závěry k prvnímu důvodu kasačního opravného prostředku

123. Obvykle lze očekávat, že v systému „přezkumu legality“ zavedeném unijními Smlouvami bude výchozím bodem analýzy prováděné soudem, který projednává věc, jako je tato, samotný text napadeného aktu. Tato analýza obvykle zohledňuje logiku a strukturu aktu a poté se zabývá posloupností argumentů, které dotčený orgán předložil na podporu závěru, který byl nakonec přijat. Klíčovou otázkou by tedy mělo být, zda orgán, který přijal napadené rozhodnutí, přistoupil s ohledem na prostor pro uvážení, kterým disponoval, k přiměřenému uplatnění relevantního ustanovení.

124. Z důvodů uvedených v předchozích částech se mi v projednávané věci těžko hledají prvky takového přístupu.

125. Výtky vztahující se k analýze ECB jsou nejčastěji vyjádřeny v několika krátkých pasážích napadeného rozsudku, které někdy opomíjí složitost dotčených otázek. Tribunál následně tuto analýzu nahradil vlastní analýzou založenou na alternativním hodnocení některých skutkových okolností, přičemž často vycházel z nepodložených prohlášení nebo důkazů, jejichž důkazní hodnota zdaleka není zjevná. Důležité je, že Tribunál pravděpodobně hodnotil tyto skutečnosti izolovaně, aniž informace propojil: neposouzení vzájemného působení těchto skutečností, a především nevysvětlení, jak by se posouzení těchto skutečností mohlo odrazit v konečném rozhodnutí, pokud by bylo uplatněno v rámci metodiky použité ECB, která – jak je třeba opět zdůraznit – nebyla předmětem výtek Tribunálu.

126. Konkrétně, jak správně zdůrazňuje ECB, Tribunál se zaměřil výlučně na posouzení pravděpodobnosti hromadných výběrů v krátkém časovém období, aniž zohlednil důsledky, které by naplnění tohoto rizika mohlo mít na finanční situaci společnosti Crédit Lyonnais vzhledem k úrovni její expozice vůči CDC. V tomto ohledu lze tvrdit, že Tribunál provedl nanejvýš „půlku práce“, když zkoumal vlastnosti regulovaných spořicích produktů obecně, ale – na rozdíl od ECB ve sporném rozhodnutí ( 98 ) – neodvedl druhou „půlku práce“, kterou bylo zkoumat zvláštní situaci společnosti Crédit Lyonnais.

127. Závěrem mám za to, že Tribunál provedl zvláště invazivní formu přezkumu některých prvků analýzy provedené ECB (přijatelná úroveň rizika, identita a povaha skutečností zohledněných při hodnocení tohoto rizika atd.), aniž byla jeho zjištění v tomto ohledu podložena odpovídajícím odůvodněním a vhodnými důkazy.

128. Tribunál namísto toho, aby ukázal, že ECB ve sporném rozhodnutí nepřiměřeně použila čl. 429 odst. 14 nařízení č. 575/2013, provedl posouzení žádosti společnosti Crédit Agricole o výjimku ex novo, přičemž nahradil názor ECB svým vlastním názorem, a zasáhl tak do diskreční pravomoci, která byla v této věci ECB přiznána unijním normotvůrcem.

129. Vzhledem k tomu, že Tribunál ve vztahu ke spornému rozhodnutí uplatnil nesprávnou úroveň přezkumu, je třeba první důvod kasačního opravného prostředku považovat za opodstatněný a napadený rozsudek zrušit.

B. K dostatečnosti odůvodnění (druhý důvod kasačního opravného prostředku)

1. Argumentace účastnic řízení

130. V rámci druhého důvodu kasačního opravného prostředku ECB tvrdí, že Tribunál porušil povinnost uvést odůvodnění. Podle ECB napadený rozsudek dostatečně nevysvětluje, jakým způsobem se dopustila nesprávného posouzení dopadu dvojí státní záruky, která se vztahuje na regulované spořicí produkty.

131. Crédit Lyonnais tvrdí, že odůvodnění Tribunálu v tomto ohledu je jasně uvedeno v napadeném rozsudku. Konkrétně tato společnost odkazuje na body 59 a 114 až 122 uvedeného rozsudku. Stručně řečeno, názor ECB, podle něhož existence dvojí státní záruky za regulované spořicí produkty nebránila riziku hromadných výběrů spořitelů během krátké doby, Tribunál považoval za nepodložený.

2. Analýza

132. Domnívám se, že tento důvod kasačního opravného prostředku není opodstatněný.

133. Odůvodnění obsažené v napadeném rozsudku ohledně významu dvojí státní záruky vztahující se k riziku krizových prodejů ze strany Crédit Lyonnais je skutečně stručné a do určité míry nevýslovné. Jak však bylo uvedeno v bodě 102 výše, hlavní argumentace Tribunálu ohledně tohoto bodu je jasnější, pokud jsou relevantní části napadeného rozsudku čteny v jejich širším kontextu. Tribunál měl v podstatě za to, že dvojí státní záruka týkající se regulovaných spořicích produktů znamenala, že hromadné výběry těchto úspor jsou nepravděpodobné.

134. Odůvodnění Tribunálu je tedy dostatečně jasné. Otázka, zda je tento názor podložen nezbytnými důkazy, se týká opodstatněnosti analýzy Tribunálu, a nikoli její dostatečnosti.

C. Ke zkreslení důkazů (třetí důvod kasačního opravného prostředku)

1. Argumentace účastnic řízení

135. V rámci třetího důvodu kasačního opravného prostředku ECB tvrdí, že Tribunál zkreslil důkazy, které mu byly v průběhu řízení předloženy. Podle ECB Tribunál zjevně nesprávně vyložil některé části sporného rozhodnutí a zkreslil metodiku použitou pro posouzení žádosti společnosti Crédit Agricole o výjimku.

136. ECB konkrétně tvrdí, že zohlednila povahu regulovaných spořicích produktů jakožto „bezpečného přístavu“ a existenci dvojí státní záruky. Pokud jde o zkreslení metodiky použité ve sporném rozhodnutí, ECB vytýká Tribunálu, že nezohlednil důsledky, které by mohlo mít naplnění tohoto rizika na finanční situaci společnosti Crédit Lyonnais, a to vzhledem k vysoké úrovni koncentrace. Jednoduše řečeno, samotné riziko může být dosti nízké, ale v případě, že by se toto riziko naplnilo, mohlo by to mít pro banku velmi závažné důsledky.

137. Mimoto podle ECB Tribunál zkreslil příklad použitý ve sporném rozhodnutí tím, že z něj učinil podmínku posouzení nebezpečí hromadných výběrů v krátké době, zatímco jediným účelem tohoto příkladu bylo uvedení možných důsledků naplnění takového rizika. ECB konečně tvrdí, že Tribunál nesprávně provedl individuální přezkum kritérií, která ECB zohlednila ve své metodice, ačkoli tato kritéria měla být vykládána ve vzájemných souvislostech.

138. Crédit Lyonnais má za to, že tvrzení, která ECB předložila na podporu svého třetího důvodu kasačního opravného prostředku, musí být zamítnuta jako neopodstatněná. Crédit Lyonnais zdůrazňuje, že ve sporném rozhodnutí není nijak zmíněna povaha „bezpečného přístavu“ regulovaných spořicích produktů. Pokud jde o výtky týkající se závěrů Tribunálu ohledně metodiky použité ECB, Crédit Lyonnais tvrdí, že Tribunál správně uplatnil podmínku uvedenou v rozsudku z roku 2018, která ECB ukládala povinnost přezkoumat možnost hromadných výběrů s ohledem na vlastnosti regulovaných spořicích produktů.

139. Crédit Lyonnais rovněž tvrdí, že údajná názorná povaha dotčeného příkladu nezbavuje ECB povinnosti vycházet ze skutečností podléhajících soudnímu přezkumu. Kromě toho podle uvedené společnosti z bodu 126 napadeného rozsudku vyplývá, že Tribunál neopomněl přezkoumat vzájemné souvislosti kritérií použitých ECB v její metodice.

2. Analýza

140. Tento důvod kasačního opravného prostředku mě nepřesvědčil.

141. Souhlasím s některými výtkami ECB ohledně výkladu sporného rozhodnutí Tribunálem a způsobu, jakým Tribunál zkoumal důkazy předložené účastnicemi řízení v rámci řízení v prvním stupni. Nespatřuji zde však žádné zkreslení důkazů.

142. Podle ustálené judikatury spočívá takové zkreslení ve výkladu dokumentu, který je v rozporu s jeho obsahem. Takové zkreslení musí zjevně vyplývat z písemností ve spise, aniž je nutné znovu posuzovat skutkový stav a důkazy. V tomto ohledu nestačí prokázat, že dokument mohl být vykládán jinak, než jak jej vyložil Tribunál: Tribunál musí zjevně překročit meze přiměřeného posuzování zmíněných důkazů ( 99 ).

143. Tak tomu však v projednávané věci není. Problém napadeného rozsudku podle mého názoru není v konečném výsledku přezkumu ze strany Tribunálu. Není v něm totiž žádné věcné zjištění, které by se na základě informací a dokumentů obsažených ve spise jevilo jako zjevně nesprávné.

144. Pochybení, kterých se Tribunál dopustil, vyplývají ze způsobu, jakým Tribunál takový přezkum provedl. Jak bylo uvedeno výše, Tribunál provedl posouzení různých prvků analýzy, jakož i jejích důsledků, ex novo, a to ve vztahu k věci, která byla předložena ECB. Přitom věnoval jen malou pozornost provedeným hodnocením a metodice použitým ECB, a obecněji logice, na níž je sporné rozhodnutí založeno.

D. Článek 4 odst. 1 bod 94 a čl. 429 odst. 14 nařízení č. 575/2013 (čtvrtý důvod kasačního opravného prostředku)

1. Argumentace účastnic řízení

145. Konečně čtvrtým důvodem kasačního opravného prostředku ECB tvrdí, že Tribunál nesprávně vyložil čl. 4 odst. 1 bod 94 a čl. 429 odst. 14 nařízení č. 575/2013.

146. Pokud jde o prvně uvedené ustanovení, ECB tvrdí, že se Tribunál dopustil pochybení, když k definici rizika nadměrné páky přidal určitá kritéria, která nejsou stanovena relevantními ustanoveními (a sice možnost použít veškeré vklady nebo možnost investovat do nelikvidních nebo rizikových aktiv). Pokud jde o druhé z těchto ustanovení, ECB tvrdí, že výklad použitý Tribunálem zbavuje ECB manévrovacího prostoru, který jí byl přiznán normotvůrcem, pokud jde o posouzení otázky, zda některé expozice mohou být vyňaty z výpočtu pákového poměru.

147. Crédit Lyonnais argumenty ECB zpochybňuje. Pokud jde o čl. 4 odst. 1 bod 94 nařízení č. 575/2013, Crédit Lyonnais odmítá, že by Tribunál přidal kritéria, která nejsou uvedena v tomto ustanovení: podle jejího názoru Tribunál pouze uvedl, že ECB nezohlednila některé vlastnosti regulovaných spořicích produktů, což naznačuje, že úroveň rizika těchto úspor byla obzvláště nízká.

148. Pokud jde o argument ECB týkající se čl. 429 odst. 14 nařízení č. 575/2013, Crédit Lyonnais uvádí, že výklad tohoto ustanovení provedený Tribunálem nijak nezbavuje ECB její posuzovací pravomoci. Podle uvedené společnosti by ECB mohla (zcela nebo zčásti) odmítnout uplatnění výjimky, například kdyby regulované spořicí produkty nedisponovaly státními zárukami nebo kdyby prokázala, že platební neschopnost daného státu je pravděpodobná.

2. Analýza

149. Ohledně tohoto důvodu kasačního opravného prostředku opět sdílím názor společnosti Crédit Lyonnais.

150. Článek 4 odst. 1 bod 94 nařízení č. 575/2013 definuje „riziko nadměrné páky“ jako „riziko, které vyplývá ze zranitelnosti instituce z důvodu páky nebo podmíněných pák, jež mohou vyžadovat nezamýšlenou korekci jejího obchodního plánu, včetně prodeje aktiv v tísni, který by mohl vést ke ztrátám či k úpravám ocenění jejích zbývajících aktiv“.

151. Není mi jasné, jak by měl Tribunál v projednávané věci nesprávně použít pojem „riziko nadměrné páky“. V napadeném rozsudku Tribunál pouze uvedl, že podle něj ECB nesprávně vyhodnotila okolnosti relevantní pro udělení výjimky, když nezohlednila nebo nesprávně posoudila určité vlastnosti regulovaných spořicích produktů.

152. Kromě toho výklad čl. 429 odst. 14 nařízení č. 575/2013 provedený Tribunálem nezbavuje ECB jejího rozhodovacího prostoru. Závěry Tribunálu se totiž týkaly určitého specifického druhu vkladů, který podle něj nemohl vést k hromadným výběrům z důvodu řady jejich vlastností, která vede spořitele k tomu, aby považovali tyto vklady za obzvláště bezpečné. Nic v napadeném rozsudku neumožňuje mít za to, že ECB nemá při přijímání rozhodnutí týkajících se jiných druhů vkladů prostor pro uvážení.

VI. Důsledky posouzení

153. První důvod kasačního opravného prostředku je podle mého názoru opodstatněný. Napadený rozsudek je tedy třeba zrušit.

154. Podle čl. 61 prvního pododstavce statutu Soudního dvora Evropské unie může Soudní dvůr po zrušení rozhodnutí Tribunálu vrátit věc zpět Tribunálu k rozhodnutí nebo vydat sám konečné rozhodnutí ve věci, pokud to soudní řízení dovoluje.

155. V projednávané věci mám za to, že soudní řízení dovoluje vydat konečné rozhodnutí ve věci.

156. Napadeným rozsudkem byly jako neopodstatněné zamítnuty první a druhá část prvního žalobního důvodu, jakož i druhý žalobní důvod. Crédit Lyonnais přitom proti uvedenému rozsudku nepodala kasační opravný prostředek, takže posouzení příslušných aspektů provedená Tribunálem zakládají překážku věci rozsouzené.

157. Soudnímu dvoru zbývá posoudit jednak třetí část prvního žalobního důvodu a první část třetího žalobního důvodu, a to za použití správné úrovně soudního přezkumu (část A). Rovněž mu pak přísluší posoudit druhou a třetí část třetího žalobního důvodu, o nichž Tribunál nerozhodl (část B).

A. Ke třetí části prvního žalobního důvodu a k první části třetího žalobního důvodu

158. Argumenty předložené společností Crédit Lyonnais v rámci třetí části prvního žalobního důvodu a první části třetího žalobního důvodu nejsou podle mého názoru přesvědčivé.

159. Zaprvé je mi jasné, že když ECB posuzovala žádost o výjimku podanou společností Crédit Agricole, zohlednila zvláštní vlastnosti regulovaných spořicích produktů. Celková metodika použitá za tímto účelem, jakož i posouzení provedené ohledně konkrétních skutečností zohledněných v tomto kontextu totiž ukazují, že při svém posuzování ECB zkoumala, jak by zvláštnosti regulovaných spořicích produktů mohly ovlivnit obezřetnostní úvahy.

160. ECB ve sporném rozhodnutí zohlednila zejména existenci dvojí státní záruky, riziko platební neschopnosti Francouzské republiky a otázku, zda jsou hromadné výběry „dostatečně významné a náhlé“, aby odůvodnily tvrzená rizika.

161. Jsem tedy toho názoru, že Crédit Lyonnais nepředložila žádný přesvědčivý argument k tomu, že ECB nevyvodila nezbytné důsledky z rozsudku z roku 2018, a zejména z jeho bodu 81. Kromě toho z výše uvedených důvodů nevidím žádné zjevně nesprávné posouzení skutkového stavu ze strany ECB, pokud jde o okolnosti relevantní pro její rozhodnutí udělit pouze částečnou výjimku na základě čl. 429 odst. 14 nařízení č. 575/2013. Crédit Lyonnais neprokázala, že závěry učiněné v tomto ohledu nespadají do prostoru pro uvážení, který by v tomto ohledu ECB měla mít. Rozhodnutí ECB se s ohledem na okolnosti projednávané věci a s ohledem na cíl sledovaný dotčenými ustanoveními nejeví jako nepřiměřené nebo nepřesvědčivé.

162. V důsledku toho navrhuji třetí část prvního žalobního důvodu a první část třetího žalobního důvodu zamítnout.

B. Ke druhé a třetí části žalobního důvodu

163. Ve své žalobě podané k Tribunálu Crédit Lyonnais tvrdí, že se ECB dopustila zjevně nesprávného posouzení skutkového stavu ve vztahu k úvěrové kvalitě ústřední správy (bod 2.2.1 sporného rozhodnutí), jakož i míry koncentrace jejích expozic vůči CDC (bod 2.2.3 sporného rozhodnutí).

164. Tyto důvody podle mého názoru neodůvodňují obsáhlý přezkum.

165. Pokud jde o druhou část tohoto žalobního důvodu, Crédit Lyonnais ve své žalobě podané k Tribunálu ECB krátce vytýkala, že nepředložila žádný důkaz, který by mohl doložit existenci možného rizika platební neschopnosti Francouzské republiky. Následně ve své replice Crédit Lyonnais přeformulovala svou argumentaci tak, že uvádí, že nepopírá existenci minimálního rizika platební neschopnosti Francouzské republiky, ale tvrdí, že takové riziko nemůže být důvodem pro odmítnutí na základě čl. 429 odst. 14 nařízení č. 575/2013.

166. V každém případě se bez ohledu na svou přesnou formulaci jeví tento argument jako zjevně neopodstatněný.

167. Zaprvé, jak bylo uvedeno, ve sporném rozhodnutí ECB uvedla, že externí úvěrové ratingové instituce neudělily Francouzské republice nejvyšší možný rating a že kotace pětiletých swapů úvěrového selhání sjednaných Francouzskou republikou byla spojena s pravděpodobností platební neschopnosti. Zadruhé pravděpodobnost platební neschopnosti Francouzské republiky zjevně není důvodem (nebo jedním z důvodů) pro částečné odmítnutí výjimky pro společnost Crédit Lyonnais. Ostatní úvěrové instituce náležející do skupiny Crédit Agricole totiž ve vztahu k regulovaným úsporám získaly úplnou výjimku. Zatřetí vzhledem k tomu, že jedním z hlavních argumentů, na nichž Crédit Lyonnais trvala, byla povaha regulovaných spořicích produktů jakožto „bezpečného přístavu“ z důvodu dvojí státní záruky, skutečnost, že riziko platební neschopnosti Francouzské republiky bylo považováno za vyšší než žádné, může mít určitou relevanci.

168. Pokud jde o třetí část tohoto žalobního důvodu, nespatřuji v návrhových žádáních společnosti Crédit Lyonnais v prvním stupni nebo v řízení o kasačním opravném prostředku žádný argument, který by doplňoval argumenty, které Tribunál zkoumal a zamítl v bodech 73 až 88 napadeného rozsudku, nebo který by se od nich lišil.

169. Na základě výše uvedeného mám za to, že žalobu na neplatnost podanou společností Crédit Lyonnais je třeba zamítnout.

VII. Náklady řízení

170. Článek 184 odst. 2 jednacího řádu Soudního dvora stanoví, že je-li kasační opravný prostředek opodstatněný a Soudní dvůr vydá sám konečné rozhodnutí ve věci, rozhodne o nákladech řízení.

171. Článek 138 odst. 1 tohoto jednacího řádu, který se na řízení o kasačním opravném prostředku použije na základě čl. 184 odst. 1 uvedeného jednacího řádu, stanoví, že účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, se uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval.

172. V projednávané věci ECB požadovala náhradu nákladů řízení. Vzhledem k tomu, že kasačnímu opravnému prostředku je třeba vyhovět a žalobu zamítnout, je důvodné uložit společnosti Crédit Lyonnais náhradu nákladů řízení v prvním stupni i v řízení o kasačním opravném prostředku.

VIII. Závěry

173. S ohledem na výše uvedené úvahy navrhuji, aby Soudní dvůr rozhodl následovně: – zrušil rozsudek Tribunálu ze dne 14. dubna 2021, Crédit lyonnais v. ECB (T‑504/19, EU:T:2021:185), – zamítl žalobu na neplatnost podanou společností Crédit Lyonnais, – uložil společnosti Crédit Lyonnais náhradu nákladů řízení vynaložených v řízení v prvním stupni i v řízení o kasačním opravném prostředku.

( 1 ) – Původní jazyk: angličtina.

( 2 ) – T‑504/19, EU:T:2021:185 (dále jen „napadený rozsudek“).

( 3 ) – Kalintiri, A., „What’s in a name? The marginal standard of review of ‚complex economic assessments‘ in EU competition enforcement“, Common Market Law Review, 2016, s. 1283 a 1284.

( 4 ) – Velmi kontroverzní povahu tohoto tématu zdůrazňují také Gippini-Fournier, E., Castillo de la Torre, F., Evidence, Proof and Judicial Review in EU Competition Law, Edward Elgar Publishing, 2017, s. 275.

( 5 ) – Dotyčnými produkty jsou: „livret A“, která se řídí články L.221-1 až L.221-9 code monétaire et financier (francouzský měnový a finanční zákoník, dále jen „CMF“), „livret d’épargne populaire (LEP)“, která se řídí články L.221-13 až L.221-17-2 CMF, a „livret de développement durable et solidaire (LDD)“, která se řídí článkem L.221-27 CMF. Tyto tři produkty budou v tomto stanovisku společně označovány jako „regulované spořicí produkty“.

( 6 ) – Úř. věst. 2013, L 176, s. 1, oprava Úř. věst. 2013, L 208, s. 68, a Úř. věst. 2013, L 321, s. 6.

( 7 ) – Toto ustanovení bylo změněno nařízením Evropského parlamentu a Rady (EU) 2019/876 ze dne 20. května 2019, kterým se mění nařízení (EU) č. 575/2013, pokud jde o pákový poměr, ukazatel čistého stabilního financování, požadavky na kapitál a způsobilé závazky, úvěrové riziko protistrany, tržní riziko, expozice vůči ústředním protistranám, expozice vůči subjektům kolektivního investování, velké expozice, požadavky na podávání zpráv a zpřístupňování informací, a nařízení (EU) č. 648/2012 (Úř. věst. 2019, L 150, s. 1).

( 8 ) – Úř. věst. 2013, L 287, s. 63.

( 9 ) – Crédit agricole v. ECB (T‑758/16, EU:T:2018:472; dále jen „rozsudek z roku 2018“).

( 10 ) – Podle článku 266 SFEU je orgán, instituce nebo jiný subjekt, jehož akt byl prohlášen za neplatný, povinen „přijmout opatření vyplývající z rozsudku Soudního dvora Evropské unie“.

( 11 ) – Body 34 až 69 napadeného rozsudku.

( 12 ) – Body 70 až 96 napadeného rozsudku.

( 13 ) – Body 97 až 106 napadeného rozsudku.

( 14 ) – Body 107 až 114 napadeného rozsudku.

( 15 ) – Body 115 až 123 napadeného rozsudku.

( 16 ) – Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.

( 17 ) – Viz například rozsudek ze dne 28. července 2016, Rada v. Komise (C‑660/13, EU:C:2016:616, bod 32). Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.

( 18 ) – Článek 127 odst. 1 SFEU, jakož i články 1 a 2 protokolu (č. 4) o statutu Evropského systému centrálních bank a Evropské centrální banky (dále jen „statut ESCB a ECB“). Protokol připojený ke konsolidovaným verzím Smlouvy o Evropské unii a Smlouvy o fungování Evropské unie (Úř. věst. 2010, C 83, s. 230).

( 19 ) – Viz zejména rozsudek ze dne 10. září 2019, HTTS v. Rada (C‑123/18 P, EU:C:2019:694, bod 100 a citovaná judikatura).

( 20 ) – Viz články 3.3 a 25 statutu ESCB a ECB.

( 21 ) – Viz čl. 4 odst. 1 písm. d) a odst. 3 nařízení č. 1024/2013.

( 22 ) – Viz zejména body 7 a 32 odůvodnění, jakož i článek 1 nařízení č. 575/2013.

( 23 ) – Viz bod 90 odůvodnění a čl. 4 odst. 1 bod 93 uvedeného nařízení.

( 24 ) – Viz čl. 4 odst. 1 bod 94 uvedeného nařízení.

( 25 ) – Viz výše bod 7 tohoto stanoviska.

( 26 ) – Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.

( 27 ) – S výjimkou výjimečných okolností, za nichž mohou unijní soudy vykonávat plnou jurisdikci: viz článek 261 SFEU, a zejména článek 31 nařízení Rady (ES) č. 1/2003 ze dne 16. prosince 2002 o provádění pravidel hospodářské soutěže stanovených v článcích 81 a 82 Smlouvy (Úř. věst. 2003, L 1, s. 1; Zvl. vyd. 08/02, s. 205).

( 28 ) – V tomto smyslu viz stanovisko generálního advokáta A. Tizzana ve věci Komise v. Tetra Laval (C‑12/03 P, EU:C:2004:318, body 85 a 86).

( 29 ) – V tomto ohledu obecně rozsudek ze dne 8. prosince 2011, KME Germany a další v. Komise (C‑272/09 P, EU:C:2011:810, bod 102).

( 30 ) – Pro rozsáhlé srovnání unijního systému a systému některých členských států viz Schwarze, J., European Administrative Law, revidované první vydání, 2006, Sweet & Maxwell, s. 261 až 503. Viz rovněž Mendes, J., „Bounded Discretion in EU Law: A Limited Judicial Paradigm in a Changing EU“, Modern Law Review, 2017, s. 451 až 462. Pro srovnání s americkým systémem viz Shapiro, M., „Codification of Administrative Law: The US and Union“, European Law Journal, 1996, s. 26 až 47. Pokud jde o přístup zastávaný v této oblasti zejména Evropským soudem pro lidská práva a Mezinárodním soudním dvorem, viz Gruszczynski, L., Werner, W. (vyd.), Deference in International Courts and Tribunals: Standard of Review and Margin of Appreciation, Oxford University Press, 2014, kapitoly 13 a 17.

( 31 ) – V právní nauce se někdy označují jako případy „klasické“, „čisté“ nebo „řádné“ diskreční pravomoci.

( 32 ) – Někteří autoři upřednostňují nepoužívat v tomto kontextu výraz „diskreční pravomoc“ a hovoří o „prostoru pro uvážení“.

( 33 ) – Viz v témže smyslu stanovisko generálního advokáta F. G. Jacobse ve věci Technische Universität München (C‑269/90, EU:C:1991:317, bod 13).

( 34 ) – Například v rané judikatuře Soudní dvůr odkázal na „komplexní hodnotové soudy, které ze své povahy nelze objektivně ověřit“: viz rozsudek ze dne 17. března 1971, Marcato v. Komise (29/70, EU:C:1971:29, bod 7). Pro podobné názory, jaké zastává toto stanovisko, viz Forwood, N., „The Commission’s ‚More Economic Approach‘ – Implications for the role of the EU Courts, the treatment of economic evidence and the scope of judicial review“, in Ehlermann, C. D., Marquis M. (vyd.), European Competition Law Annual 2009: Evaluation of evidence and its judicial review in competition cases, Hart Publishing, 2011, s. 13; a Bellamy, C., in „Judicial Enforcement of Competition Law“, OECD, Policy Roundtables, 1996, s. 106.

( 35 ) – Pro podobné úvahy viz Vesterdorf, B., „Standard of Proof in Merger Cases: Reflections in the Light of Recent Case Law of the Community Courts“, 2005, European Competition Journal, s. 17.

( 36 ) – Například když musí uvažovat o různých řetězcích příčin a následků v rámci prospektivní analýzy: viz rozsudek ze dne 16. ledna 2019, Komise v. United Parcel Service (C‑265/17 P, EU:C:2019:23, bod 32).

( 37 ) – Tak je tomu například tehdy, když se jedná o určení, zda daná situace dosahuje prahu závažnosti, velikosti nebo rozsahu stanoveného zvláštním ustanovením. Například článek 66 SFEU Radě umožňuje za výjimečných okolností přijmout ochranná opatření, pokud pohyb kapitálu způsobuje nebo hrozí způsobit vážné poruchy fungování hospodářské a měnové unie.

( 38 ) – Viz například rozsudky ze dne 13. července 1966, Consten a Grundig v. Komise (56/64 a 58/64, EU:C:1966:41, s. 347), a ze dne 14. března 1973, Westzucker (57/72, EU:C:1973:30, body 4 až 17). Tato judikatura velmi pravděpodobně vychází z čl. 33 prvního odstavce (tehdy platné) Smlouvy o ESUO, který v případě žalob na neplatnost proti rozhodnutím Vysokého úřadu až na výjimky bránil tomu, aby Soudní dvůr „posoudil situaci vyplývající z hospodářských skutečností nebo okolností, na jejímž základě Vysoký úřad přijal svá rozhodnutí nebo vydal doporučení“.

( 39 ) – Rozsudek ze dne 13. června 1958, Meroni v. Vysoký úřad (9/56, EU:C:1958:7, s. 152 a 154). Nověji viz rozsudek ze dne 22. ledna 2014, Spojené království v. Parlament a Rada (C‑270/12, EU:C:2014:18, body 41 až 54).

( 40 ) – Viz Giannini, M. S., Il Potere Discrezionale della Pubblica Amministrazione, Concetto e Problemi, Giuffrè, 1939, s. 42 a 43.

( 41 ) – Viz zejména rozsudky ze dne 1. března 2016, National Iranian Oil Company v. Rada (C‑440/14 P, EU:C:2016:128, bod 77 a citovaná judikatura), a ze dne 15. července 2021, Komise v. Landesbank Baden-Württemberg a SRB (C‑584/20 P a C‑621/20 P, EU:C:2021:601, bod 117 a citovaná judikatura).

( 42 ) – Viz nedávno rozsudek ze dne 7. května 2020, BTB Holding Investments a Duferco Participations Holding v. Komise (C‑148/19 P, EU:C:2020:354, bod 56 a citovaná judikatura). Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.

( 43 ) – Viz například rozsudek ze dne 10. července 2014, Telefónica a Telefónica de España v. Komise (C‑295/12 P, EU:C:2014:2062, bod 54 a citovaná judikatura). Viz rovněž stanovisko generálního advokáta A. Tizzana ve věci Komise v. Tetra Laval (C‑12/03 P, EU:C:2004:318, body 87 a 88).

( 44 ) – Viz níže body 64 až 66 tohoto stanoviska.

( 45 ) – Takový měl patrně názor generální advokát M. Poiares Maduro ve svém stanovisku ve věci Arcelor Atlantique et Lorraine a další (C‑127/07, EU:C:2008:292, bod 39). Dovolím si nesouhlasit.

( 46 ) – Jak bylo uvedeno v bodě 35 výše, unijní akty se považují za zákonné, dokud je Soudní dvůr nezruší nebo neprohlásí za neplatné či nepoužitelné. Je na účastníku řízení, který se dovolává protiprávnosti napadeného aktu, aby prokázal skutečnosti, na nichž jsou založena jeho tvrzení. K této otázce v poslední době viz stanovisko generálního advokáta M. Szpunara ve věci PlasticsEurope v. ECHA (C‑119/21 P, EU:C:2022:655, body 55 až 60).

( 47 ) – Tamtéž, bod 69.

( 48 ) – Samozřejmě s výjimkou případných vad aktu, jenž mohou být jako otázky veřejného pořádku vzneseny unijními soudy z moci úřední.

( 49 ) – Vzhledem k tomu, že důvody takového postupu podrobně vysvětlují vědečtí kolegové a akademici, nemusím je zde opakovat. Pouze bych odkázal zejména na stanovisko generálního advokáta F. G. Jacobse ve věci Technische Universität München (C‑269/90, EU:C:1991:317, body 15 a 16); a Craig, P., EU Administrative Law, 3. vyd., Oxford University Press, 2018, s. 472 až 474.

( 50 ) – Srov. stanovisko generálního advokáta M. Poiares Madura ve věci Komise v. max.mobil (C‑141/02 P, EU:C:2004:646, bod 78).

( 51 ) – Viz výše bod 33 tohoto stanoviska.

( 52 ) – V tomto smyslu viz stanovisko ve věci Komise v. Alrosa (C‑441/07 P, EU:C:2009:555, bod 84).

( 53 ) – První judikaturní směr se totiž týkal převážně žalob podaných proti legislativním aktům Evropské unie, zatímco druhý se týkal převážně správních rozhodnutí unijních orgánů. V tomto ohledu viz rovněž Schwarze, J., European Administrative Law, op. cit., s. 298.

( 54 ) – Stanovisko ve věci Rica Foods v. Komise (C‑40/03 P, EU:C:2005:93, bod 45). Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.

( 55 ) – Kurzivou zvýraznil autor stanoviska. Viz rovněž článek 2 SEU.

( 56 ) – Kritérium „zjevné nepřiměřenosti z hlediska [sledovaného] cíle“ uvedené v prvním judikaturním směru patrně stanoví vyšší laťku pro žalobce. Naproti tomu ve druhém judikaturním směru unijní soudy vysvětlily, že kritérium „zjevného pochybení“ nezbavuje tyto soudy mimo jiné povinnosti kontrolovat úplnost a spolehlivost důkazů a soulad mezi důkazy a závěry z nich vyvozenými. Tato část judikatury pravděpodobně naznačuje přísnější formu přezkumu v případech pouhé technické diskreční pravomoci. Pokud budu parafrázovat M. Jaegera, řekl bych, že citovaná judikatura naznačuje určitou „marginalizaci“ marginálního přezkumu v případech technické diskreční pravomoci. Viz Jaeger, M., „The Standard of Review in Competition Cases Involving Complex Economic Assessments: Towards the Marginalisation of the Marginal Review?“, Journal of European Competition Law & Practice, 2011, s. 295 až 314.

( 57 ) – Vzhledem k tomu je třeba připustit, že některé formy striktně vymezené politické diskreční pravomoci mohou dotčenému orgánu přiznat menší rozhodovací prostor než ta, která vyplývá z technických posouzení vyžadovaných právními předpisy, které používají neurčité pojmy.

( 58 ) – Jedná se o hodnocení parametrů, kritérií nebo skutečností, na jejichž základě si orgán vytvoří názor ohledně nejlepšího postupu za konkrétních okolností.

( 59 ) – Právní předpisy často vyžadují určité jednání (orgán „musí“), pokud jsou splněny podmínky, které jsou v nich uvedeny.

( 60 ) – V tomto smyslu viz stanovisko generálního advokáta M. Poiares Madura ve věci Komise v. max.mobil (C‑141/02 P, EU:C:2004:646, bod 79). To zcela logicky vyplývá ze zásady pravomocí svěřených orgánům, která je zakotvena v čl. 13 odst. 2 SEU: viz výše bod 33 tohoto stanoviska.

( 61 ) – Tak je tomu například v případě rozhodnutí Komise zahájit řízení pro nesplnění povinnosti proti členskému státu na základě článků 258 a 260 SFEU. V tomto ohledu viz rozsudek ze dne 8. března 2022, Komise v. Spojené království (Opatření proti podvodům s podhodnocováním) (C‑213/19, EU:C:2022:167, bod 203 a citovaná judikatura).

( 62 ) – Viz například čl. 101 odst. 3 a čl. 107 odst. 3 SFEU.

( 63 ) – Viz zejména rozsudek ze dne 15. února 2005, Komise v. Tetra Laval (C‑12/03 P, EU:C:2005:87, bod 42).

( 64 ) – Například čl. 2 odst. 3 nařízení Rady (ES) č. 139/2004 ze dne 20. ledna 2004 o kontrole spojování podniků (nařízení ES o spojování) (Úř. věst. 2004, L 24, s. 1; Zvl. vyd. 08/03, s. 40) ukládá Komisi povinnost zakázat navrhované spojení podniků, které v případě provedení„zásadně naruší účinnou hospodářskou soutěž na společném trhu nebo na jeho podstatné části“.

( 65 ) – Uvedu příklad: bránilo by uplatnění unijních pravidel hospodářské soutěže na podnik pověřený poskytováním určitých služeb obecného hospodářského zájmu v členském státě „právně nebo fakticky plnění zvláštních úkolů, které [mu] byly svěřeny“ ve smyslu čl. 106 odst. 2 SFEU?

( 66 ) – Například: jedná se o oblast s „mimořádně nízkou životní úrovní“ nebo „s vysokou nezaměstnaností“ ve smyslu čl. 107 odst. 3 písm. a) SFEU?

( 67 ) – Uvedu příklad: nastaly v členském státě z důvodu přírodních pohrom nebo mimořádných událostí, které nemůže ovlivnit, obtíže nebo je z téhož důvodu vážně ohrožen závažnými obtížemi ve smyslu čl. 122 odst. 2 SFEU?

( 68 ) – Rozsudek ze dne 8. dubna 2014, Digital Rights Ireland a další (C‑293/12 a C‑594/12, EU:C:2014:238, body 47 a 48).

( 69 ) – Viz například rozsudek ze dne 16. června 2022, SGL Carbon a další v. Komise (C‑65/21 P a C‑73/21 P až C‑75/21 P, EU:C:2022:470, body 95 a 96, jakož i citovaná judikatura).

( 70 ) – Viz zejména rozsudek ze dne 22. listopadu 2012, E.ON Energie v. Komise (C‑89/11 P, EU:C:2012:738, body 71 a 72).

( 71 ) – V tomto smyslu viz Lefèvre, S., Prek, M., „ ‚Administrative Discretion‘, ‚Power of Appraisal‘ and ‚Margin of Appraisal‘ in Judicial Review Proceedings before the General Court“, Common Market Law Review, 2016, s. 377; a Craig, P., op. cit., s. 445.

( 72 ) – To může být jedním z důvodů, proč se unijní soudy těmito otázkami příliš nezabývaly a zaujaly v tomto ohledu poměrně „pragmatický“ nebo „flexibilní“ přístup. Viz Schwarze, J., „Judicial Review of European Administrative Procedure“, Law and Contemporary Problems, 2004, s. 100 a 101, a Mendes, J., op. cit., s. 5.

( 73 ) – Stejně tak stanovisko generálního advokáta G. Cosmase ve věci Francie v. Ladbroke Racing a Komise (C‑83/98 P, EU:C:1999:577, bod 16). Viz také úvahy, které rozvedl E. Gippini-Fournier ohledně neexistence jasného „důkazního standardu“ před unijními soudy, z nichž některé se mohou obdobně uplatnit i s ohledem na neexistenci jasné „úrovně přezkumu“: Gippini-Fournier, E., „The Elusive Standard of Proof in EU Competition Cases“, World Competition, 2010, s. 187 až 207.

( 74 ) – V tomto smyslu viz body 90 a 91 odůvodnění, jakož i čl. 4 odst. 1 bod 94 nařízení č. 575/2013.

( 75 ) – Viz výše body 36 až 38 tohoto stanoviska.

( 76 ) – Nadměrná páka byla totiž označena za jednu z hlavních příčin této finanční krize (a rovněž řady předchozích krizí). Viz zejména bod 90 odůvodnění nařízení č. 575/2013.

( 77 ) – V bodě 30 rozsudku z roku 2018 Tribunál v tomto ohledu hovořil o „širokém volném uvážení“.

( 78 ) – Tribunál tuto skutečnost znovu zmínil v bodě 116 napadeného rozsudku.

( 79 ) – Viz zejména body 19, 39, 44, 46 a 60 odůvodnění uvedeného nařízení, jakož i bod 51 rozsudku z roku 2018.

( 80 ) – Strany 5 a 6 sporného rozhodnutí. Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.

( 81 ) – Viz bod 59 napadeného rozsudku.

( 82 ) – Poznamenávám, že konstatování Tribunálu o vnímání regulovaných úspor jakožto bezpečného přístavu ze strany vkladatelů spočívají pouze na dvou dokumentech, které se vzhledem ke své stručnosti, obecné povaze a poměrně elementárnímu obsahu jeví jako poněkud „lehký“ důkazní rámec (viz bod 109 napadeného rozsudku).

( 83 ) – Viz zejména body 91 až 93 odůvodnění, čl. 4 odst. 1 bod 93 a čl. 429 odst. 1 až 11 nařízení č. 575/2013. Viz rovněž bod 42 rozsudku z roku 2018.

( 84 ) – Obdobně viz čl. 116 odst. 4 nařízení č. 575/2013, uvedený v bodě 49 rozsudku z roku 2018.

( 85 ) – V tomto smyslu viz body 43 a 50 rozsudku z roku 2018.

( 86 ) – V tomto smyslu viz bod 51 rozsudku z roku 2018.

( 87 ) – Viz zejména body 43, 50, 66, 68, 84 a 89 až 96 napadeného rozsudku.

( 88 ) – Viz připomínky č. 2 a č. 4 (s. 2 a 3) týkající se hodnocení připomínek Crédit Agricole k návrhu rozhodnutí ECB. Tento dokument byl připojen ke spornému rozhodnutí a tvořil jeho nedílnou součást.

( 89 ) – Viz v tomto ohledu body 115 a 116 napadeného rozsudku, kterými se budu následně zabývat.

( 90 ) – Zájemci mohou rychlým vyhledáváním na internetu získat odkazy na bohatou ekonomickou literaturu, která na základě studia chování vkladatelů v minulosti identifikuje skutečnosti, které vedly k hromadným výběrům.

( 91 ) – Body 43 až 45 napadeného rozsudku.

( 92 ) – Viz bod 46 napadeného rozsudku, v němž Tribunál uvádí, že tento aspekt je třeba případně zkoumat v rámci třetího žalobního důvodu spolu s bodem 97 a násl. tohoto rozsudku (a zejména jeho bodem 114), v nichž není v rámci přezkumu třetího žalobního důvodu v tomto ohledu odkazováno na argumentaci Crédit Lyonnais. Těmito argumenty se budu zabývat níže v bodech 165 až 168 tohoto stanoviska.

( 93 ) – Důkazy, na které se v tomto ohledu Tribunál za účelem odůvodnění svého závěru odvolává, se opět nejeví jako příliš významné (viz odkaz v bodě 116 napadeného rozsudku).

( 94 ) – Viz připomínka č. 2 (s. 2) hodnocení připomínek společnosti Crédit Agricole k návrhu rozhodnutí ze strany ECB.

( 95 ) – Viz tabulka uvedená v bodě 2.2 in fine sporného rozhodnutí.

( 96 ) – Kurzivou zvýraznil autor stanoviska. Text je podobný ve francouzském znění napadeného rozsudku (jednacím jazykem řízení je francouzština): „n’aurait pas conduit au refus“.

( 97 ) – V tomto ohledu snad není třeba zdůrazňovat, že pokud by odlišné posouzení jednotlivých skutečností zkoumaných Tribunálem nemělo vliv na konečné závěry ECB, muselo by sporné rozhodnutí být potvrzeno.

( 98 ) – Viz výše body 15, 91 a 92 tohoto stanoviska. Je zajímavé poznamenat, že s ohledem na jejich zvláštní situaci ECB udělila ostatním bankám náležejícím do skupiny Crédit Agricole úplnou výjimku, pokud jde o jejich expozice vůči CDC.

( 99 ) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 28. ledna 2021, Qualcomm a Qualcomm Europe v. Komise (C‑466/19 P, EU:C:2021:76, body 43 a 44, jakož i citovaná judikatura).