NÁZOR GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

NIILA JÄÄSKINENA

ze dne 16. prosince 2014 ( 1 ) ( 2 )

Věc C‑498/14 PPU

RG

proti

SF

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná cour d’appel de Bruxelles (Belgie)]

„Naléhavé řízení o předběžné otázce – Soudní spolupráce v občanských věcech – Příslušnost ve věcech rodičovské zodpovědnosti – Nařízení (ES) č. 2201/2003 – Článek 11 odst. 7 a 8 – Dítě s obvyklým bydlištěm v členském státě, které bylo protiprávně přemístěno do jiného členského státu – Rozhodnutí o nenavrácení dítěte vydané v posledně uvedeném státě na základě článku 13 Haagské úmluvy ze dne 25. října 1980 – Právní předpisy členského státu původu, které vyhrazují specializovanému soudu výlučnou příslušnost rozhodovat v návaznosti na takové rozhodnutí – Dopad na řízení ve věci samé probíhající před jiným vnitrostátním soudem, k němuž byl podán návrh na zahájení řízení ve věci rodičovské zodpovědnosti vůči dítěti“

I – Úvod

1. Žádost o výklad, kterou podal cour d’appel de Bruxelles (Belgie), projednávaná v naléhavém řízení o předběžné otázce se týká čl. 11 odst. 7 a 8 nařízení Rady (ES) č. 2201/2003 ze dne 27. listopadu 2003 o příslušnosti a uznávání a výkonu rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti a o zrušení nařízení (ES) č. 1347/2000 ( 3 ) (dále jen „nařízení Brusel IIa“).

2. Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi britským státním příslušníkem s bydlištěm v Belgii a polskou státní příslušnicí s bydlištěm v Polsku ohledně rodičovské zodpovědnosti vůči jejich dítěti, které mělo v okamžiku původního podání návrhu na zahájení řízení k belgickému soudu obvyklé bydliště v Belgii a poté jej jeho matka protiprávně přemístila do Polska. Belgické soudy, které postupně rozhodovaly, uznaly svou mezinárodní příslušnost k rozhodnutí tohoto sporu, přičemž polské soudy, na které se později obrátila matka, tuto příslušnost nezpochybňují.

3. Vedle takto zahájených řízení ve věci rodičovské zodpovědnosti podal otec žádost o navrácení dítěte na základě Haagské úmluvy o občanskoprávních aspektech mezinárodních únosů dětí ( 4 ) ze dne 25. října 1980 (dále jen „Haagská úmluva z roku 1980“). Tuto žádost polské soudy zamítly, jak to výjimečně umožňuje článek 13 uvedené úmluvy ve spojení s článkem 11 nařízení Brusel IIa.

4. Otec poté podal návrh k belgickému soudu, který má podle vnitrostátních procesních pravidel zvláštní příslušnost k přezkumu otázky péče o dítě v návaznosti na takové rozhodnutí o nenavrácení. Na základě uvedených pravidel vedlo toto podání návrhu k přerušení řízení probíhajících u kteréhokoliv jiného belgického soudu v souvislosti s rodičovskou zodpovědností vůči tomuto dítěti, v daném případě řízení probíhajícího u předkládajícího soudu.

5. Tento soud se Soudního dvora táže, zda čl. 11 odst. 7 a 8 nařízení Brusel IIa zakazuje, aby členský stát ( 5 ) přijal taková pravidla rozdělení vnitrostátní příslušnosti, která v případě rozhodnutí vydaného v jiném členském státě, kterým se zamítá navrácení dítěte, vedou k upřednostnění příslušnosti specializovaného soudu a k dočasnému přerušení jakéhokoliv řízení, které již bylo zahájeno u jiného vnitrostátního soudu, jež je v zásadě příslušný k rozhodnutí ve věci samé.

II – Právní rámec

A – Haagská úmluva z roku 1980

6. Všechny členské státy Evropské unie jsou smluvními státy Haagské úmluvy z roku 1980, která vstoupila v platnost dne 1. prosince 1983.

7. Článek 1 této úmluvy uvádí, že jejím předmětem je „zajistit bezodkladný návrat dětí protiprávně přemístěných nebo zadržovaných v některém smluvním státě“ a „zajistit, aby práva týkající se péče o dítě a styku s ním podle právního řádu jednoho smluvního státu byla účinně respektována v ostatních smluvních státech“. Její článek 3 definuje podmínky, za kterých se přemístění nebo zadržení dítěte považuje za protiprávní ve smyslu uvedené úmluvy.

8. Článek 12, který je součástí kapitoly III této úmluvy, nadepsané „Návrat dítěte“, v odstavci 1 stanoví, že „[j]estliže dítě bylo protiprávně přemístěno nebo zadrženo podle článku 3 a v den [podání návrhu na] zahájení řízení před soudním nebo správním orgánem smluvního státu, v němž dítě je, uplynulo období kratší jednoho roku ode dne protiprávního přemístění nebo zadržení, nařídí příslušný orgán bezodkladné navrácení dítěte“.

9. Článek 13 odst. 1 písm. b) stanoví, že „[b]ez ohledu na ustanovení předcházejícího článku není soudní nebo správní orgán dožádaného státu povinen nařídit navrácení dítěte, jestliže osoba, instituce nebo jiný orgán, který nesouhlasí s jeho navrácením, prokáže, že […] je vážné nebezpečí, že návrat by dítě vystavil fyzické nebo duševní újmě nebo je jinak dostal do nesnesitelné situace“.

B – Nařízení Brusel IIa

10. Body 12, 17, 18 a 33 odůvodnění nařízení Brusel IIa zní následovně: „(12) Pravidla pro určení příslušnosti ve věcech rodičovské zodpovědnosti stanovená tímto nařízením jsou formulována s ohledem na nejlepší zájmy dítěte, zejména na blízkost. To znamená, že příslušným by měl být především soud členského státu, ve kterém má dítě své obvyklé bydliště, s výjimkou určitých případů změny bydliště dítěte, nebo soud určený dohodou nositelů rodičovské zodpovědnosti. […] (17) V případech neoprávněného odebrání [protiprávního přemístění] nebo zadržení dítěte by mělo být neprodleně zajištěno navrácení dítěte, proto by se měla nadále používat Haagská úmluva [z roku 1980], doplněná ustanoveními tohoto nařízení, zejména článkem 11. Soudy členského státu, do kterého bylo dítě neoprávněně odebráno [protiprávně přemístěno] nebo ve kterém bylo neoprávněně [protiprávně] zadrženo, by měly mít možnost odmítnout jeho navrácení ve zvláštních, řádně odůvodněných případech. Takové rozhodnutí by však mělo být nahrazeno pozdějším rozhodnutím soudu členského státu, ve kterém mělo dítě bydliště před neoprávněným odebráním [protiprávním přemístěním] nebo zadržením. Pokud by takové rozhodnutí ukládalo navrácení dítěte, mělo by navrácení proběhnout bez zvláštního řízení o uznání a výkonu tohoto rozhodnutí v členském státě, do kterého bylo dítě neoprávněně odebráno [protiprávně přemístěno] nebo ve kterém bylo neoprávněně [protiprávně] zadrženo. (18) V případě, že soud odmítl vrácení dítěte podle článku 13 Haagské úmluvy z roku 1980, měl by informovat příslušný soud nebo ústřední orgán členského státu, ve kterém mělo dítě bydliště před neoprávněným odebráním [protiprávním přemístěním] nebo zadržením. Pokud soud [u soudu] v uvedeném členském státě věc nepřevezme [dosud nebylo zahájeno řízení], měl by to tento soud nebo ústřední orgán oznámit stranám. Tato povinnost by neměla ústřednímu orgánu bránit v tom, aby toto oznámil rovněž příslušným státním orgánům v souladu s vnitrostátním právem. […] (33) Toto nařízení ctí základní práva a zachovává zásady Listiny základních práv Evropské unie. Zejména se snaží zajistit dodržování základních práv dítěte stanovených v článku 24 Listiny základních práv Evropské unie.“

11. Z článku 1 odst. 1 písm. b) a odst. 2 písm. a) tohoto nařízení vyplývá, že se „bez ohledu na druh soudu vztahuje na občanskoprávní věci týkající se […] přiznání, výkonu […] rodičovské zodpovědnosti“, a zejména na „práv[o] péče o dítě a práv[o] na styk s dítětem“. Článek 2 body 7 a 9 až 11 nařízení Brusel IIa definuje, co je třeba pro účely tohoto nařízení rozumět pod pojmy „rodičovská zodpovědnost“, „právo péče o dítě“, „právo na styk s dítětem“ a „neoprávněné odebrání [protiprávní přemístění] nebo zadržení“.

12. Oddíl 2 kapitoly II téhož nařízení, nadepsané „Příslušnost“, obsahuje články 8 až 15, které se týkají „Rodičovské zodpovědnosti“. Článek 8 stanoví pravidlo „obecné příslušnosti“ ve prospěch soudů členského státu, na jehož území má dítě obvyklé bydliště v době podání žaloby v této věci. Článek 10, který upravuje „Příslušnost v případech únosu dítěte“, stanoví, že soudy členského státu, ve kterém mělo dítě obvyklé bydliště bezprostředně před svým protiprávním přemístěním nebo zadržením, jsou příslušné do doby, než dítě získá obvyklé bydliště na území jiného členského státu za striktních podmínek stanovených v tomto článku.

13. Článek 11 nařízení, nadepsaný „Navrácení dítěte“, zní takto: „1. V případě, že osoba, orgán nebo jiný subjekt mající právo péče o dítě požádá příslušné orgány v členském státě o vydání rozhodnutí na základě Haagské úmluvy [z roku 1980], aby dosáhl navrácení dítěte, které bylo neoprávněně odebráno [protiprávně přemístěno do jiného členského státu] nebo zadrženo v jiném členském státě než v členském státě, ve kterém mělo dítě obvyklé bydliště bezprostředně před neoprávněným odebráním [protiprávním přemístěním] nebo zadržením, použijí se odstavce 2 až 8. […] 3. Soud, u kterého je podána žádost o navrácení dítěte uvedená v odstavci 1, jedná v řízení o žádosti rychle, přičemž využívá nejrychlejší postupy, které vnitrostátní právo umožňuje. […] 4. Soud nemůže zamítnout žádost o navrácení dítěte na základě článku 13 písm. b) Haagské úmluvy z roku 1980, pokud se prokáže, že byla přijata vhodná opatření k zajištění ochrany dítěte po jeho navrácení. […] 6. Pokud soud vydá rozhodnutí o nenavrácení na základě článku 13 Haagské úmluvy z roku 1980, musí ihned, přímo či prostřednictvím svého ústředního orgánu, zaslat opis soudního rozhodnutí o nenavrácení a příslušných písemností […] příslušnému soudu nebo ústřednímu orgánu členského státu, ve kterém mělo dítě obvyklé bydliště bezprostředně před svým neoprávněným odebráním [protiprávním přemístěním] nebo zadržením, a to v souladu s vnitrostátním právem. […] 7. Pokud již před soudy [již soudům] v členském státě, ve kterém mělo dítě obvyklé bydliště bezprostředně před neoprávněným odebráním [protiprávním přemístěním] nebo zadržením, nebylo řízení jednou ze stran zahájeno [nebyl jednou ze stran podán návrh na zahájení řízení], musí soud nebo ústřední orgán, který obdrží hlášení podle odstavce 6, informace takto získané oznámit stranám a vyzvat je, aby v souladu s vnitrostátním právem do tří měsíců od tohoto oznámení doručily svá podání [vyjádření] soudu, aby soud mohl prošetřit otázku práva péče o dítě. Aniž jsou dotčena pravidla pro soudní příslušnost uvedená v tomto nařízení, soud věc uzavře, pokud v dané lhůtě neobdrží žádné podání [vyjádření]. 8. Bez ohledu na rozhodnutí o nenavrácení vydané na základě článku 13 Haagské úmluvy z roku 1980 je za účelem zajištění navrácení dítěte vykonatelné v souladu s oddílem 4 kapitoly III každé následné rozhodnutí nařizující navrácení dítěte, které vydal soud příslušný podle tohoto nařízení.“

C – Belgické právo

14. Článek 1322i belgického soudního řádu, který byl doplněn zákonem ze dne 10. května 2007 ( 6 ) a pozměněn zákonem ze dne 30. července 2013 ( 7 ), zní takto: „§ 1. Rozhodnutí o nenavrácení dítěte vydané v zahraničí, jakož i související dokumenty předané belgickému ústřednímu orgánu podle čl. 11 odst. 6 [nařízení Brusel IIa] se zašlou doporučeným dopisem vedoucímu kanceláře soudu prvního stupně v místě sídla odvolacího soudu, v jehož obvodě mělo dítě obvyklé bydliště bezprostředně před svým protiprávním přemístěním nebo zadržením. § 2. Do tří pracovních dní od doručení písemností oznámí vedoucí soudní kanceláře soudní obsílkou stranám a státnímu zastupitelství informace uvedené v čl. 11 odst. 7 [nařízení Brusel IIa]. Soudní obsílka obsahuje […] výzvu stranám k podání návrhových žádání soudní kanceláři ve lhůtě tří měsíců od oznámení. Podáním těchto návrhových žádání je učiněn návrh na zahájení řízení u soudu pro rodinné záležitosti prvního stupně. […] § 4. Návrhem na zahájení řízení u soudu pro rodinné záležitosti dochází k přerušení řízení zahájených u soudů ve sporech ve věcech rodičovské zodpovědnosti nebo souvisejících sporech. […] § 6. Rozhodnutí týkající se péče o dítě vydané podle čl. 11 odst. 8 [nařízení Brusel IIa] se může na žádost některé ze stran týkat rovněž práva na styk s dítětem, pokud toto rozhodnutí nařídí navrácení dítěte do Belgie. […]“

15. Článek 633f téhož řádu, ve znění uvedeného zákona ze dne 30. července 2013, kromě toho stanoví, že „[s]oud pro rodinné záležitosti v místě sídla odvolacího soudu, v jehož obvodě mělo dítě obvyklé bydliště bezprostředně před protiprávním přemístěním nebo zadržením, je jako jediný příslušný rozhodovat o žádostech uvedených v článku 1322i“.

III – Spor v původním řízení, předběžná otázka a řízení před Soudním dvorem

16. Dítě, o které se jedná ve sporu v původním řízení, se narodilo dne 21. prosince 2011 v Polsku otci s britskou státní příslušností, který bydlí od roku 1986 v Belgii, a matce s polskou státní příslušností, která v současnosti bydlí v Polsku, přičemž uvedení nejsou manželé.

17. V červenci a srpnu roku 2012, tedy když bylo dítěti přibližně sedm měsíců, se s ním matka přestěhovala do Bruselu. Po celou dobu jejich pobytu v Belgii bydlelo dítě u matky, ale pravidelně se setkávalo s otcem.

18. V průběhu srpna a září roku 2013 se otec a matka zúčastnili místní mediace s cílem dohodnout se na způsobu rozdělení péče o dítě, ale po jejím skončení nebylo dosaženo žádné dohody.

19. Dne 16. října 2013 odjela matka s dítětem do Polska, podle všeho s úmyslem tam zůstat, aniž předtím získala souhlas otce.

20. Dne 18. října 2013 podal otec k tribunal de la jeunesse de Bruxelles ( 8 ) návrh na rozhodnutí mimo jiné ohledně podmínek výkonu rodičovské zodpovědnosti a péče o dítě.

21. Kromě toho podal otec dne 23. října 2013 k soudci příslušnému pro rozhodování o předběžných opatřeních u tribunal de première instance de Bruxelles naléhavý a předběžný návrh na stanovení vedlejšího ubytování dítěte v jeho bydlišti, a to každý druhý víkend. Jakmile pochopil, že odjezd matky s dítětem je trvalý, své návrhy změnil.

22. Vedle různých řízení zahájených ve věci rodičovské zodpovědnosti ( 9 ) podal otec dne 20. listopadu 2013 k belgickému ústřednímu orgánu žádost o bezodkladné navrácení dítěte do Belgie na základě Haagské úmluvy z roku 1980.

23. Usnesením ze dne 19. prosince 2013 soudce příslušný pro rozhodování o předběžných opatřeních u tribunal de première instance de Bruxelles zamítl námitku nedostatku mezinárodní příslušnosti, kterou vznesla matka, a vyhověl návrhům předloženým otcem, přičemž mu zejména předběžně přiznal výlučný výkon rodičovské zodpovědnosti a svěřil dítě do péče.

24. V rozhodnutí ze dne 13. února 2014 okresní soud v Płońsku (Polsko) konstatoval, že dítě bylo matkou přemístěno protiprávně a že jeho obvyklé bydliště před tímto přemístěním bylo v Belgii, nicméně na základě použití výjimky podle čl. 13 odst. 1 písm. b) uvedené úmluvy žádost o navrácení podanou otcem zamítl.

25. Rozsudkem ze dne 26. března 2014 konstatoval tribunal de la jeunesse de Bruxelles svou mezinárodní příslušnost k meritornímu rozhodnutí ve věci rodičovské zodpovědnosti, přičemž odmítl argumenty matky v opačném smyslu vycházející z článku 15 nařízení Brusel IIa ( 10 ). Ve věci samé rozhodl předběžně vykonatelným rozhodnutím, že rodičovskou zodpovědnost budou vykonávat společně oba rodiče, svěřil dítě do péče matce a otci přiznal právo na styk s dítětem každý druhý víkend, přičemž za tím účelem se musí dostavit do Polska.

26. Dne 10. dubna 2014 poté, co obdržel od polského ústředního orgánu opis rozhodnutí o nenavrácení vydaného dne 13. února 2014 a příslušné písemnosti, doručil belgický ústřední orgán tento spis soudní kanceláři tribunal de première instance francophone de Bruxelles. Posledně uvedený soud v souladu s čl. 11 odst. 7 nařízení Brusel IIa a článkem 1322i belgického soudního řádu vyzval strany k předložení vyjádření, aby mohl posoudit otázku péče o dítě. Podáním návrhových žádání otce dne 9. července 2014 byl u tohoto soudu učiněn návrh na zahájení řízení podle odstavce 2 uvedeného článku 1322i, čímž byla přerušena všechna řízení již zahájená u jiných belgických soudů ve sporech ve věci rodičovské zodpovědnosti týkajících se téhož dítěte, a to podle odstavce 4 tohoto článku.

27. Vzhledem k tomu, že otec podal proti rozsudku, který vydal dne 26. března 2014 tribunal de la jeunesse, odvolání, cour d’appel de Bruxelles mezitímním rozsudkem ze dne 30. července 2014, vyneseným pro zmeškání na straně matky, potvrdil mezinárodní příslušnost belgického soudu k rozhodnutí o otázkách týkajících se rodičovské zodpovědnosti. Nicméně po zjištění, že předsedovi tribunal de première instance de Bruxelles byla mezitím podána žádost založená na čl. 11 odst. 6 a 7 nařízení Brusel IIa, odložil cour d’appel rozhodnutí ve věci samé na později. Požádal belgický ústřední orgán, aby mu předal celý spis předaný tomuto soudu na základě článku 1322i belgického soudního řádu. Předběžně, dokud neskončí řízení podle uvedeného čl. 11 odst. 6 až 8, cour d’appel de Bruxelles nařídil matce, aby otci sdělila adresu svého nového bydliště s dítětem, a přiznal otci právo na styk s dítětem, které je třeba uplatnit v Polsku. Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že matka se těmto předběžným opatřením nepodřídila.

28. Z důvodu vstupu výše uvedeného zákona ze dne 30. července 2013, k němuž došlo dne 1. září 2014, bylo řízení navazující na polské rozhodnutí o nenavrácení, které bylo zahájeno u předsedy tribunal de première instance de Bruxelles, přiděleno novému tribunal de la famille de Bruxelles ( 11 ). Konečným rozhodnutím ze dne 8. října 2014 postoupil posledně uvedený soud na žádost otce tuto věc cour d’appel de Bruxelles, s odůvodněním, že „[otec] podal návrh na zahájení řízení u belgických soudů před protiprávním přemístěním dítěte ve smyslu čl. 11 odst. 7 nařízení [Brusel IIa] a [uvedený soud] danou věc meritorně projednává“.

29. Cour d’appel de Bruxelles však měl za to, že s ohledem na znění článku 1322i belgického soudního řádu nemůže mít za to, že u něj byl tímto rozhodnutím o postoupení platně učiněn návrh na zahájení řízení ( 12 ). Vzhledem k tomu, že si uvedený soud klade otázku ohledně slučitelnosti těchto vnitrostátních pravidel s ustanoveními nařízení Brusel IIa a potažmo ohledně své příslušnosti rozhodnout ve sporu v původním řízení, rozsudkem ze dne 7. listopadu 2014, došlým Soudnímu dvoru dne 10. listopadu 2014, se rozhodl přerušit řízení ( 13 ) a položit následující předběžnou otázku: „Může být čl. 11 odst. 7 až 8 nařízení [Brusel IIa] vykládán v tom smyslu, že brání tomu, aby členský stát: – v situacích souvisejících s únosy dítěte rodičem upřednostnil u řízení stanoveného těmito ustanoveními soudní specializaci, a to i tehdy, byl-li již některému ze soudů podán návrh na zahájení řízení ve věci samé týkající se rodičovské zodpovědnosti vůči dítěti? – odňal soudu, k němuž byl podán návrh na zahájení řízení ve věci samé týkající se rodičovské zodpovědnosti vůči dítěti, příslušnost k rozhodnutí o péči o dítě, přestože je jak na mezinárodní, tak na vnitrostátní úrovni příslušný k rozhodování o otázkách rodičovské zodpovědnosti vůči dítěti?“

30. Předkládající soud požádal o použití naléhavého řízení o předběžné otázce podle článku 107 jednacího řádu Soudního dvora a podpůrně o použití zrychleného řízení podle článku 105 uvedeného jednacího řádu. Dne 18. listopadu 2014 rozhodl příslušný senát o projednání věci v naléhavém řízení o předběžné otázce.

31. Písemná vyjádření předložily Soudnímu dvoru belgická vláda a Evropská komise, které byly zastoupeny na jednání konaném dne 11. prosince 2014.

IV – Analýza

A – Úvodní poznámky

32. Na úvod považuji za vhodné vymezit obrysy projednávané žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce s cílem odlišit skutečnosti, které jsou zde nesporné, od skutečností, které představují pro předkládající soud problém.

33. Zvláštností této věci v porovnání s předchozími věcmi, které Soudní dvůr projednával, je, že vychází z kompetenčního sporu mezi soudy se sídlem nikoliv v různých členských státech, ale v rámci téhož členského státu ( 14 ). Ze spisu totiž vyplývá, že polské soudy nezpochybnily konstatování belgických soudů, že byla založena jejich mezinárodní příslušnost ve věci rodičovské zodpovědnosti ( 15 ) podle článků 8 a 10 nařízení Brusel IIa na základě místa, kde mělo dítě obvyklé bydliště v době, kdy k nim byla podána žaloba, a před přemístěním považovaným za protiprávní.

34. K posledně uvedenému bodu je třeba uvést, že bylo rovněž uznáno, že v projednávaném případě došlo k porušení práva otce na péči o dítě vyplývajícího ze zákona, ve smyslu čl. 2 bodů 9 a 11 ( 16 ) tohoto nařízení, jelikož v době, kdy matka odvezla dítě do Polska, nebylo v tomto ohledu vydáno žádné soudní rozhodnutí ( 17 ).

35. Rád bych dodal, že navzdory tomuto protiprávnímu přemístění nebyly belgické soudy, které dosud rozhodovaly ve věci samé, zásadně proti tomu, aby dítě bylo svěřeno do péče matky ( 18 ), přičemž je třeba uvést, že od vydání dotčených rozhodnutí došlo podle otce ke změně okolností, jelikož matka v současnosti brání jakémukoliv přímému vztahu mezi ním a dítětem. Na druhou stranu polský soud odmítl vyhovět žádosti otce o navrácení dítěte do Belgie na základě Haagské úmluvy z roku 1980, kterou doplňují ustanovení nařízení Brusel IIa ( 19 ).

36. A právě v kontextu tohoto rozhodnutí o nenavrácení byla podána projednávaná žádost o výklad čl. 11 odst. 7 a 8 uvedeného nařízení. V tomto ohledu pokládá předkládající soud Soudnímu dvoru dvojí otázku týkající se v podstatě určení prostřednictvím pravidla vnitrostátního práva toho, který ze soudů členského státu, v němž mělo dítě obvyklé bydliště před svým přemístěním, je třeba považovat za příslušný k rozhodnutí o postupu, který má následovat po takovém rozhodnutí.

37. První část této otázky souvisí s tím, zda uvedená ustanovení umožňují členskému státu, aby se rozhodl pro specializaci soudů příslušných v těchto věcech, a to i tehdy, probíhá-li již řízení ve věci rodičovské zodpovědnosti vůči protiprávně přemístěnému dítěti před jiným soudem tohoto státu. V případě kladné odpovědi se druhá část týká rozsahu příslušnosti takového specializovaného soudu zejména za účelem určení toho, zda právní předpisy členského státu mohou stanovit, že zahájením řízení u tohoto soudu se přerušuje jakékoliv jiné řízení s uvedeným předmětem, které v tomto státě probíhá.

38. Zatímco předkládající soud se kloní k výkladu ustanovení uvedených v jeho žádosti, který je proti existenci obou těchto možností, jak belgická vláda, tak Komise hájí opačné stanovisko. Podle mého názoru je posledně uvedené stanovisko z hlediska teleologického výkladu uvedených ustanovení nařízení Brusel IIa správné.

B – K problematice předložené Soudnímu dvoru

1. K režimu vlastnímu dotčenému unijnímu právu

39. Za účelem lepšího porozumění tomu, o co jde v projednávané věci, je třeba nejprve identifikovat klíčové prvky specifického režimu, který je stanoven v článku 11 nařízení Brusel IIa s cílem usnadnit bezodkladné navrácení uneseného dítěte do země, v níž bydlelo před svým protiprávním přemístěním. Pravidla přijatá za tímto účelem mají, ve vztazích mezi členskými státy, posílit účinnost mechanismu zavedeného Haagskou úmluvou z roku 1980, i když ta samotná je i nadále v rámci Unie použitelná ( 20 ).

40. Uvedený čl. 11 odst. 1 stanoví, že v případě, že dítě bylo protiprávně přemístěno do jiného členského státu nebo zadrženo v jiném členském státě, má ten, kdo má právo péče o dítě, možnost požádat na základě Haagské úmluvy z roku 1980 příslušné orgány tohoto státu o navrácení dítěte. Bod 17 odůvodnění nařízení Brusel IIa uvádí, že soudy členského státu, do kterého bylo dítě přemístěno, „by měly mít možnost odmítnout jeho navrácení ve zvláštních, řádně odůvodněných případech“. To platí zejména tehdy, je-li „vážné nebezpečí, že návrat by dítě vystavil fyzické nebo duševní újmě“, jak uvádí čl. 13 písm. b) uvedené úmluvy. Z odstavců 3 až 5 tohoto článku 11 však vyplývá, že bezodkladné navrácení dítěte je pravidlem a odmítnutí musí být pouze výjimečné. V systému zavedeném nařízením Brusel IIa tedy na rozdíl od systému vyplývajícího z této úmluvy skutečnost, že uvedené soudy nesouhlasí s navrácením, neznamená automaticky konec soudního sporu týkajícího se navrácení.

41. Je-li rozsudek, kterým se žádost o navrácení zamítá, i přes omezení stanovená nařízením Brusel IIa vydán, doplňuje toto nařízení další omezení, uvedené v bodě 17 jeho odůvodnění, podle něhož by „[t]akové rozhodnutí […] mělo být nahrazeno pozdějším rozhodnutím soudu členského státu, ve kterém mělo dítě bydliště před neoprávněným odebráním [protiprávním přemístěním] nebo zadržením“. Rozsudek, kterým se zamítá navrácení dítěte, je do jisté míry pouze ochranným opatřením přijatým jako zajišťovací ( 21 ), které je založeno na obavě, že toto dítě bude v případě návratu do země, ze které bylo protiprávně přemístěno, vystaveno nebezpečí. Avšak na základě článku 8 tohoto nařízení jsou obecně příslušné meritorně rozhodnout ve věci rodičovské zodpovědnosti vůči dítěti právě soudy tohoto členského státu, což je důvod, proč je stanoveno, že mají v takovém případě „poslední slovo“ ( 22 ), zejména pokud jde o péči o dítě, na rozdíl od mechanismu podle Haagské úmluvy z roku 1980.

42. Dodávám, že Evropský soud pro lidská práva (dále jen „ESLP“) zdůraznil, že z judikatury Soudního dvora vyplývá, že v rámci nařízení Brusel IIa musí soudy členského státu obvyklého bydliště chránit základní práva dotčených stran ( 23 ). To mimo jiné znamená, že musí chránit nejvlastnější zájem dítěte, který se nemusí shodovat se zájmem jeho rodičů, v souladu s článkem 8 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod, podepsané v Římě dne 4. listopadu 1950, přičemž je třeba upřesnit, že povinnosti, které tento článek ukládá státům, jsou v oblasti mezinárodních únosů dětí vykládány ve světle požadavků Haagské úmluvy z roku 1980 ( 24 ).

43. Aby bylo možné přezkoumat situaci dítěte s ohledem na všechny relevantní skutečnosti, ukládá čl. 11 odst. 6 nařízení Brusel IIa soudu členského státu, v němž se dítě nachází, který vydal rozhodnutí o nenavrácení založené na článku 13 uvedené úmluvy, aby o tom informoval „příslušný soud nebo ústřední orgán členského státu, ve kterém mělo dítě obvyklé bydliště“ ( 25 ), a zaslal mu ihned opis tohoto rozhodnutí a příslušných písemností, a to „v souladu s vnitrostátním právem“.

44. S ohledem na znění tohoto článku 6, jehož cílem není určit, který ze soudů se sídlem na území posledně uvedeného státu má obdržet informaci uvedenou v tomto ustanovení, a ani to neumožňuje, mám za to, že nelze pochybovat o tom, že každý členský stát má možnost určit, prostřednictvím přijetí vnitrostátního pravidla o určení příslušnosti, vnitrostátní soud, který má být adresátem.

45. Odstavec 7 uvedeného článku 11 nadto stanoví, že soud nebo ústřední orgán, který obdrží informaci o tomto rozhodnutí o nenavrácení, ji musí oznámit stranám a vyzvat je, aby „v souladu s vnitrostátním právem“ doručily tomuto soudu svá podání, „aby soud mohl prošetřit otázku práva péče o dítě“ ( 26 ). Z odstavce 8 tohoto článku ve spojení s bodem 17 odůvodnění nařízení vyplývá, že bez ohledu na původní rozhodnutí o nenavrácení je každé následné rozhodnutí nařizující navrácení dítěte, které vydal v tomto rámci příslušný soud členského státu obvyklého bydliště ( 27 ), samo o sobě vykonatelné, to znamená, aniž je nezbytné podniknout kroky za účelem uznání a výkonu uvedeného rozhodnutí v členském státě, v němž se nachází unesené dítě ( 28 ).

46. Tento odstavec 7 však uvozuje výhrada, podle níž je postup oznámení a rozhodnutí, o němž hovoří, nezbytný, „[p]okud již před soudy [již soudům] v členském státě, ve kterém mělo dítě obvyklé bydliště bezprostředně před neoprávněným odebráním [protiprávním přemístěním] nebo zadržením, nebylo řízení jednou ze stran zahájeno [nebyl jednou ze stran podán návrh na zahájení řízení]“ ( 29 ). Obdobná, avšak nikoliv totožná formulace je uvedena v bodě 18 odůvodnění nařízení Brusel IIa, který upřesňuje, že „[p]okud soud [u soudu] v uvedeném členském státě věc nepřevezme [dosud nebylo zahájeno řízení], měl by to tento soud nebo ústřední orgán oznámit stranám“ ( 30 ). Uvedená výhrada, která se týká případu souběžných řízení na úrovni uvedeného členského státu, představuje podle mého názoru ústřední bod žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce předložené Soudnímu dvoru.

2. K pochybnostem vyvolaným dotčenými ustanoveními unijního práva

47. Předkládající soud zdůrazňuje, že bez ohledu na výše uvedenou výhradu, obsaženou v čl. 11 odst. 7 nařízení Brusel IIa, belgický zákon, jehož účelem je provést do vnitrostátního práva mimo jiné toto nařízení ( 31 ), svěřil zvláštní řízení podle uvedeného čl. 11 odst. 6 až 8 do výlučné příslušnosti specializovaných vnitrostátních soudů ( 32 ), přičemž zahájením řízení u nich se přerušují veškerá řízení zahájená u belgických soudů ve věci rodičovské zodpovědnosti vůči dotčenému dítěti ( 33 ).

48. Vyvstává tedy otázka, zda takové řízení, které je ve sporu v původním řízení vedeno u tribunal de la jeunesse a poté u cour d’appel de Bruxelles, lze považovat za řízení, které již v členském státě obvyklého bydliště probíhá, o němž hovoří uvedená výhrada, a tedy zda jsou vnitrostátní pravidla pro určení příslušnosti existující v belgickém právu v souladu s tímto ustanovením.

49. Předně znění výhrady v uvedeném odstavci 7 může vést, jak uvádí předkládající soud, k domněnce, že unijní zákonodárce chtěl zachovat příslušnost soudu tohoto členského státu, který již projednává spor týkající se protiprávně přemístěného dítěte, i v případě, že ve členském státě, kde se toto dítě nachází, bylo vydáno rozhodnutí o nenavrácení, a to v souladu se zásadou trvání příslušnosti (perpetuatio fori) ( 34 ).

50. Taková analýza je zdá se možná rovněž s ohledem na přípravné práce k nařízení Brusel IIa. Vyplývá z nich, že Komise měla původně v úmyslu stanovit, že ve všech případech, kdy je přijato takové rozhodnutí o nenavrácení, je tím automaticky zahájeno nové řízení o péči o dítě v členském státě, kde mělo dítě obvyklé bydliště před svým protiprávním přemístěním ( 35 ), ale že tento přístup nebyl nakonec v přijatém znění zvolen, přičemž výše uvedenou výhradu doplnila Rada Evropské unie ( 36 ).

51. Část právní nauky má kromě toho za to, že v případě, kdy již bylo zahájeno řízení u příslušného soudu v členském státě obvyklého bydliště dítěte, měl by mu ústřední orgán přímo zaslat informace týkající se rozhodnutí o nenavrácení, a zvláštní předání je nezbytné pouze v opačném případě, za účelem umožnit zahájení nového řízení po oznámení těchto informací dotčeným osobám ( 37 ). Tento přístup může podporovat i „Praktická příručka pro používání nového nařízení Brusel II“, kterou vypracovaly pro soudy členských států útvary Komise za konzultace s Evropskou soudní sítí pro občanské a obchodní věci, třebaže to, co v této souvislosti uvádí, není zcela jednoznačné ( 38 ).

52. Bez ohledu na tyto skutečnosti vyvolávající jisté pochyby mám za to, že jiná hlediska, zejména teleologická, ale nikoliv pouze ta, musí v souladu s ustálenou judikaturou Soudního dvora ( 39 ) vést k výkladu čl. 11 odst. 7 a 8 nařízení Brusel IIa, který je odstupňovanější než výklad zastávaný předkládajícím soudem.

C – K přípustnosti takových vnitrostátních pravidel, o jaká se jedná v dané věci

1. Ke koncentraci příslušnosti ve prospěch specializovaných soudů

53. Prvním aspektem problému, který zde vyvstává, je zjistit, do jaké míry mají ustanovení nařízení Brusel IIa uvedená v předběžné otázce určovat rozdělení vnitrostátní příslušnosti mezi soudy členského státu, v němž mělo protiprávně přemístěné dítě obvyklé bydliště, pokud bylo v členském státě, kde se dítě nachází, přijato rozhodnutí o nenavrácení.

54. V tomto ohledu z judikatury Soudního dvora vyplývá, že i když cílem nařízení Brusel IIa není sjednotit procesní a hmotněprávní pravidla jednotlivých smluvních států, použitím těchto vnitrostátních pravidel nesmí být dotčen užitečný účinek ustanovení tohoto nařízení ( 40 ).

55. Co se týče pravidel pro určení příslušnosti ve věci rodičovské zodpovědnosti stanovených tímto nařízením, mezi která patří článek 11, z bodu 12 odůvodnění tohoto nařízení vyplývá, že jsou formulována s ohledem na nejlepší zájmy dítěte. Nutnost zohlednit při výkladu uvedených pravidel „především“ tento cíl Soudní dvůr ve své judikatuře týkající se výkladu ustanovení tohoto právního nástroje opakovaně zdůraznil ( 41 ).

56. Kromě toho nařízení Brusel IIa podle bodu 33 svého odůvodnění ctí základní práva a zachovává zásady Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“), přičemž se snaží zejména zajistit dodržování základních práv dítěte stanovených v článku 24 Listiny. Z odstavců 2 a 3 uvedeného článku vyplývá, že při všech činnostech týkajících se dětí, zejména uskutečňovaných veřejnými orgány, musí být prvořadým hlediskem nejvlastnější zájem dítěte, a že každé dítě má právo udržovat pravidelné osobní vztahy a přímý styk s oběma rodiči ( 42 ).

57. Konkrétně, účelem ustanovení uvedeného nařízení týkajících se protiprávního přemístění nebo zadržení dítěte je odradit rodiče od takového jednání tím, že případné silové řešení nemá žádné účinky na určení příslušnosti, a usnadnit rychlý návrat dítěte do členského státu, v němž bydlelo před svým přemístěním ( 43 ). Na tento cíl rychlosti je kladen důraz, zejména prostřednictvím striktních procesních lhůt, které jsou výslovně upraveny v článku 11 nařízení Brusel IIa ( 44 ).

58. S ohledem na znění odstavců 6 až 8 tohoto článku 11 tedy členské státy mohou přiznat specializovanému soudu příslušnost k posouzení, pokud o to jedna ze stran požádá, otázky navrácení dítěte nebo péče o ně v rámci zvláštního řízení podle uvedených odstavců 7 a 8, a to i tehdy, byl-li již kromě toho k některému soudu podán návrh na zahájení řízení ve věci samé týkající se rodičovské zodpovědnosti vůči dítěti.

59. Tato ustanovení totiž obsahují výslovné odkazy na právo členských států ( 45 ) a formulaci, která je současně obecná i cílená ( 46 ), ale nikoliv přesná ( 47 ), a která ponechává členským státům prostor pro určení soudu se sídlem na jejich území, který má zvláštní příslušnost k rozhodnutí o péči o dítě v návaznosti na rozhodnutí o nenavrácení.

60. Vzhledem ke specifickému účelu uvedených ustanovení mám za to, že článek 11 nařízení Brusel IIa představuje spíše normu technického charakteru než normu, která má určit příslušný soud ( 48 ), i když je součástí kapitoly II tohoto nařízení nadepsané „Příslušnost“. Hlavním cílem jeho odstavce 7 je podle mého názoru určit pravidla oznamování informací týkajících se rozhodnutí o nenavrácení, aby bylo stranám umožněno s plnou znalostí věci zaujmout stanovisko před soudem, který je příslušný podle práva členského státu obvyklého bydliště dítěte, a to s cílem zabránit nebezpečí právního vakua v návaznosti na takové rozhodnutí, jehož obsah musí být možné přezkoumat ( 49 ).

61. Tuto analýzu podle mého názoru nevyvrací výhrada stanovená na začátku tohoto odstavce 7. V tomto smyslu je třeba zdůraznit zvláštnost, v porovnání s výhradou obsaženou v tomto ustanovení, výhrady uvedené v bodě 18 odůvodnění uvedeného nařízení. Tento bod odůvodnění totiž upřesňuje, že „[p]okud soud [u soudu] v uvedeném členském státě věc nepřevezme [dosud nebylo zahájeno řízení], měl by to tento soud nebo ústřední orgán oznámit stranám“ ( 50 ). Lze si povšimnout, že na rozdíl od obecnějšího znění uvedeného čl. 11 odst. 7, tento bod 18 odůvodnění hovoří o předchozím zahájení řízení nikoliv u kteréhokoliv ze soudů členského státu obvyklého bydliště dítěte bez rozlišení, nýbrž u specifického soudu, a sice toho, který je v uvedeném členském státě příslušný k převzetí spisu týkajícího se rozhodnutí o nenavrácení.

62. Rád bych dodal, že takové pravidlo o vnitrostátním rozdělení věcné příslušnosti a o specializaci soudů samo o sobě nenarušuje užitečný účinek těchto ustanovení uvedeného nařízení ani zásady a cíle, ze kterých tato ustanovení vycházejí, a zejména není nutně v rozporu s výše uvedeným cílem rychlosti, i když toto pravidlo může mít v tomto ohledu negativní důsledky v závislosti na tom, jak je použito, což vysvětlím dále ( 51 ).

63. V této souvislosti je třeba zdůraznit, že pravidla belgického práva, kterých se týká žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, jsou založena na cílech, jež jsou v souladu s cíli nařízení Brusel IIa. Jak uvádí předkládající soud, důvody belgického zákonodárce souvisely se specializací soudců a koncentrací příslušnosti odůvodněnou technickým charakterem soudních řízení týkajících se mezinárodních únosů dětí, ve snaze zlepšit účinnost a rychlost činnosti belgických soudů v této oblasti a s úmyslem posílit přímou spolupráci mezi soudci různých členských států ( 52 ). Rád bych upřesnil, že první krok v tomto směru byl v belgickém právu učiněn v roce 1998, u příležitosti provedení Haagské úmluvy z roku 1980, ale v roce 2007 došlo při provedení nařízení Brusel IIa ( 53 ) k jeho posílení v tom smyslu, že počet soudů příslušných v dané oblasti byl snížen z dvaceti sedmi na šest, s možností odvolání ( 54 ).

64. Jak uvádějí výslovně přípravné práce k výše uvedenému zákonu ze dne 10. května 2007 ( 55 ), belgický zákonodárce se rozhodl „držet se“ právních předpisů stejného druhu přijatých předtím v jiných členských státech, konkrétně ve Francii ( 56 ) a v Německu ( 57 ). Studie srovnávacího práva provedená pod záštitou Haagské konference mezinárodního práva soukromého potvrzuje, že tento přístup byl zvolen v několika dalších členských státech ( 58 ).

65. Jak zdůrazňují belgická vláda a Komise, takový postup je v souladu s doporučeními soustředit věci týkající se mezinárodních únosů dětí k omezenému počtu soudů, uvedenými v příručkách vydaných v rámci Unie ( 59 ) a Haagské konference mezinárodního soukromého práva ( 60 ). Podle mého názoru je důležité zachovat mechanismy specializace soudů, o nichž bylo zjištěno, že představují v této souvislosti „osvědčené postupy“, jelikož Haagská úmluva z roku 1980 jako taková je i nadále mezi členskými státy použitelná, třebaže ji doplňuje nařízení Brusel IIa ( 61 ).

66. Jsem tedy toho mínění, že ustanovení nařízení Brusel IIa sama o sobě nebrání tomu, aby se členský stát rozhodl pro specializaci soudů příslušných rozhodovat ve věci samé v případech protiprávního přemístění nebo zadržení dítěte. Taková specializace samozřejmě nepředstavuje žádný problém, pokud bylo na návrh stran zahájeno pouze jedno řízení týkající se péče o dítě.

67. Je třeba si naopak položit otázku, zda jsou s těmito ustanoveními slučitelné mechanismy stanovené v právních předpisech členských států za účelem řešení výsledku souběžných řízení v dané věci. Tato otázka vyvstává zejména s ohledem na pravidlo přerušení všech řízení týkajících se rodičovské zodpovědnosti vůči dítěti již probíhajících u jiného, nikoliv specializovaného, soudu, které stanoví belgické právo, a zejména s ohledem na konkrétní dopad, který může mít toto pravidlo na průběh řízení, která mají v zásadě vést k bezodkladnému návratu dítěte do členského státu, ve kterém má obvyklé bydliště ( 62 ).

2. K přerušení všech řízení probíhajících před nespecializovaným soudem

68. Podle čl. 1232i odst. 4 belgického soudního řádu se návrhem na zahájení řízení u specializovaného soudu, který je příslušný k rozhodnutí v návaznosti na rozhodnutí o nenavrácení protiprávně přemístěného dítěte, tedy tribunal de la famille v místě bývalého obvyklého bydliště dítěte, přerušují všechna řízení zahájená u vnitrostátních soudů ve sporech ve věcech rodičovské zodpovědnosti nebo souvisejících sporech.

69. Předkládající soud se táže Soudního dvora na to, zda s ohledem na zvláštní požadavky rychlosti a účinnosti ( 63 ), kterými se řídí využití mechanismu stanoveného v čl. 11 odst. 6 až 8 nařízení Brusel IIa za účelem usnadnění návratu protiprávně přemístěného dítěte, brání tato ustanovení tomu, aby právní předpisy členského státu obsahovaly taková procesní pravidla.

70. I když členské státy mají v procesní oblasti jistou autonomii ( 64 ), musí nicméně nutně jednat „s respektem k zásadám a cílům nařízení [Brusel IIa]“, jak připomíná Komise v odpovědi, kterou navrhuje dát na položenou otázku.

71. V souladu s judikaturou Soudního dvora není přitom cílem mechanismů zavedených článkem 11 nařízení Brusel IIa, a zejména předávání informací podle jeho odstavce 6, pouze zajistit bezodkladné navrácení dítěte do členského státu, kde mělo obvyklé bydliště bezprostředně před svým protiprávním přemístěním nebo zadržením, ale také umožnit soudu, který je v tomto státě příslušný, posoudit důvody a důkazy, na jejichž základě bylo rozhodnutí o nenavrácení vydáno, přičemž toto posouzení přísluší v konečném důsledku uvedenému soudu ( 65 ).

72. Cour d’appel de Bruxelles uvádí různé praktické a právní důvody, v souvislosti zejména se skutečnostmi sporu v původním řízení, na podporu tvrzení, že v zájmu rychlosti a účinnosti by bylo vhodné, aby o péči o dítě nerozhodoval specializovaný soud určený články 633f a 1322i belgického soudního řádu, nýbrž soud, u něhož již probíhá řízení ve věci samé týkající se rodičovské zodpovědnosti ( 66 ).

73. V tomto ohledu je pravda, že soud, u něhož byl předtím podán návrh na zahájení řízení ve věci samé, může být lépe seznámen s konkrétní situací dotčeného dítěte, pokud již věc prostudoval, vyslechl účastníky řízení a má ve spisu k dispozici výsledky šetření ( 67 ), na rozdíl od specializovaného soudu, u něhož bylo řízení zahájeno později. Kromě toho je možné, že řízení probíhající před nespecializovaným soudem je stejně rychlé jako v případě věci zahájené u specializovaného soudu, pokud vnitrostátní právo stanoví – jako je tomu u belgického práva ( 68 ) – že všechna řízení týkající se rodičovské zodpovědnosti se považují za naléhavá a používají se v nich postupy pro vydání předběžných opatření, a v praxi může být ještě rychlejší, pokud je toto řízení již v pokročilé fázi.

74. V takovém kontextu se zdá být v nejlepším zájmu dítěte, aby soud, k němuž byl již dříve podán návrh na zahájení řízení, mohl pokračovat v již zahájeném projednávání věci a rozhodl jak o místě bydliště dítěte, tak o důsledcích takového rozhodnutí, a zejména o právu rodiče, u něhož dítě nebude bydlet, na styk s dítětem.

75. Ostatně belgická vláda proti tomu podle vyjádření, které předložila Soudnímu dvoru, není. Zdůrazňuje, že čl. 1322i odst. 4 belgického soudního řádu vede pouze k přerušení řízení probíhajícího před nespecializovaným soudem, k němuž již byl podán návrh na zahájení řízení ve věci rodičovské zodpovědnosti, a nikoliv zbavení tohoto soudu příslušnosti, což, jak podotýkám, stanoví právní předpisy jiných členských států ( 69 ).

76. Tato vláda podle mého názoru správně uvádí, že čl. 11 odst. 7 nařízení Brusel IIa nebrání tomu, aby právní předpisy členského státu přiznaly specializovanému soudu příslušnost rozhodnout rychle o otázce navrácení, aniž tento soud nutně musí současně zkoumat otázku péče o dítě, i když spolu tyto otázky s ohledem na judikaturu Soudního dvora obvykle úzce souvisejí ( 70 ).

77. Upřesňuje, že v belgickém právu platí, že jakmile je vydáno rozhodnutí týkající se navrácení, musí být v řízení ve věci samé týkající se práva péče, které probíhalo u soudu, u něhož bylo zahájeno řízení dříve – v prvním stupni nebo v rámci odvolání, znovu pokračováno.

78. Belgická vláda dodává, že v tomto případě specializovaný soud, který obdržel informaci o rozhodnutí o nenavrácení, již meritorně rozhodl spor rozsudkem, proti kterému bylo podáno odvolání, a proto měl za to, vzhledem k devolutivnímu účinku odvolání ve smyslu belgického práva ( 71 ), že je povinen postoupit věc cour d’appel ( 72 ), jelikož jedna ze stran vyjádřila přání, aby tento soud prvního stupně rozhodl o celém sporu, a nikoliv pouze o otázce navrácení.

79. Podotýkám, že v projednávaném případě vydal uvedený specializovaný soud toto rozhodnutí o postoupení tři měsíce poté, co k němu byl podán návrh na zahájení řízení, a během této doby bylo řízení probíhající u cour d’appel de Bruxelles přerušeno.

80. Je však třeba dbát na to, aby nehrozilo, že nařízení Brusel IIa bude při svém provádění členskými státy zbaveno užitečného účinku zejména tím, že cíl bezodkladného navrácení dítěte bude podle pravidel práva členského státu, v němž mělo dítě obvyklé bydliště před svým protiprávním přemístěním, podmiňován novým řízením zahájeným u specializovaného soudu bez ohledu na fázi, ve které se nachází řízení již zahájené před soudem příslušným meritorně rozhodnout ve věci rodičovské zodpovědnosti ( 73 ).

81. Jak Soudní dvůr již zdůraznil, „[t]oto nebezpečí je třeba uvážit o to více, že pokud jde o malé děti [jako je dítě, o jehož situaci se jedná v tomto sporu v původním řízení], nelze biologický čas poměřovat podle obecných kritérií vzhledem k jejich rozumové a volní vyspělosti a rychlosti jejího vývoje“ ( 74 ). Je tedy žádoucí věnovat obzvláštní péči zajištění možnosti případného návratu dítěte a obnovení vztahu s rodičem, od něhož je odloučeno, za odpovídajících podmínek ( 75 ).

82. Kromě toho je zjevně v zájmu dítěte, aby soudem, který bude určen za příslušný k přijetí rozhodnutí o právu péče, byl soud, který má „za tímto účelem veškeré informace a veškeré relevantní důkazy“, zejména pokud jde o „vztahy dítěte s oběma rodiči, jakož i rodičovské schopnosti a osobnosti těchto rodičů“, a také „čas nutný k jejich objektivnímu a uvážlivému posouzení“ ( 76 ).

83. Tento přístup je v souladu s duchem nařízení Brusel IIa a podporují jej požadavky, které vyplývají z bodu 33 jeho odůvodnění, jenž se týká dodržování práv dítěte stanovených v článku 24 Listiny. Domnívám se tedy, že čl. 11 odst. 7 a 8 nařízení Brusel IIa je třeba vykládat v tom smyslu, že tato ustanovení nezakazují přijetí takových vnitrostátních procesních pravidel, kterých se týká projednávaná žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, ovšem za předpokladu, že jejich účinky nejsou na úkor zásad a cílů uvedeného nařízení, a zejména zásad a cílů souvisejících se základními právy dotčeného dítěte, na základě kterých jsou prvořadými požadavky přiměřená délka řízení a jeho skutečná efektivita.

V – Závěry

84. S ohledem na výše uvedené úvahy navrhuji, aby Soudní dvůr na předběžnou otázku položenou cour d’appel de Bruxelles odpověděl následovně: „Článek 11 odst. 7 a 8 nařízení Rady (ES) č. 2201/2003 ze dne 27. listopadu 2003 o příslušnosti a uznávání a výkonu rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti a o zrušení nařízení (ES) č. 1347/2000 musí být vykládán v tom smyslu, že za předpokladu, že jsou účinně dodrženy zásady a cíle uvedeného nařízení, v zásadě nebrání tomu, aby členský stát přijal vnitrostátní pravidla, z nichž vyplývá: – že řízení navazující na rozhodnutí, kterým bylo zamítnuto navrácení protiprávně přemístěného dítěte, vydané soudem jiného členského státu, které je upraveno těmito ustanoveními, je ve výlučné příslušnosti specializovaných soudů, a – že podáním návrhu na zahájení řízení k jednomu z těchto specializovaných soudů se přerušují všechna řízení týkající se rodičovské zodpovědnosti vůči dítěti probíhající před jiným soudem tohoto členského státu, a to i tehdy, byl-li tento jiný soud ke dni, kdy k němu byl podán dřívější návrh na zahájení řízení jak na mezinárodní, tak na vnitrostátní úrovni příslušný v tomto sporu meritorně rozhodnout.“

( 1 ) – Původní jazyk: francouzština.

( 2 ) – V návaznosti na žádost o anonymizaci byla jména a příjmení v úvodní části nahrazena písmeny.

( 3 ) – Úř. věst. L 338, s. 1; Zvl. vyd. 19/06, s. 243.

( 4 ) – Dostupná ve francouzském jazyce na následující internetové adrese: http://www.hcch.net/upload/conventions/txt28fr.pdf.

( 5 ) – Podle bodu 11 odůvodnění a čl. 2 bodu 3 nařízení Brusel IIa se „členským státem“ rozumí všechny členské státy s výjimkou Dánského království.

( 6 ) – Viz článek 11 zákona ze dne 10. května 2007, kterým se provádí nařízení Rady (ES) č. 2201/2003 ze dne 27. listopadu 2003 o příslušnosti a uznávání a výkonu rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti a o zrušení nařízení (ES) č. 1347/2000, Evropská úmluva ze dne 20. května 1980 o uznávání a výkonu rozhodnutí o výchově dětí a obnovení výchovy dětí a Haagská úmluva o občanskoprávních aspektech mezinárodních únosů dětí (Moniteur belge ze dne 21. června 2007, s. 34264) a který nabyl účinnosti dne 1. července 2007.

( 7 ) – Zákon, jímž se zřizuje soud pro rodinné záležitosti a pro mládež (Moniteur belge ze dne 27. září 2013, s. 68429), který nabyl účinnosti dne 1. září 2014.

( 8 ) – Tento název platil před vstupem změny zavedené výše uvedeným zákonem ze dne 30. července 2013 v platnost (viz poznámka 6 tohoto názoru).

( 9 ) – Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že kromě řízení zahájených otcem u belgických soudů za účelem rozhodnutí o rodičovské zodpovědnosti vůči dítěti se za stejným účelem obrátila na polské soudy i matka. Vzhledem k tomu, že vylíčení obsahu posledně uvedených řízení není pro zodpovězení předběžné otázky nezbytné, nebudu jej v tomto názoru uvádět. Je však třeba zdůraznit, že polské soudy se po konstatování, že belgický soud obdržel návrh na zahájení řízení jako první a uznal svou mezinárodní příslušnost, prohlásily ve věci za nepříslušné.

( 10 ) – Na základě uvedeného článku mohou soudy členského státu příslušné ve věci, výjimečně a za podmínek stanovených v tomto článku, postoupit věc soudu jiného členského státu, který má lepší předpoklady k jejímu projednání, pokud je to v zájmu dítěte.

( 11 ) – Viz poznámka 6 tohoto názoru a článek 232 uvedeného zákona.

( 12 ) – Předkládající soud má za to, že podle belgického práva u něj může být zahájeno řízení podle čl. 11 odst. 6 a 7 nařízení Brusel IIa pouze na základě odvolání podaným jednou ze stran sporu proti uvedenému rozsudku.

( 13 ) – Cour d’appel de Bruxelles ve svém předkládacím rozhodnutí upřesňuje, že v současnosti není třeba měnit předběžná opatření týkající se práva otce na styk s dítětem, která stanovil ve svém mezitímním rozsudku ze dne 30. července 2014, jež jsou v Polsku přímo vykonatelná prostřednictvím osvědčení vydávaného podle článku 41 nařízení Brusel IIa.

( 14 ) – Nejedná se však o čistě vnitrostátní problematiku, neboť se týká výkladu ustanovení nařízení Brusel IIa, která vedou k tomu, že jeden nebo druhý dotčený belgický soud bude příslušný k rozhodnutí sporu, který má přeshraniční, a nikoliv vnitrostátní charakter (viz obdobně okolností věcí, v nichž byly vydány rozsudky C [C‑435/06, EU:C:2007:714] a A [C‑523/07, EU:C:2009:225]).

( 15 ) – Viz poznámka 8 tohoto názoru.

( 16 ) – K obsahu těchto ustanovení viz rozsudek McB.(C‑400/10 PPU, EU:C:2010:582).

( 17 ) – K pojmu porušení práva péče o dítě viz rozsudek C (C‑376/14 PPU, EU:C:2014:2268, bod 60 a násl.).

( 18 ) – I když totiž usnesením ze dne 19. prosince 2013 soudce příslušný pro rozhodování o předběžných opatřeních u tribunal de première instance de Bruxelles předběžně rozhodl, že dítě se svěřuje do péče otci, tribunal de la jeunesse de Bruxelles rozsudkem ve věci samé ze dne 26. března 2014, proti kterému bylo podáno odvolání, naopak rozhodl, že dítě se svěřuje do péče matce, což cour d’appel de Bruxelles v rámci předběžných opatření, která přijal v mezitímním rozsudku ze dne 30. července 2014, nezměnil.

( 19 ) – Připomínám, že rozhodnutím ze dne 13. února 2014 využil okresní soud v Płońsku možnosti, kterou výjimečně poskytuje článek 13 Haagské úmluvy z roku 1980, odchýlit se od zásady bezodkladného navrácení dítěte ve smyslu článku 12 této úmluvy.

( 20 ) – Viz bod 17 první věta odůvodnění nařízení Brusel IIa, jakož i rozsudek Rinau (C‑195/08 PPU, EU:C:2008:406, bod 66); můj názor k posudku 1/13 (EU:C:2014:2292, body 84 a násl.), a posudek 1/13 (EU:C:2014:2303, body 77 a násl.).

( 21 ) – V tomto smyslu „odůvodnění“ návrhu, který vedl k přijetí nařízení Brusel IIa, předloženého Komisí dne 3. května 2002 [COM(2002) 222 final, Úř. věst. C 203 E, s. 161], uvádělo, v části nadepsané „Cíl“, že „členský stát, v němž se nachází unesené dítě, může přijmout zajišťovací předběžné opatření spočívající v nenavrácení dítěte, které bude nahrazeno rozhodnutím o péči o dítě vydaným soudy členského státu obvyklého bydliště dítěte“ (zvýrazněno autorem tohoto stanoviska).

( 22 ) – Tento výmluvný výraz byl uveden v bodě 9 odůvodnění prvního návrhu nařízení o příslušnosti a uznávání a výkonu rozhodnutí ve věcech rodičovské zodpovědnosti, předloženého Komisí dne 6. září 2001 [COM(2001) 505 final, Úř. věst. C 332 E, s. 269], který uváděl, že „[p]ravidla pro určení příslušnosti by neměla vylučovat přijetí opatření v členském státě, v němž se dítě nachází, za účelem jeho ochrany v naléhavém případě nebo úpravy výkonu rodičovské zodpovědnosti; soudy členského státu příslušné ve věci samé by však měly mít poslední slovo, včetně možnosti tato opatření zrušit“ (zvýrazněno autorem tohoto stanoviska).

( 23 ) – Viz ESLP, Povse v. Rakousko, stížnost č. 3890/11, § 85 a 86 (k dispozici v anglickém jazyce na následující internetové adrese: http://hudoc.echr.coe.int/sites/eng/pages/search.aspx?i= 001-122449), přičemž uvedený rozsudek odkazuje na rozsudek Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:400) vydaný předtím Soudním dvorem. ESLP zdůraznil, že stěžovatelé se mohli v návaznosti na rozhodnutí, kterým bylo nařízeno navrácení dítěte do Itálie, domáhat ochrany jejich základního práva na respektování rodinného života u soudů se sídlem v Itálii, místě obvyklého bydliště dítěte.

( 24 ) – Viz zejména ESLP X. v. Lotyšsko, stížnost č. 27853/09, § 93, 96 a 100 (k dispozici ve francouzském jazyce na následující internetové stránce: http://hudoc.echr.coe.int/sites/fra/pages/search.aspx?i= 001-138939).

( 25 ) – Viz rovněž bod 18 první věta odůvodnění nařízení Brusel IIa.

( 26 ) – Z druhého pododstavce uvedeného odstavce 7 vyplývá, že pokud příslušný soud neobdrží ve stanovené lhůtě žádné podání, musí věc uzavřít.

( 27 ) – Navzdory obecnosti výrazu použitého v uvedeném odstavci 8, a sice „soud příslušný podle [nařízení Brusel IIa]“ mám s ohledem na uvedený bod 17 odůvodnění za to, že tento výraz označuje nikoliv jakýkoliv soud, který je příslušný na základě některého z článků tohoto nařízení, ale spíše soud, který rozhodne o péči o dítě v rámci řízení podle čl. 11 odst. 6 až 8 tohoto nařízení.

( 28 ) – V souladu s podmínkami stanovenými v čl. 40 a násl. nařízení Brusel IIa.

( 29 ) – Zvýrazněno autorem tohoto názoru. Je použito množné číslo, jelikož je možné, že spor o péči o dotčené dítě již byl předložen vícero soudům tohoto členského státu, různých stupňů, či nikoli, jako tomu bylo v původním řízení.

( 30 ) – Zvýrazněno autorem tohoto názoru. V bodě 61 tohoto názoru se k tomu vrátím.

( 31 ) – Viz návrh zákona, který vedl k přijetí výše uvedeného zákona ze dne 10. května 2007, předložený dne 16. března 2007 belgickou vládou dolní komoře Belgického království, dokument 51-3002/001, 2006-2007, s. 3 (k dispozici ve francouzském znění na následující internetové adrese: http://www.lachambre.be/FLWB/pdf/51/3002/51K3002001.pdf).

( 32 ) – Podle článků 633f a 1322i belgického soudního řádu, citovaných v bodech 14 a 15 tohoto názoru, je uvedené řízení vyhrazeno tribunal de première instance, nyní tribunal de la famille, v místě sídla odvolacího soudu, v jehož obvodě mělo dítě obvyklé bydliště bezprostředně před protiprávním přemístěním nebo zadržením.

( 33 ) – Viz čl. 1322i odst. 4 belgického soudního řádu.

( 34 ) – Souhlasím s Komisí, že tato situace, kdy probíhá současně řízení u soudů téhož členského státu, se liší od situace, o které hovoří článek 19 nařízení Brusel IIa, jenž upravuje překážku litispendence, která vyvstává, „[p]okud je řízení ve věci rodičovské zodpovědnosti ke stejnému dítěti v téže věci zahájeno u soudů různých členských států“ (zvýrazněno autorem tohoto názoru). Na rozdíl od stanoviska, které tento orgán uvedl na jednání, mám naopak za to, že předmět souběžných řízení, o kterých se zde hovoří, může být totožný, pokud rozhodnutí týkající se péče o dítě určí místo, kde má dítě žít, a může mít tudíž dopad na jeho případné navrácení.

( 35 ) – Viz články 22 až 24 návrhu Komise [COM(2002) 222 final], nyní článek 11 nařízení Brusel IIa, jakož i „odůvodnění“ tohoto návrhu, které ohledně uvedeného čl. 24 odst. 2 upřesňuje, že „ústřední orgán členského státu, v němž mělo dítě obvyklé bydliště před svým přemístěním nebo zadržením, má povinnost obrátit se za tím účelem na soud, přičemž stejnou možnost má každý nositel rodičovské zodpovědnosti“ (zvýrazněno autorem tohoto názoru).

( 36 ) – Viz sdělení předsednictví Rady Evropské unie ze dne 26. listopadu 2002 (č. 14733/02, s. 5 a 6, jakož i s. 14 a násl.), které neuvádí jasně, jaké byly záměry členů Rady v tomto ohledu. Bod 17 této poznámky uvádí pouze, že takové rozhodnutí o nenavrácení „je pouhým zajišťovacím opatřením, a nikoliv rozhodnutím ve věci samé. Ve většině případů je tedy nezbytné obrátit se následně na soudy členského státu, v němž mělo dítě obvyklé bydliště bezprostředně před únosem, které jsou i nadále příslušné k rozhodnutí ve věci samé“ (zvýrazněno autorem tohoto názoru).

( 37 ) – Viz zejména McEleavy, P., „The New Child Abduction Regime in the European Union: Symbiotic Relationship or Forced Partnership?“, Journal of Private International Law, 2005, č. 1, s. 30 a poznámka 132; Fulchiron, H., „La lutte contre les enlèvements d’enfants“, v Fulchiron, H., a Nourissat, C. (pod jejich vedením), Le nouveau droit communautaire du divorce et de la responsabilité parentale, Dalloz, Paříž, 2005, s. 249; Pataut, E., „Commentaire de l’article 11“, v Magnus, U., a Mankowski, P. (pod jejich vedením), Brussels II bis Regulation, Sellier European Law Publishers, Mnichov, 2012, s. 142 a násl., bod 63.

( 38 ) – Podle uvedené praktické příručky, ve znění aktualizovaném ke dni 1. června 2005 (k dispozici ve francouzském jazyce na následující internetové adrese: http://ec.europa.eu/civiljustice/parental_resp/parental_resp_ec_vdm_fr.pdf), „[v] případě, že soud členského státu již dříve vydal rozhodnutí týkající se dotčeného dítěte, písemnosti budou zpravidla zaslány tomuto soudu. V případě, že takové rozhodnutí nebylo vydáno, informace budou zaslány soudu, který je příslušný podle práva tohoto členského státu“ (viz s. 36, zvýrazněno autorem tohoto názoru). Komise tvrdí, že výraz „zpravidla“ umožňuje mít za to, že jsou možné i jiné způsoby, jako zaslání specializovanému soudu. Nicméně alternativa uvedená na začátku následující věty, kterou Komise necituje, může tuto analýzu vyvrátit.

( 39 ) – Soudní dvůr totiž pravidelně připomíná, že pro výklad ustanovení unijního práva je třeba vzít v úvahu nejen jeho znění, ale i jeho kontext a cíle sledované právní úpravou, jejíž je součástí (viz zejména rozsudek L, C‑656/13, EU:C:2014:2364, bod 38).

( 40 ) – Viz zejména rozsudky Rinau (EU:C:2008:406, bod 82) a Povse (EU:C:2010:400, bod 78).

( 41 ) – Viz zejména rozsudky E. (C‑436/13, EU:C:2014:2246, body 44 a 45); C (EU:C:2014:2268, bod 50 a citovaná judikatura), jakož i L (EU:C:2014:2364, bod 48).

( 42 ) – V tomto ohledu viz rozsudky Detiček (C‑403/09 PPU, EU:C:2009:810, body 53 a 54); Aguirre Zarraga (C‑491/10 PPU, EU:C:2010:828, body 59 a násl.); Povse (EU:C:2010:400, bod 64), jakož i McB. (EU:C:2010:582, body 60 a násl.).

( 43 ) – Viz zejména rozsudky Rinau (EU:C:2008:406, bod 52); Povse (EU:C:2010:400, bod 43), a C (EU:C:2014:2268, bod 67), jakož i body 15 a 16 sdělení předsednictví Rady ze dne 26. listopadu 2002, op. cit.

( 44 ) – Odstavec 3 uvedeného článku tak stanoví, že soud, u kterého je podána žádost o navrácení, musí rozhodnout v zásadě „do šesti týdnů od podání žádosti“. Jeho odstavec 6 vyžaduje, aby ke sdělení tam uvedených informací „do jednoho měsíce ode dne rozhodnutí o nenavrácení“. Jeho odstavec 7 doplňuje, že strany musí doručit svá podání „do tří měsíců od [oznámení těchto informací]“. Podle zprávy Komise Evropskému parlamentu, Radě a Evropskému hospodářskému a sociálnímu výboru o uplatňování nařízení č. 2201/2003, kterým se zrušuje nařízení (ES) č. 1347/2000, ze dne 15. dubna 2014 [COM(2014) 225 final], nejsou soudy členských států první z těchto lhůt v praxi vždy schopny dodržet.

( 45 ) – Odkaz na ustanovení „vnitrostátního práva“ se objevuje jak v uvedeném odstavci 6 (v souvislosti s oznámením informací týkajících se rozhodnutí o nenavrácení příslušným orgánům členského státu obvyklého bydliště dítěte), tak v uvedeném odstavci 7 (v souvislosti s pravidly, podle kterých musí být tato informace oznámena stranám a ty musí být vyzvány, aby doručily svá podání příslušnému soudu).

( 46 ) – Formulace uvedeného odstavce 7 je obecná, jelikož toto ustanovení zmiňuje hromadně „soudy v členském státě, ve kterém mělo dítě obvyklé bydliště bezprostředně před neoprávněným odebráním [protiprávním přemístěním] nebo zadržením“, a je cílená, jelikož třikrát hovoří o „soudu“, který obdrží informaci podle odstavce 6 a musí následně jednat, buď vydáním rozhodnutí, nebo uzavřením věci (zvýrazněno autorem tohoto názoru).

( 47 ) – Jinak je tomu u ustanovení, jehož účelem je vymezit místní příslušnost soudu způsobem, který umožňuje určit konkrétní soud členského státu, jako je ustanovení, které je předmětem mého stanoviska ve věcech Sanders a Huber (C‑400/13 a C‑408/13, EU:C:2014:2171, bod 36), dosud projednávaných, a které hovoří o „soudu místa, v němž má oprávněný místo obvyklého pobytu“ (zvýrazněno autorem tohoto názoru).

( 48 ) – Ve prospěch procesní povahy pravidel stanovených v uvedeném článku 11 viz Devers, A., „Les enlèvements d’enfants et le règlement ‚Bruxelles II bis‘“, v Fulchiron, H. (pod jeho vedením), Les enlèvements d’enfants à travers les frontières, Bruylant, Brusel, 2004, s. 40.

( 49 ) – V tomto ohledu belgická vláda na jednání uvedla, podle mého názoru správně, že „zásadním cílem čl. 11 odst. 7 nařízení je určit postup pro případ, že k žádnému soudu ve státě [obvyklého bydliště dítěte] dosud nebyl podán návrh na zahájení řízení ve věci rodičovské zodpovědnosti […], tak, aby věc mohla pokračovat bez ohrožení cíle rychlosti. Naopak, pokud již byl k soudu podán návrh na zahájení řízení ve věci samé nebo její části, […] ponechává nařízení na členských státech určení postupu, který má na vnitrostátní úrovni následovat“. Komise se s tímto stanoviskem ztotožnila a upřesnila, že v posledně uvedeném případě „není povinnost informovat strany stanovena samotným nařízením, tuto otázku musí řešit vnitrostátní procesní právo“.

( 50 ) – Zvýrazněno autorem tohoto názoru.

( 51 ) – Viz bod 68 a násl. tohoto názoru.

( 52 ) – Viz odůvodnění týkající se článku 3 návrhu zákona uvedeného v poznámce 30 tohoto názoru (s. 44 uvedeného návrhu).

( 53 ) – Několik členských států pozměnilo své vnitrostátní právní předpisy za účelem zohlednění požadavků tohoto nařízení. Viz Boele-Woelki, K., a González Beilfuss, C., (pod jejich vedením), Brussels II bis – Its Impact and Application in the Members States, Intersentia, Antverpy, 2007.

( 54 ) – V tomto ohledu viz příspěvek týkající se belgického práva v „Dossier spécial – Concentration des compétences en relation avec la Convention de La Haye [de 1980] et d’autres instruments internationaux en matière de protection de l’enfance“, La Lettre des Juges sur la protection internationale de l’enfant, vydávaný Haagskou konferencí mezinárodního veřejného práva, svazek XX, léto-podzim 2013, s. 5 a 6 (k dispozici ve francouzském jazyce na následující internetové adrese: http://www.hcch.net/upload/newsletter/nl2013tome20fr.pdf).

( 55 ) – Viz odůvodnění k článku 3 návrhu zákona, op. cit. (s. 44 uvedeného návrhu).

( 56 ) – V tomto ohledu viz článek 1210-4 francouzského code de procédure civil (občanský soudní řád) a článek L. 211-12 francouzského code de l’organisation judiciaire Zákoník o organizaci soudnictví), jakož i Nourissat, C., a Devers, A., „Étude 245 – Règles de compétence en matière matrimoniale et responsabilité parentale“, v Canivet, G., a další (pod jejich vedením), Lamy Procédures communautaires, Paříž, 2008, body 245-205 a násl.

( 57 ) – Viz příspěvky týkající se francouzského a německého práva v „Dossier spécial – Concentration des compétences en relation avec la Convention de La Haye [de 1980] et d’autres instruments internationaux en matière de protection de l’enfance“, op. cit., s. 16, resp. 17 a násl.

( 58 ) – Viz celý „Dossier spécial – Concentration des compétences en relation avec la Convention de La Haye [de 1980] et d’autres instruments internationaux en matière de protection de l’enfance“, op. cit., a zejména shrnutí vypracované Lortiem, P., s. 2 a násl., který upřesňuje, že v některých členských státech, kterých se týkala tato studie, došlo v souvislosti s nařízení Brusel IIa ke koncentraci příslušnosti, a to podle něj v Německu, Belgii, Bulharsku, na Kypru, ve Finsku, Francii, Maďarsku, Nizozemsku a Spojeném království, a že příslušnost byla někdy vyhrazena pouze jednomu specializovanému soudu, mimo jiné v Nizozemsku a ve Švédsku.

( 59 ) – Viz Praktická příručka pro používání nového nařízení Brusel II, op. cit., s. 28, jakož i zpráva „Article 11 working group – Information on national procedures“, 2013 (k dospozici ve francouzském jazyce na následující internetové adrese: https://e-justice.europa.eu/content_parental_child_abduction-309-fr.do?clang=fr), s. 12 a násl., kde je uvedeno: „[t]he following Member States appear not to have implemented concentration: Estonia, Latvia, Lithuania, Poland, Slovenia and Spain“.

( 60 ) – Příručka osvědčených postupů na základě Haagské úmluvy [z roku 1980] – Druhá část – Provedení, 2003, s. xii a násl., jakož i s. 29 a násl. (k dispozici ve francouzském jazyce na následující internetové adrese: http://www.hcch.net/index_fr.php?act=publications.details&pid= 2781), která vyjmenovává výhody, které představuje takový postup, K významu této příručky bez ohledu na její nezávaznost viz ESLP, X. v. Lotyšsko, uvedený výše, § 36.

( 61 ) – Viz bod 39 tohoto názoru.

( 62 ) – Ledaže je takový návrat v rozporu s nejlepším zájmem dítěte.

( 63 ) – K tomu viz zejména bod 57 tohoto názoru.

( 64 ) – Viz bod 54 a násl. tohoto názoru.

( 65 ) – Rozsudek Rinau (EU:C:2008:406, body 78 až 80).

( 66 ) – Ve sporu v původním řízení podle všeho příslušný specializovaný soud sdílí toto stanovisko, neboť tribunal de la famille de Bruxelles, u něhož bylo zahájeno řízení v návaznosti na rozhodnutí o nenavrácení, postoupil věc cour d’appel de Bruxelles, u něhož bylo předtím zahájeno řízení ve věci samé.

( 67 ) – V tomto případě nařídil cour d’appel de Bruxelles, v rozhodnutí o předložení předběžné otázky, provedení sociálního šetření okolností otce, aby zejména zjistil, jaké ubytování může otec dítěti případně nabídnout, a jaké jsou jeho rodičovské schopnosti.

( 68 ) – Viz čl. 198 odst. 2 zákona ze dne 30. července 2013, uvedeného v poznámce 6 tohoto názoru.

( 69 ) – V německém právu tak v takovém případě „oddíl 13 [spolkového zákona ze dne 5. dubna 1990 ve znění pozdějších změn] ukládá místnímu soudu, aby se prohlásil za nepříslušný ve prospěch specializovaného soudu“ (viz „Dossier spécial – Concentration des compétences en relation avec la Convention de La Haye [de 1980] et d’autres instruments internationaux en matière de protection de l’enfance“, op. cit., s. 18). Stejně tak ve francouzském právu se ostatní soudy projednávající tentýž spor nebo související spory musí prohlásit za nepříslušné ve prospěch soudu, který má zvláštní příslušnost v návaznosti na rozhodnutí o nenavrácení (viz článek 1210-9 občanského soudního řádu).

( 70 ) – Tato vláda s odkazem na rozsudky Rinau (EU:C:2008:406, body 63 a 64), jakož i Povse (EU:C:2010:400, bod 53), připomíná, že Soudní dvůr rozhodl, že „[p]řestože je rozhodnutí nařizující navrácení dítěte, následující po rozhodnutí o nenavrácení dítěte, vnitřně spjato s ostatními věcmi upravenými nařízením, zejména právem na péči o dítě, požívá procesní autonomie za tím účelem, aby se neodkládalo navrácení dítěte, které bylo protiprávně přemístěno nebo zadrženo“, a dále, že z uvedeného čl. 11 odst. 7„[n]elze […] dovozovat, že rozhodnutí o péči o dítě tvoří předběžnou podmínku přijetí rozhodnutí nařizujícího navrácení dítěte“, neboť „[t]oto ustanovení nicméně toliko stanovuje konečný účel […] soudních řízení, totiž uvedení situace dítěte do souladu s právem“ (zvýrazněno autorem tohoto stanoviska).

( 71 ) – Tento devolutivní účinek znamená, že soud, k němuž bylo podáno odvolání, může rozhodovat o všech okolnostech sporu, a zejména o nových okolnostech, které nastaly po vydání napadeného rozsudku, jako je následné jednání některého z rodičů.

( 72 ) – Na jednání belgická vláda toto hledisko mírně pozměnila a uvedla, že specializovaný soud má ve skutečnosti svrchovanou pravomoc posoudit, v závislosti na vhodnosti a zejména pak zájmu dítěte, opodstatněnost žádosti účastníka řízení o to, aby byla cour d’appel postoupena společně otázka navrácení dítěte a otázka péče o něj, na základě pravidla, podle něhož příslušenství sleduje věc hlavní.

( 73 ) – Obdobně viz rozsudek Rinau (EU:C:2008:406, bod 81).

( 74 ) – Tamtéž.

( 75 ) – ESLP poukazuje rovněž na povinnost soudů členského státu „využít všech nezbytných prostředků k náležitému průběhu“ řízení týkajících se rodičovské zodpovědnosti vůči unesenému dítěti a jeho navrácení, na která se vztahuje nařízení Brusel IIa, přičemž zdůrazňuje, že „plynutí času může mít nenapravitelné důsledky na vztahy mezi dětmi a tím, z rodičů, který s nimi nežije“ (viz zejména ESLP, Karoussiotis v. Portugalsko, č. 23205/08, § 85 a násl., k dispozici ve francouzském jazyce na následující internetové adrese: http://hudoc.echr.coe.int/sites/fra/pages/search.aspx?i= 001-103165).

( 76 ) – Viz rozsudek Povse (EU:C:2010:400, body 62 a 66).