ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Zařízení, která jsou charakterizována tím, že jednak mají funkce tisku a skenování, ve spojení – přímém nebo prostřednictvím sítě – se zařízeními pro automatické zpracování dat, a jednak tím, že funkce kopírování, jíž jsou vybavena, je užívána samostatným způsobem, umožňují naplnit současně všechny tři podmínky stanovené v poznámce 5 B) a) až c) ke kapitole 84 kombinované nomenklatury, která tvoří přílohu I nařízení č. 2658/87 o celní a statistické nomenklatuře a o společném celním sazebníku, ve znění nařízení č. 1719/2005, pro to, aby mohla být považována za jednotky tvořící součást systému pro automatizované zpracování dat, a to že jejich výhradní nebo hlavní použití je v systému pro automatizované zpracování dat, že jsou připojitelná k centrální zpracovatelské jednotce a že jsou schopna přijímat nebo předávat data v takové formě, kterou může tento systém používat.

Předkládajícímu soudu však přísluší posoudit, s přihlédnutím k objektivním charakteristikám těchto zařízení, jako jsou zejména rychlost tisku a reprodukční techniky, existence automatického podavače originálů ke kopírování nebo množství zásobníků na papír, zda je funkce kopírování vzhledem k oběma ostatním funkcím vedlejší, či zda s nimi má naopak rovnocenný význam.

Jestliže funkce kopírování je oproti funkcím tisku a skenování vedlejší, musí být tato zařízení považována za jednotky zařízení pro automatizované zpracování dat ve smyslu poznámky 5 B) ke kapitole 84 kombinované nomenklatury, tedy jednotky, které na základě poznámky 5 C) k této kapitole spadají, pokud jsou předmětem celního prohlášení odděleně, do čísla 8471 této nomenklatury. V takovém případě musí být příslušná podpoložka určena na základě poznámky 3 ke třídě XVI uvedené nomenklatury.

Naproti tomu, pokud je význam této funkce kopírování rovnocenný oběma ostatním funkcím, tato zařízení nemohou být považována za jednotky zařízení pro automatizované zpracování dat, neboť nesplňují podmínku uvedenou v poznámce 5 B) a) ke kapitole 84 kombinované nomenklatury, tedy že „jejich výhradní nebo hlavní použití je v systému automatizovaného zpracování dat“. Z tohoto důvodu musí být tato zařízení na základě bodu 3 b) všeobecných pravidel pro výklad této nomenklatury zařazena do čísla, jež odpovídá jednotce, která těmto zařízením dává jejich podstatné rysy, je-li takové určení možné. Pokud by se ukázalo jako nemožné, musí být tato zařízení zařazena na základě bodu 3 c) uvedených všeobecných pravidel do čísla 9009.

(viz body 40–41, 46–48, 56, výrok 2)
(viz bod 30)

Ať již je článek 54 Úmluvy k provedení Schengenské dohody (ÚPSD) použit na rozsudek vydaný v nepřítomnosti v souladu s vnitrostátními právními předpisy smluvního státu, nebo na běžný rozsudek, nezbytně předpokládá existenci vzájemné důvěry smluvních států v jejich příslušné systémy trestního soudnictví, a to, že každý z uvedených států přijme použití trestního práva platného v ostatních smluvních státech, a to i tehdy, pokud by uplatnění jeho vlastního vnitrostátního práva vedlo k odlišnému řešení.

Ze samotného znění téhož článku vyplývá, že rozsudky vydané v nepřítomnosti nejsou vyloučeny z jeho působnosti, jelikož jedinou podmínkou použití tohoto ustanovení je vynesení pravomocného rozsudku smluvní stranou.

Přitom pouze skutečnost, že by řízení vedené v nepřítomnosti obžalovaného podle francouzského práva upravujícího dotčené řízení znamenalo znovuzahájení řízení, kdyby dotčená osoba byla zatčena v době, kdy trest ještě nebyl promlčen, jako taková nevylučuje, aby odsuzující rozsudek vydaný v nepřítomnosti byl přesto kvalifikován jako pravomocné rozhodnutí ve smyslu zmíněného článku 54 ÚPSD.

(viz body 35, 37, 40)
1)

Italská republika tím, že čl. 2 odst. 44 zákona č. 350 o ustanovení týkajících se tvorby ročního a víceletého státního rozpočtu (finanční zákon pro rok 2004) [legge n. 350, disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato (legge finanziaria 2004)] ze dne 24. prosince 2003, rozšířila na rok 2002 daňovou amnestii stanovenou v článcích 8 a 9 zákona č. 289 o ustanovení týkajících se tvorby ročního a víceletého státního rozpočtu (finanční zákon pro rok 2003) [legge n. 289, disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato (legge finanziaria 2003)] ze dne 27. prosince 2002, a stanovila všeobecné a nediferencované vzdání se ověřování zdanitelných plnění uskutečněných během daňového období 2002, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z čl. 2 odst. 1 písm. a), c) a d) a článků 193 až 273 směrnice Rady 2006/112/ES ze dne 28. listopadu 2006 o společném systému daně z přidané hodnoty, které od 1. ledna 2007 nahradily články 2 a 22 šesté směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně, jakož i z článku 10 ES.
(viz body 35–37)

Vnitrostátní opatření omezující volný pohyb služeb může být odůvodněno, pokud se specificky týká čistě vykonstruovaných operací, zbavených hospodářské podstaty, které se uskutečňují pouze za účelem získaní daňového zvýhodnění. Nicméně okolnost, že podnik, který může žádat o investiční prémii, přenechá za úplatu majetek do užívání podniku, který ho používá hlavně v jiných členských státech, nepředstavuje sama o sobě zneužití. Takové přenechání nemůže ani založit obecnou domněnku o existenci zneužívající praktiky a odůvodnit opatření zasahující do výkonu základní svobody zaručené Smlouvou.

Článek 49 ES brání takové právní úpravě členského státu, podle které je podnikům pořizujícím si hmotný majetek odepřena investiční prémie pouze z toho důvodu, že majetek, na nějž je tato prémie požadována a který je přenechán do užívání za úplatu, je používán hlavně v jiných členských státech.

Taková právní úprava, která podřizuje investice týkající se majetku, který byl přenechán do užívání za úplatu a je používán v jiných členských státech, daňovému režimu, který je méně příznivý než režim vyhrazený pro investice týkající se takového majetku používaného v tuzemsku, totiž v zásadě představuje omezení volného pohybu služeb, neboť může odradit podniky, které by mohly mít nárok na toto daňové zvýhodnění, od poskytování nájemních služeb hospodářským subjektům vykonávajícím činnosti v jiných členských státech; v situaci, kdy jeden podnik přenechá za úplatu majetek do užívání jinému podniku, s nímž je úzce hospodářsky spojen, může uvedená právní úprava rovněž odrazovat podniky-nájemce od výkonu přeshraničních činností.

Takováto právní úprava nemůže být odůvodněna požadavkem vyváženého rozdělení zdaňovací pravomoci mezi členskými státy, protože příjmy z pronájmu, vzniklé poskytnutím hmotného majetku, na nějž je požadována investiční prémie, jsou zdanitelné v členském státě, který uvedenou prémii poskytuje, a v případě neexistence dotčené právní úpravy by tedy nebylo ohroženo právo tohoto členského státu uplatňovat svoji daňovou pravomoc ve vztahu k činnostem vykonávaným na jeho území.

Takováto právní úprava nemůže být krom toho odůvodněna nutností zaručit soudržnost národního daňového režimu, neboť neexistuje přímá souvislost mezi investiční prémii poskytnutou pronajímateli na hmotný majetek, který si opatřil, a pozdějším zdaněním nájemce, pokud jde o příjmy dosažené díky použití tohoto majetku, který mu byl za úplatu přenechán do užívání.

Tato právní úprava nemůže být odůvodněna nutností předcházet zneužívajícím praktikám krom toho proto, že neumožňuje omezit odmítnutí investiční prémie pouze na čistě vykonstruované operace, nýbrž se týká všech pronajímatelů, kteří mohou žádat o investiční prémii a kteří přenechávají za úplatu majetek do užívání podnikům, které vykonávají přeshraniční činnosti, a to bez ohledu na neexistenci objektivních skutečností, které by mohly prokázat existenci takové operace.

(viz body 24–26, 32–35, 38–41 a výrok)
Článek 7 první pododstavec první odrážka rozhodnutí Rady přidružení EHS-Turecko č. 1/80 musí být vykládán v tom smyslu, že dítě tureckého pracovníka může mít práva vyplývající z tohoto ustanovení, pokud během období tří let soužití tohoto dítěte s tímto pracovníkem posledně uvedený vykonával výdělečnou činnost po dobu dva a půl roku a poté byl šest následujících měsíců nezaměstnaný.

Právo přiznané dítěti tureckého pracovníka odpovědět na jakoukoli nabídku zaměstnání v hostitelském státě podléhá totiž dvěma podmínkám, podle nichž tento pracovník musí působit na řádném trhu práce tohoto státu a dítě tam musí řádně pobývat po dobu nejméně tří let. Okolnost, že podmínka vzniku práva přístupu na trh práce v hostitelském členském státě pracovníkovi zaniká poté, co sám jeho rodinný příslušník nabyl toto právo, to nemůže sama o sobě zpochybnit. Z toho vyplývá, že pro účely nabytí práva přístupu na trh práce v hostitelském členském státě rodinným příslušníkem tureckého pracovníka musí být podmínka působení tohoto pracovníka na řádném trhu práce splněna alespoň po dobu tří let společného bydliště. Situace nedobrovolné nezaměstnanosti nemůže sama o sobě bránit tomu, aby turecký pracovník nadále působil na řádném trhu práce v hostitelském členském státě.

(viz body 22, 26, 36–37, 40, výrok 1)
Znění článku 10 služebního řádu, který stanoví zřízení Výboru pro služební řád, s nímž musí být projednán každý návrh na [přezkoumání] změnu služebního řádu a který může v rámci tohoto pozměňování sdělit své stanovisko, je zjevně neslučitelné s restriktivním výkladem. Komise má povinnost předmětná právní ustanovení s tímto výborem znovu projednat ještě předtím, než jej přijme Rada, pokud se změny návrhu služebního řádu podstatně dotýkají struktury návrhu, přičemž taková povinnost neexistuje v případě dílčích změn a změn s omezeným účinkem. Podstatný charakter změny musí být posouzen z hlediska předmětu a úlohy pozměněných ustanovení v celém mechanismu, a nikoliv z hlediska individuálních důsledků, které mohou mít na dotyčné úředníky.

V tomto ohledu není nahrazení platové třídy A*7 platovou třídou A*6, které vyplývá z reformy služebních postupů provedené zákonodárcem Společenství ke dni 1. května 2004, původně navržené v ustanovení, které se odrazilo v čl. 12 odst. 3 přílohy XIII služebního řádu, podstatné, jelikož představuje doplňkový prvek této reformy, který zapadá do celkové struktury a do celkové perspektivy postupné restrukturalizace služebních postupů. Vzhledem k tomu, že se tato změna neodkláněla podstatným způsobem od znění, které bylo předloženo Výboru pro služební řád, jenž tak mohl vyjádřit názor k možnosti stanovit, že mezi úředníky, kteří jsou úspěšnými kandidáty výběrových řízení, která se konala před vstupem v platnost reformy a kteří byli přijati před tímto datem, a těmi, kteří byli přijati po tomto datu, bude existovat rozdíl v platových třídách, do nichž jsou přijímáni, nevyžadovala tato změna nové projednání uvedeným výborem

(viz body 50–53)
Věc C-414/07

Magoora sp. zo. o.

v.

Dyrektor Izby Skarbowej w Krakowie

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Wojewódzki Sąd Administracyjny w Krakowie (Polsko)]

„Šestá směrnice o DPH — Článek 17 odst. 2 a 6 — Vnitrostátní právní úprava — Odpočet DPH odvedené při koupi pohonné hmoty pro určitá vozidla nezávisle na účelu, k němuž se používají — Skutečné omezení nároku na odpočet — Vynětí obsažená ve vnitrostátních právních předpisech v době vstupu směrnice v platnost“

Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 22. prosince 2008 I ‐ 10923

Shrnutí rozsudku

Daňová ustanovení – Harmonizace právních předpisů – Daně z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty – Odpočet daně odvedené na vstupu – Vyloučení nároku na odpočet

(Směrnice Rady 77/388, čl. 17 odst. 6 druhý pododstavec)

Článek 17 odst. 6 druhý pododstavec šesté směrnice 77/388 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu, brání tomu, aby členský stát v plném rozsahu zrušil, při provedení této směrnice do vnitrostátního práva, vnitrostátní ustanovení o omezení nároku na odpočet daně z přidané hodnoty odvedené na vstupu při koupi pohonné hmoty určené pro vozidla používaná k činnosti podléhající dani a ke dni vstupu uvedené směrnice v platnost na jeho území nahradil tato ustanovení ustanoveními, která stanovují nová kritéria v dané oblasti, pokud mají tato ustanovení za následek rozšíření rozsahu působnosti zmíněných omezení, což přísluší posoudit vnitrostátnímu soudu. V tomto ohledu odkazuje pojem „vnitrostátní předpisy“ ve smyslu čl. 17 odst. 6 druhého pododstavce šesté směrnice na režim odpočtu daně z přidané hodnoty, který existoval a byl skutečně používán v době vstupu směrnice v platnost. Cílem ustanovení o „statu quo“ stanoveného v čl. 17 odst. 6 druhém pododstavci šesté směrnice není umožnit novému členskému státu změnit své vnitrostátní právní předpisy při příležitosti vstupu do Evropské unie ve smyslu, který by odchýlil tyto právní předpisy od cílů této směrnice. Tento článek v každém případě brání tomu, aby členský stát později změnil své právní předpisy, které nabyly účinnost v uvedený den, ve smyslu, který rozšíří rozsah působnosti těchto omezení ve vztahu k situaci před tímto datem.

(viz body 38–39, 45 a výrok)
Jestliže se členové sdružení podniků aktivně podíleli na provádění protisoutěžní dohody, mohou být obraty těchto členů zohledněny pro účely vymezení sankce, i když dotčené sdružení nemá možnost zavazovat své členy. Takové zohlednění je odůvodněno v případech, kdy se protiprávní jednání spáchané sdružením týká činností jeho členů nebo kdy dotčená protisoutěžní jednání provádí sdružení přímo ve prospěch těchto členů a ve spolupráci s nimi, přičemž sdružení nemá objektivní zájmy, které by byly nezávislé na zájmech jeho členů.

Jakýkoliv jiný výklad by krom toho byl v rozporu s potřebou zajistit odrazující účinek sankcí za protiprávní jednání porušující pravidla hospodářské soutěže Společenství. Možnost Komise uložit pokuty v částce přiměřené s ohledem na pachatele dotyčných protiprávních jednání by jinak mohla být ohrožena, neboť sdružení s velmi nízkým obratem, která však sdružují vysoký počet podniků dosahujících společně vysokého obratu, aniž by měla pravomoc zavazovat je, by mohla být potrestána pouze velmi nízkými pokutami, přestože protiprávní jednání, jichž se dopustila, mohla mít na relevantních trzích citelný vliv.

(viz body 97–98)
Článek 4 odst. 1 první odrážka směrnice 90/435 o společném systému zdanění mateřských a dceřiných společností z různých členských států musí být vykládán v tom smyslu, že brání právní úpravě členského státu, která stanoví, že dividendy přijaté mateřskou společností jsou zahrnuty do daňového základu této společnosti, aby pak byly odečteny až do výše 95 % v rozsahu, v němž zbude v dotčeném daňovém období po odečtení ostatních od daně osvobozených příjmů kladný zůstatek.

Povinnost členského státu, který si zvolil systém upravený v čl. 4 odst. 1 první odrážce směrnice 90/435, upustit od zdanění zisků, které mateřská společnost přijala na základě své účasti v její dceřiné společnosti, není totiž vázána na žádnou podmínku a je formulována pouze s výhradou stanovenou v odstavcích 2 a 3 téhož článku a v čl. 1 odst. 2 této směrnice. V článku 4 odst. 1 první odrážce uvedené směrnice není zvlášť stanovena žádná podmínka, co se týče dalších zdanitelných příjmů, aby dividendy přijaté mateřskou společností nebyly podrobeny zdanění. Členské státy tedy nemohou jednostranně zavést taková restriktivní opatření, jako je požadavek na existenci zdanitelných zisků u mateřské společnosti, a podrobit tak možnost využít výhod stanovených směrnicí 90/435 podmínkám.

Kromě toho, jestliže mateřská společnost nedosáhla v dotčeném daňovém období jiných zdanitelných zisků, má taková právní úprava za následek omezení ztrát mateřské společnosti do výše obdržených dividend. Vzhledem k tomu, že tato daňová právní úprava v zásadě připouští převod ztrát do pozdějších daňových období, snížení ztrát mateřské společnosti, které mohou být takto převedeny do výše přijatých dividend, ovlivňuje daňový základ této společnosti v daňovém období, které následuje po období, v němž byly tyto dividendy přijaty, v rozsahu, v němž její zisky převyšují převoditelné ztráty. Z toho vyplývá, že i když mateřskou společností přijaté dividendy nebudou podléhat korporační dani v daňovém období, během něhož byly tyto dividendy rozděleny, může mít uvedené snížení ztrát mateřské společnosti za následek, že tyto dividendy zmíněné mateřské společnosti budou nepřímo zdaněny během pozdějšího daňového období, jestliže je výsledek mateřské společnosti kladný, přičemž takové omezení odpočtu přijatých dividend není v souladu se směrnicí 90/435.

I kdyby se členský stát použitím téhož režimu na dividendy vyplacené jak dceřinými společnostmi-rezidenty, tak dceřinými společnostmi se sídlem v jiných členských státech, snažil odstranit jakékoli znevýhodnění spolupráce mezi společnostmi různých členských států oproti spolupráci mezi společnostmi téhož členského státu, neospravedlňuje to použití režimu, který není slučitelný se systémem zamezení dvojímu ekonomickému zdanění stanoveným v čl. 4 odst. 1 první odrážce téže směrnice.

(viz body 33–34, 36–37, 39–41, 46 a výrok)
Co se týče osudu výhod neoprávněně získaných z rozpočtu Společenství z důvodu nesrovnalostí, k nimž došlo před vstupem nařízení č. 2988/95 o ochraně finančních zájmů Evropských společenství v platnost, je třeba konstatovat, že přijetím čl. 3 odst. 1 tohoto nařízení, a aniž by byl dotčen odstavec 3 tohoto článku, vymezil zákonodárce Společenství tímto způsobem obecné pravidlo promlčení, jímž vědomě na čtyři roky zkrátil období, během něhož orgány členských států jednající jménem a na účet rozpočtu Společenství mají nebo měly povinnost zpětně vymáhat ty výhody, které byly získány neoprávněně.

Co se týče dluhů vzniklých v době účinnosti vnitrostátního pravidla promlčení, které ještě nejsou promlčeny, má vstup nařízení č. 2988/95 v platnost za následek, že na základě čl. 3 odst. 1 prvního pododstavce tohoto nařízení se takový dluh v zásadě musí stát promlčeným ve lhůtě čtyř let, jejíž běh začíná od data, kdy došlo k nesrovnalostem. Za takových okolností musí být na základě tohoto ustanovení považována za promlčenou v zásadě každá částka subjektem neoprávněně získaná z důvodu nesrovnalosti, k níž došlo před vstupem nařízení č. 2988/95 v platnost, jestliže v následujících čtyřech letech poté, co k nesrovnalosti došlo, nebyl učiněn žádný úkon, jehož účinkem je přerušení promlčecí lhůty, aniž by však byla dotčena možnost ponechaná členským státům podle čl. 3 odst. 3 uvedeného nařízení stanovit promlčecí lhůtu delší.

Promlčecí lhůta stanovená v čl. 3 odst. 1 prvním pododstavci nařízení č. 2988/95 se tedy použije na nesrovnalosti, k nimž došlo před vstupem tohoto nařízení v platnost, a začne běžet od data vzniku dotčených nesrovnalostí.

(viz body 29, 31–34, výrok 2)
(viz body 46–47)

(viz body 64–65, 70–72)

Rozhodnutí Komise v oblasti státních podpor přijaté v rámci krátkých lhůt po ukončení fáze předběžného přezkoumání zavedené čl. 93 odst. 3 Smlouvy (nyní čl. 88 odst. 3 ES), jejímž účelem je pouze umožnit Komisi, aby si učinila předběžný názor ohledně částečné či celkové slučitelnosti dotčené podpory, aniž by bylo zahájeno formální vyšetřovací řízení upravené v odstavci 2 uvedeného článku, musí pouze obsahovat důvody, na jejichž základě se Komise domnívá, že se nestřetla s vážnými obtížemi při posuzování slučitelnosti dotčené podpory se společným trhem.

(viz body 81–82)

Způsob financování státní podpory může činit celý režim podpor, k jehož financování slouží, neslučitelným se společným trhem. Přezkoumání podpory tudíž nemůže být odděleno od účinků jejího způsobu financování. Přezkoumání opatření podpory Komisí musí zcela naopak nutně zohlednit i způsob financování podpory v případě, že tento způsob financování je nedílnou součástí daného opatření. Oznámení opatření podpory stanovené v čl. 93 odst. 3 Smlouvy (nyní čl. 88 odst. 3 ES) se proto musí rovněž týkat způsobu jejího financování, aby Komise mohla provést svůj přezkum na základě úplných informací. V opačném případě není možné vyloučit, že by za slučitelné se společným trhem bylo prohlášeno opatření podpory, které by nemohlo být za slučitelné prohlášeno, kdyby byla Komise obeznámena se způsobem jeho financování. Posouzení Komise spadá do její výlučné pravomoci, jejíž výkon podléhá přezkumu soudu Společenství.

(viz body 89–90, 94)
Pravomoc Soudního dvora se v zásadě vztahuje na otázky týkající se ustanovení předpisů Společenství v situacích, v nichž skutkové okolnosti v původním řízení spadají mimo rozsah působnosti práva Společenství, ale na které se zmíněná ustanovení vztahují na základě vnitrostátního práva.

V tomto ohledu, ačkoliv se v rámci řízení o předběžné otázce předkládající soud výslovně nevyjádřil, pokud jde o otázku, zda a do jaké míry by jej rozsudek Soudního dvora při řešení sporu v původním řízení zavazoval, skutečnost, že se tento soud obrátil na Soudní dvůr, aby mu položil předběžnou otázku, a že v této otázce založil vztah mezi dotčenou vnitrostátní právní úpravou a právní úpravou Společenství, vede k závěru, že zmíněný rozsudek bude pro soud závazný. Vzhledem k tomu, že vysvětlení poskytnutá v tomto ohledu Soudnímu dvoru neobsahují objektivní údaje výslovně ukazující na to, že by tomu tak nebylo, argument, podle něhož požadovaný výklad práva Společenství představuje pouze jeden z prvků, který je třeba za účelem výkladu vnitrostátního práva zohlednit, a tudíž že rozsudek Soudního dvora nebude předkládající soud zavazovat, nemůže zpochybnit pravomoc Soudního dvora.

Mimoto samotná okolnost, že výklad ustanovení vnitrostátního práva, které provádí směrnici, provedený předkládajícím soudem, nevyplyne výlučně z rozsudku, který Soudní dvůr vynese, není v rozporu s jeho pravomocí rozhodnout o položené otázce. V rámci rozdělení soudních pravomocí mezi vnitrostátní soudy a Soudní dvůr podle článku 234 ES totiž Soudní dvůr ve své odpovědi předkládajícímu soudu nemůže zohlednit obecnou systematiku ustanovení vnitrostátního práva, která zároveň s odkazem na právo Společenství stanoví rozsah tohoto odkazu. Zohlednění omezení, která vnitrostátní zákonodárce mohl zavést pro uplatnění práva Společenství na čistě vnitřní situace, tak spadá do vnitrostátního práva, a tudíž do výlučné pravomoci soudů dotčeného členského státu. Naproti tomu, co se týče práva Společenství, předkládající soud se nemůže odchýlit – v mezích odkazu vnitrostátního práva na právo Společenství – od výkladu Soudního dvora.

(viz body 21, 23, 25–27)