ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
(viz body 36, 38)

Pokud jde o povolání, „jejichž výkon vyžaduje přesnou znalost vnitrostátního práva a v nichž poskytování právních rad nebo právní pomoci týkající se vnitrostátního práva je základním a nezbytným předpokladem dotyčné odborné činnosti“, může hostitelský členský stát odchylně od zásady stanovené v čl. 4 odst. 1 třetím pododstavci písm. b) směrnice 89/48 o obecném systému pro uznávání vysokoškolských diplomů vydaných po ukončení nejméně tříletého odborného vzdělávání a přípravy, ve znění směrnice 2001/19, trvat buď na adaptačním období, nebo na zkoušce způsobilosti. Obsah vzdělání stanoveného členským státem, který reguluje povolání, je zvláště relevantním kritériem pro vyvození požadavků souvisejících s jeho výkonem. Proto nelze mít za to, že povolání, k němuž mají přístup osoby, které nemají významné vzdělání v oblasti práva, představuje povolání, „je[ho]ž výkon vyžaduje přesnou znalost vnitrostátního práva“.

Články 3 a 4 směrnice 89/48 o obecném systému pro uznávání vysokoškolských diplomů vydaných po ukončení nejméně tříletého odborného vzdělávání a přípravy, ve znění směrnice 2001/19, brání právní úpravě členského státu, která podmiňuje výkon určitých činností spadajících do regulovaného povolání realitního makléře, na území tohoto státu, poskytovatelem usazeným v jiném členském státě, který uzavřel dohodu o spolupráci s realitním makléřem řádně uznaným v hostitelském členském státě, povolením, jehož udělení podléhá úspěšnému složení zkoušky způsobilosti v oblasti práva.

Za takových okolností, kdy se jeví – což přísluší ověřit vnitrostátnímu soudu – že po uzavření takové dohody o spolupráci uvedený poskytovatel nevykonává všechny aspekty regulovaného povolání realitního makléře, jak je toto povolání definováno v hostitelském členském státě, ale pouze určité regulované odborné činnosti, které jsou součástí tohoto povolání, aniž by se podílel na právních aspektech prodeje, totiž povinnost podrobit se vyrovnávacím opatřením, pokud jde o znalosti práva dotčeného členského státu, uložená tomuto poskytovateli, zjevně překračuje to, co je nezbytné pro ochranu příjemců služeb před nebezpečím nepřiměřené pomoci týkající se právních aspektů prodeje.

(viz body 40–41, 43 a výrok)
Taková ustanovení totiž mají za účinek, že se podnikům, které vysílají pracovníky do hostitelského členského státu, ukládá povinnost, které již podléhají v členském státě, ve kterém jsou usazeny. Ostatně cíl směrnice 96/71, kterým je zabezpečit dodržování minimálního základu pravidel ochrany pracovníků, činí o to nadbytečnější existenci takové dodatečné povinnosti, která s ohledem na postupy, které s sebou nese, může odradit podniky usazené v jiném členském státě od výkonu své svobody poskytování služeb.

Členský stát, který za donucující ustanovení v oblasti vnitrostátního veřejného pořádku prohlašuje ustanovení, která vyplývají mimo jiné z všeobecně použitelných kolektivních smluv, nesplňuje povinností, které pro něj vyplývají z čl. 3 odst. 10 první odrážky směrnice 96/71 o vysílání pracovníků v rámci poskytování služeb.

Taková vnitrostátní právní úprava nemůže představovat výhradu veřejného pořádku ve smyslu čl. 3 odst. 10 první odrážky směrnice 96/71. Zaprvé nic neodůvodňuje, aby ustanovení týkající se kolektivních pracovních smluv, tedy ta ustanovení, která vytvářejí rámec pro vyhotovení a provedení těchto smluv, mohla per se a bez jakéhokoli upřesnění spadat do pojmu „veřejný pořádek“. Takové konstatování zadruhé nezbytně platí pro samotná ustanovení těchto kolektivních smluv, která rovněž jako celek a pouze z důvodu, že vyplývají z tohoto typu aktů, nemohou spadat do tohoto pojmu. Zatřetí, jelikož se čl. 3 odst. 10 druhé odrážky směrnice 96/71 týká pouze pracovních podmínek stanovených kolektivními smlouvami, které byly prohlášeny za všeobecně použitelné, nemůže si vnitrostátní právní úprava, která se výslovně týká prostých kolektivních pracovních smluv, nárokovat konkretizaci in fine povolení udělené členským státům na základě uvedeného článku.

(viz body 64–67 a výrok)
Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 5. června 2008 – Komise v. Francie

(Věc C-226/06)

„Nesplnění povinnosti státem — Směrnice 89/391/EHS — Opatření pro zlepšení bezpečnosti a ochrany zdraví zaměstnanců při práci — Článek 2, čl. 10 odst. 1, jakož i čl. 12 odst. 3 a 4 — Nesprávné provedení“

Sociální politika — Ochrana bezpečnosti a zdraví pracovníků — Směrnice 89/391 o zavádění opatření pro zlepšení bezpečnosti a ochrany zdraví zaměstnanců při práci [Směrnice Rady 89/391, čl. 9 odst. 1 písm. c), čl. 10 odst. 1 a odst. 3 písm. b), čl. 13 odst. 2 písm. a), c), e) a f)] (viz body 44–46, 48–54, 58)

Předmět

Nesplnění povinnosti státem – Nepřijetí ve stanovené lhůtě všech předpisů nezbytných pro dosažení souladu s článkem 2, čl. 10 odst. 1 a čl. 12 odst. 3 a 4 směrnice Rady 89/391/EHS ze dne 12. června 1989 o zavádění opatření pro zlepšení bezpečnosti a ochrany zdraví zaměstnanců při práci (Úř. věst. L 183, s. 1; Zvl. vyd. 05/01, s. 349)

Výrok

1) Francouzská republika tím, že ve stanovené lhůtě nepřijala všechna právní a správní ustanovení nezbytná k dosažení souladu s článkem 2, čl. 10 odst. 1, jakož i s čl. 12 odst. 3 a 4 směrnice Rady 89/391/EHS ze dne 12. června 1989 o zavádění opatření pro zlepšení bezpečnosti a ochrany zdraví zaměstnanců při práci, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z této směrnice.

2) Francouzské republice se ukládá náhrada nákladů řízení.

Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 5. června 2008 – Komise v. Francie

(Věc C-226/06)

„Nesplnění povinnosti státem — Směrnice 89/391/EHS — Opatření pro zlepšení bezpečnosti a ochrany zdraví zaměstnanců při práci — Článek 2, čl. 10 odst. 1, jakož i čl. 12 odst. 3 a 4 — Nesprávné provedení“

Sociální politika — Ochrana bezpečnosti a zdraví pracovníků — Směrnice 89/391 o zavádění opatření pro zlepšení bezpečnosti a ochrany zdraví zaměstnanců při práci [Směrnice Rady 89/391, čl. 9 odst. 1 písm. c), čl. 10 odst. 1 a odst. 3 písm. b), čl. 13 odst. 2 písm. a), c), e) a f)] (viz body 44–46, 48–54, 58)

Předmět

Nesplnění povinnosti státem – Nepřijetí ve stanovené lhůtě všech předpisů nezbytných pro dosažení souladu s článkem 2, čl. 10 odst. 1 a čl. 12 odst. 3 a 4 směrnice Rady 89/391/EHS ze dne 12. června 1989 o zavádění opatření pro zlepšení bezpečnosti a ochrany zdraví zaměstnanců při práci (Úř. věst. L 183, s. 1; Zvl. vyd. 05/01, s. 349)

Výrok

1) Francouzská republika tím, že ve stanovené lhůtě nepřijala všechna právní a správní ustanovení nezbytná k dosažení souladu s článkem 2, čl. 10 odst. 1, jakož i s čl. 12 odst. 3 a 4 směrnice Rady 89/391/EHS ze dne 12. června 1989 o zavádění opatření pro zlepšení bezpečnosti a ochrany zdraví zaměstnanců při práci, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z této směrnice.
Věc C-499/06

Halina Nerkowska

v.

Zakład Ubezpieczeń Społecznych Oddział w Koszalinie

(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Sąd Okręgowy w Koszalinie)

„Invalidní důchod poskytovaný civilním obětem války nebo represe — Podmínka bydliště v tuzemsku — Článek 18 odst. 1 ES“

Stanovisko generálního advokáta M. Poiarese Madura přednesené dne 28. února 2008 I - 3995

Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 22. května 2008 I - 4004

Shrnutí rozsudku

Občanství Evropské unie – Právo na volný pohyb a pobyt na území členských států – Sociální výhody

(Článek 18 ES)

Článek 18 odst. 1 ES je nutno vykládat tak, že brání takovým právním předpisům členského státu, podle kterých tento stát obecně a za každých okolností odmítá vyplácet vlastním státním příslušníkům dávku poskytovanou civilním obětem války nebo represe, a to jen z toho důvodu, že nemají po celou dobu vyplácení této dávky bydliště na území tohoto státu, ale na území jiného členského státu.

Zajisté jak vůle omezit povinnost solidarity ve vztahu k civilním obětem války nebo represe pouze na osoby, které mají vazbu na lid dotčeného členského státu, prostřednictvím podmínky bydliště, považované za projev míry začlenění těchto osob do této společnosti, tak nutnost ověřit, že tato osoba nadále splňuje podmínky pro přiznání této dávky, představují objektivní hlediska obecného zájmu, která mohou odůvodnit to, že podmínkami přiznání nebo vyplácení takové dávky může být dotčena svoboda pohybu občanů tohoto členského státu.

Nicméně, ačkoli je pravda, že podmínka bydliště představuje kritérium, které může ukazovat existenci takovéto vazby, nic to nemění na tom, že skutečnost, že příjemce této dávky je státním příslušníkem členského státu, který přiznává dotčenou dávku, jakož i to, že v tomto státě více než dvacet let žil, může stačit k prokázání vazby tohoto příjemce k členskému státu. Za těchto podmínek musí být požadavek bydliště po celou dobu vyplácení uvedené dávky považován za nepřiměřený, jelikož překračuje meze toho, co je nezbytné k zajištění takové vazby. Mimoto, co se týče nutnosti ověřit, že oprávněná osoba nadále splňuje podmínky přiznání této dávky, podmínka bydliště rovněž překračuje meze toho, co je nezbytné k dosažení tohoto cíle, a není tudíž v souladu se zásadou proporcionality.

(viz body 35, 37, 39–47 a výrok)
Věc C-462/06

Glaxosmithkline a Laboratoires Glaxosmithkline

v.

Jean-Pierre Rouard

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Cour de cassation (Francie)]

„Nařízení (ES) č. 44/2001 — Oddíl 5 kapitoly II — Příslušnost v oblasti individuálních pracovních smluv — Oddíl 2 zmíněné kapitoly — Zvláštní příslušnost — Článek 6 bod 1 — Více osob žalovaných společně“

Stanovisko generálního advokáta M. Poiarese Madura přednesené dne 17. ledna 2008 I - 3967

Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 22. května 2008 I - 3978

Shrnutí rozsudku

Soudní spolupráce v občanských věcech – Příslušnost a výkon soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech – Nařízení č. 44/2001 – Příslušnost v oblasti individuálních pracovních smluv – Více osob žalovaných společně

(Nařízení Rady č. 44/2001, čl. 6 bod 1)

Pravidlo zvláštní příslušnosti stanovené v čl. 6 bodě 1 nařízení č. 44/2001 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech nemůže být použito na spor spadající do oddílu 5 kapitoly II uvedeného nařízení, který se týká pravidel příslušnosti použitelných v oblasti individuálních pracovních smluv.

Jednak z čl. 18 odst. 1 tohoto nařízení, a jednak z doslovného výkladu uvedeného oddílu 5, který potvrzují přípravné práce týkající se tohoto oddílu, vyplývá, že soud, který má rozhodnout o sporu týkajícím se individuální pracovní smlouvy, musí být určen podle pravidel příslušnosti stanovených v tomto oddílu, která z důvodu svého zvláštního a taxativního charakteru mohou být změněna nebo doplněna jinými pravidly příslušnosti uvedenými v témže nařízení pouze tehdy, pokud je na ně učiněn výslovný odkaz v samotném oddílu.

Pokud jde o možnost, že článku 6 bodu 1 nařízení se může dovolávat pouze zaměstnanec, ta naráží na znění jak tohoto ustanovení, tak znění oddílu 5 kapitoly II tohoto nařízení. Kdyby totiž soud Společenství přeměnil zvláštní pravidla příslušnosti, určená k usnadnění řádného výkonu spravedlnosti, na jednostranná pravidla příslušnosti, která ochraňují stranu považovanou za slabší, šlo by to nad rámec vyváženosti zájmů, které zákonodárce Společenství za současného stavu práva zavedl. Krom toho takový výklad by byl stěží slučitelný se zásadou právní jistoty, která představuje jeden z cílů nařízení a která vyžaduje zejména, aby byla pravidla příslušnosti vykládána způsobem vyznačujícím se vysokou předvídatelností.

(viz body 19–24, 32–33, 35 a výrok)
Na situaci, kdy fyzická či právnická osoba usazená v členském státě zřídí a zcela vlastní stálou provozovnu bez samostatné právní subjektivity nacházející se v jiném členském státě, se rationae materiae vztahuje článek 43 ES. Pokud by měl daňový režim vylučující možnost, aby obchodní společnost-rezident odečetla od svého základu daně ztráty stálé provozovny nacházející se v jiném členském státě, omezující účinky na volný pohyb kapitálu, byly by takovéto účinky nevyhnutelným důsledkem případné překážky svobody usazování a neodůvodňovaly by, aby tento daňový režim byl posuzován z pohledu článku 56 ES.

(viz body 15–16)
Spojené věci C-147/06 a C-148/06

SECAP SpA

a

Santorso Soc. coop. arl

v.

Comune di Torino

[žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce podané Consiglio di Stato (Itálie)]

„Veřejné zakázky na stavební práce — Zadávání zakázek — Mimořádně nízké nabídky — Způsoby vyloučení — Zakázky na stavební práce nedosahující prahové hodnoty stanovené směrnicemi 93/37/EHS a 2004/18/ES — Povinnosti zadavatele vyplývající ze základních zásad práva Společenství“

Stanovisko generálního advokáta Ruiz-Jaraba přednesené dne 27. listopadu 2007 I - 3567

Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 15. května 2008 I - 3583

Shrnutí rozsudku

Právo Společenství – Zásady – Rovné zacházení – Diskriminace na základě státní příslušnosti

(Články 12 ES, 43 ES a 49 ES)

Základní pravidla Smlouvy týkající se svobody usazování a volného pohybu služeb, jakož i obecná zásada zákazu diskriminace brání vnitrostátní právní úpravě, která, pokud jde o zakázky s hodnotou nižší než prahová hodnota stanovená v čl. 6 odst. 1 písm. a) směrnice 93/37, ve znění směrnice 97/52, které mají nepochybný přeshraniční význam, závazně ukládá zadavatelům, aby v případě, že je počet platných nabídek vyšší než pět, automaticky vyloučili podle matematického kritéria stanoveného touto právní úpravou nabídky považované za mimořádně nízké v poměru k plnění, jež má být poskytováno, aniž by ponechala těmto zadavatelům jakoukoliv možnost ověřit základní prvky těchto nabídek tím, že by požádali dotyčné uchazeče o jejich upřesnění. Tak by tomu nebylo, jestliže by vnitrostátní nebo místní právní úprava či dotyčný zadavatel, z důvodu přespříliš vysokého počtu nabídek, který by mohl tohoto zadavatele zavazovat ke kontradiktornímu ověření tak vysokého počtu nabídek, že by to překračovalo jeho správní kapacitu nebo mohlo z důvodu zpoždění, ke kterému by toto ověření mohlo vést, ohrozit uskutečnění projektu, stanovili přiměřenou prahovou hodnotu, jejíž překročení by vedlo k automatickému vyloučení mimořádně nízkých nabídek.

(viz bod 35 a výrok)
Věc C-448/06

cp-Pharma Handels GmbH

proti

Bundesrepublik Deutschland

(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Verwaltungsgericht Köln)

„Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce — Platnost nařízení (ES) č. 1873/2003 — Veterinární léčivé přípravky — Nařízení (EHS) č. 2377/90 — Maximální limity reziduí veterinárních léčivých přípravků v potravinách živočišného původu — Progesteron — Omezení použití — Směrnice 96/22/ES“

Stanovisko generálního advokáta J. Mazáka přednesené dne 16. ledna 2008 I - 5687

Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 17. července 2008 I - 5707

Shrnutí rozsudku

Zemědělství – Jednotné právní předpisy – Maximální limity reziduí veterinárních léčivých přípravků v potravinách živočišného původu – Postup pro stanovení – Nařízení č. 2377/90

(Nařízení Rady č. 2377/90, příloha II; nařízení Komise č. 1873/2003; Směrnice Rady 96/22)

Se zřetelem jak na rozsah prostoru pro posouzení, kterým Komise disponuje, tak na souhrn skutkových okolností, s ohledem na něž bylo přijato nařízení č. 1873/2003, kterým se mění příloha II nařízení č. 2377/90, kterým se stanoví postup Společenství pro stanovení maximálních limitů reziduí veterinárních léčivých přípravků v potravinách živočišného původu, se nezdá, že by Komise svým přístupem, tedy omezením zařazení progesteronu do přílohy II uvedeného nařízení na konkrétní způsob podávání, když reagovala zároveň na obavy o ochranu veřejného zdraví a na požadavky vycházející ze zásady proporcionality, překročila meze své posuzovací pravomoci.

Ačkoli je pravda, že článek 3 nařízení č. 2377/90 nestanoví výslovně možnost zařazení látky do přílohy II tohoto nařízení pouze pro některé způsoby podávání, tato okolnost nevylučuje, že Komise přesto může k takovému zařazení přistoupit. Tento přístup se může zdát obzvláště vhodný, jestliže, jako ve věci v původním řízení, na jedné straně nemůže dotčená látka být zapsána do přílohy I či III uvedeného nařízení, zatímco na druhé straně určitá omezení způsobů použití této látky umožňují zajistit, že přítomnost reziduí ve tkáních zvířat nepředstavuje riziko pro veřejné zdraví, takže úplný zákaz uvádění na trh dané látky po jejím zařazení do přílohy IV téhož nařízení by byl nepřiměřený.

Tento závěr není nijak vyvrácen ustanoveními směrnice 96/22 o zákazu používání některých látek s hormonálním nebo tyreostatickým účinkem a beta-sympatomimetik v chovech zvířat, ve znění směrnice 2003/74, jež umožňují podávání progesteronu prostřednictvím intramuskulární injekce. Mezi podmínkami, jimž článek 4 této směrnice podřizuje možnost přiznanou členským státům povolit podávání progesteronu hospodářským zvířatům, je totiž uvedeno splnění požadavků týkajících se uvádění na trh stanovených směrnicí 81/851, jež byla následně nahrazena směrnicí 2001/82 o kodexu Společenství týkajícím se veterinárních léčivých přípravků. Toto ustanovení, ve spojení s článkem 6 směrnice 2001/82, přitom umožňuje členským státům povolit podávání progesteronu hospodářským zvířatům výhradně tehdy, pokud je tato látka zařazena do přílohy I, II nebo III nařízení č. 2377/90 v souladu s jeho ustanoveními.

(viz body 31, 34, 42–43, 45)
Právo Společenství, které zahrnuje také zásadu daňové neutrality a proporcionality, v současné době neobsahuje žádnou zvláštní povinnost, na základě které by členské státy byly povinny povolit osobám povinným k dani zaokrouhlování částky daně z přidané hodnoty u každého kusu zboží směrem dolů.

Zásada daňové neutrality tak neobsahuje žádný požadavek na použití zvláštní metody zaokrouhlování, pokud metoda uplatněná dotyčným členským státem zajišťuje, že částka, která má být vybrána daňovou správou jakožto daň z přidané hodnoty, přesně odpovídá částce přiznané jakožto uvedená daň na faktuře a zaplacené konečným spotřebitelem osobě povinné k dani.

Mimoto, i když dodržení zásady proporcionality vyžaduje, aby bylo zaokrouhlování v případě, kdy je nezbytné, provedeno takovým způsobem, aby zaokrouhlená částka co možná nejvíce odpovídala dani z přidané hodnoty vyplývající z použití platné sazby, nic to nemění na tom, že z povahy takové operace vyplývá, že je jejím cílem usnadnění výpočtu, a proto musí uvést požadavek co nejpřesnější poměrnosti do souladu s praktickými potřebami účinného použití společného systému daně z přidané hodnoty, který je založen na zásadě daňového přiznání osoby povinné k dani.

(viz body 37, 39, 43, výrok 2)
Vyplývá-li z rozhodnutí Komise, že se nejedná o státní podporu uvedenou ve stížnosti, Komise je každopádně povinna objasnit stěžovateli dostatečným způsobem důvody, proč skutkové a právní okolnosti uplatňované ve stížnosti nepostačují k prokázání existence státní podpory. Komise nicméně není povinna zaujmout postoj k těm skutečnostem, které jsou zjevně irelevantní nebo nemají žádný nebo mají jednoznačně druhořadý význam. Krom toho legalita rozhodnutí ve věci podpor musí být posuzována v závislosti na informacích, které mohla mít Komise k dispozici v okamžiku, kdy jej přijala.

Skutečnost, že rozhodnutí Komise je jedním z prvních rozhodnutí, které se dotklo složité otázky, v oblasti státních podpor, výpočtu nákladů podpory poskytnuté mateřskou společností působící na vyhrazeném trhu její dceřiné společnosti nepůsobící na takovém trhu, sama o sobě neopodstatňuje podrobné odůvodnění ohledně výpočtu těchto nákladů, jestliže Komise má za to, že jsou důvody stěžovatele v tomto ohledu nesprávné, co se týče zásad, na kterých byly založeny. Pokud by byl tento přístup Komise sám o sobě nesprávný, může mít tato skutečnost vliv na opodstatněnost sporného rozhodnutí, nikoli však na jeho řádnost z hlediska formy. Nezbytný vzájemný vztah mezi důvody, kterých se dovolával stěžovatel, a odůvodněním rozhodnutí Komise, nemůže znamenat, že Komise má povinnost odmítnout každý argument, který je uplatňován na podporu těchto důvodů. Stačí, že uvede skutečnosti a právní úvahy, které mají podstatný význam v systematice rozhodnutí. Pokud jde o hospodářské a účetní pojmy použité Komisí, povahu zkoumaných nákladů a složky provedených finančních výpočtů, které se týkají složitých technických posouzení, pokud z uvedeného rozhodnutí jasně vyplývají úvahy Komise umožňující následně zpochybnit jeho opodstatněnost před příslušným soudem, bylo by nepřiměřené požadovat zvláštní odůvodnění pro každou technickou volbu nebo každou číselnou hodnotu, o které se tyto úvahy opírají.

(viz body 89–90, 94, 96, 108)
Věc C-311/06

Consiglio Nazionale degli Ingegneri

v.

Ministero della Giustizia

a

Marco Cavallera

(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Consiglio di Stato)

„Uznávání diplomů — Směrnice 89/48/EHS — Uznání rovnocennosti akademického titulu — Inženýr“

Stanovisko generálního advokáta M. Poiarese Madura přednesené dne 28. února 2008 I ‐ 417

Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 29. ledna 2009 I ‐ 435

Shrnutí rozsudku

Volný pohyb osob – Svoboda usazování – Pracovníci – Uznávání vysokoškolských diplomů vydaných po ukončení nejméně tříletého odborného vzdělávání a přípravy – Směrnice 89/48

[Směrnice Rady 89/48, čl. 1 písm. a)]

Ustanovení směrnice 89/48 o obecném systému pro uznávání vysokoškolských diplomů vydaných po ukončení nejméně tříletého odborného vzdělávání a přípravy se pro účely přístupu k regulovanému povolání v hostitelském členském státě nemůže dovolávat držitel dokladu o dosažené kvalifikaci vydaného orgánem jiného členského státu, který nepotvrzuje žádné vzdělání, které je součástí vzdělávacího systému tohoto členského státu, a nespočívá ani na zkoušce, ani na odborné zkušenosti získané v uvedeném členském státě.

Směrnice 89/48 má totiž za cíl odstranit překážky výkonu povolání v jiném členském státě než ve členském státě, který vydal doklad o dotčené odborné kvalifikaci. Z prvního, třetího a pátého bodu odůvodnění uvedené směrnice vyplývá, že doklad osvědčující odbornou kvalifikaci nemůže být postaven na roveň „diplomu“ ve smyslu této směrnice, aniž by kvalifikace byla zcela nebo částečně získána v rámci vzdělávacího systému členského státu, který dotčený doklad vydal. Krom toho, doklad usnadňuje přístup k povolání nebo jeho výkonu v rozsahu, v němž prokazuje získání doplňující kvalifikace.

Připuštění, že v případě, kdy uznání rovnocennosti získané v jiném členském státě nesvědčí o žádné doplňující kvalifikaci a v případě, kdy ani uznání této rovnocennosti, ani zápis do rejstříku některé profesní komory v tomto jiném členském státě nebylo založeno na ověření odborné kvalifikace nebo praxe získané žadatelem, se směrnice 89/48 lze dovolávat pro účely přístupu k regulovanému povolání ve státě původu, by přitom umožnilo osobě, která získala pouze akademický titul vydaný tímto posledně uvedeným členským státem, který sám o sobě nedává přístup k uvedenému regulovanému povolání, aby k tomuto povolání měla přesto přístup, aniž by však doklad o uznání rovnocennosti získaný v jiném členském státě svědčil o získání doplňující kvalifikace nebo odborné praxe. Takový výsledek by byl v rozporu se zásadou zakotvenou ve směrnici 89/48 a uvedenou v pátém bodě odůvodnění této směrnice, podle něhož si členské státy vyhradily možnost stanovit minimální úroveň nezbytné kvalifikace, která by zaručovala kvalitu služeb poskytovaných na jejich území.

(viz body 55–57, 59 a výrok)