ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Věc C‑570/13

Karoline Gruber

v.

Unabhängiger Verwaltungssenat für Kärnten a další

(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Verwaltungsgerichtshof)

„Řízení o předběžné otázce — Životní prostředí — Směrnice 2011/92/EU — Posuzování vlivů některých veřejných a soukromých záměrů na životní prostředí — Výstavba obchodního centra — Závazný účinek správního rozhodnutí neprovést posouzení vlivů — Neúčast veřejnosti“

Shrnutí – rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 16. dubna 2015

Životní prostředí – Posuzování vlivů některých záměrů na životní prostředí – Směrnice 2011/92 – Právo příslušníků dotčené veřejnosti podat opravný prostředek – Vnitrostátní právní úprava, která z tohoto práva vylučuje sousedy, kteří jsou součástí dotčené veřejnosti – Nepřípustnost

(Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2011/92, čl. 1 odst. 2 a čl. 11 odst. 1)

Článek 11 směrnice 2011/92 o posuzování vlivů některých veřejných a soukromých záměrů na životní prostředí musí být vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, podle níž má správní rozhodnutí, kterým se určuje, že pro určitý záměr není třeba provést posouzení vlivů na životní prostředí, závazný účinek vůči sousedům vyloučeným z práva podat proti uvedenému správnímu rozhodnutí opravný prostředek, a to za podmínky, že tito sousedé, kteří jsou součástí „dotčené veřejnosti“ ve smyslu čl. 1 odst. 2 této směrnice, splňují kritéria stanovená vnitrostátním právem, pokud jde o „dostatečný zájem“ nebo „porušování práva“. Přísluší vnitrostátnímu soudu, aby ověřil, zda ve věci, která mu byla předložena k rozhodnutí, je tato podmínka splněna. V případě kladné odpovědi musí určit, že správní rozhodnutí o neprovedení takovéhoto posouzení nemá vůči uvedeným sousedům závazný účinek.

I když členské státy disponují širokým rozhodovacím prostorem pro určení toho, co představuje „dostatečný zájem“ nebo „porušování práva“, uvedený prostor pro uvážení je omezen dosažením cíle, kterým je poskytnout dotčené veřejnosti široký přístup k právní ochraně. I když je v této souvislosti přípustné, aby vnitrostátní zákonodárce omezil mimo jiné práva, jejichž porušení může být uplatňováno jednotlivcem proti některému z rozhodnutí, aktů nebo nečinnosti, na něž se vztahuje článek 11 směrnice 2011/92, pouze na veřejná subjektivní práva, to znamená individuální práva, která podle vnitrostátního práva mohou být kvalifikována jako veřejná subjektivní práva, ustanovení tohoto článku týkající se práva příslušníků veřejnosti dotčené rozhodnutími, akty nebo nečinností spadajících do rozsahu působnosti této směrnice podat žalobu, nelze vykládat restriktivně.

V důsledku toho je vnitrostátní právní úprava, která omezuje právo podat opravný prostředek proti rozhodnutím o určení nezbytnosti provést posouzení vlivů záměru na životní prostředí jen na navrhovatele záměru, spolupracující orgány, mediátora pro životní prostředí a dotyčnou obec a zbavuje tohoto práva podat opravný prostředek velké množství jednotlivců, mimo jiné také sousedy, kteří by případně mohli splňovat podmínky stanovené v uvedeném čl. 11 odst. 1, neslučitelná se směrnicí 2011/92.

(viz body 38–40, 42, 43, 51 a výrok)
Za účelem provedení sazebního zařazení syrových tykvových semen ve slupce přísluší vnitrostátnímu soudu určit, zda se tato semena běžně používají k extrakci průmyslových nebo potravinářských olejů a tuků, aniž jsou uvedena pod čísly 1201 až 1206 kombinované nomenklatury, která je obsahem přílohy I nařízení Rady (EHS) č. 2658/87 ze dne 23. července 1987 o celní a statistické nomenklatuře a o společném celním sazebníku. Pokud tomu tak je, musí být uvedená semena zařazena do čísla 1207 kombinované nomenklatury z důvodu jejich povahy olejnatých semen, a to bez ohledu na to, zda se ve skutečnosti používají k extrakci průmyslových nebo potravinářských olejů a tuků, k setí nebo k lidskému požívání. V opačném případě budou uvedená semena spadat do čísla 1209 kombinované nomenklatury, budou-li mít v době dovozu stále schopnost klíčit, a to bez ohledu na to, zda se ve skutečnosti používají k setí nebo k lidskému požívání, nebo do čísla 1212 kombinované nomenklatury, nebudou-li mít v době dovozu již schopnost klíčit.

(viz bod 58 a výrok)
Článek 87 odst. 1 ES musí být vykládán v tom smyslu, že do jeho působnosti mohou spadat výsady, v jejichž rámci má banka oprávnění jednostranně zřizovat zástavní právo k nemovitostem patřícím zemědělcům nebo jiným osobám vykonávajícím činnost související s činností zemědělskou, oprávnění dát podnět k exekuci na základě pouhé soukromoprávní listiny a oprávnění k osvobození od poplatků v souvislosti se zřízením tohoto zástavního práva. Je však na vnitrostátním soudu, aby posoudil, zda tomu tak skutečně je.

Předně totiž mohou tyto výsady připravit pokladnu členského státu o přísun některých likvidních prostředků, a zmenšit tak jeho rozpočet, a to zejména v důsledku osvobození od uvedených poplatků. Dále může takové osvobození snížit náklady, jež obvykle zatěžují rozpočet banky, a poskytnout jí tak hospodářské zvýhodnění oproti jejím konkurentům. Takové osvobození se totiž nevztahuje na ostatní banky, což nasvědčuje tomu, že se jedná o opatření selektivní povahy. Konečně nelze vyloučit, že by toto osvobození ve spojení s ostatními udělenými výsadami mělo za následek posílení postavení banky, jíž byly uvedené výsady uděleny, oproti konkurenčním bankám činným v obchodu uvnitř Unie a že by mohlo bankám usazeným v ostatních členských státech ztížit pronikání na trh daného členského státu.

(viz body 28, 29, výrok 1)
(viz body 33, 34, výrok 1)

Rámcová dohoda o částečném pracovním úvazku, která je obsažena v příloze směrnice 97/81 o Rámcové dohodě o částečném pracovním úvazku uzavřené mezi organizacemi UNICE, CEEP a EKOS, ve znění směrnice 98/23, musí být vykládána v tom smyslu, že se nevztahuje na právní úpravu členského státu, podle které se přerušení odvodů pojistného, k nimž došlo v referenčním období pro účely výpočtu invalidního důchodu příspěvkového typu a jež následovala po zaměstnání na částečný úvazek, zohledňují ve výši platných minimálních vyměřovacích základů snížených o redukční koeficient týkající se částečného pracovního úvazku, zatímco v případě, kdy tato přerušení následovala po zaměstnání na plný úvazek, takovéto snížení stanoveno není.

Takovýto důchod je totiž zákonným důchodem sociálního zabezpečení, který nelze považovat za pracovní podmínku. Nespadá tudíž do oblasti působnosti rámcové dohody.

Kromě toho by takový výklad pojmu „překážky právní povahy“ obsaženého v ustanovení 5 odst. 1 písm. a) rámcové dohody, podle něhož by členské státy byly nuceny přijmout mimo oblast pracovních podmínek opatření související s takovým důchodem, vedl k uložení povinností členským státům v oblasti všeobecné sociální politiky týkajících se opatření, která nespadají do oblasti působnosti této rámcové dohody.

Navíc vzhledem k nahodilému charakteru dopadu takovéto vnitrostátní právní úpravy ji nelze považovat za takovou právní překážku, která by mohla omezovat možnosti částečného pracovního úvazku. Tato právní úprava se totiž nedotýká všech zaměstnanců na částečný úvazek, nýbrž pouze zaměstnanců, u nichž došlo k přerušení odvodů pojistného bezprostředně po období zaměstnání na částečný úvazek. Kromě toho zvýhodňuje zaměstnance, kteří byli bezprostředně před přerušením odvodů pojistného zaměstnáni na plný úvazek, přestože po značnou dobu své pracovní kariéry byli zaměstnáni na částečný úvazek.

(viz body 38–41, výrok 2)
Věc C‑357/13

Drukarnia Multipress sp. z o.o.

v.

Minister Finansów

(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Wojewódzki Sąd Administracyjny w Krakowie)

„Řízení o předběžné otázce — Daně — Směrnice 2008/7/ES — Článek 2 odst. 1 písm. b) a c) — Nepřímé daně z kapitálových vkladů — Podrobení dani z kapitálu — Kapitálové vklady ve prospěch komanditní společnosti na akcie — Kvalifikace takové společnosti jako kapitálové společnosti“

Shrnutí – rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 22. dubna 2015

Daňová ustanovení – Harmonizace právních předpisů – Nepřímé daně z kapitálových vkladů – Kapitálová společnost – Pojem – Komanditní společnosti na akcie neuvedené v příloze I bodě 21 směrnice 2008/7 – Zahrnutí – Podmínky

[Směrnice Rady 2008/7, čl. 2 odst. 1 písm. b) a c) a příloha I bod 21]

Článek 2 odst. 1 písm. b) a c) směrnice 2008/7 o nepřímých daních z kapitálových vkladů musí být vykládán v tom smyslu, že komanditní společnost na akcie založená podle polského práva musí být považována za kapitálovou společnost ve smyslu tohoto ustanovení, i když pouze část jejího kapitálu a společníků může splnit podmínky stanovené tímto ustanovením.

Článek 2 odst. 1 směrnice 2008/7 totiž kogentně a jednotně pro všechny členské státy stanoví, které společnosti jsou kapitálovými společnostmi ve smyslu téže směrnice, takže okolnost, že komanditní společnost na akcie založená podle vnitrostátního práva není uvedena v bodě 21 přílohy I směrnice 2008/7 mezi společnostmi podle vnitrostátního práva, které je třeba považovat za kapitálové společnosti na základě čl. 2 odst. 1 písm. a) této směrnice, nebrání tomu, aby byla uznána za kapitálovou společnost, jestliže vykazuje vlastnosti uvedené v čl. 2 odst. 1 písm. b) a c). V důsledku toho každá společnost, která splňuje uvedená kritéria, představuje nezávisle na své kvalifikaci v právu každého členského státu „kapitálovou společnost“ pro účely této směrnice.

Kromě toho znění čl. 2 odst. 1 písm. b) a c) směrnice 2008/7 neobsahuje žádnou indicii svědčící o úmyslu unijního zákonodárce vyloučit z pojmu „kapitálová společnost“ hybridní právní struktury, u níž je obchodovatelná na burze pouze část podílů na jejím základním kapitálu a pouze část jejích společníků má právo převést své podíly bez předchozího schválení na třetí osoby a ručí za závazky společnosti jen do výše svého členského podílu. Uvedené ustanovení zejména nezavádí žádnou prahovou hodnotu ani ve vztahu k velikosti podílů na základním kapitálu společnosti obchodovatelné na burze ani ve vztahu k počtu společníků společnosti založené za účelem zisku, kteří mají právo převést své podíly bez předchozího schválení na třetí osoby a ručí za závazky společnosti jen do výše svého podílu, pod kterou by společnost nemohla být považována za kapitálovou společnost na základě téhož ustanovení.

(viz body 25, 27–30, 36 a výrok)
Věc C‑424/13

Zuchtvieh-Export GmbH

v.

Stadt Kempten

(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Bayerischer Verwaltungsgerichtshof)

„Řízení o předběžné otázce — Zemědělství — Nařízení (ES) č. 1/2005 — Ochrana zvířat během přepravy — Dlouhotrvající cesta z členského státu do třetí země — Článek 14 odst. 1 — Kontroly související s knihou jízd prováděné příslušným orgánem před dlouhotrvajícími cestami — Použitelnost uvedeného ustanovení na úsek cesty, který se uskutečňuje mimo území Evropské unie — Použitelnost norem stanovených uvedeným nařízením na tento úsek cesty“

Shrnutí – rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 23. dubna 2015

Zemědělství – Sbližování právních předpisů – Ochrana zvířat během přepravy – Obecné podmínky – Kontrola knihy jízd prováděná příslušným orgánem místa odeslání před dlouhotrvajícími cestami – Zmocnění příslušného orgánu pro kontrolu podmínek úseku cesty, který se uskutečňuje mimo území Evropské unie

(Článek 13 SFEU; nařízení Rady č. 1/2005, čl. 14 odst. 1)

Článek 14 odst. 1 nařízení č. 1/2005 o ochraně zvířat během přepravy a souvisejících činností musí být vykládán v tom smyslu, že k tomu, aby mohla být přeprava zahrnující dlouhotrvající cestu domácích koňovitých jiných než evidovaných koňovitých a domácího skotu, ovcí, koz a prasat, která začíná na území Evropské unie a pokračuje mimo toto území, schválena příslušným orgánem místa odeslání, musí organizátor cesty předložit knihu jízd, která je z pohledu podmínek této cesty, tak jak jsou plánovány, realistická a umožňuje se domnívat, že ustanovení uvedeného nařízení budou dodržena, a to včetně úseku uvedené cesty, který se uskuteční na území třetí země, přičemž pokud tomu tak není, je uvedený orgán oprávněn vyžadovat, aby uvedené podmínky byly změněny tak, aby dodržení uvedených ustanovení bylo zajištěno pro celou cestu.

Ve svém článku 14 totiž nařízení č. 1/2005 neuplatňuje na přepravu zvířat z území Unie do třetí země zvláštní povolovací režim, který by se lišil od režimu použitelného na přepravu uvnitř Unie. V tomto ohledu představuje ochrana dobrých životních podmínek zvířat legitimní cíl obecného zájmu, jehož význam se projevil zejména tím, že členské státy přijaly protokol o ochraně zvířat a jejich dobrých životních podmínkách připojený ke Smlouvě o ES, na němž je nařízení č. 1/2005 založeno, přičemž tomuto protokolu nyní odpovídá článek 13 SFEU, tedy obecně použitelné ustanovení Smlouvy o FEU patřící do její první části, věnované zásadám.

(viz body 35, 47, 56 a výrok)
(viz body 27, 29, 30, výrok 1)

Nelze totiž mít za to, že okolnost, že Spolková republika Německo a Rakouská republika si vyjednaly zvláštní výjimku uvedenou v kapitole 1 odst. 13 přílohy X uvedeného aktu, která se týká určitých citlivých odvětví, pro která oba uvedené státy mají právo omezit volný pohyb služeb obnášejících pohyb pracovníků, jim ponechává menší prostor regulovat příliv maďarských pracovníků na své území, než mají členské státy, které si takovou výjimku nevyjednaly.

V případě existence smluvního vztahu, který se týká poskytování služeb, je pro určení toho, zda musí být tento smluvní vztah kvalifikován jako poskytování pracovní síly ve smyslu čl. 1 odst. 3 písm. c) směrnice 96/71/ES o vysílání pracovníků v rámci poskytování služeb, třeba zohlednit veškeré skutečnosti, které nasvědčují tomu, že vyslání pracovníků do hostitelského členského státu je či není samotným předmětem poskytování služeb, kterého se týká uvedený smluvní vztah. Indiciemi, že takové vyslání není samotným předmětem dotčeného poskytování služeb, jsou v zásadě zejména skutečnost, že poskytovatel služeb nenese důsledky poskytování plnění, které neodpovídá smlouvě, jakož i okolnost, že uvedený poskytovatel může volně určit, kolik pracovníků považuje za užitečné vyslat do hostitelského členského státu. Naopak okolnost, že podnik-příjemce tohoto plnění kontroluje jeho soulad s uvedenou smlouvou nebo že může vydávat obecné pokyny pracovníkům zaměstnaným uvedeným poskytovatelem, sama o sobě neumožňuje učinit závěr, že jde o poskytování pracovní síly.

(viz bod 41, výrok 2)
(viz body 37–40, 45)

Viz znění rozhodnutí.

Článek 27 nařízení č. 1408/71, pozměněného a aktualizovaného nařízením č. 118/97, ve znění nařízení č. 1992/2006, ve spojení s přílohou VI oddílem R bodem 1 písm. a) a b) uvedeného nařízení č. 1408/71, musí být vykládán v tom smyslu, že nárok na důchod oprávněné osoby musí být považován za existující od začátku období, za které byl tento důchod skutečně této osobě vyplacen, bez ohledu na to, k jakému datu byl nárok na uvedený důchod formálně konstatován, a to případně i tehdy, když počátek běhu tohoto období předchází datu rozhodnutí o přiznání tohoto důchodu.

Jakýkoliv jiný výklad výrazu „nárok na důchod“ ve smyslu tohoto článku 27 by totiž činil období, po něž je členský stát příslušný v oblasti nároků na dávky podle tohoto nařízení, závislé na rychlosti vyřizování žádostí o důchod vnitrostátními správními orgány, což by bylo v rozporu s jedním z cílů sledovaných uvedeným nařízením, jímž je zaručit všem pojištěncům, kteří spadají do působnosti téhož nařízení, aby byli nepřetržitě kryti pojištěním.

(viz body 45, 59 a výrok)
Kontrolní pravomoc, kterou disponuje Komise na základě čl. 20 odst. 2 nařízení č. 1/2003, se omezuje na to, že úředníci Komise mají mimo jiné právo na vstup do prostor, které určí, právo žádat o předložení dokumentů a pořizovat z nich kopie, a právo na to, aby jim byl ukázán obsah movitostí, které určí.

Mimoto v souladu s čl. 20 odst. 6 a 7 nařízení č. 1/2003 musí být požádáno o soudní povolení, pokud v případě, že dotčený podnik kontrolu odmítá, poskytne dotyčný členský stát nezbytnou pomoc a podle potřeby požádá o pomoc policii nebo rovnocenný donucovací orgán, aby umožnil kontrolu provést, a pokud je uvedené povolení vyžadováno na základě vnitrostátních předpisů. O takové povolení lze žádat také jako o předběžné opatření. V čl. 20 odst. 8 uvedeného nařízení je dále uvedeno, že ačkoli vnitrostátní soud zejména přezkoumá, zda navrhovaná donucovací opatření nejsou svévolná nebo nepřiměřená vzhledem k předmětu kontroly, nesmí zpochybnit nezbytnost kontroly. Totéž ustanovení stanoví soudní přezkum a posteriori vyhrazený Soudnímu dvoru.

Neexistence předchozího soudního povolení jako taková nevede k protiprávnosti kontroly.

V tomto ohledu neexistenci předchozího soudního příkazu lze podle ESLP vyvážit účinným soudním přezkumem a posteriori, který tak představuje základní záruku k zajištění slučitelnosti vyšetřovacího opatření s článkem 8 Evropské úmluvy o lidských právech. To je přesně případ v rámci systému zavedeného v Evropské unii, neboť čl. 20 odst. 8 nařízení č. 1/2003 výslovně uvádí, že legalitu rozhodnutí Komise o provedení kontroly může přezkoumat pouze Soudní dvůr. Uvedený přezkum předpokládá, že unijní soud na základě důkazů předložených žalobcem na podporu dovolávaných žalobních důvodů provede úplný přezkum, tedy přezkum, jehož předmětem jsou jak právní, tak skutkové otázky.

(viz body 23–25, 32–34)
(viz body 46 a 47)

Viz znění rozhodnutí.

Účastník řízení má v rámci kasačního opravného prostředku zájem na předložení kasační odpovědi, jestliže vzhledem k tomu, že včas nenapadl rozhodnutí Komise, kterým byl společně a nerozdílně s jiným podnikem shledán odpovědným za porušení pravidel hospodářské soutěže, takže to se ve vztahu k němu stalo konečným, bude muset v případě, že by Soudní dvůr kasačnímu opravnému prostředku podanému společně odpovědným podnikem vyhověl a rozhodnutí by ve vztahu k němu zrušil, uhradit určenou pokutu sám, a nikoliv společně a nerozdílně s druhým podnikem.

(viz body 52, 53 a 164–166)
Článek 1 odst. 1 první pododstavec písm. a) směrnice 98/59 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se hromadného propouštění musí být vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, která zavádí jako jedinou referenční jednotku podnik namísto závodu, jestliže důsledkem použití tohoto kritéria je, že informační a konzultační postup stanovený v článcích 2 až 4 této směrnice se nepoužije, přestože v případě, kdy by byl referenční jednotkou závod, by musela být dotčená propuštění kvalifikována vzhledem k definici uvedené v čl. 1 odst. 1 prvním pododstavci písm. a) uvedené směrnice jako „hromadné propouštění“.

Toto vyloučení individuálních skončení pracovních poměrů na základě smluv uzavřených na dobu určitou nebo pro vykonání určitých prací z působnosti směrnice 98/59 totiž jasně vyplývá ze znění a systematiky uvedené směrnice. Platnost takových smluv totiž skončí nikoliv na základě iniciativy zaměstnavatele, ale na základě smluvních ustanovení, jež obsahují, nebo na základě použitelného práva uplynutím doby, na kterou byla smlouva uzavřena, nebo dokončením prací stanovených ve smlouvě. Bylo by tudíž zbytečné použít postupy stanovené v článcích 2 až 4 směrnice 98/59. Co se týče propouštění plynoucích z těchto skončení pracovních poměrů, nebylo by žádným způsobem možné dosáhnout zejména cíle, jímž je vyhnout se hromadnému propouštění nebo jeho omezení a hledání možností, jak zmírnit jeho následky.

Článek 1 odst. 2 písm. a) směrnice 98/59 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se hromadného propouštění musí být vykládán v tom smyslu, že pro konstatování existence hromadných propouštění uskutečněných na základě pracovních smluv uzavřených na dobu určitou nebo pro vykonání určitých prací není nezbytné, aby příčina takových hromadných propouštění vyplývala z téhož rámce hromadného náboru pracovních sil na tutéž dobu nebo tytéž práce.

Pojem „hromadné propouštění“ je, jak plyne z úvodní části článku 1 směrnice 98/59, totiž definován za účelem použití uvedené směrnice jako celku, tedy včetně použití čl. 1 odst. 2 písm. a). Požadovaný výklad posledně uvedeného ustanovení by tak mohl omezit rovněž působnost směrnice 98/59. V článku 1 odst. 1 prvním pododstavci písm. a) směrnice 98/59 přitom zákonodárce použil jediné kvalitativní kritérium, a sice to, podle něhož je třeba, aby důvod propuštění „nesouvisel s osobou zaměstnance“. Nestanovil žádné jiné požadavky, co se týče vzniku pracovního poměru ani jeho skončení. Takové požadavky by z důvodu omezení působnosti uvedené směrnice mohly být na újmu cíli uvedené směrnice, jímž je, jak plyne z jejího bodu 2 odůvodnění, ochrana zaměstnanců v případech hromadného propouštění.

(viz body 69, 70, 72 a výrok 3)
1)

Spolková republika Německo tím, že při výkonu rozhodnutí Komise 2012/636/EU ze dne 25. ledna 2012 o opatření C 36/07 (ex NN 25/07) Německa ve prospěch společnosti Deutsche Post AG odmítla autonomně vymezit relevantní trh s cílem zjistit, zda služba spočívající doručení balíku, který jeden podnik zaslal druhému podniku, představovala v období od roku 2003 do roku 2012 na jedné straně a v období od roku 2012 na straně druhé samostatný relevantní výrobkový trh, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z čl. 108 odst. 2 SFEU a čl. 14 odst. 3 nařízení Rady (ES) č. 659/1999 ze dne 22. března 1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku [108 SFEU], jakož i z článku 1 a 4 až 6 tohoto rozhodnutí.
(viz body 30, 31)

Nařízení č. 1257/2012, kterým se provádí posílená spolupráce v oblasti vytvoření jednotné patentové ochrany, nemá v žádném případě za cíl upravit, byť částečně, podmínky udělování evropských patentů, které jsou upraveny výlučně Úmluvou o udělování evropských patentů, a nikoli unijním právem, a ani nezačleňuje postup při udělování evropských patentů stanovený v uvedené úmluvě do unijního práva.

(viz body 39–41, 43, 44, 51, 52)

V tomto ohledu je třeba uvést, že výše zmíněný čl. 118 první pododstavec SFEU zmocňuje unijního normotvůrce k přijetí opatření o vytvoření evropských práv duševního vlastnictví, která zajistí jednotnou ochranu práv duševního vlastnictví v Unii. Toto ustanovení, které bylo do Smlouvy o FEU začleněno Lisabonskou smlouvou, specificky odkazuje na vytvoření a fungování vnitřního trhu, který podle článku 4 SFEU spadá do sdílených pravomocí Unie. Pokud jde dále o výraz „v Unii“, obsažený ve výše uvedeném ustanovení, jelikož je pravomoc svěřená tímto článkem vykonávána na základě posílené spolupráce, evropské právo k duševnímu vlastnictví takto vytvořené a jednotná ochrana, kterou toto právo přiznává, nemusí platit v celé Unii, nýbrž pouze na území zúčastněných členských států.

(viz bod 56)

Viz znění rozhodnutí.

Stanovení výše udržovacích poplatků souvisejících s evropskými patenty a podílů pro jejich rozdělení, obsažené v čl. 9 odst. 2 nařízení č. 1257/2012, kterým se provádí posílená spolupráce v oblasti vytvoření jednotné patentové ochrany, je provedením právně závazného aktu Unie ve smyslu čl. 291 odst. 1 SFEU. Výše uvedených udržovacích poplatků musí totiž nutně pokrývat náklady vynaložené Evropským patentovým úřadem na plnění dodatečných úkolů, které mu mají být podle článku 143 Úmluvy o udělování evropských patentů svěřeny zúčastněnými členskými státy. Tyto úkoly jsou přitom vnitřně spjaty s prováděním jednotné patentové ochrany, která byla vytvořena nařízením č. 1257/2012.

Kromě toho nelze důvodně tvrdit, že by k provedení čl. 9 odst. 2 nařízení č. 1257/2012 byly nezbytné jednotné podmínky, takže by svěření prováděcích pravomocí zúčastněným členským státům bylo porušením čl. 291 odst. 2 SFEU. Ačkoli čl. 9 odst. 1 písm. e) uvedeného nařízení stanoví, že zúčastněné členské státy pověří Evropský patentový úřad úkolem, kterým je výběr a správa udržovacích poplatků za evropský patent, z žádného ustanovení tohoto nařízení nevyplývá, že by výše těchto udržovacích poplatků měla být pro všechny zúčastněné členské státy jednotná. Navíc z kvalifikace nařízení č. 1257/2012 jako zvláštní dohody ve smyslu článku 142 Úmluvy o udělování evropských patentů a ze skutečnosti, že stanovení výše udržovacích poplatků a podílů pro jejich rozdělení přísluší užšímu výboru správní rady Evropské patentové organizace, nutně vyplývá, že veškerá nezbytná opatření k provedení čl. 9 odst. 2 uvedeného nařízení musí nutně přijmout zúčastněné členské státy, a nikoli Komise nebo Rada, neboť Unie není na rozdíl od jejích členských států smluvní stranou uvedené úmluvy.

(viz body 73–75, 78, 81–83)