ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Věc C‑565/13

Ove Ahlström a další

(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Hovrätten för Västra Sverige)

„Řízení o předběžné otázce — Vnější vztahy — Dohoda mezi Evropským společenstvím a Marockým královstvím o partnerství v odvětví rybolovu — Vyloučení jakékoli možnosti, aby plavidla Společenství vykonávala rybolovné činnosti v marockých rybolovných oblastech na základě licence vydané marockými orgány bez zapojení příslušných orgánů Evropské unie“

Shrnutí – rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 9. října 2014

Mezinárodní dohody — Mezinárodní dohody v oblasti zemědělství a rybolovu — Dohoda o partnerství Společenství-Maroko — Vyloučení jakékoli možnosti, aby plavidla Společenství vykonávala rybolovné činnosti v marockých rybolovných oblastech na základě licence vydané marockými orgány bez zapojení příslušných orgánů Evropské unie

(Dohoda o partnerství Společenství-Maroko, článek 6; nařízení Rady č. 764/2006)

Dohoda mezi Evropským společenstvím a Marockým královstvím o partnerství v odvětví rybolovu, schválená jménem Společenství nařízením č. 764/2006, zejména článek 6 této dohody, musí být vykládána v tom smyslu, že vylučuje jakoukoli možnost výkonu rybolovné činnosti plavidly Společenství v marockých rybolovných oblastech na základě licence vydané marockými orgány bez zapojení příslušných orgánů Evropské unie.

Přiznání přístupu plavidlům Společenství do marockých rybolovných oblastí k provádění rybolovných činností v těchto oblastech bez toho, že budou zapojeny příslušné orgány Unie, by bylo v rozporu s účelem dohody o rybolovu, kterým je, jak vyplývá z její preambule a z jejích článků 1 a 3, zavedení zodpovědného rybolovu v těchto rybolovných oblastech s cílem zajistit dlouhodobé zachování a udržitelné využívání živých mořských zdrojů. Taková možnost by totiž mohla vést k rozšíření přístupu plavidel Společenství do těchto rybolovných oblastí a ke zvýšenému využívání zdrojů těmito plavidly v těchto oblastech, a to bez kontroly příslušných orgánů Unie.

(viz body 31, 34 a výrok)
(viz body 21, 22)

(viz body 23–25)

Monitorování prostřednictvím obrazového záznamu zachycujícího osoby, ukládaného formou nekonečné smyčky do nahrávacího zařízení, a sice na pevný disk, představuje v souladu s čl. 3 odst. 1 směrnice 95/46 o ochraně fyzických osob v souvislosti se zpracováním osobních údajů a o volném pohybu těchto údajů automatizované zpracování osobních údajů. Pojem „zpracování osobních údajů“ je totiž definován v čl. 2 písm. b) této směrnice jako „jakýkoli úkon nebo soubor úkonů s osobními údaji […] jako je shromažďování, zaznamenávání, […] uchovávání“. Jak plyne zejména z bodů 15 a 16 odůvodnění směrnice, tato směrnice se na dohled pomocí videokamer v zásadě vztahuje tehdy, pokud představuje automatizované zpracování.

Článek 3 odst. 2 druhá odrážka směrnice 95/46 o ochraně fyzických osob v souvislosti se zpracováním osobních údajů a o volném pohybu těchto údajů musí být vykládán v tom smyslu, že provozování kamerového systému – při kterém je obrazový záznam zachycující osoby ukládán formou nekonečné smyčky do takového nahrávacího zařízení, jako je pevný disk – umístěného fyzickou osobou na jejím rodinném domě za účelem ochrany majetku, zdraví a života majitelů domu, přičemž takový systém zabírá též veřejné prostranství, nepředstavuje zpracování údajů pro výkon výlučně osobních či domácích činností.

Předmětem směrnice 95/46 – jak vyplývá z článku 1 a z bodu 10 jejího odůvodnění – je totiž zajištění vysoké úrovně ochrany základních práv a svobod fyzických osob, zejména jejich soukromí, v souvislosti se zpracováním osobních údajů. V této souvislosti je třeba poukázat na to, že ochrana základního práva na soukromí, zaručeného článkem 7 Listiny základních práv Evropské unie, vyžaduje, aby výjimky z ochrany osobních údajů a její omezení byly činěny v mezích toho, co je naprosto nezbytné. Vzhledem k tomu, že ustanovení směrnice 95/46 musí být v rozsahu, v němž upravují zpracování osobních údajů, které může představovat zásah do základních svobod, a zejména práva na soukromí, nutně vykládána ve světle základních práv, která jsou zakotvená v citované Listině, musí být výjimka stanovená v čl. 3 odst. 2 druhé odrážce této směrnice vykládána striktně.

Tento striktní výklad má navíc oporu i v samotném znění tohoto ustanovení, podle kterého se směrnice 95/46 nevztahuje na zpracování údajů prováděné pro výkon nikoli prostě osobních či domácích činností, nýbrž „výlučně“ osobních či domácích činností. Na zpracování osobních údajů se tudíž výjimka uvedená v čl. 3 odst. 2 druhé odrážce směrnice 95/46 vztahuje jen tehdy, je-li prováděno ve výlučně osobní či domácí sféře osoby, která toto zpracování provádí. Jestliže kamerový systém zabírá – třebaže částečně – veřejné prostranství, a je tudíž zaměřen mimo soukromou sféru osoby, která jeho prostřednictvím zpracovává údaje, nelze jeho provozování považovat za výlučně „osobní či domácí“ činnost ve smyslu čl. 3 odst. 2 druhé odrážky směrnice 95/46.

(viz body 27–31, 33, 35 a výrok)
(viz body 28, 29)

Viz znění rozhodnutí.

Článek 27 odst. 1 písm. f) nařízení č. 889/2008, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení č. 834/2007 o ekologické produkci a označování ekologických produktů, pokud jde o ekologickou produkci, označování a kontrolu musí být vykládán v tom smyslu, že použití látky, na kterou se toto ustanovení vztahuje, je vyžadováno zákonem pouze za podmínky, že norma unijního práva nebo norma vnitrostátního práva, která je s unijní normou v souladu, přímo stanoví přidání uvedené látky do potraviny k tomu, aby tato potravina mohla být vůbec uváděna na trh. Použití takové látky není vyžadováno zákonem ve smyslu uvedeného ustanovení, pokud je potravina uváděna na trh jako doplněk stravy, s nutričním nebo zdravotním tvrzením nebo jako potravina pro zvláštní výživu, i když to znamená, že pro dodržení ustanovení týkajících se přidávání látek do potravin, která jsou

– ve směrnici 2002/46 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se doplňků stravy, ve znění nařízení č. 1137/2008,

– v nařízení č. 1924/2006 o výživových a zdravotních tvrzeních při označování potravin a v nařízení č. 432/2012, kterým se zřizuje seznam schválených zdravotních tvrzení při označování potravin jiných než tvrzení o snížení rizika onemocnění a o vývoji a zdraví dětí, jakož i

– ve směrnici 2009/39 o potravinách určených pro zvláštní výživu a v nařízení č. 953/2009 o látkách, které mohou být pro zvláštní výživové účely přidávány do potravin pro zvláštní výživu,

tato potravina musí obsahovat stanovené množství dotčené látky.

Je totiž na hospodářských subjektech, aby určily složení svých výrobků a rozhodly, pod jakým označením je chtějí uvádět na trh. Pokud chtějí uvádět tyto výrobky na trh jako doplňky stravy ve smyslu směrnice 2002/46, s výživovými nebo zdravotními tvrzeními ve smyslu nařízení č. 1924/2006 a č. 432/2012, nebo jako potravinu určenou pro zvláštní výživu ve smyslu směrnice 2009/39 a nařízení č. 953/2009, musí splňovat podmínky, které v této oblasti stanoví použitelná unijní právní úprava, což může vést k zákazu jeho uvádění na trh jako produktu pocházejícího z ekologického zemědělství. Unijní právo nezaručuje, že hospodářský subjekt může uvádět na trh své výrobky s jakýmkoliv označením, které považuje za výhodné pro jejich propagaci.

(viz body 46, 51 a výrok)
(viz body 35, 41–45, výrok 1)

Vzhledem k tomu, že prodloužení doby požadované pro postup z prvního do druhého platového stupně o tři roky se vztahuje jen na úředníky, kteří absolvovali doby odborného vzdělávání a služby před dovršením 18. roku věku, taková vnitrostátní právní úprava obsahuje rozdílné zacházení na základě věku ve smyslu čl. 2 odst. 2 písm. a) směrnice 2000/78.

Článek 2 odst. 1 a odst. 2 písm. a) a čl. 6 odst. 1 směrnice 2000/78, kterou se stanoví obecný rámec pro rovné zacházení v zaměstnání a povolání, musí být vykládány v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, která za účelem odstranění diskriminace na základě věku započítává doby odborného vzdělávání a služby před dovršením 18. roku věku, avšak zároveň stanoví prodloužení doby nezbytné k tomu, aby bylo možné postoupit z prvního do druhého platového stupně každé zaměstnanecké kategorie a každé platové třídy, o tři roky pouze v případě diskriminovaných úředníků.

Články 9 a 16 směrnice 2000/78, kterou se stanoví obecný rámec pro rovné zacházení v zaměstnání a povolání, musí být vykládány v tom smyslu, že úředník, který byl diskriminován na základě věku v důsledku způsobu určení rozhodného data zohledňovaného pro účely jeho služebního postupu, musí mít možnost dovolávat se článku 2 této směrnice za účelem zpochybnění diskriminačních účinků prodloužení dob potřebných pro služební postup, ačkoli na základě své žádosti dosáhl revize tohoto data.

Pokud by totiž úředník znevýhodněný předchozím systémem nemohl zpochybnit diskriminační účinky prodloužení dob potřebných pro služební postup z důvodu, že tato nová diskriminace vyplývá pouze z okolnosti, že tento úředník požádal o revizi svého rozhodného data a této žádosti bylo vyhověno, zatímco úředníci zvýhodnění předchozím systémem se vzdali možnosti podat příslušnou žádost, nebyl by tento schopen dosáhnout ochrany všech práv, která pro něj vyplývají ze zásady rovného zacházení zaručené směrnicí 2000/78, což by bylo v rozporu s články 9 a 16 této směrnice.

(viz body 47, 50, 51, výrok 2)
(viz body 31, 32)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 36–40 a výrok)

Povinnost členského státu přijmout všechna opatření nezbytná k dosažení výsledku stanoveného směrnicí je totiž závaznou povinností uloženou čl. 288 třetím pododstavcem SFEU a samotnou směrnicí 2008/98. V tomto ohledu i v případech, kdy členské státy při provádění směrnice disponují širokým prostorem pro uvážení, pokud jde o volbu prostředků, jsou uvedené státy přesto povinny zajistit plnou účinnost této směrnice a dodržet lhůty, které tato směrnice stanoví, aby její provádění bylo v celé Unii jednotné. Směrnice 2008/98 kromě toho neupravuje ani výjimku, která by členským státům umožňovala, aby datum, k němuž nabydou účinnosti prováděcí opatření přijatá před datem stanoveným v jejím čl. 40 odst. 1, posunuly až za toto datum.

Článek 15 odst. 1 směrnice 2008/98 o odpadech a o zrušení některých směrnic ve spojení s články 4 a 13 této směrnice musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání vnitrostátní právní úpravě, která původci odpadu nebo držiteli odpadu neupravuje možnost, aby sám prováděl odstraňování tohoto odpadu, a byl tak osvobozen od placení místního poplatku za odstraňování odpadů, pokud tento poplatek odpovídá požadavkům zásady proporcionality.

Pokud se totiž jedná o povinnost přijmout nezbytná opatření s cílem zajistit, aby prvotní původce nebo držitel odpadu prováděl jeho zpracování sám, uvedený čl. 15 odst. 1 členským státům umožňuje volit mezi několika možnostmi a odkaz na ustanovení článků 4 a 13 směrnice 2008/98 nemůže být vykládán v tom smyslu, že omezuje prostor pro uvážení, který je přiznán členským státům, a to tak, že jim ukládá, aby uznaly právo prvotního původce nebo jiného držitele odpadu na to, aby sám prováděl zpracování tohoto odpadu, a aby tak byl zproštěn povinnosti přispívat na financování systému nakládání s odpady zavedeného veřejnými službami.

V tomto ohledu je při neexistenci unijní právní úpravy, která by členským státům ukládala přesný způsob zajištění financování systému nakládání s odpady, může být toto financování v závislosti na volbě dotčeného členského státu zajištěno libovolně prostřednictvím daně, poplatku nebo jakýmkoliv jiným způsobem a že vnitrostátní právní úprava, která pro financování správy takového systému zavede například poplatek, jehož výše je určována na základě posouzení objemu produkovaného odpadu, a nikoliv na základě množství odpadu skutečně vyprodukovaného a předaného k odstranění, nemůže být považována za právní úpravu, která je v rozporu se směrnicí 2008/98. Nicméně i když je pravda, že příslušné vnitrostátní orgány v této oblasti mají tedy široký prostor pro uvážení, pokud jde o stanovení úpravy výpočtu takového poplatku, nic to nemění na tom, že takto stanovený poplatek nesmí přesahovat míru toho, co je nezbytné k dosažení sledovaného cíle.

(viz body 42, 43, 47, 48, 50 a výrok)
(viz body 36–38)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 40–42, 45, 46)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 47, 48)

Články 49 SFEU a 56 SFEU musí být vykládány v tom smyslu, že nebrání takové vnitrostátní právní úpravě, která stanoví, že poskytování služeb zdravotnické záchranné dopravy a služeb urgentní zdravotnické záchranné dopravy musí být přednostně a prostřednictvím přímého zadání bez jakéhokoliv uveřejnění zadáváno smluvním dobrovolnickým subjektům, pokud právní a smluvní rámec, ve kterém se činnost těchto subjektů uskutečňuje, skutečně přispívá k naplňování sociálního účelu, jakož i cílů solidarity a dostupnosti, na kterých je založena tato právní úprava.

Členský stát totiž může v rámci prostoru pro uvážení, který má pro rozhodnutí o úrovni ochrany veřejného zdraví a pro úpravu svého systému sociálního zabezpečení, rozhodnout že využívání dobrovolnických spolků odpovídá sociálnímu účelu služby zdravotnické záchranné dopravy a může přispět ke kontrole nákladů souvisejících s touto službou. Přitom riziko závažného zásahu do finanční rovnováhy systému sociálního zabezpečení může nejen samo představovat naléhavý důvod obecného zájmu umožňující odůvodnit překážku volnému pohybu služeb, ale navíc cíl zachovat, z důvodů veřejného zdraví, vyvážené a všem dostupné lékařské a nemocniční služby může rovněž spadat pod výjimky z důvodu veřejného zdraví, jelikož takový cíl přispívá k dosažení vysoké úrovně ochrany zdraví.

Pokud se však dobrovolnické spolky do tohoto rámce zapojí, je nutné, aby v tomto ohledu nesledovaly jiné cíle, než jsou cíle solidarity a dostupnosti, aby poskytováním svých služeb nedosahovaly žádného zisku, a to bez ohledu na náhradu variabilních, režijních a dlouhodobých nákladů na jejich poskytování, a aby nepřinášely žádný zisk ani jejich členům. Kromě toho, i když je využívání zaměstnanců přípustné, jelikož v opačném případě by tyto spolky byly prakticky zbaveny možnosti efektivně působit v řadě oblastí, ve kterých může zásada solidarity nalézt uplatnění, činnost uvedených organizací musí striktně respektovat požadavky, které jim stanoví vnitrostátní právo. Je na vnitrostátním soudu, aby provedl všechna posouzení nezbytná k ověření toho, zda dotčený systém organizace služby zdravotnické záchranné služby účinně přispívá k naplňování sociálního účelu, jakož i cílů solidarity a dostupnosti, na kterých je tento systém založen.

(viz body 57, 59, 61, 63, 65 a výrok)
Zásada rovného zacházení zakotvená v čl. 3 odst. 1 nařízení č. 1408/71, ve znění pozměněném a aktualizovaném nařízením č. 118/97, ve znění nařízení č. 1992/2006, brání ustanovení členského státu, podle kterého je podmínkou přiznání nároku na starobní důchod v návaznosti na účast v režimu částečného pracovního úvazku zaměstnance v předdůchodovém věku to, že zaměstnání na částečný pracovní úvazek zaměstnance v předdůchodovém věku bylo vykonáváno výlučně podle vnitrostátních právních předpisů tohoto členského státu.

Takové ustanovení je totiž na jedné straně způsobilé znevýhodnit konkrétně ty pracovníky, kteří využili svého práva na volný pohyb, jelikož staví migrujícího pracovníka, který po dosažení významné části své profesní kariéry v tomto členském státě vykonává zaměstnání v jiném členském státě v rámci režimu částečného pracovního úvazku zaměstnance v předdůchodovém věku, na základě této skutečnosti do méně příznivé situace, než v jaké se nachází pracovník, který absolvoval celou svoji kariéru v členském státě, v němž žádá o důchod, a účastní se v něm režimu částečného pracovního úvazku zaměstnance v předdůchodovém věku, a může na straně druhé odrazovat zaměstnavatele se sídlem v jiném členském státě zaměstnat v rámci vnitrostátní úpravy režimu zaměstnání na částečný pracovní úvazek v předdůchodovém věku jejich státu osobu, která odpracovala významnou část své profesní kariéry v členském státě, v němž je podána žádost o důchod, pokud se pravidla této vnitrostátní úpravy liší od pravidel upravujících tento režim v tomto posledně uvedeném členském státě.

Výše uvedené ustanovení nemůže být odůvodněno, vzhledem k tomu, že překračuje meze toho, co je nezbytné k dosažení sledovaných cílů, tedy zajistit pracovníkům, kteří o to požádají, přechod do důchodu za nejlepších možných podmínek a podporovat zaměstnávání nezaměstnaných osob nebo učňů.

Vyloučit jednoduše zohlednění režimu částečného pracovního úvazku zaměstnance v předdůchodovém věku využívaného v jiném členském státě pro účely získání vnitrostátního starobního důchodu znamená pominout skutečnost, že režim částečného pracovního úvazku zaměstnance v předdůchodovém věku tohoto druhého členského státu může případně sledovat shodné nebo podobné cíle, jako jsou cíle sledované právem členského státu, v němž je žádáno o důchod, za podmínek, které jsou rovněž identické nebo podobné podmínkám upraveným tímto právem, takže použití takového režimu může stejným způsobem dosáhnout dotčených legitimních cílů.

(viz body 35–37, 39, 41, 42, 46, výrok 1)
Článek 7 odst. 2 písm. c) nařízení č. 1408/71 ve znění pozměněném a aktualizovaném nařízením č. 118/97 ve znění pozměněném nařízením č. 1992/2006, musí být vykládán v tom smyslu, že dvoustranná úmluva týkající se dávek sociálního zabezpečení státních příslušníků jednoho ze smluvních států, jež měli postavení politických uprchlíků na území jiného smluvního státu, která byla uzavřena v okamžiku, kdy některý z těchto smluvních států ještě nepřistoupil k Unii, a která není uvedena v příloze III tohoto nařízení, nezůstává použitelnou na situaci politických uprchlíků navrácených do státu původu před uzavřením dvoustranné úmluvy a vstupem uvedeného nařízení v platnost.

V tomto ohledu se zásady formulované v rozsudku ze dne 7. února 1991, Rönfeldt, C‑227/89, opírají o myšlenku, že dotčená osoba mohla mít legitimní očekávání toho, že by mohla využít výhod vyplývajících z ustanovení dvoustranné úmluvy, která se na ni výlučně vztahovala v den, kdy se rozhodla přemístit se do jiného členského státu.

Za okolností, které se vyznačují skutečností, že vzhledem k tomu, že dotčené osoby se přestěhovaly z jednoho členského státu do státu původu šest let před uzavřením dvoustranné úmluvy, tyto osoby tudíž nemohly mít legitimní očekávání toho, že by mohly využít výhod vyplývajících z ustanovení dvoustranné úmluvy, jelikož tato dohoda ještě nebyla v den jejich navrácení do jejich státu původu uzavřena.

(viz body 41, 42, 45 a výrok)
Články 49 SFEU a 56 SFEU, jakož i zásada rovného zacházení a zásada efektivity musí být vykládány v tom smyslu, že nebrání vnitrostátní právní úpravě, která z důvodu změny uspořádání systému sjednocením data, k němuž uplynou doby platnosti koncesí, stanoví, že bude uspořádáno nové koncesní řízení na koncese s kratší dobou platnosti, než je doba platnosti dříve udělených koncesí.

I když tato právní úprava představuje překážku svobodám zaručeným články 49 SFEU a 56 SFEU, výše uvedená změna uspořádání systému koncesí může přispět ke konzistentnímu naplňování legitimních cílů snižování herních příležitostí nebo cílů boje proti kriminalitě související s těmito hrami a může rovněž splňovat požadované podmínky proporcionality.

Pokud by se v budoucnu ukázalo, že vnitrostátní orgány chtějí snížit počet udělených koncesí nebo vykonávat přísnější kontrolu činností v oblasti hazardních her, byla by taková opatření snazší v případě, kdy by všechny koncese byly uděleny na stejně dlouhou dobu a končily ve stejný čas.

(viz body 46, 53–55 a výrok)
se nevztahují výhradně na situace, kdy je prokázáno, že válečné zločiny již byly spáchány nebo by mohly spadat do pravomoci Mezinárodního trestního soudu, ale též na situace, kdy je žadatel o přiznání postavení uprchlíka schopen prokázat, že je vysoce pravděpodobné, že takové činy budou spáchány;

se týkají situace, kdy spáchání válečných zločinů v daném konfliktu by předpokládala samotná vykonávaná vojenská služba, včetně situací, kdy by se žadatel o přiznání postavení uprchlíka účastnil spáchání takových zločinů jen nepřímo, jelikož by při plnění svých úkolů s rozumnou mírou pravděpodobnosti poskytl nezbytnou podporu pro přípravu nebo uskutečnění těchto zločinů;

V případě, kdy by vnitrostátní orgány pověřené posouzením žádosti osoby, která odepřela výkon vojenské služby, o azyl měly za to, že není prokázáno, že by uvedená služba předpokládala spáchání válečných zločinů ve smyslu čl. 9 odst. 2 písm. e) směrnice 2004/83 o minimálních normách, které musí splňovat státní příslušníci třetích zemí nebo osoby bez státní příslušnosti, aby mohli žádat o postavení uprchlíka nebo osoby, která z jiných důvodů potřebuje mezinárodní ochranu, a o obsahu poskytované ochrany, ustanovení čl. 9 odst. 2 písm. b) a c) této směrnice musí být vykládána v tom smyslu, že se nejeví, že by takové tresty, kterým je vystaven žadatel o azyl, jako jsou uložení trestu odnětí svobody nebo propuštění z armády, mohly být s ohledem na legitimní výkon práva dotyčného státu udržovat ozbrojené síly považovány za natolik nepřiměřené nebo diskriminační, že by patřily mezi akty pronásledování, které uvádí tato ustanovení. Je však věcí vnitrostátních orgánů, aby tuto skutečnost ověřily.

(viz body 48, 56, výrok 2)
(viz body 22, 23, 25, 26)

Podle článku 272 SFEU ve spojení s článkem 256 SFEU má Tribunál pravomoc rozhodovat v prvním stupni na základě rozhodčí doložky obsažené ve veřejnoprávní nebo v soukromoprávní smlouvě uzavřené Unií nebo na její účet. Z toho vyplývá, že článek 272 SFEU představuje zvláštní ustanovení, které umožňuje obrátit se na unijní soud na základě rozhodčí doložky sjednané stranami pro veřejnoprávní nebo soukromoprávní smlouvy, a to bez omezení, pokud jde o povahu žaloby podané k soudu Unie.

Právní zájem na podání žaloby musí v rámci určovací žaloby existovat s ohledem na předmět žaloby ve fázi jejího podání, neboť jinak by byla nepřípustná.

Navrhovatel nemůže s úspěchem tvrdit, že v době podání žaloby na prohlášení neplatnosti k Tribunálu měl vzniklý a trvající právní zájem vyžadující právní ochranu od okamžiku, kdy příslušný útvar Komise dosud nepožádal o vrácení záloh na náklady vyplacených v rámci dotčených smluv. Kromě toho byla způsobilost sporných nákladů předmětem auditu, který je pouze předběžným a přípravným postupem odlišným od řízení, které by mohlo případně vést ke zpětnému vymáhání, neboť toto vymáhání provádějí provozní útvary Komise. Otázka, zda a do jaké míry by zmíněné náklady mohly skutečně vést k podání žádosti o vrácení ze strany Komise, byla tudíž stále ještě nejistá.

(viz body 31, 32, 34, 35)