ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
11

Body 14, 16, 17, 19 a 26 odůvodnění nařízení č. 864/2007 uvádějí: „(14) Požadavek právní jistoty a potřeba spravedlivého posouzení jednotlivých případů jsou základními prvky v oblasti spravedlnosti. Toto nařízení stanoví hraniční určovatele nejvhodnější pro dosažení těchto cílů. […] […] (16) Jednotná pravidla by měla posílit předvídatelnost soudních rozhodnutí a zajistit přiměřenou rovnováhu mezi zájmy osoby, vůči které je vznášen nárok na náhradu škody, a zájmy poškozeného. Uplatnění právního řádu země, kde přímá škoda vznikla (zásada „lex loci damni“), vytváří spravedlivou rovnováhu mezi zájmy osoby, vůči které je vznášen nárok na náhradu škody, a zájmy poškozeného a také zohledňuje moderní přístup k občanskoprávní odpovědnosti a vývoj systémů objektivní odpovědnosti. (17) Určení rozhodného práva by se mělo řídit místem, kde škoda vznikla, bez ohledu na zemi nebo země, ve kterých by se mohly projevit nepřímé následky. […] […] (19) Pro zvláštní delikty, pro které obecné pravidlo nedovoluje dosáhnout přiměřené rovnováhy mezi zájmy zúčastněných subjektů, je vhodné zavést zvláštní pravidla. […] (26) Pokud jde o porušování práv duševního vlastnictví, měla by se zachovat obecně uznávaná zásada „lex loci protectionis“. Pro účely tohoto nařízení by se pojem práv duševního vlastnictví měl vykládat tak, že zahrnuje například autorské právo a práva související, zvláštní právo na ochranu databází a práva průmyslového vlastnictví.“
18

Směrnice 2004/83 byla do britského práva provedena prostřednictvím Refugee or Person in Need of International Protection (Qualification) Regulations 2006 [nařízení z roku 2006 o uprchlících nebo osobách, které potřebují mezinárodní ochranu (S. I. 2006/2525, dále jen „nařízení z roku 2006“)] a Immigration Rules (the 2006 Regulations) [pravidla z roku 2006 v oblasti přistěhovalectví].
3

V bodech 2, 4, 6 a 10 odůvodnění směrnice 2008/115 se uvádí: „(2) Evropská rada na zasedání v Bruselu ve dnech 4. a 5. listopadu 2004 vyzvala k vypracování účinné politiky pro vyhošťování a dobrovolný návrat založené na společných normách pro navracení osob humánním způsobem a při plném respektování jejich lidských práv a důstojnosti. […] (4) Je třeba stanovit jasná, průhledná a spravedlivá pravidla pro účinnou návratovou politiku jakožto nezbytnou složku dobře řízené migrační politiky. […] (6) […] V souladu s obecnými zásadami práva Evropské unie by rozhodnutí podle této směrnice měla být přijímána individuálně a měla by být založena na objektivních kritériích, a měly by se tudíž zohlednit i jiné skutečnosti než samotný neoprávněný pobyt. […] […] (10) Neexistuje-li důvod domnívat se, že by účel řízení o navrácení mohl být zmařen, měl by být dobrovolný návrat upřednostněn před nuceným návratem a měla by se poskytnout lhůta k dobrovolnému opuštění území. Pokud to vyžadují zvláštní okolnosti jednotlivých případů, měla by být lhůta k dobrovolnému opuštění území prodloužena. […]“
8

Příloha IX služebního řádu, nadepsaná „Disciplinární řízení“, v čl. 9 odst. 1 stanoví: „Orgán oprávněný ke jmenování může uložit jednu z těchto sankcí: a) písemnou výstrahu; b) důtku; c) odložení postupu do vyššího platového stupně na dobu od 1 do 23 měsíců; d) zařazení do nižšího platového stupně; e) dočasné zařazení do nižší platové třídy na dobu od 15 dnů do jednoho roku; f) zařazení do nižší platové třídy v rámci stejné funkční skupiny; g) přeřazení do nižší funkční skupiny, včetně nebo bez snížení platové třídy; h) zbavení funkce a případně dočasné krácení důchodu nebo příspěvku v invaliditě; účinky tohoto opatření se nevztahují na úředníkem vyživované osoby. […]“
32

V tomto ohledu je třeba připomenout, že pravidla tvorby vůle unijních orgánů jsou stanovena Smlouvami a členské státy ani tyto samotné orgány jimi nemohou disponovat. Pouze Smlouvy mohou proto ve zvláštních případech zmocnit některý orgán ke změně rozhodovacího postupu, který stanoví. Pokud by tedy byla některému z orgánů přiznána možnost vytvářet odvozené právní základy, ať již ve smyslu zpřísnění, nebo zjednodušení podmínek přijímání aktu, byla by mu tím přiznána zákonodárná pravomoc překračující meze toho, co je stanoveno Smlouvami. To by rovněž vedlo k tomu, že by tomuto orgánu bylo umožněno ohrozit zásadu institucionální rovnováhy, jež znamená, že každý z uvedených orgánů vykonává své pravomoci s ohledem na pravomoci ostatních orgánů (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 6. května 2008, Parlament v. Rada, C‑133/06, EU:C:2008:257, body 54 až 57, a rozsudek ze dne 22. září 2016, Parlament v. Rada, C‑14/15 a C‑116/15, EU:C:2016:715, bod 47).
129

V tomto ohledu Soudní dvůr zaprvé upřesnil, že pojem „obchodní praktiky“ je definován v čl. 2 písm. d) této směrnice pomocí obzvláště široké formulace, jelikož předmětné praktiky musí být obchodní povahy, to znamená, že musí vycházet ze strany obchodníka, a dále musí přímo souviset s propagací, prodejem nebo dodáním jeho produktů spotřebiteli (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 25. července 2018, Dyson, C‑632/16, EU:C:2018:599, bod 30 a citovaná judikatura). Zadruhé se výraz „přímo související s […] prodejem […] produktu“, který je uveden v tomto ustanovení, vztahuje na jakékoli opatření přijaté zejména v souvislosti s uzavřením smlouvy (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 20. července 2017, Gelvora, C‑357/16, EU:C:2017:573, bod 21). Za tímto účelem se pojmem „produkt“ ve smyslu čl. 2 písm. c) uvedené směrnice rozumí veškeré zboží nebo služby, aniž se vylučuje jakékoli odvětví činnosti (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 3. října 2013, Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs, C‑59/12, EU:C:2013:634, bod 29). Zatřetí z čl. 2 písm. b) této směrnice vyplývá, že pojem „obchodník“ označuje „jakoukoli fyzickou nebo právnickou osobu“ vykonávající výdělečnou činnost, spadá-li obchodní praktika do rámce obchodní nebo výrobní činnosti nebo povolání dané osoby (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 4. října 2018, Kamenova, C‑105/17, EU:C:2018:808, body 30 a 35, jakož i citovaná judikatura), včetně situace, kdy je tato praktika vykonávána jiným podnikem, který jedná jménem nebo v zastoupení této osoby (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 17. října 2013, RLvS, C‑391/12, EU:C:2013:669, bod 38).
25

Dne 21. prosince 2016 vydalo místní ředitelství v Namuru k žádosti o jednotné povolení podané společností Sagrex podmíněné kladné stanovisko, ve kterém uvedlo zaprvé, že záměr dotčený v původním řízení částečně sousedí s lokalitou Natura 2000, ale že je vyloučena existence rizika významného dopadu na ni. Pokud šlo zadruhé o dvě lokality velkého biologického zájmu rovněž sousedící s předmětným záměrem, uvedené ředitelství mělo především za to, že při neexistenci zvláštních preventivních opatření by tento záměr měl pravděpodobně významný dopad na chráněné živočišné a rostlinné druhy, které se v nich nacházejí, jakož i na jejich přírodní stanoviště. Dále mělo za to, že pomocí zmírňujících a kompenzačních opatření nabídnutých společností Sagrex a upřesněných v rozhodnutí o výjimce uvedený záměr dotčené druhy neohrozí a povede pouze k pozvolnému ničení jejich přírodních stanovišť, které bude mimoto kompenzováno vytvořením nových přírodních stanovišť. Nakonec dospělo k závěru, že s ohledem na všechny tyto skutečnosti bylo možné rozumně předpokládat, že po uplynutí doby provozování v délce 30 let, s níž Sagrex počítala, budou mít lokality dotčené lomem provozovaným touto společností stále značný biologický význam, takže dopad záměru na životní prostředí z hlediska ochrany přírody lze považovat za omezený na přijatelnou úroveň.
8

Článek 25 druhý pododstavec regio decreto n. 2316 – Approvazione del testo unico delle leggi sulla protezione ed assistenza della maternità ed infanzia (královské nařízení č. 2316 – schválení kodifikace zákonů o ochraně mateřství a dětství) ze dne 24. prosince 1934 (GURI č. 47 ze dne 25. února 1935, s. 811), ve znění pozdějších předpisů, které bylo nahrazeno čl. 24 odst. 3 decreto legislativo n. 6 – Recepimento della direttiva 2014/40/UE sul ravvicinamento delle disposizioni legislative, regolamentari e amministrative degli Stati membri relative alla lavorazione, alla presentazione e alla vendita dei prodotti del tabacco e dei prodotti correlati e che abroga la direttiva 2001/37/CE (legislativní nařízení č. 6, kterým se provádí směrnice Evropského parlamentu a Rady 2014/40/EU ze dne 3. dubna 2014 o sbližování právních a správních předpisů členských států týkajících se výroby, obchodní úpravy a prodeje tabákových a souvisejících výrobků a o zrušení směrnice 2001/37/ES) ze dne 12. ledna 2016 (GURI č. 13 ze dne 18. ledna 2016, s. 102) (dále jen „legislativní nařízení č. 6/2016“) stanoví: „Každý, kdo prodává tabákové výrobky, elektronické cigarety nebo náhradní náplně s obsahem nikotinu nebo tabákové výrobky nové generace je povinen si vyžádat od kupujícího doklad totožnosti při jeho nákupu, ledaže je zjevné, že je zletilou osobou. Každému, kdo prodá nebo přenechá tabákové výrobky, elektronické cigarety nebo náhradní náplně s obsahem nikotinu nebo tabákové výrobky nové generace nezletilým ve věku do osmnácti let, se uloží peněžitá správní sankce ve výši od 500 do 3000 eur a jeho oprávnění provozovat živnost bude na patnáct dní pozastaveno. Je-li jednání spácháno vícekrát, uloží se mu peněžitá správní sankce od 1000 do 8000 eur a jeho oprávnění provozovat živnost bude odňato.“
37

S ohledem na tyto úvahy se předkládající soud táže, zda článek 30 směrnice 2001/14 přiznává železničním podnikům právo napadnout rozhodnutí o schválení jednotkových sazeb základního poplatku přijatá ředitelem DÚ. Domnívá se, že takové právo by bylo možné vyvodit z odstavce 2 písm. e) tohoto článku v případě, že by toto ustanovení bylo vykládáno v tom smyslu, že vyžaduje, aby železniční podniky byly stranami řízení, kterým se schvalují jednotkové sazby základního poplatku. A v případě, že by se ukázalo, že rozhodnutí o schválení mohlo porušit práva železničních podniků, mohlo by právo na opravný prostředek vyplývat rovněž z odstavců 5 a 6 téhož článku.
39

Vzhledem k tomu, že v takové situaci byl daňový výměr, kterým byl osobě povinné k dani odepřen nárok na odpočet DPH, již vydán, a vzhledem k tomu, že nárok na odpočet DPH představuje základní zásadu společného systému DPH, je nicméně třeba připomenout, že zásady, jimiž se řídí uplatňování společného režimu DPH členskými státy, a to zejména zásada daňové neutrality a zásada právní jistoty, brání tomu, aby byl v případě pouhého nepodloženého podezření vnitrostátní daňové správy na to, zda skutečně došlo k hospodářským plněním, na jejichž základě byla vystavena daňová faktura, odepřen osobě povinné k dani, která je příjemcem této faktury, nárok na odpočet DPH, pokud tato osoba není schopna předložit kromě uvedené faktury další důkazy, které dokládají, že k hospodářským plněním skutečně došlo [v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 22. října 2015, PPUH Stehcemp, C‑277/14, EU:C:2015:719, bod 50, jakož i ze dne 4. června 2020, C. F. (daňová kontrola), C‑430/19, EU:C:2020:429, body 44 a 49]. Nárok na odpočet nelze odepřít ani na základě domněnek (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 11. listopadu 2021, Ferimet, C‑281/20, EU:C:2021:910, bod 52 a citovaná judikatura).
79

Je třeba připomenout, že rozdílné zacházení zavedené ustanoveními vnitrostátního práva v oblasti noční práce s různými kategoriemi pracovníků, kteří se nacházejí ve srovnatelných situacích, by bylo – pokud by nebylo založeno na objektivním a důvodném kritériu – neslučitelné s unijním právem a vedlo by případně k tomu, že vnitrostátní soud by musel vyložit vnitrostátní právo v co největším možném rozsahu ve světle znění a účelu dotčeného ustanovení primárního práva a zohlednit přitom veškeré vnitrostátní právo a použít metody výkladu jím uznané, aby byla zajištěna plná účinnost tohoto ustanovení a bylo dosaženo výsledku, který je v souladu s cílem sledovaným tímto ustanovením (rozsudek ze dne 6. října 2021, Sumal, C‑882/19, EU:C:2021:800, bod 71 a citovaná judikatura).
20

Tyto žaloby mířily zprvu proti MJ jakožto vedoucímu mise, Radě, Komisi a ESVČ. Tito čtyři žalovaní v původním řízení nicméně tvrdili, že na základě společné akce 2008/124, ve znění změn, musí za veškeré nároky a závazky vyplývající z provádění mandátu odpovídat pouze Eulex Kosovo, a to jak do budoucna, tak do minulosti, v souladu s čl. 16 odst. 5 společné akce ve znění změn.
47

Z toho vyplývá, že pokud by předkládající soud dospěl na základě posouzení, které musí provést, ve smyslu judikatury připomenuté v bodech 42 a 43 tohoto rozsudku, k závěru, že uvedené statistické údaje jsou důvěryhodné, reprezentativní a významné, bylo by třeba mít za to, že čl. 251 písm. d) LGSS znevýhodňuje obzvláště pracovníky ženského pohlaví ve srovnání s pracovníky mužského pohlaví.
24

Článek 202a, nadepsaný „Přepočet srážkové daně“, ve znění platném od 1. ledna 2010, v odstavcích 1 až 4 stanovil: „(1) […] Právnická osoba-nerezident, která je daňovým rezidentem členského státu Evropské unie nebo jiného státu, který je stranou Dohody o Evropském hospodářském prostoru [ze dne 2. května 1992, (Úř. věst. 1994, L 1, s. 3)], má právo zvolit si přepočet srážkové daně, pokud jde o příjmy uvedené v čl. 12 odst. 2, 3, 5 a 8. Pokud si osoba-nerezident zvolí přepočet srážkové daně, vztahuje se tento přepočet na všechny příjmy uvedené v čl. 12 odst. 2, 3, 5 a 8, které obdržela v daném zdaňovacím období. (2) Pokud si osoba-nerezident zvolí přepočet srážkové daně z dosažených příjmů, je přepočtená daň rovna dani z příjmů právnických osob, která by byla splatná z těchto příjmů, pokud by jich dosahovala právnická osoba-rezident. Pokud osoba-nerezident vynaložila výdaje na dosažení příjmů ve smyslu věty první, z nichž by se platila daň z výdajů, pokud by je vynaložila právnická osoba-rezident, zvýší se částka přepočtené daně o tuto daň. (3) Pokud výše srážkové daně stanovené v čl. 195 odst. 1 přesahuje výši daně přepočtené v souladu s odstavcem 2, vrací se rozdíl do výše srážkové daně stanovené v čl. 195 odst. 1, kterou si osoba-nerezident nemůže odečíst od daně splatné ve státě, jehož je rezidentem. (4) V podaném ročním daňovém přiznání se uvede, zda byl zvolen přepočet srážkové daně. Nerezident podává daňové přiznání k Teritorialna direkcija na Nacionalnata agencija za prichodite – Sofia [územní ředitelství Národní agentury pro veřejné příjmy v Sofii, Bulharsko], a to do 31. prosince roku následujícího po roce, v němž byl příjem obdržen.“
132

S ohledem na výše uvedené je třeba na čtvrtou a pátou otázku odpovědět, že čl. 19 odst. 1 druhý pododstavec SEU, článek 47 Listiny a čl. 7 odst. 1 a 2 směrnice 93/13 musí být vykládány v tom smyslu, že nebrání tomu, aby bylo jako nezávislý a nestranný soud předem zřízený zákonem kvalifikováno soudní kolegium soudu členského státu, ve kterém zasedá soudce, k jehož prvnímu jmenování do funkce soudce nebo jeho následnému jmenování k soudu vyššího stupně došlo buď poté, co byl jako kandidát na funkci soudce vybrán orgánem vytvořeným na základě právních předpisů, které byly následně ústavním soudem tohoto členského státu prohlášeny za protiústavní, nebo poté, co byl jako kandidát na funkci soudce vybrán řádně vytvořeným orgánem, avšak na základě postupu, který nebyl ani transparentní, ani veřejný a ani nemohl být soudně přezkoumán, pokud takové nesrovnalosti nejsou takové povahy a závažnosti, že by v jejich důsledku vzniklo skutečné riziko, že by jiná odvětví moci, zejména moc výkonná, mohla vykonávat neodůvodněnou diskreční pravomoc, čímž by byla ohrožena integrita výsledku, ke kterému jmenování vede, a byly by tak vyvolány závažné a legitimní pochybnosti jednotlivců, pokud jde o nezávislost a nestrannost dotyčného soudce.
19

Vzhledem k tomu, že tato společnost podala proti tomuto rozhodnutí žalobu, příslušný soud toto rozhodnutí zrušil na základě dvou souborů poznatků. Zaprvé měl v podstatě za to, že nařízení č. 1169/2011 nedefinuje, co je třeba obecně považovat za „specifický název“ složek, které jsou obsaženy ve složení potravin. Zadruhé uvedl, že nařízení č. 1925/2006 neupravuje ani název vitaminů, minerálních látek a jiných látek, na které odkazuje, přičemž v jeho příloze II je mimo jiné uveden výčet různých forem vitaminu A a vitaminu D, které mohou být přidávány do potravin. S ohledem na tyto poznatky dospěl tento soud k závěru, že žádné z obou dotčených nařízení ani žádné jiné ustanovení unijního práva nebrání tomu, aby byly pro účely označení potraviny použity názvy „Vitamin A“ a „Vitamin D“.
3

Bod 20 odůvodnění nařízení 2016/679 uvádí: „Toto nařízení se mimo jiné vztahuje na činnost soudů a dalších justičních orgánů, a proto by právo Unie nebo členského státu mohlo stanovit operace a postupy zpracování v souvislosti se zpracováním osobních údajů soudy a dalšími justičními orgány. Pravomoc dozorových úřadů by neměla zahrnovat zpracování osobních údajů, pokud soudy jednají v rámci svých soudních pravomocí, aby byla zajištěna nezávislost soudnictví při plnění soudních funkcí, včetně rozhodování. Dozor nad takovými operacemi zpracování by mělo být možné svěřit zvláštním subjektům v rámci justičního systému členského státu, které by zejména měly zajistit soulad s pravidly tohoto nařízení, posilovat povědomí členů justičních orgánů o jejich povinnostech podle tohoto nařízení a zabývat se stížnostmi souvisejícími s takovými operacemi zpracování.“
4

Čtvrtý, desátý a třináctý bod odůvodnění směrnice 92/12 zní: „[...] k vytvoření a fungování vnitřního trhu je třeba, aby vznik daňové povinnosti ke spotřební dani byl stejný ve všech členských státech; [...] [...] přesun výrobků z území jednoho členského státu na území jiného členského státu nesmí vést ke kontrolám, které by mohly narušit volný pohyb uvnitř Společenství; [...] pro účely vzniku daňové povinnosti je nicméně nezbytné znát pohyb výrobků podléhajících spotřební dani; [...] proto [by] měly být přijaty předpisy upravující průvodní doklad k takovému výrobku; [...] [...] proto [by] nejdříve měla být přijata ustanovení umožňující snadnou identifikaci každé zásilky; [...] měla [by] být přijata ustanovení umožňující okamžité zjištění daňového zařazení zásilky; [...] proto [je] nezbytné upravit podobu úředního nebo obchodního průvodního dokladu, který by tyto požadavky splňoval; [...] použitý obchodní doklad musí obsahovat základní prvky uvedené v úředním dokladu“.
13

Dne 25. ledna 2019 podali CT a Ferme de la Sarte ke Conseil d’État (Státní rada, Belgie) žalobu na neplatnost sporných rozhodnutí, přičemž tvrdili, že trávník je zemědělským produktem, na který se vztahuje příloha I Smlouvy o FEU. Mají za to, že tato rozhodnutí vykládají článek 38 SFEU restriktivním způsobem, když pojem „zemědělské produkty“, který je v něm uveden, omezují na to, co spadá do potravinářského odvětví, zatímco „[ž]ivé rostliny a květinářské produkty“ uvedené v kapitole 6 uvedené přílohy, na kterou odkazuje článek 38 SFEU, do tohoto odvětví nespadají. Trávník je přitom živá rostlina, která vyžaduje zahradnické práce a může být určena k okrasným účelům.
23

V tomto ohledu z ustálené judikatury vyplývá, že článek 9 směrnice o DPH dává DPH velmi široký rozsah působnosti (rozsudky ze dne 21. dubna 2005, HE, C‑25/03, EU:C:2005:241, bod 40, jakož i ze dne 13. června 2018, Polfarmex, C‑421/17, EU:C:2018:432, bod 39 a citovaná judikatura). Činnost se obecně považuje za „ekonomickou“, pokud má pravidelný charakter a je vykonávána za odměnu pro toho, kdo ji uskutečňuje (rozsudek ze dne 13. června 2018, Polfarmex, C‑421/17, EU:C:2018:432, bod 38 a citovaná judikatura). Za účelem konstatování samostatnosti při výkonu ekonomické činnosti je kromě toho třeba ověřit, zda dotyčná osoba provádí své činnosti vlastním jménem, na svůj účet a na vlastní odpovědnost, jakož i to, zda tato osoba nese hospodářské riziko spojené s výkonem těchto činností (rozsudek ze dne 12. října 2016, Nigl a další, C‑340/15, EU:C:2016:764, bod 28 a citovaná judikatura). Konečně postavení osoby povinné k dani musí být posuzováno výlučně na základě kritérií stanovených v uvedeném článku 9 (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 21. dubna 2005, HE, C‑25/03, EU:C:2005:241, bod 41).
32

V tomto ohledu Soudní dvůr v bodě 25 tohoto rozsudku zejména připomněl cíl nařízení č. 1346/2000, který je totožný s cílem, který nyní sleduje nařízení 2015/848 a spočívá v zabránění tomu, aby účastníci řízení byli motivováni k převodům majetku nebo soudních řízení z jednoho členského státu do druhého za účelem zlepšení jejich právního postavení, a měl za to, že tohoto cíle by nebylo dosaženo, pokud by dlužník mohl přemístit středisko svých hlavních zájmů do jiného členského státu mezi podáním návrhu na zahájení insolvenčního řízení a tímto rozhodnutím o zahájení řízení, a určit si tak příslušný soud a použitelné právo. Soudní dvůr v bodě 26 uvedeného rozsudku uvedl, že takové přenesení příslušnosti by bylo rovněž v rozporu s cílem efektivního probíhání, zvýšení účinnosti a zrychlení insolvenčních řízení s mezinárodním dopadem, který je nyní uveden v bodech 3 a 8 odůvodnění nařízení 2015/848, a to v tom, že by nutilo věřitele následovat neustále dlužníka tam, kde se rozhodl více či méně definitivně usadit, a představovalo by nebezpečí, že v praxi bude často znamenat prodloužení řízení.
47

Pokud by předkládající soud po posouzení všech relevantních okolností dospěl k závěru, že konečné rozhodnutí německého orgánu nekonstatovalo a nesankcionovalo kartelovou dohodu dotčenou ve věci v původním řízení z důvodu jejího protisoutěžního účelu nebo důsledku na rakouském území, musel by tento soud konstatovat, že řízení, které je před ním vedeno, se netýká téhož skutku, jako je skutek, který vedl k vydání konečného rozhodnutí německého orgánu, takže zásada ne bis in idem by ve smyslu článku 50 Listiny nebránila novému stíhání a případně novým sankcím (obdobně viz rozsudek ze dne 14. února 2012, Toshiba Corporation a další, C‑17/10, EU:C:2012:72, bod 103).
2)

Musí být zásada [ne] bis in idem, jak je zaručena článkem 50 Listiny, vykládána v tom smyslu, že nebrání příslušnému správnímu orgánu členského státu uložit pokutu za porušení unijního práva hospodářské soutěže v takové situaci, jako je situace v projednávaném případě, kdy tatáž právnická osoba byla pravomocně zproštěna povinnosti zaplatit správní pokutu, která jí byla vnitrostátním regulátorem poštovních služeb uložena za údajné porušení právního předpisu o poštovních službách na základě totožných nebo obdobných skutků, a to proto, že omezení zásady [ne] bis in idem je odůvodněno skutečností, že právní předpisy v oblasti hospodářské soutěže sledují komplementární cíl obecného zájmu, kterým je zachovat a chránit nenarušený systém hospodářské soutěže na vnitřním trhu, a nepřekračují meze toho, co je přiměřené a nezbytné pro dosažení legitimního účelu sledovaného těmito právními předpisy, a/nebo pro ochranu práva a svobody podnikání těchto subjektů na základě článku 16 Listiny?“
60

Za předpokladu že by opakující se přidělení téhož zaměstnance agentury práce ke stejnému uživateli vedla k tomu, že činnost u tohoto uživatele bude delší než to, co lze rozumně kvalifikovat jako „přechodné“, s ohledem na všechny relevantní okolnosti, které zahrnují zejména zvláštnosti daného odvětví, mohlo by toto nasvědčovat zneužití opakujících se přidělení ve smyslu čl. 5 odst. 5 první věty směrnice 2008/104 [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 14. října 2020, KG (Opakující se přidělení v rámci agenturního zaměstnávání), C‑681/18, EU:C:2020:823, bod 69].