ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Věc C‑229/17

Evonik Degussa GmbH

proti

Bundesrepublik Deutschland

(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Verwaltungsgericht Berlin)

„Řízení o předběžné otázce – Životní prostředí – Systém pro obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů v Evropské unii – Bezplatné přidělování – Směrnice 2003/87/ES – Článek 10a – Příloha I – Rozhodnutí 2011/278/EU – Příloha I bod 2 – Určení referenčních úrovní produktů – Výroba vodíku – Systémové hranice referenční úrovně produktu pro vodík – Proces separace vodíku od toku obohaceného plynu, který již obsahuje vodík“

Shrnutí – rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 17. května 2018

Životní prostředí – Znečištění ovzduší – Směrnice 2003/87 – Systém pro obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů – Režim přechodného bezplatného přidělování povolenek – Přidělování bezplatných povolenek na emise spjaté s výrobou vodíku – Činnosti zahrnuté do referenční úrovně produktu pro vodík – Zahrnutí – Činnosti spočívající v izolaci vodíku, který je již obsažen v plynné směsi – Vyloučení

(Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/87, čl. 10a odst. 1; rozhodnutí Komise 2011/278, příloha I)

Příloha I bod 2 rozhodnutí Komise 2011/278/EU ze dne 27. dubna 2011, kterým se stanoví přechodná pravidla harmonizovaného přidělování bezplatných povolenek na emise platná v celé Unii podle článku 10a směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/87/ES musí být vykládána v tom smyslu, že takový proces, jako je proces, jenž je předmětem věci v původním řízení a neumožňuje vyrábět vodík chemickou syntézou, nýbrž pouze izolovat tuto látku, jež je již obsažena v plynné směsi, nespadá do rámce systémových hranic referenční úrovně produktu pro vodík. Jinak by tomu bylo pouze tehdy, pokud by tento proces byl spojen s „výrobou vodíku“ ve smyslu přílohy I směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/87/ES ze dne 13. října 2003 o vytvoření systému pro obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů ve Společenství a o změně směrnice Rady 96/61/ES, ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/29/ES ze dne 23. dubna 2009 a dále, pokud by s ní souvisel po technické stránce.

(viz bod 47 a výrok)
Věc C‑159/17

Întreprinderea Individuală Dobre M. Marius

proti

Ministerul Finanţelor Publice – A. N. A. F. – D. G. R. F. P. Galaţi – Serviciul Soluţionare Contestaţii a A. N. A.F – D. G. R. F. P. Galaţi – A. J. F. P. Constanţa – Serviciul Inspecţie Fiscală Persoane Fizice 2 Constanţa

(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Curtea de Apel Constanţa)

„Řízení o předběžné otázce – Společný systém daně z přidané hodnoty (DPH) – Směrnice 2006/112/ES – Zrušení registrace pro účely DPH – Povinnost zaplatit DPH vybranou v období, ve kterém bylo zrušeno identifikační číslo k DPH – Neuznání práva na odpočet DPH z nákupů uskutečněných v tomto období“

Shrnutí – rozsudek Soudního dvora (desátého senátu) ze dne 7. března 2018

Harmonizace daňových právních předpisů – Společný systém daně z přidané hodnoty – Odpočet daně zaplacené na vstupu – Nárok na odpočet – Podmínky – Hmotněprávní věcné požadavky – Formální požadavky – Osoba povinná k dani, která nesplnila tyto požadavky, což daňové správě zabránilo prokázat, že jsou splněny hmotněprávní věcné požadavky nebo že došlo k podvodu – Sankce – Pozbytí nároku na odpočet – Přípustnost

(Směrnice Rady 2006/112,články 167 až 169, 179, 213 odst. 1, 214 odst. 1 a 273, ve znění směrnice 2010/45)

Články 167 až 169 a 179, čl. 213 odst. 1, čl. 214 odst. 1 a článek 273 směrnice Rady 2006/112/ES ze dne 28. listopadu 2018 o společném systému daně z přidané hodnoty je třeba vykládat v tom smyslu, že nebrání takové vnitrostátní právní úpravě, jaká je dotčena v původním řízení, která umožňuje daňové správě odepřít osobě povinné k dani nárok na odpočet daně z přidané hodnoty, jestliže je prokázáno, že z důvodu nesplnění povinností, které je jí vytýkáno, neměla daňová správa k dispozici informace nezbytné k prokázání toho, že jsou splněny hmotněprávní věcné požadavky pro vznik nároku na odpočet daně z přidané hodnoty zaplacené na vstupu uvedenou osobou povinnou k dani nebo když tato osoba jednala podvodně, aby mohla požívat tohoto práva, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu.

Konkrétně nepodání přiznání k DPH, které by umožňovalo aplikaci DPH a její kontrolu daňovou správou, může bránit správnému výběru daně, a tudíž ohrozit řádné fungování společného systému DPH. Unijní právo tudíž nebrání tomu, aby se mělo za to, že taková nesplnění povinností jsou součástí daňového úniku a odmítlo v takovém případě uznat nárok na odpočet (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 28. července 2016, Astone,C‑332/15, EU:C:2016:614, bod 56).

(viz body 41, 42 a výrok)
Věc C‑58/17

INEOS Köln GmbH

proti

Bundesrepublik Deutschland

(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Verwaltungsgericht Berlin)

„Řízení o předběžné otázce – Životní prostředí – Systém obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů v rámci Evropské unie – Směrnice 2003/87/ES – Článek 10a – Přechodná ustanovení upravující harmonizované přidělování bezplatných povolenek – Období 2013–2020 – Rozhodnutí 2011/278/EU – Článek 3 písm. h) – Pojem ‚dílčí zařízení pro emise z procesů‘ – Emise ze spalování částečně zoxidovaného uhlíku – Kapalné odpadové látky – Vyloučení“

Shrnutí – rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 18. ledna 2018

Životní prostředí – Znečištění ovzduší – Směrnice 2003/87 – Systém obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů – Přechodný režim přidělování bezplatných povolenek – Pojem „dílčí zařízení pro emise z procesů“ – Vnitrostátní právní úprava, která z tohoto pojmu vylučuje emise ze spalování částečně zoxidovaného uhlíku v kapalném skupenství – Přípustnost

[Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/87, čl. 10a; rozhodnutí Komise 2011/278, čl. 3 písm. h)]

Článek 3 písm. h) rozhodnutí Komise 2011/278/EU ze dne 27. dubna 2011, kterým se stanoví přechodná pravidla harmonizovaného přidělování bezplatných povolenek na emise platná v celé Unii podle článku 10a směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/87/ES, musí být vykládán tak, že nebrání takové vnitrostátní úpravě, jako je úprava dotčená ve věci v původním řízení, která z pojmu „dílčí zařízení pro emise z procesů“ ve smyslu tohoto ustanovení vylučuje emise skleníkových plynů ze spalování částečně zoxidovaného uhlíku v kapalném skupenství.

Jak totiž vyplývá z písemných vyjádření předložených Soudnímu dvoru, odpadní plyny vzniklé při průmyslové výrobě nelze skladovat, takže v případě, že nejsou spáleny, unikají volně do atmosféry a nutně do ní uvolňují i skleníkové plyny, které obsahují. Spalování těchto odpadních plynů přitom obecně vede ke snížení emisí takových skleníkových plynů. Je naopak nesporné, že kapalné odpadové látky samy o sobě skleníkové plyny negenerují, a pokud ano, tak pouze v zanedbatelném množství. Za těchto podmínek je zcela v souladu s cíli sledovanými směrnicí 2003/87 a rozhodnutím 2011/278 zohlednit emise skleníkových plynů vygenerované spalováním odpadních plynů obsahujících částečně zoxidovaný uhlík, jelikož tyto emise jsou nevyhnutelné a spalování těchto odpadních plynů obecně vede k jejich snižování, avšak bylo by naopak v rozporu s těmito cíli zohledňovat emise skleníkových plynů vygenerované spalováním kapalných odpadových látek obsahujících částečně zoxidovaný uhlík, poněvadž by to vedlo ke zvyšování uvedených emisí, ačkoli jim lze zabránit.

(viz body 46, 47, 49, 51 a výrok)
Článek 56 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že v zásadě nebrání duálnímu systému organizace trhu hazardních her, na němž některé druhy těchto her spadají do systému státního monopolu, zatímco jiné spadají do systému koncesí a povolení pro provozování hazardních her, pokud předkládající soud shledá, že právní úprava omezující volný pohyb služeb skutečně sleduje soudržným a systematickým způsobem cíle dovolávané dotčeným členským státem.

(viz bod 33, výrok 1)
Článek 1 odst. 1 směrnice Rady 2001/23/ES ze dne 12. března 2001 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se zachování práv zaměstnanců v případě převodů podniků, závodů nebo částí podniků nebo závodů, musí být vykládán v tom smyslu, že tato směrnice se použije na situaci, kdy zadavatel ukončil smlouvu o poskytování služeb v oblasti ostrahy zařízení uzavřenou s určitým podnikem a za účelem poskytování těchto služeb uzavřel novou smlouvu s jiným podnikem, který podle kolektivní smlouvy převezme podstatnou část – co do jejich počtu a dovedností – pracovníků, které první podnik vyčlenil pro poskytování této služby, pokud je operace spojena s převodem hospodářské jednotky mezi oběma dotčenými podniky.

Soudní dvůr tedy judikoval vzhledem k tomu, že v některých odvětvích, v nichž se činnost zakládá především na pracovní síle, může kolektiv zaměstnanců, který trvale spojuje společná činnost, odpovídat hospodářské jednotce, taková jednotka je s to zachovat si svoji identitu i po převodu v případě, kdy se nový zaměstnavatel nespokojí s pokračováním v dotčené činnosti, ale převezme rovněž podstatnou část – co do jejich počtu a dovedností – pracovníků, které jeho předchůdce předtím vyčlenil speciálně pro tento úkol. V takovém případě totiž nový zaměstnavatel získá organizovaný soubor složek podnikání, který mu umožní trvale pokračovat v činnostech nebo některých činnostech převádějícího podniku (rozsudek ze dne 20. ledna 2011, CLECE,C‑463/09, EU:C:2011:24, bod 36 a citovaná judikatura).

Takovou činnost ostrahy muzea, jako je činnost dotčená v původním řízení, tedy lze považovat za činnost zakládající se především na pracovní síle, a v důsledku toho kolektiv zaměstnanců, který trvale spojuje společná činnost ostrahy, tedy může při neexistenci dalších výrobních prostředků odpovídat hospodářské jednotce. Nicméně je ještě třeba, aby po provedení dotčené operace zůstala zachována identita této hospodářské jednotky (obdobně viz rozsudek ze dne 20. ledna 2011, CLECE,C‑463/09, EU:C:2011:24, bod 39).

(viz body 34, 35, 39, výrok 1)
Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/17/ES ze dne 31. března 2004 o koordinaci postupů při zadávání zakázek subjekty působícími v odvětví vodního hospodářství, energetiky, dopravy a poštovních služeb, ve znění nařízení Komise (EU) č. 1251/2011 ze dne 30. listopadu 2011, a obecné zásady, z nichž vychází, musí být vykládány v tom smyslu, že nebrání takovým ustanovením vnitrostátního práva, jako jsou ta, o která se jedná ve věci v původním řízení, která nestanoví pravidelnou úpravu cen po zadání zakázek v odvětvích, na která se vztahuje tato směrnice.

V tomto ohledu je třeba podotknout, že z žádného ustanovení uvedené směrnice nevyplývá, že musí být vykládána v tom smyslu, že brání takovým ustanovením vnitrostátního práva, jako jsou články 115 a 206 legislativního nařízení č. 163/2006, která nestanoví pravidelnou úpravu cen po zadání zakázek v odvětvích, na která se vztahuje uvedená směrnice, protože tato směrnice neukládá členským státům žádnou specifickou povinnost přijmout ustanovení, která by vyžadovala, aby zadavatel schválil svému smluvnímu partnerovi úpravu ceny směrem nahoru po zadání zakázky. Rovněž obecné zásady, z nichž vychází směrnice 2004/17, zejména zásada rovného zacházení a povinnost transparentnosti, která z ní vyplývá, zakotvené v článku 10 této směrnice, takovýmto ustanovením nebrání. Právě naopak, nelze vyloučit, že úprava ceny po zadání zakázky by mohla představovat porušení této zásady a této povinnosti (viz obdobně rozsudek ze dne 7. září 2016, Finn Frogne,C‑549/14, EU:C:2016:634, bod 40). Jak totiž uvedla Komise ve svém písemném vyjádření, cena zakázky představuje velmi důležitý prvek při posuzování nabídek zadavatelem, jakož i při jeho rozhodnutí zadat zakázku určitému subjektu. Tato důležitost vyplývá mimo jiné z uvedení ceny v prvním i ve druhém ze dvou kritérií pro zadání zakázky, která jsou uvedena v čl. 55 odst. 1 směrnice 2004/17. Za těchto okolností jsou ustanovení vnitrostátního práva, která nestanoví pravidelnou úpravu cen po zadání zakázek v odvětvích, na která se vztahuje uvedená směrnice, spíše s to podpořit dodržování uvedených zásad.

(viz body 29, 30, 36 a výrok)
Věc C‑5/17

Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

proti

DPAS Limited

[žádost rozhodnutí o předběžné otázce podaná Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber)]

„Řízení o předběžné otázce – Společný systém daně z přidané hodnoty – Směrnice 2006/112/ES – Osvobození od daně – Článek 135 odst. 1 písm. d) – Činnosti týkající se plateb a převodů – Pojem – Rozsah působnosti – Platební plán zubní péče hrazené prostřednictvím přímého inkasa“

Shrnutí – rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 25. července 2018

Harmonizace daňových právních předpisů – Společný systém daně z přidané hodnoty – Osvobození od daně – Činnosti týkající se plateb a převodů uvedené v čl. 135 odst. 1 písm. d) směrnice 2006/112 – Pojem – Platební plán zubní péče hrazené prostřednictvím přímého inkasa – Vyloučení

[Směrnice Rady 2006/112, čl. 135 odst. 1 písm. d)]

Článek 135 odst. 1 písm. d) směrnice Rady 2006/112/ES ze dne 28. listopadu 2006 o společném systému daně z přidané hodnoty musí být vykládán v tom smyslu, že se osvobození od daně z přidané hodnoty stanovené v tomto ustanovení pro činnosti týkající se plateb a převodů nevztahuje na takovou službu, o jakou se jedná ve věci v původním řízení, která v případě osoby povinné k dani spočívá v tom, že žádá příslušné finanční instituce, aby na základě svolení k přímému inkasu byla z bankovního účtu pacienta převedena peněžní částka na účet osoby povinné k dani a aby tato částka byla po stržení odměny náležící této osobě povinné k dani převedena z bankovního účtu této osoby na příslušné bankovní účty zubního lékaře a pojistitele tohoto pacienta.

(viz bod 51 a výrok)
Pokud se zadává veřejná zakázka na služby, jež spadá pod článek 9 směrnice Rady 92/50/EHS ze dne 18. června 1992 o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek na stavební práce, ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 97/52/ES ze dne 13. října 1997, a v důsledku toho podléhá v zásadě pouze článkům 14 a 16 této směrnice, je veřejný zadavatel i přesto povinen dodržovat také základní pravidla a obecné zásady Smlouvy o FEU, zejména zásady rovného zacházení a zákazu diskriminace na základě státní příslušnosti, jakož i povinnost transparentnosti z nich vyplývající, pokud má taková zakázka k datu svého zadání nepochybný přeshraniční význam, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu.

V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že při tomto přezkumu nelze existenci nepochybného přeshraničního významu hypoteticky vyvodit z určitých skutečností, které – posuzovány abstraktně – mohou být indiciemi v tomto smyslu, nýbrž musí pozitivně vyplývat z konkrétního posouzení okolností zakázky dotčené ve věci v původním řízení. To znamená, že nelze mít za to, že nepochybný přeshraniční význam je tvořen skutečnostmi nevylučujícími jeho existenci, ale za takový musí být považován v případě, že je jeho přeshraniční povaha prokázána na základě objektivních a shodujících se poznatků (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 6. října 2016, Tecnoedi Costruzioni,C‑318/15, EU:C:2016:747, bod 22). Nicméně je třeba připomenout, že pokud jde konkrétně o zdravotnickou činnost, měl Soudní dvůr v rámci žaloby pro nesplnění povinnosti státem za to, že nepochybný přeshraniční význam nebyl prokázán na základě pouhé skutečnosti, že dotčené veřejné zakázky měly značnou hospodářskou hodnotu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 29. dubna 2010, Komise v. Německo,C‑160/08, EU:C:2010:230, body 18, 54 a 123).

(viz body 39, 41, 46, výrok 1)
(Věc C‑17/17)

Grenville Hampshire

proti

The Board of the Pension Protection Fund

(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Court of Appeal [England & Wales] [Civil Division] [odvolací soud (Anglie a Wales) (občanskoprávní oddělení), Spojené království])

„Řízení o předběžné otázce – Ochrana zaměstnanců v případě platební neschopnosti zaměstnavatele – Směrnice 2008/94/ES. – Článek 8 – Doplňkové zaměstnanecké systémy sociálního zabezpečení – Ochrana nároků na starobní důchod – Minimální zaručená míra ochrany

Shrnutí – rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 6. září 2018

Sociální politika–Sbližování právních předpisů–Ochrana zaměstnanců v případě platební neschopnosti zaměstnavatele–Směrnice 2008/94/ES–Doplňkové zaměstnanecké systémy sociálního zabezpečení–Ochrana nároků na starobní důchod–Požadovaná minimální míra ochrany–Náhrada odpovídající alespoň 50 % hodnoty nároků každého jednotlivého zaměstnance (Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/94, články 8 a 12) Sociální politika–Sbližování právních předpisů–Ochrana zaměstnanců v případě platební neschopnosti zaměstnavatele–Směrnice 2008/94/ES–Doplňkové zaměstnanecké systémy sociálního zabezpečení–Ochrana nároků na starobní důchod–Zřízení entity, která musí zajišťovat vyplacení náhrad, členským státem–Možnost zaměstnance dovolávat se vůči takové entitě článku 8 uvedené směrnice, který má přímý účinek (Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/94, článek 8)
Věc C‑323/17

People Over Wind a Peter Sweetman

proti

Coillte Teoranta

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná la High Court (Irlande)]

„Řízení o předběžné otázce – Životní prostředí – Směrnice 92/43/EHS – Ochrana přírodních stanovišť – Zvláštní oblasti ochrany – Článek 6 odst. 3 – Předběžné šetření (screening) za účelem zjištění, zda je nezbytné provést posouzení důsledků plánu nebo projektu na zvláštní oblast ochrany či nikoliv – Opatření, která mohou být vzata v úvahu za tímto účelem“

Shrnutí – rozsudek Soudního dvora (sedmého senátu) ze dne 12. dubna 2018

Životní prostředí – Ochrana přírodních stanovišť, volně žijících živočichů a planě rostoucích rostlin – Směrnice 92/43 – Zvláštní oblasti ochrany – Povinnosti členských států – Posouzení vlivu projektu pro lokalitu – Předběžné šetření (screening) za účelem zjištění, zda je nezbytné provést posouzení důsledků plánu nebo projektu na zvláštní oblast ochrany či nikoliv – Opatření, která mohou být vzata v úvahu za tímto účelem

(Směrnice Rady 92/43, čl. 6 odst. 3)

Článek 6 odst. 3 směrnice Rady 92/43/EHS ze dne 21. května 1992 o ochraně přírodních stanovišť, volně žijících živočichů a planě rostoucích rostlin musí být vykládán v tom smyslu, že za účelem určení, zda je nezbytné následně provést odpovídající posouzení důsledků plánu nebo projektu pro dotčenou lokalitu, není ve fázi předběžného šetření (screening) namístě zohlednit opatření, jejichž cílem je zabránit škodlivým účinkům tohoto plánu nebo tohoto projektu na dotčenou lokalitu nebo je zmírnit.

Jak tvrdí žalobci v původním řízení a Komise, okolnost, že opatření, jejichž cílem je zabránit škodlivým účinkům plánu nebo projektu na dotčenou lokalitu nebo je zmírnit, jak uvedl předkládající soud, byla zohledněna při posouzení nezbytnosti provést odpovídající posouzení, předpokládá, že je pravděpodobné, že lokalita je výrazným způsobem zasažena a že je proto potřeba provést takové posouzení. Tento závěr je potvrzen skutečností, že komplexní a přesná analýza opatření zaměřených na zabránění případným významným dopadům na dotčenou lokalitu nebo jejich zmírnění musí být provedena nikoli ve fázi předběžného šetření (screening), ale právě ve fázi odpovídajícího posouzení. Zohlednění takových opatření již ve fázi předběžného šetření (screening) by mohlo obecně narušit užitečný účinek směrnice 92/43, a konkrétně fázi posouzení zejména proto, že tato druhá fáze by ztratila svůj účel a existovalo by riziko obcházení této fáze posouzení, která však představuje podstatnou záruku stanovenou touto směrnicí.

(viz body 35–37, 40 a výrok)
Ke schválení plánu nebo projektu ve smyslu čl. 6 odst. 3 směrnice 92/43 o ochraně přírodních stanovišť, volně žijících živočichů a planě rostoucích rostlin, ve znění směrnice 2013/17, může dojít pouze za podmínky, že příslušné orgány získaly jistotu, že nebude mít trvalé škodlivé účinky na celistvost dotyčné lokality. O takový případ jde tehdy, když z vědeckého hlediska nepřetrvává žádná důvodná pochybnost o neexistenci takových účinků. Příslušné vnitrostátní orgány tedy nemohou schválit zásahy, které mohou trvale ohrozit ekologické charakteristiky lokalit, v nichž se vyskytují typy přírodních stanovišť v zájmu Společenství nebo prioritní typy přírodních stanovišť. Jednalo by se zejména o případy, kdy by zásah mohl vést ke ztrátě nebo k částečnému a nenahraditelnému zničení prioritního typu přírodního stanoviště, které se nachází v dané lokalitě.

Článek 5 směrnice 2009/147 o ochraně volně žijících ptáků, ve znění směrnice 2013/17, vyžaduje, aby členské státy přijaly úplný a účinný právní rámec prováděním konkrétních a zvláštních ochranných opatření, jež musí zajistit účinné dodržování zákazů vyjmenovaných v čl. 5 písm. b) a d) uvedené směrnice, jež mají v podstatě chránit místa rozmnožování a místa odpočinku ptáků, na něž se vztahuje tato směrnice. Kromě toho se tyto zákazy musí použít bez časového omezení.

Tuto povinnost nesplní členský stát, který připustí odchylku od ochrany ptáků chráněných v lokalitě Natura 2000 v rámci aktivních lesnických zásahů tím, že přijme akty, jejichž provedení by nevyhnutelně vedlo k poškozování nebo ničení míst rozmnožování nebo míst odpočinku uvedených druhů ptáků, neobsahují konkrétní a zvláštní ochranná opatření, jež by umožnila jednak vyloučit z jejich působnosti úmyslné zásahy do života a do stanoviště těchto ptáků a jednak zajistit účinné dodržování zákazů úmyslného ničení nebo poškozování jejich hnízd a vajec a odstraňování jejich hnízd, jakož i úmyslného vyrušování zejména v období rozmnožování a odchovu mláďat.

(viz body 252, 255, 259)
–

takové dokumenty, jako jsou nákladní listy vystavené na základě Úmluvy o přepravní smlouvě v mezinárodní silniční nákladní dopravě, podepsané v Ženevě dne 19. května 1956, ve znění Protokolu ze dne 5. července 1978, a elektronické správní doklady přiložené při přepravě zboží podléhajícího spotřební dani v režimu s podmíněným osvobozením od daně, mohou být zohledněny jako důkaz o tom, že v okamžiku dovozu do některého členského státu bylo dotčené zboží určeno k odeslání nebo přepravě do jiného členského státu ve smyslu čl. 143 odst. 2 písm. c) směrnice 2006/112 ve znění změn, jestliže jsou uvedené dokumenty předloženy v tomto okamžiku a obsahují veškeré nezbytné informace. Tyto dokumenty, jakož i potvrzení e-ROR a potvrzení o převzetí vystavené po ukončení přepravy zboží podléhajícího spotřební dani v režimu s podmíněným osvobozením od daně jsou s to prokázat, že uvedené zboží bylo skutečně odesláno nebo přepraveno do jiného členského státu v souladu s čl. 138 odst. 1 směrnice 2006/112, ve znění pozdějších změn.