ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
26

Podle judikatury Soudního dvora sice platí, že společné normy a postupy zakotvené směrnicí 2008/115 by byly narušeny, kdyby poté, co byl konstatován neoprávněný pobyt státního příslušníka třetí země, dotyčný členský stát před výkonem rozhodnutí o navrácení, či dokonce ještě před přijetím tohoto rozhodnutí, vedl trestní stíhání, které může vést k uložení trestu odnětí svobody během řízení o navrácení, pokud by hrozilo, že takový postup oddálí vyhoštění (v tomto smyslu viz rozsudky El Dridi, C‑61/11 PPU, EU:C:2011:268, bod 59; Achughbabian, C‑329/11, EU:C:2011:807, body 37 až 39 a 45, jakož i Sagor, C‑430/11, EU:C:2012:777, bod 33).
65

Z toho plyne, že konstatování učiněné Tribunálem v bodě 65 napadeného rozsudku, podle něhož opatření podpory použitelné i po přistoupení Maďarska k Unii musí být z pohledu čtyř podmínek uvedených v čl. 87 odst. 1 ES vyhodnoceno k okamžiku přistoupení, není stiženo jakýmkoliv nesprávným právním posouzením. Jak Tribunál právem rozhodl v témže bodě, důsledkem jakéhokoliv jiného závěru by bylo to, že cíl sledovaný autory smlouvy o přistoupení, tak jak byl připomenut v bodě 61 tohoto rozsudku, by ztratil svůj smysl. Účinkem přístupu prosazovaného společností Dunamenti Erőmű v rámci druhého důvodu kasačního opravného prostředku by totiž bylo to, že v případě takového členského státu, jakým je Maďarsko, které přistoupilo k Unii dne 1. května 2004, by veškerá opatření přijatá před tímto okamžikem, která při svém přijetí nepředstavovala státní podporu, ale která se jí následně stala a jsou jí i po uvedeném přistoupení, byla vyňata z přezkumu Komise.
16

Článek 158 odst. 11 písm. c) a odst. 12 legislativního nařízení č. 219, kterým se provádí směrnice 2001/83/ES (a následné změnové směrnice), kterou se zavádí kodex Společenství týkající se humánních léčivých přípravků a směrnice 2003/94/ES [decreto legislativo n. 219 – Attuazione della direttiva 2001/83/CE (e successive direttive di modifica) relativa ad un codice comunitario concernente i medicinali per uso umano, nonché della direttiva 2003/94/CE] ze dne 24. dubna 2006 (běžný doplněk k GURI č. 142, ze dne 21. června 2006), stanovil: „11. Potvrzují se: [...] c) Poplatky stanovené pro posouzení žádostí o registraci léčivých přípravků a pro žádosti o změnu a obnovení vlastních registrací na základě čl. 5 odst. 1 legislativního nařízení č. 44 ze dne 18. února 1997. 12. [...] Nařízením ministra zdravotnictví a na návrh AIFA se výše poplatků upraví v poměru ke změnám poplatků, které se platí EMA výlučně v případě poplatků uvedených v odstavci 11 písm. c). Poplatky uvedené v odstavci 11 písm. c) v každém případě nemohou být nižší než jedna pětina výše poplatků stanovených nařízeními Společenství pro srovnatelné služby poskytované EMA.“
5

Bod 25 tohoto nařízení zní: „Po uplynutí lhůty k podání odporu by žalovaný měl mít v některých výjimečných případech právo požádat o přezkum evropského platebního rozkazu. Přezkum prováděný ve výjimečných případech by neměl znamenat, že je žalovanému poskytnuta další příležitost podat odpor. Během přezkumného řízení by se podstata nároku neměla hodnotit nad rámec důvodů vyplývajících z výjimečných okolností, na které se žalovaný odvolává. Jiné výjimečné okolnosti by mohly zahrnovat situaci, kdy je evropský platební rozkaz založen na nepravdivých informacích uvedených ve formuláři návrhu.“
35

Pokud jde o společnost Finnet, taková hospodářská činnost patrně není vyloučena vzhledem k okolnostem spojeným s dodáními pohonných hmot dotčenými v původním řízení. Tento závěr není zpochybněn skutečností uvedenou předkládajícím soudem, že havarijní stav nemovitosti, ve které se nachází sídlo společnosti Finnet, neumožňuje jakoukoliv hospodářskou činnosti, neboť takové zjištění nevylučuje, že taková činnost může být vykonávána na jiných místech, než je sídlo společnosti. Konkrétně, pokud dotčená hospodářská činnost spočívá v dodání zboží uskutečňovaném v rámci několika následných prodejů, první nabyvatel a další prodávající tohoto zboží se mohou omezit na to, že prvnímu prodávajícímu uloží, aby zboží dodal přímo druhému nabyvateli (viz usnesení Forvards V, C‑563/11, EU:C:2013:125, bod 34, a Jagiełło, C‑33/13, EU:C:2014:184, bod 32), aniž by nutně sami disponovali skladovacími a dopravními kapacitami, které jsou pro uskutečnění dodání dotčeného zboží nezbytné.
12

Pokud jde o podobnost ochranných známek, má předkládající soud za to, že celkovému dojmu ze starší známky dominuje výlučně sled písmen „BGW“, přičemž obrazová složka pouze uvedený sled zdůrazňuje ze vzhledového hlediska a z fonetického hlediska postrádá relevanci. Co se týče pozdější ochranné známky, má předkládající soud za to, že syntagma „Bundesverband der deutschen Gesundheitswirtschaft“ je popisné a postrádá jakoukoliv rozlišovací způsobilost, neboť se omezuje na označení, že dotčené výrobky a služby jsou poskytovány federací podniků ve zdravotnickém oboru, která vykonává činnost v celé zemi, aniž by vedle toho umožnilo přesně identifikovat obchodní původ uvedených výrobků a služeb.
31

Předkládající soud totiž uvedl, že ustanovení protokolů o legalitě musí být proto, aby byla závazná, akceptována ex ante jakožto podmínka připuštění do zadávacího řízení, a že pokud by bylo možné sankcionovat pouze nedodržení těchto ustanovení ve stadiu plnění zakázky, vytratil by se účinek spočívající v co nejčasnějším nastavení úrovně ochrany a odstrašení. Za těchto podmínek se s ohledem na prostor pro uvážení přiznaný členským státům, který je připomenut v bodě 26 tohoto rozsudku, nelze domnívat, že povinnost prohlášení o přijetí závazků obsažených v protokolu o legalitě na začátku účasti na zadávacím řízení překračuje meze toho, co je nezbytné k dosažení sledovaných cílů.
45

Pokud jde na třetím místě o předmět ve smyslu článku 27 nařízení č. 44/2001, Soudní dvůr upřesnil, že spočívá v účelu daného návrhu (v tomto smyslu viz rozsudek Gantner Electronic, C‑111/01, EU:C:2003:257, bod 25 a citovaná judikatura). Posledně uvedený pojem se nemůže omezovat na formální totožnost návrhu (v tomto smyslu viz rozsudek Gubisch Maschinenfabrik, 144/86, EU:C:1987:528, bod 17) a je vykládán široce [v tomto smyslu viz rozsudek Nipponkoa Insurance Co. (Europe), C‑452/12, EU:C:2013:858, bod 42 a citovaná judikatura].
18

Za těchto podmínek se Juzgado de lo Social no 2 de Terrassa rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru dvě následující předběžné otázky, formulované totožně ve věcech C‑352/14 a C‑353/14: „V rámci žaloby podané zaměstnancem Bankia [...] proti začlenění do hromadného propouštění na základě dohody, která podléhá rozhodnutí [o restrukturalizaci skupiny BFA]: 1) Brání články 107 SFEU a 108 SFEU článku 56 zákona o postavení zaměstnanců [...] pátému přechodnému ustanovení zákona 3/2012 [...], jakož i článku 123 a čl. 124 odst. 13 zákona 36/2011, kterým se upravuje soudnictví ve věcech pracovněprávních (Ley 36/2011 reguladora de la Jurisdicción Social), ze dne 10. října 2011, jenž nepřímo odkazuje na výše uvedená ustanovení, jelikož v podstatě zvyšují odstupné povolené rozhodnutím [o restrukturalizaci skupiny BFA]? 2) Byl by výklad těchto vnitrostátních ustanovení, který by umožňoval vnitrostátnímu soudu snížit odstupné přiznané v případě určení, že propuštění bylo v souladu s právem, na zákonné minimum stanovené vnitrostátní právní úpravou, v rozporu s výše uvedenými ustanoveními unijního práva a rozhodnutím [o restrukturalizaci skupiny BFA]? 3) Byl by výklad těchto vnitrostátních ustanovení, který by umožňoval vnitrostátnímu soudu upravit odstupné přiznané v případě určení, že propuštění bylo neoprávněné, na částku dohodnutou v dohodě uzavřené v době projednávání, jestliže je přitom tato částka vyšší než zákonné minimum, avšak nižší než zákonné maximum, v rozporu s výše uvedenými ustanoveními unijního práva a rozhodnutím [o restrukturalizaci skupiny BFA]?“
24

Preambule dekretu 45/2010 uvádí následující: „[…] Nabídku služby technické prohlídky vozidel je třeba přizpůsobit stávajícím potřebám, jak pokud jde o pokrytí oblastí, které v současnosti nejsou dostatečně pokryty, aby byla služba blíže uživatelům, tak ke snížení deficitu služby v oblastech, kde působí stanice technické kontroly s největší poptávkou a nejdelšími čekacími lhůtami. V rámci služby technické prohlídky vozidel je třeba vzhledem k její místní povaze zabránit tomu, aby se čistě z důvodů výnosnosti služby její nabídka soustředila výlučně do určité oblasti na úkor ostatních oblastí, které by z důvodu nižšího počtu vozidel nebyly na úkor uživatelů pokryty. Kromě toho v oblastech, kde je vzhledem k hustotě vozidel nejvyšší poptávka, by vysoká koncentrace stanic mohla vést k tendenci provozovatelů soutěžit snižováním úrovně požadavků a v důsledku toho ke snížení kvality služby.“
29

Co se konkrétně týče zásady efektivity uvedené v předchozím bodě tohoto rozsudku, tato zásada na jedné straně brání uplatnění vnitrostátních procesních pravidel, která by v praxi znemožňovala nebo nadměrně ztěžovala použití článku 13 nařízení č. 1346/2000, tím, že by stanovila příliš přísná pravidla, zejména pokud jde o negativní důkazy o absenci určitých okolností. Na druhou stranu tato zásada brání příliš benevolentním vnitrostátním pravidlům o dokazování, jejichž použití by v praxi vedlo k přenesení důkazního břemene podle článku 13 uvedeného nařízení.
38

Vyžadovat však od členských států, jak navrhují zejména G. Covaci a německá vláda, nejen to, aby umožnily dotčeným osobám být plně a ve svém jazyce informovány o skutečnostech, které jim jsou kladeny za vinu a uvést vlastní verzi těchto skutků, ale i to, aby systematicky obstarávaly překlad všech opravných prostředků podaných dotčenými osobami proti soudnímu rozhodnutí, které je jim určeno, by přesahovalo rámec cílů sledovaných samotnou směrnicí 2010/64.
26

Kdyby měl totiž přechod práv na základě výkladu pojmu „třetí strana“ záviset na způsobu, jakým jednotlivé vnitrostátní právní řády kvalifikují obdobné režimy nahrazování škody, tedy zda souvisí či nesouvisí s odpovědností, mohl by nastat stav nerovnosti zvýhodňující některé úředníky. Zatímco v případě, kdy by vnitrostátní právo kvalifikovalo povinnost třetí strany vůči úředníkovi jako povinnost odvíjející se od odpovědnosti, by práva úředníka na Unii přešla, byl by takový přechod vyloučen, kdyby vnitrostátní právo kvalifikovalo tutéž povinnost nahradit oběti škodu jako formálně oddělenou od náhrady škody. Hrozilo by tak, že by úředníkům, jichž by se netýkal přechod práv na Unii, mohla být tatáž újma nahrazena dvakrát, kdežto v případě úředníků, jejichž práva by na Unii přešla, by tomu tak nebylo.
98

Mimoto skutečnost, že by v návaznosti na pozdní provedení směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/35/ES ze dne 26. května 2003 (Úř. věst. L 156, s. 17) o změně směrnic 85/337 do německého práva, pokud jde o účast veřejnosti a přístup k právní ochraně, a která byla sama kodifikována směrnicí 2011/92, Spolková republika Německo omezila časovou působnost vnitrostátních ustanovení provádějících posledně uvedenou směrnici, by znamenala, že by jí byla poskytnuta nová lhůta k provedení (obdobně viz rozsudek Komise v. Portugalsko, C‑277/13, EU:C:2014:2208, bod 45).
18

Vzhledem k tomu, že z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že společnost Biovet požaduje vrácení spotřební daně zaplacené za etylalkohol použitý na čištění nebo dezinfekci vybavení a prostor v rámci své činnosti při výrobě léčivých přípravků, je třeba zkoumat, zda se na takovou situaci, jako je situace v původním řízení, vztahuje čl. 27 odst. 1 písm. d) směrnice 92/83. Pokud by tomu tak bylo, tento alkohol by totiž byl povinně osvobozen od spotřební daně podle tohoto ustanovení, takže by již nebylo nutno ověřovat, zda je na takovou situaci použitelný čl. 27 odst. 2 písm. d) této směrnice.
36

Ve věci v původním řízení ze spisu předloženého Soudnímu dvoru vyplývá, že pro 25 nejdůležitějších zákazníků Post Danmark, představujících zhruba polovinu objemu transakcí na dotčeném trhu během dotyčného období, nemohly být zhruba dvě třetiny zásilek zasílaných jakožto adresné reklamní zásilky mimo monopol odeslány společností Bring Citymail místo podniku Post Danmark bez nepříznivých důsledků na rozsah slev. Pokud by bylo takové zjištění pravdivé, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu, byla by motivace k výhradnímu nebo téměř výhradnímu využití služeb Post Danmark zvlášť silná a výrazně by omezovala možnost zákazníků svobodně si vybrat zdroje odběru.
23

Tento soud má za to, že je nezbytné, aby Soudní dvůr provedl výklad nařízení č. 2201/2003, protože dotčené schválení je opatřením směřujícím k ochraně zájmů nezletilých a může spadat do rozsahu působnosti tohoto nařízení. Takovéto opatření přijaté v rámci dědického řízení by však mohlo být kvalifikováno i jako opatření týkající se dědictví a jako takové by mohlo být z rozsahu působnosti uvedeného nařízení vyloučeno na základě jeho čl. 1 odst. 3 písm. f).
40

Vnitrostátní právní úprava, jež by orgánům veřejné správy, které jsou oprávněny jakožto hospodářské subjekty nabízet stavební práce, výrobky nebo služby uvedené v příslušném oznámení o zakázce, odpírala zmiňovaný zápis do seznamů nebo osvědčení a zároveň by právo účastnit se zadávacího řízení vyhrazovala ostatním hospodářským subjektům zapsaným do těchto seznamů nebo takto osvědčeným, by přitom zbavovala právo takových veřejnoprávních entit účastnit se tohoto zadávacího řízení veškerého užitečného účinku, a nemohla by tedy být považována za slučitelnou s unijním právem.
27

Vzhledem k tomu, že R. Bukovansky není švýcarským státním příslušníkem, že podléhal neomezené daňové povinnosti v Německu celkem po dobu alespoň pěti let a že po jeho přestěhování do Švýcarska zůstalo místo výkonu jeho závislé pracovní činnosti v Německu, čl. 4 odst. 4 této dohody podle něj stanoví také to, že Spolková republika Německo může během roku, ve kterém naposled skončila neomezená daňová povinnost dotyčné osoby, a v průběhu následujících pěti let zdanit příjmy pocházející z Německa a majetek nacházející se území tohoto členského státu, a to bez ohledu na jiná ustanovení uvedené dohody, přičemž však Spolková republika Německo započte švýcarskou daň zaplacenou z předmětných příjmů pro účely dotčené části německé daně. Pokud jde o toto období, daňové zatížení R. Bukovanského odpovídá úrovni daně stanovené z německých příjmů.
38

Předkládající soud má ovšem ohledně správnosti tohoto názoru vážné pochybnosti. Pokud jde o omezení takové základní svobody, jakou je volný pohyb služeb, domnívá se, že by nebylo logické vykládat čl. 3 odst. 1 uvedené směrnice v tom smyslu, že vyžaduje, aby byly kolektivní smlouvy upravující minimální mzdu všeobecně použitelné, a to na všechny pracovníky dotčeného odvětví, kteří se podílejí na plnění veřejných nebo soukromých zakázek, kdežto rozsah působnosti právních předpisů upravujících minimální mzdu by mohl být omezen pouze na pracovníky přidělené k plnění veřejných zakázek.
31

Společnost EIG alkoholické nápoje, které dovážela, nedeklarovala finské celní správě, v důsledku čehož nedošlo k vyměření spotřební daně. EIG neurčila daňového zástupce ve smyslu § 7 sedmého pododstavce zákona o spotřebních daních, který by finské celní správě mohl zaplatit spotřební daně z výrobků, které byly odeslány do Finska. EIG rovněž nepodala celní prohlášení za odeslané výrobky a neposkytla žádnou záruku za zaplacení spotřebních daní před odesláním výrobků do Finska. Kromě toho EIG rovněž nezaplatila spotřební daně z některých nápojových obalů za jednotlivé obaly. Konečně, pokud jde o dodávání alkoholických nápojů po jejich dovozu kupujícímu, EIG neměla žádné povolení k velkoobchodnímu ani maloobchodnímu prodeji ve smyslu § 8 zákona o alkoholu.
29

Spojené království má za to, že jelikož tato ustanovení určují koridor „Severomořsko-středomořský“ jako jeden z počátečních koridorů pro nákladní dopravu, jeho rozšíření představuje „projekt společného zájmu“ ve smyslu článků 171 SFEU a 172 SFEU. Takovýto projekt by totiž měl být založen na sociálně-ekonomické analýze nákladů a přínosů, jak to stanoví čl. 7 odst. 2 písm. c) nařízení č. 1315/2013.
b)

neobsahuje-li konkrétní dohoda příslušná ustanovení, je výše odpovídající částky, která by měla být vyplacena pracovníkovi podle článku 16 za dobu dovolené, určena podle následujícího vzorce: (A x B) – C, přičemž A je doba dovolené, na niž má pracovník nárok podle [článku 13 a článku 13a], B je poměrná část referenčního roku, která uplynula před datem ukončení pracovního poměru, a C je doba dovolené vyčerpaná pracovníkem od začátku referenčního roku do data ukončení pracovního poměru.
43

Z toho by totiž vyplývalo, že jak státní orgány, tak i příjemci státní podpory by mohli obcházet zákaz uvedený v čl. 108 odst. 3 třetí větě SFEU tím, že by získali, aniž by poukazovali na unijní právo v oblasti státních podpor, určovací rozsudek, jehož účinky by jim v konečném výsledku umožnily nadále provádět dotčenou podporu v průběhu několika let. V takovém případě, o jaký se jedná ve věci v původním řízení, by tak docházelo k porušování unijního práva při každém novém dodání dřeva, aniž by to bylo možné napravit.
63

Pokud jde v tomto ohledu zaprvé o přeshraniční dopad, postačí připomenout, že nařízení č. 1393/2007 je opatřením, které podle čl. 61 písm. c) ES a článku 65 ES spadá do oblasti působnosti justiční spolupráce ve věcech občanských, které má právě takový dopad (v tomto smyslu viz rozsudek Roda Golf & Beach Resort, C‑14/08, EU:C:2009:395, bod 53).
50

Co se týče věci v původním řízení, jelikož to byla zaměstnankyně, která požádala o ukončení pracovního poměru na základě článku 50 ET, bylo by možné mít na první pohled za to, že s tímto ukončením souhlasila. Nic to však nemění na tom, jak uvedla generální advokátka v bodech 54 a 55 svého stanoviska, že ukončení tohoto pracovního poměru má svůj původ v jednostranné změně provedené zaměstnavatelem, pokud jde o podstatnou náležitost pracovní smlouvy, a to z důvodů nesouvisejících s osobou této zaměstnankyně.
66

Ačkoli konečně podmínky pro poskytování služeb v oblasti plánování a řízení oblastního zdravotnictví musí být stanoveny v programových smlouvách, a to zejména podmínky kompenzace za tyto služby, což by mohlo nasvědčovat tomu, že společnost Saudaçor soutěží na trhu s jinými soukromoprávními subjekty, nemění to nic na tom, že v rámci RAA poskytuje uvedené služby výlučně Saudaçor v souladu s pověřením v čl. 2 odst. 1 legislativního nařízení č. 41/2003/A a poskytování těchto služeb nebylo svěřeno soukromoprávním subjektům např. prostřednictvím zadávacího řízení.
7

Článek 556 odst. 1 občanského soudního řádu zní následovně: „Pokud je exekučním titulem procesní nebo rozhodčí rozhodnutí, kterým byla uložena povinnost, nebo mediační dohoda, je osoba, proti níž byl nařízen výkon rozhodnutí, oprávněna podat proti němu písemnou námitku do deseti dnů ode dne, kdy jí bylo oznámeno usnesení nařizující výkon rozhodnutí, přičemž uvede, že provedla platbu nebo splnila to, co bylo v rozsudku, nálezu nebo smlouvě uloženo, což je povinna prokázat předložením příslušných dokladů. Lze namítnout rovněž prekluzi návrhu na výkonu rozhodnutí či ujednání a smírů uzavřených s cílem zamezit výkonu rozhodnutí, pod podmínkou, že výše uvedená ujednání a smíry byly předmětem notářského zápisu.“
20

Úvodem je třeba zdůraznit, že i když předkládající soud po formální stránce omezil své otázky na výklad článků 18 SFEU a 20 odst. 2 písm. a) SFEU, nebrání taková okolnost Soudnímu dvoru, aby předkládajícímu soudu poskytl veškeré poznatky k výkladu unijního práva, které mohou být užitečné pro rozhodnutí ve věci, která mu byla předložena, bez ohledu na to, zda je tento soud ve svých otázkách zmínil (v tomto smyslu viz rozsudky ING. AUER, C‑251/06, EU:C:2007:658, bod 38, a van Putten a další, C‑578/10 až C 580/10, EU:C:2012:246, bod 23).
6)

jedná-li se o zboží dočasně skladované nebo propuštěné do režimu, výstup tohoto zboží z celního území Společenství nebo jeho umístění do svobodného celního pásma s kontrolou typu I ve smyslu článku 799 nebo do svobodného celního skladu bez splnění předepsaných formalit;
16

Soudní dvůr rovněž určil, že v tomto kontextu extenzivního výkladu je pojem „databáze“ ve smyslu směrnice 96/9 zvláštní tím, že se odvíjí od funkčního kritéria (viz rozsudek Fixtures Marketing, C‑444/02, EU:C:2004:697, bod 27). Jak vyplývá z bodů 9, 10 a 12 odůvodnění uvedené směrnice, právní ochrana zavedená touto směrnicí má za cíl stimulovat zřizování systémů ukládání a zpracování údajů, aby se přispělo k rozvoji informačního trhu v kontextu vyznačujícím se exponenciálním nárůstem informací produkovaných a zpracovávaných každý rok ve všech odvětvích (viz rozsudek Fixtures Marketing, C‑46/02, EU:C:2004:694, bod 33, rozsudek The British Horseracing Board a další, C‑203/02, EU:C:2004:695, bod 30, rozsudek Fixtures Marketing, C‑338/02, EU:C:2004:696, bod 23, a rozsudek Fixtures Marketing, C‑444/02, EU:C:2004:697, bod 39).
23

V tomto kontextu, jak na to poukázal generální advokát v bodech 24 a 26 svého stanoviska, je třeba konstatovat, že přezkum smluvního ustanovení Tribunálem nelze považovat za výklad práva, a nelze ho tak ověřovat v rámci kasačního opravného prostředku, aniž by tím bylo zasahováno do pravomoci Tribunálu zjistit skutkový stav. Naproti tomu tvrzené porušení unijního práva použitelného na smlouvu podléhá přezkumu Soudního dvora vykonávanému v rámci kasačního opravného prostředku.
13

Předkládající soud uvádí, že operace, které D. Hedqvist hodlá provádět, se mají uskutečňovat elektronickou formou prostřednictvím internetové stránky společnosti. Tato společnost by nakupovala jednotky virtuální měny „bitcoin“ přímo u jednotlivců a podniků, nebo na mezinárodní směnné burze. Tyto jednotky by byly uvedenou společností následně dále prodávány na takovéto směnné burze nebo by byly uloženy. Společnost D. Hedqvista by takovéto jednotky rovněž prodávala jednotlivcům nebo podnikům, kteří by si je objednali na jeho internetové stránce. Pokud by zákazník akceptoval cenou uvedenou ve švédských korunách nabízenou společností D. Hedqvista a pokud by došlo k obdržení platby, prodané jednotky virtuální měny „bitcoin“ by byly automaticky zaslány na zadanou „bitcoin“ adresu. Jednotky virtuální měny „bitcoin“ prodávané touto společností by byly buď ty, které nakoupila na směnné burze přímo poté, co zákazník podal objednávku, nebo ty, které již měla na skladě. Cena nabízená uvedenou společností zákazníkům by se určovala na základě platné ceny na konkrétní směnné burze zvýšené o určitou procentní sazbu. Rozdíl mezi nákupní a prodejní cenou by představoval zisk společnosti D. Hedqvista. Tato společnost by si neúčtovala další poplatky.
8

Článek 1 sporného rozhodnutí konstatuje, že AC-Treuhand je odpovědná za to, že se v období od 1. prosince 1993 do 21. března 2000 v odvětví cínových stabilizátorů a v období od 1. prosince 1993 do 26. září 2000 v odvětví ESBO/estery účastnila v rámci EHP souboru dohod a jednání ve vzájemné shodě spočívajících ve stanovení cen, rozdělení trhů prostřednictvím prodejních kvót, rozdělení zákazníků a výměně citlivých obchodních informací, a to zejména o zákaznících, produkci a prodejích.
53

Zatřetí, ačkoli předkládající soud zdůrazňuje, že odměna pro společnost Balgarski pošti je pouze kompenzací, která nejde nad rámec částky vymezené v čl. 2 odst. 1 písm. a) rozhodnutí SOHZ, je třeba uvést, že toto rozhodnutí se týká opatření, která jsou státní podporou ve smyslu článku 107 SFEU (v tomto smyslu viz rozsudek Libert a další, C‑197/11 a C‑203/11, EU:C:2013:288, bod 102). Předkládající soud by totiž musel aplikovat uvedené rozhodnutí, aby zjistil, zda je opatření dotčené ve věci v původním řízení, kvalifikovatelné jako státní podpora ve smyslu článku 107 SFEU, slučitelné s vnitřním trhem podle čl. 106 odst. 2 SFEU a může být vyňato z informační povinnosti stanovené v čl. 108 odst. 3 SFEU pouze v případě, že by nebyla splněna kritéria uvedená v bodech 47 až 52 tohoto rozsudku a pokud by byly splněny podmínky pro aplikaci čl. 107 odst. 1 SFEU.
11

Od ledna 2011 do října 2012 pobíral T. Trapkowski po určitou dobu pravidelné dávky v nezaměstnanosti. Od listopadu 2011 do ledna 2012 a od 1. do 22. února 2012 byl nicméně v Německu zaměstnán, za což mu následně byly vyplaceny dávky na základě německého práva sociálního zabezpečení.