ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Pojem „zaměstnanec v pracovním poměru na dobu určitou“ ve smyslu ustanovení 3 bodu 1 rámcové dohody o pracovních poměrech na dobu určitou, která je obsažena v příloze směrnice 1999/70 o rámcové dohodě o pracovních poměrech na dobu určitou uzavřené mezi organizacemi UNICE, CEEP a EKOS, musí být vykládán v tom smyslu, že se použije na zaměstnance, který je pomocným zaměstnancem podle vnitrostátního práva.

Směrnice 1999/70 a rámcová dohoda se totiž vztahují na všechny zaměstnance vykonávající činnost odměňovanou v rámci zaměstnaneckého poměru na dobu určitou, který existuje mezi nimi a jejich zaměstnavatelem. Pouhá okolnost, že určitý zaměstnanec je kvalifikován jako pomocný podle vnitrostátního práva nebo že jeho pracovní smlouva vykazuje takové zvláštní znaky, jako jsou dočasnost, volný režim jmenování do funkce a odvolání z funkce nebo i skutečnost, že tento zaměstnanec má plnit úkoly založené na důvěře nebo spočívající v odborném poradenství, není v tomto ohledu rozhodná, neboť by jinak zpochybnila užitečný účinek směrnice 1999/70 a rámcové dohody, jakož i jejich jednotné používání v členských státech, jelikož by jim poskytovala možnost libovolně vyloučit některé kategorie osob z ochrany, kterou poskytují tyto nástroje unijního práva.

(viz body 33, 34, 37. výrok 1)
Věc C‑334/14

État belge

v.

Nathalie De Fruytier

(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná cour d’appel de Mons)

„Řízení o předběžné otázce — Šestá směrnice o DPH — Osvobození některých činností ve veřejném zájmu od daně — Článek 13 část A odst. 1 písm. b) a c) — Poskytování nemocniční a lékařské péče — Úzce související činnosti — Přeprava orgánů a vzorků humánního původu pro účely lékařské analýzy nebo lékařské a léčebné péče — Samostatně výdělečná činnost — Nemocnice a léčebné nebo diagnostické ústavy — Zařízení téže povahy“

Shrnutí – rozsudek Soudního dvora (osmého senátu) ze dne 2. července 2015

Harmonizace daňových právních předpisů – Společný systém daně z přidané hodnoty – Osvobození od daně stanovená šestou směrnicí – Osvobození poskytování péče při výkonu lékařských a nelékařských zdravotnických povolání od daně – Přeprava vzorků a orgánů humánního původu pro účely lékařské analýzy nebo lékařské a léčebné péče vykonávaná pro kliniky a laboratoře samostatně výdělečně činnou třetí osobou – Vyloučení – Činnost úzce související se službami lékařské povahy – Zařízení téže povahy – Vyloučení

[Směrnice Rady 77/388, čl. 13 část A odst. 1 písm. b) a c)]

Článek 13 část A odst. 1 písm. b) a c) šesté směrnice 77/388 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu musí být vykládán v tom smyslu, že se nevztahuje na činnost přepravy vzorků a orgánů humánního původu pro účely lékařské analýzy nebo lékařské a léčebné péče vykonávanou pro kliniky a laboratoře samostatně výdělečně činnou třetí osobou, jejíž služby jsou zahrnuty v náhradě nákladů vyplácené sociálním zabezpečením. Konkrétně taková činnost nemůže být osvobozena od daně z přidané hodnoty jakožto činnost úzce související se službami lékařské povahy podle výše citovaného čl. 13 části A odst. 1 písm. b), jelikož tato samostatně výdělečně činná třetí osoba nemůže být kvalifikována jako „veřejnoprávní subjekt“ ani odpovídat kvalifikaci „nemocnice“, „léčebného ústavu“ či „diagnostického ústavu“ nebo jakéhokoli dalšího „řádně uznaného zařízení téže povahy“, jež vyvíjí činnost za sociálních podmínek srovnatelných s podmínkami veřejnoprávních subjektů.

Taková činnost totiž zjevně nepředstavuje ani poskytování lékařské péče, ani poskytování péče ve smyslu čl. 13 části A odst. 1 písm. b) a c) šesté směrnice, jelikož nespadá pod lékařskou péči, jejímž skutečným přímým účelem by bylo diagnostikovat, léčit nebo uzdravovat nemoci nebo zdravotní obtíže, nebo že by skutečným cílem těchto služeb byla ochrana, zachování nebo obnovení zdraví.

Nezávislý dopravce navíc nepředstavuje – na rozdíl zejména od soukromé laboratoře, která provádí lékařské diagnostické rozbory s terapeutickým účelem – individualizovanou entitu plnící tutéž zvláštní funkci jako nemocnice či léčebné nebo diagnostické ústavy.

(viz body 23, 25, 36, 39 a výrok)
Uvedené penále, jehož vymáhání je požadováno, je tedy akcesorickým opatřením, které má zajistit ochranu práva, které nespadá do oblasti působnosti nařízení č. 44/2001, nýbrž do oblasti působnosti nařízení č. 2201/2003 o příslušnosti a uznávání a výkonu rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti a o zrušení nařízení č. 1347/2000.

Na vymáhání penále, nařízeného soudem členského státu původu za účelem zajistit účinnost práva na styk s dítětem, o kterém tento soud meritorně rozhodl, se vztahuje stejný režim výkonu jako na rozhodnutí o právu na styk s dítětem, které uvedené penále zajišťuje, a toto penále musí být tedy prohlášeno za vykonatelné podle pravidel definovaných nařízením č. 2201/2003 o příslušnosti a uznávání a výkonu rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti a o zrušení nařízení č. 1347/2000.

Takové penále totiž nelze posuzovat odděleně jakožto samostatnou povinnost, ale je třeba jej posuzovat jako neoddělitelné od práva na styk s dítětem, jehož ochranu zajišťuje. Z tohoto důvodu se musí na vymáhání uvedeného penále vztahovat stejný režim výkonu jako na právo na styk s dítětem, které má být zajištěno, tj. pravidla stanovená v čl. 28 odst. 1 a čl. 41 odst. 1 nařízení č. 2201/2003.

Kdyby byl režim vymáhání penále oddělen od režimu použitelného na právo na styk s dítětem a závisel by na samotném vykonávacím řízení, které se podle čl. 47 odst. 1 nařízení č. 2201/2003 řídí právem členského státu výkonu, znamenalo by to umožnit soudu tohoto státu, aby sám ověřoval porušení práva na styk s dítětem.

Taková kontrola, jaká by byla prováděna podle pravidel státu výkonu a zahrnovala by posouzení okolností daného případu ze strany soudu tohoto státu, by přitom byla v rozporu s úmyslem unijního normotvůrce zavést v případě rozhodnutí vydaných v této oblasti jednotný a zjednodušený režim výkonu, který brání jakémukoliv zasahování vykonávacího soudu do věci samé a vychází z důvěry v soud státu původu jakožto soud, který byl určen coby příslušný k přijetí rozhodnutí o právu na styk s dítětem.

(viz body 49–53, výrok 2)
Jelikož jsou pravidla tvorby vůle unijních orgánů stanovena Smlouvami a členské státy ani samotné orgány jimi nemohou disponovat, mohou ve zvláštních případech zmocnit některý orgán ke změně rozhodovacího postupu, který stanoví, pouze Smlouvy. Pokud by tedy některému z orgánů byla přiznána možnost vytvářet odvozené právní základy umožňující přijmout legislativní akty nebo prováděcí opatření, ať již by tak bylo činěno směrem ke zpřísnění, či zmírnění podmínek pro přijetí právního aktu, byla by mu tím přiznána normotvorná pravomoc překračující hranice toho, co je stanoveno Smlouvami.

(viz bod 43)
Právní zájem na řízení je třeba v tomto kontextu posuzovat in concreto, a zejména s ohledem na důsledky tvrzené protiprávnosti a na povahu údajně utrpěné škody. Pokud tak Komise přijala rozhodnutí, v němž nařídila podniku-příjemci protiprávní a neslučitelné podpory, aby ji vrátil, a v pozdějším rozhodnutí, které bylo napadeno žalobou na neplatnost, zprostila podnik, který převzal aktiva příjemce podpory, této povinnosti podporu vrátit, již sama tato okolnost je s to prokázat, že navrhovatel má zájem na zrušení sporného rozhodnutí, neboť jeho žaloba na náhradu škody podaná k vnitrostátnímu soudu, jejímž prostřednictvím se domáhá náhrady škody, která mu údajně vznikla v důsledku přiznání předmětné podpory, vychází právě z teze, že nabyvatel aktiv musí být považován za příjemce podpory. Zrušení sporného rozhodnutí totiž může vést k tomu, že podnik nabyvatel bude muset být považován za příjemce předmětné podpory, jejíž přiznání způsobilo škodu namítanou navrhovatelem, přičemž toto zrušení by samo o sobě mohlo zvýšit naděje na úspěch žaloby na náhradu škody, kterou podal k vnitrostátnímu soudu proti podniku nabyvateli, a přinést mu prospěch v tomto řízení.

Zájem podat žalobu na neplatnost na základě článku 263 čtvrtého pododstavce SFEU může vyplývat z jakékoli žaloby podané k vnitrostátnímu soudu, v jejímž rámci může případné zrušení aktu napadeného před unijním soudem přinést žalobci prospěch.

Zrušení rozhodnutí, kterým Komise chrání podnik, jež převzal aktiva podniku, který byl příjemcem protiprávní a neslučitelné podpory, které má příjemce povinnost vrátit, by samo o sobě mohlo přinést navrhovateli prospěch v řízení před vnitrostátním soudem, v němž se domáhá, aby členský stát vyžadoval vrácení podpor, neboť účinkem zrušení sporného rozhodnutí by bylo, že by nástupnický podnik již nutně nebyl zproštěn povinnosti vrátit podporu uloženou v tomto rozhodnutí, takže jeho zrušení by zvyšovalo její naděje na úspěch v řízení o žalobě před vnitrostátním soudem.

Ačkoli v tomto kontextu mohou určité faktory ovlivnit zájem žalobce na podání žaloby k vnitrostátnímu soudu, tato okolnost nemá žádný vliv na zájem tohoto žalobce podat žalobu k unijnímu soudu, neboť žaloba na neplatnost podaná k tomuto soudu může ovlivnit výsledek řízení o žalobě na vrácení předmětné podpory před vnitrostátním soudem.

(body 80, 81, 83)
(viz body 24–27)

Viz znění rozhodnutí.

Článek 1 odst. 1 směrnice Rady 2001/23/ES o sbližování právních předpisů členských států týkajících se zachování práv zaměstnanců v případě převodů podniků, závodů nebo částí podniků nebo závodů musí být vykládán v tom smyslu, že pojem „převod závodu“ zahrnuje situaci, kdy dochází ke zrušení podniku působícího na trhu charterových letů jeho většinovým akcionářem, který je sám podnikem působícím v oblasti letecké dopravy, a kdy tento posledně uvedený podnik nastoupí do práv a povinností zrušené společnosti ve smlouvách o nájmu letadel a v platných smlouvách o charterových letech, vyvíjí činnost dříve uskutečňovanou zrušeným podnikem, opětovně přijme některé ze zaměstnanců do té doby zaměstnaných u tohoto podniku a pověří je stejnými úkoly, jako byly ty, jež plnili dříve, a převezme drobné vybavení zmíněného podniku.

Pro účely použití čl. 1 odst. 1 směrnice 2001/23 je irelevantní skutečnost, že byla do nabývající společnosti včleněna jednotka, jejíž hmotné prostředky a část personálu byly převzaty – aniž by si ponechala nezávislou organizační strukturu, jestliže byl zachován vztah mezi jednak tímto převedeným hmotným majetkem a těmito zaměstnanci převedenými k této naposled uvedené společnosti, a jednak pokračováním v činnosti, kterou předtím provozovala zrušená společnost. Relevantním faktorem pro závěr o zachování identity převáděné jednotky totiž není zachování specifické organizace jednotlivých převáděných výrobních faktorů zavedené podnikatelem, ale zachování funkční vazby vzájemné závislosti a komplementarity mezi těmito faktory. Zachování takové funkční vazby mezi jednotlivými převáděnými faktory tak nabyvateli umožňuje tyto faktory využívat, i když jsou po převodu začleněny do nové a odlišné organizační struktury za účelem provozování stejné či obdobné hospodářské činnosti.

(viz body 32–35, výrok 1)
Článek 24 směrnice 2004/38 o právu občanů Unie a jejich rodinných příslušníků svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států a článek 4 nařízení č. 883/2004 o koordinaci systémů sociálního zabezpečení, ve znění nařízení č. 1244/2010, musí být vykládány v tom smyslu, že nebrání právní úpravě členského státu, která vylučuje z pobírání některých zvláštních nepříspěvkových peněžitých dávek ve smyslu čl. 70 odst. 2 nařízení č. 883/2004, jež jsou zároveň sociální pomocí ve smyslu čl. 24 odst. 2 směrnice 2004/38, státní příslušníky jiných členských států, kteří se nacházejí v takové situaci, jako je situace uvedená v čl. 14 odst. 4 písm. b) této směrnice, zatímco státním příslušníkům tohoto členského státu, kteří se nacházejí ve stejné situaci, jsou tyto dávky zaručeny.

Ze skutečnosti, že čl. 24 odst. 2 směrnice 2004/38 odkazuje na čl. 14 odst. 4 písm. b) této směrnice, totiž výslovně plyne, že hostitelský členský stát může občanovi Unie, který požívá práva pobytu pouze na základě posledně uvedeného ustanovení, odepřít všechny dávky sociální pomoci.

I když směrnice 2004/38 vyžaduje, aby členský stát v případě, že má v úmyslu přijmout opatření spočívající ve vyhoštění nebo konstatovat, že dotyčná osoba způsobí v rámci svého pobytu nepřiměřenou zátěž pro systém sociální pomoci, zohlednil její individuální poměry, toto individuální posouzení není nutné v případě občana Unie, který vstoupí na území hostitelského členského státu za účelem hledání zaměstnání, jelikož směrnice 2004/38, která zakotvuje odstupňovaný systém ponechání si postavení pracovníka, jehož cílem je zajistit právo pobytu a přístup k sociálním dávkám, zohledňuje různé faktory, které charakterizují individuální poměry každého žadatele o sociální dávku, a zejména dobu výkonu hospodářské činnosti.

Stran individuálního posouzení směřujícího k celkovému zhodnocení zátěže, kterou by konkrétně představovalo poskytnutí dávky pro celý vnitrostátní systém sociální pomoci, je třeba nadto uvést, že podporu poskytnutou jedinému žadateli lze jen stěží kvalifikovat jako nepřiměřenou zátěž pro členský stát ve smyslu čl. 14 odst. 1 směrnice 2004/38, která by na dotčený členský stát nemohla dopadnout poté, co mu byla předložena jedna individuální žádost, nýbrž až nutně v důsledku kumulace všech individuálních žádostí, které by u něj byly podány.

(viz body 58–60, 62, 63 a výrok)
(viz body 31, 32)

V situaci, kdy společnost žaluje osobu, která vykonávala funkce ředitele a jednatele uvedené společnosti, s cílem dosáhnout konstatování pochybení, kterých se dotčená osoba dopustila při výkonu funkcí, a získat náhradu škody, musí být ustanovení kapitoly II oddíl 5 (články 18 až 21) nařízení č. 44/2001 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech, vykládány v tom smyslu, že brání použití čl. 5 bodů 1 a 3 uvedeného nařízení, za podmínky, že uvedená osoba, jako ředitel a jednatel, vykonávala po určitou dobu ve prospěch uvedené společnosti a pod jejím vedením činnosti, za které protihodnotou pobírala odměnu, což přísluší ověřit vnitrostátnímu soudu. Otázka uplatnění zvláštních pravidel určování soudní příslušnosti stanovených ve zmíněném oddílu nařízení č. 44/2001 by totiž vyvstala, pouze pokud by uvedené osoba mohla být považována za osobu vázanou ke společnosti, jejíž byla ředitelem a jednatelem, individuální pracovní smlouvou ve smyslu čl. 18 odst. 1 uvedeného nařízení, a mohla by tak být kvalifikována jako zaměstnanec ve smyslu téhož odstavce 2 článku.

Pokud jde konkrétně o vztah podřízenosti, existence takového vztahu musí být posouzena v rámci každého konkrétního případu v závislosti na všech znacích a okolnostech charakterizujících vztahy, které existují mezi stranami

Mimoto je na vnitrostátním soudu, aby zkoumal, do jaké míry mohl žalovaný, jako akcionář žalující společnosti, ovlivňovat správní orgán této společnosti, jejímž byl jednatelem. V tomto případě je třeba určit, kdo měl pravomoc dávat mu pokyny a kontrolovat jejich provádění. Pokud by se ukázalo, že vliv žalovaného na uvedený orgán nebyl nezanedbatelný, bylo by třeba učinit závěr, že neexistoval vztah podřízenosti ve smyslu judikatury Soudního dvora k pojmu zaměstnanec.

(viz body 34, 46–49, výrok 1)
Pokud jde o posouzení postavení předkládajícího orgánu coby soudu ve smyslu článku 267 SFEU, což je výlučně otázka unijního práva, je třeba přihlížet k souboru faktorů, například zda je orgán zřízen zákonem, zda se jedná o stálý orgán, zda má obligatorní jurisdikci, zda má řízení před ním kontradiktorní povahu, zda aplikuje právní předpisy a zda je nezávislý. V tomto ohledu platí, že i když je předkládající orgán považován podle vnitrostátního práva za správní orgán, není tato skutečnost sama o sobě pro účel tohoto posouzení rozhodující.

Tribunal Català de Contractes del Sector Públic (katalánský soud pro zakázky ve veřejném sektoru) tato kritéria splňuje, a má tedy postavení soudu ve smyslu článku 267 SFEU. Co se týče kritéria nezávislosti, má totiž uvedený soud ve vztahu k orgánu, jenž vydal rozhodnutí, které je předmětem opravného prostředku v původním řízení, postavení třetí osoby. V tomto kontextu je zjevné, že uvedený soud plní své funkce zcela samostatně, aniž je na kohokoli hierarchicky vázán či komukoli podřízen, a od nikoho nepřijímá příkazy či pokyny, čímž je chráněn před vnějšími zásahy nebo tlaky, které by mohly ohrozit nezávislost rozhodování jeho členů. Co se týče obligatornosti jurisdikce Tribunal Català de Contractes del Sector Públic, má sice jeho pravomoc na základě vnitrostátního práva fakultativní povahu, nicméně je třeba zaprvé připomenout, že rozhodnutí předkládajícího orgánu, jehož pravomoc nezávisí na dohodě účastníků řízení, jsou pro ně závazná. Zadruhé uchazeči v zadávacích řízeních v praxi obvykle nevyužívají možnosti podat přímo správní žalobu, aniž předtím předložili spor Tribunal Català de Contractes del Sector Públic. Za těchto podmínek splňuje uvedený soud také kritérium obligatornosti jurisdikce.

(viz body 17, 19, 22–25, 27)
Článek 4 odst. 3 SEU ve spojení se služebním řádem úředníků Evropské unie, zavedeným nařízením č. 259/68, kterým se stanoví služební řád úředníků a pracovní řád ostatních zaměstnanců Evropských společenství a zvláštní opatření dočasně použitelná na úředníky Komise, ve znění nařízení č. 1080/2010 musí být vykládán v tom smyslu, že brání právní úpravě členského státu, která může mít za následek odmítnutí výplaty starobního důchodu bývalému zaměstnanci, státnímu příslušníkovi dotčeného členského státu, na který má tento nárok na základě příspěvků odvedených v souladu s právními předpisy tohoto členského státu, nebo snížení jeho výše, jestliže celkový počet let odpracovaných tímto pracovníkem jako zaměstnancem v uvedeném členském státě a jako úředníkem Evropské unie vykonávajícím svoji funkci tamtéž přesahuje maximální počet 45 odpracovaných let stanovený uvedenou právní úpravou, jelikož na základě způsobu stanovení podílu vyjadřujícího rozsah starobního důchodu vypláceného Unií je toto snížení větší než v případě, pokud by uvedený pracovník celou dobu pracoval jako zaměstnanec v dotčeném členském státě.

Taková vnitrostátní právní úprava totiž může unijním orgánům ztížit nejen přijímání úředníků z členských států, kde již odpracovali určitý počet let, ale rovněž udržení si zkušených úředníků ve služebním poměru. Může tak pracovníka, který přispíval určitý počet let do důchodového systému zaměstnanců tohoto členského státu, odrazovat od přijetí pracovní nabídky od unijního orgánu se sídlem v tomto členském státě nebo ho motivovat k předčasnému ukončení služebního poměru u něj, jelikož v důsledku nástupu na pracovní místo v tomto orgánu nebo odpracování vysokého počtu let v něm mu na základě této právní úpravy hrozí ztráta nároku na důchod získaného v rámci zaměstnání v tomto členském státě před nástupem do služebního poměru u Unie.

(viz body 43, 44, 53 a výrok)
Vnitrostátní právní úprava v oblasti promlčení trestných činů, která stanoví, že úkon, který vede k přerušení běhu lhůty a spadá do rámce trestních stíhání týkajících se závažných podvodů v oblasti daně z přidané hodnoty, má za následek prodloužení promlčecí lhůty pouze o čtvrtinu její původní délky, může ohrozit splnění závazků uložených členským státům článkem 325 odst. 1 a 2 SFEU, pokud by tato vnitrostátní právní úprava ve značném množství případů závažných podvodů ohrožujících finanční zájmy Unie bránila uložení účinných a odstrašujících sankcí nebo pokud by stanovila delší promlčecí lhůty pro případy podvodů ohrožujících finanční zájmy dotyčného členského státu než pro případy podvodů ohrožujících finanční zájmy Unie, ověření čehož přísluší vnitrostátnímu soudu. Vnitrostátní soud je povinen poskytnout plný účinek čl. 325 odst. 1 a 2 SFEU tak, že podle potřeby upustí od použití ustanovení vnitrostátního práva, která by dotyčnému členskému státu mohla bránit v dodržování povinností, které mu ukládá čl. 325 odst. 1 a 2 SFEU.

V oblasti daně z přidané hodnoty totiž ze směrnice 2006/112 o společném systému daně z přidané hodnoty ve spojení s čl. 4 odst. 3 SEU vyplývá, že členské státy mají nejen obecnou povinnost přijmout všechna legislativní a správní opatření vhodná k zajištění toho, aby splatná daň z přidané hodnoty byla vybrána na jejich příslušných územích v plné výši, ale také povinnost bojovat proti daňovým únikům. Členské státy tak sice mají volnost při výběru použitelných sankcí, které mohou mít formu správních sankcí, trestních sankcí nebo kombinace obou, za účelem zaručení výběru příjmů z daně z přidané hodnoty v plné výši, a tím ochrany finančních zájmů Unie v souladu s ustanoveními směrnice 2006/112 a s článkem 325 SFEU, nicméně trestní sankce mohou být nevyhnutelné v rámci účinného a odstrašujícího boje proti některým závažným případům daňových úniků v oblasti daně z přidané hodnoty.

(viz body 36, 39, 58, výrok 1)
Článek 3 odst. 1 písm. e) směrnice 2008/95 o ochranných známkách musí být vykládán v tom smyslu, že brání tomu, aby označení tvořené tvarem výrobku bylo zapsáno jako ochranná známka, pokud má tento tvar tři základní znaky, z nichž jeden vyplývá ze samotné povahy výrobku a další dva jsou nezbytné pro dosažení technického výsledku, avšak za podmínky, že alespoň jeden z důvodů pro zamítnutí stanovených v tomto ustanovení se uplatní na dotčený tvar v plném rozsahu.

Výklad čl. 3 odst. 1 písm. e) směrnice 2008/95, který by neumožňoval zamítnutí zápisu ochranné známky, pokud by z analýz vyplynulo, že je uplatnitelný více než jeden ze tří důvodů pro zamítnutí, nebo který by naopak umožňoval použití tohoto ustanovení v případech, v nichž by byl každý ze tří důvodů stanovených pro zamítnutí ověřen jen částečně, by byl zjevně v rozporu s obecným cílem, na němž spočívá uplatnění tří důvodů pro zamítnutí zápisu stanovených v čl. 3 odst. 1 písm. e) směrnice 2008/95.

(viz body 50, 51, výrok 1)
(viz bod 47)

Viz znění rozhodnutí.

(viz bod 50)

Článek 2 písm. a) a čl. 3 odst. 2 písm. a) směrnice 2001/42/ES o posuzování vlivů některých plánů a programů na životní prostředí musí být vykládány v tom smyslu, že přijetí aktu obsahujícího plán či program, který se týká územního plánování a využívání půdy, který spadá do působnosti směrnice 2001/42 a mění se jím předchozí plán či program, nemůže být osvobozen od povinnosti posouzení vlivu na životní prostředí ve smyslu uvedené směrnice s odůvodněním, že uvedený akt má za cíl zpřesnit a provést územní plán zavedený hierarchicky nadřazeným aktem, který sám nebyl předmětem takového posouzení vlivu na životní prostředí.

Výklad v tomto smyslu by totiž nebyl v souladu s cíli směrnice 2001/42 a narušil by její užitečný účinek, protože by z něj plynulo, že potenciálně široká kategorie změn plánů a programů, které mohou mít významné účinky na životní prostředí, je v zásadě z působnosti směrnice vyloučena, ačkoli jsou výslovně uvedeny v jejím čl. 2 písm. a) a čl. 3 odst. 2 písm. a) uvedené směrnice.

(viz body 53, 59 a výrok)