ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
—

pokud jde o čl. 64 odst. 1 Smlouvy, v případě pohybů kapitálu, které spadají do jeho oblasti působnosti, z důvodu, že by omezení vyplývalo z uplatnění zásady použití právních předpisů jediného členského státu stanovené v článku 11 nařízení ze dne 29. dubna 2004, zavedené do unijního práva článkem 13 nařízení ze dne 14. června 1971, tedy před 31. prosincem 1993, zatímco odvody z dotčených kapitálových příjmů byly zavedeny nebo se staly použitelnými po 31. prosinci 1993;
3)

Musí se článek 56 SFEU, zákaz diskriminace a požadavek, podle něhož má být omezování hazardních her členskými státy soudržné a systematické, vykládat v tom smyslu, že dochází k porušení tohoto článku a k nesplnění tohoto požadavku, je-li konstatováno, že zavedení vnitrostátního monopolu členského státu a oprávnění soukromých poskytovatelů služeb k pořádání hazardních her, jež se v zásadě odůvodňují bojem proti hráčské závislosti a zákonem stanoveným cílem ochrany spotřebitele, sledují i hospodářskopolitický cíl, jež spočívá v získání vyšších čistých příjmů z her a v dosažení mimořádně vysoké hladiny příjmů plynoucích z trhu herních kasin, a to v co nejkratším časovém období a s cílem financovat jiné rozpočtové výdaje a veřejné služby poskytované státem?
11)

Má být na základě čl. 25 odst. 1 nařízení č. 1215/2012 (s ohledem na čl. 5 odst. 1 téhož nařízení) žaloba podána k belgickým soudům, konkrétně k soudu v Kortrijku, vzhledem k tomu, že bod 20 obecných podmínek použitelných na všechny případy, kdy žalovaná prodává zboží žalobkyni, obsahuje písemnou dohodu o volbě příslušného soudu, kterou uzavřely obě smluvní strany a která je podle belgického práva v celém rozsahu platná, podle níž „veškeré spory spadají bez ohledu na svou povahu do výlučné příslušnosti soudů v Kortrijku“ („any dispute of any nature wathsoever shall be the exclusive jurisdiction of the courts of Kortrijk“)?
1)

Je nutno ustanovení 5 bod 1 rámcové dohody o pracovních poměrech na dobu určitou uzavřené dne 18. března 1999, která je obsažena v příloze směrnice Rady 1999/70/ES ze dne 28. června 1999 o rámcové dohodě o pracovních poměrech na dobu určitou uzavřené mezi organizacemi UNICE, CEEP a EKOS (1), vykládat v tom smyslu, že brání takové vnitrostátní právní úpravě, která umožňuje stranám pracovní smlouvy bez dalších podmínek a časového omezení odložit dohodnuté ukončení pracovního poměru okamžikem dosažení věkové hranice pro obvyklý odchod do důchodu prostřednictvím dohody uzavřené v průběhu trvání pracovního poměru, popřípadě i opakovaně, a to z pouhého důvodu, že zaměstnanec má na základě dosažení věkové hranice pro obvyklý odchod do důchodu nárok na starobní důchod?
—

zrušil rozhodnutí Komise ze dne 1. října 2014, týkající se státní podpory SA.27408 (C 24/2010) (ex NN 37/2010, ex CP 19/2009) poskytnuté Španělským královstvím na zavedení digitálního pozemního vysílání ve vzdálených nebo méně osídlených oblastech Kastilie-La Mancha;
CS Úřední věstník Evropské unie C 129/10

Žaloba podaná dne 22. února 2017 – Evropská komise v. Řecká republika

(Věc C-93/17)

(2017/C 129/12)

Jednací jazyk: řečtina

Účastnice řízení

Žalobkyně: Evropská komise (zástupci: A. Bouchagiar a B. Stromsky)

Žalovaná: Řecká republika

Návrhová žádání žalobkyně

— určit, že Řecká republika tím, že nepřijala opatření k vyhovění rozsudku Soudního dvora ze dne 28. června 2012 ve věci Komise v. Řecko, EU:C:2012:395, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z tohoto rozsudku a z čl. 260 odst. 1 SFEU;

— uložit Řecké republice povinnost zaplatit Komisi na účet „Vlastní zdroje Evropské unie“ penále ve výši 34 974 eur za každý den prodlení se splněním povinností vyplývajících z rozsudku Soudního dvora ze dne 28. června 2012 ve věci C-485/10, za období plynoucí ode dne vydání rozsudku v projednávané věci do dne, kdy bude rozsudku ze dne 28. června 2012 plně vyhověno;

— uložit Řecké republice povinnost zaplatit Komisi na účet „Vlastní zdroje Evropské unie“ paušální částku, jejíž výše odpovídá znásobení denní částky 3 828 eur počtem dnů, které uplynou ode dne vydání rozsudku ze dne 28. června 2012 do dne, kdy bude neplnění povinností ukončeno, nebo pokud nebylo uvedenému rozsudku vyhověno, do dne vydání rozsudku v projednávané věci;

— uložit Řecké republice náhradu nákladů řízení.

Žalobní důvody a hlavní argumenty

Dne 2. července 2008 přijala Evropská komise rozhodnutí 2009/610/EC o státních podporách C 16/04 (ex NN 29/04, CP 71/02 a CP 133/05), které Řecko poskytlo společnosti Řecké loděnice. Tímto rozhodnutím Komise shledala některé podpory poskytnuté společnosti Řecké loděnice neslučitelné s vnitřním trhem a nařídilo jejich vrácení spolu s úroky plynoucími až do doby, kdy dojde k úplnému navrácení podpory.

Dne 8. října 2010 podala Komise žalobu k Soudnímu dvoru pro nesplnění povinností plynoucích z čl. 108 odst. 2 SFEU (Věc C-485/10). Soudní dvůr dne 28. června 2012 rozhodl, že Řecká republika tím, že nepřijala ve stanovené lhůtě veškerá opatření nezbytná k provedení rozhodnutí Komise, a tím, že ve stanovené lhůtě neposkytla Komisi informace uvedené v článku 19 tohoto rozhodnutí, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článků 2, 3, 5, 6, 8, 9 a 11 až 19 uvedeného rozhodnutí.

Vzhledem k tomu, že Řecká republika nepřijala opatření k vyhovění rozsudku Soudního dvora ze dne 28. června 2012, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z tohoto rozsudku a z čl. 260 odst. 1 SFEU.
1)

Je třeba zásady uvedené v rozsudku Immigration Appeal Tribunal a Surinder Singh, ex parte Secretary of State for the Home Department (C-370/90, EU:C:1992:296) vykládat v tom smyslu, že členský stát je povinen vydat či, podpůrně, umožnit vydání povolení k pobytu osobě, která je nesezdaným partnerem či partnerkou občana Unie a která je státním příslušníkem třetí země, pokud se zmíněný občan Unie, jenž původně využil svého práva volného pobytu stanoveného Smlouvou za účelem výkonu práce v jiném členském státě, vrátí s takovým partnerem či partnerkou do členského státu, jehož je státním příslušníkem?
(2)

V případě, že smluvní ujednání přenášející kurzové riziko na spotřebitele spadá do působnosti výše uvedené směrnice, musí se pravidlo o výjimce, které je uvedeno v čl. 1 odst. 2 směrnice, vykládat v tom smyslu, že se týká i smluvního ujednání odrážejícího kogentní právní ustanovení ve smyslu bodu 26 rozsudku Soudního dvora vydaného ve věci RWE Vertrieb AG (C-92/11), která byla přijata nebo nabyla účinnosti až po uzavření smlouvy? Má být do působnosti výše uvedeného pravidla o výjimce zahrnuto také smluvní ujednání, které se stalo součástí smlouvy s účinkem ex tunc v době po uzavření této smlouvy, a to na základě kogentního právního ustanovení, jímž se napravuje neplatnost způsobená zneužívající povahou smluvního ujednání, která znemožňuje plnění smlouvy?
CS Úřední věstník Evropské unie C 151/21

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná High Court of Justice (Chancery Division) (Spojené království) dne 8. března 2017 – Teva UK Ltd, Accord Healthcare Ltd, Lupin Ltd, Lupin (Europe) Ltd, Generics (UK) obchodující jako „Mylan“ v. Gilead Sciences Inc.

(Věc C-121/17)

(2017/C 151/28)

Jednací jazyk: angličtina

Předkládající soud

High Court of Justice (Chancery Division)

Účastníci původního řízení

Žalobci: Teva UK Ltd, Accord Healthcare Ltd, Lupin Ltd, Lupin (Europe) Ltd, Generics (UK) obchodující jako „Mylan“

Žalovaná: Gilead Sciences Inc.

Předběžná otázka

Na základě jakých kritérií lze určit, zda „je výrobek chráněn platným základním patentem“ podle čl. 3 písm. a) nařízení č. 469/2009 (1)?

(1) Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 469/2009 ze dne 6. května 2009 o dodatkových ochranných osvědčeních pro léčivé přípravky (Úř. věst. 2009, L 152, s. 1).
II.

a. V případě záporné odpovědi na otázku I.: Musí být článek 8 nařízení (ES) č. 261/2004 vykládán v tom smyslu, že z tohoto ustanovení v případě, že letecká společnost neposkytne plnění uvedená v odstavcích 1 a 2 tohoto článku, vyplývá pro cestujícího samostatný nárok na náhradu z důvodu neposkytnutí uvedených plnění, a pokud ano, zahrnuje tento nárok i úhradu nákladů cestujícího, který si sám zajistil dopravu do svého cílového místa určení? aa. V případě kladné odpovědi na otázku a): Podléhá nárok na náhradu týkající se náhradní dopravy, kterou si zajistil sám cestující, započtení, které je stanoveno v čl. 12 odst. 1 druhé větě nařízení (ES) č. 261/2004? b. V případě kladné odpovědi na otázku I. a v případě, že vnitrostátní právo obsahuje ustanovení, podle kterého má cestující z důvodu nesplnění povinnosti vyplývající z článku 8 nařízení vůči letecké společnosti nárok na náhradu nákladů, které mu vznikly, protože si sám zajistil náhradní dopravu, podléhá tento nárok na náhradu existující podle vnitrostátního práva započtení, které je stanoveno v čl. 12 odst. 1 druhé větě nařízení? c. V případě odpovědi ve prospěch započtení, bez ohledu na to, zda podle otázky II. písm. a) nebo II. písm. b), musí být článek 12 vykládán v tom smyslu, že k započtení dochází automaticky, aniž by se na ně musela strana povinná poskytnout náhradu odvolat?
1)

Je třeba považovat vnitrostátní právní režim monopolu na hazardní hry za režim, který je v souladu s články 56 a dalšími SFEU, s ohledem na soudní řízení, v němž a) lze skutkový stav zjišťovat a posuzovat s využitím důkazů předkládaných veřejnými orgány a soukromoprávními osobami, jež jsou účastníky řízení, jakož i na základě veřejně známých skutečností (v této souvislosti viz věc C-685/15) a b) právní stanovisko jiných soudů v rámci vnitrostátní soudní soustavy, které se neopírá o nezávislý přezkum soudržnosti, není závazné (v tomto ohledu viz věc C-589/16), a které je i přes tyto uvedené výhrady považováno za řízení, které odpovídá zásadě spravedlivého procesu, která je zakotvena v článku 6 EÚLP a v článku 47 Listiny základních práv Evropské unie, a které vymezilo hlavní body kontextu, v němž se nachází tento právní režim, tím, že stanovilo, že — hráčská závislost nepředstavuje společenský problém, který by odůvodňoval zásah státu, — zakázané hazardní hry nejsou považovány za trestnou činnost (ale často) za pouhý správní přečin proti veřejnému pořádku, — příjmy, které plynou státu z hazardních her, dosahují každoročně více než 500 milionů eur (tj. 0,4 % celkového státního rozpočtu) a — cílem propagace uskutečňované držiteli licence je zejména nabádat ke hraní hazardních her osoby, které je dosud neprovozovaly?
3)

Brání článek 56 SES (nyní článek 63 SFEU) tomu, aby investičnímu fondu, který je usazen mimo Nizozemsko, nebyla vrácena nizozemská daň z dividend, která byla vybrána z dividend, jež uvedený fond získal od subjektů usazených v Nizozemsku, z toho důvodu, že každoročně nevyplácí svým akcionářům či podílníkům veškeré investiční výnosy, a to nejpozději do osmi měsíců po uplynutí účetního období, přestože v zemi, v níž je usazen, se podle použitelných právních předpisů investiční výnosy v rozsahu, v němž nejsou vyplaceny, považují a) za vyplacené a/nebo b) jsou zohledněny v rámci daně, která je v takové zemi vybírána od akcionářů či podílníků, jako by byly vyplaceny, zatímco na takové vrácení daně má nárok daňový subjekt kolektivního investování, který je usazen v Nizozemsku a jenž pro účely nizozemské daně z dividend každoročně vyplácí veškeré investiční výnosy svým akcionářům či podílníkům?
2)

Je v případě kladné odpovědi na první předběžnou otázku, tedy jestliže ustanovení nařízení č. 1257/1999 vylučují možnost dědění podpory předčasného odchodu do důchodu ze zemědělství, možné, aby v situaci, v níž byl právní předpis za použití náležitého postupu Evropskou komisí považován za souladný s ustanoveními nařízení č. 1257/1999 a zemědělci se zapojili do opatření předčasného odchodu do důchodu ze zemědělství v souladu s vnitrostátní praxí, došlo k nabytí subjektivního práva na dědění podpory přiznané v rámci uvedeného opatření?
CS Úřední věstník Evropské unie C 161/15

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division (Administrative Court) (Spojené království) dne 24. března 2017 – Swedish Match AB v. Secretary of State for Health

(Věc C-151/17)

(2017/C 161/19)

Jednací jazyk: angličtina

Předkládající soud

High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division (Administrative Court)

Účastníci původního řízení

Navrhovatelka: Swedish Match AB

Odpůrce: Secretary of State for Health

Předběžné otázky

Jsou čl. 1 písm. c) a článek 17 směrnice 2014/40/EU (1) neplatné z důvodu:

1. porušení obecné zásady nediskriminace zakotvené unijním právem,

2. porušení obecné zásady proporcionality zakotvené unijním právem,

3. porušení čl. 5 odst. 3 SEU a zásady subsidiarity zakotvené unijním právem,

4. IV. porušení čl. 296 druhého pododstavce Smlouvy o fungování Evropské unie (dále jen „SFEU“),

5. porušení článků 34 a 35 SFEU, a

6. porušení článků 1, 7 a 35 Listiny základních práv Evropské unie?

(1) Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2014/40/EU ze dne 3. dubna 2014 o sbližování právních a správních předpisů členských států týkajících se výroby, obchodní úpravy a prodeje tabákových a souvisejících výrobků a o zrušení směrnice 2001/37/ES (Úř. věst. 2014, L 127, s. 1).
2)

Má být za porušení zásad a hospodářských svobod zakotvených ve Smlouvě považováno výlučné právo, které společnosti Santa Casa da Misericórdia de Lisboa přiznává Decreto-Lei n.o 322/91, de 26 de agosto (nařízení s mocí zákona č. 322/91 ze dne 26. srpna 1991), ve znění Decreto-Lei n.o 469/99, de 6 de novembro (nařízení s mocí zákona č. 469/99 ze dne 6. listopadu 1999), jakož i Decreto n.o 12790, de 30 de novembro de 1926 (nařízení č. 12790 ze dne 30. listopadu 1926), Decreto-Lei n.o 40397, de 24 de novembro de 1955 (nařízení s mocí zákona č. 40397 ze dne 24. listopadu 1955), Decreto-Lei n.o 84/85, de 28 de março (nařízení s mocí zákona č. 84/85 ze dne 28. března 1985), ve znění [opětovně zveřejněného] Decreto-Lei n.o 317/2002, de 17 de dezembro (nařízení s mocí zákona č. 317/2002 ze dne 17. prosince 2002), a Decreto-Lei n.o 282/2003, de 8 de novembro (nařízení s mocí zákona č. 282/2003 ze dne 8. listopadu 2003)?
1.

První důvod vychází z aktivní legitimace k podání žaloby na neplatnost k Tribunálu Evropské unie proti nařízení 2016/278 (1) v rozsahu, v němž předpokládá, že aktivní legitimace splňuje požadavky čl. 263 odst. 4 SFEU. Jak je Tribunálu známo, uvedené požadavky jsou: i) přímé a individuální dotčení napadeným aktem, nebo ii) přímé dotčení právními předpisy, které nezahrnují prováděcí opatření. Pokud jde o přímé dotčení napadeným aktem, náš právní zástupce má za to, že Tribunál nijak nezpochybňuje požadavek přímého dotčení. Naproti tomu, pokud jde o individuálního dotčení, týká se společnosti Internacional de Productos Metálicos, S.A. (dále jen „IPM“), jelikož dotčené nařízení se vztahuje na všechny a každého jednotlivého dovozce, který do svého JCD zahrnul kódy kombinované nomenklatury nebo kódy TARIC týkající se výrobků, na které byla uložena antidumpingová cla v letech 2009 (nabytí účinnosti nařízení 91/2009) a 2016 (nabytí účinnosti nařízení 2016/278). Takto uvedení dovozci představují „úzký okruh hospodářských subjektů“, kterých se omezení účinků zrušení antidumpingových cel dotýká konkrétně a specificky. Na druhou stranu, pokud jde o přímé dotčení právními předpisy, které nezahrnují prováděcí opatření, analýza se soustředí na potvrzení neexistence prováděcích aktů v nařízení 2016/278. V tomto kontextu finanční vyrovnání, na které Tribunál odkazuje jako na prováděcí akty nařízení, nejsou takovýmito prováděcími opatřeními, jelikož jedinými získanými vyrovnáními byla vyrovnání odvozená z ustanovení nařízení 91/2009 (2), přičemž nebylo získáno žádné vyrovnání odvozené z ustanovení napadeného nařízení (nařízení 2016/278). Důkazem toho je skutečnost, že samotná vyrovnání vyčíslená v daný moment společnosti IPM ze strany španělských celních orgánů byla přijata před nabytím účinnosti napadeného nařízení. V tomto kontextu představuje napadený článek 2 autonomní pravidlo, které nevyžaduje žádný následný akt na vyvolání právních účinků ode dne nabytí účinnosti, jelikož se omezuje na zrušení některých antidumpingových cel s ohledem na jejich neslučitelnost s antidumpingovou dohodou a Dohodou GATT. Krom toho nařízení ukládá povinnost zdržet se jednání – obsahuje příkaz, aby Španělské království znovu nepodniklo kroky k uložení antidumpingového cla –, a teda brání vydávání jakéhokoli celního aktu, který by mohl být napaden na základě vnitrostátního práva, přičemž podání žaloby na neplatnost je jediným způsobem, s nímž společnost IPM v souvislosti s napadením článku 2 nařízení 2016/278. S ohledem na výše uvedené společnost IMP předpokládá, že je nepochybně aktivně legitimována podle článku 263 SFEU k podání žaloby na neplatnost článku 2 nařízení 2016/278, jelikož uvedené nařízení s ohledem na svoji vlastní povahu a obsah nezahrnuje žádné prováděcí opatření.
1)

Musí být článek 13 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/115/ES ze dne 16. prosince 2008 o společných normách a postupech v členských státech při navracení neoprávněně pobývajících státních příslušníků třetích zemí (Úř. věst. 2008, L 348, s. 98; „směrnice o navracení“), ve spojení s články 4, 18, čl. 19 odst. 2 a článkem 47 Listiny základních práv Evropské unie, vykládán v tom smyslu, že podle unijního práva, pokud je to podle vnitrostátního práva možné, má podání opravného prostředku v řízení směřujícím proti rozhodnutí, jehož součástí je rozhodnutí a navrácení ve smyslu čl. 3 odst. 4 směrnice 2008/115/ES, k vyšší instanci automaticky odkladný účinek, tvrdí-li státní příslušník třetího státu, že v důsledku výkonu rozhodnutí o navrácení by hrozilo vážné porušení zásady nenavracení? Jinak řečeno, mělo by být v takovém případě přerušen výkon vyhoštění dotčeného státního příslušníka třetího státu po dobu lhůty pro podání opravného prostředku k vyšší instanci, nebo, byl-li takový opravný prostředek podán, do okamžiku, než bude o takovém opravném prostředku rozhodnuto, aniž by o to musel dotčený státní příslušník třetího státu zvlášť požádat?
CS Úřední věstník Evropské unie C 178/10

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Supreme Court of the United Kingdom (Spojené království) dne 27. března 2017 – Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs v. Volkswagen Financial Services (UK) Ltd

(Věc C-153/17)

(2017/C 178/11)

Jednací jazyk: angličtina

Předkládající soud

Supreme Court of the United Kingdom

Účastníci původního řízení

Navrhovatel: Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

Odpůrkyně: Volkswagen Financial Services (UK) Ltd

Předběžné otázky

1) Pokud jsou obecné režijní náklady přiřazené k operacím koupě na splátky (které sestávají z poskytnutí finančních prostředků osvobozených od daně a zdanitelných dodávek vozidel) zahrnuty pouze do ceny poskytnutí finančních prostředků osobou povinnou k dani, která jsou osvobozena od daně, má osoba povinná k dani nárok na odpočet jakékoliv daně na vstupu z těchto nákladů?

2) Jaký je správný výklad bodu 31 rozsudku ve věci C-98/98, Midland Bank, a konkrétně konstatování, že režijní náklady „jsou součástí obecných nákladů osoby povinné k dani a jako takové jsou prvky spoluurčujícími cenu produktů podniku“? Zejména: a) Má být tato pasáž vykládána tak, že znamená, že členský stát musí vždy přiřadit nějakou daň na vstupu každému plnění, při jakékoliv speciální metodě přijaté podle čl. 173 odst. 2 písm. c) směrnice (1)? b) Je tomu tak i tehdy, pokud ve skutečnosti nejsou režijní náklady zahrnuty do ceny zdanitelných plnění uskutečňovaných podnikem?

3) Znamená skutečnost, že režijní náklady byly skutečně použity, alespoň v určité míře, při uskutečňování zdanitelných plnění, a) že určitý podíl daně na vstupu z těchto nákladů musí být odpočitatelný? b) Je tomu tak i tehdy, pokud ve skutečnosti nejsou režijní náklady zahrnuty do ceny zdanitelných dodávek vozidel?

4) Může být legitimní v zásadě ignorovat zdanitelné dodávky vozidel (nebo jejich hodnotu) pro účely dosažení speciální metody podle čl. 173 odst. 2 písm. c) směrnice?

(1) Směrnice Rady 2006/112/ES ze dne 28. listopadu 2006 o společném systému daně z přidané hodnoty (Úř. věst. 2006, L 347, s. 1).
CS Úřední věstník Evropské unie C 213/23

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Østre Landsret (Dánsko) dne 2. května 2017 – Érdem Deha Altiner, Isabel Hanna Ravn v. Udlændingestyrelsen (Dánský imigrační úřad)

(Věc C-230/17)

(2017/C 213/30)

Jednací jazyk: dánština

Předkládající soud

Østre Landsret

Účastníci původního řízení

Navrhovatelé: Érdem Deha Altiner, Isabel Hanna Ravn

Odpůrce: Udlændingestyrelsen

Předběžná otázka

Brání článek 21 Smlouvy o fungování Evropské unie, ve spojení se směrnicí o volném pohybu (1) a obdobně podle uvedené směrnice, členskému státu, aby odmítl přiznat odvozené právo pobytu státnímu příslušníkovi třetí země, který je rodinným příslušníkem občana Unie, jenž je státním příslušníkem daného členského státu a který se vrátil do tohoto členského státu poté, co vykonal své právo volného pohybu, pokud tento rodinný příslušník nevstoupí na území daného členského státu nebo nepodá žádost o právo pobytu v přirozené souvislosti s návratem daného občana Unie do tohoto členského státu?

(1) Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/38/ES ze dne 29. dubna 2004 o právu občanů Unie a jejich rodinných příslušníků svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států, o změně nařízení (EHS) č. 1612/68 a o zrušení směrnic 64/221/EHS, 68/360/EHS, 72/194/EHS, 73/148/EHS, 75/34/EHS, 75/35/EHS, 90/364/EHS, 90/365/EHS a 93/96/EHS (Úř. věst. 2004, L 158, s. 77).
CS Úřední věstník Evropské unie C 213/18

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Tribunale Amministrativo Regionale per la Calabria (Itálie) dne 22. března 2016 – Lloyd’s of London v. Agenzia Regionale per la Protezione dell’Ambiente della Calabria

(Věc C-144/17)

(2017/C 213/23)

Jednací jazyk: italština

Předkládající soud

Tribunale Amministrativo Regionale per la Calabria

Účastníci původního řízení

Žalobce: Lloyd’s of London

Žalovaná: Agenzia Regionale per la Protezione dell’Ambiente della Calabria

Předběžná otázka

Brání zásady zakotvené evropskými předpisy v oblasti hospodářské soutěže, uvedené ve Smlouvě o fungování Evropské unie (SFEU), jakož i zásady, které jsou z nich odvozené, jako samostatnost a důvěrnost nabídek, vnitrostátním právním předpisům, jak jsou vykládány judikaturou, které připouští současnou účast na stejném zadávacím řízení zahájeném veřejným zadavatelem různých syndikátů náležejících k Lloyd’s of London, jejichž nabídky byly podepsány jedinou osobou, oprávněným zástupcem pro tuto zemi?