STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

DAMÁSA RUIZ-JARABA COLOMERA

přednesené dne 26. dubna 2005 1( )

Věc C‑140/04

United Antwerp Maritime Agencies NV a

Seaport Terminals NV

proti

Belgickému státu

(Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce předložená soudem Hof van beroep te Antwerpen)

„Volný pohyb zboží – Celní unie – Zboží, které není zbožím Společenství, odňaté celnímu dohledu po vyložení na území členského státu a před přidělením celně schváleného určení – Určení osoby povinné zaplatit odpovídající poplatky – Výklad čl. 203 odst. 3 poslední odrážky prvního pododstavce celního kodexu Společenství“

1. Tato předběžná otázka se týká výkladu čl. 203 odst. 3 poslední odrážky prvního pododstavce celního kodexu Společenství( ).

2. Hof van beroep te Antwerpen (odvolací soud v Antverpách, Belgie) se dotazuje na osobu odpovědnou za daňový dluh, pokud se zboží po dovezení do Společenství, přihlášení na celnici a vyložení, ztratí před přidělením celně schváleného určení.

I – Skutkové okolnosti a spor v původním řízení

3. Dne 9. června 1996 NV United Antverp Maritime Agencies (dále „Unamar“) předložil v kanceláři v Antverpách, spolu s odpovídajícím souhrnným celním prohlášením, kontejner obsahující 901 krabic cigaret značky L&M, které dovezl z brazilského města Paranagua na palubě lodi Cap. Trafalgar, náležející společnosti Hamburg Süd( ).

4. Dne 18. června NV Seaport Terminals (v současnosti NV Katoen Natie Terminals, dále jen „Seaport Terminals“), společnost zabývající se skladováním a distribucí, náklad vyložila a uskladnila jej na pozemku určeném k tomu účelu, který na molu vlastní.

5. Ráno dne 19. června bylo zjištěno, že náklad zmizel, takže nebylo možno ho předložit celním orgánům.

6. Platovým výměrem ze dne 13. března 1998 se belgické orgány obrátily na Unamar a Seaport Terminals a požadovaly zaplacení částky 785 555,04 eur, plus úroky a výdaje, na úhradu celních poplatků, zvláštních daní a poplatků.

7. Obě společnosti podaly proti platebnímu výměru námitky, rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen (soud prvního stupně v Antverpách) však jejich námitky zamítl rozsudkem ze dne 9. září 2002, proti kterému se odvolaly k Hof van beroep.

II – Právní rámec

A – Norma, která je předmětem výkladu

8. Celní dluh při dovozu na území Společenství může vzniknout na základě různých skutkových okolností uvedených ve článcích 201 až 205 celního kodexu, mezi nimiž je v článku 203 uvedeno odnětí zboží podléhajícího dovoznímu clu celnímu dohledu( ). Podle odstavce 3 uvedeného posledně jmenovaného nařízení je tedy dlužníkem( ) kromě osoby, která odnětí provedla, osob, které se ho účastnily, a osob, které získaly nebo držely dotyčné zboží a v okamžiku získání nebo přijetí zboží si byly vědomy, že zboží bylo odňato celnímu dohledu, „případně také osoba, která má plnit povinnosti vyplývající z dočasného uskladnění zboží nebo z použití celního režimu, do kterého bylo zboží propuštěno( )“.

B – K předložení k celnímu řízení, souhrnnému celnímu prohlášení a dočasnému uložení

9. Dovozce zboží do Společenství je povinen zboží dopravit a předložit k celnímu řízení; tato druhá povinnost přísluší také osobě, která přebírá odpovědnost za přepravu zboží po jeho vstupu (čl. 38 odst. 1 písm. a) a článek 40 celního kodexu).

10. Tyto osoby musejí rovněž splnit formální požadavek a předložit souhrnné celní prohlášení, což je úkol, který případně přebírají osoby jednající jejich jménem (článek 43 a čl. 44 odst. 2 celního kodexu). Tento dokument, podepsaný deklarantem, slouží k doložení toho, že zboží, jehož se týká, dostane určení ve lhůtách stanovených článkem 49 celního kodexu (čl. 183 odst. 1 a 2 nařízení Komise (EHS) č. 2454/93( ), dále „prováděcí nařízení“).

11. Po splnění uvedených formalit získává zboží status „dočasně uskladněného zboží“ a zůstává na určeném místě za podmínek stanovených celními orgány, které mohou od držitele zboží požadovat poskytnutí jistoty k zajištění dluhu, pokud bude uskladněné zboží odňato celnímu dohledu (články 50, 51 a čl. 53 odst. 2 ve spojení s článkem 203 celního kodexu).

12. Dokud není zboží uvedenému v prohlášení přiděleno celně schválené určení a dokud není vyloženo, osoba, která zboží dovezla nebo která převzala odpovědnost za přepravu zboží po jeho vstupu na území, nebo osoba, jejímž jménem jednaly tyto osoby, odpovídají za předložení zboží na jakoukoli žádost celních orgánů. Po vyložení přísluší tato povinnost komukoli, kdo má zboží v držení za účelem zajištění jeho přepravy nebo uskladnění (článek 184 prováděcích nařízení ve spojení s čl. 44 odst. 2 celního kodexu a článkem 183 těchto prováděcích nařízení).

III – Předběžné otázky

13. V rámci popsané situace Hof van beroep te Antwerpen položil Soudnímu dvoru tyto předběžné otázky:

„1. Lze za osobu, která má plnit povinnosti vyplývající z dočasného uskladnění zboží [jak stanoví čl. 203 odst. 3 poslední odrážka celního kodexu (…)], považovat osobu, která má předložit zboží celním orgánům (článek 40 celního kodexu), následkem čehož ona nebo její zástupce musí podat souhrnné celní prohlášení (čl. 44 odst. 2 celního kodexu), a podepsat jej [čl. 183 odst. 1 prováděcích nařízení (…)] a předložit zboží celním orgánům, pokud není vyloženo z dopravního prostředku, na kterém se nachází v okamžiku jeho vstupu do Společenství až do okamžiku, kdy je mu přiděleno celně schválené určení?

2. Lze za osobu, která má plnit povinnosti vyplývající z dočasného uskladnění zboží (jak stanoví čl. 203 odst. 3 poslední odrážka celního kodexu) považovat osobu, která je po vyložení zboží jeho držitelem za účelem zajištění jeho přepravy nebo skladování, následkem čehož ji lze na základě čl. 51 odst. 2 a čl. 53 odst. 2 celního kodexu považovat za „držitele zboží”, který je podle čl. 184 odst. 2 prováděcích nařízení povinen zboží znovu předložit celním orgánům na jejich vyžádání v nezměněném stavu?

3. V případě kladné odpovědi na první a druhou otázku, mohou být osoby uvedené v těchto otázkách považovány společně a nerozdílně za celní dlužníky za předpokladu, že se nejedná o stejné osoby (v projednávaném případě se jedná o zástupce společnosti námořní dopravy, který vpustil zboží do Společenství, a skladníka pověřeného skladováním a přepravou zboží na místě vyložení určeném celními orgány)?

4. V případě kladné odpovědi na třetí otázku, zůstává osoba uvedená v první otázce celním dlužníkem až do okamžiku, kdy je zboží přiděleno celně schválené určení, aniž je dotčena skutečnost, že po jeho vyložení z dopravního prostředku, na kterém bylo dopraveno do Společenství, bylo zboží skladováno a přepravováno osobou uvedenou ve druhé otázce?

5. V případě záporné odpovědi na třetí otázku, je třeba mít za to, že osoba uvedená v první otázce zůstává celním dlužníkem až do okamžiku, kdy je zboží převzato osobou uvedenou ve druhé otázce, a osoba uvedená ve druhé otázce se stává dlužníkem až od okamžiku, kdy převezme zboží za účelem uskladnění a přepravy?

6. V případě kladné odpovědi na první otázku a záporné odpovědi na druhou otázku, je třeba osobu uvedenou v první otázce pokládat za dlužníka až do okamžiku, kdy je zboží převzato osobou uvedenou ve druhé otázce, nebo do okamžiku, kdy je zboží přiděleno celně schválené určení?“

IV – Řízení před Soudním dvorem

14. Ve lhůtě stanovené článkem 20 Protokolu o statutu Soudního dvora předložily Evropská komise, belgická vláda a obě společnosti, žalobkyně v původním řízení, písemné vyjádření.

15. Na jednání konaném dne 7. dubna 2005 se za účelem ústního přednesení svých vyjádření dostavili zástupci účastníků písemné části řízení.

V – Rozbor předběžných otázek

A – Předběžná zjištění

16. Byla předložena dvě upřesnění, jedno skutkové povahy a jedno právní povahy.

17. První upřesnění se týká skutečnosti, že Unamar kategoricky popírá, že by odevzdala a podepsala soupis nákladu, který v tomto případě plní úlohu souhrnného celního prohlášení. Jde o prvek obsažený v předkládacím usnesení, jehož určení přísluší vnitrostátnímu soudu a k němuž by se Soudní dvůr neměl vyjadřovat. Není tedy třeba zahajovat jakoukoli debatu na toto téma a řešení je třeba hledat bez ohledu na to, kdo splnil uvedenou formalitu.

18. Druhé upřesnění, předložené Komisí, se týká skutečnosti, že belgické orgány zahájily řízení a na základě článku 202 celního kodexu zaslaly výzvu společnostem Unamar a Seaport Terminals, neboť se domnívaly, že pohledávka vznikla proto, že zboží vstoupilo na území Společenství protiprávně, zatímco Hof van beroep te Antwerpen soudí, že příslušným ustanovením je článek 203, který za příčinu celního dluhu považuje odnětí zboží celnímu dohledu. Soudní dvůr se musí držet tohoto rámce a poskytnout výklad soudu, který je pro účely rozhodnutí sporu příslušný zvolit a uplatnit právní předpis( ).

B – První dvě otázky

19. Spor v původním řízení je jednoznačně vymezený a spočívá v určení subjektu, jemuž při odnětí zboží celnímu dohledu vzniká celní dluh, kromě osob, které odnětí provedly, účastnily se ho, nebo osob, které získaly nebo držely dotyčné zboží a v okamžiku získání nebo přijetí zboží si byly vědomy, že zboží bylo odňato celnímu dohledu. Ustanovení uvádí, že je to „osoba, která má plnit povinnosti vyplývající z dočasného uskladnění zboží“ (čl. 203 odst. 3 poslední odrážka první pododstavec), přičemž Hof van beroep te Antwerpen se táže, která osoba odpovídá této podmínce.

20. Právní rámec, stručně naznačený výše, rozlišuje tři fáze. První zahrnuje předložení zboží na celnici, formálně uskutečněné prostřednictvím podání souhrnného celního prohlášení. Následující fáze, během níž je zboží dočasně uskladněno, aby mohlo být celním orgánům předloženo vždy, když o to požádají, a která je pro tuto předběžnou otázku rozhodující, trvá od vstupu zboží na území Společenství do přidělení celně schváleného určení. Třetí fáze začíná tehdy, když dojde k této naposled zmiňované události.

21. V první fázi platí clo dovozce, osoba, která zboží převáží po překročení hranic, nebo osoba, jejímž jménem tyto osoby jednají. Ve druhé fázi je třeba rozlišit dva předpoklady: pokud zboží setrvává v dopravním prostředku, dluh vzniká stejným subjektům jako v první fázi; pokud bylo vyloženo, dluh vzniká osobám, které mají zboží v držení za účelem přepravy nebo uskladnění. Článek 101 písm. a) celního kodexu nestanoví nadarmo, že skladovatel odpovídá za to, že zboží nebude po dobu uskladnění v celním skladu odňato celnímu dohledu.

22. Je-li tedy zboží před přidělením celně schválené určení odňato celnímu dohledu, pak kromě osob, které odnětí provedly, osob, které se na něm podílely, a osob, které získaly nebo držely dotyčné zboží a v okamžiku získání nebo přijetí zboží si byly vědomy, že zboží bylo odňato celnímu dohledu, vzniká celní dluh také dovozci, přepravci nebo osobě, kterou tyto osoby zastupují, pokud zboží dosud nebylo vyloženo; v opačném případě vzniká dluh osobě, která zboží drží za účelem přepravy nebo uskladnění.

23. Tento výklad, který odpovídá doslovnému znění dotčených ustanovení, se opírá, jak zdůrazňuje Komise, také o vlastní účel tohoto ustanovení: ve snaze zamezit protiprávním dovozům má držitel předložit dovezené zboží vždy, když je vyzván, dokud zboží nezíská určitý celní status a nejsou zaplaceny poplatky, nebo není dosaženo částečného nebo úplného osvobození od cla( ), a odpovídá za ztrátu zboží( ). Ze stejných důvodů čl. 51 odst. 2 celního kodexu opravňuje celní orgány k tomu, aby v případě dočasného uskladnění požadovaly na držiteli poskytnutí jistoty k zajištění celního dluhu, pokud by zboží bylo odňato příslušnému dohledu.

24. Předchozí úvahy mě vedou k tomu, abych Soudnímu dvoru navrhl vyřešení prvních dvou předběžných otázek s poukazem na to, že odkazem v čl. 203 odst. 3 poslední odrážka první pododstavec celního kodexu na osobu, která má plnit povinnosti vyplývající z dočasného uskladnění zboží, se rozumí:

– pokud zboží setrvává v dopravním prostředku, buď a) osoba, která zboží dovezla na celní území Společenství, nebo b) osoba, která se po vstupu a před předložením zboží ujme jeho přepravy, nebo c) osoba, která jedná jejich jménem;

– pokud bylo zboží vyloženo, osoba, která má zboží v držení za účelem přepravy nebo uskladnění.

C – Třetí, čtvrtá, pátá a šestá otázka

25. Těmito čtyřmi otázkami chce belgický soud objasnit, zda ve dvou uvedených situacích je odpovědnost společná a nerozdílná, nebo jestli existuje časová následnost, přičemž v tomto druhém případě chce určit okamžik, kdy dochází ke změně. Řešení je obsaženo v předchozích úvahách a výše uvedeném návrhu na vyřešení dvou prvních otázek.

26. Pro případy uvedené v článku 203 celního kodexu je osoba, která má plnit povinnosti vyplývající z dočasného uskladnění zboží, rovněž dlužníkem celního dluhu. Tyto povinnosti, především aby bylo zboží k dispozici úřadům, zavazují držitele, který je v článku 184 prováděcích nařízení určen podle objektivního kritéria: vyložení zboží. Neexistuje tedy společný a nerozdílný, ale následný závazek, takže osoba, která musí předložit zboží celním orgánům, jakož i sepsat a podepsat souhrnné celní prohlášení, je odpovědná až do okamžiku vyložení zboží, přičemž od tohoto okamžiku se dlužníkem stává osoba odpovědná za přepravu a uskladnění.

27. S ohledem na účel právního předpisu, kterým jsem se již zabýval, je rozhodujícím prvkem držba zboží a následně hmotné vlastnictví: osoba, která drží zboží ve své moci a je tedy ručitelem jeho neporušenosti, musí zaplatit celní dluh, pokud během jeho držby došlo k odnětí zboží celnímu dohledu. Proto se vyvozuje z čl. 51 odst. 2 celního kodexu, že během dočasného držení se podporují žádosti o jistoty na úhradu celních poplatků v případě odnětí zboží uvedenému celnímu dohledu.

28. Podle článku 213 celního kodexu, je-li za splnění celního dluhu odpovědno několik osob, považují se za společné a nerozdílné dlužníky; tato norma nicméně předpokládá souběžnost povinnosti( ), která v tomto případě není dána, neboť, jak jsem již uvedl, článek 184 prováděcích nařízení odstraňuje možnost spojení tím, že odkazem na vyložení zavádí časovou následnost odpovědnosti.

29. Jak zdůrazňuje belgická vláda, deklarant nebo osoby, o nichž pojednává článek 44 odst. 2 celního kodexu, se zavazují zajistit pro zboží celně schválené určení, čímž přebírají odpovědnost za výdaje plynoucí z opatření celních orgánů přijatých za účelem úpravy situace (článek 187 prováděcích nařízení ve spojení s článkem 53 celního kodexu), ale tato opatření jsou nezávislá na opatřeních čl. 203 odst. 3 poslední odrážky prvního pododstavce celního kodexu, který pojednává o vlastních povinnostech při skladování, především o uložení zboží pod dohledem kanceláře. Poslední odrážka stanoví pravidlo pro určení dlužníka poplatku, pokud bylo zboží odňato celnímu dohledu, a mezi jinými činí odpovědným toho, kdo má plnit povinnosti vyplývající z dočasného uskladnění zboží, zatímco citovaný článek 187 se zabývá odlišnou situací, kdy je třeba získat pro zboží celně schválené určení, aby bylo po splnění odpovídajících formalit vypuštěno z celního okruhu.

30. Proto tedy osoby uvedené v otázkách 1 a 2 nejsou odpovědné společně a nerozdílně, ale následně, takže osoby zahrnuté do otázky 1 jsou odpovědné jen do okamžiku, kdy je zboží po vyložení předáno osobám určeným ve druhé otázce, které jsou od tohoto okamžiku jedinými povinnými podle čl. 203 odst. 3 poslední odrážky prvního pododstavce celního kodexu.

VI – Závěry

31. Vzhledem k výše uvedeným úvahám navrhuji, aby Soudní dvůr odpověděl na předběžné otázky položené Hof van beroep te Antwerpen takto:

„1) Odkazem v čl. 203 odst. 3 poslední odrážka celního kodexu Společenství, přijatého nařízením Rady (EHS) č. 2913/92, ze dne 12. října 1992, na „osobu, která má plnit povinnosti vyplývající z dočasného uskladnění zboží“, se rozumí:

– pokud zboží setrvává v dopravním prostředku, v němž se dostalo na celní území Společenství, buď a) osoba, která zboží dovezla na toto území, nebo b) osoba, která se po vstupu a před předložením zboží ujme jeho přepravy, nebo c) osoba, která jedná jejich jménem;

– pokud bylo zboží vyloženo, osoba, která má zboží v držení za účelem přepravy nebo uskladnění.

2) Dvě předchozí skupiny nejsou odpovědné společně a nerozdílně, ale následně, takže osoby uvedené v první skupině jsou odpovědné jen do okamžiku, kdy je zboží po vyložení předáno osobám, které tvoří druhou skupinu, jež jsou od tohoto okamžiku jedinými povinnými podle čl. 203 odst. 3 poslední odrážky prvního pododstavce nařízení č. 2913/92.“