V oblasti mimosmluvní odpovědnosti Unie může vést opomenutí orgánů k založení odpovědnosti Unie pouze tehdy, pokud uvedené orgány porušily právní povinnost vyplývající z ustanovení unijního práva. V tomto ohledu se podmínka porušení právní normy, jejímž cílem je přiznat práva jednotlivcům, použije rovněž v případě opomenutí.

Co se týče závazků, které Chorvatská republika přijala v rámci přílohy VII jejího aktu o přistoupení k Unii, které se týkají zavedení nezávislého a účinného systému soudnictví a dodržování základních práv, může založit povinnost Komise jednat pouze nesplnění těchto závazků. Co se týče závazku č. 1, který odkazuje obecně na strategii soudní reformy a na akční plán chorvatských orgánů bez dalšího upřesnění, nevyplývá z nich v tomto ohledu povinnost chorvatských orgánů vytvořit funkci soudního exekutora. Strategie reformy a akční plán citované v příloze VII aktu o přistoupení totiž neodkazují na strategii soudní reformy a akční plán, které byly v platnosti ke dni aktu o přistoupení, který stanoví vytvoření funkce soudního exekutora, jelikož je běžné, že během období monitorování závazků souvisejících s přistoupením přistupující stát přijme doplňující nebo nápravná opatření, a to zejména v případě neuspokojivých výsledků konstatovaných Komisí. Z toho však nelze vyvodit, že chorvatské orgány mají plnou pravomoc změnit strategii reformy a akční plán, které byly v platnosti ke dni aktu o přistoupení. Vzhledem k ustanovením aktu o přistoupení, zejména článku 36 a jeho přílohy VII, mají tyto orgány povinnost splnit nejen závazek č. 1, ale i všechny další závazky obsažené v uvedené příloze, zejména pak závazky č. 2, č. 3, č. 6 a č. 9.

Co se týče závazku č. 3, tento závazek se týká pouze efektivity soudního systému a nepřiznává v žádném případě pravomoc k výkonu soudních rozhodnutí konkrétnímu orgánu podle postupů, které by byly rovněž předem definovány. Systém výkonu soudních rozhodnutí v členských státech totiž není unijním právem upraven, a není tedy součástí unijního acquis, které musí přistupující stát převzít. Smlouvy stejně jako Listina základních práv Evropské unie stanoví pouze některé zásady, kterými se musí řídit soudní systém členských států, jako je nestrannost soudů nebo presumpce neviny, jakož i některá pravidla, jejichž cílem je zajistit soudní spolupráci mezi členskými státy, v případě potřeby sbližováním vnitrostátních právních předpisů. Z požadavku č. 3 tak nelze vyvodit povinnost svěřit řízení o výkonu rozhodnutí soudním exekutorům. Jediná povinnost, která byla chorvatským orgánům uložena, je povinnost zajistit účinnost řízení o výkonu rozhodnutí nezávisle na prostředcích přijatých za tímto účelem.

Ze žádného z těchto závazků uvedených v příloze VII aktu o přistoupení tedy nevyplývá povinnost Chorvatské republiky vytvořit povolání soudního exekutora, a tedy ani povinnost Komise podniknout na tomto základě kroky upravené v článku 36 aktu o přistoupení, aby zabránila zrušení zákona o zřízení soudních exekutorů. Z toho rovněž vyplývá, že Komisi nelze vytýkat, že tím, že nepodnikla tyto kroky, souhlasila se změnou závazků souvisejících s přistoupením, a tím porušila smlouvu o přistoupení a článek 26 Vídeňské úmluvy o smluvním právu ze dne 23. května 1969, nadepsaný „Pacta sunt servanda“. Stejně tak, pokud je cílem uvedeného článku 36 upřesnit povinnosti Komise na základě článku 17 SEU v kontextu přistoupení Chorvatské republiky k Unii, nelze mít za to, že posledně uvedené ustanovení bylo porušeno.

(viz body 42, 46–49, 51–54, 57, 71)