ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Ačkoli má Rada širokou posuzovací pravomoc, pokud jde o obecná kritéria, která je třeba vzít v úvahu při přijímání omezujících opatření, účinnost soudního přezkumu zaručeného v článku 47 Listiny základních práv Evropské unie vyžaduje, aby se unijní soud při přezkumu legality důvodů, o které se opírá rozhodnutí o zařazení jména určité osoby na seznam osob, vůči nimž jsou namířena omezující opatření, nebo o jeho ponechání na tomto seznamu, ujistil o tom, zda se toto rozhodnutí, které má ve vztahu k této osobě charakter individuálního rozhodnutí, opírá o dostatečně pevný skutkový základ. Proto je třeba ověřit skutečnosti uváděné v odůvodnění, ze kterého uvedené rozhodnutí vychází, tak aby se soudní přezkum neomezoval na posouzení abstraktní pravděpodobnosti uváděných důvodů, ale aby se zaměřil na otázku, zda jsou tyto důvody, nebo alespoň jeden z nich, který je sám o sobě považován za dostatečnou oporu tohoto rozhodnutí, podloženy dostatečně přesným a konkrétním způsobem.

Zahájení soudního řízení ve smyslu vnitrostátního trestního řádu v tomto ohledu představuje okolnost, kterou Rada může zohlednit, když prokazuje existenci skutků, které odůvodňují přijetí omezujících opatření na unijní úrovni, a vyhodnocuje, zda je taková opatření nutné přijmout, aby byly zaručeny účinky postupů vnitrostátních orgánů. To ale nic nemění na tom, že přijetí omezujících opatření spadá do pravomoci Rady, která samostatně rozhoduje o tom, zda je vzhledem k cílům společné zahraniční a bezpečnostní politiky nutné a vhodné taková opatření přijmout nehledě na návrh, který v tomto smyslu podají orgány dotčené třetí země, či jakékoliv jiné opatření, které tyto orgány přijmou na vnitrostátní úrovni, a to pod podmínkou, že se opírá o pevný skutkový základ.

V případě zpochybnění legality je kromě toho úkolem příslušného unijního orgánu, aby prokázal, že důvody uplatňované vůči dotyčné osobě jsou podložené, přičemž tato osoba není povinna předložit negativní důkaz o tom, že uvedené důvody podložené nejsou.

(viz body 41, 49, 107, 147, 148)
2)

Společnosti Canadian Solar Emea GmbH, Canadian Solar Manufacturing (Changshu), Inc., Canadian Solar Manufacturing (Luoyang), Inc., Csi Cells Co. Ltd a Csi Solar Power (Čína), Inc. ponesou vlastní náklady řízení a ukládá se jim náhrada nákladů vynaložených Radou Evropské unie.
V jednacím řádu není stanovena možnost podání podstatně pozměněné verze žalobního návrhu, a proto takový dokument nelze založit do spisu. V tomto ohledu článek 21 statutu Soudního dvora Evropské unie a čl. 44 odst. 1 písm. c) a d) jednacího řádu Tribunálu z roku 1991 nelze vykládat tak, že by žalobkyni umožňovaly, aby předložila Tribunálu nová návrhová žádání, která by měnila zjevně nepřípustnou žalobu na žalobu přípustnou změnou předmětu sporu, který byl vymezen v návrhu na zahájení řízení, byť by tak bylo učiněno ještě před uplynutím lhůty pro podání žaloby.

Je jistě pravda, že čl. 48 odst. 2 jednacího řádu, který připouští předložení nových důvodů v průběhu řízení, pokud se zakládají na právních a skutkových okolnostech, které vyšly najevo v průběhu řízení, lze v určitých případech uplatnit na změnu návrhových žádání. Tak je tomu mimo jiné v případě, kdy je napadené rozhodnutí v průběhu řízení nahrazeno rozhodnutím, které má stejný předmět, a proto je takové rozhodnutí třeba považovat za novou okolnost, která umožňuje žalobkyni upravit její návrhová žádání.

Nicméně pokud neexistují právní a skutkové okolnosti, které vyšly najevo v průběhu řízení, lze zohlednit pouze body návrhových žádání uvedené v návrhu na zahájení řízení, jinak by totiž byl změněn předmět sporu, který je vyčerpávajícím způsobem vymezen v uvedeném návrhu, takže opodstatněnost žaloby musí být zkoumána výlučně z hlediska návrhových žádání obsažených v návrhu na zahájení řízení.

(viz body 23, 25 až 27)
Řízení, které proběhlo před Tribunálem ve věci týkající se hospodářské soutěže, porušuje čl. 47 druhý pododstavec Listiny základních práv Evropské unie tím, že překročilo přiměřenou lhůtu soudního rozhodování o 20 měsíců, což představuje dostatečně závažné porušení právní normy Unie, jejímž cílem je přiznání práv jednotlivcům.

Během období mezi ukončením písemné části řízení v okamžiku, kdy byla předložena duplika, a zahájením ústní části řízení se provádí zejména syntéza argumentů účastníků řízení, příprava věcí a právní a skutková analýza sporů a příprava ústní části řízení. Délka tohoto období závisí zejména na složitosti sporu, jednání účastníků řízení a výskytu námitek či překážek v řízení.

Co se týče složitosti sporu, žaloby, které se týkají uplatnění práva hospodářské soutěže ze strany Komise, předně vykazují vyšší míru složitosti než jiné druhy věcí, a to zejména s ohledem na délku napadeného rozhodnutí, objem spisu a nutnost provést podrobné posouzení řady komplexních časově i prostorově rozsáhlých skutkových okolností. Pro posouzení věcí, které se týkají uplatnění práva hospodářské soutěže, je v zásadě přiměřená doba 15 měsíců mezi ukončením písemné části řízení a zahájením ústní části řízení. Žaloby podané proti témuž rozhodnutí přijatému Komisí na základě unijního práva hospodářské soutěže, dále v zásadě vyžadují souběžné projednání, a to i za situace, kdy tyto žaloby nejsou spojeny. Toto souběžné projednání je odůvodněno zejména souvislostí uvedených žalob, jakož i nutností zajistit konzistentnost analýzy těchto žalob a odpovědi, kterou je na ně třeba poskytnout. Souběžné projednání souvisejících věcí může být důvodem prodloužení doby mezi ukončením písemné části řízení a zahájením ústní části řízení o jeden měsíc za každou další související věc. Nakonec je třeba uvést, že delší dobu trvání řízení neodůvodňuje stupeň skutkové, právní a procesní složitosti dané věci, a to zejména proto, že mezi ukončením písemné části řízení a zahájením ústní části řízení nebylo řízení ani přerušeno, ani prodlouženo přijetím nějakého organizačního opatření ze strany Tribunálu.

Pokud jde o jednání účastnic řízení a výskyt námitek či překážek v řízení v předmětné věci, doba mezi ukončením písemné části řízení a zahájením ústní části řízení nebyla takovým jednáním ani výskytem takových námitek či překážek nikterak ovlivněna.

Doba 46 měsíců mezi ukončením písemné části řízení a zahájením ústní části řízení tedy ukazuje na dobu neodůvodněné nečinnosti 20 měsíců v této věci.

(viz body 48, 49, 51, 52, 54, 55, 59–61, 63)
Řízení, které proběhlo před Tribunálem ve dvou věcech týkajících se hospodářské soutěže, jehož délka činila přibližně pět let a devět měsíců a nelze ji odůvodnit žádnou okolností uvedených věcí, porušuje čl. 47 druhý pododstavec Listiny základních práv Evropské unie tím, že překročilo přiměřenou lhůtu soudního rozhodování, což představuje dostatečně závažné porušení právní normy Unie, jejímž cílem je přiznání práv jednotlivcům.

Během období mezi ukončením písemné části řízení v okamžiku, kdy byla předložena duplika, a zahájením ústní části řízení se totiž provádí zejména syntéza argumentů účastníků řízení, příprava věcí a právní a skutková analýza sporů a příprava ústní části řízení. Délka tohoto období závisí zejména na složitosti sporu, jednání účastníků řízení a výskytu námitek či překážek v řízení.

Co se týče složitosti sporu, žaloby, které se týkají uplatnění práva hospodářské soutěže ze strany Komise, předně vykazují vyšší míru složitosti než jiné druhy věcí, a to zejména s ohledem na délku napadeného rozhodnutí, objem spisu a nutnost provést podrobné posouzení řady komplexních časově i prostorově rozsáhlých skutkových okolností. Pro posouzení věcí, které se týkají uplatnění práva hospodářské soutěže, je v zásadě přiměřená doba 15 měsíců mezi ukončením písemné části řízení a zahájením ústní části řízení. Žaloby podané proti témuž rozhodnutí přijatému Komisí na základě unijního práva hospodářské soutěže, dále v zásadě vyžadují souběžné projednání, a to i za situace, kdy tyto žaloby nejsou spojeny. Toto souběžné projednání je odůvodněno zejména souvislostí uvedených žalob, jakož i nutností zajistit konzistentnost analýzy těchto žalob a odpovědi, kterou je na ně třeba poskytnout. Souběžné projednání souvisejících věcí může být důvodem prodloužení doby mezi ukončením písemné části řízení a zahájením ústní části řízení o jeden měsíc za každou další související věc. Nakonec je třeba uvést, že delší dobu trvání řízení neodůvodňuje stupeň skutkové, právní a procesní složitosti daných věcí, a to zejména proto, že mezi ukončením písemné části řízení a zahájením ústní části řízení nebylo řízení ani přerušeno, ani prodlouženo přijetím nějakého organizačního opatření ze strany Tribunálu.

Pokud jde o jednání účastnic řízení a výskyt námitek či překážek v řízení, skutečnost, že žalobkyně požádaly o znovuotevření písemné části řízení, nemůže odůvodňovat dobu 3 let a 8 měsíců, která již uplynula od podání dupliky.

Doba 46 měsíců mezi ukončením písemné části řízení a zahájením ústní části řízení tedy ukazuje na dobu neodůvodněné nečinnosti 20 měsíců v každé z těchto věcí.

(viz body 61, 64, 66, 67, 69, 70, 74–76, 78)
Ze samotného znění čl. 220 odst. 2 písm. b) nařízení č. 2913/92, kterým se vydává celní kodex Společenství, vyplývá, že zveřejnění oznámení dovozcům, v němž se upozorňuje na odůvodněné pochybnosti o správném uplatňování preferenčního režimu zvýhodněnou třetí zemí, v Úředním věstníku Evropské unie zakazuje, aby se dovozci od okamžiku tohoto zveřejnění odvolávali na svou dobrou víru, a tím zajišťuje velmi vysokou úroveň právní jistoty a vede vnitrostátní orgány nebo Komisi k zamítnutí žádosti o nevybrání dovozního cla. S ohledem na zvláštní význam oznámení dovozcům musí být toto oznámení obzvláště jasné, zejména ohledně otázky, na které země se vztahuje. To platí tím spíše, že přímo ze znění čl. 220 odst. 2 písm. b) pátého pododstavce celního kodexu Společenství vyplývá, že toto oznámení musí upozornit na to, že existují odůvodněné pochybnosti, zda „daná země“ správně uplatňuje preferenční režim. Pokud dané oznámení nelze vykládat tak, že se s dostatečnou přesností vztahuje i na dovozy ze třetí země, nelze od dlužníka vyžadovat, aby po zveřejnění uvedeného oznámení změnil svůj přístup k dovozům z této země. Odlišný postoj by oslabil právní jistotu hospodářských subjektů, které by v případě pochybností o dosahu jakéhokoli oznámení dovozcům musely vždy preventivně uplatňovat dodatečná ochranná opatření, a to i ve vztahu k dovozům ze zemí, jež nebyly jasně označeny jako země, jichž se týkají pochybnosti Komise.

(viz body 46, 60, 76)
(viz body 33–41)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 50, 53–55)

Na zřízení selektivního systému oprav se proto nevztahuje zákaz stanovený v čl. 101 odst. 1 SFEU, jestliže jsou subjekty vybírány na základě objektivních kritérií kvalitativní povahy, která jsou pro všechny potenciální subjekty stanovena jednotně a nejsou používána diskriminačním způsobem, pokud vlastnosti dotčeného výrobku takovou síť vyžadují k ochraně jeho kvality a zajištění jeho správného užívání a konečně pokud stanovená kritéria nepřekračují meze toho, co je nezbytné.

Podmínky umožňující určit slučitelnost systému selektivní distribuce s článkem 101 SFEU mohou být rovněž použity k posouzení, zda selektivní systém oprav, který spadá do rámce poprodejní služby, vyvolává škodlivé účinky na hospodářskou soutěž. Selektivní systémy oprav jsou tedy slučitelné s čl. 101 odst. 1 SFEU, jsou-li objektivně odůvodněné, nediskriminační a přiměřené.

(viz bod 66)

(viz body 75–80)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 87–91, 106–112)

Viz znění rozhodnutí.

Použitelnost článku 101 SFEU na dohodu nepředjímá použitelnost článku 102 SFEU na jednání stran téže dohody v případě, kdy jsou splněny podmínky pro použití každého z uvedených ustanovení. Skutečnost, že subjekty podléhající účinné hospodářské soutěži jednají v souladu s článkem 101 SFEU, proto neznamená, že totéž jednání uskutečňované podnikem v dominantním postavení nemůže nikdy představovat zneužití tohoto postavení. Konstatování přípustnosti jednání z hlediska článku 101 SFEU tedy v zásadě neznamená přípustnost uvedeného jednání z hlediska článku 102 SFEU, k čemuž je však třeba ověřit, zda podmínky pro použití posledně uvedeného ustanovení jsou či nejsou splněny.

Nicméně jelikož selektivní systém oprav hodinek nespadá do působnosti čl. 101 odst. 1 SFEU, neboť je při splnění určitých podmínek považován za prvek hospodářské soutěže, může mít Komise v rámci široké posuzovací pravomoci, kterou disponuje při vyřizování stížnosti na existenci dohody nebo jednání ve vzájemné shodě a na zneužívání dominantního postavení v důsledku uvedeného selektivního systému oprav, za to, že slučitelnost takového systému s čl. 101 odst. 1 SFEU představuje indicii, která může ve spojení s ostatními skutečnostmi prokázat nízkou pravděpodobnost, že by byla v jeho důsledku vyloučena veškerá hospodářská soutěž ve smyslu judikatury k článku 102 SFEU.

(viz body 94, 96)
Podle čl. 7 odst. 1 nařízení č. 139/2004 o kontrole spojování podniků nesmí být spojení s významem pro celé Společenství uskutečněno před jeho oznámením ani před jeho prohlášením za slučitelné s vnitřním trhem rozhodnutím Komise. Článek 7 odst. 2 uvedeného nařízení nicméně stanoví dvě výjimky z povinnosti pozastavit uskutečnění spojení, z nichž jedna souvisí s veřejnou nabídkou k odkupu nebo výměně a druhá se sledem operací s cennými papíry.

V rámci prvního případu stanoveného v čl. 7 odst. 2 nařízení č. 139/2004 odstavec 1 uvedeného článku nebrání uskutečnění veřejného návrhu smlouvy o koupi nebo výměně akcií, jestliže je spojení neprodleně oznámeno a nabyvatel před povolením spojení nevykonává svá hlasovací práva. Podle jeho znění se tedy první případ nevztahuje na převzetí kontroly nad podnikem prostřednictvím jediného soukromého nákupu, i když je pak následován povinnou veřejnou nabídkou k odkupu.

Nelze mít ani za to, že takový soukromý nákup a následná veřejná nabídka k odkupu představují různé kroky „jediného spojení“ ve smyslu třetí věty bodu 20 odůvodnění nařízení č. 139/2004 a bodu 44 konsolidovaného sdělení k otázkám příslušnosti Komise podle nařízení č. 139/2004. Převzetí kontroly nad jedním podnikem několika právními transakcemi, které jsou propojeny svými podmínkami, sice lze považovat za jediné spojení. Avšak pokud k získání kontroly nad podnikem dojde na základě jediné soukromé transakce před vyhlášením veřejné nabídky k odkupu, transakce následující po převzetí kontroly, jimiž kupující získává další podíly v daném podniku, již nejsou pro získání kontroly, a tedy pro uskutečnění spojení, relevantní.

Krom toho, pokud by získání kontroly prostřednictvím jediné soukromé transakce následované povinnou veřejnou nabídkou představovalo jediné spojení, mělo by to za následek, že při spojeních zahrnujících společnosti kotované na burze se sídlem v členských státech by získání cenných papírů zajišťujících kontrolu soukromou cestou bylo vždy kryto výjimkou stanovenou v čl. 7 odst. 2 nařízení č. 139/2004, jelikož taková soukromá koupě s sebou vždy nese povinnost předložit veřejnou nabídku k odkupu. Důsledkem toho by bylo, že působnost výjimky stanovená v čl. 7 odst. 2 nařízení č. 139/2004 by se příliš rozšířila.

Koncept jediného spojení tak není možné uplatnit v případě, v němž k získání faktické výhradní kontroly nad jedinou společností došlo od jediného prodávajícího již na základě první soukromé transakce, i když po ní následovala povinná veřejná nabídka.

(viz body 48, 66, 68, 72, 108, 109, 128, 186 a 229)
INFORMACE O NEZVEŘEJNĚNÝCH ROZHODNU TÍCH 
Sbí rka soudních roz hodnutí 
Rozsudek T ribunálu (sedmého senátu) ze dne 6. čer vence 2 0 1 7 – F rancie v. Komise 
(Věc T-7 4 / 1 4 ) 
„Státní podpory – Podpory poskytnuté Francií ve prospěch společnosti SNCM – Podpory na  
restrukturalizaci a opatření přijatá v rámci programu privatizace – Kritérium soukromého investora  
vtržním hospodářství – Rozhodnutí, kterým se podpory prohlašují za protiprávní a neslučitelné  
s vnitřním trhem – Opětovné zahájení formálního vyšetřovacího řízení – Povinnost uvést odůvodnění“  
1. Žaloba na neplatnost – Zrušující rozsudek – Rozsah – Rozhodnutí Komise konstatující 
neslučitelnost podpory s vnitřním trhem a nařizující její navrácení – Zrušení z důvodu 
nesprávného právního posouzení a zjevně nesprávných posouzení – Nové posouzení požadované 
rozsudkem znějícím na zrušení, které může být provedeno Komisí bez nového vyšetřování ve věci – 
Právo být vyslechnut, které bylo respektováno připřijímání zrušeného rozhodnutí – Přijetí nového 
rozhodnutí bez znovuzahájení formálního vyšetřovacího řízení – Přípustnost 
(Článek 108 odst. 2 a článek 266 SFEU; nařízení Rady č. 659/1999 ) 
(viz body 44–60) 
2. Akty orgánů – Odůvodnění – Povinnost – Rozsah – Rozhodnutí Komise v oblasti státních 
podpor 
(Článek 296 SFEU) 
(viz body 68–74) 
Předmět 
Návrh na základěčlánku 263 SFEU znějící na zrušení rozhodnutí Komise C(2013 ) 7066 v konečném 
znění, ze dne 20. listopadu 2013 , o státních podporách SA 16237 (C 58/2002 ) (ex N 118/2002 ) 
poskytnutých Francií ve prospěch společnosti SNCM. 
Výrok 
1) Žaloba se zamítá. 
CS 
ECLI:EU:T:2017 :471 1 
INFORMACE O NEZVEŘEJNĚNÝCH ROZHODNU TÍCH 
2) Francouzské republice se ukládá náhrada nákladůřízení. 
ECLI:EU:T:2017 :471 2
(viz bod 42)

Viz znění rozhodnutí.

(viz bod 43)

Viz znění rozhodnutí.

Právo fyzických a právnických osob na podání žaloby uvedené v čl. 263 čtvrtém pododstavci SFEU je podmíněno existencí právního zájmu ve stadiu podání žaloby, což je podmínka přípustnosti odlišná od aktivní legitimace. Stejně jako předmět žaloby, musí i uvedený právní zájem přetrvat až do vydání rozhodnutí soudu, jinak nebude vydáno rozhodnutí ve věci samé. Takový právní zájem na podání žaloby předpokládá, že zrušení napadeného aktu by mohlo samo o sobě mít právní následky a že žaloba může ve výsledku přinést prospěch účastníku řízení, který ji podal.

Pokud jde o žalobu podanou entitou s působností pod úrovní státu proti rozhodnutí Komise, kterým se konstatuje neslučitelnost a protiprávnost podpor poskytnutých uvedenou entitou a nařizuje se jejich vrácení, takové rozhodnutí nepříznivě zasahovalo do právního postavení žalobce v rozsahu, v němž mohl mít prospěch z jeho zrušení. Pouze na základě takového zrušení by totiž právní důsledky uvedeného rozhodnutí pro platnost aktů vydaných žalobcem, kterými se poskytují sporné podpory, a pro povinnosti plynoucí pro žalobce z uvedeného rozhodnutí, tedy zákaz provádět uvedené akty a povinnost vymáhat dotčené podpory, automaticky přestaly pro žalobce platit, a jeho právní situace by se tím nutně změnila.

Tento závěr není zpochybněn probíhající likvidací příjemce podpory, jelikož napadené rozhodnutí nebylo zrušeno či vzato zpět, takže přetrvává předmět projednávané žaloby. Mimoto napadené rozhodnutí nadále vyvolává právní účinky vůči žalobci, které nepřestaly existovat pouze z důvodu likvidace příjemce podpory. Pouhá okolnost, že je podnik v úpadku, zejména pokud úpadkové řízení vede k jeho likvidaci, totiž nezpochybňuje zásadu navrácení podpory. V takovém případě totiž lze obnovení předchozí situace a vyloučení narušení hospodářské soutěže vyplývajícího z protiprávně poskytnutých podpor v podstatě dosáhnout zapsáním závazku týkajícího se vrácení předmětných podpor mezi pasiva podniku v likvidaci. Žalobce má tedy přinejmenším nadále povinnost dohlédnout na to, aby pohledávky příjemce podpory z titulu již vyplacené části sporné podpory byly zapsány do pasiv příjemce podpory. Mimoto otázka, zda příjemce podpory může, či nemůže pokračovat v hospodářské činnosti, a tudíž zda má žalobce zájem na pokračování uvedené činnosti, není relevantní pro trvání právního zájmu žalobce na podání žaloby. Rovněž proto, že právo podat projednávanou žalobu má žalobce nikoli jako věřitel příjemce podpory, ale jako orgán veřejné moci, který poskytl sporné podpory, je nepodstatná okolnost, že neměl zájem na zrušení napadeného rozhodnutí jako věřitel příjemce podpory z důvodu vstupu posledně uvedeného do likvidace.

(viz body 45, 50, 56–58, 60, 63, 64)
(viz bod 45)

(viz bod 50)

Viz znění rozhodnutí.

Právo fyzických a právnických osob na podání žaloby uvedené v čl. 263 čtvrtém pododstavci SFEU je podmíněno existencí právního zájmu ve stadiu podání žaloby, což je podmínka přípustnosti odlišná od aktivní legitimace. Stejně jako předmět žaloby, musí i uvedený právní zájem přetrvat až do vydání rozhodnutí soudu, jinak nebude vydáno rozhodnutí ve věci samé. Takový právní zájem na podání žaloby předpokládá, že zrušení napadeného aktu by mohlo samo o sobě mít právní následky a že žaloba může ve výsledku přinést prospěch účastníku řízení, který ji podal.

Pokud jde o žalobu podanou příjemcem státní podpory proti rozhodnutí Komise, kterým se konstatuje neslučitelnost a protiprávnost podpor poskytnutých uvedenou entitou a nařizuje se jejich vrácení, uvedené rozhodnutí pouze na základě uvedené skutečnosti měnilo právní situaci žalobkyně, která po přijetí uvedeného rozhodnutí nemohla nadále přijímat uvedené podpory a měla je v zásadě vrátit. Tento závěr není zpochybněn probíhající likvidací žalobkyně, jelikož napadené rozhodnutí nebylo zrušeno či vzato zpět, takže přetrvává předmět projednávané žaloby. Mimoto napadené rozhodnutí nadále vyvolává právní účinky vůči žalobkyni, které nepřestaly existovat pouze na základě likvidace žalobkyně. Pouhá okolnost, že je podnik v úpadku, zejména pokud úpadkové řízení vede k jeho likvidaci, totiž nezpochybňuje zásadu navrácení podpory. V takovém případě totiž lze obnovení předchozí situace a vyloučení narušení hospodářské soutěže vyplývajícího z protiprávně poskytnutých podpor v podstatě dosáhnout zapsáním závazku týkajícího se vrácení předmětných podpor mezi pasiva podniku v likvidaci.

V důsledku toho musí být na základě napadeného rozhodnutí sporné podpory přinejmenším zapsány do pasiv žalobkyně, takže i kdyby nemohly být vráceny, nebudou nadále součástí majetku žalobkyně. Přitom zrušení napadeného rozhodnutí mělo za následek významné zlepšení hospodářské situace žalobkyně, jelikož sporné podpory by mohly být znovu začleněny do jejího majetku.

(viz body 51, 53, 55–58, 60, 61)
Ve věcech hospodářské soutěže právo přístupu ke spisu znamená, že Komise umožní dotčenému podniku přezkoumat všechny dokumenty obsažené ve vyšetřovacím spise, které by mohly být relevantní pro jeho obhajobu. To zahrnuje dokumenty svědčící jak v neprospěch, tak ve prospěch, s výhradou obchodních tajemství jiných podniků, interních dokumentů Komise a jiných důvěrných informací. Odpověď jiných účastníků řízení na oznámení námitek však není v zásadě zahrnuta do dokumentů vyšetřovacího spisu, do kterých účastníci mohou nahlížet.

Důkaz ve prospěch však představuje i úryvek odpovědi jiné strany na oznámení námitek nebo dokument připojený k takové odpovědi, který může být pro obhajobu podniku relevantní v rozsahu, v němž mu umožní dovolávat se skutečností, které se neshodují se závěry dovozenými v této fázi Komisí. V tomto případě musí být dotyčnému podniku umožněno, aby přezkoumal sporný úryvek nebo dokument a vyjádřil se k němu. Je však na tomto podniku, aby poskytl prvotní indicii poukazující na užitečnost odpovědí dalších adresátů oznámení námitek pro jeho obhajobu.

(viz body 67, 68, 70, 80, 81)