(viz body 47, 51, 52)

Viz znění rozhodnutí.

(viz bod 48)

Viz znění rozhodnutí.

(viz bod 54)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 62, 63, 66, 70)

Ačkoli za těchto podmínek není při výkonu rozsudku uvedeného vnitrostátního soudu možno použít zprávu OLAF v rámci trestního řízení zahájeného v tomto členském státě, nic to nemění na tom, že v rámci správního řízení vedeného podle unijního práva a vymezeného smluvními ustanoveními Komise může z uvedené zprávy OLAF vycházet za účelem přijetí opatření o rozvázání smluv uzavřených s podnikem a o pozastavení plateb, dokud unijní soud tuto zprávu neprohlásil za neplatnou. Kromě toho, řízení probíhající před vnitrostátním soudem nemůže mít vliv na žalobu podanou uvedeným podnikem unijnímu soudu, jelikož tato žaloba spadá – pokud jde o slučitelnost opatření přijatých Komisí s dotačními smlouvami a pravidly, která jsou podle těchto smluv použitelná – do výlučné pravomoci Tribunálu na základě článku 272 SFEU vykládaného ve spojení s rozhodčí doložkou stanovenou v uvedených smlouvách.

Pouze unijní soudy mají pravomoc rozhodovat o neplatnosti unijního aktu. Zpráva Evropského úřadu pro boj proti podvodům (OLAF) tudíž zůstává v unijním právním řádu zákonnou, dokud nebyla unijním soudem prohlášena za neplatnou, a to nezávisle na skutečnosti, že vnitrostátní soud konstatoval neplatnost takové zprávy v rámci trestního řízení zahájeného v dotčeném členském státě proti podniku přijímajícímu finanční pomoc Unie.

(viz body 78, 79)

Podle čl. 3 odst. 3 nařízení č. 883/2013 o vyšetřování prováděném Evropským úřadem pro boj proti podvodům (OLAF) a čl. 6 odst. 1 třetího pododstavce nařízení č. 2185/96 o kontrolách a inspekcích na místě prováděných Komisí za účelem ochrany finančních zájmů Evropských společenství proti podvodům a jiným nesrovnalostem se kontroly a inspekce na místě OLAF provádí v souladu s pravidly a praxí platnými v daném členském státě, s výhradou platných unijních právních předpisů. Z těchto ustanovení vyplývá, že vyšetřování a inspekce na místě prováděné OLAF spadají do rámce vymezeného uplatňováním vnitrostátního práva, ale toto právo musí v každém případě ustoupit unijnímu právu vždy, když to nařízení č. 883/2013 nebo nařízení č. 2185/96 stanoví.

(viz body 86, 94, 95, 110)

Otázka přítomnosti vnitrostátních činitelů při kontrolách a inspekcích na místě prováděných Evropským úřadem pro boj proti podvodům (OLAF) se řídí nařízením č. 2185/96 o kontrolách a inspekcích na místě prováděných Komisí za účelem ochrany finančních zájmů Evropských společenství proti podvodům a jiným nesrovnalostem a je jím vyžadována ve dvou případech. Na straně jedné je to nezbytné v případě, že subjekt brání kontrolám a inspekcím prováděným OLAF. Na straně druhé musí být přítomnost vnitrostátních činitelů schválena, pokud o ni posledně uvedení požádají.

(viz body 102, 103, 105, 106)

(viz body 115, 116)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 127, 128)

Zásada proporcionality zakotvená v čl. 5 odst. 4 SEU je obecnou zásadou unijního práva, která vyžaduje, aby unijní orgány nepřekročily meze toho, co je přiměřené a nezbytné k dosažení cíle sledovaného opatřeními, která přijímají. Cílem této zásady je upravovat všechny způsoby jednání Unie bez ohledu na to, zda jsou smluvní, nebo jiné povahy. V souvislosti s plněním smluvních povinností se totiž dodržování této zásady podílí na dodržování obecnější povinnosti stran plnit smlouvu v dobré víře.

(viz body 138, 139, 154)

Viz znění rozhodnutí.

(viz bod 155)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 160, 161)

Viz znění rozhodnutí.

Porušení smluvního ustanovení orgánem nemůže samo o sobě zakládat mimosmluvní odpovědnost uvedeného orgánu vůči jedné ze stran, s níž uzavřel smlouvu obsahující uvedené ustanovení. V takovém případě má totiž protiprávnost přičitatelná tomuto orgánu čistě smluvní původ a vyplývá z jeho závazku jakožto smluvní strany, a nikoliv z nějakého jiného jeho postavení, například správního orgánu. Za takových okolností musí být tudíž tvrzení o porušení smluvního ustanovení uplatňované na podporu žaloby na náhradu škody mimosmluvní povahy považováno za irelevantní.

Nelze však vyloučit, že by smluvní a mimosmluvní odpovědnost unijního orgánu mohly ve vztahu k některé jiné smluvní straně existovat současně. Povaha možného protiprávního jednání přičitatelného orgánu, kterým byla způsobena škoda, jež může být předmětem návrhu na náhradu škody mimosmluvní povahy, totiž není předem vymezena. Za předpokladu, že by takový souběh odpovědností orgánu existoval, byl by však možný pouze za podmínky, že protiprávnost přičitatelná dotčenému orgánu představuje nikoliv pouze nesplnění smluvní povinnosti, ale i obecné povinnosti, a dále že tato protiprávnost týkající se uvedené obecné povinnosti způsobila škodu jinou, než která plyne z nedostatku řádného plnění smlouvy.

(viz body 162–164)