ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
8

Cílem první etapy tohoto programu, zahájené nařízením Komise (ES) č. 1896/2000 ze dne 7. září 2000 o první etapě programu podle čl. 16 odst. 2 směrnice 98/8 (Úř. věst. L 228, s. 6; Zvl. vyd. 03/30, s. 266), bylo identifikovat existující účinné látky a specifikovat látky, které by měly být zhodnoceny za účelem možného zařazení do třech příloh směrnice 98/8, a sice do přílohy I, nadepsané „Seznam účinných látek s požadavky schválenými na úrovni Společenství pro použití v biocidních přípravcích“, přílohy I A, nadepsané „Seznam účinných látek s požadavky schválenými na úrovni Společenství pro použití v biocidních přípravcích s nízkým rizikem“, a přílohy I B, nadepsané „Seznam základních látek s požadavky schválenými na úrovni Společenství“. Za tímto účelem nařízení č. 1896/2000 upřesňuje způsob, jakým producenti, výrobci přípravků a sdružení, jakož i členské státy informují Komisi o tom, že si přejí takové existující účinné látky zařadit do jedné z uvedených příloh směrnice 98/8.
26

V tomto rozhodnutí ze dne 26. dubna 2007 uvedený orgán vyslovil, že se ABB Management Services Ltd (právní nástupkyně společnosti ABB Power Technologies Management Ltd), ABB Switzerland Ltd, ABB Ltd, Alstom, Areva T&D SA, Fuji Electric Holdings Co. Ltd, Fuji Electric Systems Co. Ltd, Hitachi Ltd, Hitachi Europe Ltd, Mitsubishi Electric Corp., Toshiba Corporation, Schneider Electric SA, Siemens AG, Siemens AG Österreich (právní nástupkyně společností VA Technologie AG a VA Tech T&D GmbH), VA Tech Transmission & Distribution GmbH & Co. KEG, Siemens Transmission and Distribution Ltd (dříve VA Tech Transmission & Distribution Ltd) a Nuova Magrini Galileo SpA dopustily kartelového jednání, které se projevilo na území České republiky. Tím měli tito soutěžitelé porušit v době do 30. června 2001 zákaz obsažený v § 3 odst. 1 zákona č. 63/1991 Sb., o ochraně hospodářské soutěže, ve znění pozdějších předpisů, a v době od 1. července 2001 do 3. března 2004 zákaz stanovený v § 3 odst. 1 zákona č. 143/2001 Sb., o ochraně hospodářské soutěže. Tyto podniky tak měly jednat v rozporu se zákonem o ochraně hospodářské soutěže v období do 3. března 2004.
6

Článek 38 nařízení Bersani, nadepsaný „Opatření pro potírání nelegálních her“, ve svém prvním odstavci stanoví, že do 31. prosince 2006 má být přijata řada opatření „za účelem potírání šíření neregulérních a nelegálních her, daňových úniků v oblasti hazardních her, jakož i zajištění ochrany hráčů“.
4

Osmnáctý bod odůvodnění nařízení stanoví: „Zapsaný (průmyslový) vzor Společenství vyžaduje vytvoření a vedení rejstříku, ve kterém by byly zapsány všechny přihlášky, které splňují formální podmínky a kterým byl přidělen den podání. Tento systém zápisu by se v zásadě neměl opírat o skutečnou kontrolu dodržení požadavků na ochranu před vlastním zápisem, čímž by kladl na přihlašovatele minimální nároky na zápis a procesní nároky.“
16

Oberster Gerichtshof, u kterého probíhá řízení o opravném prostředku „Revision“, si v projednávaném případě klade otázku, za jakých podmínek může reklama s využitím rakouské ochranné známky Wintersteiger na internetové stránce provozované pod jménem národní domény nejvyšší úrovně „.de“ zakládat soudní příslušnost rakouských soudů podle čl. 5 odst. 3 nařízení č. 44/2001, které mají rozhodnout o zdržovací žalobě na užívání rakouské ochranné známky. Za těchto podmínek se Oberster Gerichtshof rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1) Je třeba formulaci ‚míst[o], kde došlo nebo může dojít ke škodné události‘ uvedenou v čl. 5 bodě 3 [nařízení č. 44/2001] v případě zásahu osoby usazené v jiném členském státě do práv vyplývajících z ochranné známky státu, ve kterém má sídlo soud, použitím klíčového slova (AdWord) totožného s touto ochrannou známkou v internetovém vyhledávači, jenž nabízí své služby pod různými národními doménami nejvyšší úrovně, vykládat v tom smyslu, že a) příslušnost je založena pouze za předpokladu, že se klíčové slovo použije na stránce vyhledávače, jejíž doména nejvyšší úrovně je doménou státu, v němž má sídlo soud; b) příslušnost je založena již tím, že tato internetová stránka vyhledávače, na níž se použije klíčové slovo, je dostupná ve státě, v němž má sídlo soud; c) příslušnost závisí na tom, že kromě dostupnosti internetové stránky musí být splněny další požadavky? 2) V případě kladné odpovědi na [otázku 1 c)]: Podle jakých kritérií je třeba určit, zda je za předpokladu použití ochranné známky státu, v němž má sídlo soud, jakožto klíčového slova (AdWord) na internetové stránce vyhledávače s jinou národní doménou nejvyšší úrovně, než je doména státu, v němž má sídlo soud, založena příslušnost podle čl. 5 bodu 3 [nařízení č. 44/2001]?“
21

Jak Jenardova zpráva k Úmluvě ze dne 27. září 1968 o příslušnosti a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 1979, C 59, s. 1), tak i Schlosserova zpráva k Úmluvě ze dne 9. října 1978 o přistoupení Dánského království, Irska a Spojeného království Velké Británie a Severního Irska k uvedené úmluvě, jakož i protokolu o jejím výkladu Soudním dvorem (Úř. věst. 1979, C 59, s. 71) uváděly, že věci, na které se vztahuje tato výjimka, musí spadat do působnosti jiné úmluvy. Schlosserova zpráva v bodě 53 upřesnila, že působnosti obou úmluv musí být vymezeny takovým způsobem, aby zabránily jakýmkoli právním mezerám a pochybnostem při kvalifikaci.
56

Soudní dvůr však dodal, že při provedení mimo jiné směrnic 2002/58 a 2004/48 musí členské státy dbát na to, aby se opíraly o výklad těchto směrnic, který umožní zajistit spravedlivou rovnováhu mezi jednotlivými základními právy chráněnými právním řádem Unie. Navíc orgány a soudy členských států při plnění opatření provádějících tyto směrnice musí nejen vykládat své vnitrostátní právo v souladu s těmito směrnicemi, ale rovněž dbát na to, aby se neopíraly o takový jejich výklad, který by byl v rozporu s uvedenými základními právy nebo s jinými obecnými zásadami unijního práva, jako je zásada proporcionality (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Promusicae, bod 68, a výše uvedené usnesení LSG-Gesellschaft zur Wahrnehmung von Leistungsschutzrechten, bod 28).
16

O. Inan legálně přicestoval do Nizozemska během roku 1999. Povolení k pobytu, které mu bylo uděleno, obsahovalo omezení, a sice na „sloučení rodiny s rodičem H. Inanem“. Toto povolení bylo opakovaně prodlouženo, naposledy do 10. června 2005. Až do svého uvěznění bydlel O. Inan u svého otce.
25

Článek 82 ES tak podniku s dominantním postavením zakazuje zejména to, aby používal praktiky mající za následek vyloučení jeho konkurentů považovaných za stejně výkonné jako on sám, posilováním svého dominantního postavení uplatněním jiných prostředků, než jsou ty, které spadají do hospodářské soutěže na základě výkonnosti. Z tohoto hlediska nelze tedy za legitimní považovat každou cenovou soutěž (v tomto smyslu viz výše uvedené rozsudky AKZO v. Komise, body 70 a 72; France Télécom v. Komise, bod 106, jakož i Deutsche Telekom v. Komise, bod 177).
41

I za předpokladu, že by použití čl. 3 odst. 2a písm. b) nařízení s mocí zákona č. 40/2010 mohlo v dané situaci vést k poskytnutí výhody tomu, kdo tohoto ustanovení využije, platí, že je třeba v projednávané věci poukázat na to, že pokud jde o selektivní povahu opatření, použije se toto opatření na všechny poplatníky, kteří jsou účastníky daňového řízení probíhajícího před Corte suprema di cassazione, a to bez ohledu na povahu dotčené daně, pokud má toto řízení původ v žalobě podané v prvním stupni více než deset let před vstupem tohoto ustanovení v platnost a pokud daňová správa neměla úspěch v prvních dvou stupních soudního řízení.
8

V průběhu tohoto řízení zaslala NDS dvěma seskupením podniků, které byly jedněmi ze zájemců, žádosti o objasnění jejich nabídky. Tyto žádosti byly zaslány jednak SAG ELV Slovensko a.s., FELA Management AG, ASCOM (Schweiz) AG, Asseco Central Europe a.s. a TESLA Stropkov a.s. (dále jen „SAG ELV a další“), jednak Autostrade per l’Italia SpA, EFKON AG a Stalexport Autostrady SA (dále jen „Slovakpass“). Kromě otázek, které se vztahovaly na každou nabídku a týkaly se jejich technických aspektů, byla tato dvě seskupení požádána o vysvětlení jimi navržených mimořádně nízkých cen. Na tyto žádosti bylo odpovězeno.
33

Předkládající soud má však za to, že takový výklad není přesvědčivý a že vzhledem k tomu, že čl. 4 odst. 2 nebrání tomu, aby ve vnitrostátním právu existovala povinnost vybírat úroky tam, kde unijní právní úprava nestanovila, nebo dosud nestanoví takovou povinnost, by mohlo být logické, aby nároky na úroky stanovené vnitrostátním právem byly tímto vnitrostátním právem upraveny rovněž z hlediska promlčení. Tento soud ostatně uvádí, že pokud by pravidla článku 3 nařízení č. 2988/95 byla na takové nároky na úroky použitelná, vznikly by určité obtíže s použitím zásady, podle níž promlčení počíná běžet od „nesrovnalosti“ ve smyslu článku 1 tohoto nařízení, vzhledem k tomu, že nároky na úroky nevznikají v okamžiku, kdy k nesrovnalosti došlo, nýbrž v průběhu doby, jež po této nesrovnalosti následuje.
26

Úvodem je třeba poukázat na to, že čl. 6 odst. 1 směrnice 2001/83 stanoví, že žádný léčivý přípravek nesmí být uveden na trh v členském státě, aniž by příslušný orgán daného členského státu vydal rozhodnutí o registraci v souladu s touto směrnicí nebo aniž by byla udělena registrace na základě centralizovaného postupu stanoveného v nařízení č. 726/2004 pro ty léčivé přípravky, které jsou uvedeny v jeho příloze.
24

V projednávaném případě je třeba zdůraznit, že čl. 3 odst. 2a písm. a) nařízení s mocí zákona č. 40/2010 stanoví pouze ukončení soudních řízení v daňových věcech, které ke dni vstupu tohoto ustanovení v platnost trvají od podání žaloby v prvním stupni déle než deset let, a že jeho cílem, jak vyplývá i z jeho znění, je napravit porušení zásady přiměřené délky řízení stanovené v čl. 6 odst. 1 EÚLP. Z vyjádření předložených k Soudnímu dvoru dále vyplývá, že čl. 3 odst. 2a nařízení s mocí zákona č. 40/2010 vstoupil v platnost více než čtrnáct let po nejzazším datu, k němuž mohly být k Commissione tributaria centrale podány žaloby, takže všechna řízení dosud probíhající před tímto soudem ve skutečnosti probíhají déle než čtrnáct let.
3

Sedmý, šestnáctý, dvacátý, jakož i dvacátý první bod odůvodnění směrnice 93/13 uvádějí: „vzhledem k tomu, že prodávajícím zboží a poskytovatelům služeb se tímto způsobem pomůže v jejich úkolu prodávat zboží a poskytovat služby jak v jejich vlastní zemi, tak na celém vnitřním trhu; že hospodářská soutěž tím bude povzbuzena, a přispěje tak k většímu výběru pro občany Společenství jako spotřebitele; [...] vzhledem k tomu, že [...] při posuzování přiměřenosti [dobré víry] musí být brán zvláštní ohled na sílu vyjednávacích pozic stran, na to, zda měl spotřebitel nějakou pohnutku k tomu, aby souhlasil s podmínkou [klauzulí], a zda zboží bylo dodáno nebo služby poskytnuty na zvláštní objednávku spotřebitele; že požadavek přiměřenosti [dobré víry] může být uspokojen prodávajícím nebo poskytovatelem, jestliže jedná poctivě a přiměřeně s druhou stranou, jejíž oprávněné zájmy musí vzít v úvahu; [...] vzhledem k tomu, že smlouvy by měly být sepsány jasným a srozumitelným jazykem; že by měla být spotřebiteli dána příležitost, aby si prověřil všechny podmínky [klauzule] [...]; vzhledem k tomu, že členské státy by měly zajistit, aby se nepoužívaly nepřiměřené podmínky [zneužívající klauzule] ve smlouvách, které uzavírá prodávající nebo poskytovatel se spotřebiteli, a jestliže se takové podmínky [klauzule] přesto použijí, aby nezavazovaly spotřebitele, a aby smlouva nadále zavazovala strany podle těchto [stejných] podmínek, jestliže může nadále existovat bez dotyčných nepřiměřených ustanovení [zneužívajících klauzulí]“.
9

Bod 17 odůvodnění konečného nařízení stanoví: „Po zavedení prozatímních opatření všichni tři čínští spolupracující vyvážející výrobci zařazení do vzorku a dva dovozci v ES, kteří nejsou ve spojení, vyslovili pochybnost nad tím, že byly k výpočtu běžné hodnoty použity ceny výrobního odvětví Společenství. Uváděli, že se běžná hodnota měla vypočítat na základě výrobních nákladů [v Číně] s přihlédnutím k příslušným úpravám týkajícím se rozdílů mezi trhy [Unie] a [Číny]. V tomto ohledu se uvádí, že použití informací ze zemí bez tržního hospodářství, zejména od společností, jimž nebylo přiznáno tržní zacházení, by bylo v rozporu s ustanoveními čl. 2 odst. 7 písm. a) základního nařízení. Tento argument byl proto zamítnut. V dalším argumentu se uvádělo, že vhodným řešením mohlo být použití údajů o cenách od všech ostatních dovážejících zemí nebo příslušných zveřejněných informací vzhledem k absenci spolupráce srovnatelné země. Na rozdíl od údajů použitých Komisí však takovéto obecné informace nebylo možno ověřit a křížově zkontrolovat jejich přesnost v souladu s ustanoveními čl. 6 odst. 8 základního nařízení. Tento argument byl proto zamítnut. Žádný další argument, který by zpochybnil skutečnost, že metodika používaná Komisí je v souladu s ustanoveními čl. 2 odst. 7 písm. a) základního nařízení, zejména skutečnost, že v tomto případě je jediným zbývajícím vhodným základem pro vypočtení běžné hodnoty, nebyl předložen.“
11

Dopisy ze dne 26. července 2002 a 28. října 2002 požádala CIVAD celní správu o vrácení antidumpingového cla, které zaplatila na základě dovozních prohlášení podaných v souladu s nařízením č. 2398/97 za období od 15. prosince 1997 do 25. ledna 1999, od 1. února 1999 do 23. července 1999, jakož i od 29. července 1999 do 25. ledna 2002.
79

Ve věci v původním řízení je třeba konstatovat, že takové předcházející chování unijních orgánů, které by umožnilo založit legitimní očekávání státních příslušníků třetích zemí v možnost opětovně vstoupit do schengenského prostoru bez získání zpětného víza, neexistuje. Pokud by se přece jen mělo připustit takové očekávání ve prospěch těchto státních příslušníků, kteří mají vízovou povinnost a jsou držiteli pouze povolení k přechodnému pobytu, které takový návrat neumožňuje, bylo by to z důvodu francouzské správní praxe, která je v rozporu s unijním právem.
79

Z judikatury konkrétně vyplývá, že pro účely posouzení, zda by soukromý investor nacházející se v co nejpodobnější situaci jako stát přijal za obvyklých podmínek na trhu totéž opatření, se zohledňují pouze zisky a závazky tohoto státu, které se váží k jeho postavení akcionáře, a jsou vyloučeny ty, které se váží k jeho postavení nositele veřejné moci (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 10. července 1986, Belgie v. Komise, 234/84, Recueil, s. 2263, bod 14, a Belgie v. Komise, 40/85, Recueil, s. 2321, bod 13; ze dne 14. září 1994, Španělsko v. Komise, C-278/92 až C-280/92, Recueil, s. I-4103, bod 22, a ze dne 28. ledna 2003, Německo v. Komise, C-334/99, Recueil, s. I-1139, bod 134).
45

Je třeba dodat, že pokud by měl na základě výše uvedených úvah předkládající soud konstatovat, že výrobek dotčený v původním řízení spadá do věcné působnosti čl. 296 odst. 1 písm. b) ES, na který odkazuje článek 10 směrnice 2004/18, musel by ověřit, zda členský stát, který chce využít tohoto ustanovení Smlouvy, může prokázat potřebu využít odchylku stanovenou v uvedeném článku za účelem ochrany podstatných zájmů své bezpečnosti (v tomto smyslu viz zejména výše uvedený rozsudek Komise v. Finsko, bod 49) a zda potřebě chránit tyto podstatné zájmy nelze vyhovět v rámci zajištění soutěže tak, jak stanoví směrnice 2004/18 (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Komise v. Itálie, bod 53).
13

Článek 138 uvedeného nařízení stanoví: „1. Kromě zásahu vyšší moci nebo mimořádných okolností uvedených v článku 72 nařízení (ES) č. 796/2004 bude v případech, kdy je na základě administrativní nebo místně provedené kontroly zjištěno, že rozdíl mezi nahlášenou rozlohou a skutečnou rozlohou ve smyslu bodu (22) článku 2 nařízení (ES) č. 796/2004 dosahuje více než 3 % a méně než 30 % skutečné oblasti, snížena částka, jež má být za daný rok udělena v rámci programu poskytnutí plateb v jednotném prostoru, a to o dvojnásobek zjištěného rozdílu. Jestliže rozdíl dosahuje více než 30 % skutečné rozlohy, nebude za daný rok poskytnuta žádná finanční pomoc. Za předpokladu, že rozdíl přesahuje 50 %, bude farmáři odepřena možnost finanční pomoci, a to až do výše, která odpovídá rozdílu mezi nahlášenou a skutečnou rozlohou. Tato částka bude vykompenzována prostřednictvím finanční pomoci, na kterou má daný farmář nárok na základě žádostí, které předloží během tří kalendářních let následujících po kalendářním roce, ve kterém byl tento rozdíl zjištěn. 2. Jestliže rozdíly mezi nahlášenou a skutečnou rozlohou vyplývají z úmyslných nepřesností, nebude pomoc, na kterou by měl farmář za daný kalendářní rok nárok, poskytnuta. Za předpokladu, že tento rozdíl přesahuje 20 % skutečné rozlohy, bude farmáři zároveň odepřena možnost finanční pomoci, a to až do výše, která odpovídá rozdílu mezi nahlášenou a skutečnou rozlohou. Tato částka bude vykompenzována prostřednictvím finanční pomoci, na kterou má daný farmář nárok na základě žádostí, které předloží během tří kalendářních let následujících po kalendářním roce, ve kterém byl tento rozdíl zjištěn. 3. Za účelem stanovení skutečné velikosti oblasti ve smyslu bodu (22) článku 2 nařízení (ES) č. 796/2004 platí čl. 143b odst. 5 a první pododstavec článku 143b odst. 6 nařízení (ES) č. 1782/2003 a článek 137 tohoto nařízení.“
11

Věci C-357/10 a C-358/10 vycházejí z nabídkového řízení vyhlášeného v únoru 2009 obcí Baranzate (Itálie) za účelem udělení koncese na správu, vyúčtování a vybírání některých místních daní a poplatků po dobu pěti let od 1. května 2009 do 30. dubna 2014, a to uchazeči, který předloží hospodářsky nejvýhodnější nabídku. Hodnota těchto služeb za celé dotčené období byla odhadnuta na částku 57000 eur bez daně z přidané hodnoty.
43

Spojené království dodává, že řešení navrhované Komisí k tomu, aby se zabránilo, že nerezident v Estonsku by měl větší sociální zvýhodnění než rezident, které spočívá v tom, že orgány tohoto členského státu zohlední pro účely uplatnění snížení základu daně celosvětový příjem dotyčného daňového poplatníka, není správné. Tvrdí, že podle úmluvy o zamezení dvojímu zdanění nelze zdanit v Estonsku příjmy pobírané ve Finsku. Estonská republika podle něj tedy nemůže vypočítat celosvětový příjem dotyčného daňového poplatníka, kdežto Finská republika tak může učinit, neboť tento daňový poplatník má bydliště ve Finsku a finské orgány mají pravomoc opatřit si od něj informace a dokumenty. Spojené království tvrdí, že analýza Komise by vedla k tomu, že Estonská republika by musela uplatnit svou část nezdanitelného příjmu pouze na příjem pobíraný v Estonsku a že osobní a rodinná situace nerezidenta by byla zohledněna v Estonsku a rovněž ve Finsku.
2

Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi společností Lebara Ltd (dále jen „společnost Lebara“) a Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (dále jen „Commissioners“) ve věci daňového výměru vydaného uvedeným orgánem ohledně daně z přidané hodnoty (dále jen „DPH“), kterou společnost Lebara údajně dlužila z telekomunikačních služeb, jež poskytla v průběhu března 2005.
11

Kapitola V nařízení č. 343/2003 nadepsaná „Převzetí a přijetí zpět“ obsahuje článek 16, který zní takto: „1. Členský stát příslušný k posouzení žádosti o azyl podle tohoto nařízení je povinen: a) převzít za podmínek stanovených v článcích 17 až 19 žadatele o azyl, který podal žádost v jiném členském státě; b) dokončit posouzení žádosti o azyl; c) přijmout zpět za podmínek stanovených v článku 20 žadatele, jehož žádost se posuzuje a který bez povolení přebývá na území jiného členského státu; d) přijmout zpět za podmínek stanovených v článku 20 žadatele, který vzal svou posuzovanou žádost zpět a podal žádost v jiném členském státě; e) přijmout zpět za podmínek stanovených v článku 20 státního příslušníka třetí země, jehož žádost zamítl a který bez povolení přebývá na území jiného členského státu. 2. […] 3. Povinnosti podle odstavce 1 se ruší, opustí-li státní příslušník třetí země území členských států nejméně na dobu tří měsíců, pokud tento státní příslušník třetí země není držitelem platného povolení k pobytu vydaného příslušným členským státem. 4. Povinnosti uvedené v odst. 1 písm. d) a e) se rovněž ruší, jakmile členský stát příslušný k posouzení žádosti po zpětvzetí či zamítnutí žádosti přijme a skutečně provádí nezbytná opatření předtím, než státní příslušník třetí země může odjet do své země původu nebo do jiné země, do které může oprávněně cestovat.“
8

V § 50 odst. 1 tohoto zákona se stanoví: „Úředníci s definitivou odcházejí do důchodu uplynutím měsíce, v němž dosáhnou věku 65 let (věková hranice).“ Pro úředníky profesionální hasičské služby je namísto dosažení věku 65 let stanovena věková hranice 60 let.
2

Druhý, třetí, šestý, devátý, desátý a osmnáctý bod odůvodnění směrnice 2003/109, která byla přijata na základě článku 63, bodů 3 a 4 ES, zní takto: „2) Evropská rada na svém zvláštním zasedání v Tampere ve dnech 15. a 16. října 1999 prohlásila, že právní postavení státních příslušníků třetích zemí by se mělo sbližovat s právním postavením státních příslušníků členských států a že by osobě, která pobývala oprávněně v členském státě po dobu, kterou je třeba stanovit, a je držitelem povolení k dlouhodobému pobytu, měl být v uvedeném členském státě přiznán soubor jednotných práv, která se co nejvíce přibližují právům přiznávaným občanům Evropské unie. 3) Tato směrnice ctí základní práva a zachovává zásady uznané zejména Evropskou úmluvou o ochraně lidských práv a základních svobod a Listinou základních práv Evropské unie. […] 6) Hlavním kritériem pro získání právního postavení dlouhodobě pobývajícího rezidenta by měla být délka pobytu na území členského státu […] […] 9) Ekonomické důvody by neměly být důvodem pro nepřiznání právního postavení dlouhodobě pobývajícího rezidenta a nesmějí být chápány jako nesplnění příslušných podmínek. 10) Je třeba stanovit procesní pravidla pro posuzování žádostí o přiznání právního postavení dlouhodobě pobývajícího rezidenta. Tyto postupy by měly být s ohledem na běžné pracovní zatížení správních orgánů členských států účinné a snadno zvládnutelné, jakož i průhledné a spravedlivé, aby dotyčným osobám nabízely dostatečnou právní jistotu. Neměly by se stát prostředkem k omezování výkonu práva pobytu. […] 18) Vytvoření podmínek, na jejichž základě mohou státní příslušníci třetích zemí, kteří jsou dlouhodobě pobývajícími rezidenty, získat právo pobytu v jiném členském státě, by mělo přispět k účinnému dosažení vnitřního trhu jako oblasti, ve které je zajištěn volný pohyb osob. Mohl by se také stát hlavním faktorem mobility, zejména na trhu práce Unie.“
67

I když je pravda, že jazykové verze čl. 11 odst. 4 druhého pododstavce směrnice 2006/126, zejména pak jeho německá verze („einer Person […], deren Führerschein […] eingeschränkt, ausgesetzt oder entzogen worden ist“), jsou formulovány tak, že nevylučují, aby účinky opatření uvedených v tomto ustanovení pominuly, nic to nemění na tom, že mnoho jiných jazykových verzí čl. 11 odst. 4 druhého pododstavce směrnice 2006/126, jako jsou francouzská a anglická verze („à une personne dont le permis de conduire fait l’objet, sur son territoire, d’une restriction, d’une suspension ou d’un retrait“ a „to a person whose driving licence is restricted, suspended or withdrawn in the former State’s territory“), vyjadřují myšlenku, že aby byl daný členský stát povinen odmítnout uznat řidičský průkaz, uvedená opatření musí platit v okamžiku, kdy je řidičský průkaz vydán osobě, na jejíž průkaz bylo na území členského státu uplatněno jedno z těchto opatření.