Věc T-24/07

ThyssenKrupp Stainless AG

v.

Komise Evropských společenství

„Hospodářská soutěž — Kartelové dohody — Ploché výrobky z nerezové oceli — Rozhodnutí, kterým se konstatuje porušení článku 65 UO po uplynutí doby platnosti Smlouvy o ESUO podle nařízení (ES) č. 1/2003 — Přirážka za slévání — Pravomoc Komise — Přičitatelnost protiprávního jednání — Překážka věci rozsouzené — Právo na obhajobu — Nahlížení do spisu — Promlčení — Zásada non bis in idem — Spolupráce během správního řízení“

Rozsudek Soudu (pátého senátu) ze dne 1. července 2009 II ‐ 2318

Shrnutí rozsudku

V rámci právního řádu Společenství mají orgány pouze svěřené pravomoci. Z tohoto důvodu akty Společenství ve své preambuli uvádějí právní základ, který dotyčný orgán opravňuje jednat v dané oblasti. Volba vhodného právního základu má totiž ústavní význam. Mimoto musí být právní předpisy Společenství určité a jejich použití předvídatelné pro všechny subjekty, kterých se dotýkají. Tento požadavek právní jistoty požaduje, aby závazná povaha jakéhokoli aktu, který směřuje k založení právních účinků, byla odvozena z ustanovení práva Společenství, které stanoví právní formu aktu a které v něm musí být výslovně uvedeno jako právní základ. Krom toho sankce, byť netrestní povahy, může být uložena pouze tehdy, pokud je založena na jasném a jednoznačném právním základě. Konečně ustanovení, které je právním základem aktu a které opravňuje orgán Společenství k přijetí dotčeného aktu, musí být platné v okamžiku přijetí uvedeného aktu. Rozhodnutí, kterým Komise po uplynutí platnosti Smlouvy o ESUO konstatuje, že se určitý podnik dopustil porušení čl. 65 odst. 1 UO a ukládá mu pokutu, má svůj právní základ v čl. 7 odst. 1 nařízení č. 1/2003 o provádění pravidel hospodářské soutěže stanovených v článcích 81 a 82 Smlouvy pro konstatování protiprávního jednání a v čl. 23 odst. 2 téhož nařízení pro uložení pokuty bez článku 65 UO. Takové rozhodnutí mimoto může odkazovat na čl. 65 odst. 1 UO, tedy hmotněprávní ustanovení určené podnikům a sdružením podniků s tím, že zakazuje některá protisoutěžní jednání. Rovněž může odkazovat na použitelnost čl. 65 odst. 5 UO v rámci diskuse týkající se zásady lex mitior pro odůvodnění použití tohoto ustanovení, a nikoli čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 pro účely výpočtu výše pokuty. (viz body 64, 69–70, 74, 160, 163, 168)

I když návaznost právního rámce Smlouvy o ES na právní rámec Smlouvy o ESUO s sebou nesla ode dne 24. července 2002 změnu právních základů, postupů a použitelných hmotněprávních pravidel, tato změna spadá do kontextu jednoty a kontinuity právního řádu Společenství a jeho cílů. V tomto ohledu zavedení a zachování režimu volné hospodářské soutěže, v rámci kterého jsou zajištěny obvyklé podmínky hospodářské soutěže a ze kterého zejména vychází pravidla v oblasti kartelových dohod mezi podniky, představuje jeden z hlavních cílů jak Smlouvy o ES, tak i Smlouvy o ESUO. V tomto kontextu, ačkoli se pravidla Smlouvy o ES a Smlouvy o ESUO upravující oblast kartelových dohod mezi podniky v určité míře liší, pojmy „dohoda“ a „jednání ve vzájemné shodě“ spadající do působnosti čl. 65 odst. 1 UO odpovídají pojmům „dohoda“ a „jednání ve vzájemné shodě“ ve smyslu článku 81 ES a že soud Společenství vyložil obě ustanovení týmž způsobem. Sledování cíle nenarušené hospodářské soutěže v odvětvích původně spadajících do společného trhu s uhlím a ocelí tak není přerušeno z důvodu uplynutí doby platnosti Smlouvy o ESUO, jelikož tento cíl je rovněž sledován v rámci Smlouvy o ES a tímž orgánem, Komisí, která je správním orgánem pověřeným provedením a rozvojem politiky hospodářské soutěže v obecném zájmu Společenství. Kontinuita právního řádu Společenství a cílů, které řídí jeho fungování, tak vyžaduje, aby Evropské společenství, jakožto nástupce Evropského společenství uhlí a oceli, ve svém vlastním procesním rámci zaručilo s ohledem na situace, které vznikly za platnosti Smlouvy o ESUO, dodržování práv a povinností platných eo tempore jak pro členské státy, tak pro jednotlivce podle Smlouvy o ESUO a pravidel přijatých k jejímu provedení. Tento požadavek platí o to více v rozsahu, v němž narušení hospodářské soutěže vyplývající z nedodržení pravidel v oblasti kartelových dohod mezi podniky může rozšířit své účinky v čase i na období po uplynutí platnosti Smlouvy o ESUO, kdy již platí Smlouva o ES. Z toho vyplývá, že nařízení č. 1/2003 o provádění pravidel hospodářské soutěže stanovených v článcích 81 a 82 Smlouvy, a konkrétněji jeho čl. 7 odst. 1 a jeho čl. 23 odst. 2 musejí být vykládány v tom smyslu, že umožňují Komisi po dni 23. července 2002 zjišťovat a ukládat sankce za kartelové dohody mezi podniky v odvětvích spadajících do působnosti Smlouvy o ESUO ratione materiae a ratione temporis, a to přesto, že výše uvedená ustanovení uvedeného nařízení výslovně neuvádějí článek 65 UO. (viz body 80–84)

Ačkoliv jsou procesní pravidla obecně považována za použitelná na všechny spory projednávané v okamžiku jejich vstupu v platnost, neplatí to v případě hmotněprávních pravidel. Tato pravidla totiž za účelem zajištění dodržení zásady právní jistoty a ochrany legitimního očekávání musejí být vykládána jako vztahující se na situace, ke kterým došlo před jejich vstupem v platnost, pouze tehdy, pokud z jejich znění, cíle a struktury jasně vyplývá, že jim musí být přiznán takový účinek. Z tohoto pohledu kontinuita právního řádu Společenství a požadavky zásad právní jistoty a ochrany legitimního očekávání ukládají, aby se hmotněprávní ustanovení přijatá na základě Smlouvy o ESUO použila na skutkové okolnosti spadající do jejich působnosti ratione materiae a ratione temporis. Okolnost, že z důvodu uplynutí platnosti Smlouvy o ESUO není její dotčený právní rámec v okamžiku, kdy dojde k posouzení skutkového stavu, již platný, nemá žádný vliv, protože toto posouzení se týká právní situace, která definitivně proběhla v době, kdy byla použitelná hmotněprávní ustanovení přijatá na základě Smlouvy o ESUO. Co se týče rozhodnutí Komise přijatého po uplynutí platnosti Smlouvy o ESUO na základě čl. 7 odst. 1 a čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 o provádění pravidel hospodářské soutěže stanovených v článcích 81a 82 Smlouvy v důsledku řízení vedeného v souladu s uvedeným nařízením, jelikož ustanovení týkající se právního základu a řízení vedeného až do přijetí rozhodnutí spadají pod procesní pravidla, uplatní se pravidla obsažená v nařízení č. 1/2003. Článek 23 nařízení č. 1/2003, který Komisi pověřuje ukládáním pokut podnikům a sdružením podniků, které porušily články 81 ES a 82 ES, nepředstavuje hmotněprávní pravidlo, neboť se jedná o pravidlo, které z definice nemá za cíl poskytnout právní základ jednání Komise. Krom toho, co se týče hmotněprávních pravidel, jelikož se uvedené rozhodnutí týká právní situace, která definitivně proběhla před uplynutím platnosti Smlouvy o ESUO, při neexistenci jakéhokoliv zpětného účinku hmotného práva hospodářské soutěže použitelného od 24. července 2002, představuje čl. 65 odst. 1 UO použitelné hmotněprávní pravidlo, přičemž se připomíná, že právě z povahy Smlouvy o ES jako lex generalis ve vztahu ke Smlouvě o ESUO, zakotvené v článku 305 ES, vyplývá, že zvláštní režim Smlouvy o ESUO a pravidel přijatých k jejímu provedení je na základě zásady lex specialis derogat legi generali použitelný jen na situace, které proběhly před dnem . (viz body 85–89, 165)

Otázka týkající se překážky věci rozsouzené je nepominutelným důvodem, a tudíž musí být soudem Společenství vznesena i bez návrhu. Zásada překážky věci rozsouzené s konečnou platností má zásadní význam jak v právním řádu Společenství, tak ve vnitrostátních právních řádech. Za účelem zajištění jak stability práva a právních vztahů, tak řádného výkonu spravedlnosti je totiž důležité, aby soudní rozhodnutí, která se po vyčerpání možných procesních prostředků nebo po uplynutí lhůt stanovených pro tyto procesní prostředky stala konečnými, již nemohla být zpochybněna. Překážka věci rozsouzené se váže pouze ke skutkovým a právním otázkám, které byly skutečně nebo nutně rozhodnuty předmětným soudním rozhodnutím. Netýká se pouze výroku zrušujících soudních rozhodnutí, ale váže se k odůvodnění, které je nezbytnou oporou jeho výroku a je od něj proto neoddělitelné. Je-li soud Společenství – poté, co částečně zrušil rozhodnutí ukládající sankce podniku za porušení pravidel hospodářské soutěže Společenství z důvodu, že, i když je Komise výjimečně oprávněna přičíst podniku, s ohledem na jeho prohlášení, odpovědnost za jednání vytýkané jinému podniku, nedodržuje jeho právo na obhajobu tím, že mu neumožní předložit jeho vyjádření k uvedenému jednání, – v rámci druhé žaloby žádán o to, aby rozhodl o legalitě aktu nahrazujícího částečně zrušené rozhodnutí, byla již právní otázka týkající se platnosti výše uvedeného prohlášení jakožto právního základu přičitatelnosti jednání druhého podniku prvnímu zkoumána a s konečnou platností rozhodnuta soudem Společenství, a platí pro ni tudíž překážka věci rozsouzené, nehledě na skutečnost, že se druhá žaloba týká aktu formálně odlišného od prvního rozhodnutí. (viz body 94, 112–113, 139–140, 143–144)

Zásada non bis in idem, která představuje základní zásadu práva Společenství, ostatně zakotvená v čl. 4 odst. 1 protokolu č. 7 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv zakazuje v oblasti hospodářské soutěže, aby byl podnik potrestán nebo stíhán znovu za protisoutěžní jednání, za které mu byla uložena sankce nebo za které byl prohlášen neodpovědným dřívějším rozhodnutím, které již nelze napadnout žalobou. Použití zásady non bis in idem podléhá třem podmínkám totožnosti skutků, totožnosti pachatele a totožnosti chráněného právního zájmu. Pokud má soud Společenství za to, že s ohledem na prohlášení podniku, kterým tento podnik převzal odpovědnost za protiprávní jednání druhého podniku, je Komise výjimečně oprávněna přičítat prvnímu podniku odpovědnost za toto jednání druhého podniku, pak poté, co poukázal na existenci vady řízení týkající se porušení práva prvního podniku na obhajobu, zruší rozhodnutí v rozsahu, v němž tomuto podniku přičítá odpovědnost za protiprávní jednání, kterého se dopustil druhý podnik, v důsledku toho sníží jeho pokutu o pokutu, která mu byla uložena na základě protiprávního jednání, kterého se dopustil druhý podnik, a stanoví určitou částku pokuty uložené prvnímu podniku za jeho vlastní protisoutěžní jednání, má Komise podle článku 233 ES povinnost napravit protiprávnost zjištěnou soudem Společenství. Komise tak právem může přijmout rozhodnutí, jehož jediným účelem je, po nápravě vady řízení, přičíst prvnímu podniku na základě výše uvedeného prohlášení odpovědnost za porušení pravidel hospodářské soutěže, kterého se dopustil druhý podnik, a uložit mu proto pokutu. Takové rozhodnutí v žádném případě nepředstavuje druhou sankci za protiprávní jednání prvního podniku, již definitivně potrestané prvním rozhodnutím. Mimoto převzetí odpovědnosti uvedeným prohlášením nevede k tomu, že se z obou protiprávních jednání způsobených dotčenými podniky stane jediné protiprávní jednání. Mimoto tím, že se znovu a pouze týká protisoutěžních jednání druhého podniku, takové rozhodnutí neporušuje ani zásadu non bis in idem. Konečně zásada non bis in idem sama o sobě nebrání opakování stíhání, jejichž předmětem je totéž protisoutěžní jednání, pokud první rozhodnutí bylo zrušeno z formálních důvodů, aniž bylo ohledně vytýkaných skutečností rozhodnuto ve věci samé, jelikož zrušující rozhodnutí pak nepředstavuje „zproštění“ v trestněprávním smyslu. V takovém případě sankce uložené novým rozhodnutím se nepřipojují k sankcím uloženým zrušeným rozhodnutím, nýbrž je nahrazují. (viz body 141, 178–179, 183–190)

Ačkoli v zásadě za protiprávní jednání odpovídá fyzická nebo právnická osoba, která dotyčný podnik řídila v okamžiku, kdy k protiprávnímu jednání porušujícímu pravidla hospodářské soutěže Společenství došlo, ačkoli v okamžiku přijetí rozhodnutí určujícího protiprávnost byl provoz podniku převzat jinou osobou, neplatí to výjimečně v případě, že osoba, která je nyní zodpovědná za provoz podniku, prohlásila, že přijímá odpovědnost za jednání vytýkaná její předchůdkyni. Na osobu nyní odpovídající za provoz podniku je tak z právního hlediska nahlíženo tak, jako by se sama dopustila dotčeného protiprávního jednání. Pouze ona se musí zodpovídat za protiprávní jednání, které je jí právně přičítáno na základě učiněného prohlášení. Za těchto okolností je pro zkoumání, zda rozhodnutí Komise ukládající sankce podniku, který učinil takové prohlášení, bylo vydáno v souladu s pravidly promlčení, třeba ověřit, zda v den vydání rozhodnutí byla Komise ještě oprávněna uložit pokutu tomuto podniku, jelikož není otázkou, zda sankce mohla být uložena „právní předchůdkyni“ tohoto podniku. (viz body 200, 202–203, 207–208)

Oznámení námitek musí obsahovat popis námitek, které jsou formulovány dostatečně jasně, byť stručně, aby bylo dotčeným osobám umožněno skutečně zjistit, jaké chování jim Komise vytýká. Dodržování práva na obhajobu v řízení, které může vést k uložení sankcí za porušení pravidel hospodářské soutěže, totiž vyžaduje, aby dotyčným podnikům a sdružením podniků bylo již ve stadiu správního řízení umožněno užitečně vyjádřit své stanovisko k existenci a relevanci skutkových zjištění, námitek a okolností tvrzených Komisí. Tento požadavek je dodržen, když rozhodnutí dotčeným osobám nepřičítá protiprávní jednání, která nebyla uvedena v oznámení námitek, a obsahuje pouze skutkové okolnosti, ke kterým se dotčené osoby měly příležitost vyjádřit. Z toho vyplývá, že Komise může zohlednit pouze námitky, k nimž se dotčené osoby mohly vyjádřit. Pouze dokumenty, které byly citovány nebo uvedeny v oznámení námitek, v zásadě představují důkazy namítatelné vůči osobě, které je oznámení námitek určeno. V rámci vyhovění rozsudku, který konstatuje existenci vady řízení porušení práva na obhajobu a zrušuje rozhodnutí Komise v rozsahu, v němž přičítá odpovědnost jednomu podniku za protiprávní jednání jiného podniku, je jedinou povinností Komise podle článku 233 ES odstranit v aktu, který má nahradit akt zrušený, skutečně zjištěnou protiprávnost. Řízení směřující k nahrazení zrušeného aktu musí být zopakováno přesně od okamžiku, kdy nastala protiprávnost. V rámci vyhovění takovému rozsudku tak Komise může zaslat nové oznámení námitek podniku, jehož právo na obhajobu bylo porušeno a, s ohledem na totožnost skutkových a právních okolností uvedeného jednání vzhledem k původnímu řízení, v příloze uvést dřívější oznámení námitek s jeho přílohami. (viz body 225, 228, 230–233, 235 )

Oznámení o pravidlech pro přístup do spisu Komise v případech podle článků 81 ES a 82 ES, článků 53, 54 a 57 Dohody o EHP a nařízení Rady č. 139/2004 uvádí, že spis Komise může obsahovat dokumenty, do nichž lze nahlížet, a dokumenty, do nichž nahlížet nelze, přičemž posledně uvedené dokumenty zahrnují zejména dokumenty obsahující dvě kategorie informací, totiž obchodní tajemství a jiné důvěrné informace, do nichž může být nahlížení částečně nebo zcela omezeno a které jsou definovány v bodech 18 a 19 uvedeného oznámení. Podle poslední věty bodu 23 uvedeného oznámení „Komise obecně nepovažuje informace o obratu, tržbách a podílu jednotlivých stran na trhu a obdobné informace starší 5 let za informace důvěrné“. Výrazy „obecně“ a „[ne]považuje“ obsažené v uvedené větě vylučují veškerý automatismus v kvalifikaci dokumentu staršího pěti let. Odmítnutí Komise umožnit nahlížení do dokumentu tak nemůže být považováno za neodůvodněné pouze z důvodu, že uvedený dokument je starší deseti let a že tak údajně ztratil svou důvěrnou povahu. (viz body 257–260, 270)