ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
–

zaručuje, že na osoby usilující o sloučení rodiny, jimž bylo přiznáno postavení uprchlíka, se budou nadále vztahovat příznivější podmínky výkonu práva na sloučení rodiny, jež se použijí na uprchlíky a jež jsou uvedeny v článcích 10 a 11 nebo v čl. 12 odst. 2 uvedené směrnice. Článek 12 odst. 1 třetí pododstavec směrnice 2003/86 nemůže být vykládán tak, že členským státům ukládá, aby v případě, že bude bez legitimního důvodu překročena lhůta k podání žádosti o sloučení rodiny předložené na základě příznivějšího režimu upraveného v čl. 12 odst. 1 prvním pododstavci této směrnice, považovaly tuto skutečnost pouze za jeden z řady aspektů, který musí být zohledněn při celkovém posouzení opodstatněnosti této žádosti a jenž může být vyvážen jinými aspekty. Takový výklad, který nenachází oporu ve znění článku 12 uvedené směrnice, by totiž zaprvé zbavil účinnosti a jasnosti pravidlo vymezení působnosti příslušných režimů použitelných na žádosti o sloučení rodiny podané uprchlíky, jež mohou členské státy zavést na základě lhůty stanovené v čl. 12 odst. 1 třetím pododstavci téže směrnice. Zadruhé nemá překročení lhůty pro podání žádosti o sloučení rodiny upravené v čl. 12 odst. 1 třetím pododstavci směrnice 2003/86 přímý dopad na povolení ke vstupu nebo pobytu rodinných příslušníků osoby usilující o sloučení rodiny, nýbrž pouze umožňuje určit rámec, v němž musí být tato žádost posuzována. Článek 5 odst. 5 a článek 17 směrnice 2003/86 nemohou odůvodnit odlišné řešení. Je třeba nicméně uvést, že i když unijní normotvůrce dovolil členským státům požadovat splnění podmínek uvedených v čl. 7 odst. 1 této směrnice v případě uvedeném v čl. 12 odst. 1 třetím pododstavci uvedené směrnice, neurčil, jak je třeba z procesního hlediska zacházet se žádostí podanou opožděně na základě příznivějšího režimu upraveného v čl. 12 odst. 1 prvním pododstavci téže směrnice. Za těchto podmínek platí, že nestanoví-li unijní právo v tomto směru žádná pravidla, musí podle ustálené judikatury Soudního dvora upravit tyto podmínky vnitrostátní právní řád dotyčného členského státu na základě zásady procesní autonomie, avšak za předpokladu, že uvedené podmínky nebudou méně příznivé než ty, jimiž se řídí obdobné situace vnitrostátní povahy (zásada rovnocennosti), a že nebudou prakticky znemožňovat nebo nadměrně ztěžovat výkon práv přiznaných unijním právním řádem (zásada efektivity) (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 22. února 2018, INEOS Köln, C‑572/16, EU:C:2018:100, bod 42 a citovaná judikatura). (viz body 48–51, 55, 56, 66, výrok 2)
(viz body 35–37, 46, výrok 1)

Ačkoliv unijní právo nestanoví obecná kritéria pro rozdělení pravomocí mezi členské státy, co se týče vyloučení dvojího zdanění v rámci Unie, a ačkoliv každý členský stát může uspořádat svůj systém zdanění rozdělovaných zisků dle vlastního uvážení, pokud dotčený systém v sobě nezahrnuje diskriminaci zakázanou Smlouvou o FEU, je v této souvislosti situace společnosti-akcionáře, která obdrží dividendy zahraničního původu, srovnatelná se situací společnosti-akcionáře, která obdrží dividendy vnitrostátního původu, jelikož v obou případech mohou být dosažené zisky v zásadě předmětem řetězového zdanění.

(viz body 73–76, 78, 80)

V tomto ohledu musí být žádost o předložení uvedených informací učiněna během zákonné lhůty pro archivaci správních a účetních dokumentů stanovené právem členského státu, kde je usazena dceřiná společnost, aniž by uplynutí zákonné lhůty pro uchovávání dokladů mělo za následek zproštění povinnosti společnosti, která podala stížnost, mít k dispozici veškeré důkazy, na jejichž základě může být doložena opodstatněnost její žádosti.

Systém zamezení dvojímu ekonomickému zdanění, podle kterého se sleva na dani přiznaná společnosti vyplácející dividendy, které přijala od dceřiné společnosti-rezidenta, vždy rovná polovině hodnoty uvedených dividend, zatímco omezení vrácení uhrazené zálohové srážkové daně z příjmů z kapitálového majetku v případě vyplacení dividend pocházejících od dceřiné společnosti-nerezidenta je stanoveno na jednu třetinu hodnoty těchto dividend, nepředstavuje diskriminaci.

Z judikatury sice vyplývá, že unijní právo ukládá členskému státu, v němž existuje systém zamezující dvojímu ekonomickému zdanění v případě dividend vyplácených rezidentům společnostmi-rezidenty, povinnost poskytnout rovnocenné zacházení dividendám vypláceným rezidentům společnostmi-nerezidenty, avšak toto právo členské státy nenutí k tomu, aby upřednostňovaly poplatníky, kteří investovali do zahraničních společností, před poplatníky, kteří investovali do domácích společností, a neukládá členskému státu povinnost přiznat daňový kredit z titulu zdanění zisků rozdělovaných v jiném členském státě, který by přesahoval částku zdanění, jež vyplývá z uplatnění vlastních daňových předpisů.

Jelikož tedy omezení vrácení zálohové srážkové daně mateřské společnosti ve výši jedné třetiny hodnoty vyplácených dividend umožňuje v konečném důsledku, vzhledem k tomu, že se vrácení vždy rovná polovině dividend přijatých dceřinou společností-rezidentem, zamezit dvojímu ekonomickému zdanění rozdělovaných zisků, totéž omezení umožňuje napravit rozdílné zacházení s těmito dividendami a dividendami pocházejícími od dceřiné společnosti-rezidenta.

(viz body 89, 91, 95, 96)
Článek 8 odst. 1 a 2 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/29/ES ze dne 22. května 2001 o harmonizaci určitých aspektů autorského práva a práv s ním souvisejících v informační společnosti, vykládaný ve spojení s čl. 3 odst. 1 této směrnice, a čl. 3 odst. 2 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/48/ES ze dne 29. dubna 2004 o dodržování práv duševního vlastnictví musí být vykládány v tom smyslu, že brání takové vnitrostátní právní úpravě, o jakou se jedná v původním řízení, vykládané příslušným vnitrostátním soudem, podle níž majitele internetového připojení, jehož prostřednictvím byla sdílením souborů porušena autorská práva, nelze činit odpovědným, pokud uvede alespoň jednoho rodinného příslušníka, který měl možnost přístupu k tomuto připojení, aniž by tento majitel sdělil bližší podrobnosti o době, kdy tento rodinný příslušník uvedené připojení použil, a o povaze tohoto použití.

Je třeba mít za to, že pokud v takových situacích, jako je situace dotčená v původním řízení, vnitrostátní právní úprava, jak ji vykládají příslušné vnitrostátní soudy, brání možnosti vnitrostátního soudu projednávajícího žalobu na náhradu škody vyžadovat, na žádost žalobce, předložení a získání důkazů týkajících se rodinných příslušníků protistrany, jsou prokázání tvrzeného porušení autorského práva, jakož i identifikace pachatele tohoto porušení nemožné, a v důsledku toho dochází k závažnému porušení základního práva na účinný procesní prostředek a základních práv duševního vlastnictví, kterých požívá nositel autorského práva, a není tudíž dodržen požadavek zajistit spravedlivou rovnováhu mezi jednotlivými dotčenými základními právy (viz obdobně rozsudek ze dne 16. července 2015, Coty Germany,C‑580/13, EU:C:2015:485, bod 41). Proto nelze vnitrostátní právní předpisy dotčené v původním řízení, které přiznávají téměř absolutní ochranu rodinným příslušníkům majitele připojení k internetu, jehož prostřednictvím bylo sdílením souborů porušeno autorské právo, v rozporu s požadavky stanovenými v čl. 8 odst. 1 směrnice 2001/29, považovat za dostatečně účinné a umožňující, aby pachateli uvedeného porušení byla nakonec uložena účinná a odrazující sankce. Nadto je v konečném důsledku věcí předkládajícího soudu, aby ověřil, zda v dotčeném vnitrostátním právním řádu případně existují další nástroje, řízení a opravné prostředky, které by příslušným soudům umožnily nařídit poskytnutí nezbytných informací umožňujících prokázat, za takových okolností, jako jsou okolnosti v původním řízení, porušení autorského práva a identifikovat jeho pachatele (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 16. července 2015, Coty Germany,C‑580/13, EU:C:2015:485, bod 42).

(viz body 51, 52, 54, 55 a výrok)
Článek 10a pátý pododstavec směrnice Rady 85/337/EHS ze dne 27. června 1985 o posuzování vlivů některých veřejných a soukromých záměrů na životní prostředí, ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/35/ES ze dne 26. května 2003, musí být vykládán v tom smyslu, že požadavek v něm obsažený, podle něhož nesmí být určitá soudní řízení v oblasti životního prostředí nepřiměřeně nákladná, nemá přímý účinek. Pokud členský stát neprovedl tento článek do vnitrostátního právního řádu, musí nicméně jeho vnitrostátní soudy v co možná největším rozsahu vykládat vnitrostátní právo od okamžiku uplynutí lhůty stanovené pro provedení uvedeného článku takovým způsobem, aby jednotlivcům nebylo bráněno zahájit soudní řízení spadající do působnosti tohoto ustanovení nebo pokračovat v účasti na takovém řízení z důvodu finanční zátěže, která by z toho mohla vyplývat.

(viz bod 36, výrok 1)
(viz bod 73 a výrok 1)

Článek 6 odst. 3 směrnice Rady 92/43/EHS ze dne 21. května 1992 o ochraně přírodních stanovišť, volně žijících živočichů a planě rostoucích rostlin musí být vykládán v tom smyslu, že činnosti spočívající v pastvě dobytka a aplikaci hnoje do půdy nebo na její povrch v blízkosti oblastí sítě Natura 2000 mohou být kvalifikovány jako projekt ve smyslu uvedeného ustanovení i v případě, že tyto činnosti tím, že nepředstavují fyzický zásah do přírodního prostředí, nejsou záměrem ve smyslu čl. 1 odst. 2 písm. a) směrnice Evropského parlamentu a Rady 2011/92/EU ze dne 13. prosince 2011 o posuzování vlivů některých veřejných a soukromých záměrů na životní prostředí.

(viz bod 86 a výrok 2)

Článek 6 odst. 3 směrnice 92/43 musí být vykládán v tom smyslu, že opakující se činnost, jako je aplikace hnoje do půdy nebo na její povrch, povolená podle vnitrostátních právních předpisů před vstupem této směrnice v platnost, může být považována za jeden a tentýž projekt ve smyslu uvedeného ustanovení, nepodléhající novému postupu schvalování, pokud tvoří jedinou operaci vyznačující se společným cílem, trvalým charakterem a totožností, zejména pokud jde o místa a podmínky realizace. Pokud byl takový jediný projekt povolen dříve, než se režim ochrany stanovený toutéž směrnicí stal použitelným na dotčenou lokalitu, může se na jeho realizaci nicméně vztahovat čl. 6 odst. 2 uvedené směrnice.

(viz bod 104 a výrok 3)

Článek 6 odst. 3 směrnice 92/43 musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání vnitrostátní programové právní úpravě umožňující příslušným orgánům povolit projekty na základě odpovídajícího posouzení ve smyslu uvedeného ustanovení, které bylo provedeno již dříve a v němž bylo určité celkové množství uloženého dusíku považováno za slučitelné s cíli ochrany uvedené právní úpravy. Platí to však jen tehdy, pokud důkladný a úplný přezkum vědecké spolehlivosti tohoto posouzení umožňuje ujistit se, že z vědeckého hlediska nepřetrvává žádná důvodná pochybnost o neexistenci škodlivých účinků každého plánu nebo projektu na celistvost dotčené lokality, což musí ověřit vnitrostátní soud.

(viz bod 112 a výrok 4)

Článek 6 odst. 3 směrnice 92/43 musí být vykládán v tom smyslu, že brání takové programové vnitrostátní právní úpravě, jako je úprava dotčená ve věci v původním řízení, která umožňuje, aby určité kategorie projektů, v projednávané věci aplikace hnoje do půdy nebo na její povrch a pastva dobytka, byly realizovány, aniž by podléhaly povinnosti získat povolení, a tudíž ani individuálnímu odpovídajícímu posouzení svých důsledků pro dotčené lokality, ledaže by objektivní okolnosti umožňovaly s určitostí vyloučit jakoukoli možnost, že uvedené projekty samy nebo ve spojení s jinými projekty mohou tyto lokality významně ovlivnit, což musí ověřit předkládající soud.

(viz bod 120 a výrok 5)
Článek 23 odst. 1 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1008/2008 ze dne 24. září 2008 o společných pravidlech pro provozování leteckých služeb ve Společenství ve spojení s čl. 2 bodem 18 tohoto nařízení musí být vykládán v tom smyslu, že při uvádění leteckých tarifů za letecké služby uvnitř Společenství jsou letečtí dopravci, kteří nevyjádří tyto tarify v eurech, povinni si zvolit možnost uvádět je v národní měně, která objektivně souvisí s nabízenou službou. Tak tomu je zejména v případě měny, která je zákonným platidlem v členském státě, v němž se nachází místo odletu nebo příletu dotčeného letu.

V takové situaci, jako je situace, o kterou se jedná v původním řízení, kdy letecký dopravce usazený v členském státě, v němž je euro zákonným platidlem, nabízí na internetu leteckou službu s místem odletu dotčeného letu v jiném členském státě, v němž je zákonným platidlem jiná měna než euro, mohou být tedy letecké tarify, které nejsou vyjádřeny v eurech, uvedeny v měně, která je zákonným platidlem v posledně uvedeném členském státě.

V tomto kontextu nelze připustit, aby letečtí dopravci mohli tím, že si zvolí vyjádřit letecké tarify za letecké služby uvnitř Společenství v jiné měně než v eurech, ztížit, nebo dokonce v praxi znemožnit, srovnání cen dotčenými zákazníky, jinak by byl zásadně zpochybněn cíl účinné srovnatelnosti cen sledovaný čl. 23 odst. 1 nařízení č. 1008/2008, a tudíž by toto ustanovení bylo zbaveno z velké části svého užitečného účinku. V tomto ohledu je třeba dodat, jak uvádí generální advokát v bodě 64 svého stanoviska, že účinné srovnávání cen by bylo snadnější, pokud by letečtí dopravci uváděli letecké tarify v národní měně, která objektivně souvisí s nabízenou službou.

(viz body 35, 36, 39, 40 a výrok)
(viz body 28–41)

Viz znění rozhodnutí.

Pokud jde o dohody WTO, z ustálené judikatury Soudního dvora vyplývá, že tyto dohody s ohledem na svou povahu a strukturu v zásadě nepatří k normám, s ohledem na něž lze přezkoumávat legalitu aktů unijních orgánů (mimo jiné viz rozsudky ze dne 23. listopadu 1999, Portugalsko v. Rada, C‑149/96, EU:C:1999:574, bod 47; ze dne 1. března 2005, Van Parys, C‑377/02, EU:C:2005:121, bod 39, jakož i ze dne 4. února 2016, C & J Clark International a Puma, C‑659/13 a C‑34/14, EU:C:2016:74, bod 85).

Pouze ve dvou výjimečných situacích, které se týkají vůle unijního normotvůrce omezit si svůj rozhodovací prostor při uplatňování pravidel WTO, Soudní dvůr připustil, že unijnímu soudu přísluší přezkoumat případně legalitu unijního aktu a aktů přijatých k jeho provedení s ohledem na dohody WTO nebo rozhodnutí OŘS konstatující porušení těchto dohod (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 16. července 2015, Komise v. Rusal Armenal, C‑21/14 P, EU:C:2015:494, bod 40).

Zaprvé se jedná o případ, kdy Unie zamýšlela splnit zvláštní závazek přijatý v rámci těchto dohod, a zadruhé o případ, kdy dotčený akt unijního práva výslovně odkazuje na konkrétní ustanovení těchto dohod (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 16. července 2015, Komise v. Rusal Armenal, C‑21/14 P, EU:C:2015:494, bod 41 a citovaná judikatura).

S ohledem na některé z těchto kritérií je tedy třeba v projednávaném případě určit, zda platnost sporných nařízení může být přezkoumána podle článku VI GATT z roku 1994 a rozhodnutí OŘS ze dne 28. července 2011.

Co se týče nejprve nařízení č. 91/2009 dotčeného ve věci v původním řízení, je třeba uvést, že toto opatření výslovně neodkazuje na konkrétní ustanovení článku VI GATT 1994 ani z něho nevyplývá, že přijetím tohoto nařízení hodlala Rada provést zvláštní povinnost přijatou v rámci této dohody nebo obecněji dohod WTO.

Dále, pokud jde o prováděcí nařízení č. 924/2012 a 2015/519, i když tato nařízení do jisté míry odrážejí ochotu Unie dodržovat rozhodnutí OŘS ze dne 28. července 2011, s ohledem na výjimečnou povahu situací umožňujících přezkum legality s ohledem na pravidla WTO, jak je uvedeno v bodě 47 tohoto rozsudku, nemůže toto postačovat pro domněnku, že přijetím uvedených nařízení Unie chtěla provést zvláštní závazek přijatý v rámci WTO, kterýžto může odůvodnit výjimku z nemožnosti dovolávat se pravidel WTO před unijním soudem a umožnit posledně uvedenému provádět přezkum legality dotčených unijních aktů s ohledem na tato pravidla (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 1. března 2005, Van Parys, C‑377/02, EU:C:2005:121, body 42 až 48, jakož i ze dne 4. února 2016, C & J Clark International a Puma, C‑659/13 a C‑34/14, EU:C:2016:74, body 93 až 98).

Za těchto okolností nelze mít za to, že legalitu sporných nařízení lze posoudit podle článku VI GATT 1994 nebo s ohledem na rozhodnutí OŘS ze dne 28. července 2011.

(viz body 44, 47‑50, 52, 56)
Zásada proporcionality členským státům ukládá, aby přijímaly opatření, která jsou přiměřená k dosažení sledovaných cílů a která nejdou nad rámec toho, co je nezbytné k jejich dosažení (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 17. dubna 2018, Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, bod 68 a citovaná judikatura). Tato zásada, která je rovněž zaručena článkem 49 odst. 3 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“), podle něhož výše trestu nesmí být nepřiměřená trestnému činu, je členským státům uložena při uplatňování unijního práva v souladu s čl. 51 odst. 1 Listiny. Přísnost sankce tak musí odpovídat závažnosti předmětného protiprávního jednání, přičemž takový požadavek vyplývá jak z čl. 52 odst. 1 Listiny, tak ze zásady přiměřenosti trestů zakotvené v čl. 49 odst. 3 Listiny (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 20. března 2018, Garlsson Real Estate a další, C‑537/16, EU:C:2018:193, bod 56). Z toho vyplývá, že zásada proporcionality vyžaduje, aby uložená sankce odpovídala závažnosti protiprávního jednání a aby byly při stanovení sankce i při určení výše pokuty zohledněny individuální okolnosti daného případu.

(viz body 40–42, 45)
Článek 1 odst. 1 směrnice Rady 89/665/EHS ze dne 21. prosince 1989 o koordinaci právních a správních předpisů týkajících se přezkumného řízení při zadávání veřejných zakázek na dodávky a stavební práce, ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2014/23/EU ze dne 26. února 2014, musí být vykládán v tom smyslu, že rozhodnutí zadavatele uzavírat pracovní smlouvy s fyzickými osobami za účelem poskytování některých služeb bez využití zadávacího řízení v souladu se směrnicí 2014/24, ve znění nařízení v přenesené pravomoci (EU) 2015/2170, z důvodu, že podle názoru tohoto zadavatele tyto smlouvy nespadají do působnosti této směrnice, lze napadnout žalobou podanou na základě uvedeného ustanovení hospodářským subjektem, který by měl zájem o účast v zadávacím řízení se stejným předmětem jako uvedené smlouvy a který má za to, že tyto smlouvy spadají do působnosti uvedené směrnice.

Přístup, podle kterého by směrnice 89/665 nevyžadovala soudní ochranu mimo formální postup při zadání zakázky, takže by rozhodnutí zadavatele takový postup nezahájit ani rozhodnutí, jehož účelem je určit, zda veřejná zakázka spadá do působnosti relevantních unijních právních předpisů, nemohlo být předmětem soudního přezkumu, vedl k tomu, že by se použití relevantních unijních právních pravidel stalo fakultativní dle přání každého zadavatele, třebaže jejich použití je závazné, pokud jsou splněny jimi stanovené podmínky (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 11. ledna 2005, Stadt Halle a RPL Lochau, C‑26/03, EU:C:2005:5, body 36 a 37).

(viz body 46, 47, výrok 3)
Kombinovaná nomenklatura obsažená v příloze I nařízení Rady (EHS) č. 2658/87 ze dne 23. července 1987 o celní a statistické nomenklatuře a o společném celním sazebníku, ve znění vyplývajícím postupně z nařízení Komise (ES) č. 1214/2007 ze dne 20. září 2007 a nařízení Komise (ES) č. 1031/2008 ze dne 19. září 2008, musí být vykládána v tom smyslu, že takový výrobek, jako je výrobek dotčený ve věci v původním řízení, který umožňuje připevnit na zeď nebo zárubeň dětské bezpečnostní zábrany, nepředstavuje součást těchto zábran a musí být zařazen do podpoložky 73181590 kombinované nomenklatury.

V rozsudku ze dne 11. června 2015, Baby Dan (C‑272/14, nezveřejněný, EU:C:2015:388, body 29 až 40) Soudní dvůr rozhodl, že objektivní charakteristiky a vlastnosti dotčeného výrobku umožňují jeho zařazení pod číslo 7318 KN, jakožto „šrouby, vruty, svorníky (maticové šrouby), matice, [...] a podobné výrobky ze železa nebo oceli“. Je třeba uvést, že již z důvodu tohoto zařazení pod číslo 7318 KN, představuje uvedený výrobek „část a součást všeobecně použitelnou“ ve smyslu poznámky 2 písm. a) třídy XV KN. Z toho vyplývá, že zařazení dotčeného výrobku pod číslo 7318 KN vylučuje v souladu s touto poznámkou 2 písm. a) zařazení tohoto výrobku jakožto „část a součást“ jiného výrobku, v daném případě dětské bezpečnostní zábrany (obdobně viz rozsudek ze dne 12. prosince 2013, HARK, C‑450/12, EU:C:2013:824, bod 40).

Vzhledem k tomu, že dotčený výrobek je šroubem nebo svorníkem, který nelze kvalifikovat jako „matici nebo jiný vrut do dřeva“ ani jako „háky se závitem a šrouby s okem“ ani jako „závitořezné šrouby“, musí být zařazen do některé z podpoložek položky 731815 KN. Vzhledem k tomu, že dotčený výrobek má hlavu, která není „se zářezem a příčným vybráním“ ani „se šestihranným otvorem“ ani „šestihranná“, je třeba jej zařadit do podpoložky 73181590 KN nadepsané „Ostatní“.

(viz body 47, 52, 53, 61, 62, výrok 1)
(viz bod 32, výrok 1)

Článek 21 a č. 22 písm. a) směrnice 2005/36 musí být vykládány v tom smyslu, že brání tomu, aby hostitelský členský stát ověřoval splnění podmínky, že celková délka, úroveň a kvalita rozvolněné odborné přípravy nejsou nižší než v případě řádné odborné přípravy.

V tomto ohledu lze uvést, že takový systém automatického a nepodmíněného uznávání dokladů o dosažené kvalifikaci, jako je systém upravený v článku 21 směrnice 2005/36, by byl vážně ohrožen, pokud by členské státy mohly podle vlastního uvážení zpochybnit podloženost rozhodnutí příslušného orgánu jiného členského státu vydat uvedený doklad o dosažené kvalifikaci (obdobně viz rozsudek ze dne 19. června 2003, Tennah-Durez,C–110/01, EU:C:2003:357, bod 75).

Avšak uznávání dokladů o dosažené kvalifikaci zůstává nadále automatické a nepodmíněné, pokud domovský členský stát vydá doklad o dosažené kvalifikaci po absolvování základní lékařské odborné přípravy nebo odborné přípravy v oboru zubního lékařství zajištěné v souladu s čl. 22 písm. a) směrnice 2005/36. V tomto kontextu je rovněž na příslušných orgánech domovského členského státu, a nikoli na příslušných orgánech hostitelského státu, aby zajistily, že celková délka, úroveň a kvalita rozvolněných odborných příprav nebude nižší než v případě řádné odborné přípravy, a obecně, že budou zcela splněny veškeré požadavky stanovené směrnicí 2005/36.

Pokud studijní program splňuje požadavky na odbornou přípravu stanovené směrnicí 2005/36, což přísluší ověřit orgánu členského státu, který vydává doklad o dosažené kvalifikaci, orgány hostitelského členského státu nemohou odmítnout uznání tohoto dokladu o dosažené kvalifikaci. Okolnost, že dotyčná osoba absolvovala rozvolněnou odbornou přípravu podle čl. 22 písm. a) této směrnice nebo současně několik studijních programů, či během období, která se částečně překrývají, není v tomto ohledu relevantní, jestliže jsou splněny požadavky na odbornou přípravu stanovené uvedenou směrnicí.

(viz body 36, 37, 40, 41, výrok 2)
(viz body 53–56)

Viz znění rozhodnutí.

Článek 2 odst. 1 písm. c) směrnice Rady 2006/112/ES ze dne 28. listopadu 2006 o společném systému daně z přidané hodnoty musí být vykládán v tom smyslu, že předem stanovená částka, kterou hospodářský subjekt obdrží v případě předčasného ukončení smlouvy o poskytování služeb s minimální dobou vázanosti ze strany jeho zákazníka nebo z důvodu tomuto zákazníkovi přičitatelného, přičemž tato částka odpovídá částce, kterou by daný hospodářský subjekt obdržel po zbytek uvedené doby v případě, že by k takovému ukončení nedošlo, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu, musí být považována za odměnu za poskytnutí služby za úplatu a jako taková podléhá této dani.

(viz bod 57, výrok 1)