STANOVISKO GENERÁLNÍ ADVOKÁTKY

ELEANOR SHARPSTON

přednesené dne 21. ledna 2010( )

Spojené věci C‑395/08 a C‑396/08

Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS) (Věc C‑395/08)

proti

Tizianě Bruno

a

Massimu Pettinimu

(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Corte d’Appello di Roma, Sezione Lavoro e Previdenza)

„Zásada rovného zacházení – Rámcová dohoda o částečném pracovním úvazku – Zaměstnanci na částečný úvazek pracující po několik měsíců v roce – Vyloučení neodpracovaných období pro účely výpočtu starobního důchodu“

Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS) (Věc C‑396/08)

proti

Daniele Lotti

a

Claře Matteucci

(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Corte d’Appello di Roma, Sezione Lavoro e Previdenza)

„Zásada rovného zacházení – Rámcová dohoda o částečném pracovním úvazku – Zaměstnanci na částečný pracovní úvazek pracující po několik měsíců každý rok – Vyloučení neodpracovaných období pro účely výpočtu starobního důchodu“

1. V projednávaných žádostech o rozhodnutí o předběžné otázce podaných Corte d’Appello di Roma, Sezione Lavoro e Previdenza (Odvolací soud, Řím, senát pro pracovní právo a právo sociálního zabezpečení), je Soudní dvůr dotazován, zda směrnice Rady 97/81/ES (dále jen „směrnice 97/81“ nebo „směrnice“)( ) brání takové vnitrostátní právní úpravě, která vylučuje započtení neodpracovaných dob podle některých pracovních smluv o částečném pracovním úvazku pro účely získání nároku na důchod.

2. Projednávané věci rovněž nastolují řadu otázek, které se týkají použitelnosti směrnice ratione materiae a ratione temporis a povinnosti předkládajícího soudu poskytnout Soudnímu dvoru nezbytné skutkové a právní poznatky.

Právní rámec

Směrnice Rady 97/81/ES

3. Odůvodnění směrnice obsahuje následující body:

„[…]

5) […] závěry zasedání Evropské rady v Essenu zdůraznily potřebu přijmout opatření na podporu zaměstnanosti a rovných příležitostí pro ženy a muže a vyzvaly k přijetí opatření usilujících o zvýšení růstu zaměstnanosti, zejména pružnější organizací práce způsobem, který by uspokojil jak přání zaměstnanců, tak i požadavky hospodářské soutěže;

[…]

11) […] podepsané strany chtěly uzavřít rámcovou dohodu o částečném pracovním úvazku, stanovící obecné zásady a minimální požadavky pro částečný pracovní úvazek; […] vyjádřily své přání vytvořit obecný rámec pro odstranění diskriminace vůči zaměstnancům na částečný úvazek a přispět k rozvoji možností částečného pracovního úvazku na takovém základě, který je přijatelný jak pro zaměstnavatele, tak pro zaměstnance;

[…]

18) […] Komise vypracovala svůj návrh směrnice v souladu s čl. 2 odst. 2 dohody o sociální politice, který stanoví, že směrnice v oblasti sociální politiky by ‚neměly ukládat žádná správní, finanční ani právní omezení bránící zakládání a rozvoji malých a středních podniků‘;

[…]“

4. Článek 1 stanoví, že účelem této směrnice je „provedení Rámcové dohody o částečném pracovním úvazku uzavřené dne 6. června 1997 mezi obecnými mezioborovými organizacemi (UNICE( ), CEEP( ) a EKOS( )), která je obsažena v její příloze“ (dále jen „rámcová dohoda“).

5. Preambule rámcové dohody obsahuje následující body:

„[1] Tato rámcová dohoda je příspěvkem k obecné evropské strategii zaměstnanosti. Částečný pracovní úvazek měl v nedávných letech významný dopad na zaměstnanost. Z tohoto důvodu věnovaly strany této dohody této formě práce přednostní pozornost. Záměrem smluvních stran je zvážit potřebu podobných dohod týkajících se dalších forem pružné práce.

[2] Tato dohoda uznává rozmanitost poměrů v členských státech, přiznává, že částečný pracovní úvazek je charakteristickým rysem zaměstnání v určitých odvětvích a činnostech, stanoví obecné zásady a minimální požadavky týkající se částečného pracovního úvazku. Dokládá ochotu sociálních partnerů zavést obecný rámec pro odstranění diskriminace zaměstnanců na částečný úvazek a napomoci rozvoji příležitostí pro částečný pracovní úvazek na základě přijatelném pro zaměstnavatele i zaměstnance.

[3] Tato dohoda se vztahuje na pracovní podmínky zaměstnanců na částečný úvazek a uznává, že otázky týkající se zákonných systémů sociálního zabezpečení podléhají rozhodnutí členských států. V souvislosti se zásadou zákazu diskriminace berou strany této dohody na vědomí Prohlášení o zaměstnanosti ze zasedání Evropské rady v Dublinu v prosinci 1996, v němž Rada mimo jiné zdůraznila potřebu učinit systémy sociálního zabezpečení příznivější pro zaměstnanost, a to ,rozvíjením systémů sociální ochrany schopných přizpůsobit se novým formám práce a poskytovat vhodnou ochranu osobám vykonávajícím takové práce‘. Strany této dohody mají za to, že by toto prohlášení mělo být účinně naplněno.

[…]“

6. Bod 5 obecných odůvodnění, která uvádějí rámcovou dohodu, zní takto:

„[…] strany této dohody přikládají důležitost opatřením, která by usnadnila přístup k částečnému pracovnímu úvazku pro muže a ženy, aby se tak připravili na odchod do důchodu, sladili pracovní a rodinný život a využili možností vzdělávání a školení pro zlepšení svých schopností a možností postupu v zaměstnání k oboustrannému prospěchu zaměstnavatelů a zaměstnanců způsobem, který by napomohl rozvoji podniků […]“

7. Ustanovení 1 rámcové dohody stanoví, že jejím účelem je:

„a) zajistit odstranění diskriminace zaměstnanců na částečný úvazek a zlepšit kvalitu částečného pracovního úvazku;

b) usnadnit rozvoj částečného pracovního úvazku na základě dobrovolnosti a přispět k pružné organizaci pracovní doby způsobem, který přihlíží k potřebám zaměstnavatelů a zaměstnanců.“

8. Ustanovení 3 definuje pro účely dohody pojmy „zaměstnanec na částečný úvazek“ a „srovnatelný zaměstnanec na plný úvazek“:

„1. ‚zaměstnancem na částečný úvazek‘ [se rozumí] zaměstnanec, jehož běžná pracovní doba, vypočtená na týdenním základě nebo jako průměr za určitou dobu zaměstnání nejdéle však jednoho roku, je kratší než běžná pracovní doba srovnatelného zaměstnance na plný úvazek;

2. ‚srovnatelným zaměstnancem na plný úvazek‘ [se rozumí] zaměstnanec na plný úvazek ve stejném podniku, který má stejný typ pracovní smlouvy nebo pracovního poměru a který vykonává stejnou nebo podobnou práci/povolání, s náležitým přihlédnutím k dalším okolnostem, které mohou zahrnovat délku trvání pracovního poměru a způsobilosti/schopnostem.

Pokud v závodě není žádný srovnatelný zaměstnanec na plný úvazek, je srovnání provedeno s odkazem na příslušnou kolektivní smlouvu, a pokud není žádná kolektivní smlouva příslušná, v souladu s vnitrostátními právními předpisy, kolektivními smlouvami nebo zvyklostmi.“

9. Ustanovení 4 je nadepsáno „Zásada zákazu diskriminace“ a stanoví:

„1. Pokud jde o pracovní podmínky, nesmí být se zaměstnanci na částečný úvazek zacházeno méně příznivě než se srovnatelnými zaměstnanci na plný úvazek pouze z toho důvodu, že pracují na částečný úvazek, pokud odlišné zacházení nelze ospravedlnit objektivními důvody.

2. Je-li to vhodné, použije se zásada ‚poměrným dílem‘.

3. Prováděcí pravidla k tomuto ustanovení vymezí členské státy nebo sociální partneři s ohledem na evropské právní předpisy, vnitrostátní právní předpisy, kolektivní smlouvy a zvyklosti.

4. Pokud je to ospravedlněno objektivními důvody, mohou členské státy po konzultaci se sociálními partnery v souladu s vnitrostátními právními předpisy, kolektivními smlouvami nebo zvyklostmi nebo sociální partneři případně přístup k určitým podmínkám zaměstnání podmínit stanovením délky služby, odpracované doby nebo výší výdělku. Kritéria přístupu zaměstnanců na částečný úvazek k určitým podmínkám zaměstnání by měla být pravidelně přezkoumávána s ohledem na zásadu zákazu diskriminace vyjádřenou v ustanovení 4.1.“

10. Ustanovení 5 je nadepsáno „Možnosti částečného pracovního úvazku“ a stanoví:

„1. V souvislosti s ustanovením 1 této dohody a se zásadou zákazu diskriminace mezi zaměstnanci na částečný pracovní úvazek a zaměstnanci na plný pracovní úvazek:

a) by měly členské státy, po konzultacích se sociálními partnery v souladu s vnitrostátními právními předpisy nebo zvyklostmi, zjišťovat a přezkoumávat překážky právní nebo administrativní povahy, které by mohly omezovat možnosti částečného pracovního úvazku, a popřípadě je odstranit;

b) by měli sociální partneři jednajíce v rámci svých pravomocí a postupy stanovenými v kolektivních smlouvách zjišťovat a přezkoumávat překážky, které mohou omezovat možnosti částečného pracovního úvazku, a popřípadě je odstranit.

[…]“

Vnitrostátní právo

11. Předkládací usnesení vymezují příslušné italské právní předpisy velmi stručně.

12. Uvádějí, že pokud jde o získání nároku na důchod, čl. 7 odst. 1 zákona č. 638/83 stanoví, že počet týdenních příspěvků, které se zaměstnancům započítávají v průběhu roku pro účely výpočtu starobního důchodu vypláceného Istituto Nazionale della Previdenza Sociale (Národní úřad sociálního zabezpečení, dále jen „INPS“), se rovná počtu týdnů takového roku, za který byla vyplácena mzda nebo které byly uznány jako ekvivalent v souladu s pravidly pro náhradní doby pojištění.

13. Dále uvádějí, že pokud jde o výši důchodu, použije se čl. 9 odst. 4 legislativního nařízení č. 61/2000, podle kterého: „Pro účel výpočtu výše starobního důchodu v případě, že došlo ke změně pracovní smlouvy z plného pracovního úvazku na částečný pracovní úvazek či opačně, se období práce na plný úvazek započtou v plném rozsahu a období práce na částečný úvazek v poměru ke skutečně odpracovanému počtu hodin“.

14. Konečně, předkládací usnesení upřesňují, že legislativní nařízení č. 61/2000, italský právní předpis provádějící směrnici 97/81, pokud jde o sociální zabezpečení, upravuje pouze příspěvky, které jsou relevantní pro účely stanovení výše důchodů.

15. Vyjádření INPS nicméně obsahuje úplná znění příslušných vnitrostátních právních předpisů, která uvádím dále( ).

Legislativní nařízení č. 61/2000

16. Z předkládajících usnesení vyplývá, že směrnice 97/81 byla do italského práva provedena legislativním nařízením č. 61/2000 ze dne 25. února 2000( ). Jeho článek 1 obsahuje následující definice:

„[…]

2. Pro účely tohoto legislativního nařízení se rozumí:

a) ‚plným úvazkem‘ obvyklá pracovní doba, která je stanovena v čl. 3 odst. 1 legislativního nařízení č. 66 ze dne 8. dubna 2003, či případně kratší pracovní doba, stanovená použitelnými kolektivními smlouvami;

b) ‚částečným pracovním úvazkem‘ pracovní doba stanovená v individuální pracovní smlouvě, kterou zaměstnanec musí dodržovat a která je kratší nežli pracovní doba uvedená v písm. a);

c) ‚horizontálním částečným pracovním úvazkem‘ pracovní úvazek, ve kterém je zkrácení pracovní doby ve srovnání s plným pracovním úvazkem stanoveno v poměru k obvyklé denní pracovní době;

d) ‚vertikálním částečným pracovním úvazkem‘ pracovní úvazek, v němž je ujednáno, že práce bude vykonávána na základě plného pracovního úvazku, ale bude omezena na předem stanovená období v průběhu každého týdne, měsíce nebo roku.

d-a) ‚smíšeným částečným pracovním úvazkem‘ pracovní úvazek, který kombinuje oba druhy upravené v písm. c) a d) výše.

e) ‚dodatečnou prací‘ práce vykonávaná nad rámec pracovní doby odsouhlasené smluvními stranami ve smyslu článku 2 a v mezích práce na plný úvazek.“

17. Článek 9 nařízení stanoví:

„1. Minimální hodinová mzda, která musí být započtena jako základ pro výpočet příspěvků na sociální zabezpečení splatných zaměstnanci na částečný úvazek, se stanoví vynásobením počtu odpracovaných dní v týdnu v obvyklé pracovní době a denního minima stanoveného článkem 7 legislativního nařízení č. 463 ze dne 12. září 1983, které bylo spolu se změnami schváleno jako zákon č. 638 ze dne 11. listopadu 1983, a vydělením takto získané částky počtem hodin odpracovaných každý týden v průběhu obvyklé pracovní doby stanovené vnitrostátní odvětvovou kolektivní smlouvou pro zaměstnance na plný pracovní úvazek.

[…]

4. Pro účely výpočtu starobního důchodu v případě, že pracovní smlouva na plný úvazek byla přeměněna na pracovní smlouvu na částečný úvazek nebo opačně, se období plného pracovního úvazku započtou v plném rozsahu a období částečného pracovního úvazku v poměru ke skutečně odpracovaným hodinám.“

Legislativní nařízení č. 463 ze dne 12. září 1983, jež se po změnách stalo zákonem č. 638 ze dne 11. listopadu 1983

18. Článek 7 stanoví:

„1. Za každý kalendářní rok následující po roce 1983 se počet týdenních příspěvků, které mají být zaměstnancům započteny v průběhu roku pro účely výpočtu starobního důchodu vypláceného INPS, musí rovnat počtu týdnů v takovém roce, za které byla vyplácena mzda, nebo které jsou uznány jako ekvivalent v souladu s pravidly pro náhradní doby pojištění[( )] za předpokladu, že za každý takový týden vyplacená mzda nebo částka započtená na základě náhradní doby pojištění není nižší nežli 30 % minimálního měsíčního důchodu vypláceného Fondem pro zaměstnanecké důchody[( )] dne 1. ledna příslušného roku. S účinností od platebního období zahrnujícího 1. leden 1984 nesmí být dolní hranice pro denní dávky, včetně denního minima průměrné obvyklé mzdy pro všechny splatné příspěvky související se sociálním pojištěním a sociální podporou, nižší nežli 7,5 % minimálního měsíčního důchodu vypláceného Fondem pro zaměstnanecké důchody 1. ledna příslušného roku.

2. Pokud tomu tak není, započte se počet týdenních příspěvků, který se rovná (nahoru zaokrouhlenému) výsledku získanému podílem celkové částky vyplacené mzdy, nebo částky stanovené na základě náhradní doby pojištění v průběhu kalendářního roku a mzdy uvedené v předchozím odstavci. Bez ohledu na skutečnou délku doby pojištění se příspěvky stanovené takovým způsobem započtou na období, které zahrnuje stejný počet týdnů, za které byla mzda vyplácena, nebo za které byla započtena částka stanovená na základě náhradní doby pojištění a byly odváděny příspěvky, a to zpětně, od posledního odpracovaného týdne nebo týdne, který byl započten na základě náhradní doby pojištění.

3. Ustanovení předchozích odstavců se použijí na období po 31. prosinci 1983, pokud jde o nároky na jiné dávky nežli důchody, pro které je pro INPS stanovena příspěvková povinnost.

4. Pro rok, od kterého je důchod vyplácen, se počet týdenních příspěvků, které mají být zaměstnanci započteny za období mezi prvním dnem roku a dnem odchodu do důchodu, stanoví na základě použití pravidel stanovených v předchozích odstavcích pouze pro týdny zahrnuté do relevantního období, které byly skutečně odpracovány nebo které byly započteny na základě náhradních dob pojištění. Stejné kritérium se použije na ostatní dávky sociálního zabezpečení a sociální pomoci.

[…]“

Legislativní nařízení č. 564 ze dne 16. září 1996

19. Článek 8 stanoví:

„1. Pro zaměstnance pracující na vertikální, horizontální nebo cyklický[( )] částečný pracovní úvazek, registrované k všeobecnému povinnému pojištění na invalidní, starobní a pozůstalostní důchod nebo k jiným formám náhradních dob pojištění, mohou být neodpracovaná období po 31. prosinci 1996, která nejsou pokryta povinnými příspěvky, nahrazena jednorázovou úhradou pojistně-technické rezervy v souladu s článkem 13 zákona č. 1338 ze dne 12. srpna 1962 v platném znění.

2. Pro období uvedená v odstavci 1 může být dotčeným osobám podpůrně povoleno, aby pokračovaly v dobrovolném placení příspěvků do penzijního fondu, ke kterému podle zákona č. 47 ze dne 18. února 1983 náleží. K získání takového povolení musí odvádět příspěvky do jednoho z pojistných systémů uvedených v odstavci 1 po dobu nejméně jednoho roku z posledních pěti.

3. K uplatnění možnosti uvedené v odstavcích 1 a 2 musí dotčené osoby prokázat svůj status zaměstnance na částečný úvazek podle odstavce 1 po celé období, pro které požadují pojistné krytí prostřednictvím jednorázové úhrady nebo dobrovolného pojištění.“

Původní řízení a předložené otázky

20. Samostatnými žalobami ze dne 17. ledna 2005 předloženými Tribunale di Roma se Tiziana Bruno, Massimo Pettini, Daniela Lotii a Clara Matteuci (dále jen „žalobci“), všichni zaměstnanci společnosti Alitalia SpA (dále jen „Alitalia“), domáhali uznání příspěvků na sociální dávky rovnajících se celkovému počtu týdnů odpracovaných za trvání částečného pracovního úvazku. Uvedli, že požádali o změnu svých pracovních smluv z plného na vertikálně-cyklický částečný pracovní úvazek a tato změna jim byla přiznána (na stanovené období). Pracovali tak v některých měsících v roce, nikoliv však v jiných.

21. INPS považovala za období, v nichž tito zaměstnanci přispívali na důchod, pouze ta období, v nichž pracovali, a období, v nichž nepracovali, vyloučila.

22. Tribunale di Roma žalobě vyhověl rozsudkem ze dne 15. listopadu 2005. INPS se odvolal s tvrzením, že podle článku 7 zákona č. 638/83 jsou týdenními příspěvky, které se započítávají pro účely důchodových dávek, příspěvky, ohledně kterých je skutečně vyplacena mzda (nebo které jsou pro takové účely uznány jako náhradní doba pojištění).

23. Corte d’Appello di Roma Sezione Lavoro e Previdenza řízení přerušil a předložil Soudnímu dvoru následující otázky:

„1) Jsou právní předpisy italského státu (článek 7 odst. 1 zákona č. 638/83), podle nichž se za odpracované období, za něž byly odváděny příspěvky a které je započitatelné pro získání nároku na důchod neuznává to období, po které při ,vertikálním‘ částečném pracovním úvazku nebyla vykonávána práce, v souladu se směrnicí 97/81/ES, a zejména s ustanovením 4 [rámcové dohody] o zásadě zákazu diskriminace?

2) Je výše uvedená vnitrostátní právní úprava v souladu se směrnicí 97/81/ES a zejména s ustanovením 1 [rámcové dohody], které stanoví, že vnitrostátní právní předpisy mají usnadnit rozvoj částečného pracovního úvazku, a ustanoveními 4 a 5, která stanoví, že členské státy by měly odstranit překážky právní povahy, které by mohly omezovat přístup k částečnému pracovnímu úvazku, je-li nepochybné, že nezohlednění neodpracovaných týdnů pro účely důchodového zabezpečení představuje závažnou překážku při volbě ,vertikálního‘ pracovního úvazku?

3) Může být ustanovení 4 [rámcové dohody] o zásadě zákazu diskriminace vztaženo i na různé typy pracovních smluv na částečný úvazek vzhledem k tomu, že v případě ,horizontálního‘ částečného úvazku jsou při stejném množství hodin odpracovaných za kalendářní rok, za které je zaplacena mzda, na základě vnitrostátních právních předpisů započitatelné všechny týdny v kalendářním roce, zatímco tomu tak není v případě ,vertikálního‘ částečného pracovního úvazku?“

24. Písemná vyjádření byla předložena INPS, žalobci a Itálií.

25. Při jednání konaném dne 29. října 2009 byla ústní vyjádření přednesena INPS, Itálií a Komisí.

Přípustnost

26. Projednávaná věc nastoluje řadu otázek ohledně své přípustnosti.

27. INSP zastává názor, že položené otázky jsou nepřípustné. Tvrdí, že rámcová dohoda se nevztahuje na systémy sociálního zabezpečení, které spadají do výlučné kompetence členských států, a že z toho vyplývá, že se směrnice týká pouze pracovního práva, a nikoliv práva sociálního zabezpečení. Předložené otázky jsou rovněž nerelevantní – a tudíž nepřípustné – pokud jde o období před tím, nežli legislativní nařízení č. 61/2000 nabylo účinnosti. INPS tudíž zastává názor, že rámcová dohoda je nepoužitelná, jak ratione materiae na veškeré skutkové okolnosti věcí projednávaných vnitrostátním soudem, tak ratione temporis na některé z nich.

28. Při posuzování uvedených argumentů je třeba mít na mysli, že podle ustálené judikatury je v rámci řízení upraveného v článku 234 ES věcí pouze vnitrostátního soudu, kterému byl spor předložen a jenž musí nést odpovědnost za soudní rozhodnutí, které bude vydáno, aby s ohledem na konkrétní okolnosti věci posoudil jak nezbytnost rozhodnutí o předběžné otázce pro vydání jeho rozsudku, tak relevanci otázek, které klade Soudnímu dvoru. V důsledku toho, jestliže se položené otázky týkají výkladu práva Společenství, je Soudní dvůr v zásadě povinen rozhodnout. Soudní dvůr ovšem rovněž rozhodl, že za výjimečných okolností mu přísluší, aby za účelem ověření své vlastní pravomoci přezkoumal podmínky, za kterých se na něj vnitrostátní soud obrátil. Odmítnout rozhodnutí o předběžné otázce položené vnitrostátním soudem je možné pouze tehdy, pokud je zjevné, že žádaný výklad práva Společenství nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení, jestliže se jedná o hypotetický problém, nebo také tehdy, pokud Soudní dvůr nedisponuje skutkovými nebo právními poznatky nezbytnými pro užitečnou odpověď na otázky, které jsou mu položeny( ).

Použitelnost rámcové dohody ratione materiae

29. Za předpokladu, že se předběžné otázky týkají výkladu práva Společenství, Soudní dvůr rozhodne, aniž by se v zásadě musel zabývat okolnostmi, které vnitrostátní soud přiměly k položení otázek Soudnímu dvoru a za kterých zamýšlí použít ustanovení práva Společenství, o jehož výklad jej požádal. Soudní dvůr zkoumá přípustnost otázky z hlediska použitelnosti ustanovení práva Společenství, které bylo předloženo k výkladu, ratione materiae, pouze tehdy, je-li takové ustanovení zjevně nezpůsobilé k použití( ).

30. Tak tomu zde zřejmě není. Předložené otázky tedy nelze na tomto základě prohlásit za nepřípustné( ).

31. Použitelností rámcové dohody ratione materiae se budu dále zabývat odděleně, v souvislosti s meritem otázek( ).

Použitelnost rámcové dohody ratione temporis

32. Z vnitrostátního spisu vyplývá, že pokud jde o T. Bruno, D. Lotti a C. Matteucci, údajný diskriminační výpočet nároku na důchod se zcela či zčásti týká období před uplynutím lhůty pro provedení směrnice 97/81 dne 20. ledna 2000.

33. Směrnice 97/81 byla provedena do italského práva legislativním nařízením č. 61/2000 ze dne 25. února 2000( ). INPS je toho názoru, že předběžné otázky jsou nepřípustné, pokud jde o skutkové okolnosti, které nastaly před tím, nežli uvedené opatření nabylo účinnosti.

34. Komise nicméně při jednání uvedla, že se směrnice použije na výpočet minulých odpracovaných období pro získání nároku na budoucí důchod na základě ustálené judikatury Soudního dvora počínající rozsudkem ve věci Brock( ).

35. Souhlasím s Komisí.

36. Ve věci Brock byl Soudní dvůr dotazován, zda se některá ustanovení nařízení Rady č. 3 ze dne 25. září 1958 o sociálním zabezpečení migrujících pracovníků( ) v platném znění, použijí na důchody vyplácené v souvislosti s riziky, která se realizovala před 1. lednem 1964, tedy datem, kdy příslušné změněné znění nabylo účinnosti. Bundesknappschaft (Spolkové sdružení horníků) před vnitrostátním soudem tvrdilo, že důchody, u kterých se rizika realizovala před 1. lednem 1964, nemohou spadat do rámce ustanovení, které nabylo účinnosti uvedeného dne, ale nadále jsou upraveny – a to do budoucna – dřívějším ustanovením. Soudní dvůr rozhodl, že ustanovení nařízení, podle kterého jednak dávka, která má být podle nařízení vyplácena i v případě, že souvisí s událostí, která nastala přede dnem, kdy nařízení nabylo účinnosti, a jednak práva osob, kterým byl důchod vypočten před tím, nežli nařízení nabylo účinnosti, mohou být přehodnoceny na jejich žádost, je ve skutečnosti pouhým použitím zásady, že se změněný právní předpis použije – není-li stanoveno jinak – na budoucí účinky situací, které nastaly podle právního předpisu ve znění před změnou( ).

37. Uvedená zásada je potvrzena ustálenou judikaturou( ).

38. Například, pokud jde o důchody, Soudní dvůr byl ve věci Duchon( ) dotazován, zda státní příslušník členského státu, který byl před přistoupením takového státu k Evropské unii zaměstnán v jiném členském státu, kde utrpěl pracovní úraz a po přistoupení svého domovského státu požádal orgány takového státu v návaznosti na svůj úraz o důchod při nezpůsobilosti k výkonu povolání, spadá do působnosti nařízení č. 1408/71( ). Soudní dvůr odkázal na čl. 94 odst. 3( ) uvedeného nařízení a rozhodl, že taková osoba skutečně spadá do jeho působnosti. Soudní dvůr rovněž odkázal na právě uvedenou obecnou zásadu a na čl. 94 odst. 2 nařízení( ) a rozhodl, že z uvedeného nařízení vyplývá, že členský stát nebyl oprávněn odmítnout započtení dob pojištění dosažených na území jiného členského státu pro účely stanovení starobního důchodu pouze z důvodu, že byly dosaženy před tím, nežli nařízení nabylo pro posledně uvedený členský stát účinnosti.

39. V projednávané věci se ani směrnice 97/81, ani rámcová dohoda neodchylují od základní zásady, že se změna právního předpisu použije – není-li stanoveno jinak – na budoucí účinky situací, které nastaly na základě právní úpravy ve znění před změnou.

40. Směrnice 97/81 tedy upravuje výpočet odpracovaných týdnů pro nárok na důchod, o který jde v původním řízení v rozsahu, v němž žádný ze žalobců definitivně neodešel do důchodu před tím, nežli směrnice nabyla účinnosti. Vnitrostátnímu soudu přísluší prokázat, že tomu tak je.

41. Předběžné otázky tedy nemohou být prohlášeny za nepřípustné z důvodu nepoužitelnosti směrnice a rámcové dohody ratione temporis.

Povinnost předkládajícího soudu poskytnout Soudnímu dvoru nezbytné skutkové a právní poznatky

42. Komise při jednání přiznala, že je v rozpacích, pokud jde o zaujetí postoje ve sporu, který je tak právně a skutkově špatně vymezen, jak je tomu v projednávané věci.

43. Informace poskytnuté v předkládacích rozhodnutích ohledně přesných skutkových okolností věci a přesného obsahu použitelných vnitrostátních právních předpisů jsou skutečně neúplné a nejednoznačné.

44. To je problematické z pohledu ustálené judikatury, podle které nezbytnost dospět k výkladu práva Společenství, jenž by byl užitečný pro vnitrostátní soud, vyžaduje, aby vnitrostátní soud vymezil skutkový a právní rámec, k němuž se vážou otázky, které pokládá, nebo aby přinejmenším vysvětlil skutkové předpoklady, na nichž jsou tyto otázky založeny. Informace poskytnuté v předkládacích rozhodnutích nemají pouze umožnit Soudnímu dvoru, aby podal užitečné odpovědi, ale mají rovněž poskytnout vládám členských států, jakož i ostatním zúčastněným možnost předložit vyjádření v souladu s článkem 23 statutu Soudního dvora. Soudnímu dvoru přísluší zajistit, aby tato možnost byla zachována, s ohledem na to, že na základě tohoto ustanovení jsou zúčastněným oznamována pouze předkládací rozhodnutí( ).

45. Nejsem vůbec přesvědčena o tom, že předkládací usnesení v projednávané věci takový požadavek splňují.

46. Popis skutkových okolností je stručný. Předkládací usnesení neupřesňují, zda jsou žalobci již důchodci, zda stále pracují, ale všimli si údajného odlišného způsobu výpočtu a mají obavy o své důchody, či zda se jedná o jinou skutkovou situaci. Je pravda, že takové nedostatky jsou do určité míry zhojeny vnitrostátním spisem( ) a vyjádřeními účastníků řízení, ale komplexnější popis v předkládajícím rozhodnutí je zjevně žádoucí.

47. Větším problémem je popis právního kontextu.

48. Předpokladem, na kterém vnitrostátní soud zřejmě zakládá své otázky je, že zaměstnanci, kteří pracují na „vertikální“ částečný pracovní úvazek, nezískávají nárok na důchod na základě stejného výpočtu jako zaměstnanci, kteří pracují na „horizontální“ částečný pracovní úvazek.

49. Vnitrostátní soud naneštěstí nikterak neobjasňuje rozdíl mezi takovými druhy částečného pracovního úvazku nebo odlišný způsob, jakým je s nimi zacházeno pro účely výpočtu důchodových nároků.

Horizontální a vertikální částečné úvazky

50. Článek 1 odst. 2 písm. d) legislativního nařízení č. 61/2000 definuje „vertikální částečný pracovní úvazek“ jako pracovní úvazek, „v němž je ujednáno, že práce bude vykonávána na základě plného pracovního úvazku, ale bude omezena na předem stanovená období v průběhu každého týdne, měsíce nebo roku“.

51. INPS při jednání vysvětlil, že zatímco otázky vnitrostátního soudu odkazují na „vertikální částečný úvazek“ obecně, problém nastává pouze u vertikálně-cyklických částečných úvazků, které, jak vyplývá z předkládacích usnesení, znamenají výkon práce po několik měsíců v roce a neodpracování ostatních měsíců( ).

52. Nicméně jediná informace v předkládacích usneseních o „horizontálním“ částečném úvazku je obsažena ve třetí otázce, kde je uvedeno, že při stejném množství hodin odpracovaných za kalendářní rok a za něž je zaplacena mzda, se podle vnitrostátních právních předpisů při „horizontálním“ částečném pracovním úvazku započítají všechny týdny v kalendářním roce, zatímco tomu tak není v případě „vertikálního“ částečného pracovního úvazku.

53. Článek 1 odst. 2 písm. c) legislativního nařízení č. 61/2000 definuje „horizontální částečný pracovní úvazek“ jako úvazek, ve kterém je zkrácení pracovní doby ve srovnání s plným pracovním úvazkem stanoveno v poměru k obvyklé denní pracovní době. Uvedená formulace sice není úplně jednoznačná, avšak mám za to, že horizontální částečný pracovní úvazek tedy zahrnuje práci po část každého pracovního dne.

54. Soudní dvůr byl teprve v průběhu jednání schopen určit, že se zde jedná o správný výklad.

Rozdílné zacházení mezi horizontálními a vertikálně-cyklickými částečnými pracovními úvazky

55. Předkládací rozhodnutí uvádí čl. 7 odst. 1 legislativního nařízení č. 638/83, který stanoví, že pokud jde o nabytí důchodových práv, počet týdenních příspěvků, které mají být zaměstnancům započteny v průběhu roku pro účely výpočtu starobního důchodu vypláceného INPS se musí rovnat počtu týdnů v takovém roce, za které byla vyplácena mzda, nebo které jsou uznány jako ekvivalent v souladu s pravidly pro náhradní doby pojištění. Vnitrostátní soud rovněž uvádí, že INPS započítával pouze odpracovaná období jako období, po která byly placeny příspěvky pro účely důchodu, a že vylučoval neodpracovaná období.

56. Vnitrostátní soud však nikde neuvádí způsob, kterým má být vypočten počet týdnů, jenž má být vzat v úvahu pro získání nároku na důchod.

57. Aby Soudní dvůr mohl poskytnout užitečný výklad práva Společenství, je vhodné, aby vnitrostátní soud před tím, nežli se dotáže Soudního dvora, vymezil skutkové okolnosti věci a vyřešil veškeré otázky čistě vnitrostátního práva( ).

58. Je pravda, že Soudní dvůr rozhodl, že takové úvahy žádným způsobem neomezují posuzovací pravomoc vnitrostátního soudu, jenž sám má přímou znalost skutkových okolností věci a argumentů účastníků řízení, ponese odpovědnost za vydání rozsudku ve věci a je tedy v nejlepším postavení k tomu, aby posoudil, v jaké fázi řízení bude potřebovat rozhodnutí Soudního dvora o předběžné otázce( ).

59. Takto tolerantní přístup k přípustnosti žádostí o rozhodnutí o předběžné otázce je často odůvodňován ve světle dvojího cíle vyjádřeného článkem 234 ES: zajistit co možná největší jednotnost použití práva Společenství a vytvořit za tím účelem efektivní spolupráci mezi Soudním dvorem a vnitrostátními soudy( ).

60. Nicméně v případě, kdy si informace poskytnuté v předkládacích rozhodnutích protiřečily, čímž znemožňovaly dostatečně pochopit právní situaci, Soudní dvůr předběžné otázky prohlásil za zjevně nepřípustné( ).

61. Nedostatek srozumitelnosti projednávaných předkládacích usnesení se týká rozdílu mezi horizontálními a vertikálně-cyklickými částečnými úvazky při výpočtu počtu týdnů započtených pro účely získání nároku na důchod. To je však samotná podstata projednávané věci a předpoklad, na kterém jsou založeny předběžné otázky.

62. Položené otázky tudíž mohly být opodstatněně prohlášeny za nepřípustné, když byla předkládací usnesení doručena Soudnímu dvoru.

63. Otázka, jak má být výpočet proveden a co je přesně problémem podle vnitrostátního práva, byla objasněna při jednání po obsáhlém výslechu poradce INPS a zmocněnce Itálie.

64. Je však třeba mít na mysli, že v řízení podle článku 234 ES, které je založeno na zřetelném oddělení funkcí mezi vnitrostátními soudy a Soudním dvorem, může Soudní dvůr rozhodnout o výkladu nebo platnosti ustanovení práva Společenství pouze na základě skutkových okolností a vnitrostátního práva, které mu vnitrostátní soud předloží. Bylo by neslučitelné s funkcí Soudního dvora podle článku 234 ES a jeho povinností zajišťovat, aby vlády členských států a zúčastnění měli příležitost předložit svá vyjádření podle článku 23 statutu Soudního dvora, pokud by měl Soudní dvůr činil vlastní zjištění o skutkové a právní situaci projednávané vnitrostátním soudem( ).

65. Žádný členský stát mimo Itálie své vyjádření nepředložil. Soudní dvůr si tudíž nemůže být jist, zda splnil svou povinnost zabezpečit příležitost předložit vyjádření.

66. Takové situaci mělo být zamezeno.

67. Postup zavedený článkem 234 ES je nástrojem spolupráce mezi Soudním dvorem a vnitrostátními soudy, díky němuž Soudní dvůr poskytuje vnitrostátním soudům výklad práva Společenství, jenž je pro ně nezbytný k vyřešení sporu, který mají rozhodnout( ). Řízení o předběžné otázce krom toho spočívá na dialogu mezi soudy, jehož zahájení zcela závisí na tom, jak vnitrostátní soud posoudí relevanci a nezbytnost předběžné otázky( ).

68. Je pravda, že je nutné očekávat, že žádost o rozhodnutí o předběžné otázce bude odmítnuta jako nepřípustná již v rané fázi řízení, pokud obsahuje nedostatečný popis relevantních skutkových okolností a vnitrostátního práva, jako je tomu v projednávané věci. Vzhledem k informacím, které Soudní dvůr získal při jednání, se však nedomnívám, že je vhodné – či že by sloužilo zájmům hospodárnosti řízení – aby byl takový krok učiněn nyní.

K věci samé

Použitelnost rámcové dohody ratione materiae

69. Týkají se směrnice a rámcová dohoda pouze pracovního práva, a nikoliv práva sociálního zabezpečení( )?

70. Soudní dvůr byl ve věci Impact( ), která se týkala směrnice 1999/70( ), dotazován, zda „pracovní podmínky“ ve smyslu ustanovení 4 Rámcové dohody o pracovních poměrech na dobu určitou, jež je přílohou uvedené směrnice, zahrnují podmínky pracovní smlouvy týkající se platu a důchodů.

71. Soudní dvůr odkázal na svou ustálenou judikaturu, podle které do pojmu „odměna“ ve smyslu čl. 141 odst. 2 druhého pododstavce ES spadá důchodové zabezpečení závisející na zaměstnaneckém vztahu mezi zaměstnancem a zaměstnavatelem( ), s výjimkou zabezpečení vyplývajícího ze zákonného systému, na jehož financování se zaměstnanci, zaměstnavatelé a případně orgány veřejné moci podílejí v míře, která spíše než na takovém zaměstnaneckém vztahu závisí na hlediscích sociální politiky. S ohledem na tuto judikaturu Soudní dvůr rozhodl, že pojem „pracovní podmínky“ ve smyslu ustanovení 4 bodu 1 Rámcové dohody o pracovních poměrech na dobu určitou zahrnuje důchodové zabezpečení závisející na zaměstnaneckém vztahu mezi zaměstnancem a zaměstnavatelem, s výjimkou zákonných důchodů sociálního zabezpečení, které spíše než na takovém vztahu závisejí na sociálních hlediscích. Soudní dvůr rozhodl, že takový výklad je podpořen úvahami v pátém pododstavci preambule dotčené rámcové dohody, podle kterých strany této dohody „uznávají, že o právní úpravě sociálního zabezpečení rozhodují členské státy“, a vyzývají je ke konkretizaci jejich prohlášení o zaměstnanosti ze zasedání Evropské rady v Dublinu v prosinci 1996, v němž byla mimo jiné zdůrazněna potřeba přizpůsobit systémy sociálního zabezpečení novým formám práce, aby osobám vykonávajícím takové práce byla poskytnuta vhodná ochrana( ).

72. Stejné úvahy se musí mutatis mutandis použít na ustanovení 4 Rámcové dohody o částečném pracovním úvazku, dotčené v projednávané věci.

73. Zaprvé uvedené ustanovení definuje zásadu zákazu diskriminace prakticky stejnými slovy jako ustanovení 4 Rámcové dohody o pracovních poměrech na dobu určitou, která je přílohou směrnice 1999/70.

74. Zadruhé třetí odstavec preambule k Rámcové dohodě o částečném pracovním úvazku obdobně uznává, že o otázkách týkajících se zákonného sociálního zabezpečení rozhodují členské státy, a odkazuje na prohlášení o zaměstnanosti ze zasedání Evropské rady v Dublinu v roce 1996.

75. Zatřetí účelem směrnice 97/81, který je definován v článku 1, je provedení Rámcové dohody o částečném pracovním úvazku, ujednané mezi obecnými mezioborovými organizacemi (tedy mezi organizacemi zastupujícími zaměstnance a zaměstnavatele). Rámcová dohoda je určena k tomu, aby oběma smluvním stranám pracovní smlouvy umožnila organizovat pracovní dobu flexibilním způsobem, přizpůsobeným specifickým vlastnostem zaměstnání v určitých odvětvích a činnostech. Není určena k úpravě otázek týkajících se sociálního zabezpečení( ).

76. Ustanovení 4 odst. 1 rámcové dohody tedy upravuje důchody, které závisí na pracovněprávním vztahu mezi zaměstnancem a zaměstnavatelem, čímž vylučuje zákonné důchody sociálního zabezpečení, které spíše než na takovém vztahu závisejí na hlediscích sociální politiky.

77. Zdá se mi, že zejména vzhledem k nejasné povaze předkládacích usnesení, je vnitrostátní soud v nejlepším postavení k tomu, aby rozhodl, jak má být dotčený důchodový systém v projednávané věci kvalifikován. Přitom musí použít kritérií stanovených Soudním dvorem.

78. Pro účely posouzení, zda starobní důchod spadá do působnosti článku 141 ES, Soudní dvůr upřesnil, že rozhodným kritériem může být to, zda je starobní důchod pracovníkovi vyplácen z titulu pracovního poměru k jeho dřívějšímu zaměstnavateli, a dodal, že takové kritérium nemůže být považováno za výlučné, neboť důchody vyplácené zákonnými systémy sociálního zabezpečení mohou zcela nebo zčásti zohlednit odměňování pracovní činnosti. Nicméně důvody sociální politiky, důvody organizace státu, etické důvody nebo i rozpočtové důvody, které hrály nebo mohly hrát roli při nastavení systému vnitrostátním zákonodárcem, nemohou převážit, pokud jsou splněny tři podmínky: (i) důchod je přiznáván pouze určité kategorii pracovníků; (ii) odvíjí se přímo od odpracované doby, a (iii) jeho výše je počítána na základě poslední dosažené mzdy( ).

79. Použití takových kritérií není nutně jednoduché. Tato kritéria však musí být použita obdobně na dotčené důchody v projednávaných věcech.

80. Soudní dvůr objasnil, že pokud jsou tato kritéria splněna, důchod vyplácený veřejnoprávním zaměstnavatelem státnímu zaměstnanci je zcela srovnatelný s důchodem vypláceným soukromoprávním zaměstnavatelem jeho bývalým zaměstnancům( ). Na rozdíl od toho, co tvrdil INPS při jednání, skutečnost, že je důchod stanoven zákonem a vyplácen takovým veřejnoprávním orgánem, jakým je INPS, nemůže být rozhodujícím kritériem pro rozlišování mezi zaměstnaneckým důchodem a zákonným důchodem sociálního zabezpečení.

81. Podle mého chápání relevantní judikatury musí vnitrostátní soud zkoumat status společnosti Alitalia na základě vnitrostátního práva, aby stanovil, zda se jedná o veřejnoprávního nebo soukromoprávního zaměstnavatele. Pokud je Alitalia veřejnoprávním zaměstnavatelem, může být skutečnost, že důchod není vyplácen samotnou společností Alitalia, ale INPS, ukazatelem toho, že takový důchod je srovnatelný s důchodem vypláceným soukromoprávním zaměstnavatelem jeho bývalým zaměstnancům a že je proto zaměstnaneckým důchodem, a nikoliv zákonným důchodem sociálního zabezpečení. Naopak, pokud je Alitalia soukromoprávním zaměstnavatelem, může být skutečnost, že důchod je vyplácen INPS ukazatelem toho, že takový důchod je určován hledisky sociální politiky a je tudíž zákonným důchodem sociálního zabezpečení, a nikoliv zaměstnaneckým důchodem.

82. Je pravda, že právo Společenství neodnímá členským státům pravomoc uspořádat své systémy sociálního zabezpečení. Členské státy při výkonu takové pravomoci nicméně musí dodržovat právo Společenství( ) a zejména zásadu zákazu diskriminace( ). Proto i když je dotčený důchod zákonným důchodem sociálního zabezpečení, musí být v souladu s uvedenou zásadou.

83. Na takovém základě jsem došla k závěru, že Rámcová dohoda o částečném pracovním úvazku se nepoužije na zákonné důchody sociálního zabezpečení. Vnitrostátnímu soudu přísluší, aby určil, zda dotčené důchody v původním řízení do takové kategorie spadají. Dojde-li k závěru, že dotčený důchod je zákonným důchodem sociálního zabezpečení, musí zkoumat, zda Itálie vykonávala své pravomoci, pokud jde o sociální zabezpečení, v souladu s právem Společenství a zejména se zásadou zákazu diskriminace.

Předběžné otázky

84. První a třetí otázka se zabývají výlučně ustanovením 4 rámcové dohody, zatímco druhá otázka se zabývá ustanovením 4 ve spojení s ustanovením 1 a 5. Je proto vhodné zodpovědět všechny tři otázky společně.

85. Podstatou první otázky je, zda čl. 7 odst. 1 zákona č. 638/83, který má za následek, že období neodpracovaná podle „vertikálního“ částečného pracovního úvazku se nezapočítávají jako odpracovaná doba, po kterou byly odváděny příspěvky a jež je započitatelná pro získání nároku na důchod, je slučitelný se směrnicí 97/81 a zejména ustanovením 4 rámcové dohody (zásada zákazu diskriminace).

86. Podstatou druhé otázky je – obecněji – zda je dotčená vnitrostátní právní úprava v původním řízení slučitelná se směrnicí 97/81, zejména s ustanovením 1 rámcové dohody (které stanoví, že vnitrostátní právní předpisy mají usnadnit rozvoj částečného pracovního úvazku), a ustanoveními 4 a 5 (která stanoví, že členské státy by měly odstranit překážky právní povahy, které by mohly omezovat přístup k částečnému pracovnímu úvazku). Vnitrostátní soud uvádí, že je „nepochybné“, že nezapočtení neodpracovaných týdnů pro účely důchodového zabezpečení představuje závažnou překážku při volbě „vertikálního“ částečného pracovního úvazku.

87. Podstatou třetí otázky je, zda se zásada zákazu diskriminace v ustanovení 4 rámcové dohody použije stejně u různých druhů částečných pracovních úvazků, s přihlédnutím ke skutečnosti, že se při stejném počtu odpracovaných hodin, za které je vyplácena mzda v kalendářním roce, podle vnitrostátních právních předpisů započtou všechny týdny kalendářního roku v případě „horizontálního“ částečného pracovního úvazku, zatímco v případě „vertikálního“ částečného pracovního úvazku tomu tak není.

88. Soudní dvůr nemá v rámci řízení o předběžné otázce pravomoc rozhodovat o slučitelnosti vnitrostátního opatření s právem Společenství. Může nicméně vnitrostátnímu soudu poskytnout veškeré poznatky k výkladu práva Společenství, které mu umožní posoudit tuto slučitelnost za účelem rozhodnutí ve věci, která mu byla předložena, tím, že mu poskytne informace nezbytné pro rozhodnutí, zda je dotčené vnitrostátní opatření v souladu s právem Společenství( ).

89. Budu se tedy zabývat třemi společně analyzovanými otázkami tak, že jejich podstatou je, zda ustanovení 1, 4 a 5 rámcové dohody brání takové právní úpravě, jako je právní úprava dotčená v původním řízení, která rozlišuje mezi vertikálně-cyklickým a horizontálním částečným pracovním úvazkem ve způsobu, jakým jsou týdny započteny jako odpracovaná období, za která byly placeny příspěvky pro účely získání nároku na důchod.

Rozdíl v zacházení podle italského práva

90. Podle mého chápání – a opírám se přitom intenzivně o informace získané při jednání – systém zřejmě v zásadě funguje následovně.

91. Kritérium pro výpočet výše důchodu je zřejmě takové, že počet odpracovaných hodin je započten stejným způsobem, bez ohledu na to, zda byla práce odpracována na plný úvazek, či v režimu horizontálního nebo vertikálně-cyklického částečného pracovního úvazku. INPS ve svém písemném vyjádření uvádí, že pro stanovení délky odvádění příspěvků, které se započtou pro výpočet důchodu, je nezbytné (i) stanovit počet odměňovaných hodin za každý kalendářní rok, pokud jde o práci na částečný pracovní úvazek, a (ii) vydělit takové číslo počtem hodin, které představují týdenní pracovní dobu zaměstnanců pracujících na plný úvazek. Výsledkem takového výpočtu je počet týdnů, za které byl odváděn příspěvek, jenž bude započten u práce na částečný pracovní úvazek. K takovému číslu může být přičtena řada dodatečných týdnů, za které byl odváděn příspěvek, které mohou být u dotčeného zaměstnance započteny (například prostřednictvím náhradních dob pojištění( )). Taková metoda výpočtu výše důchodu podle mého názoru nevede k odlišným výsledkům v závislosti na tom, zda byl dotčený částečný pracovní úvazek vertikálně-cyklický nebo horizontální.

92. Je-li tedy pracovní doba na plný úvazek 8 hodin denně, není rozdílu v tom, zda zaměstnanec odpracoval 52 týdnů v roce( ), ale pouze 4 hodiny denně v režimu horizontálního částečného pracovního úvazku, nebo pouze 26 týdnů v roce, ale 8 hodin denně, ve vertikálně-cyklickém režimu částečného pracovního úvazku. V obou případech bude počet odpracovaných hodin stejný (1040 hodin)( ) a bude mít stejný dopad na výpočet výše důchodu (v mém příkladu 50 % důchodu zaměstnance na plný úvazek, který bude vypočten na základě 2080 hodin).

93. Problém, jak připustil INPS při jednání, zřejmě spočívá ve výpočtu týdnů nezbytných pro získání nároku na důchod („odpracované týdny“). Poradce INPS vysvětlil, že k získání nároku na důchod je nezbytné dosažení 1820 odpracovaných týdnů. Odpracovaný týden je definován jako týden, ve kterém byla práce vykonávána alespoň jeden den.

94. V příkladu, který jsem právě uvedla, to znamená, že při stejném počtu odpracovaných hodin získá zaměstnanec pracující na horizontální částečný pracovní úvazek 52 odpracovaných týdnů, zatímco zaměstnanec pracující na vertikálně-cyklický částečný pracovní úvazek pouze 26 odpracovaných týdnů.

95. Nerovné zacházení je zřejmě vyvoláno způsobem, jakým jsou odpracované týdny počítány, který přímo stanoví, jak dlouho bude zaměstnancům trvat získání nároku na důchod. Protože jsou jako odpracované týdny počítány pouze týdny, ve kterých byla práce vykonávána alespoň jeden den, může dojít k tomu, že při stejném počtu odpracovaných hodin budou muset zaměstnanci pracující na vertikálně-cyklický částečný pracovní úvazek pracovat dvakrát déle než zaměstnanci pracující na horizontální částečný pracovní úvazek, aby získali nárok na důchod. V mém příkladu by zaměstnanec pracující na horizontální částečný pracovní úvazek musel pracovat 35 let, aby získal nárok na důchod, zatímco zaměstnanec pracující na vertikálně-cyklický pracovní úvazek by musel pracovat 70 let. Kdyby taková osoba pracovala celou svou kariéru na vertikálně-cyklický částečný pracovní úvazek, bylo by nepravděpodobné, že by kdy získala nárok na důchod.

Zásada zákazu diskriminace v ustanovení článku 4 rámcové dohody

96. Podle ustanovení 4 rámcové dohody nesmí být se zaměstnanci na částečný úvazek zacházeno méně příznivě, pokud jde o pracovní podmínky, než se srovnatelnými zaměstnanci na plný úvazek pouze z toho důvodu, že pracují na částečný úvazek, pokud odlišné zacházení nelze ospravedlnit objektivními důvody. Zákaz diskriminace v ustanovení 4 je pouhým zvláštním vyjádřením základní zásady práva Společenství, konkrétně obecné zásady rovného zacházení, podle které nesmí být se srovnatelnými situacemi zacházeno odlišně, není-li rozdíl objektivně odůvodněn( ). Uvedená zásada se tudíž může použít pouze na osoby ve srovnatelných situacích( ).

97. Ustanovení 4 odst. 2 rámcové dohody výslovně stanoví, že je-li to vhodné, použije se zásada výpočtu „poměrným dílem“( ). Soudní dvůr již rozhodl, že právo Společenství nebrání tomu, aby byl starobní důchod osoby zaměstnané na částečný pracovní úvazek vypočten poměrným dílem( ). O skutečnosti, že kromě délky služebního poměru úředníka je zohledňována i skutečně odpracovaná doba během jeho celé kariéry, ve srovnání se skutečně odpracovanou dobou úředníka, který celou svou kariéru pracoval na plný úvazek, bylo v této věci rozhodnuto, že představuje objektivní kritérium bez vztahu k diskriminaci na základě pohlaví a umožňuje poměrné snížení nároku na důchod( ).

98. Výše vysvětlený systém zřejmě znamená, že jak u zaměstnanců pracujících na vertikálně-cyklický částečný pracovní úvazek, tak u zaměstnanců pracujících na plný úvazek, se odpracované týdny započítávají v poměru k počtu skutečně odpracovaných hodin, jinými slovy v souladu se zásadou výpočtu „poměrným dílem“. Jeví se jako logické, aby někdo, kdo pracuje 8 hodin denně 52 týdnů na plný úvazek měl právě dvojnásobný počet odpracovaných týdnů jako někdo, kdo pracuje 8 hodin denně 26 týdnů na vertikálně-cyklický pracovní úvazek. Potud tedy nedochází k žádné diskriminaci.

99. Zaměstnanci pracující na horizontální částečný pracovní úvazek však budou mít své odpracované týdny vypočteny na základě, který je výhodnější než podle zásady výpočtu „poměrným dílem“. Pokud se jako odpracované týdny( ) započítají pouze týdny, ve kterých je práce vykonávána alespoň jeden den, osoba pracující 4 hodiny denně po 52 týdnů v horizontálním režimu částečného pracovního úvazku bude mít odpracován stejný počet hodin, jako právě popsaný zaměstnanec pracující na vertikálně-cyklický částečný pracovní úvazek, ale získá dvakrát tolik odpracovaných týdnů.

100. Zaměstnanec pracující na horizontální pracovní úvazek může mít rovněž výhodu nad svými protějšky pracujícími na plný úvazek. Předpokládejme (abych příklad poněkud pozměnila), že namísto práce 20 hodin týdně (4 hodiny denně), pracuje 2,5 dne na plnou pracovní dobu (8+8+4 hodin) a vůbec nepracuje zbývajícího 2,5 dne. Takové pracovní schéma postačí, aby byl dotčený týden započítán jako odpracovaný týden. Na rozdíl od toho srovnatelný zaměstnanec pracující na plný úvazek musí pracovat po celou dobu svého běžného plného týdne (všech pět dní), aby mu byl týden započten jako odpracovaný.

101. Jedná se tak zřejmě o dvě oddělené formy nerovného zacházení: a) mezi dvěma typy částečných pracovních úvazků, kdy jsou znevýhodněni zaměstnanci pracující na vertikálně-cyklický částečný pracovní úvazek, a b) mezi horizontálním částečným pracovním úvazkem a prací na plný úvazek, kdy je znevýhodněna práce na plný úvazek.

102. Vztahuje se na takové nerovné zacházení ustanovení 4 rámcové dohody?

103. Soudní dvůr ve věci Michaeler potvrdil, že cílem směrnice 97/81 a rámcové dohody je jednak podpora práce na částečný úvazek, a jednak odstranění diskriminace mezi zaměstnanci na částečný a plný úvazek. Tento dvojí cíl vyplývá z textu ustanovení 1 rámcové dohody, jakož i z odůvodnění směrnice 97/81. Soudní dvůr citoval mimo jiné bod 11 odůvodnění, podle kterého signatáři rámcové dohody „vyjádřil[i] své přání vytvořit obecný rámec pro odstranění diskriminace vůči zaměstnancům na částečný úvazek a přispět k rozvoji možností částečného pracovního úvazku na takovém základě, který je přijatelný jak pro zaměstnavatele, tak pro zaměstnance“( ).

104. Ze znění ustanovení 4 rámcové dohody je zjevné, že specifickou variantou zásady zákazu diskriminace, kterou obsahuje – zatímco přirozeně přispívá k podpoře práce na částečný úvazek – je zákaz diskriminace mezi zaměstnanci, kteří pracují na částečný úvazek a zaměstnanci pracujícími na plný úvazek. Jak je zřejmé z preambule, předpokládá to diskriminaci zaměstnanců pracujících na částečný pracovní úvazek.

105. Ustanovení 4 se tudíž použije pouze na nerovné zacházení mezi různými druhy částečných pracovních úvazků, pokud – jako mezi zaměstnanci pracujícími na částečný a plný pracovní úvazek – takové zacházení rovněž diskriminuje zaměstnance na částečný pracovní úvazek. Žádný ze způsobů nerovného zacházení, které jsem identifikovala výše, takové formulaci nevyhovuje.

106. Žádný z nich tedy není vyloučen ustanovením 4 rámcové dohody.

Povinnost identifikovat a zkoumat překážky v ustanovení 5 rámcové dohody

107. Komise při jednání tvrdila, že ustanovení 5 odst. 1 písm. a) rámcové dohody brání takové právní úpravě, jakou je dotčená právní úprava v původním řízení. V souladu s cílem podpory práce na částečný pracovní úvazek uvedené ustanovení ukládá členským státům „zjišťovat a přezkoumávat překážky právní nebo administrativní povahy, které by mohly omezovat možnosti částečného pracovního úvazku, a popřípadě je odstranit“. Komise se opírala o rozsudek Michaeler, ve kterém Soudní dvůr rozhodl, že ustanovení 5 odst. 1 písm. a) musí být vykládáno v tom smyslu, že brání takové vnitrostátní právní úpravě, která vyžaduje, aby byly kopie pracovních smluv o částečném pracovním úvazku odesílány úřadům do 30 po jejich podepsání.

108. S Komisí nesouhlasím.

109. Ve věci Michaeler se napadený požadavek vztahoval na pracovní smlouvy o částečném úvazku, ale nikoliv na pracovní smlouvy o plném úvazku. Soudní dvůr rozhodl, že kombinace dodatečné administrativní formality a sankcí za nedodržení odrazovala zaměstnavatele od využívání částečného pracovního úvazku a mohla se dotknout především malých a středních podniků, které, jelikož nemají tak značné prostředky jako velké podniky, tak mohou být vedeny k tomu, aby se vyhýbaly organizaci práce formou částečného pracovního úvazku, jehož podpora je cílem směrnice 97/81( ).

110. Napadený požadavek tudíž byl jasným příkladem právního nebo správního pravidla, které působilo jako překážka pro zaměstnance, kteří chtěli přejít z plného pracovního úvazku na částečný.

111. Odůvodnění a hmotněprávní ustanovení směrnice a rámcové dohody, spolu s „obecnými odůvodněními“ rámcové dohody objasňují, že ratio legis rámcové dohody spočívá ve zlepšení možnosti zaměstnanců přejít z plného pracovního úvazku na částečný nebo získat přístup k práci na částečný úvazek, aniž by nejprve museli projít plným pracovním úvazkem.

112. Povinnost v ustanovení 5 rámcové dohody je tak podle mého názoru specifickým použitím zákazu diskriminace v ustanovení 4. Někdy taková diskriminace existuje, pokud členský stát stanoví právní nebo správní překážku pro pracovní smlouvy na částečný úvazek, kterou nepoužívá pro pracovní smlouvy na plný úvazek, jako tomu bylo ve věci Michaeler. Členský stát je pak povinen takové překážky odstranit.

113. V projednávané věci neexistuje právní pravidlo nebo správní praxe, jež by působily jako překážka při přechodu z plného pracovního úvazku na částečný. Neexistuje tak rozdíl v zacházení mezi zaměstnanci pracujícími na plný úvazek a zaměstnanci pracujícími na vertikálně-cyklický částečný pracovní úvazek, pokud jde o způsob, kterým jsou počítány jejich odpracované týdny. Odpracované týdny jsou počítány pro obě kategorie zaměstnanců na základě zásady výpočtu „poměrným dílem“( ). Nerovné zacházení vzniká pouze z preferenčního zacházení přiznaného třetí kategorii zaměstnanců (zaměstnanců na horizontální částečný pracovní úvazek) při výpočtu odpracovaných týdnů.

114. Situace by byla jiná, pokud by například byly odpracované týdny počítány na základě zásady výpočtu „poměrným dílem“ u horizontálního částečného pracovního úvazku a plného pracovního úvazku, ale na méně příznivém základě u vertikálně-cyklického pracovního úvazku. V takovém případě by skutečně existovalo nerovné zacházení mezi plným pracovním úvazkem a určitým druhem částečného pracovního úvazku, k újmě posledně uvedeného. Takové pravidlo by bylo v konfliktu se zásadou zákazu diskriminace v ustanovení 4 a členský stát by byl podle ustanovení 5 odst. 1 písm. a) povinen takovou překážku odstranit.

115. V rozsudku Schönheit a Becker Soudní dvůr rozhodl, že vnitrostátní právní úprava, která vede k nepřiměřenému omezování důchodového nároku zaměstnance, pokud jde o započítání období jeho práce na částečný úvazek, nemůže být považována za objektivně odůvodněnou ani skutečností, že důchod je v takovém případě protihodnotou za méně práce, nebo z důvodu, že jejím cílem je zabránit tomu, aby zaměstnanci pracující na částečný pracovní úvazek byli zvýhodňováni ve srovnání se zaměstnanci pracujícími na plný pracovní úvazek( ).

116. K takové situaci však zde zřejmě nedochází. Problémem není to, že zaměstnanci pracující na vertikálně-cyklický pracovní úvazek jsou nepřiměřeně znevýhodněni ve srovnání se zaměstnanci pracujícími na plný úvazek. Spočívá v tom, že zaměstnanci pracující na horizontální částečný pracovní úvazek jsou v určitém ohledu (výpočet odpracovaných týdnů) ve skutečnosti zvýhodněni ve srovnání se zaměstnanci pracujícími na plný nebo vertikálně-cyklický částečný úvazek.

117. Z toho vyplývá, že tři předložené otázky musí být na základě dosavadní analýzy zodpovězeny v tom smyslu, že ani ustanovení 4, ani ustanovení 1 nebo 5 odst. 1 písm. a) rámcové dohody v zásadě nebrání tomu, aby bylo zavedeno rozlišování mezi různými druhy částečného pracovního úvazku, na které se použijí různé podmínky, pokud takové rozlišování nezvýhodňuje zaměstnance na plný pracovní úvazek, a nediskriminuje (některé kategorie) zaměstnanců pracujících na částečný pracovní úvazek, nebo nepředstavuje překážku právní nebo správní povahy, která může omezit možnosti zaměstnání na částečný pracovní úvazek.

118. Tím však věc nekončí.

Obecná zásada rovného zacházení

119. Zákaz diskriminace v ustanovení 4 rámcové dohody je konkrétním vyjádřením obecné zásady rovného zacházení( ). Musí proto být vykládán v souladu s uvedenou zásadou. Veškerá vnitrostátní prováděcí opatření musí nadto respektovat obecné zásady práva Společenství, včetně zásady rovného zacházení( ).

120. Členské státy mohou svobodně zavést rozlišování mezi různými druhy částečných pracovních úvazků. Opatření, která zavedou, však musí být slučitelná a konzistentní s cíli a ustanoveními směrnice 97/81 a Rámcové dohody o částečném pracovním úvazku, a být v souladu se základními zásadami práva Společenství, zejména se zásadou rovného zacházení( ).

121. Z toho vyplývá, že členské státy nesmí zavést svévolné rozlišování mezi různými druhy částečných pracovních úvazků, které by bylo v rozporu s takovými cíli a které porušuje obecný zákaz diskriminace stanovený právem Společenství.

122. Ze skutkových okolností, jak je chápu, se mi zdá, že zaměstnanci pracující na horizontální a vertikálně-cyklický pracovní úvazek jsou ve srovnatelné situaci. Důvody, proč je s nimi zacházeno odlišně, pokud jde o získání nároku na důchod, nejsou na první pohled patrné. Takové rozdílné zacházení tak může představovat svévolné rozlišování, které je v zásadě v rozporu s obecným zákazem diskriminace.

123. Při jednání byli zmocněnec Itálie a poradce INPS dotázáni, zda by chtěli uvést jakékoliv odůvodnění pro nerovné zacházení v projednávané věci. Oba odkázali na skutečnost, že podle italského občanského práva jsou pracovní smlouvy o vertikálně-cyklickém částečném pracovním úvazku v neodpracovaných obdobích přerušovány (jsou „spící“). To znamená, že není vyplácena žádná mzda a nejsou ve prospěch zaměstnance odváděny žádné příspěvky. Itálie ve svém písemném vyjádření rovněž uvedla, že zaměstnanci mají právo vybrat si mezi horizontálním a vertikálně-cyklickým částečným pracovním úvazkem.

124. Pokud jde o odůvodnění založené na vnitrostátním právu, postačí připomenout, že podle ustálené judikatury se členský stát nemůže dovolávat ustanovení, praxe nebo situací svého vnitrostátního právního řádu coby důvodu, proč nesplnil povinnosti vyplývající z práva Společenství( ).

125. Pokud jde o odůvodnění založené na svobodné volbě zaměstnance mezi horizontálním a vertikálně-cyklickým částečným pracovním úvazkem, dokumenty předložené Soudnímu dvoru nasvědčují tomu, že ve skutečnosti taková volba pro zaměstnance leteckého dopravce, jakými jsou žalobci, neexistuje. Povaha jejich práce leteckého personálu na palubě letadla velmi ztěžuje – pokud přímo neznemožňuje – možnost, aby si zaměstnanci zvolili horizontální částečný pracovní úvazek (například práci 7 dnů v týdnu pouze 4 hodiny denně). Stěží lze „odejít z kanceláře“ po odpracování poloviny denní pracovní doby, pokud je takovou „kanceláří“ letadlo za letu( ). Praktická nemožnost organizace horizontálního částečného úvazku je zřejmě potvrzena použitelnou kolektivní smlouvou, která omezuje volbu částečného pracovního úvazku pro takové zaměstnance, jakými jsou žalobci, na vertikálně-cyklický částečný pracovní úvazek.

126. Uvedená odůvodnění proto zřejmě nemohou obstát.

127. Nakonec však bude příslušet vnitrostátnímu soudu, aby rozhodl jak to, zda nerovný způsob výpočtu získání nároků na důchod popsaný zmocněncem Itálie a poradcem INPS při jednání je skutečně metodou stanovenou vnitrostátním právem, a pokud tomu tak je, aby zkoumal, zda existuje objektivní odůvodnění pro takové nerovné zacházení( ).

Závěry

128. Ve světle výše uvedených skutečností navrhuji, aby Soudní dvůr odpověděl na otázky položené Corte d’Appello di Roma, Sezione Lavoro e Previdenza (Odvolací soud v Římě, senát pro pracovní právo a právo sociálního zabezpečení) takto:

„– rámcová dohoda, která je přílohou směrnice Rady 97/81/ES ze dne 15. prosince 1997 o Rámcové dohodě o částečném pracovním úvazku uzavřené mezi organizacemi UNICE, CEEP a EKOS, se nepoužije na zákonné důchody sociálního zabezpečení. Vnitrostátnímu soudu přísluší stanovit, zda důchod dotčený ve věci v původním řízení spadá do této kategorie. Dojde-li k závěru, že dotčený důchod je zákonným důchodem sociálního zabezpečení, musí zkoumat, zda Itálie vykonávala své pravomoci, pokud jde o sociální zabezpečení, v souladu s právem Společenství a zejména se zásadou zákazu diskriminace;

– Ustanovení 4 Rámcové dohody o částečném pracovním úvazku nebrání takové vnitrostátní právní úpravě, podle které se odpracované týdny pro získání nároku na důchod počítají v souladu se zásadou výpočtu ,poměrným dílem‘. Ustanovení 4 se použije na nerovné zacházení mezi různými druhy částečných pracovních úvazků pouze tehdy, pokud takové zacházení zároveň zvýhodňuje zaměstnance pracující na plný úvazek a diskriminuje zaměstnance pracující na částečný pracovní úvazek. Členské státy mohou svobodně zavést rozlišování mezi různými druhy částečných pracovních úvazků. Opatření, která zavedou, však musí být slučitelná a konzistentní s cíli a ustanoveními směrnice 97/81 a Rámcové dohody o částečném pracovním úvazku, a být v souladu se základními zásadami práva Společenství, zejména se zásadou rovného zacházení. Členské státy nesmí zavést svévolné rozlišování mezi různými druhy částečných pracovních úvazků, které by bylo v rozporu s takovými cíli a které porušuje obecný zákaz diskriminace stanovený právem Společenství.“