ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1.

Italské město Carrara je známé svým mramorem. V jeho okolí však byly v minulosti provozovány i jiné průmyslové činnosti. Tyto činnosti zanechaly přinejmenším v oblasti sousedního města Massa Carrara značné znečištění, a z tohoto důvodu byla na jeho území vyhlášena „národně významná lokalita“. Poté, co v mezidobí došlo ke změně vlastníků dotčených pozemků, probíhá spor mezi dnešními vlastníky, kteří nezpůsobili znečištění, a italskými orgány o to, do jaké míry lze od těchto vlastníků požadovat nápravu škod.
60.

Režim daňového paušálu pro nerezidentní pracovníky s bydlištěm v blízkosti hranic by totiž mohl být omezen i tak, že se pro tyto pracovníky namísto toho, aby byli z této úpravy zcela vyloučeni, sníží procentní sazba vyměřovacího základu daně z příjmu z 30 % na nižší hodnotu. Tím by totiž byly nerezidentním pracovníkům s bydlištěm v blízkosti hranic zachovány výhody režimu daňového paušálu v rozsahu, v němž by nemuseli prokazovat výši svých nákladů do určité výše a režimem daňového paušálu by se v určitém rozsahu zohlednily i náklady, které vůbec nevznikly ( 24 ). Tím by byl k dispozici mírnější prostředek, jak zamezit narušení hospodářské soutěže mezi nerezidentními pracovníky, neboť extrateritoriální náklady veškerých nerezidentních pracovníků by byly odhadnuty pro účely náhrady zaměstnavatelem prostřednictvím režimu daňového paušálu, byť v rozdílné výši, v závislosti na vzdálenosti jejich bydliště od hranice.
19.

Podstata projednávaného případu spočívá v první otázce. Tuto otázku je nicméně nutno upřesnit (viz bod 1). Následně je nutno připomenout právo provést posouzení vlivů na životní prostředí (viz k tomu bod 2), podpořené nárokem na účinnou právní ochranu (viz k tomu bod 3), který však nepřísluší každému, ale pouze dotčené osobě (viz k tomu bod 4). Doplňkově je třeba zabývat se zvláštním řízením o právní ochraně, které stanoví článek 11 směrnice EIA (k tomu viz bod 5), jakož i možnou kompenzací neprovedeného posouzení vlivů na životní prostředí při používání zvláštních zákonů (k tomu viz bod 6) a konečně tezí společnosti EMA, že se v projednávaném případě jedná o výjimku ze směrnice EIA (k tomu viz bod 7).
37.

V první řadě EIH tvrdí, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení tím, že dospěl k závěru, že schválení, jež Bundesbank udělila operacím prováděným EIH postupem třetí cestou, jež se týkaly dřívějších činností prováděných se sankcionovanými bankami, nebylo legální, jelikož ho Bundesbank udělila obecně, přičemž podle nařízení č. 961/2010 a nařízení č. 423/2007 lze povolení vydávat pouze případ od případu. EIH Tribunálu vytýká, že se tímto bodem zabýval bez návrhu, jelikož otázka nutnosti schválení případ od případu nebyla mezi účastnicemi řízení předmětem sporu, přičemž Rada se zejména omezila na tvrzení, že jí nic nebránilo v tom, aby se za účelem zařazení navrhovatelky na seznam osob a subjektů, jejichž aktiva musí být zmrazena, opírala i o povolená jednání. EIH dále podpůrně tvrdí, že příslušná ustanovení nařízení č. 423/2007 a nařízení č. 961/2010 obecné schválení operací výslovně nevylučují, a opírá se o příklady vycházející z praxe britského ministerstva financí, které provádí jak posouzení případ od případu, tak uděluje obecné schválení. V každém případě přísluší pravomoc rozhodnout o tom, že povolení není nutné, vnitrostátním orgánům. Tyto orgány musí při rozhodování o žádosti o povolení podle článků 7 a 9 nařízení č. 423/2007 nebo podle článků 18 a 21 nařízení č. 961/2010 nejprve zkoumat, zda je povolení nutné, poté posoudit, zda by mělo být uvedené povolení vydáno, a konečně rozhodnout, zda by mělo povolení podléhat určitým podmínkám. Je správné, že byla vnitrostátním orgánům svěřena pravomoc předem posoudit, zda se například uplatní článek 7 nařízení č. 423/2007, a pokud některý z těchto vnitrostátních orgánů rozhodne, že tomu tak není, znamená to, že se žádné povolení nevyžaduje a na daný orgán by se mělo pohlížet tak, že udělil svůj souhlas. Tento orgán o svém rozhodnutí informuje hospodářský subjekt, který tak musí požívat stejné ochrany, jako by získal povolení, tj. již neriskuje, že bude za provedení dané operace uveden na seznam. Rada proto nemohla uložit omezující opatření z důvodu operací provedených v souladu s postupem schváleným vnitrostátním orgánem v případě, že schválení spadá do jeho pravomoci na základě nařízení č. 423/2007 nebo nařízení č. 961/2010. Navíc Rada ani Komise nikdy neuvedly, že Bundesbank jednala neprávem, ani po ní nepožadovaly, aby své povolení vzala zpět. Bundesbank tak jednala z vlastní vůle, když na základě napadeného rozsudku změnila svou praxi a začala vyžadovat, aby byly napříště předkládány žádosti o povolení pro operace prováděné postupem třetí cestou. Uvedení jména EIH na seznam z důvodu operací provedených postupem třetí cestou je proto protiprávní. Tribunál se tím, že dospěl na základě údajné protiprávnosti obecného schválení k opačnému závěru a rozhodl, že taková posouzení nemohou Radu vázat, dopustil vážného pochybení.
73.

Pokud jde o tvrzení, že Komise nemohla vyloučit možnost, že dvě jednání byla výrazem jediné strategie, ze spisu nevyplývá nic, co by mohlo takové tvrzení podpořit. Popis událostí předložený samotnou Komisí totiž svědčí o opaku. Komise připustila, že její zaměstnanci byli informováni o předmětu druhé stížnosti před konáním první kontroly, avšak dodala, že při této příležitosti bylo jejím zaměstnancům rovněž připomenuto, že účelem této kontroly byl předmět první stížnosti, nikoli tedy druhé. Je zřejmé, že pokud by Komise měla podezření, že obě jednání byla výrazem jediného plánu, bylo by toto upozornění nejen zbytečné, ale dokonce i kontraproduktivní. Předpokládané protiprávní jednání by totiž mělo mnohem výraznější povahu a rozsah. Bylo by tedy logické, aby Komise aktivně vyhledávala případné vazby mezi těmito dvěma případy.
80.

Z tohoto hlediska je položená otázka zajímavá. Ke vzniku povinností vyplývajících ze směrnice 2008/94 je však vyžadováno neuspokojení peněžitého nároku z důvodu platební neschopnosti zaměstnavatele, který spadá do oblasti působnosti této směrnice (jako například ochranné plnění). Pokud by Soudní dvůr rozhodl v tom smyslu, že Spojené království provedlo metodu podle bodu ii) nesprávně (a nehledě na možnost výkladu vnitrostátního práva v souladu se směrnicí, což je problematika, která podle výslovného konstatování Court of Appeal není předmětem položených otázek), předpokladem nároku na ochranné plnění by bylo to, aby směrnice měla horizontální přímý účinek vůči zaměstnavatelům v soukromém sektoru bez ohledu na to, zda jsou platebně schopní, či platebně neschopní. Pokud by takový horizontální účinek neexistoval, argumentace USDAW a B. Wilson by vedla k absurdnímu výsledku, že zaměstnanci, kteří byli hromadně propuštěni platebně neschopnými zaměstnavateli, by měly rozsáhlejší práva než zaměstnanci, kteří byli hromadně propuštěni platebně schopnými zaměstnavateli, což je nepřijatelná myšlenka. V každém případě nebylo tvrzeno, že směrnice 98/59 má horizontální přímý účinek, a mně není jasné, proč by tomu tak mělo být. Za těchto okolností se zdá, že argumentace USDAW a B Wilson nemůže obstát.
66.

Kromě toho čl. 21 odst. 2 bránil novým dovozcům v tom, aby převedli jakoukoliv část svých práv (bez ohledu na to, zda splňovali podmínku minimálního využití stanovenou v čl. 8 odst. 4) na tradiční dovozce, protože by to mohlo podporovat vytváření umělých nebo spekulativních vztahů či narušovat obvyklé obchodní vztahy ( 23 ) a zcela ohrozit účel, který spočívá ve vyhrazení části množství, která bylo dáno k dispozici, novým dovozcům. Článek 21 odst. 2 proto podle všeho potvrzoval, že v případě, že noví dovozci sami využívali svá práva, vždy museli jednat na svůj účet. Nemělo by smysl zakázat převod práv novým dovozcem na tradičního dovozce, a zároveň dovolit novým dovozcům, kteří museli, pokud šlo o minulé dovozy srovnatelných výrobků, za účelem získání postavení nového dovozce jednat samostatně a na svůj účet, dovážet banány na účet tradičního dovozce. Důsledkem toho by bylo, že by tradiční dovozci mohli využívat registrovaných nových dovozců za účelem dovozu banánů na svůj účet a podle svých pokynů, což by znamenalo, že by činnost nových dovozců byla do značné míry umělá a zcela by narušovala zákaz stanovený v čl. 21 odst. 2. Právě takovému výsledku mělo nařízení č. 2362/98 zabránit.
31.

Totéž platí pro skutečnost, že společnost Mapfre Warranty byla pojištěna proti finančním ztrátám u společnosti Mapfre Asistencia. To, že je provozovaná činnost pojištěna proti finančním rizikům, neznamená, že by tím ztrácela charakter pojišťovací činnosti. Žádný statistický výpočet není neomylný, takže i pojišťovací činnost může přinášet ztráty. Kromě toho se podle čl. 4 odst. 1 šesté směrnice osobou povinnou k dani rozumí jakákoliv osoba, která provádí hospodářskou činnost, „a to bez ohledu na […] výsledky této činnosti“. Nevidím důvod, proč by se to nemělo vztahovat na činnosti osvobozené od daně.
34.

V této souvislosti nyní existují dva možné úhly pohledu. Na straně jedné by bylo možné vycházet z toho, že je možné, – konečné určení zůstává v každém případě vyhrazeno předkládajícímu soudu ( 14 ) – že kurzové ztráty vznikají spíše u podílů na společnosti mající sídlo v jiném členském státě. Je sice nesporné, že i hodnota tuzemských podílů může obsahovat kurzové riziko, a to nejen tehdy, je-li vklad denominován v cizí měně, nýbrž i tehdy, jestliže tuzemská společnost sama investovala do cizích měn. Přesto může být hodnota podílu na zahraniční společnosti více ovlivněna hodnotou cizích měn, protože tato společnost by mohla častěji než tuzemská společnost investovat do majetku vyjádřeného v cizí měně.
60.

Tento postup měl nicméně velmi nešťastný důsledek. Kdyby Nejvyšší správní soud položil Soudnímu dvoru předběžnou otázku ve smyslu čl. 267 odst. 3 SFEU, poskytl by mu Soudní dvůr včas potřebné vodítko, na jehož základě by prvně jmenovaný soud ve věci rozhodl ve prospěch společnosti Alpenrind a pokuta by byla zrušena. Takto byla společnost Martin Meat nucena zaplatit vysokou pokutu, jež neměla nikdy být uložena, protože požadavek pracovního povolení pro pracovníky společnosti Martin Meat byl v rozporu s přílohou X aktu o přistoupení z roku 2003. Společnost Martin Meat bude nyní zřejmě nucena vyžádat si v Rakousku právní stanovisko ohledně možnosti uplatňovat u rakouských soudů mimosmluvní odpovědnost rakouského státu, a to s přihlédnutím k aspektům uvedeným v judikatuře Soudního dvora, pokud jde o odpovědnost členského státu za újmu způsobenou jednotlivcům porušením unijního práva vnitrostátním soudem, který rozhodoval v předmětné věci v posledním stupni ( 41 ).
40.

J.-B. Lafonta nicméně tvrdí, že jeho názor je potvrzen i právní naukou Evropského výboru regulátorů trhů s cennými papíry (dále jen „CESR“) ( 26 ). V bodě 1.8 dokumentu nazvaného „Market Abuse directive, Level 3 – second set of CESR guidance and information on the common operation of the directive to the market“ z července 2007 (směrnice o zneužívání trhu, stupeň 3 – druhá řada pokynů a informací CESR o jednotném uplatňování směrnice na trhu; dále jen „pokyny“) ( 27 ), totiž CESR uvádí, že informaci lze považovat za dostatečně přesnou například za dvou okolností. Zaprvé, pokud je tato informace takové povahy, že umožňuje rozumnému investoru přijmout investiční rozhodnutí, aniž podstoupí finanční rizika nebo pouze s omezeným rizikem, čímž se rozumí, že na základě této informace může investor s jistotou odhadnout, jakým způsobem ovlivní tato informace po svém uveřejnění cenu dotčeného finančního nástroje a cenu příslušných odvozených finančních derivátů. Například pokud někdo ví, že konkrétní emitent je právě předmětem veřejné nabídky na koupi, může si být jist tím, že cena akcií tohoto emitenta se po uveřejnění nabídky zvýší. Zadruhé, pokud je informace takové povahy, že může být ihned využita v rámci trhu ( 28 ).
13.

Zatímco je podle názoru Bundesfinanzhof AuslInvestmG v souladu s podmínkami časové a osobní působnosti stanovenými v čl. 57 odst. 1 ES, jelikož tato právní úprava zůstala v podstatné části nezměněna od 31. prosince 1993 a vztahovala se v projednávaném případě na podíly v investičních fondech, které spravovaly správcovské společnosti se sídlem ve třetích zemích, nebyla podle všeho splněna hmotněprávní podmínka, což by mělo vést k zamítnutí opravného prostředku „Revision“ podaného německými daňovými orgány. Podle předkládajícího soudu je totiž nepochybné, že pokud by se 57 odst. 1 ES ve věci v původním řízení neuplatnil, jak se tento soud domnívá, bylo by paušální zdanění stanovené v § 18 odst. 3 AuslInvestmG ve spojení jednak s nemožností investora prokázat skutečnou výši svých příjmů, nesplňují-li investiční fondy podmínky § 17 odst. 3 tohoto zákona, a jednak se skutečností, že nebyl určen žádný zástupce v souladu s § 18 odst. 2 uvedeného zákona, zjevně neslučitelné s volným pohybem kapitálu stanoveným v článku 56 ES a nemohlo by být odůvodněno z titulu ustanovení článku 58 ES ani naléhavými důvody veřejného zájmu. Z toho důvodu má předkládající soud s odkazem na rozsudek Cilfit a další ( 6 ) za to, že není nezbytné předkládat otázku týkající se výkladu článků 56 ES a 58 ES.
75.

Tribunál dodal, že „[o]pačné řešení by […] způsobilo nebezpečí svévolného zacházení při výkonu spravedlnosti, neboť přípustnost žaloby by pak závisela na datu, které nelze dopředu určit, kdy bude vyhlášeno rozhodnutí Tribunálu, jímž se končí řízení“ ( 33 ), a že i za předpokladu, že by čl. 263 čtvrtý pododstavec SFEU, zvláště jeho poslední větný člen, mohl v daném případě žalobkyním přiznat aktivní legitimaci, kterou by podle čl. 230 čtvrtého pododstavce ES neměly, nebylo by možné tuto aktivní legitimaci zohlednit pro účely posouzení přípustnosti projednávané žaloby vzhledem k tomu, že lhůta k podání žaloby ve smyslu jak čl. 230 čtvrtého pododstavce ES, tak čl. 263 šestého pododstavce SFEU již uplynula dne 1. prosince 2009, kdy článek 263 SFEU vstoupil v platnost ( 34 ).
63.

Je třeba připomenout, že Komise měla v bodě 602 odůvodnění sporného rozhodnutí za to, že: „[Navrhovatelka] uvádí, že se neúčastnila žádné technické schůzky po technické schůzce ze dne 11. a 12. května 2004, a dodává, že její zástupce podle interní komunikace zrušil cestu na schůzku ze dne 3. a 4. listopadu 2004 v návaznosti na radu svého nadřízeného. Komise podotýká, že neexistuje žádný důkaz o případném odstoupení od kartelové dohody. V případech komplexních protiprávních jednání skutečnost, že se podnik nezúčastní schůzky nebo nesouhlasí s tím, o čem se diskutuje na schůzce, neznamená, že se tento podnik přestal podílet na trvajícím protiprávním jednání. Pro ukončení protiprávního jednání se podnik musí jasně distancovat od kartelové dohody. […] [Navrhovatelka] nepředložila přesný důkaz, podle kterého zcela nezávisle přijala jednostrannou strategii na trhu a jasně a otevřeně se distancovala od činností kartelové dohody. Naopak důkazy, které má Komise k dispozici, svědčí o tom, že [navrhovatelka] dostala oficiálně pozvánky na tři další technické schůzky (tedy na tři poslední technické schůzky uspořádané před provedením kontrol). Komise poznamenává, že zástupce [navrhovatelky] potvrdil, že se zúčastní schůzky dne 3. a 4. listopadu 2004, i když se zdá, že následně cestu zrušil. Stejně tak, pokud jde o schůzku ze dne 23. a 24. února 2005, [Sasol Wax International AG, Sasol Holding in Germany GmbH a Sasol Limited, organizátorka této schůzky, dále jen „Sasol“] již zarezervovala pokoj pro zástupce [navrhovatelky] v hotelu, kde se konala schůzka, přičemž tato rezervace byla následně zrušena. Komise z toho tedy vyvodila, že společnosti Sasol a ostatním účastníkům bylo jasné, že se [navrhovatelka] podílela na kartelové dohodě až do konce. Komise také poznamenává, že diskuse vedené na schůzkách nebyly podstatně odlišné od těch, které se vedly na předchozích schůzkách, ale že účastníci nadále diskutovali o zvýšení cen, aniž zmínili jakýkoliv pokus [navrhovatelky] opustit kartelovou dohodu (viz body 175, 176 a 177 odůvodnění), a že nebylo neobvyklé, že se podniky neúčastnily některých schůzek v době trvání kartelové dohody. Tyto dvě skutečnosti prokazují, že [navrhovatelka] nebyla vnímána jako společnost, která po schůzce z května 2004 odešla z kartelové dohody. Interní sdělení zástupce [navrhovatelky] v souvislosti s důvody neúčasti na schůzce nelze v žádném případě považovat za veřejné distancování se. Vzhledem k tomu, že žádná jiná informace nenaznačuje, [že navrhovatelka] se distancovala od kartelové dohody, má Komise za to, že účast [navrhovatelky] na kartelové dohodě neskončila před kontrolami.“
128.

Domnívám se totiž, že lze Tribunálu jen stěží vytýkat, že nevznesl otázku, která mu nebyla přímo předložena. Domnívám se, že pokud by se dospělo k jinému závěru, znamenalo by to nedodržení hlavních procesních zásad tím, že by se soudu uložila nepřiměřená povinnost, založená na přání jistým způsobem „kompenzovat“ uplatnění, Soudním dvorem potvrzené, domněnky rozhodujícího vlivu mateřských společností na jejich dceřiné společnosti. Později se k tomu ještě vrátím.
61.

Takovou prahovou hodnotu de minimis by bylo s ohledem na rozličnost trhů s různými výrobky v Evropě obtížné definovat s obecnou platností, a mohla by tudíž vést k velké právní nejistotě. Dále by existovalo vážné nebezpečí, že dojde k vytvoření „vnitřního trhu dvou tříd“, ve kterém by z právních rámcových podmínek platných jednotně v celé Unii mohly těžit pouze významné výrobky, v souvislosti s nimiž existuje obchod ve velkém objemu, zatímco obchod s méně významnými výrobky by byl z využití těchto podmínek vyloučen. To by mohlo být nevýhodné právě pro určité nové výrobky, v případě kterých obchod s nimi ještě vykazuje malý objem, a pro jejichž proniknutí na vnitřní trh bude možná třeba stanovit jednotné právní rámcové podmínky.
46.

Domnívám se však, že vyloučit lze pouze vkladové listy ve smyslu unijního práva, tedy převoditelné cenné papíry, takže pokud by tato podmínka nebyla splněna a jednalo se například o potvrzení znějící na jméno, není relevantní, že jejich emitentem byla pojištěná instituce ( 14 ). Jinými slovy, jestliže by sporné finanční nástroje vzhledem ke svým vlastnostem nebyly převoditelné, a tudíž by bez ohledu na svůj název nepředstavovaly vkladové listy ve vlastním slova smyslu, nevztahovala by se na ně možnost vynětí stanovená směrnicí o vkladech.
48.

Užitečné vodítko ke kritériím pro určení toho, co je převažujícím využitím určitého konkrétního pozemku, poskytuje nařízení č. 370/2009 (kterým byl do nařízení č. 795/2004 vložen článek 3c), a to i přesto, že toto nařízení není použitelné ratione temporis na celé období od roku 2005 do roku 2009. Článek 3c nařízení č. 795/2004 ve skutečnosti stanoví, že plochu, která je využívána k zemědělské i nezemědělské činnosti je třeba považovat za plochu využívanou převážně k zemědělské činnosti, jestliže může být zemědělská činnost uskutečňována, aniž by ji [významně] ztěžovala intenzita, povaha, doba trvání či načasování nezemědělské činnosti.
61.

Tribunál má za to, že v daném případě se o takový případ nejedná, a to ze tří důvodů. Prvním důvodem je to, že sporné částky byly vyplaceny „na základě smlouvy“. Druhým důvodem je to, že žádost o vrácení neoprávněně vyplacených částek odpovídá právu stanovenému v čl. 19 odst. 1 všeobecných podmínek. Konečně třetím důvodem je to, že samo sporné oznámení o dluhu požadovalo vrácení neoprávněně vyplacených částek „v souladu s článkem 19 všeobecných podmínek“. Tribunál z toho vyvodil, že sporným oznámením o dluhu měla být uplatněna práva Komise založená smlouvou a nemělo mít právní účinky, které by vyplývaly z toho, že uvedený orgán vykonává výsady veřejné moci svěřené mu na základě unijního práva.
7.

Směrnice o navracení vznikla na dvou různých zasedáních Evropské rady. Během prvního z uvedených zasedání, které se konalo v Tampere ve dnech 15. a 16. října 1999, byl dojednán společný postup v oblasti imigrační a azylové politiky ( 18 ). Na zasedání v Bruselu ve dnech 4. a 5. listopadu 2004 Evropská rada vyzvala k vypracování účinné politiky pro vyhošťování a dobrovolný návrat založené na společných normách pro navracení osob humánním způsobem a při plném respektování jejich lidských práv a důstojnosti ( 19 ). Obecným cílem směrnice je stanovit jasná, průhledná a spravedlivá pravidla pro účinnou návratovou politiku jakožto nezbytnou složku dobře řízené migrační politiky ( 20 ). Směrnice o navracení proto zavádí pravidla platná pro všechny státní příslušníky třetích zemí, kteří nesplňují nebo přestali splňovat podmínky vstupu, pobytu nebo bydliště v členském státě ( 21 ). Vyhoštění neoprávněně pobývajících státních příslušníků třetích zemí z území členských států je třeba provádět ve spravedlivém a průhledném řízení. V souladu s obecnými zásadami práva Evropské unie by rozhodnutí podle směrnice o navracení měla být přijímána individuálně a měla by být založena na objektivních kritériích, a tudíž by se měly zohlednit i jiné skutečnosti než samotný neoprávněný pobyt ( 22 ). Členské státy však mají právo navracet neoprávněně pobývající státní příslušníky třetích zemí, pokud jsou zavedeny spravedlivé a účinné azylové systémy, jež plně respektují zásadu nenavracení ( 23 ). Neexistuje-li důvod domnívat se, že by účel řízení o navrácení mohl být dobrovolným návratem zmařen, měl by být dobrovolný návrat upřednostněn před nuceným návratem a měla by se poskytnout lhůta k dobrovolnému opuštění území. Pokud to vyžadují zvláštní okolnosti jednotlivých případů, měla by být lhůta k dobrovolnému opuštění území prodloužena ( 24 ). Řešena by měla být dále situace neoprávněně pobývajících státních příslušníků třetích zemí, kteří zatím nemohou být vyhoštěni. Účinkům vnitrostátních opatření pro navrácení je navíc přiznána unijní působnost zavedením zákazu vstupu, který se vztahuje na vstup a pobyt na území všech členských států ( 25 ). Členské státy by měly mít rychlý přístup k údajům o zákazech vstupu vydaných ostatními členskými státy v souladu s nařízením o SIS II ( 26 ).
57.

Pokud by členské státy měly takovouto volnost, vedlo by to k tomu, že osoby spadající do působnosti nařízení č. 1408/71 by byly zbaveny ochrany v oblasti sociálního zabezpečení, a to v důsledku právních předpisů, jež by na ně byly použitelné ( 14 ). Dokonalým příkladem takovéhoto rizika je právě situace E. Fischer-Lintjens, neboť zdravotní pojištění, jež měla sjednáno na účet příslušných německých institucí, bylo dne 1. května 2006 se zpětnou účinností přerušeno, avšak v Nizozemsku nemohla ani při nejlepší snaze uzavřít zdravotní pojištění dříve než od měsíce července 2007, přestože se tento členský stát stal příslušným k tomu, aby jí vyplácel důchod, a korelativně také k tomu, aby jí od 1. května 2006 vyplácel sociální dávky podle nařízení č. 1408/71.
27.

Předseda Soudního dvora povolil vedlejší účastenství Německa a uneseními ze dne 3. března 2015 vedlejší účastenství European Crop Protection Association, CropLife International, CropLife America, Inc., National Association of Manufacturers of the United States of America a American Chemistry Council, Inc., European Chemical Industry Council a European Crop Care Association na podporu návrhových žádání Komise. Výše uvedení vedlejší účastníci se zúčastnili písemné části řízení a kromě Německa i jednání.
34.

Taková definice „soudu“ ve smyslu článku 267 SFEU by byla nepraktická, neboť by pro Soudní dvůr znamenala obtížné ověření vlastní pravomoci. Mohl by ji totiž ověřit pouze na základě vyčerpávající informace týkající se jeho procesního práva poskytnuté předkládajícím soudem. Soudnímu dvoru přitom nejsou v žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce nezbytně sdělena všechna vnitrostátní procesní pravidla. Navíc nedostatek pravomoci Soudního dvora by závisel na skutečném uplatnění sporných procesních pravidel ve věci, při jejímž projednávání byla podána žádost o rozhodnutí o předběžné otázce. Mám-li se vrátit k případu italského soudního řádu správního, senát Consiglio di Stato (Státní rada) totiž nemusí nutně položit Soudnímu dvoru předběžnou otázku, pokud má za to, že právní zásada formulovaná plénem je v rozporu s unijním právem. Soudní dvůr by přitom neměl pravomoc pouze v tomto případě.