STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

Manuela Campos Sánchez-Bordony

přednesené dne 15. listopadu 2016 ( 1 )

Věc C‑4/16

J. D.

proti

Prezes Urzędu Regulacji Energetyki

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Sądem Apelacyjnym w Warszawie (odvolací soud ve Varšavě, Polsko)]

„Životní prostředí — Směrnice 2009/28/ES — Obnovitelné zdroje energie — Vodní energie — Pojem — Energie vyrobená ve vodní elektrárně nacházející se v místě, kde se vypouští průmyslové odpadní vody jiného podniku“

1. Zahrnuje [pojem] „energie z obnovitelných zdrojů“ ve smyslu směrnice 2009/28/ES ( 2 ) energii vyrobenou ve vodní elektrárně, která využívá odpadní vody vypouštěné třetí osobou, jejíž předmět činnosti je jiný než výroba elektřiny? To je podstatou otázky položené Soudnímu dvoru předkládajícím soudem, který má pochybnosti, zda je tento pojem omezen pouze na energii získanou z „přirozeného“ spádu povrchových vod.

2. V tomto stanovisku vycházím z toho, že jak z obsahu směrnice 2009/28/ES, tak z jejího účelu lze usuzovat, že charakter cesty ať už přírodní nebo umělé, po níž proudí voda, jejíž spád je využíván k výrobě elektrické energie, není podstatný, pokud nejde o přečerpávací elektrárnu.

I – Právní rámec

A – Unijní právo

1. Směrnice 2009/28/ES

3. Podle bodu 1 odůvodnění: „[k]ontrola spotřeby energie v Evropě a větší využívání energie z obnovitelných zdrojů spolu s úsporami energie a zvýšením energetické účinnosti, představují důležitou součást balíčku opatření, která jsou zapotřebí ke snižování emisí skleníkových plynů […].“

4. Bod 30 odůvodnění zní takto: „[p]ři výpočtu přínosu vodní a větrné energie pro účely této směrnice by se měly následky klimatických změn vyrovnat použitím normalizačního pravidla. Navíc by elektřina vyrobená v přečerpávacích elektrárnách z vody, která byla nejprve vypumpována nahoru, neměla být považována za energii vyrobenou z obnovitelných zdrojů.“

5. Podle článku 2: „[p]ro účely této směrnice se použijí definice uvedené ve směrnici 2003/54/ES“ ( 3 ), přičemž „a) ‚obnovitelnými zdroji energie‘ se rozumí energie z obnovitelných nefosilních zdrojů, totiž energie větrná, solární, aerotermální, geotermální, hydrotermální a energie z oceánů, vodní energie, energie z biomasy, ze skládkového plynu, z kalového plynu z čistíren odpadních vod a z bioplynů“.

6. V souladu s čl. 3 odst. 1: „[k]aždý členský stát zajistí, aby se v roce 2020 podíl energie z obnovitelných zdrojů na hrubé konečné spotřebě energie vypočítaný v souladu s články 5 až 11 rovnal alespoň jeho celkovému národnímu cíli pro podíl energie z obnovitelných zdrojů v uvedeném roce, jak je to stanoveno v příloze I […].“

7. Článek 5 stanoví: „1. Hrubá konečná spotřeba energie z obnovitelných zdrojů se v jednotlivých členských státech vypočte jako součet: a) hrubé konečné spotřeby elektřiny z obnovitelných zdrojů energie; […] 3. Pro účely odst. 1 písm. a) se hrubá konečná spotřeba elektřiny z obnovitelných zdrojů energie vypočte jako množství elektřiny vyrobené v členském státě z obnovitelných zdrojů energie, kromě výroby elektřiny v přečerpávacích elektrárnách z přečerpané vody. […] Elektřina vyrobená z vodní a větrné energie se zohlední v souladu s normalizačními pravidly uvedenými v příloze II. […] 7. Metodologie a definice použité pro výpočet podílu energie pocházející z obnovitelných zdrojů jsou stanoveny v nařízení (ES) č. 1099/2008[ ( 4 ) ] […]“

2. Směrnice 2003/54/ES

8. Směrnice 2003/54/ES byla zrušena směrnicí 2009/72/ES ( 5 ), jejíž článek 48 [předběžně] stanoví, že toto zrušení platí od 3. března 2011, a odkazy na zrušenou směrnici se vykládají jako odkazy na samotnou směrnici 2009/72.

9. Článek 2 bod 30 směrnice 2009/72/ES upřesňuje [pojem] „obnovitelné zdroje energie“ ve smyslu článku 2 bod 30 směrnice 2003/54, konkrétně takto „obnovitelné nefosilní zdroje energie (energie větrná, sluneční, geotermální, energie vln, energie přílivová, vodní, energie z biomasy, ze skládkového plynu, z plynů z čistíren odpadních vod a z bioplynů)“.

3. Nařízení č. 1099/2008

10. V položce 5 přílohy B nařízení č. 1099/2008 je „vodní energie“ definována jako „[p]otenciální a kinetická energie vody přeměněná na elektřinu v hydroelektrárnách“, což zahrnuje i elektřinu vyrobenou v přečerpávacích vodních elektrárnách.

B – Vnitrostátní právo

1. Energetický zákon (Ustawa prawo energetyczne) ( 6 )

11. Článek 3, ve znění platném ke dni 6. listopadu 2013, stanoví: „[p]ro účely tohoto zákona se rozumí: […] 20) ‚obnovitelným zdrojem energie‘: zdroj využívající při zpracování energii větrnou, sluneční, aerotermální, geotermální, hydrotermální, vln, proudů a přílivů, spádu řek a energii získanou z biomasy, z bioplynu ze skládek odpadů i z bioplynu vznikajícího v procesu zpracování nebo čištění odpadních vod a při rozkladu skladovaných zbytků rostlin a živočichů. […]“

12. Článek 3 odst. 20, ve znění platném od 4. května 2015, definuje „obnovitelné zdroje energie“ odkazem na zákon o obnovitelných zdrojích energie.

2. Zákon o obnovitelných zdrojích energie (Ustawa o odnawialnych źródłach energii) ( 7 )

13. Článek 2 stanoví: „[…] 12) ‚vodní energie‘ – energie spádu vnitrozemských povrchových vod, s výjimkou energie získané výkonem čerpadla v přečerpávacích elektrárnách nebo vodních elektrárnách s čerpadlem; […] 18) ‚malé zařízení‘ – zařízení obnovitelného zdroje energie s celkovým instalovaným elektrickým výkonem větším než 40 kW ale menším než 200 kW, připojené k rozvodné síti jmenovitého napětí nižším než 110 kV, nebo s dosažitelným tepelným výkonem větším než 120 kW a menším než 600 kW; […] 22) ‚obnovitelné zdroje energie‘ – obnovitelné nefosilní zdroje energie včetně energie větrné, sluneční, aerotermální, geotermální a hydrotermální, vodní energie, energie vln, proudů a přílivů, energie získané z biomasy, bioplynu, zemědělského bioplynu nebo biokapalin; […]“

14. Článek 7 stanoví: „Hospodářská činnost v oblasti výroby elektrické energie z obnovitelných zdrojů energie v malém zařízení […] je regulovanou činností ve smyslu zákona o obchodu a průmyslu a musí být zapsána do rejstříku výrobců vykovávajících hospodářskou činnosti v oblasti malých zařízení […]“

3. Vodní zákon (Ustawa prawo wodne) ( 8 )

15. Článek 5 odst. 3 stanoví: „Vnitrozemské povrchové vody se dělí na: 1) tekoucí, které zahrnují vodu: a) v přírodních vodních tocích, kanálech a zdrojích, ve kterých začínají vodní toky; b) v jezerech a jiných přírodních vodních nádrží se stálým nebo pravidelným přirozeným přítokem nebo odtokem povrchových vod; c) v umělých vodních nádržích umístěných při tekoucích vodách; 2) stojaté, které zahrnují vodu v jezerech a jiných přírodních vodních nádržích, které nejsou přímo přirozeně propojeny s povrchovými tekoucími vodami. […]“

II – Skutkové okolnosti

16. Společnost J. D. je podnik, který měl oprávnění k výrobě elektřiny z obnovitelných zdrojů od 20. listopadu 2004 do 20. listopadu 2014. Povolení se vztahovalo konkrétně na dvě zařízení na výrobu bioplynu a malou vodní elektrárnu (s výkonem 0,160 MW) nacházející se v místě, kde vypouští odpadní vody jiný podnik (PKN Orlen SA), provozující jinou činnost, než výrobu elektřiny.

17. Prodloužení příslušného povolení k provozu vodní elektrárny bylo zamítnuto rozhodnutím předsedy Regulačního úřadu pro energetiku (dále jen „regulační úřad“) ze dne 6. listopadu 2013 s argumentem, že „za energii z obnovitelných zdrojů energie mohou být považovány pouze vodní elektrárny využívající energii získanou z vln, mořských proudů a přílivů nebo ze spádu řek ( 9 )“.

18. Rozhodnutí předsedy regulačního úřadu potvrdil rozhodnutím Sądu Okręgowego w Warszawie (okresní soud ve Varšavě, Polsko) ze dne 5. listopadu 2014, který odkázal na definici obnovitelných zdrojů energie obsaženou v čl. 3 bodu 20 energetického zákona ve znění platném k datu vydání napadeného rozhodnutí.

19. Společnost J. D. podala proti rozhodnutí soudu prvního stupně odvolání k Sądu Apelacyjnemu w Warszawie (odvolací soud ve Varšavě, Polsko). Svůj návrh podepřel námitkou neslučitelnosti čl. 3 bodu 20 energetického zákona se směrnicí 2009/28/ES.

20. V této souvislosti Sąd Apelacyjny w Warszawie (odvolací soud ve Varšavě) pokládá předběžnou otázku.

III – Předběžná otázka

21. Předběžná otázka položená dne 4. ledna 2016 zní takto: „Je třeba pojem ‚vodní energie pocházející z obnovitelných zdrojů energie‘ podle čl. 2 písm. a), ve spojení s čl. 5 odst. 3 a bodem 30 odůvodnění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/28 […], chápat tak, že zahrnuje pouze energii vyrobenou ve vodních elektrárnách, které využívají spádu vnitrozemských povrchových vod, včetně spádu řek, nebo také energii vyrobenou ve vodní elektrárně (která není přečerpávací elektrárnou ani elektrárnou s čerpadlem), jež se nachází v místě, kde se vypouští průmyslové odpadní vody jiného podniku?“

IV – Řízení před Soudním dvorem a argumenty účastníků řízení

22. Společnost J. D., polská a italská vláda a Komise předložily písemná vyjádření. Soudní dvůr v souladu s čl. 76 odst. 2 jednacího řádu souhlasil s upuštěním od veřejného slyšení.

23. Společnost J. D. tvrdí, že podle směrnice 2009/28 jedinou energií vyrobenou ve vodních elektrárnách, která se nepovažuje za energii pocházející z obnovitelných zdrojů je energie získaná z přečerpávacích zařízení. Podle jejího názoru směrnice 2009/28 umožňuje za energii pocházející z obnovitelných zdrojů energie považovat i energii získanou využitím odpadních vod třetího subjektu, který ji po použití spádem shora vypouští.

24. Polská vláda trvá na tom, že pojmy „energie z obnovitelných zdrojů“ [čl. 2 písm. a) směrnice 2009/28] a „obnovitelné zdroje energie“ [čl. 2 bod 30 směrnice 2009/72] odkazují na nefosilní zdroje energie, které jsou charakteristické tím, že se obnovují přirozeně, bez zásahu člověka, v relativně krátkém časovém intervalu nebo se vůbec nevyčerpávají, a jejichž využití pomáhá dosáhnout přínosů životnímu prostředí sledovaných směrnicí 2009/28.

25. Proto se dle polské vlády pojem „vodní energie vyrobené z obnovitelných zdrojů“ vztahuje k energii, která vzniká z přirozeného spádu vnitrozemských povrchových vod včetně vod říčních.

26. Polská vláda navíc dodává, že směrnice 2009/28 popírá, že by charakter elektrické energie pocházející z obnovitelných zdrojů měla i energie vzniklá z přečerpávacích elektráren. Z této premisy dovozuje, že činnost vodních elektráren, které ačkoli nejsou přečerpávacími elektrárnami, využívají vodu vypumpovanou nahoru jinými provozními zařízeními, není založena na využití obnovitelných zdrojů energie, jež se vyskytují jako součást životního prostředí v přírodní podobě.

27. Podle italské vlády je třeba energii vytvořenou využitím gravitačního spádu vody v umělých stavbách zahrnout do pojmu „energie z obnovitelných zdrojů“ za podmínky, že tyto stavby byly postaveny za jiným hospodářským účelem, než je výroba elektrické energie.

28. Podle italské vlády bod 30 odůvodnění směrnice 2009/28 obsahuje dvě hypotézy: a) vodní energie je produktem využití umělých spádů vody vytvořených přesně za tímto účelem nebo b) jde o energii získanou z umělých spádů vody postavených za jiným účelem, než je výroba elektřiny. V prvním případě nelze hovořit o „energii z obnovitelných zdrojů“, neboť je-li potřeba jiné energie ke spuštění čerpadla, celkové saldo využité energie ve vztahu k energii získané je téměř nulové, což by vylučovalo přínos životnímu prostředí. Naproti tomu druhý případ by se vztahoval na již existující struktury a infrastruktury, což by optimalizovalo přínos životnímu prostředí a hospodářské náklady.

29. Navíc, pokračuje italská vláda, jelikož směrnice 2009/28 výslovně vylučuje z pojmu „elektřina pocházející z obnovitelné vodní energie“ pouze výrobu elektřiny čerpadlem, výjimka nezahrnuje případy, v nichž se elektřina získává prostřednictvím vypouštěné vody rovněž uměle vytvořeného zařízení, avšak vytvořeného za jiným hospodářským účelem, než je získání elektřiny.

30. Komise zdůrazňuje, že při absenci pojmu vodní energie ve směrnici 2009/28 nezbývá, než odvolat se na definici vodní energie, která se nachází v bodě 5.1.1 přílohy B nařízení č. 1099/2008, na niž odkazuje čl. 5 odst. 7 směrnice 2009/28.

31. Na základě této definice a metody výpočtu hrubé konečné spotřeby elektřiny z obnovitelných zdrojů (čl. 5 odst. 3 uvedené směrnice) Komise dodává, že dle unijního zákonodárce je „elektřina pocházející z obnovitelných zdrojů“ energie vyrobená ve vodní elektrárně přeměnou potenciální nebo kinetické energie vody, kromě elektřiny vyrobené v přečerpávacích vodních elektrárnách z vody vypumpované nahoru. Nakonec Komise zdůrazňuje, že zákonodárce nerozlišuje mezi typy použité vody, ať už pocházejí z přírodních nebo umělých toků.

V – Posouzení

32. V tomto řízení o předběžné otázce se nejedná o objasnění, které zdroje jsou „obnovitelné zdroje“ obecně, ani za jakých podmínek je třeba uvažovat o tom, že vodní energie pochází z tohoto typu zdrojů. Otázka Sądu Apelacyjnego w Warszawie (odvolací soud ve Varšavě) je mnohem přesnější, tento soud zajímá, zda lze hodnotit jako „energii z obnovitelných zdrojů“ve smyslu směrnice 2009/28 velmi konkrétní typ vodní energie: vyrobené v malé vodní elektrárně prostřednictvím využití vody vypouštěné jiným zařízením, které ji napřed využilo pro vlastní účely, odlišné od výroby elektřiny.

33. Chtěl jsem zdůraznit zmínku o směrnici 2009/28, neboť je snadné klouzat v probíhajícím řízení po obecných mimoprávních pojmech a zapomenout, že debata, do níž se mohou vložit soudy i Soudní dvůr, je ta, která se vyslovuje k právním kategoriím.

34. Říkám to, protože se mi zdá, že se zde nedá operovat s předvytvořeným pojmem „obnovitelných zdrojů energie“, jimiž se v linii naznačené polskou vládou rozumějí takové zdroje ( 10 ), které se obnovují přirozeným způsobem, bez zásahu člověka. Vyjdeme-li z tohoto apriorního pojmu, nevyhnutelně narazíme na problém kvalifikace například energie vyrobené s využitím umělých vodních toků jako „energie z obnovitelných zdrojů“.

35. Naproti tomu pojem, který je důležitý, je jedině pojem ze směrnice 2009/28, který vymezuje pro své použití „energii pocházející z obnovitelných zdrojů“ následujícími slovy: „energie pocházející z obnovitelných nefosilních zdrojů energie“ [čl. 2 písm. a)] ( 11 ). Koncept zase nenabízí [definici] pojmu „obnovitelné nefosilní zdroje“, ale s přesností vyjmenovává, které zdroje to jsou, konkrétně: „energie větrná, solární, aerotermální, geotermální, hydrotermální a energie z oceánů, vodní energie, energie z biomasy, ze skládkového plynu, z kalového plynu z čistíren odpadních vod a z bioplynů“. Podle čl. 2 písm. a) směrnice 2009/28 hovořit o „obnovitelných nefosilních zdrojích“ je jako obecně hovořit o těch, které jsou [v tomto článku] dále zmíněny, k čemuž může vést výraz „totiž“. ( 12 )

36. Bez ohledu na to, co znamenají energie z obnovitelných zdrojů v ostatních oblastech znalostí, a nezávisle na tom, zda je v uvedených ostatních oblastech správné, či nikoli ztotožňovat je s energiemi z „obnovitelných nefosilních zdrojů“, je proto jisté, že z hlediska právní terminologie – konkrétně z hlediska právních pojmů směrnice 2009/28 – se vodní energie objevuje mezi nimi. V souladu s nařízením č. 1099/2008 ( 13 ) je tento druh energie definován z pohledu statistiky jako „[p]otenciální a kinetická energie vody přeměněná na elektřinu v hydroelektrárnách“, přičemž je do ní zahrnuta [energie], která se získává prostřednictvím přečerpávacích vodních elektráren.

37. Jestliže je tomu tak, pak v zásadě veškerá „vodní energie“ musí být pro účely směrnice 2009/28 katalogizována jako „energie pocházející z obnovitelných zdrojů“, ať už pochází ze spádu vody v umělých vodních tocích nebo s využitím vody, která teče v přírodních tocích ( 14 ). Proto vnitrostátní právní úprava, která přihlíží k rozlišení mezi přirozeností nebo umělostí vodních toků, které slouží k výrobě elektrické energie, jako ke kritériu pro její zahrnutí do výčtu energií pocházejících z obnovitelných zdrojů, není slučitelná se směrnicí 2009/28.

38. Jediná výjimka z tohoto pravidla je výslovně stanovena v samotné směrnici 2009/28, jejíž bod 30 odůvodnění vyznívá tak, že „elektřina vyrobená v přečerpávacích elektrárnách z vody, která byla nejprve vypumpována nahoru, by neměla být považována za energii vyrobenou z obnovitelných zdrojů.“ V souladu s tímto vysvětlením čl. 5 odst. 3 směrnice 2009/28 stanoví, že elektřina získaná za těchto podmínek se nezohlední pro výpočet hrubé konečné spotřeby elektřiny z obnovitelných zdrojů energie.

39. Podle informací sdělených předkládajícím soudem ( 15 ) malá vodní elektrárna, která je předmětem [sporu] v projednávané věci, „nefiguruje mezi zařízeními přečerpávacích elektráren nebo vodních elektráren na vodním toku s funkcí čerpadla ( 16 )“. Je-li tomu tak (což v konečném důsledku přísluší určit tomuto soudu), elektrárna nebude mezi případy, na něž se vztahuje odůvodnění 30 a čl. 5 odst. 3 směrnice 2009/28, což znamená, že vodní energii v ní vyrobenou je třeba posoudit jako „pocházející z obnovitelných zdrojů“.

40. Výjimka obsažená ve směrnici 2009/28 ohledně přečerpávacích elektráren je výsledkem rozhodnutí zákonodárce, ačkoli jiný předpis uznává ( 17 ) (zajisté pro statistické účely), že takový systém využití produkuje „vodní energii“, jímž dal [zákonodárce] přednost vyloučení této elektřiny z režimu elektřiny vyrobené z obnovitelných zdrojů. Ať už byly jakékoli důvody tohoto politického rozhodnutí v oblasti energetiky ( 18 ), o tom, že ohledně přečerpávacích elektráren směrnice 2009/28 obsahuje výjimku, není pochyb. Avšak opakuji, že to není případ vodní elektrárny, která je předmětem [sporu] v projednávané věci.

41. Podle informací obsažených v předložené žádosti o rozhodnutí předběžné otázky, je elektrárna, která je předmětem sporu v původním řízení, poháněna odpadními vodami vypouštěnými třetím subjektem, jehož činnost je od činnosti elektrárny odlišná, a nemá žádný vztah k výrobě elektrické energie. Proto nejde o přečerpávací elektrárnu (ve smyslu, který byl vysvětlen shora), nýbrž o elektrárnu, která k výrobě elektřiny využívá vodu, jež by jinak vytekla bez pozdějšího hospodářského využití či užitku pro životní prostředí.

42. Elektrárna, která nás zajímá, je tedy poháněna odpadními vodami, které by neměly jiné určení než odtok, což znamená, že jejich dodatečné využití k produkci elektřiny je z hlediska životního prostředí přínosné. A co víc, dalo by se říci, že proces výroby „čisté“ elektrické energie v jistém smyslu kompenzuje případné škody na životním prostředí, které mohly vzniknout buď způsobem, jakým byla voda původně získána, nebo stavbou umělého toku, jímž je vedena.

43. Navíc, jak upozorňuje Komise ( 19 ), voda využívaná vodní elektrárnou pochází z podniku jakožto voda odpadní, a takto získaná elektřina by dokončovala „účinný“ cyklus obnovy životního prostředí: činnost tohoto podniku nejen že dekontaminuje odpadní vody, nýbrž dává vzniknout vodohospodářskému přebytku, který takto umožňuje výrobu elektrické energie bez nutnosti využít jiné zdroje produkující skleníkové plyny.

44. A konečně, zohledníme-li znění čl. 2 písm. a) a 5 odst. 3 směrnice 2009/28, stejně jako její účel, domnívám se, že je třeba odpovědět předkládajícímu soudu, že pojmem vodní energie pocházející z obnovitelných zdrojů se rozumí energie vyrobená ve vodních elektrárnách, které využívají odpadních vod vypouštěných třetím subjektem, jehož [hospodářská] činnost je odlišná od činnosti elektrárny a jenž nemá k výrobě elektřiny žádný vztah.

VI – Závěry

45. S ohledem na předcházející úvahy navrhuji Soudnímu dvoru odpovědět na otázku, kterou mu položil Sąd Apelacyjny w Warszawie (odvolací soud ve Varšavě, Polsko), takto: „Pojem ‚vodní energie z obnovitelných zdrojů energie‘ použitý v čl. 2 písm. a), ve spojení s čl. 5 odst. 3 a s bodem 30 odůvodnění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/28/ES ze dne 23. dubna 2009 o podpoře využívání energie z obnovitelných zdrojů a o změně a následném zrušení směrnic 2001/77/ES a 2003/30/ES, je třeba vykládat tak, že zahrnuje energii vyrobenou ve vodních elektrárnách, které využívají odpadních vod vypouštěných jiným podnikem, jehož činnost je odlišná od činnosti elektrárny a jenž nemá k výrobě elektřiny žádný vztah.“

( 1 ) – Původní jazyk: španělština.

( 2 ) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/28/ES ze dne 23. dubna 2009 o podpoře využívání energie z obnovitelných zdrojů a o změně a následném zrušení směrnic 2001/77/ES a 2003/30/ES (Úř. věst. 2009, L 140 s. 16).

( 3 ) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/54/ES ze dne 26. června 2003 o společných pravidlech pro vnitřní trh s elektřinou a o zrušení směrnice 96/92/ES (Úř. věst. 2003, L 176, s. 37; Zvl. vyd. 12/02, s. 211).

( 4 ) – Nařízení Evropského parlamentu a Rady ze dne 22. října 2008 o energetické statistice (Úř. věst. 2008, L 304, s. 1).

( 5 ) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 13. července 2009 o společných pravidlech pro vnitřní trh s elektřinou a o zrušení směrnice 2003/54/ES (Úř. věst. 2009, L 211, s. 55).

( 6 ) – Zákon ze dne 10. dubna 1997 o energetickém právu (Sbírka rozhodnutí Polské republiky z roku 2012, položka 1059, konsolidované znění se změnami; Sbírka rozhodnutí Polské republiky z roku 2015, položka 478).

( 7 ) – Zákon ze dne 20. února 2015 o obnovitelných zdrojích energie (Sbírka rozhodnutí Polské republiky z roku 2015, položka 478), jenž vstoupil v platnost dne 4. května 2015.

( 8 ) – Zákon ze dne 18. července 2001 o vodním právu (Úřední věstník Polské republiky z roku 2015, položka 469).

( 9 ) – Předkládací usnesení odstavec I číslo 2.

( 10 ) – Bod 13 vyjádření polské vlády.

( 11 ) – Ve stejném smyslu vyznívá čl. 2 bod 30 směrnice 2009/72 a čl. 2 bod 30 směrnice 2003/54.

( 12 ) – „À savoir“ ve francouzském znění; „namely“ v anglickém textu; „das heißt“ v německém překladu; „vale a dire“ v italštině; „nomeadamente“ v portugalské verzi.

( 13 ) – Položka 5 Přílohy B.

( 14 ) – Výroba elektrické energie z vodních elektráren může být realizována buď v elektrárnách z tekoucí vody (které pohltí část průtoku řeky nebo zavlažovacího kanálu do turbíny a vrátil vodu do jejich nižšího toku), nebo stejně tak v elektrárnách u přehradní hráze, to znamená postavených za účelem regulace toku prostřednictvím nádrže (umělé), z jejíhož spádu vody se využívá voda k pohybu turbín.

( 15 ) – Předkládací usnesení odstavec III číslo 1. Elektrárna se nachází na cestě umělé výpustě odpadních vod provozované třetím subjektem za jiným hospodářským účelem, než je účel výroby vodní energie.

( 16 ) – Přečerpávací elektrárna pracuje se dvěma nádržemi umístěnými v různé výšce. Voda obsažená ve spodní nádrži je v hodinách s nižší spotřebou elektřiny přečerpána do horní nádrže, aby později mohla být puštěna do turbíny a bylo možno disponovat elektřinou z „rezervy“ v hodinách vyšší spotřeby.

( 17 ) – Příloha B položka 5 nařízení č. 1099/28.

( 18 ) – Operace přečerpání vody do nádrže ve větší výšce, odkud se následně využije jejího spádu pro výrobu nové elektrické energie, zjevně vyžaduje využití energie ke spuštění turbín, které přivedou vodu z jezera či nižšího bodu do bodu vyššího. Možná nebyl přínos životnímu prostředí získaný tímto procesem posouzen jako natolik významný, aby si zasluhoval [preferenčního] režimu, který unijní právo poskytuje obnovitelným energiím. V každém případě podíl energie z přečerpávacích vodních elektráren plynoucí do energetického systému jako celku je nepochybný: přemístěním vody v průběhu noci (nebo v hodinách nižší spotřeby) do výše umístěné nádrže, s následným využitím elektřiny se kromě toho, že to pomáhá předejít přetížení sítě v situaci přebytku, vytváří „rezerva“ či zásoba vody, z níž lze dodávat elektrickou energii do systému v hodinách vyšší poptávky, dle potřeby v každém okamžiku. Jde tedy o technologii, která kromě toho, že využívá přírodního zdroje (vody), může sloužit jako doplňkový zdroj k jiným obnovitelným zdrojům energie, které mají nestabilní charakter (větrná, sluneční), kdyby její aktivace bylo zapotřebí.

( 19 ) – Bod 27 vyjádření Komise.