Věc T-289/03

British United Provident Association Ltd (BUPA) a další

v.

Komise Evropských společenství

„Státní podpory — Systém vyrovnávání rizik zavedený Irskem na trhu soukromého zdravotního pojištění — Režim podpor — Služby obecného hospodářského zájmu — Článek 86 odst. 2 ES — Rozhodnutí Komise nevznášet námitky — Žaloba na neplatnost — Přípustnost — Zásada nezbytnosti a proporcionality“

Rozsudek Soudu (třetího rozšířeného senátu) ze dne 12. února 2008 II - 95

Shrnutí rozsudku

Výklad ustanovení práva Společenství, který Soudní dvůr podává v rámci rozhodnutí o předběžné otázce, se omezuje na vyjasnění a upřesnění významu a dosahu tohoto ustanovení, tak jak mělo být chápáno a používáno od okamžiku, kdy nabylo účinnosti. Z toho vyplývá, že takto vyložené ustanovení může a musí být použito i na právní vztahy vzniklé a založené před vydáním sporného rozsudku. Soudní dvůr mohou jen výjimečné okolnosti přimět k tomu, aby na základě obecné zásady právní jistoty inherentní právnímu řádu Společenství omezil možnost všech zúčastněných osob dovolávat se ustanovení, jehož výklad podal, za účelem zpochybnění právních vztahů založených v dobré víře. Takovéto omezení přitom lze připustit pouze v samotném rozsudku, kterým se rozhoduje o požadovaném výkladu. Tyto úvahy vyplývající z judikatury, která se týká zejména povinnosti vnitrostátního soudu použít právo Společenství, se použijí mutatis mutandis na orgány Společenství, pokud mají obdobně použít ustanovení práva Společenství, která jsou předmětem pozdějšího výkladu Soudního dvora. Z toho vyplývá, že protože Soudní dvůr časově neomezil působnost svého rozsudku ze dne 24. července 2003, Altmark, C-280/00, kritéria výkladu čl. 87 odst. 1 ES, která z něj vyplývají a jejichž rozsah a rozsah podmínek čl. 86 odst. 2 se ve velké míře překrývají, jsou zcela použitelná, a to v souladu s jejich duchem a účelem, způsobem přizpůsobeným zvláštnostem projednávaného případu, pro účely rozhodnutí o platnosti rozhodnutí Komise přijatého před vydáním uvedeného rozsudku, které vylučuje kvalifikaci státního opatření nezbytného pro ochranu úkolu obecného hospodářského zájmu jako státní podpory. (viz body 158–160)

Členské státy mají širokou posuzovací pravomoc při určení definice toho, co považují za služby obecného hospodářského zájmu. Toto oprávnění je potvrzeno tím, že neexistuje ani zvláštní pravomoc svěřená Společenství, ani přesná a úplná definice pojmu „služba obecného hospodářského zájmu“ v právu Společenství. Stanovení povahy a rozsahu úkolu služby obecného hospodářského zájmu v určitých oblastech činnosti, které buď nespadají do pravomoci Společenství ve smyslu čl. 5 prvního pododstavce ES, nebo jsou založeny na omezené nebo sdílené pravomoci Společenství ve smyslu druhého pododstavce tohoto článku, zůstává totiž v zásadě v působnosti členských států. Toto rozdělení pravomocí se mimoto obecně odráží v článku 16 ES, podle kterého s ohledem na místo, které zaujímají služby obecného hospodářského zájmu mezi společnými hodnotami Unie, a na jejich význam při podpoře sociální a územní soudržnosti Unie pečují Společenství a členské státy v rámci svých pravomocí a v oblasti působnosti Smlouvy o to, aby zásady a podmínky pro fungování těchto služeb umožňovaly naplnění jejich úkolů. Oprávnění členského státu definovat služby obecného hospodářského zájmu však není neomezené a nemůže být vykonáváno svévolně pouze s cílem vyhnout se použití pravidel hospodářské soutěže na určité odvětví. V důsledku toho kontrola, ke které jsou orgány Společenství zmocněny, týkající se výkonu posuzovací pravomoci členského státu při stanovení služeb obecného hospodářského zájmu, je omezena na přezkum zjevně nesprávného posouzení. I když má členský stát rozsáhlou posuzovací pravomoc, pokud jde o určení toho, co považuje za službu obecného hospodářského zájmu, není zbaven povinnosti, pokud se odvolává na existenci a nezbytnost ochrany úkolu služby obecného hospodářského zájmu, dbát na to, aby tento úkol splňoval určité minimální požadavky, které jsou společné všem úkolům služby obecného hospodářského zájmu ve smyslu Smlouvy, a povinnosti prokázat, že tato kritéria v projednávaném případě splnil. Jedná se zejména o existenci aktu veřejné moci, který pověřuje dotčené subjekty takovým úkolem, jakož i o univerzální a závaznou povahu tohoto úkolu. V opačném případě chybějící důkaz členského státu, že splnil tato kritéria, nebo jejich nedodržení tímto členským státem může představovat zjevně nesprávné posouzení, které Komise musí sankcionovat, jinak by se sama dopustila zjevného pochybení. Krom toho musí členský stát uvést, z jakých důvodů se domnívá, že dotčená služba má být díky své zvláštní povaze kvalifikována jako služba obecného hospodářského zájmu a odlišována od jiných hospodářských činností. Bez takového odůvodnění by totiž nebyla možná kontrola, i když marginální, kterou vykonávají orgány Společenství a která se týká zjevného omylu, kterého se dopustil členský stát v rámci své posuzovací pravomoci. (viz body 166–169, 172)

Poskytování služby obecného hospodářského zájmu musí pojmově sloužit obecnému nebo veřejnému zájmu. V tomto ohledu se služby obecného hospodářského zájmu liší zejména od služeb, které slouží soukromému zájmu, ačkoli posledně uvedený může být více méně kolektivní nebo uznaný státem jako legitimní nebo užitečný. Krom toho, obecný nebo veřejný zájem se nesmí chápat jako potřeba podřídit posuzovaný trh určitým pravidlům nebo podřídit obchodní činnost dotyčných subjektů povolení státu. Samotná skutečnost, že vnitrostátní zákonodárce ukládá, v obecném zájmu v širokém slova smyslu, všem subjektům určitého odvětví určitá pravidla pro povolení, fungování nebo kontrolu, nezakládá totiž v zásadě úkol služby obecného hospodářského zájmu. Pro uznání úkolu služby obecného hospodářského zájmu není naproti tomu nezbytné, aby subjektu pověřenému tímto úkolem bylo uděleno výlučné nebo zvláštní právo k jeho splnění. Z výkladu čl. 86 odst. 1 ES ve spojení s jeho odstavcem 2 vyplývá, že je nutno rozlišovat mezi jednak zvláštním nebo výlučným právem, které bylo subjektu uděleno, a jednak úkolem služby obecného hospodářského zájmu, který případně s tímto právem souvisí. Udělení zvláštního nebo výlučného práva subjektu představuje pouze nástroj, případně odůvodněný, který umožňuje tomuto subjektu, aby splnil úkol služby obecného hospodářského zájmu. Tvrzení Komise, které je založeno na bodech 14 a 15 sdělení Komise o službách obecného zájmu, podle kterého pověření úkolem služby obecného hospodářského zájmu může rovněž spočívat v povinnosti, která je uložena velkému počtu, nebo dokonce všem hospodářským subjektům činným na stejném trhu, tedy není stiženo vadou. V tomto případě nelze požadovat, aby každý subjekt, na který se vztahuje tato povinnost, byl zvlášť pověřen uvedeným úkolem na základě aktu nebo individuálního zmocnění. (viz body 178–179, 183)

Co se týče kvalifikace služby jako služby obecného hospodářského zájmu, z práva Společenství nevyplývá, že dotčená služba musí být univerzální službou v užším slova smyslu. Pojem „univerzální služba“ ve smyslu práva Společenství totiž neimplikuje, že dotčená služba musí uspokojovat potřebu společnou celé populaci nebo že musí být poskytována na celém území. Ačkoli tyto charakteristické prvky odpovídají klasickému a nejběžnějšímu typu služby obecného hospodářského zájmu v členských státech, nevylučuje to existenci jiných typů služby obecného hospodářského zájmu, které jsou rovněž přípustné a které členské státy mohou právoplatně při výkonu své diskreční pravomoci zavést. Skutečnost, že dotčené povinnosti služby obecného hospodářského zájmu mají pouze omezenou místní a věcnou působnost nebo že se dotyčné služby vztahují pouze na relativně omezenou skupinu uživatelů, nezpochybňuje tedy nezbytně univerzální povahu úkolu služby obecného hospodářského zájmu ve smyslu práva Společenství. Krom toho, kritérium univerzálnosti nevyžaduje, aby dotčená služba byla bezplatná nebo aby byla nabízena bez ohledu na ekonomickou výnosnost, a skutečnost, že cena za poskytnutou službu není ani upravena, ani omezena co do výše, neovlivňuje rovněž její univerzální povahu. Skutečnost, že někteří případní uživatelé nemají finanční prostředky, které jsou nezbytné pro využití služby, se totiž nedotýká její univerzální povahy, pokud je dotčená služba nabízena za jednotných a nediskriminačních tarifů a za kvalitativně podobných podmínek pro všechny zákazníky. Závazná povaha dotčené služby představuje ve skutečnosti základní podmínku existence úkolu služby obecného hospodářského zájmu ve smyslu práva Společenství. Tato závazná povaha musí být chápána v tom smyslu, že subjekty pověřené úkolem služby obecného hospodářského zájmu na základě aktu veřejné moci musí v zásadě nabídnout dotčenou službu na trhu a současně dodržet podmínky poskytování služby obecného hospodářského zájmu. Z pohledu subjektu pověřeného takovým úkolem tato závazná povaha – která jako taková je v rozporu s obchodní svobodou a zásadou volné hospodářské soutěže – může zejména spočívat, zvláště v případě udělení výlučného nebo zvláštního práva, v povinnosti provést určitou obchodní činnost bez ohledu na náklady, které s tím souvisí. V takovém případě tato povinnost vyvažuje ochranu úkolu služby obecného hospodářského zájmu a postavení na trhu, které se váže na akt svěřující tento úkol. V případě neexistence výlučného nebo zvláštního práva může závazná povaha takového úkolu spočívat v povinnosti dotčeného subjektu, kterou stanoví akt veřejné moci, nabídnout určité služby každému občanu, který o ni požádá. Závazná povaha úkolu služby obecného hospodářského zájmu však nepředpokládá, že veřejné orgány uloží dotyčnému subjektu povinnost poskytnout službu, jejíž obsah je jasně předem stanoven. Závazná povaha tohoto úkolu totiž nevylučuje existenci určité volnosti ponechané subjektu na trhu, včetně volnosti, pokud jde o obsah a stanovení cen za služby, které zamýšlí poskytovat. Za těchto podmínek je subjektům zaručeno minimum svobody jednat, a tím rovněž minimum hospodářské soutěže týkající se kvality a obsahu dotčených služeb, což může v zájmu Společenství omezit rozsah omezení hospodářské soutěže, které vyplývá obecně z pověření úkolem služby obecného hospodářského zájmu, aniž by to ovlivnilo cíle posledně uvedeného. Z toho vyplývá, že v případě neexistence výlučného nebo zvláštního práva postačuje pro zjištění, že služba je závazná, aby subjekt pověřený takovým úkolem měl povinnost poskytnout tuto službu každému uživateli, který o ni požádá. Jinými slovy závazná povaha služby, a tedy existence úkolu služby obecného hospodářského zájmu jsou prokázány, pokud je poskytovatel povinen uzavřít smlouvu za neměnných podmínek, aniž by mohl druhou smluvní stranu odmítnout. Tato posledně uvedená skutečnost umožňuje odlišovat službu spadající do úkolu služby obecného hospodářského zájmu od ostatních služeb poskytovaných na trhu, a tedy od ostatních činností, které jsou vykonávány zcela svobodně. (viz body 186–190, 202–203)

Kritéria, na základě kterých je vypočítáno vyrovnání za úkol služby obecného hospodářského zájmu, musí být stanovena předem objektivně a transparentně. Nicméně tato podmínka nezakazuje vnitrostátnímu zákonodárci, aby ponechal vnitrostátním orgánům určitý prostor pro uvážení. Naopak, členský stát má široký prostor nejen ohledně definice úkolu služby obecného hospodářského zájmu, avšak rovněž ohledně stanovení náhrady nákladů, které závisí na posouzení komplexních hospodářských skutečností. Právě proto, že toto stanovení podléhá omezené kontrole orgánů Společenství, vyžaduje tato podmínka, aby uvedené orgány byly schopny přezkoumat existenci objektivních a transparentních kritérií, přičemž tato kritéria musí být upřesněna takovým způsobem, aby vyloučila jakékoli zneužití ze strany členských států, pokud jde o pojem „služba obecného hospodářského zájmu“. V tomto ohledu se samotná komplexnost ekonomických a matematických vzorců pro výpočet, který je třeba provést, nedotýká přesné a jasně stanovené povahy příslušných kritérií. Přezkum nezbytnosti a přiměřenosti vyrovnání za úkol služby obecného hospodářského zájmu jak ze strany Komise, tak ze strany Soudu je nezbytně omezen. Jednak s ohledem na diskreční pravomoc, kterou členský stát disponuje při definování takového úkolu a podmínek jeho provádění, včetně posouzení zvýšených nákladů vzniklých při tomto provádění, které závisí na komplexních hospodářských skutečnostech, je dosah přezkumu, který má Komise z tohoto důvodu právo vykonávat, omezen na přezkum zjevného pochybení. Kromě toho z toho vyplývá, že přezkum, který musí Soud provést, co se týče posouzení Komise v tomto ohledu, se musí rovněž držet v těchto mezích, a proto se musí omezit na přezkoumání skutečnosti, zda Komise právem zjistila nebo odmítla existenci zjevného pochybení členského státu. Kromě toho tento přezkum znamená, že soud Společenství určí, zda důkazy předložené žalobkyní jsou dostatečné k tomu, aby zbavily posouzení komplexních hospodářských skutečností obsažená v napadeném rozhodnutí věrohodnosti. S výhradou tohoto přezkumu věrohodnosti Soudu nepřísluší, aby nahradil svým posouzením rozhodných komplexních hospodářských skutečností posouzení orgánu, který rozhodnutí vydal. V této souvislosti se přezkum Soudu týká jak ověření, že Komise dodržela procesní pravidla a pravidla týkající se odůvodnění, tak ověření věcné správnosti skutkových zjištění a neexistence nesprávného právního posouzení, zjevně nesprávného posouzení skutkového stavu nebo zneužití pravomoci. Pokud jde konkrétněji o přezkum přiměřenosti vyrovnání za plnění úkolu služby obecného hospodářského zájmu, jak je stanoven obecně závazným aktem, tento přezkum se omezuje na ověření, zda je stanovené vyrovnání nezbytné k tomu, aby tento úkol mohl být splněn za hospodářsky přijatelných podmínek, nebo naopak, zda je dotčené opatření zjevně nepřiměřené ve vztahu ke sledovanému cíli. (viz body 209, 214, 217, 220–222)

V rámci nutně omezeného přezkumu nezbytnosti a přiměřenosti vyrovnání za úkol služby obecného hospodářského zájmu, jak ze strany Komise, tak ze strany Soudu, nemůže být zpochybněna ani právoplatnost sledovaných cílů, ani legalita pravidel, která upravují fungování systému vyrovnávání rizik na trhu soukromého zdravotního pojištění členského státu, kde pojistitelé musí jakožto úkol služby obecného hospodářského zájmu dodržovat povinnosti společného sazebníku, volného přístupu, životního pojištění a minimální služby pro každého pojištěnce nezávisle na jeho věku, pohlaví a zdravotním stavu, a která v podstatě stanoví, že jednak pojistitelé, kteří mají rizikový profil bezpečnější než běžný tržní rizikový profil, musí zaplatit poplatek, a jednak, že musí provést příslušnou platbu vyrovnání pojistitelům, kteří mají rizikový profil méně bezpečný než běžný tržní rizikový profil. I když takové vyrovnání nemá za cíl vyrovnat případné náklady nebo zvýšené náklady spojené s poskytováním určitých služeb, ale pouze vyrovnávat dodatečné náklady, u kterých se vychází z toho, že vyplývají z negativního odchýlení rizikového profilu vůči průměrnému rizikovému profilu, tyto náklady představují nicméně zvýšené náklady, které musí pojistitel převzít na trhu podléhajícím volnému přístupu a společnému sazebníku z důvodu své povinnosti pojistit osoby se zvýšeným rizikem, aniž by stanovil částku pojistného v závislosti na pojistném riziku. Fungování takového systému, které se radikálně liší od fungování systému vyrovnávání, který byl předmětem rozsudku ze dne 24. července 2003, Altmark, C-280/00, nelze striktně podřídit třetí podmínce uvedené v tomto rozsudku, která vyžaduje pravomoc určit náklady způsobené plněním povinnosti úkolu služby obecného hospodářského zájmu. Nicméně kvantifikace zvýšených nákladů vynaložených pojistiteli, již mají prospěch z tohoto vyrovnání, prostřednictvím srovnání mezi skutečným rizikovým profilem a průměrným tržním rizikovým profilem s přihlédnutím k částkám uhrazeným všemi pojistiteli je v souladu s účelem a duchem uvedené podmínky, jelikož výpočet vyrovnání je založen na konkrétních, objektivních, jasně identifikovatelných a kontrolovatelných skutečnostech. Protože takové vyrovnání nesměřuje k vyrovnání nákladů přímo spojených s poskytováním služby obecného hospodářského zájmu, což by odpovídalo právě situaci, které se týká třetí podmínka uvedená v rozsudku Altmark, není již třeba zohlednit příjmy získané z těchto služeb, aby se stanovily případné konkrétní zvýšené náklady tohoto plnění, neboť striktní uplatňování uvedené podmínky, která se týká odlišné formy vyrovnání, by nezohledňovalo zvláštnost fungování dotčeného systému vyrovnávání rizik. Ani účel, ani duch této podmínky totiž nevyžadují zohlednění příjmů v rámci systému vyrovnávání, který funguje nezávisle na těchto příjmech. Konečně s ohledem jednak na neutralitu systému vyrovnávání uvedenou ve vztahu k příjmům a ziskům pojistitelů, a jednak s ohledem na zvláštnosti zvýšených nákladů spojených s negativním rizikovým profilem těchto pojistitelů nemůže být čtvrtá podmínka uvedená v rozsudku Altmark v rozsahu, v němž ukládá v případě, že úkol obecného zájmu není podniku zadán prostřednictvím veřejného zadávacího řízení, srovnání nákladů a příjmů přímo spojených s poskytováním služby, rovněž použita striktně, přičemž Komise je přesto povinna ujistit se o tom, že stanovené vyrovnání nevede k možnosti nahradit náklady, které mohou vyplývat z neefektivnosti pojistitelů. (viz body 229, 235–238, 241, 246, 249)

Ani z relevantních právních předpisů, ani z judikatury nevyplývá, že formulace výroku rozhodnutí přijatých na základě článku 87 ES ve spojení s čl. 86 odst. 2 ES musí nezbytně odpovídat přesným normám. Při posouzení skutečného právního dosahu aktu, jehož výrok je v zásadě neoddělitelný od jeho odůvodnění, je kromě toho třeba, aby byl výrok v případě potřeby vykládán s přihlédnutím k odůvodnění, které vedlo k jeho přijetí. Proto, i když se ve snaze o právní jednoznačnost a jistotu zdá žádoucí, aby Komise výslovně uvedla ve výroku aktu ustanovení Smlouvy, které používá, opomenutí tak učinit nezakládá právní omyl, jestliže znění odůvodnění ve spojení s výrokem aktu umožňuje přesně identifikovat tato ustanovení. (viz bod 260)

Pokud se jedná o obecný režim podpor, to znamená systém spočívající na souboru ustanovení obecného dosahu, jejichž provádění je sice až do určitého stupně předem určeno objektivními a transparentními kritérii, ale není předvídatelné ve všech podrobnostech, který má zajistit ochranu úkolu obecného hospodářského zájmu, přezkum, který má Komise vykonávat na základě článku 87 ES ve spojení s čl. 86 odst. 2 a 3 ES, a obzvláště přezkum ohledně nezbytnosti oznámeného systému je nutně omezen na ověření toho, zda jednak uvedený systém spočívá na zjevně nesprávných hospodářských a skutkových předpokladech, a jednak zda je zjevně nepřiměřený k dosažení sledovaných cílů. V této souvislosti musí Soud zejména přezkoumat, zda je posouzení Komise v tomto ohledu dostatečně hodnověrné k doložení nezbytnosti dotčeného systému. V rámci tohoto přezkumu je nejdříve třeba jednak přezkoumat, zda vady fungování trhu uplatněné členským státem pro odůvodnění zavedení a ochrany dotčeného úkolu služby obecného hospodářského zájmu jsou dostatečně hodnověrné, a jednak posoudit, zda Komise mohla mít rozumně za to, že takový systém je ze své povahy nezbytný a přiměřený k vyřešení uplatněných problémů. Soudu dále přísluší, aby ověřil, zda je v projednávaném případě posouzení těchto dvou bodů Komisí založeno na aktuálních podmínkách a pravděpodobném vývoji relevantního trhu, jak se jevily v okamžiku přijetí napadeného rozhodnutí s přihlédnutím ke všem informacím, se kterými Komise disponovala nebo se kterými rozumně měla disponovat. Pokud jde zejména o rozsah přezkumu Komise, Komise nemůže nahradit členský stát při výkonu široké posuzovací pravomoci, která je mu vlastní. Komise není v kontextu přezkumu nezbytnosti oprávněna ověřit na základě dostupných údajů, zda se jednak může trh skutečně vyvíjet určitým způsobem, a jednak zda se použití nástrojů regulace stanovených oznámeným systémem stane z tohoto důvodu v konkrétním okamžiku nezbytným pro zajištění uskutečnění dotčeného úkolu služby obecného hospodářského zájmu. Přezkum nezbytnosti totiž nevyžaduje, aby Komise získala přesvědčení, že členský stát se nemůže s ohledem na aktuální nebo budoucí podmínky trhu vzdát oznámených opatření, ale omezuje se na hledání zjevného pochybení při výkonu široké posuzovací pravomoci členského státu ohledně způsobu zajištění toho, že úkol služby obecného hospodářského zájmu bude možné uskutečnit za hospodářsky přijatelných podmínek. Konečně, když je tento přezkum Komise omezený, je třeba přihlédnout k této skutečnosti rovněž v rámci přezkumu legality vykonávaného soudem Společenství ve vztahu k posouzení Komise. Tento přezkum Soudu musí být tím spíše omezenější, když se posouzení Komise týká komplexních hospodářských skutečností. To platí zejména pro přezkum vykonávaný na základě zásady proporcionality, zejména když se napadený akt týká státních opatření s obecnou působností. Takový přezkum Soudu se totiž musí omezit na ověření, zda jsou tato opatření zjevně nepřiměřená ve vztahu ke sledovanému cíli. (viz body 265–269)

V rámci žaloby na neplatnost směřující proti rozhodnutí Komise v oblasti státních podpor žalobce nemůže uplatňovat žalobní důvody založené na porušení jiných ustanovení práva Společenství než ustanovení článků 87 ES a 88 ES, případně ve spojení s článkem 86 ES. Povinnost Komise přijmout konečné stanovisko k porušení nebo neporušení těchto jiných ustanovení v rámci řízení v oblasti podpor naráží totiž jednak na procesní pravidla a záruky – částečně velmi odlišné a nesoucí s sebou různé právní důsledky –, které jsou vlastní řízením zvláště stanoveným pro přezkum používání těchto ustanovení, a jednak na zásadu autonomie správních řízení a opravných prostředků. Krom toho jednotlivec nemá ani v rámci žaloby na neplatnost proti rozhodnutí v oblasti státních podpor, s ohledem na diskreční pravomoc Komise v této souvislosti, aktivní legitimaci ke zpochybnění toho, že nebylo zahájeno řízení pro nesplnění povinnosti podle článku 226 ES nebo že Komise nepřijala stanovisko ohledně případného porušení ustanovení Smlouvy členským státem. Proti tomuto závěru není možné se právoplatně dovolávat judikatury, podle které z obecné systematiky Smlouvy vyplývá, že řízení podle článku 88 ES nesmí nikdy vést k výsledku, který by byl v rozporu se zvláštními ustanoveními Smlouvy, neboť Komise je povinna posoudit relevantní ustanovení, která v úzkém smyslu nespadají pod právo státních podpor, pouze tehdy, když určité modality dotčené podpory jsou tak úzce spojeny s jejím předmětem, že případná neslučitelnost těchto modalit s uvedenými ustanoveními by měla nezbytně vliv na slučitelnost této podpory se společným trhem. Ostatně posuzovací pravomoc přiznaná Komisi v oblasti státních podpor článkem 88 ES jí neumožňuje povolit členským státům, aby se odchýlily od jiných ustanovení práva Společenství než těch, která se týkají použití čl. 87 odst. 1 ES. Z toho vyplývá jednak, že Komise nemůže v rámci řízení v oblasti podpor zaujmout konečné stanovisko ohledně dodržování jiných ustanovení práva Společenství, jejichž přezkum spadá pod jiný procesní režim, a jednak, že jelikož zaujetí konečného a právně závazného stanoviska Komise musí být omezeno na aspekty podpory, tyto aspekty mohou jako jediné nepříznivě zasahovat do právního postavení na rozdíl od aspektů, jež spadají pod jiná ustanovení práva Společenství, která nepředstavují nutnou oporu pro výrok rozhodnutí Komise. Z toho tím spíše vyplývá, že naprosté neuvedení jiných ustanovení než těch, která se týkají práva státních podpor, jak ve výroku, tak v odůvodnění rozhodnutí přijatého na základě článků 87 ES a 88 ES a případně čl. 86 odst. 2 ES nemůže nepříznivě zasáhnout do právního postavení jednotlivce a aktivně ho legitimovat. Konečně znění čl. 86 odst. 2 in fine ES nevyvrací toto posouzení. Jednak kritérium dotčení obchodu v míře, která by byla v rozporu se zájmem Společenství, neznamená povinnost Komise konečně a úplně ověřit, zda oznámená státní opatření porušují jiná ustanovení práva Společenství, což by krom toho zbavilo čl. 86 odst. 2 ES, jakožto odchylku od pravidel Smlouvy, veškerého užitečného účinku. Taková odchylka by totiž nemohla nikdy projevit své účinky, pokud by její použití muselo zároveň zajistit plné dodržování pravidel, od kterých se má odchýlit. (viz body 313–316, 318–319)