ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
CS Úřední věstník Evropské unie C 213/16

Kasační opravný prostředek podaný dne 16. února 2017 společností Redpur GmbH proti rozsudku Tribunálu (sedmého senátu) vydanému dne 15. prosince 2016 ve věci T-227/15, Redpur GmbH v. Úřad Evropské unie pro duševní vlastnictví (EUIPO)

(Věc C-86/17 P)

(2017/C 213/19)

Jednací jazyk: němčina

Účastníci řízení

Účastnice řízení podávající kasační opravný prostředek: Redpur GmbH (zástupce: S. Schiller, Rechtsanwalt)

Další účastníci řízení: Úřad Evropské unie pro duševní vlastnictví (EUIPO), Redwell Manufaktur GmbH

Návrhová žádání

Účastnice řízení podávající kasační opravný prostředek (dále jen „navrhovatelka“) navrhuje, aby Soudní dvůr:

— zrušit rozsudek Tribunálu Evropské unie ze dne 15. prosince 2016 ve věci T-227/15 a zamítnout námitky;

— uložit EUIPO náhradu nákladů řízení vzniklých navrhovatelce v tomto řízení;

— uložit společnosti Redwell Manufaktur GmbH náhradu náladů řízení, které navrhovatelce vznikly v řízení před námitkovým oddělením a odvolacím senátem EUIPO.

Důvody kasačního opravného prostředku a hlavní argumenty

Přihlašovatelka sporné ochranné známky: Navrhovatelka

Sporná ochranná známka Společenství: Slovní ochranná známka „Redpur“ pro výrobky zařazené do třídy 11 – přihláška ochranné známky Společenství č. 10 934 305

Majitelka ochranné známky nebo označení namítaných v námitkovém řízení: Další účastnice řízení

Namítané ochranné známky nebo označení: Slovní a obrazová ochranná známka Společenství č. 004769717 „redwell INFRAROT HEIZUNGEN“ pro výrobky zařazené do třídy 11; rakouská slovní ochranná známka s číslem 232549 „Redwell“ pro výrobky zařazené do třídy 11; Mezinárodní slovní ochranná známka (WIPO) s registračním číslem 914971 „Redwell“ pro výrobky zařazené do třídy 11 a firemní jména v Rakousku „REDWELL Manufaktur GmbH“ pro systémy vytápění a ohřívače pro vytápění vnitřních prostorů, zvláště infračervená vytápění a topná zařízení“

Rozhodnutí zrušovacího oddělení: Vyhovění námitkám

Rozhodnutí odvolacího senátu: Zamítnutí odvolání

Dovolávaný důvod: Porušení čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009 (1)

(1) Nařízení Rady (ES) č. 207/2009 ze dne 26. února 2009 o ochranné známce Společenství (Úř. věst. 2009, L 78, s. 1).
CS Úřední věstník Evropské unie C 213/17

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Commissione tributaria provinciale di Roma (Itálie) dne 10. března 2017 – Luigi Bisignani v. Agenzia delle Entrate – Direzione Provinciale 1 di Roma

(Věc C-125/17)

(2017/C 213/21)

Jednací jazyk: italština

Předkládající soud

Commissione tributaria provinciale di Roma

Účastníci původního řízení

Žalobce: Luigi Bisignani

Žalovaný: Agenzia delle Entrate – Direzione Provinciale 1 di Roma

Předběžná otázka

Brání článek 64 Smlouvy o fungování Evropské unie (SFEU), ve spojení s předcházejícím článkem 63 a následujícím článkem 65, jakož i směrnicí Rady 2011/16/EU ze dne 15. února 2011 (1), v rozsahu, v němž tato ustanovení umožňují, aby zůstala zachována omezení, která existují ke dni 31. prosince 1993 podle vnitrostátního práva ve vztahu k pohybu kapitálu do nebo ze třetích zemí, a to za účelem zabránění případným ztrátám příjmů pro členské státy a získání důkazů o protiprávní nebo nedovolené povaze transakcí, u nichž se zdá, že porušují daňové právní předpisy nebo je zneužívají, a na základě zásad subsidiarity a proporcionality podle článku 5 Smlouvy o Evropské unii rozlišují mezi daňovými poplatníky, kteří se nenacházejí ve stejné situaci z hlediska jejich místa bydliště nebo místa, kde investovali svůj kapitál, vnitrostátní právní úpravě, kterou se ve smyslu čl. 9 odst. 1 písm. c) a d) zákona č. 97 ze dne 6. srpna 2013 (evropský zákon 2013) s konečnou platností zrušila (a nikoli nově vymezila), alespoň podle výkladu, který zastávají oba účastníci řízení, skutková podstata daňového správního deliktu stanovená a sankcionovaná v článcích 4 a 5 nařízení vlády s mocí zákona č. 167 ze dne 28. června 1990, změněného na zákon, se změnami a doplněními, zákonem č. 227 ze dne 4. srpna 1990, mimo jiné bez rozlišení v rámci různých případů pohybu kapitálu mezi členskými státy Unie a mezi těmito členskými státy a státy nebo územími se zvýhodněným daňovým režimem?

(1) Směrnice Rady 2011/16/EU ze dne 15. února 2011 o správní spolupráci v oblasti daní a o zrušení směrnice 77/799/EHS (Úř. věst. 2011, L 64, s. 1).
1)

Musí být článek 13 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/115/ES ze dne 16. prosince 2008 o společných normách a postupech v členských státech při navracení neoprávněně pobývajících státních příslušníků třetích zemí (Úř. věst. 2008, L 348, s. 98; dále jen „směrnice o navracení“), ve spojení s články 4, 18, čl. 19 odst. 2 a článkem 47 Listiny základních práv Evropské unie, vykládán v tom smyslu, že podle unijního práva, pokud je to podle vnitrostátního práva možné, má podání opravného prostředku v řízení směřujícím proti rozhodnutí, jehož součástí je rozhodnutí a navrácení ve smyslu čl. 3 odst. 4 směrnice 2008/115/ES, k vyšší instanci automaticky odkladný účinek, tvrdí-li státní příslušník třetího státu, že v důsledku výkonu rozhodnutí o navrácení by hrozilo vážné porušení zásady nenavracení? Jinak řečeno, měl by být v takovém případě přerušen výkon vyhoštění dotčeného státního příslušníka třetího státu po dobu běhu lhůty pro podání opravného prostředku k vyšší instanci, nebo, byl-li takový opravný prostředek podán, do okamžiku, než bude o takovém opravném prostředku rozhodnuto, aniž by o to musel dotčený státní příslušník třetího státu zvlášť požádat?
1)

Spadají do působnosti nařízení č. 204/2011 (1) nebo případně do působnosti nařízení 2016/44 (2) níže uvedené závazky týkající se zaplacení nákladů na záruku, vyplývající ze smluv o protizáruce, které byly jakožto součást řetězce smluv uzavřeny za účelem vystavení bankovní záruky ve prospěch Libyan Housing and Infrastructure Board (dále jen „HIB“): 1.1) v případě, že je banka, která má sídlo v Evropské unii, povinna zaplatit na základě smlouvy o protizáruce náklady libyjské bance uvedené na seznamu subjektů, na něž se vztahují zákazy, obsaženém v příloze III nařízení č. 204/2011; 1.2) v případě, že je banka, která má sídlo v Evropské unii, povinna zaplatit na základě smlouvy o protizáruce náklady libyjské bance, která sice není uvedena na seznamu subjektů, na něž se vztahují zákazy, obsaženém v příloze III nařízení č. 204/2011, avšak bankovní záruka je vystavena ve prospěch HIB, který je na tomto seznamu uveden; 1.3) v případě, že v období následujícím poté, co bylo nařízení č. 204/2011 změněno nařízením č. 45/2014, byly nařízením č. 204/2011 zakázány přímé či nepřímé platby ve prospěch jakéhokoli libyjského subjektu; 1.4) v případě, že závazek týkající se zaplacení nákladů na záruku vyplývá ze smluv o protizáruce, které byly jakožto součást řetězce smluv uzavřeny mezi dvěma bankami se sídlem v Evropské unii za účelem vystavení bankovní záruky ve prospěch HIB; 1.5) v případě, že jsou náklady na záruku vyúčtovány až po uplynutí období, na něž se vztahuje záruka, a sice v soudním řízení probíhajícím poté, co vstoupilo v platnost nařízení 2016/44?
1.

Protiprávnost oznámení o výběrovém řízení, opravy a základních zásad hodnotícího centra. Navrhovatel má za to, že oznámení o výběrovém řízení je protiprávní, jelikož neuvádí objektivní odůvodnění, jak co se týče omezení výběru druhého jazyka (němčina, angličtina nebo francouzština) s ohledem na zájem služby, tak co se týče přiměřené povahy tohoto omezení s ohledem na skutečné potřeby služby. Zadruhé navrhovatel poukazuje na protiprávnost, neplatnost a vědeckou neopodstatněnost základních zásad hodnotícího centra, kterými se řídí otevřená výběrová řízení EPSO, jelikož neexistuje žádné opodstatnění, důkaz či ověření základní praxe uplatňované EPSO a založené na následujících zásadách: (i) „chování v minulosti je nejlepším ukazatelem budoucí výkonnosti“, (ii) „hodnotící centra, která simulují pracovní situace v reálném životě, nejlépe předpovídají výkonnost v reálném životě“. Zatřetí navrhovatel poukazuje na protiprávnost opravy zveřejněné v rámci otevřeného výběrového řízení EPSO/AD/248/13.
1)

Je v rozporu s články 6 a 7 směrnice 93/13/EHS (1) o nepřiměřených podmínkách [zneužívajících klauzulích] ve spotřebitelských smlouvách judikatura (plynoucí z rozsudku Tribunal Supremo ze dne 18. února 2016), podle které navzdory zneužívající povaze ustanovení o předčasném splacení a navzdory tomu, že jde o ustanovení, na kterém se zakládá exekuční titul, nelze zastavit řízení o výkonu exekučního titulu týkajícího se nemovitosti zatížené hypotékou, protože jeho pokračování je pro spotřebitele výhodnější, neboť v případě výkonu rozsudku vydaného v určovacím řízení na základě článku 1124 Código civil (občanský zákoník) by spotřebitel nemohl těžit z procesních výhod vlastních řízení o výkonu exekučního titulu týkajícího se nemovitosti zatížené hypotékou, přičemž tato judikatura nezohledňuje ustálenou judikaturu téhož soudu, podle které se článek 1124 CC (týkající se smluv, které zakládají vzájemné povinnosti) nevztahuje na smlouvu o úvěru, která je reálná a jednostranná a završená až splacením peněz a která proto zakládá povinnosti pouze pro dlužníka a nikoli pro věřitele), z čehož plyne, že pokud by se postupovalo podle judikatury TS v určovacím řízení, mohl by spotřebitel dosáhnout vydání rozhodnutí, kterým se zamítá návrh na zrušení smlouvy a návrh na náhradu škody, a nebylo by možné tvrdit, že pokračování řízení o výkonu exekučního titulu týkajícího se nemovitosti zatížené hypotékou je pro spotřebitele méně výhodné?
1)

Je pro účely zásady rovnocennosti mezi zaměstnanci na dobu určitou a zaměstnanci na dobu neurčitou třeba za „srovnatelné situace“ považovat ukončení pracovní smlouvy pro „objektivní okolnosti“ podle čl. 49 odst. 1 písm. c) ET a ukončení z „objektivních důvodů“ podle článku 52 ET, a představuje tudíž rozdílné odstupné v jednom a druhém případě nerovné zacházení mezi zaměstnanci na dobu určitou a zaměstnanci na dobu neurčitou, které zakazuje směrnice Rady 1999/70/ES ze dne 28. června 1999 o rámcové dohodě o pracovních poměrech na dobu určitou uzavřené mezi organizacemi UNICE, CEEP a EKOS (1)?
2.

a) Mohou členské státy při provádění článků 8 až 11 směrnice 2014/40/EU do vnitrostátního práva přijímat další přechodná ustanovení? b) V případě záporné odpovědi na otázku 2 a): 1) Jsou čl. 9 odst. 6 a čl. 10 odst. 1 druhá věta písm. f) směrnice 2014/40/EU neplatné z důvodu porušení zásady proporcionality nebo porušení článku 34 SFEU, protože stanovení určitých požadavků na označení a balení výrobků delegují na Komisi, aniž by jí na to určily lhůtu a aniž by stanovily další přechodná ustanovení nebo lhůty, které zajistí, že dotčeným podnikům zůstává dostatek času pro přizpůsobení se požadavkům směrnice? 2) Jsou čl. 9 odst. 1 druhá věta (text varování), čl. 9 odst. 4 druhá věta (velikost písma), čl. 10 odst. 2 druhá věta písm. b) (informace o odvykání kouření) a e) (umístění varování), jakož i čl. 11 odst. 1 první věta (označování) směrnice 2014/40/EU neplatné z důvodu porušení zásady proporcionality nebo článku 34 SFEU, protože poskytují členským státům různé možnosti výběru a provedení, aniž by jim na to určily lhůtu a aniž by stanovily další přechodná ustanovení nebo lhůty, které zajistí, že dotčeným podnikům zůstane dostatek času pro přizpůsobení se požadavkům směrnice?
6)

Pokud příslušnost zůstala na straně Nizozemska, měly by v takovém případě nizozemské orgány s ohledem na skutečnost, že navrhovatel byl Itálií vydán do Nizozemska v souvislosti s trestním řízením vedeným vůči jeho osobě, podle čl. 17 odst. 1 Dublinského nařízení a odchylně od čl. 3 odst. 1 Dublinského nařízení posoudit žádost o mezinárodní ochranu podanou navrhovatelem v Itálii, a z tohoto důvodu by neměly vědomě využít pravomoc stanovenou v čl. 24 odst. 1 Dublinského nařízení, podle níž mohou podat italským orgánům žádost o přijetí navrhovatele zpět?
3)

Je rozhodnutí orgánu veřejné moci, jako jsou rozhodnutí napadená v původním řízení, týkající se smlouvy, o níž se má za to, že nespadá do působnosti směrnice 2014/24 (např. proto, že se jedná o „pracovní smlouvu“), vyňato ze soudní ochrany podle směrnice 89/665, která je vymezena v článku 1 této směrnice v platném znění, pokud je žaloba podána hospodářským subjektem, který má legitimní zájem na tom, aby získal veřejnou zakázku s týmž předmětem, a který tvrdí, že protiprávně nebyla uplatněna směrnice 2014/24, a to na základě přesvědčení o přípustnosti jejího neuplatnění?
CS Úřední věstník Evropské unie C 239/29

Žaloba podaná dne 10. května 2017 – Evropská komise v. Rada Evropské unie

(Věc C-244/17)

(2017/C 239/36)

Jednací jazyk: angličtina

Účastnice řízení

Žalobkyně: Evropská komise (zástupci: L. Gussetti, P. Aalto, L. Havas, zmocněnci)

Žalovaná: Rada Evropské unie

Návrhová žádání žalobkyně

Žalobkyně navrhuje, aby Soudní dvůr:

— zrušil rozhodnutí Rady (EU) 2017/477 ze dne 3. března 2017 o postoji, který má být zaujat jménem Evropské unie v Radě pro spolupráci zřízené podle Dohody o posíleném partnerství a spolupráci mezi Evropskou unií a jejími členskými státy na jedné straně a Republikou Kazachstán na straně druhé, pokud jde o pracovní ujednání Rady pro spolupráci, Výboru pro spolupráci, specializované podvýbory a jakékoliv jiné orgány (1),

— uložil Radě Evropské unie náhradu nákladů řízení.

Žalobní důvody a hlavní argumenty

Komise tvrdí, že přidání procesněprávního základu podle společné zahraniční a bezpečnostní politiky (SZBP), zejména čl. 31 odst. 1 SEU, jenž vyžaduje jednomyslnost, porušuje Smlouvu, jak je vykládána v judikatuře Soudního dvora.

Tento žalobní důvod je podložen následujícími argumenty:

Zaprvé, podle ustálené judikatury Soudního dvora platí, že rozhodnutí na základě čl. 218 odst. 9 SFEU musí být přijato kvalifikovanou většinou, i když jeden nebo vice hmotněprávních základů by jinak pro uzavření mezinárodní dohody vyžadovaly jednomyslnost. Přidání jakéhokoli právního základu, jehož cílem je zajistit jednomyslnost, nemá žádný vliv na postup, kterým bylo rozhodnutí přijato v rámci Rady.

Rozhodnutí Rady přijaté postupem podle čl. 218 odst. 9 SFEU nemá za cíl doplnit nebo pozměnit institucionální rámec dohody nebo změnit jeho strukturu, a tudíž nemůže být stavěno na roveň uzavření nebo změně mezinárodní dohody, ale má za cíl zajistit její účinné provádění. Takové rozhodnutí by v souladu s čl. 218 odst. 8 prvním pododstavcem a čl. 218 odst. 9 SFEU mělo být přijato kvalifikovanou většinou. Požadavek jednomyslnosti pro přijetí takovéhoto rozhodnutí je protiprávní.

Zadruhé, jak rovněž objasnil Soudní dvůr ve své judikatuře, článek 218 SFEU stanoví „jednotný a obecně platný postup sjednávání a uzavírání mezinárodních dohod Evropskou unií ve všech oblastech její činnosti, včetně SZBP“. Tato zvláštní povaha SZBP se odráží v tom, že návrh podávají společně Komise (pokud jde o záležitosti nespadající do oblasti SZBP) a vysoký představitel (pokud jde o záležitosti spadající do oblasti SZBP). To však nemůže změnit závěr, že rozhodnutí na základě čl. 218 odst. 9 SFEU musí být přijato kvalifikovanou většinou.

Spojení těchto dvou judikaturních linií vede k závěru, že nejen na sjednávání a uzavření mezinárodní dohody, ale i na zaujetí postojů provádějících takovouto dohodu se vztahuje jednotný postup stanovený v článku 218 SFEU, v daném případě čl. 218 odst. 9 SFEU, který stanoví rozhodování kvalifikovanou většinou. Nelze přidat žádné jiné procesní ustanovení. I kdyby Rada takovéto ustanovení přidala, nemohlo by změnit postup rozhodování.

(1) Úř. věst. 2017, L 73, s. 15
CS Úřední věstník Evropské unie C 249/16

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Corte suprema di cassazione (Itálie) dne 20. března 2017 – Manuela Maturi a další v. Fondazione Teatro dell’Opera di Roma

(Věc C-142/17)

(2017/C 249/25)

Jednací jazyk: italština

Předkládající soud

Corte suprema di cassazione

Účastnice původního řízení

Navrhovatelky: Manuela Maturi, Laura Di Segni, Isabella Lo Balbo, Maria Badini, Loredana Barbanera

Odpůrkyně: Fondazione Teatro dell’Opera di Roma

Předběžná otázka

Jsou právní předpisy uvedené v nařízení s mocí zákona č. 64 ze dne 30. dubna 2010 čl. 3 odst. 7 přeměněného na zákon č. 100 ze dne 29. června 2010 – podle kterých je „pro zaměstnance v zábavním průmyslu patřící do kategorie tanečníků věk pro odchod do důchodu stanoven pro muže a ženy dosažením čtyřiceti pěti let věku, s použitím transformačního koeficientu uvedeného v čl. 1 odst. 6 zákona č. 335 ze dne 8. srpna 1995, týkajícího se vyššího věku, pro zaměstnance, na které se zcela vztahuje příspěvkový nebo smíšený systém, přičemž během dvou let následujících po dni vstupu tohoto ustanovení v platnost, mají zaměstnanci podle tohoto odstavce přijatí na dobu neurčitou, kteří dosáhli nebo překročili věk pro odchod do důchodu možnost využít volby, obnovitelné každý rok, že zůstanou ve službě a tato volba musí být provedena prostřednictvím formální žádosti, která se podává k ENPALS do dvou měsíců ode dne vstupu tohoto ustanovení v platnost nebo nejméně tři měsíce před vznikem nároku na důchod, aniž je dotčena maximální věková hranice pro odchod do starobního důchodu, a sice 47 let pro ženy a 52 let pro muže – v rozporu se zásadou zákazu diskriminace na základě pohlaví uvedenou ve směrnici 2006/54 (1) a Listinou základních svobod Evropské unie (článek 21)?

(1) Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2006/54/ES ze dne 5. července 2006 o zavedení zásady rovných příležitostí a rovného zacházení pro muže a ženy v oblasti zaměstnání a povolání (přepracované znění) (Úř. věst. 2006, L 204, s. 23).
CS Úřední věstník Evropské unie C 249/17

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Corte suprema di cassazione (Itálie) dne 20. března 2017 – Catia Passeri v. Fondazione Teatro dell’Opera di Roma

(Věc C-143/17)

(2017/C 249/26)

Jednací jazyk: italština

Předkládající soud

Corte suprema di cassazione

Účastnice původního řízení

Navrhovatelka: Catia Passeri

Odpůrkyně: Fondazione Teatro dell’Opera di Roma

Předběžná otázka

Jsou právní předpisy uvedené v nařízení s mocí zákona č. 64 ze dne 30. dubna 2010 čl. 3 odst. 7 přeměněného na zákon č. 100 ze dne 29. června 2010 – podle kterých je „pro zaměstnance v zábavním průmyslu patřící do kategorie tanečníků věk pro odchod do důchodu stanoven pro muže a ženy dosažením čtyřiceti pěti let věku, s použitím transformačního koeficientu uvedeného v čl. 1 odst. 6 zákona č. 335 ze dne 8. srpna 1995, týkajícího se vyššího věku, pro zaměstnance, na které se zcela vztahuje příspěvkový nebo smíšený systém, přičemž během dvou let následujících po dni vstupu tohoto ustanovení v platnost, mají zaměstnanci podle tohoto odstavce přijatí na dobu neurčitou, kteří dosáhli nebo překročili věk pro odchod do důchodu možnost využít volby, obnovitelné každý rok, že zůstanou ve službě a tato volba musí být provedena prostřednictvím formální žádosti, která se podává k ENPALS do dvou měsíců ode dne vstupu tohoto ustanovení v platnost nebo nejméně tři měsíce před vznikem nároku na důchod, aniž je dotčena maximální věková hranice pro odchod do starobního důchodu, a sice 47 let pro ženy a 52 let pro muže – v rozporu se zásadou zákazu diskriminace na základě pohlaví uvedenou ve směrnici 2006/54 (1) a Listinou základních svobod Evropské unie (článek 21)?

(1) Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2006/54/ES ze dne 5. července 2006 o zavedení zásady rovných příležitostí a rovného zacházení pro muže a ženy v oblasti zaměstnání a povolání (přepracované znění) (Úř. věst. L 204, 26.7.2006, s. 23).
CS Úřední věstník Evropské unie C 249/21

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Amtsgericht Düsseldorf (Německo) dne 22. května 2017 – EUflight.de GmbH v. TUIfly GmbH

(Věc C-292/17)

(2017/C 249/32)

Jednací jazyk: němčina

Předkládající soud

Amtsgericht Düsseldorf

Účastnice původního řízení

Žalobkyně: EUflight.de GmbH

Žalovaná: TUIfly GmbH

Předběžná otázka

Dochází ke zrušení letu v důsledku mimořádné okolnosti ve smyslu čl. 5 odst. 3 nařízení (ES) č. 261/2004 (1) i tehdy, jestliže dané okolnosti (v projednávaném případě „divoká stávka“ nebo „vlna nemocí“) ovlivnily dotčený let jen nepřímo, jelikož vedly leteckého dopravce ke změně celého letového řádu a ke zrušení dotčeného letu? Může se letecký dopravce dovolávat čl. 5 odst. 3 nařízení č. 261/2004 i tehdy, jestliže by v případě, že by letový řád nebyl změněn, dotčený let mohl být uskutečněn, neboť posádka pro tento let by byla k dispozici, pokud by nebyla přesunuta na jiné lety?

(1) Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 261/2004 ze dne 11. února 2004, kterým se stanoví společná pravidla náhrad a pomoci cestujícím v letecké dopravě v případě odepření nástupu na palubu, zrušení nebo významného zpoždění letů a kterým se zrušuje nařízení (EHS) č. 295/91 (Úř. věst. 2004, L 46, s. 1; Zvl. vyd. 07/08, s. 10).
CS Úřední věstník Evropské unie C 239/28

Kasační opravný prostředek podaný dne 8. května 2017 společnostmi Canadian Solar Emea GmbH, Canadian Solar Manufacturing (Changshu), Inc., Canadian Solar Manufacturing (Luoyang), Inc., Csi Cells Co. Ltd, Csi Solar Power (China), Inc. proti rozsudku Tribunálu (pátého senátu) vydanému dne 28. února 2017 ve věci T-163/14, Canadian Solar Emea a další v. Rada

(Věc C-237/17 P)

(2017/C 239/35)

Jednací jazyk: angličtina

Účastnice řízení

Účastnice řízení podávající kasační opravný prostředek: Canadian Solar Emea GmbH, Canadian Solar Manufacturing (Changshu), Inc., Canadian Solar Manufacturing (Luoyang), Inc., Csi Cells Co. Ltd, Csi Solar Power (China), Inc. (zástupci: J. Bourgeois, avocat, S. De Knop, advocaat, M. Meulenbelt, advocaat, A. Willems, avocat)

Další účastnice řízení: Rada Evropské unie, Evropská komise

Návrhová žádání účastnic řízení podávajících kasační opravný prostředek

Účastnice řízení podávající kasační opravný prostředek (dále jen „navrhovatelky“) navrhují, aby Soudní dvůr:

— zrušil rozsudek Tribunálu ve věci T-163/14;

— vyhověl žalobě v prvním stupni a zrušil napadené nařízení v rozsahu, v němž se týká navrhovatelek;

— uložil žalované, že ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení navrhovatelek v prvním stupni i v řízení o kasačním opravném prostředku;

— uložil dalším účastnicím v řízení o kasačním opravném prostředku, že ponesou vlastní náklady řízení;

Podpůrně

— zrušil rozsudek Tribunálu ve věci T-163/14;

— vrátil věc Tribunálu k rozhodnutí;

— rozhodl, že o nákladech řízení v prvním stupni i v řízení o kasačním opravném prostředku rozhodne Tribunál;

— uložil dalším účastnicím v řízení o kasačním opravném prostředku, že ponesou vlastní náklady řízení.

Důvody kasačního opravného prostředku a hlavní argumenty

Tribunál se dopustil nesprávného právního posouzení tím, že požadoval, aby navrhovatelky prokázaly zájem na podání prvního a druhého žalobního důvodu; v každém případě se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení skutkového stavu, jelikož navrhovatelky takový zájem mají.