ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
(viz body 26, 38, 40, 41, 53 a výrok)

Nic ve znění čl. 1 odst. 1 prvního pododstavce písm. a) směrnice 98/59 totiž nenaznačuje, že je třeba dávat výrazům „závod“ nebo „závody“ uvedeným v témže pododstavci tohoto článku odlišné významy. Skutečnost, že zákonodárce poskytuje členským státům možnost volby mezi variantou v čl. 1 odst. 1 prvním pododstavci písm. a) bodě i) a alternativní v zásadě ekvivalentní variantou v čl. 1 odst. 1 prvním pododstavci písm. a) bodě ii) směrnice 98/59, znamená, že pojem „závod“ nemůže mít zcela odlišný dosah podle volby dotyčného členského státu a že rozdíl takového významu by byl v rozporu s nezbytností podpory sbližování právních předpisů členských států týkajících se hromadného propouštění, zdůrazněnou bodem 7 odůvodnění směrnice 98/59. Pojem „závod“, který není ve směrnici 98/59 definován, je pojmem unijního práva a nelze jej definovat odkazem na právní předpisy členských států. Musí být tedy v unijním právním řádu vykládán autonomně a jednotně.

Článek 1 odst. 1 první pododstavec písm. a) bod ii) směrnice 98/59 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se hromadného propouštění musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání vnitrostátní právní úpravě, která stanoví povinnost informování zaměstnanců a povinnost projednání se zaměstnanci v případě propouštění, k němuž dochází u alespoň 20 zaměstnanců během období 90 dnů v jenom konkrétním závodě podniku, ale nikoliv v případě, kdy je tohoto celkového počtu 20 nebo více zaměstnanců propuštěných během stejného období dosaženo ve všech závodech podniku dohromady nebo v jejich části.

V tomto ohledu již bylo rozhodnuto, že pokud podnik zahrnuje několik jednotek odpovídajících kritériím upřesněným v rozsudku Rockfon (C‑449/93) a rozsudku Athinaïki Chartopoiïa (C‑270/05), rozumí se „závodem“ ve smyslu čl. 1 odst. 1 prvního pododstavce písm. a) směrnice 98/59 jednotka, do které jsou zaměstnanci dotčení propuštěním přiděleni za účelem výkonu svých pracovních úkolů.

Výklad pojmu „závod“ v tom smyslu, že zahrnuje všechny závody podniku, by byl v rozporu s cílem zajištění srovnatelné ochrany práv zaměstnanců ve všech členských státech a dále by měl za následek velmi rozdílné náklady pro podniky, které musí splnit informační a konzultační povinnosti podle článků 2 až 4 uvedené směrnice, v závislosti na volbě daného členského státu, což by bylo rovněž v protikladu s cílem sledovaným unijním zákonodárcem, a sice aby náklady, které s sebou tyto povinnosti nesou, byly ve všech členských státech srovnatelné.

Z výše uvedeného vyplývá, že definice uvedená v čl. 1 odst. 1 prvním pododstavci písm. a) bodě i) a písm. a) bodě ii) směrnice 98/59 vyžaduje zohlednit propouštění uskutečňovaná v každém závodě posuzovaném samostatně.

(viz body 33, 42, 44, 49, 53 a výrok)
(viz vody 34–37)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 40–44)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 48–52, 63, 64, 68, výrok 1)

na vzájemné důvěře ve výkon spravedlnosti v rámci Unie. Tato důvěra, kterou členské státy navzájem přiznávají svým právním systémům a soudním institucím, umožňuje mít za to, že systém opravných prostředků zavedený v každém členském státě, který je doplněn mechanismem řízení o předběžné otázce stanoveným v článku 267 SFEU, poskytuje při nesprávném použití vnitrostátního práva nebo unijního práva právním subjektům dostatečnou záruku.

Když mimoto soud státu, v němž se o uznání žádá, ověřuje, zda mohlo dojít ke zjevnému porušení veřejného pořádku tohoto státu, musí zohlednit skutečnost, že s výhradou zvláštních okolností, jež by využití opravných prostředků v členském státě původu příliš ztížily nebo znemožnily, jsou právní subjekty povinny využít v tomto členském státě všechny dostupné opravné prostředky, aby předem zabránily takovému porušení. Režim uznávání a výkonu zavedený nařízením č. 44/2001 je totiž založen

V tomto ohledu je uvedený čl. 5 odst. 3 směrnice 89/104 součástí směrnice upravující minimální harmonizaci, jejímž účelem je částečné sblížení různorodých právních předpisů členských států v oblasti ochranných známek. Nelze z toho však dovodit, že pochybení při provádění této směrnice by nepřijatelným způsobem narušilo unijní právní řád, neboť by byla dotčena nějaká základní zásada tohoto právního řádu.

Účelem ustanovení směrnice 2004/48 o dodržování práv duševního vlastnictví není upravit všechny aspekty práv duševního vlastnictví, nýbrž pouze ty, které se týkají dodržování těchto práv a jejich porušování, a to stanovením povinnosti zavést účinné právní prostředky k předcházení, ukončení nebo nápravě jakéhokoli porušení existujícího práva duševního vlastnictví. Z opatření, řízení a nápravných opatření stanovených směrnicí 2004/48 vyplývá, že právní prostředky, které mají zajistit ochranu práv duševního vlastnictví, jsou doplněny žalobami na náhradu škody, které s nimi úzce souvisejí. Řízení, jehož účelem je náhrada škody způsobené zabavením zboží, které bylo nejprve nařízeno soudními orgány členského státu s cílem zamezit hrozícímu porušení práva duševního vlastnictví, poté zrušeno stejnými orgány z důvodu, že existence porušení nebyla prokázána, představuje v projednávaném případě důsledek žaloby podané majitelem práva duševního vlastnictví a směřující k tomu, aby bylo nařízeno opatření s okamžitým účinkem, které by mu bez čekání na rozhodnutí ve věci samé umožnilo zamezit každému případnému porušení jeho práva. Taková žaloba na náhradu škody odpovídá zárukám, které směrnice 2004/48 poskytuje žalovanému jako protiváhu k přijetí předběžného opatření, kterým byly dotčeny jeho zájmy. Z toho plyne, že takové řízení spadá do působnosti směrnice 2004/48.

(viz vody 73–76)
Článek 21 odst. 2 nařízení č. 2362/98, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení č. 404/93, pokud jde o dovoz banánů do Společenství, ve znění nařízení č. 1632/2000, musí být vykládán v tom smyslu, že brání transakcím, kdy nový dovozce nakoupí prostřednictvím jiného hospodářského subjektu zaregistrovaného jako nový dovozce zboží od tradičního dovozce před jeho dovozem do Unie a poté tomuto dovozci uvedené zboží prostřednictvím téhož subjektu po dovozu do Unie zpětně prodá, pokud tyto transakce naplňují prvky zneužití, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu.

Pokud jde o záměr těchto transakcí, je třeba za účelem předložení důkazu o zneužití prokázat, že hlavním cílem těchto transakcí je dotyčnému tradičnímu dovozci umožnit dovážet vlastní banány se zvýhodněnou celní sazbou v rámci části celních kvót vyhrazené novým dovozcům. V tomto ohledu je k tomu, aby tyto transakce mohly být považovány za transakce, jejichž hlavním účelem bylo poskytnout kupujícímu v Unii neoprávněnou výhodu, nezbytné, aby úmyslem dovozců bylo poskytnout takovou výhodu uvedenému kupujícímu a aby transakce postrádaly pro tyto dovozce jakékoliv hospodářské a obchodní odůvodnění. Přestože jsou takové transakce motivovány vůlí kupujícího využívat zvýhodněnou celní sazbu, a i když jsou si toho dotyční dovozci vědomi, tyto transakce nemohou být a priori považovány za transakce, které pro tyto dovozce postrádají hospodářské a obchodní odůvodnění. Nelze však vyloučit, že za určitých okolností byly takové transakce vytvořeny uměle za hlavním účelem využít zvýhodněné celní sazby.

V tomto ohledu by umělá povaha uvedených transakcí nákupu a zpětného prodeje mohla být konkrétně posouzena s ohledem na informace, podle kterých se role nových dovozců ve skutečnosti omezovala na roli zcela fiktivního hospodářského subjektu jednajícího ve prospěch tradičního dovozce ve smyslu článku 3 nařízení č. 2362/98. V tomto ohledu může vnitrostátní soud vzít v úvahu právní, hospodářské nebo personální vztahy mezi dotčenými hospodářskými subjekty v rámci těchto transakcí a zohlednit zejména okolnost, že nový dovozce, jenž je držitelem dovozních licencí, na sebe nevzal v rámci dotčených transakcí žádné obchodní riziko, neboť toto obchodní riziko bylo ve skutečnosti kryto kupujícím v Unii, jenž je rovněž tradičním dovozcem, nebo okolnost, že ziskové rozpětí nových dovozců je s ohledem na ceny prodeje a zpětného prodeje dotyčného zboží zanedbatelné. Kromě toho umělá povaha transakcí by rovněž mohla vyplývat ze systematického zapojení zprostředkovatelské společnosti, zaregistrované jako nový dovozce, do těchto transakcí, pokud by se ukázalo, že toto zapojení mělo pouze zakrýt vztahy mezi tradičním dovozcem a novými dovozci s cílem vyhnout se použití čl. 21 odst. 2 nařízení č. 2362/98.

(viz body 64–67, 69, 70, výrok 2)
Pojem „zhoršení stavu“ útvaru povrchové vody, který je uveden v čl. 4 odst. 1 písm. a) bodu i) směrnice 2000/60, kterou se stanoví rámec pro činnost Společenství v oblasti vodní politiky, musí být vykládán v tom smyslu, že o zhoršení se jedná tehdy, jakmile se stav alespoň jedné z kvalitativních složek ve smyslu přílohy V této směrnice zhorší o jednu třídu, i když toto zhoršení nevede k celkově horšímu zařazení útvaru povrchové vody. Pokud se však dotyčná kvalitativní složka ve smyslu této přílohy již nachází v nejnižší třídě, jakékoli zhoršení této složky představuje zhoršení stavu útvaru povrchové vody ve smyslu tohoto čl. 4 odst. 1 písm. a) bodu i).

Vedle znění tohoto ustanovení a z něho vyplývajícího doslovného výkladu, je tento výklad podpořen i pravidly posouzení stavu povrchových vod, která vychází z analýzy ekologického stavu, který zahrnuje pět tříd. Tyto třídy jsou tedy pouze nástrojem, který omezuje prostor pro uvážení, jejž mají členské státy při určení kvalitativních složek, které odráží skutečný stav daného vodního útvaru. Především použití pravidla zvaného „one out all out“, podle něhož je vodní útvar zařazen do nejbližší nižší třídy, jakmile poměr jedné z kvalitativních složek klesne pod úroveň odpovídající aktuální třídě, by jednak odrazovalo členské státy od toho, aby bránily zhoršení stavu útvaru povrchové vody v rámci jedné třídy stavu vody, a jednak by vedlo k vyloučení vod nejnižší třídy z působnosti povinnosti zamezit zhoršení jejich stavu.

Pokud jde o kritéria umožňující dospět k závěru o zhoršení stavu vodního útvaru, ze systematiky článku 4 směrnice 2000/60 a zejména z jeho odstavců 6 a 7 vyplývá, že zhoršení stavu vodního útvaru – byť přechodná – jsou povolena pouze za přísných podmínek. Z toho plyne, že prahová hodnota, při jejímž překročení je konstatováno porušení povinnosti zamezit zhoršení stavu vodního útvaru, musí být nízká.

Opačný výklad, podle kterého představují zhoršení stavu vodního útvaru pouze závažné zásahy a který v podstatě vychází z porovnání nepříznivých dopadů na vodu a ekonomických zájmů souvisejících s vodou, nelze ze znění čl. 4 odst. 1 písm. a) bodu i) směrnice 2000/60 dovodit. Mimoto je třeba konstatovat, že takový výklad nezohledňuje rozdíl, který tato směrnice činí mezi povinností zamezit zhoršení stavu vodního útvaru a důvody pro uplatnění výjimek stanovenými v čl. 4 odst. 7 dané směrnice, neboť pouze posledně uvedené zahrnují prvky pro zvážení zájmů.

(viz body 55–57, 59, 61–63, 67, 68, 70, výrok 2)
Co se týče pojmu „osobní údaje“ podle čl. 2 písm. a) nařízení č. 45/2001 o ochraně fyzických osob v souvislosti se zpracováním osobních údajů orgány a institucemi Společenství a o volném pohybu těchto údajů, nemůže okolnost, že určité informace spadají do kontextu profesní činnosti, tyto informace zbavit kvalifikace souboru osobních údajů. V tomto ohledu je v souvislosti s připomínkami k návrhu pokynů, které agentuře Unie předložili externí odborníci, nutno shledat, že sdělení jejich jmen, na jehož základě lze s jednotlivými konkrétními odborníky spojit jednotlivé připomínky, představuje informace o identifikovaných fyzických osobách, a tudíž soubor osobních údajů ve smyslu čl. 2 písm. a) nařízení č. 45/2001. Stejně tak skutečnost, že totožnost dotyčných odborníků i vznesené připomínky již byly zveřejněny na internetových stránkách Evropského úřadu pro bezpečnost potravin, neznamená, že by dotčené informace již neměly být takto kvalifikovány.

Ohledně druhé podmínky pro předání osobních údajů, stanovené v čl. 8 písm. b) nařízení č. 45/2001 o ochraně fyzických osob v souvislosti se zpracováním osobních údajů orgány a institucemi Společenství a o volném pohybu těchto údajů, je třeba konstatovat, že dotyčný úřad má povinnost posoudit, zda požadované zpřístupnění může konkrétně a skutečně ohrozit chráněný zájem.

V tomto ohledu je tvrzení, podle kterého by zpřístupnění jmen odborníků, kteří vznesli připomínky k návrhu pokynů agentury Unie, mohlo vést k zásahu do soukromí a osobnosti uvedených odborníků, obecnou úvahou, která jinak není podepřena žádnou konkrétní okolností dané věci. Takové zpřístupnění by právě naopak samo umožnilo vyvrátit podezření z podjatosti anebo by případně dotčeným odborníkům poskytlo příležitost napadnout – podle okolností i prostřednictvím dostupných procesních prostředků – opodstatněnost takových tvrzení o podjatosti. Kdyby takové – důkazy nepodložené – tvrzení bylo přijato, mohlo by být v obecné rovině uplatňováno na všechny případy, kdy některý orgán nebo instituce Evropské unie obdrží před přijetím aktu s důsledky pro činnost hospodářských subjektů působících v odvětví dotčeném daným aktem stanovisko odborníků, a to bez ohledu na to, o které odvětví by se jednalo. Takový výsledek by byl v rozporu s požadavkem striktního výkladu výjimek z práva na přístup k dokumentům v držení orgánů, jenž ukládá povinnost konstatovat nebezpečí konkrétního a skutečného ohrožení chráněného zájmu.

(viz body 69, 70)
V souladu se zněním čl. 73 odst. 5 nařízení 796/2004, kterým se stanoví prováděcí pravidla pro podmíněnost, odlišení a integrovaný administrativní a kontrolní systém podle nařízení Rady č. 1782/2003, ve znění nařízení č. 2184/2005, zaniká povinnost vrátit neoprávněně vyplacenou podporu po uplynutí deseti let od data vyplacení. Tato lhůta je však zkrácena na čtyři roky v případě, že zemědělec jednal v dobré víře.

V tomto ohledu se má za to, že dotčený zemědělec jednal dobré víře, pokud byl upřímně přesvědčen o tom, že lze na dotčené plochy poskytnout podporu. Avšak jelikož se předpokládá, že si zemědělci byli vědomi rizika, že může dojít k opravě i poté, co jim byla podpora vyplacena, skutečnost, že příslušné orgány vyplatily podporu na plochy, jako taková a sama o sobě nevylučuje, že došlo k omylu, který mohl dotčený zemědělec přiměřeným způsobem zjistit. Posouzení toho, zda tento zemědělec jednal v dobré víře pro účely uvedeného čl. 73 odst. 5, se provádí zvlášť pro každý dotčený rok a tento zemědělec musí setrvat v dobré víře až do uplynutí čtyř let od data vyplacení podpory.

(viz body 91–94, výrok 2)
(viz bod 33)

Viz znění rozhodnutí.

Směrnice 1999/44 o některých aspektech prodeje spotřebního zboží a záruk na toto zboží musí být vykládána v tom smyslu, že vnitrostátní soud, kterému byl předložen spor týkající se smlouvy, jež může spadat do rozsahu působnosti této směrnice, je povinen – pokud má za tímto účelem k dispozici nezbytné informace o právním a skutkovém stavu nebo je k dispozici může mít na základě prosté žádosti o vysvětlení – ověřit, zda lze nabyvatele kvalifikovat jako spotřebitele ve smyslu uvedené směrnice, i když se spotřebitel tohoto postavení nedovolává.

Důsledkem procesních podmínek, které by jak soudu prvního stupně, tak odvolacímu soudu, kterým byla předložena žaloba uplatňující práva ze záruky, jež vychází z kupní smlouvy, zakazovaly kvalifikovat na základě informací o skutkovém a právním stavu, které mají k dispozici nebo mohou mít k dispozici na základě prosté žádosti o vysvětlení, dotčený smluvní vztah jako prodej spotřebiteli, pokud se spotřebitel tohoto postavení výslovně nedovolává, by totiž bylo, že sám spotřebitel by musel úplně právně kvalifikovat svoje postavení pod hrozbou zániku práv, které mu chtěl unijní zákonodárce přiznat prostřednictvím směrnice 1999/44.

Z uvedeného vyplývá, že takové procesní podmínky by nebyly v souladu se zásadou efektivity, protože v řízeních ohledně záruky, která vycházejí z rozporu se smlouvou a jejichž účastníky jsou spotřebitelé, by mohly nadměrně ztěžovat uplatnění ochrany, kterou těmto spotřebitelům přiznává směrnice 1999/44.

(viz body 44, 45, 48, výrok 1)
Příslušnost k rozhodnutí o sporu se může řídit ustanoveními nařízení č. 44/2001 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech, a to i tehdy, jestliže uvedený spor vyvstal mezi likvidátory ve dvou úpadkových řízeních, hlavním a vedlejším, přičemž obě spadají pod nařízení č. 1346/2000 o úpadkovém řízení. V tomto ohledu již bylo rozhodnuto, že nařízení č. 44/2001 a nařízení č. 1346/2000 musí být vykládána tak, aby bylo zabráněno jakémukoli překrývání právních pravidel, jež tyto akty obsahují, jakož i právnímu vakuu, a kromě toho tak, že působnost nařízení č. 1346/2000 nesmí být vykládána široce a že do oblasti působnosti nařízení č. 1346/2000 spadají pouze žaloby, které vyplývají přímo z úpadkového řízení a které s ním úzce souvisejí. Kromě toho Soudní dvůr přijal jako určující kritérium k identifikaci oblasti, do které žaloba spadá, nikoli procesní souvislosti, do nichž tato žaloba zapadá, ale její právní základ. Podle tohoto přístupu je nutno zkoumat, zda právo nebo povinnost, které jsou základem žaloby, plynou z obecných pravidel občanského a obchodního práva nebo z odchylných ustanovení, která jsou specifická pro úpadková řízení.

Pokud jde o rozdělení výnosu z prodeje aktiv společnosti v likvidaci mezi hlavní a vedlejší úpadkové řízení, použije se nařízení č. 1346/2000, neboť toto rozdělení musí být v podstatě provedeno na základě ustanovení tohoto nařízení.

(viz body 25–28, 30)
(viz body 36, 39)

Článek 12 směrnice 2006/126 o řidičských průkazech musí být vykládán v tom smyslu, že brání právní úpravě členského státu, podle které jediný prostředek, který má osoba, jež žádá o vydání řidičského průkazu nebo prodloužení jeho platnosti v tomto členském státě, k prokázání skutečnosti, že splňuje podmínku „obvyklého bydliště“ – ve smyslu tohoto článku 12 – na území uvedeného členského státu, která je stanovena v čl. 7 odst. 1 písm. e) a odst. 3 písm. b) této směrnice, spočívá v prokázání existence ohlášeného bydliště na území dotyčného členského státu.

I když je pravda, že pravidla pro prokázání splnění podmínky obvyklého bydliště před orgány příslušnými pro vydávání řidičských průkazů a prodlužování jejich platnosti spadají do pravomoci členských států a že směrnice 2006/126 stanoví – jak vyplývá z jejího bodu 8 odůvodnění – pouze minimální požadavky pro vydávání řidičských průkazů členskými státy, pravidla pro prokázání splnění podmínky obvyklého bydliště totiž nesmí jít nad rámec toho, co je nezbytné k tomu, aby se orgány členského státu příslušné pro vydávání řidičských průkazů a prodlužování jejich platnosti mohly ujistit, že dotyčný splňuje podmínku obvyklého bydliště z hlediska kritérií uvedených v článku 12 směrnice 2006/126. V tomto ohledu platí, že absolutní povinnost mít ohlášené bydliště na území členského státu, a tedy neumožnění žadateli o řidičský průkaz použít jiné důkazní prostředky prokazující, že splňuje kritéria uvedená v článku 12 směrnice 2006/126, jde nad rámec toho, co je nezbytné. Taková právní úprava rovněž upřednostňuje skutečnost, která neodráží veškerá kritéria uvedená v článku 12 směrnice 2006/126, neboť vylučuje všechny ostatní skutečnosti vypovídající o situacích uvedených v tomto článku.

(viz body 43, 44, 46, 50, 51 a výrok)
(viz body 32, 33)

Viz znění rozhodnutí.

(viz bod 49)

Viz znění rozhodnutí.

(viz bod 50)

Viz znění rozhodnutí.

Co se týče časové působnosti nařízení č. 1370/2007 o veřejných službách v přepravě cestujících po železnici a silnici a o zrušení nařízení č. 1191/69 a č. 1107/70, z přechodných ustanovení uvedených v čl. 8 odst. 3 zmíněného nařízení vyplývá, že smlouvy o veřejných službách platné ke dni vstupu tohoto nařízení v platnost zůstávají v platnosti do uplynutí doby jejich platnosti, a to v rámci maximálních dob trvání uvedených v tomto ustanovení a s výhradou, že byly tyto smlouvy uzavřené v souladu s právem Společenství a vnitrostátním právem.

V tomto ohledu je třeba uvést, že podle čl. 17 odst. 2 nařízení č. 1191/69 o postupu členských států ve věci závazků vyplývajících z pojmu veřejné služby v dopravě po železnici, silnici a vnitrozemských vodních cestách jsou vyrovnání vyplacená dopravnímu podniku jako protihodnota finančního břemene vyplývajícího ze závazku veřejné služby, jež mu byl uložen, vyňata z povinnosti oznámení podle čl. 108 odst. 3 SFEU, pokud splňují podmínky stanovené v tomto nařízení, jelikož jsou slučitelné s vnitřním trhem.

Z toho vyplývá, že se podpory vyplacené podniku veřejné dopravy ke dni, kdy ještě platilo nařízení č. 1191/69, které splňovaly podmínky stanovené v tomto nařízení, pojí k situaci, která definitivně nastala před tím, než vstoupilo v platnost nařízení č. 1370/2007.

V případě podpor vyplacených podle smlouvy o veřejných službách uzavřené před vstupem nařízení č. 1370/2007 v platnost, jejíž doba platnosti uplynula po vstupu uvedeného nařízení v platnost, tedy platí, že zatímco podpory vyplacené před vstupem nařízení č. 1370/2007 v platnost musí Komise přezkoumat podle podmínek uvedených v nařízení č. 1191/69 a ověřit, zda jsou tyto podpory vyňaty z povinnosti oznámení podle čl. 108 odst. 3 SFEU, legalitu podpor vyplacených po vstupu nařízení č. 1370/2007 v platnost, jakož i jejich slučitelnost s vnitřním trhem musí naproti tomu přezkoumat podle tohoto nařízení a s výhradou přechodných pravidel uvedených v čl. 8 odst. 3 téhož nařízení.

(viz body 51–55)
V souladu s článkem 7 nařízení č. 1393/2007 o doručování soudních a mimosoudních písemností ve věcech občanských a obchodních v členských státech přísluší přijímajícímu subjektu, aby efektivně doručil písemnost adresátovi. V tomto kontextu tento subjekt musí jednak informovat odesílající subjekt o všech relevantních skutečnostech této operace, přičemž zašle jednotný formulář uvedený v příloze I tohoto nařízení, a jednak v souladu s čl. 8 odst. 1 tohoto nařízení musí oznámit adresátovi, že může odmítnout přijmout písemnost, pokud není vyhotovena nebo přeložena do jednoho z jazyků uvedených v tomto ustanovení, a sice buď do jazyka, kterému dotyčný rozumí, nebo do úředního jazyka přijímajícího členského státu, nebo případně do jednoho z úředních jazyků místa, kde je třeba doručení provést, což jsou jazyky, o nichž se má za to, že je adresát ovládá. Pokud adresát písemnost skutečně odmítne přijmout, přijímajícímu subjektu přísluší kromě toho na základě odst. 2 a 3 tohoto článku o tom neprodleně uvědomit odesílající subjekt a vrátit žádost a písemnost, jejíž překlad se vyžaduje. Uvedené subjekty se naproti tomu nemusejí vyjadřovat k takovým meritorním otázkám, jako jsou otázky, kterému jazyku (kterým jazykům) adresát písemnosti rozumí a zda je k písemnosti třeba připojit překlad do jednoho z jazyků uvedených v čl. 8 odst. 1 nařízení, či nikoli. Konkrétněji toto nařízení přijímajícímu subjektu nepřiznává žádnou pravomoc posoudit, zda jsou podmínky, za nichž adresát písemnosti může odmítnout její přijetí, uvedené v čl. 8 odst. 1, splněny, či nikoli.

Naopak přísluší pouze vnitrostátnímu soudu, jemuž byla věc předložena v odesílajícím členském státě, aby rozhodl o otázkách této povahy, jelikož jde o otázky, které jsou mezi žalobcem a žalovaným sporné. Uvedenému soudu tak přísluší, aby na žádost žadatele ověřil, zda je skutečnost, že adresát odmítl přijmout písemnost z důvodu, že není vyhotovena v jazyce, kterému rozumí, nebo o němž se má za to, že mu rozumí, je odůvodněná, či nikoli. Za tímto účelem musí uvedený soud řádně zohlednit všechny důkazy ve spisu, aby jednak určil jazykové znalosti adresáta písemnosti, a jednak rozhodl, zda se s ohledem na povahu dotčené písemnosti vyžaduje její překlad.

V konečném výsledku bude muset uvedený soud v každém konkrétním případě dbát na to, aby byla příslušná práva dotčených účastníků chráněna vyváženým způsobem, přičemž poměří cíl efektivity a rychlosti doručení v zájmu žadatele s cílem účinné ochrany práva na obhajobu adresáta.

(viz body 36, 37, 40–43)