ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
(viz bod 35)

Viz znění rozhodnutí.

Článek 13 odst. 1 první pododstavec uvedené směrnice stanoví, že pokud je v hostitelském členském státě přístup k regulovanému povolání nebo jeho výkon podmíněn držením zvláštní odborné kvalifikace, povolí příslušný orgán tohoto členského státu přístup k tomuto povolání a jeho výkon žadatelům za stejných podmínek, jaké se vztahují na jeho vlastní státní příslušníky, pokud jsou držiteli osvědčení způsobilosti nebo dokladu o dosažené kvalifikaci podle článku 11 téže směrnice, který jiný členský stát požaduje k získání přístupu k tomuto povolání a jeho výkonu na svém území.

Výraz „toto stejné povolání“, který je uveden v čl. 13 odst. 1 prvním pododstavci směrnice 2005/36, musí být chápán tak, že se týká povolání, která jsou v domovském členském státě a v hostitelském členském státě totožná, obdobná, nebo v určitých případech jednoduše rovnocenná co do činností, které zahrnují (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 19. ledna 2006, Colegio de Ingenieros de Caminos, Canales y Puertos, C‑330/03, EU:C:2006:45, bod 20).

(viz body 39, 40)
Článek 221 odst. 4 nařízení č. 2913/92, ve znění nařízení č. 2700/2000, musí být vykládán v tom smyslu, že za takových okolností, jako jsou okolnosti věci v původním řízení, není skutečnost, že celní dluh při dovozu vznikl podle čl. 201 odst. 1 nařízení č. 2913/92 propuštěním zboží podléhajícího dovoznímu clu do volného oběhu, sama o sobě způsobilá vyloučit možnost oznámit dlužníkovi výši dlužného dovozního cla za toto zboží po uplynutí lhůty, která je stanovena v čl. 221 odst. 3 tohoto nařízení, ve znění změn.

Nic totiž nenaznačuje, že by unijní normotvůrce chtěl z rozsahu působnosti čl. 221 odst. 4 celního kodexu vyloučit trestné činy, které zcela či z části zabránily výběru cla v rámci propuštění do volného oběhu. Opačný výklad by mohl oslabit naplňování cíle tohoto ustanovení, kterým je rozšířit možnosti vymáhání celního dluhu. Je proto třeba konstatovat, že v situacích, kdy se použije článek 201 celního kodexu, je možné se od lhůty tří let pro sdělení, která je stanovena v čl. 221 odst. 3 celního kodexu, odchýlit, pokud dotyčné zboží bylo uvedeno do volného oběhu protiprávně v důsledku sestavení celního prohlášení založeného na nepravdivých údajích a pokud tato okolnost představuje trestný čin.

(viz body 59–62, výrok 3)
(viz body 37, 41, 47, výrok 1)

Je pravda, že ve směrnici 2003/88 není obsaženo žádné ustanovení, které by se týkalo procesních prostředků, jež má mít pracovník v případě sporu se zaměstnavatelem k dispozici k tomu, aby uplatnil svůj nárok na placenou dovolenou za kalendářní rok podle uvedené směrnice. Je však nesporné, že členské státy musí v tomto kontextu zajistit dodržování práva na účinnou právní ochranu, jak je zakotveno v článku 47 Listiny (v obdobném smyslu viz rozsudek ze dne 15. září 2016, Star Storage a další, C‑439/14 a C‑488/14 , EU:C:2016:688 , bod 46 ).

Účelem nároku na placenou dovolenou za kalendářní rok je totiž umožnit pracovníkovi, aby si odpočinul a měl volný čas a čas na oddych (viz zejména rozsudek ze dne 20. ledna 2009, Schultz-Hoff a další, C‑350/06 a C‑520/06 , EU:C:2009:18 , bod 25 , a rozsudek ze dne 30. června 2016, Sobczyszyn, C‑178/15 , EU:C:2016:502 , bod 25 ).

Článek 7 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/88/ES ze dne 4. listopadu 2003 o některých aspektech úpravy pracovní doby a právo na účinnou právní ochranu, které je zakotveno v článku 47 Listiny základních práv Evropské unie, musí být vykládány v tom smyslu, že dojde-li ke sporu mezi pracovníkem a zaměstnavatelem o to, zda má pracovník nárok na placenou dovolenou za kalendářní rok podle prvního z těchto článků, tyto články brání tomu, aby pracovník musel takovou dovolenou vyčerpat ještě předtím, než bude určeno, zda má nárok na náhradu mzdy z důvodu čerpání této dovolené.

Článek 7 směrnice 2003/88 musí být vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátním právním předpisům nebo zvyklostem, podle kterých je pracovníkovi znemožněno převést a případně kumulovat až do okamžiku ukončení pracovního poměru nároky na placenou dovolenou za kalendářní rok, jež nebyly čerpány během několika po sobě jdoucích referenčních období, neboť zaměstnavatel odmítl poskytnout náhradu mzdy po dobu této dovolené.

Pokud by totiž za těchto podmínek byl připuštěn zánik nároků na placenou dovolenou za kalendářní rok nabytých pracovníkem, bylo by tím schváleno chování vedoucí k nedovolenému obohacení zaměstnavatele, čímž by byl ohrožen samotný cíl uvedené směrnice, jímž je ochrana zdraví pracovníků.

(viz body 64, 65, výrok 2)
Na základě překážky věci rozsouzené, kterou zakládají rozhodnutí Soudního dvora týkající se platnosti unijního aktu, vyvolávají tato rozhodnutí plné účinky bez ohledu na případné rozdíly ve výkladu, ke kterým mohou vést.

I za předpokladu, že by případné nejasnosti související s přesným rozsahem určitého rozsudku Soudního dvora byly s konečnou platností odstraněny až prostřednictvím upřesnění v jiném rozsudku Soudního dvora, nic to nemění na tom, že je nutné mít za to, že prvně uvedený rozsudek měl od svého vyhlášení takový smysl, který byl upřesněn v tomto druhém rozsudku.

Překážka věci rozsouzené se navíc váže pouze ke skutkovým a právním otázkám, které byly skutečně nebo nutně rozhodnuty soudním rozhodnutím.

(viz body 34, 35, 37)
Co se týče konkrétně postavení pojistníka a současně majitele vozidla zapojeného do dopravní nehody jakožto osoby poškozené touto nehodou, je třeba připomenout, že Soudní dvůr rozhodl, že cíl ochrany poškozených, sledovaný první až třetí směrnicí, ukládá, aby se na právní situaci majitele vozidla, který se nacházel ve vozidle v době nehody jako spolujezdec, nahlíželo stejně jako na právní situaci jakéhokoliv jiného spolujezdce poškozeného stejnou nehodou (rozsudek ze dne 1. prosince 2011, Churchill Insurance Company Limited a Evans, C‑442/10, EU:C:2011:799, bod 30). Obdobně je třeba mít za to, že skutečnost, že chodec poražený při dopravní nehodě byl pojistníkem a majitelem vozidla, které tuto nehodu způsobilo, neumožňuje tuto osobu vyloučit z pojmu „třetí osoba poškozená nehodou“ ve smyslu čl. 2 odst. 1 druhé směrnice a článku 1a třetí směrnice. Jak totiž uvedl předkládající soud a právem tvrdila i Komise, okolnost, že majitel dotyčného vozidla a pojistník v jedné osobě se v okamžiku nehody nenacházel ve vozidle, ale byl jím jakožto chodec poražen, nemůže s ohledem na tentýž cíl ochrany sledovaný první až třetí směrnicí, tak jak byl uveden v bodě 41 rozsudku v projednávané věci, odůvodnit odlišné zacházení.

(viz body 41, 44 a 45)
V oblasti stanovení vývozních náhrad platí, že jelikož v čl. 164 odst. 3 nařízení č. 1234/2007, kterým se stanoví společná organizace zemědělských trhů a zvláštní ustanovení pro některé zemědělské produkty („jednotné nařízení o společné organizaci trhů“), nebyla stanovena žádná konkrétní výše ani žádný zvláštní způsob výpočtu, nic nebrání Komisi v tom, aby na základě svého posouzení aspektů uvedených v tomto ustanovení mohla dočasně stanovit náhradu v nulové výši. Mimoto vzhledem k tomu, že čl. 164 odst. 2 tohoto nařízení umožňuje Komisi, aby zachovala výši náhrad na stejné úrovni po dobu delší než tři měsíce nebo aby je v mezidobí změnila, nelze mít za to, že jí toto ustanovení ukládá povinnost pravidelně každé tři měsíce svolávat zasedání Řídícího výboru pro společnou organizaci zemědělských trhů pouze za tím účelem, aby bylo rozhodnuto o prodloužení dříve stanovených náhrad. Takový výklad, který by Komisi a řídícímu výboru ukládal povinnost, podle které by byla zbytečně pořádána zasedání, by byl v rozporu se zásadou řádné správy.

Konečně vzhledem k tomu, že Komise může podle znění čl. 164 odst. 3 nařízení č. 1234/2007 stanovit vývozní náhrady na základě jednoho nebo více aspektů, jež jsou uvedeny v tomto ustanovení, je třeba mít za to, že nařízení přijaté na základě tohoto ustanovení není stiženo vadou zjevně nesprávného posouzení, pokud toto posouzení mohlo být platně založeno alespoň na jednom z těchto aspektů.

(viz body 54–56)
(viz body 21–24, 26–29)

Východiskem pro určení, zda je třeba použít kritérium soukromého hospodářského subjektu, musí být hospodářská povaha jednání členského státu. V této souvislosti má být s pomocí kritéria soukromého věřitele přezkoumáno, zda by podnik, který je příjemcem podpory, mohl za obvyklých podmínek na trhu získat tutéž výhodu, jakou získal ze státních prostředků. Z toho vyplývá, že přezkum, jehož provedení případně přísluší Komisi, nelze omezit jen na možnosti, ke kterým účinně přihlížel příslušný veřejnoprávní orgán, ale musí nutně zahrnovat všechny možnosti, o nichž by v takové situaci rozumně uvažoval soukromý věřitel.

Podmínky, které musí opatření splňovat, aby se na něj vztahoval pojem „podpora“ ve smyslu článku 107 SFEU, nejsou naplněny v případě, kdy by přijímající podnik mohl za obvyklých tržních podmínek získat tutéž výhodu, jakou získal ze státních prostředků. Toto posouzení je, pokud veřejnoprávní věřitel poskytne úlevy při splácení dluhu, který mu dluží podnik, v zásadě prováděno na základě použití kritéria soukromého věřitele.

(viz bod 41)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 59–64)

Viz znění rozhodnutí.

Legalita rozhodnutí v oblasti státních podpor musí být posuzována unijním soudem v závislosti na informacích, které mohla mít Komise k dispozici v okamžiku, kdy je přijala.

Informace, které Komise „mohla mít k dispozici“ při použití kritéria soukromého věřitele, přitom zahrnují všechny rozhodné skutečnosti, které jí umožňují určit, zda by podnik, který je příjemcem podpory, zjevně nezískal srovnatelné úlevy od soukromého věřitele, a které mohla na svou žádost získat v průběhu správního řízení.

V tomto ohledu je třeba pokládat za relevantní všechny informace, které by mohly nezanedbatelným způsobem ovlivnit rozhodovací proces běžně opatrného a pečlivého soukromého věřitele, jenž se nachází v situaci, jež se co možná nejvíce podobá situaci veřejnoprávního věřitele, a hledá způsob, jak by mu mohly být splaceny částky, které mu dluží dlužník ve finančních obtížích. Pro účely použití kritéria soukromého věřitele jsou dále relevantními pouze skutečnosti, které byly dostupné v době přijetí tohoto rozhodnutí, a vývoj, který bylo k tomuto okamžiku možné očekávat

(viz body 59–61, 70, 71)
Článek 299 SFEU, jakož i nařízení Rady (EHS) č. 2052/88 ze dne 24. června 1988 o úkolech strukturálních fondů a jejich účinnosti a o koordinaci mezi jejich činnostmi navzájem a mezi těmito činnostmi a operacemi Evropské investiční banky a jinými stávajícími finančními nástroji, nařízení Rady (EHS) č. 4253/88 ze dne 19. prosince 1988, kterým se stanoví prováděcí ustanovení k nařízení č. 2052/88 týkající se koordinace mezi činnostmi jednotlivých strukturálních fondů navzájem a mezi těmito činnostmi a operacemi Evropské investiční banky a jinými stávajícími finančními nástroji, a nařízení Rady (EHS) č. 4256/88 ze dne 19. prosince 1988, kterým se stanoví prováděcí ustanovení k nařízení č. 2052/88, pokud jde o orientační sekci Evropského zemědělského orientačního a záručního fondu (EZOZF), musí být vykládány v tom smyslu, že za takových okolností, jaké nastaly ve věci v původním řízení, neurčují osoby, vůči kterým může být veden výkon rozhodnutí na základě rozhodnutí Evropské komise o vrácení vyplacených částek, které je podkladem pro výkon rozhodnutí. Tyto osoby musí určit vnitrostátní právo, přičemž musí být dodrženy zásady rovnocennosti a efektivity.

V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle čl. 299 prvního pododstavce SFEU jsou akty Rady Evropské unie, Komise nebo Evropské centrální banky, které ukládají peněžitý závazek jiným osobám než státům, podkladem pro výkon rozhodnutí. Z tohoto ustanovení vyplývá, že tyto akty mohou být předmětem výkonu rozhodnutí vedeného vůči jiným v nich označeným osobám než státům. Co se týče vnitrostátních předpisů týkajících se výkonu rozhodnutí, ze samotného čl. 299 druhého a třetího pododstavce SFEU plyne, že těmito předpisy se řídí podmínky výkonu rozhodnutí, a nikoli totožnost osob, které mohou být výkonem rozhodnutí dotčeny. Proto vzhledem k tomu, že neexistují předpisy unijního práva, které by přesně určovaly takové osoby a na základě kterých by bylo zejména možné určit, zda lze výkon rozhodnutí vést vůči jiné osobě, než které je určeno rozhodnutí Komise, je na vnitrostátním právním řádu každého členského státu, aby určil osoby, vůči kterým může být veden nucený výkon rozhodnutí, ovšem za podmínky, že vnitrostátní pravidla nejsou méně příznivá než pravidla upravující podobné situace podléhající vnitrostátnímu právu (zásada rovnocennosti) a že v praxi neznemožňují nebo nadměrně neztěžují výkon práv přiznaných unijním právem (zásada efektivity) (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 12. února 2015, Baczó a Vizsnyiczai, C‑567/13, EU:C:2015:88, body 41 a 42 a citovaná judikatura).

(viz body 28–31, 35, výrok 2)
Článek 4 odst. 2 směrnice Rady 90/435/EHS ze dne 23. července 1990 o společném systému zdanění mateřských a dceřiných společností z různých členských států musí být vykládán tak, že brání takovému vnitrostátnímu ustanovení, jako je článek 198 bod 10 zákona o daních z příjmů z roku 1992, zkoordinovaného královskou vyhláškou ze dne 10. dubna 1992 a potvrzeného zákonem ze dne 12. června 1992, na jehož základě úroky zaplacené mateřskou společností ze zápůjčky nejsou odpočitatelné od zdanitelného zisku této mateřské společnosti až do výše částky, která se rovná výši dividend, na které se již vztahuje daňový odpočet a které plynou z podílů držených uvedenou mateřskou společností na kapitálu dceřiných společností po dobu kratší než jeden rok, i když tyto úroky nesouvisí s financováním těchto podílů.

Cílem možnosti, kterou toto ustanovení přiznává členským státům, je totiž zabránit tomu, aby mateřská společnost získala dvojí daňové zvýhodnění vyplývající ze zisků osvobozených od daně na základě čl. 4 odst. 1 první odrážky směrnice 90/435 na jedné straně a ze snížení daně prostřednictvím odpočtu z důvodu kapitálových ztrát na podílech vyplývajících z rozdělení těchto zisků na straně druhé (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 22. prosince 2008, Les Vergers du Vieux Tauves, C‑48/07, EU:C:2008:758, bod 42). Z tohoto hlediska musí být čl. 4 odst. 2 směrnice 90/435 vykládán nutně tak, že umožňuje členským státům zabránit pouze tomu, aby mateřská společnost požívala dvojí daňové výhody uvedené v předcházejícím bodě. Kdyby totiž členské státy mohly odepřít mateřským společnostem odpočet úroků, které nesouvisejí s nabytím podílů, z nichž plyne rozdělování uvedených zisků osvobozených od daně, překračovalo by to zjevně meze toho, co je nezbytné pro dosažení takového cíle.

(viz body 54, 55, 57, výrok 1)
Článek 2 odst. 1 písm. c) směrnice Rady 75/363/EHS ze dne 16. června 1975 o koordinaci právních a správních předpisů týkajících se činnosti lékařů, ve znění směrnice Rady 82/76/EHS ze dne 26. ledna 1982, jakož i čl. 24 odst. 1 písm. c) směrnice Rady 93/16/EHS ze dne 5. dubna 1993 o usnadnění volného pohybu lékařů a vzájemného uznávání jejich diplomů, osvědčení a jiných dokladů o dosažené kvalifikaci, musejí být vykládány v tom smyslu, že nebrání takové právní úpravě členského státu, jako je úprava dotčená ve věci v původním řízení, podle níž je přiznání vnitrostátního stipendia určeného k financování odborné přípravy poskytované v jiném členském státě, která vede k získání titulu odborného lékaře, vázáno na podmínku, aby lékař, který je jeho příjemcem, vykonával v období deseti let po ukončení odborné přípravy profesní činnost v tomto prvním členském státě po dobu pěti let, nebo pokud k tomu nedojde, aby vrátil až 70 % částky získaného stipendia, zvýšené o úroky.

(viz bod 31, výrok 1)
(viz body 27–34)

Viz znění rozhodnutí.

Článek 1 nařízení Rady (EU) č. 1259/2010 ze dne 20. prosince 2010, kterým se zavádí posílená spolupráce v oblasti rozhodného práva ve věcech rozvodu a rozluky, musí být vykládán v tom smyslu, že takový rozvod, který je výsledkem jednostranného prohlášení, které učinil jeden z manželů před náboženským soudem, jako je rozvod, o nějž se jedná ve věci v původním řízení, nespadá do působnosti tohoto nařízení.

Pokud jde zaprvé o znění článku 1 nařízení č. 1259/2010, tento článek v odst. 1 pouze uvádí, že toto nařízení se vztahuje na rozvod a rozluku v situacích, kdy dochází ke kolizi právních předpisů. Znění uvedeného článku tak neposkytuje žádné užitečné vodítko pro účely definice pojmu „rozvod“ ve smyslu tohoto nařízení.

Pokud jde zadruhé o místo, které článek 1 zaujímá v nařízení č. 1259/2010, je třeba nejprve uvést, že pojem „rozvod“ ve smyslu tohoto nařízení v něm není nikde definován. Ačkoli dále soukromé rozvody nejsou z působnosti nařízení č. 1259/2010 výslovně vyloučeny, jak uvedl generální advokát v bodě 60 stanoviska, to, že mnohá ustanovení tohoto nařízení jako např. čl. 1 odst. 2, čl. 5 odst. 2 a 3, články 8 a 13, jakož i čl. 18 odst. 2 uvedeného nařízení hovoří o zásahu „soudu“ a o „řízení“, nasvědčuje tomu, že se toto nařízení týká výlučně rozvodů prohlášených státním soudem, veřejným orgánem či pod jeho dohledem. Bod 10 odůvodnění nařízení č. 1259/2010 pak uvádí, že věcná působnost a ustanovení tohoto nařízení by měly být slučitelné s nařízením č. 2201/2003.

Pokud jde zatřetí o cíl sledovaný nařízením č. 1259/2010, jak vyplývá z jeho názvu, toto nařízení zavádí mezi zúčastněnými členskými státy posílenou spolupráci v oblasti rozhodného práva ve věcech rozvodu a rozluky. Jak uvedl generální advokát v bodě 65 svého stanoviska, v době, kdy bylo tohoto nařízení přijato, mohly v právních řádech členských států účastnících se takové posílené spolupráce přijímat právně závazná rozhodnutí v této oblasti pouze orgány veřejné povahy. Několik členských států sice od přijetí nařízení č. 1259/2010 upravilo ve svých právních řádech možnost prohlásit rozvod bez zásahu státního orgánu, avšak to nic nemění na tom, jak uvedl generální advokát v bodě 66 stanoviska, že soukromé rozvody by mohly být zahrnuty do působnosti tohoto nařízení pouze na základě změn, které může provést výlučně unijní normotvůrce.

S ohledem na definici pojmu „rozvod“ uvedenou v nařízení č. 2201/2003 tak z cílů nařízení č. 1259/2010 vyplývá, že toto nařízení se vztahuje pouze na rozvody prohlášené státním soudem či veřejným orgánem nebo pod jeho dohledem.

(viz body 37–40, 44, 45, 47–49 a výrok)
Článek 10 bod 1 směrnice Rady 92/85/EHS ze dne 19. října 1992, o zavádění opatření pro zlepšení bezpečnosti a ochrany zdraví při práci těhotných zaměstnankyň a zaměstnankyň krátce po porodu nebo kojících zaměstnankyň (desátá směrnice ve smyslu čl. 16 odst. 1 směrnice 89/391/EHS) musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání vnitrostátní právní úpravě, která umožňuje propustit ze zaměstnání těhotnou zaměstnankyni z důvodu hromadného propouštění ve smyslu čl. 1 bodu 1 písm. a) směrnice Rady 98/59/ES ze dne 20. července 1998 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se hromadného propouštění.

Pokud tedy bylo rozhodnutí o propuštění přijato na základě důvodů souvisejících hlavně s těhotenstvím dotyčné, je neslučitelné se zákazem výpovědi podle článku 10 této směrnice (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 11. listopadu 2010, Danosa,C‑232/09, EU:C:2010:674, bod 62).

Naproti tomu rozhodnutí o propuštění přijaté v době od počátku těhotenství do skončení mateřské dovolené na základě důvodů, které nesouvisejí s těhotenstvím zaměstnankyně, by nebylo v rozporu s uvedeným článkem 10, to však za podmínky, že zaměstnavatel uvede písemně náležité odůvodnění výpovědi a výpověď dotyčné je dovolena příslušnými vnitrostátními právními předpisy nebo zvyklostmi v souladu s ustanoveními čl. 10 bodů 1 a 2 směrnice 92/85 (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 11. listopadu 2010, Danosa,C‑232/09, EU:C:2010:674, bod 63).

Z toho vyplývá, že důvod nebo důvody, které nesouvisejí s osobou zaměstnance, pro které byla uskutečněna hromadná propouštění ve smyslu čl. 1 bodu 1 směrnice 98/59, patří mezi výjimečné případy nesouvisející se stavem zaměstnankyně ve smyslu čl. 10 bodu 1 směrnice 92/85.

(viz body 47–50, výrok 1)
Článek 29 Aktu o podmínkách přistoupení Dánského království, Irska a Spojeného království Velké Británie a Severního Irska a úpravách Smluv, ve spojení s přílohou I částí I bodem 4 tohoto aktu, musí být vykládán v tom smyslu, že se čl. 12 odst. 2 směrnice Rady 91/477/EHS ze dne 18. června 1991 o kontrole nabývání a držení zbraní, ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/51/ES ze dne 21. května 2008, ve spojení s čl. 1 odst. 4 a přílohou II této směrnice, nepoužije na území Gibraltaru.

V tomto ohledu je nesporné, že článek 29 Aktu o přistoupení z roku 1972 představuje výjimku z pravidla stanoveného v čl. 355 odst. 3 SFEU, podle něhož se unijní právo vztahuje na Gibraltar, a tato výjimka musí být, jak již Soudní dvůr zdůraznil v bodech 43 a 51 rozsudku ze dne 21. července 2005, Komise v. Spojené království (C‑349/03, EU:C:2005:488), vykládána restriktivně v tom smyslu, že její působnost je omezena na to, co je striktně nezbytné pro ochranu zájmů, které tato výjimka umožňuje Gibraltaru chránit. Je však třeba zdůraznit, že ve věci, v níž byl vydán posledně zmíněný rozsudek, nebyl Soudní dvůr vyzván, aby se vyjádřil ke statusu unijních aktů spadajících do volného pohybu zboží s ohledem na uvedenou výjimku, a to na rozdíl od věci, ve které byl vydán rozsudek ze dne 23. září 2003, Komise v. Spojené království (C‑30/01, EU:C:2003:489). Podle ustálené judikatury Soudního dvora se pojmem „zboží“ ve smyslu uvedeného ustanovení rozumí produkty, jejichž cenu lze vyjádřit v penězích a mohou být jako takové předmětem obchodních transakcí. Ustanovení Smlouvy o FEU týkající se volného pohybu zboží se přitom v zásadě použijí bez ohledu na to, zda zboží překračuje státní hranice za účelem prodeje či dalšího prodeje, nebo pro osobní užití či spotřebu (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 7. března 1989, Schumacher, 215/87, EU:C:1989:111, bod 22, a ze dne 3. prosince 2015, Pfotenhilfe-Ungarn, C‑301/14, EU:C:2015:793, bod 47).

Z toho vyplývá, že jelikož unijní sekundární právo má v zásadě stejnou působnost jako samotné Smlouvy (viz obdobně rozsudek ze dne 15. prosince 2015, Parlament a Komise v. Rada, C‑132/14 až C‑136/14, EU:C:2015:813, bod 77) a jelikož striktní výklad vyloučení Gibraltaru ze společného celního území Unie nemůže vést k výkladu, podle kterého by volný pohyb zboží měl ve vztazích s Gibraltarem omezenější působnost, než jaká vyplývá z ustanovení Smlouvy o FEU, neboť v opačném případě by mohlo být ohroženo jednotné uplatňování unijního práva, ustanovení směrnice 91/477 týkající se přepravy střelných zbraní pro civilní použití musí být považována za spadající pod volný pohyb zboží bez ohledu na to, zda k těmto přepravám dochází v obchodním kontextu, včetně přeprav prováděných podnikateli v oboru zbraní či v rámci zásilkového prodeje, nebo mimo tento kontext, tj. jednotlivci, zejména lovci a sportovními střelci pro účely jejich užívání v rámci jejich činností.

(viz body 63, 64, 67, 68, 73, výrok 1)