Věc T-369/07

Lotyšská republika

v.

Evropská komise

„Životní prostředí – Směrnice 2003/87/ES – Systém pro obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů – Národní alokační plán pro přidělení povolenek na emise skleníkových plynů pro Lotyšsko na období let 2008 až 2012 – Tříměsíční lhůta – Článek 9 odst. 3 směrnice 2003/87“

Shrnutí rozsudku

1. Žaloba na neplatnost – Žaloby členských států

(Článek 263 SFEU)

2. Životní prostředí – Znečištění ovzduší – Směrnice 2003/87 – Národní alokační plán pro přidělení povolenek na emise skleníkových plynů (NAP) – Oznámení členským státem – Kontrolní pravomoc Komise – Rozsah – Právní povaha rozhodnutí Komise

(Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/87, čl. 9 odst. 3)

3. Životní prostředí – Znečištění ovzduší – Směrnice 2003/87 – Národní alokační plán pro přidělení povolenek na emise skleníkových plynů (NAP) – Oznámení členským státem – Pojem

(Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/87, čl. 9 odst. 3)

4. Akty orgánů – Presumpce platnosti – Nicotný akt – Pojem

(Článek 288 SFEU)

1. Každý členský stát má právo zpochybnit podáním žaloby na neplatnost legalitu rozhodnutí Komise, aniž je výkon tohoto práva podmíněn odůvodněním právního zájmu na podání žaloby. Členský stát tedy nemusí prokázat, že akt Komise, který napadá, vyvolává vůči němu právní účinky, aby jeho žaloba byla přípustná. Právní zájem na podání žaloby se týká pouze žalob podaných fyzickými nebo právnickými osobami, a nikoli žalob podaných orgány Unie nebo členskými státy.

Kromě toho nelze pojem „právní zájem na podání žaloby“ zaměňovat s konceptem napadnutelného aktu, podle něhož musí být k tomu, aby akt mohl být předmětem žaloby na neplatnost, cílem tohoto aktu vyvolávat právní účinky, které mohou nepříznivě zasáhnout do právního postavení, což musí být posouzeno s ohledem na jeho obsah.

Rozhodnutí Komise týkající se změny národního alokačního plánu pro přidělení povolenek na emise skleníkových plynů (NAP), oznámeného členským státem, s ohledem na svůj obsah takové právní účinky vyvolává.

(viz body 33–34)

2. Předběžná kontrola vykonaná Komisí podle čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87 o vytvoření systému pro obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů ve Společenství a o změně směrnice 96/61 nutně nevede k rozhodnutí ze strany Komise. I když je tento orgán zajisté povinen po oznámení národní alokačního plánu pro přidělení povolenek na emise skleníkových plynů (NAP) pečlivě a nestranně ověřit slučitelnost uvedeného NAP s kritérii přílohy III a s ustanoveními článku 10 směrnice 2003/87, z výrazu „může odmítnout“ vyplývá, že Komise v tomto ohledu disponuje určitou diskreční pravomocí. Z toho mimo jiné vyplývá, že nevyužije-li Komise této pravomoci ve lhůtě tří měsíců od oznámení NAP členským státem, může členský stát v zásadě provést uvedený NAP za podmínek stanovených v článku 11 a následujících směrnice 2003/87, aniž je třeba jeho schválení Komisí.

Naopak Komise se může rozhodnout využít svou rozhodovací pravomoc podle čl. 9 odst. 3 druhé věty směrnice 2003/87, jestliže členský stát nezmění nebo odmítá-li navzdory vzneseným námitkám změnit před uplynutím tříměsíční lhůty svůj NAP. Nevydá-li totiž Komise takové odmítavé rozhodnutí, stane se oznámený NAP konečným a uplatní se u něj domněnka legality umožňující členskému státu jeho provedení.

Změny, ke kterým dochází během pozdější fáze přezkumného řízení, tedy po námitkách Komise vůči oznámenému NAP nebo jakýmkoliv jeho částem, mají konkrétně za cíl reagovat na námitky původně vyjádřené Komisí, jež se týkají slučitelnosti NAP nebo jakýchkoliv jeho částí s kritérii uvedenými v příloze III a s ustanoveními článku 10 směrnice 2003/87. Přijetí změn Komisí je tudíž pouze důsledkem námitek, jež Komise původně formulovala v rámci své ohraničené pravomoci kontrolovat a odmítnout NAP, kterou jí přiznává čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87, a nikoli výrazem obecné schvalovací pravomoci. Kromě toho přijetí navrhovaných změn NAP Komisí nemusí být předmětem formálního rozhodnutí z její strany. Naopak, takový výklad by byl v rozporu se zásadou, podle níž Komise nedisponuje obecnou schvalovací pravomocí ve vztahu k NAP, a nebyl by ani v souladu se systémem čl. 9 odst. 3 třetí věty směrnice 2003/87, která se vztahuje pouze na odmítavé rozhodnutí, a nikoli na schvalovací rozhodnutí.

(viz body 47–48)

3. Účelem řízení zahájeného podle čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87 o vytvoření systému pro obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů ve Společenství a o změně směrnice 96/61 je, vedle možnosti Komise provést předběžnou kontrolu, i zaručit členským státům právní jistotu a zejména umožnit jim, aby se urychleně v krátkém čase dověděly o způsobu, jak mohou přidělovat povolenky na emise a spravovat systém pro obchodování s povolenkami Společenství na základě svého národního alokačního plánu pro přidělení povolenek na emise skleníkových plynů (NAP) v průběhu dotyčného alokačního období. Se zřetelem k omezené délce trvání tohoto období, jež trvá tři nebo pět let (článek 11 směrnice 2003/87), totiž existuje legitimní zájem jak Komise, tak členských států na tom, aby byl každý spor ohledně obsahu NAP rychle vyřešen a aby tento NAP po dobu své platnosti nebyl vystaven riziku zpochybnění ze strany Komise.

Tyto závěry se vztahují na všechny NAP bez ohledu na to, zda se jedná o verzi oznámenou původně, nebo opravenou verzi oznámenou později. Krom toho požadavek, aby Komise po oznámení opraveného NAP provedla rychlou a účinnou kontrolu, je o to důležitější, jestliže již této kontrole předcházela první fáze přezkumu původního NAP, která případně vedla k odmítavému rozhodnutí a posléze ke změnám uvedeného NAP. Přístup Komise, podle něhož je oprávněna přezkoumat navrhované změny NAP nebo opravený NAP, aniž musí dodržet tříměsíční lhůtu stanovenou v čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87, by přitom mohl narušit cíl rychlé a účinné kontroly, a rovněž právní jistotu, na kterou má oznamující členský stát právo, aby mohl přidělit povolenky na emise zařízením vybudovaným na jeho území před počátkem období obchodovaní na základě článku 11 uvedené směrnice.

Pojem „oznámení“ ve smyslu čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87 tedy zahrnuje jak původní oznámení, tak i následné oznámení různých verzí NAP, takže od každého z těchto oznámení začíná běžet nová tříměsíční lhůta.

(viz body 54, 55, 57)

4. Procesní vada, jež vychází z nedodržení tříměsíční lhůty ve smyslu čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87 o vytvoření systému pro obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů ve Společenství a o změně směrnice 96/61, není natolik závažná a jednoznačná, aby mohla odůvodnit kvalifikaci napadeného rozhodnutí jako nicotného aktu. Na akty orgánů Unie, i když vadné, se totiž v zásadě vztahuje presumpce platnosti, a tyto akty proto zakládají právní účinky tak dlouho, dokud nejsou vzaty zpět, zrušeny v rámci žaloby na neplatnost nebo prohlášeny za neplatné v návaznosti na předběžnou otázku nebo námitku protiprávnosti.

V rámci přezkumného řízení podle čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87 a s ohledem na jeho zvláštnosti nemůže porušení právního předpisu spočívající v opožděném charakteru napadeného rozhodnutí vést ke kvalifikaci tohoto rozhodnutí jako nicotného, jelikož s ohledem na základní zásadu právní jistoty musí být taková kvalifikace vyhrazena jen pro zcela krajní případy.

(viz bod 61)

ROZSUDEK TRIBUNÁLU (třetího senátu)

22. března 2011( )

„Životní prostředí – Směrnice 2003/87/ES – Systém pro obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů – Národní alokační plán pro přidělení povolenek na emise skleníkových plynů pro Lotyšsko na období let 2008 až 2012 – Tříměsíční lhůta – Článek 9 odst. 3 směrnice 2003/87“

Ve věci T‑369/07,

Lotyšská republika, zastoupená původně E. Balode-Buraka a K. Bārdiņa, poté L. Ostrovskou a nakonec L. Ostrovskou a K. Drēviņa, jako zmocněnkyněmi,

žalobkyně,

podporovaná

Litevskou republikou, zastoupenou D. Kriaučiūnasem, jako zmocněncem,

a

Slovenskou republikou, zastoupenou původně J. Čorbou, poté B. Ricziovou, jako zmocněnci,

vedlejšími účastnicemi řízení,

proti

Evropské komisi, zastoupené U. Wölkerem, E. Kalninsem a I. Rubene, jako zmocněnci,

žalované,

podporované

Spojeným královstvím Velké Británie a Severního Irska, zastoupeným původně Z. Bryanston-Cross, poté S. Behzadi-Spencer, I. Rao a F. Penlington, jako zmocněnkyněmi, ve spolupráci s J. Mauricim, barrister,

vedlejším účastníkem,

jejímž předmětem je návrh na zrušení rozhodnutí Komise K (2007) 3409 ze dne 13. července 2007 o změně národního alokačního plánu pro přidělení povolenek na emise skleníkových plynů oznámeného Lotyšskou republikou na období let 2008 až 2012, v souladu se směrnicí Evropského parlamentu a Rady 2003/87/ES ze dne 13. října 2003 o vytvoření systému pro obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů ve Společenství a o změně směrnice Rady 96/61/ES (Úř. věst. L 275, s. 32, Zvl. vyd. 15/07, s. 631),

TRIBUNÁL (třetí senát),

ve složení J. Azizi (zpravodaj), předseda, E. Cremona a S. Frimodt Nielsen, soudci,

vedoucí soudní kanceláře: K. Pocheć, rada,

s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 21. září 2010,

vydává tento

Rozsudek

Právní rámec

Mezinárodní právní úprava a právní úprava Společenství týkající se Rámcové úmluvy Organizace spojených národů o změně klimatu a Kjótského protokolu

1 Konečným cílem rámcové úmluvy Organizace spojených národů o změně klimatu přijaté v New Yorku dne 9. května 1992 (dále jen „UNFCCC“), která byla jménem Evropského společenství schválena rozhodnutím Rady 94/69/ES ze dne 15. prosince 1993 týkajícím se uzavření UNFCCC (Úř. věst. 1994, L 33, s. 11, Zvl. vyd. 11/19, s. 167), je dosáhnout stabilizace koncentrací skleníkových plynů v atmosféře na úrovni, jež by umožnila předejít nebezpečným důsledkům působení lidstva na klimatický systém. Příloha I UNFCCC obsahuje seznam států, které jsou jejími smluvními stranami, v němž je uvedena i Lotyšská republika, která je navíc zařazena do kategorie zemí, kde probíhá proces přechodu k tržnímu hospodářství. UNFCCC vstoupila v platnost ve Společenství dne 21. března 1994.

2 K dosažení konečného cíle UNFCCC byl dne 11. prosince 1997 přijat Kjótský protokol k UNFCCC (rozhodnutí 1/CP.3 „Přijetí Kjótského protokolu [k UNFCCC]“). Příloha A Kjótského protokolu obsahuje seznam skleníkových plynů a seznam odvětví a kategorií zdrojů emisí, na něž se Kjótský protokol vztahuje. V příloze B Kjótského protokolu je obsažen seznam smluvních stran Kjótského protokolu s jejich kvantifikovanými závazky k omezení či snížení emisí, včetně závazku Lotyšské republiky, jehož předmětem je snížení stanovené na 8 %.

3 Dne 25. dubna 2002 přijala Rada Evropské unie rozhodnutí 2002/358/ES o schválení Kjótského protokolu k [UNFCCC] jménem Evropského společenství a o společném plnění závazků z něj vyplývajících (Úř. věst. L 130, s. 1, Zvl. vyd. 11/42 s. 24). Kjótský protokol, společně se svými přílohami A a B, je obsažen v příloze I rozhodnutí 2002/358. Tabulka kvantifikovaných závazků k omezení nebo snížení emisí, jejímž úkolem je stanovit příslušná množství emisí přidělená Společenství a jeho členským státům podle článku 4 Kjótského protokolu, je obsažena v příloze II rozhodnutí 2002/358.

Právní úprava týkající se systému Společenství pro obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů

4 Článek 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/87/ES ze dne 13. října 2003 o vytvoření systému pro obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů ve Společenství a o změně směrnice Rady 96/61/ES (Úř. věst. L 275, s. 32, Zvl. vyd. 15/07, s. 631), ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/101/ES ze dne 27. října 2004 (Úř. věst. L 338, s. 18), stanoví:

„Tato směrnice vytváří systém pro obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů ve Společenství […], aby se podpořilo snižování emisí skleníkových plynů způsobem efektivním z hlediska nákladů a ekonomicky účinným.“

5 Článek 9 směrnice 20003/87 zní:

„1. Členské státy vytvoří pro každé období uvedené v čl. 11 odst. 1 a 2 národní plán uvádějící celkové množství povolenek, které mají v úmyslu přidělit pro uvedené období, a způsob, jak je zamýšlí přidělit. Plán je založen na objektivních a transparentních kritériích, včetně kritérií uvedených v příloze III, přičemž se náležitě přihlédne k připomínkám veřejnosti. Aniž je dotčena Smlouva, Komise vypracuje nejpozději do 31. prosince 2003 pokyny k provádění kritérií uvedených v příloze III.

Pro období uvedené v čl. 11 odst. 1 se plán zveřejní a oznámí Komisi a ostatním členským státům nejpozději do 31. března 2004. Pro následující období se plán zveřejní a oznámí Komisi a ostatním členským státům nejpozději 18 měsíců před začátkem příslušného období.

2. Národní alokační plán se posoudí ve výboru uvedeném v čl. 23 odst. 1. [směrnice 2003/87].

3. Do tří měsíců po oznámení národního alokačního plánu členským státem podle odstavce 1 může Komise plán nebo jeho jakoukoli část odmítnout z důvodu neslučitelnosti s kritérii uvedenými v příloze III nebo s článkem 10. Členský stát učiní rozhodnutí podle čl. 11 odst. 1 nebo 2 pouze tehdy, pokud Komise přijme navržené změny. Odmítavé rozhodnutí musí Komise odůvodnit.“

6 Článek 11 odst. 2 směrnice 2003/87 stanoví:

„Pro pětileté období počínající dnem 1. ledna 2008 a pro každé následující pětileté období rozhodne každý členský stát o celkovém množství povolenek, které přidělí pro uvedené období, a zahájí postup přidělování těchto povolenek provozovateli každého zařízení. Toto rozhodnutí se učiní alespoň 12 měsíců před začátkem příslušného období a bude založeno na národním alokačním plánu vytvořeném podle článku 9 a v souladu s článkem 10, přičemž se náležitě přihlédne k připomínkám veřejnosti.“

7 Příloha III směrnice 2003/87 uvádí dvanáct kritérií použitelných pro národní alokační plány. Kritéria č. 1 až 3 přílohy III stanoví:

„1. Celkové množství povolenek, které mají být přiděleny pro příslušné období, je v souladu s povinností členského státu omezit své emise podle rozhodnutí 2002/358 a Kjótského protokolu, přičemž se přihlédne na jedné straně k podílu na celkových emisích, který tyto povolenky představují ve srovnání s emisemi ze zdrojů nespadajících pod tuto směrnici, a na druhé straně k národním energetickým politikám, a mělo by být v souladu s národním programem [v oblasti] změny klimatu. Celkové množství povolenek, které mají být přiděleny, nesmí být větší, než je pravděpodobně nutné k přísnému uplatňování kritérií této přílohy. Do roku 2008 musí být množství tak velké, aby bylo v souladu s cestou k dosažení nebo překročení cíle každého členského státu podle rozhodnutí 2002/358 a Kjótského protokolu.

2. Celkové množství povolenek, které mají být přiděleny, je v souladu s hodnoceními skutečného a předpokládaného pokroku při plnění příspěvků členských států k závazkům Společenství podle rozhodnutí 93/389/EHS.

3. Množství povolenek, které mají být přiděleny, je v souladu s potenciálem, včetně technologického potenciálu, činností spadajících pod tento systém a zaměřených na snížení emisí [je v souladu s potenciálem, včetně technologického, ke snížení emisí z činností, na které se tento systém vztahuje]. Členské státy mohou založit své přidělování povolenek na průměrných emisích skleníkových plynů podle produktu pro každou činnost a dosažitelný pokrok [a na dosažitelném pokroku] v každé činnosti.

[…]“

Skutečnosti předcházející sporu

8 Dopisem ze dne 16. srpna června 2006 oznámila Lotyšská republika Komisi Evropských společenství v souladu s čl. 9 odst. 1 směrnice 2003/87 svůj národní alokační plán pro období let 2008 až 2012 (dále jen „NAP“). Podle NAP měla Lotyšská republika v úmyslu přidělit svým průmyslovým zařízením, na něž se vztahuje příloha I směrnice 2003/87, celkové průměrné roční množství 7,763883 milionů tun ekvivalentu oxidu uhličitého (MteCO 2).

9 Dne 29. listopadu 2006 přijala Komise první odmítavé rozhodnutí, jehož výrok zní:

„Článek 1

Následující aspekt [NAP] pro první období pěti let podle čl. 11 odst. 2 směrnice je neslučitelný s kritérii [č.] 1 [až] 3 přílohy III směrnice [2003/87]: podíl celkového množství povolenek, které mají být přiděleny – odpovídající ročnímu množství emisí ve výši 4,480580 [MteCO 2 ] – není v souladu s hodnoceními provedenými podle rozhodnutí [Evropského parlamentu a Rady] 280/2004/ES [ze dne 11. února 2004 o mechanismu monitorování emisí skleníkových plynů ve Společenství a provádění Kjótského protokolu (Úř. věst. L 49, s. 1, Zvl. vyd. 15/08 s. 57)], a s potenciálem, včetně technologického potenciálu, k snížení emisí z [daných] činností.

Článek 2

Námitky vůči [NAP] nebudou vznášeny za podmínky, že níže uvedené změny budou provedeny nediskriminačním způsobem a budou neprodleně oznámeny Komisi s přihlédnutím ke lhůtám potřebným k provedení vnitrostátních řízení bez zbytečného odkladu: celkové množství povolenek, které mají být přiděleny v rámci systému Společenství, se snižuje na 4,480580 [MteCO 2 ].

Článek 3

1. Celkové průměrné roční množství povolenek na 3,283303 MteCO 2 , které mají být přiděleny Lotyšskou [republikou] na základě jejího [NAP] zařízením zmíněným v tomto plánu a novým účastníkům na trhu, nesmí být překročeno.

2. [NAP] může být změněn bez předchozího souhlasu Komise, pokud se změna týká povolenek přidělených pro určitá zařízení v rámci celkového počtu povolenek přidělených pro zařízení uvedená v tomto plánu v důsledku zlepšení kvality údajů nebo pokud spočívá ve snížení podílu povolenek přidělovaných zdarma v rámci limitů stanovených v článku 10 směrnice [2003/87].

3. Veškeré změny [NAP] odchylující se od změn uvedených v článku 2 musí být oznámeny do 31. prosince 2006, ve lhůtě stanovené v čl. 11 odst. 2 směrnice [2003/87], a podléhají předchozímu schválení Komisí v souladu s čl. 9 odst. 3 směrnice [2003/87].

Článek 4

Toto rozhodnutí je určeno Lotyšské republice.“

10 Dopisem ze dne 29. prosince 2006 oznámila Lotyšská republika Komisi opravený NAP, který stanovil celkové průměrné roční množství povolenek na 6,253146 MteCO 2.

11 Dopisem ze dne 30. března 2007 napsaným anglicky Komise konstatovala, že informace obsažené v opraveném NAP jsou neúplné a požádala Lotyšskou republiku, aby odpověděla na určité otázky a poskytla jí doplňující informace.

12 Lotyšská republika na tuto žádost o poskytnutí informací odpověděla dopisem ze dne 25. dubna 2007.

13 Dne 13. července 2007 přijala Komise rozhodnutí K (2007) 3409 o změnách NAP pro přidělení povolenek na emise skleníkových plynů oznámeného Lotyšskou republikou na období let 2008 až 2012 v souladu se směrnicí 2003/87 (dále jen „napadené rozhodnutí“), jehož výrok zní:

„Článek 1

Následující aspekty navrhované změny [NAP] Lotyšska pro období pěti let podle čl. 11 odst. 2 směrnice [2003/87] jsou slučitelné zejména s níže uvedenými kritérii [,] a proto se schvalují:

1. Kritéria [č.] 1 [až] 3 přílohy III směrnice [2003/87]: zvýšení celkového ročního množství povolenek o 0,144813 [MteCO 2 ], což je v souladu s hodnoceními provedenými podle rozhodnutí 280/2004/ES a s potenciálem, včetně technologického potenciálu, ke snížení emisí z [daných] činností.

[…]

Článek 2

Následující aspekt navrhované změny [NAP] Lotyšska pro období pěti let podle čl. 11 odst. 2 směrnice [2003/87] je neslučitelný s níže uvedenými kritérii, a proto se odmítá: kritéria [č.] 1 [až] 3 přílohy III směrnice [2003/87]: zvýšení celkového ročního množství povolenek o 2,825030 [MteCO 2 ], což není v souladu s hodnoceními provedenými podle rozhodnutí [280/2004] a s potenciálem, včetně technologického potenciálu, ke snížení emisí z [daných] činností.

Článek 3

Toto rozhodnutí je určeno Lotyšské republice.“

14 V bodu 1 odůvodnění napadeného rozhodnutí odkazuje Komise na čl. 3 odst. 3 prvního odmítavého rozhodnutí, kterým bylo Lotyšské republice povoleno oznámit změny jejího NAP pro období let 2008 až 2012 do 31. prosince 2006, ve lhůtě stanovené v čl. 11 odst. 2 směrnice 2003/87.

15 V bodu 3 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise zejména konstatuje, že vzhledem k tomu, že informace poskytnuté Lotyšskou republikou obsahují podstatnou změnu NAP, podléhá tato změna předchozímu schválení Komisí v souladu s čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87. Napadené rozhodnutí se omezuje na tyto aspekty poskytnutých informací. Ostatní aspekty uvedených informací, zejména ty, jež mají rozvést první odmítavé rozhodnutí nebo vyjadřovat názor rozcházející se s posouzením provedeným Komisí v uvedeném rozhodnutí, nebyly pro účely napadeného rozhodnutí vzaty v úvahu.

16 V bodu 6 odůvodnění napadeného rozhodnutí se konstatuje, že Lotyšská republika neposkytla informace, které by odůvodňovaly změnu způsobu výpočtu maximálního množství povolenek, jak je definován v rámci prvního odmítavého rozhodnutí.

17 Komise konečně v bodu 8 odůvodnění napadeného rozhodnutí, s ohledem na přesnější údaje předložené Lotyšskou republikou, týkající se zvláště vysokých investic do cementářského odvětví, souhlasí na základě tohoto způsobu výpočtu s úpravou výše maximálního množství disponibilních povolenek, jak je definováno v článku 1 napadeného rozhodnutí.

Řízení a návrhová žádání účastníků řízení

18 Lotyšská republika podala tuto žalobu návrhem došlým kanceláři Soudu (nyní Tribunál) dne 26. září 2007.

19 Samostatným podáním došlým kanceláři Tribunálu téhož dne Lotyšská republika požádala, aby byla věc projednána ve zrychleném řízení podle článku 76a jednacího řádu Tribunálu. Rozhodnutím ze dne 13. listopadu 2007 Tribunál (třetí senát) tuto žádost zamítl.

20 Podáním došlým kanceláři Tribunálu dne 27. listopadu 2007 podalo Spojené království Velké Británie a Severního Irska návrh na vstup do tohoto řízení jako vedlejší účastník na podporu Komise. Usnesením ze dne 12. června 2008 předseda třetího senátu Tribunálu tomuto návrhu vyhověl. Spojené království Velké Británie a Severního Irska předložilo dne 28. srpna 2008 vyjádření vedlejšího účastníka k žalobě.

21 Samostatným podáním došlým kanceláři Tribunálu dne 14. prosince 2007, potvrzeným dopisem ze dne 26. května 2008, požádala Lotyšská republika podle čl. 116 odst. 2 jednacího řádu Tribunálu o důvěrné zacházení s určitými částmi přílohy 7 návrhu s ohledem na Spojené království Velké Británie a Severního Irska.

22 Podáním došlým kanceláři Tribunálu dne 27. prosince 2007 podala Litevská republika návrh na vstup do tohoto řízení jako vedlejší účastník na podporu Lotyšské republiky. Usnesením ze dne 12. června 2008 předseda třetího senátu Tribunálu tomuto návrhu vyhověl. Litevská republika předložila dne 29. srpna 2008 spis vedlejšího účastníka řízení.

23 Podáním došlým kanceláři Tribunálu dne 6. ledna 2009 předložila Komise svá vyjádření ke spisům vedlejších účastníků řízení, podaným Spojeným královstvím Velké Británie a Severního Irska a Litevskou republikou. Lotyšská republika se k uvedeným spisům vedlejších účastníků řízení ve stanovené lhůtě nevyjádřila.

24 Podáním došlým kanceláři Tribunálu dne 7. února 2008 podala Slovenská republika návrh na vstup do tohoto řízení jako vedlejší účastník na podporu návrhových žádání Lotyšské republiky. Usnesením ze dne 12. června 2008 předseda třetího senátu Tribunálu konstatoval, že tento návrh byl podán v souladu s článkem 115 jednacího řádu, avšak po uplynutí lhůty šesti týdnů stanovené v čl. 115 odst. 1 téhož řádu. Předseda třetího senátu tudíž tento návrh přijal, ale zároveň omezil práva Slovenské republiky na práva stanovená v čl. 116 odst. 6 zmíněného jednacího řádu.

25 Lotyšská republika podporovaná Litevskou republikou navrhla, aby Tribunál:

– zrušil napadené rozhodnutí;

– uložil Komisi náhradu nákladů řízení.

26 Komise podporovaná Spojeným královstvím Velké Británie a Severního Irska navrhla, aby Tribunál:

– zamítl žalobu;

– uložil Lotyšské republice náhradu nákladů řízení.

27 Na základě zprávy soudce zpravodaje rozhodl Tribunál (třetí senát) o zahájení ústní části řízení.

28 Dopisem ze dne 12. července 2010 Tribunál v rámci organizačních procesních opatření, upravených článkem 64 jednacího řádu, požádal Komisi, aby předložila určité dokumenty. Komise této žádosti ve stanovených lhůtách vyhověla.

29 Řeči účastníků řízení a jejich odpovědi na ústní otázky položené Tribunálem byly vyslechnuty na jednání dne 21. září 2010.

Právní otázky

30 Na podporu své žaloby vznáší Lotyšská republika čtyři žalobní důvody, vycházející zaprvé z porušení pravomocí stanovených Smlouvou o ES v oblasti energetické politiky, zadruhé z porušení „zásady zákazu diskriminace“, zatřetí z nesplnění povinností vyplývajících z Kjótského protokolu a začtvrté z nedodržení tříměsíční lhůty stanovené v čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87.

K námitce vycházející z nepřípustnosti žaloby na neplatnost článku 1 napadeného rozhodnutí

Argumenty účastníků řízení

31 Komise, podporovaná Spojeným královstvím Velké Británie a Severního Irska, tvrdí, že i když se Lotyšská republika domáhá zrušení napadeného rozhodnutí v plném rozsahu, směřuje tento návrh ve skutečnosti pouze ke zrušení jeho článku 2, a nikoli jeho článku 1, v němž se konstatuje slučitelnost určitých změn navrhovaných v opraveném NAP s kritérii přílohy III směrnice 2003/87. Podle jejího názoru přitom může být určitý akt předmětem žaloby na neplatnost pouze v případě, že tento akt vyvolává právně závazné účinky, jimiž mohou být dotčeny zájmy žalobce. Vzhledem k tomu, že článek 1 napadeného rozhodnutí se nijak nedotýká zájmů Lotyšské republiky, nemůže mít tento stát podle jejich názoru právní zájem domáhat se zrušení tohoto článku, takže žaloba musí být v tomto ohledu prohlášena za nepřípustnou.

32 Lotyšská republika s touto argumentací nesouhlasí.

Závěry Tribunálu

33 Co se týče pojmu „právní zájem na podání žaloby“, jehož se dovolává Komise, je třeba připomenout, že Smlouva činí jasný rozdíl mezi nárokem na podání žaloby na neplatnost orgánů Unie a členských států na straně jedné, a fyzických a právnických osob na straně druhé. Každý členský stát má totiž právo zpochybnit podáním žaloby na neplatnost legalitu rozhodnutí Komise, aniž je výkon tohoto práva podmíněn odůvodněním právního zájmu na podání žaloby. Členský stát tedy nemusí prokázat, že akt Komise, který napadá, vyvolává vůči němu právní účinky, aby jeho žaloba byla přípustná (usnesení Soudního dvora ze dne 27. listopadu 2001, Portugalsko v. Komise, C‑208/99, Recueil, s. I‑9183, body 22 a 23, a rozsudek Tribunálu ze dne 22. října 2008, TV 2/Danmark a další v. Komise, T‑309/04, T‑317/04, T‑329/04 a T‑336/04, Sb. rozh. s. II‑2935, bod 63). Toto konstatování vyplývá rovněž z definice právního zájmu na podání žaloby stanovené judikaturou, která se týká pouze žalob podaných fyzickými nebo právnickými osobami, a nikoli žalob podaných orgány Unie nebo členskými státy (viz rozsudek Tribunálu ze dne 21. května 2010, Francie a další v. Komise, T‑425/04, T‑444/04, T‑450/04 a T‑456/04, dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 118, a citovaná judikatura).

34 Krom toho nelze pojem „právní zájem na podání žaloby“ zaměňovat s konceptem napadnutelného aktu, podle něhož musí být k tomu, aby akt mohl být předmětem žaloby na neplatnost, cílem tohoto aktu vyvolávat právní účinky, které mohou nepříznivě zasáhnout do právního postavení, což musí být posouzeno s ohledem na jeho obsah (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne 22. června 2000, Nizozemsko v. Komise, C‑147/96, Recueil, s. I‑4723, body 25 a 27; usnesení Soudního dvora Portugalsko v. Komise, bod 33 výše, bod 24, a ze dne 28. ledna 2004, Nizozemsko v. Komise, C‑164/02, Recueil, s. I‑1177, body 18 a 19; rozsudek Francie a další v. Komise, bod 33 výše, bod 119). Nelze přitom popřít, že napadené rozhodnutí s ohledem na svůj obsah takové právní účinky vyvolává.

35 Námitka nepřípustnosti týkající se návrhu na zrušení článku 1 napadeného rozhodnutí tudíž musí být zamítnuta.

36 Tribunál považuje za vhodné posoudit na prvním místě opodstatněnost čtvrtého žalobního důvodu.

Ke čtvrtému žalobnímu důvodu vycházejícímu z nedodržení tříměsíční lhůty stanovené v čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87

Úvodní poznámky

37 Úvodem je třeba upřesnit, že i když Komise a Spojené království Velké Británie a Severního Irska v souvislosti s projednávanou žalobou tvrdí, že Lotyšská republika nemůže napadnout první odmítavé rozhodnutí ze dne 29. listopadu 2006, neboť nedodržela příslušné lhůty, nemá tato okolnost, i kdyby se prokázala, dopad na přípustnost čtvrtého žalobního důvodu vycházejícího z vadnosti napadeného rozhodnutí.

Argumenty účastníků řízení

38 Lotyšská republika, podporovaná Litevskou republikou, tvrdí, že na napadené rozhodnutí je třeba pohlížet tak, jako by „neexistovalo“, jelikož bylo přijato v rozporu s čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87. Podle tohoto ustanovení může Komise do tří měsíců po oznámení NAP členským státem tento plán odmítnout. Opravený NAP byl oznámen dne 29. prosince 2006. Lhůta, ve které měla Komise reagovat, pokud chtěla odmítnout tento NAP nebo jeho část, tedy uplynula dne 29. března 2007. Komise přitom Lotyšské republice zaslala dopis až dne 30. března 2007 – nadto napsaný anglicky, což je v rozporu s článkem 3 nařízení Rady č. 1 ze dne 15. dubna 1958 o užívání jazyků v Evropském hospodářském společenství (Úř. věst. 1958, 17, s. 385, Zvl. vyd. 01/01, s. 3) – v němž Komise uvádí, že opravený NAP je neúplný a žádá o dodatečná vysvětlení. Konečně Lotyšská republika upřesňuje, že tříměsíční lhůta stanovená v čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87 začala běžet ode dne, kdy Komise skutečně obdržela její dopis ze dne 29. prosince 2006 obsahující opravený NAP, a nikoli od dne zaevidování dotyčného dokumentu Komisí dne 5. ledna 2007.

39 Komise, podporovaná Spojeným královstvím Velké Británie a Severního Irska, má za to, že jednala v souladu s čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87, jelikož tříměsíční lhůta, kterou toto ustanovení obsahuje, se vztahuje pouze na oznámený NAP, a nikoli na jeho změny. Podle jejího názoru je třeba jasně rozlišovat mezi dnem oznámení NAP, od kterého začíná tato lhůta běžet, a navrhovanými změnami, pro něž není stanovena žádná lhůta. Komise uznává, že pokud se nevyjádří před uplynutím tříměsíční lhůty, je NAP považován za odsouhlasený. Situace je ale rozdílná v případě, že členský stát navrhuje změny uvedeného NAP. V takovém případě totiž čl. 9 odst. 3 druhá věta směrnice 2003/87 členský stát opravňuje k přijetí rozhodnutí o přidělení povolenek na základě článku 11 uvedené směrnice pouze tehdy, jestliže změny, které navrhoval, byly Komisí odsouhlaseny, což vyžaduje výslovné schválení Komise.

40 Komise tvrdí, že i když jí čl. 9 odst. 3 druhá věta směrnice 2003/87 nestanoví žádnou lhůtu pro schválení změn NAP navrhovaných členským státem, neznamená to, že má k dispozici neomezenou lhůtu pro přezkoumání těchto změn. Musí se v tomto ohledu rozhodnout co možná nejrychleji, a v každém případě před začátkem příslušného období obchodování. Mimoto má Komise za to, že jednala v souladu s bodem 55 rozsudku Tribunálu ze dne 23. listopadu 2005, Spojené království v. Komise (T‑178/05, Sb. rozh. s. II‑4807), tím, že lotyšským orgánům ve svém dopise ze dne 30. března 2007 zaslala své námitky týkající se navrhovaných změn. Komise rovněž na rozdíl od Litevské republiky tvrdí, že bod 73 uvedeného rozsudku obsahuje pouze obiter dictum, když upřesňuje, že není žádný důvod předpokládat, že když byl oznámen neúplný NAP, nemůže začít běžet tříměsíční lhůta uvedená v čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87, jíž Komise disponuje pro odmítnutí plánu. Zaprvé musí být dotyčná pasáž rozsudku vykládána s ohledem na zvláštní okolnosti této věci a zadruhé Tribunál v tomtéž bodu tohoto rozsudku upřesnil, že je-li NAP neúplný nebo „prozatímní“, má Komise právo odmítnout jej, buď proto, že je neslučitelný s kritérii stanovenými směrnicí 2003/87, nebo proto, že jí brání v posouzení jeho slučitelnosti s uvedenými kritérii. Tribunál rozhodl, že za těchto předpokladů má Komise právo odmítnutím NAP uložit členskému státu povinnost oznámit nový, úplný NAP před tím, než členský stát bude moci přijmout své rozhodnutí na základě čl. 11 odst. 1 směrnice 2003/87.

41 Spojené království Velké Británie a Severního Irska dodává, že Komise musí být schopna NAP posoudit, což je možné pouze v případě, že disponuje úplnými informacemi. Tříměsíční lhůta stanovená v čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87 tudíž může začít běžet až od okamžiku, kdy jsou tyto informace k dispozici, neboť jinak by přezkumné řízení bylo zbaveno svého užitečného účinku. Kdyby tomu tak nebylo, musela by totiž Komise odmítnout NAP z pouhého důvodu, že nemá k dispozici dostatečné informace, což by vedlo k tomu, že by členský stát musel učinit nové oznámení svého NAP, od něhož by začala běžet nová tříměsíční lhůta.

42 Komise, podporovaná Spojeným královstvím Velké Británie a Severního Irska, tvrdí, že zásada spolupráce stanovená v článku 10 ES jí v případě, že neobdržela všechny požadované informace pro posouzení změn NAP ve světle kritérií přílohy III směrnice 2003/87, automaticky zakazuje odmítnout tyto změny, aniž dotyčnému členskému státu umožní dodat chybějící informace ve stanovené lhůtě. Pakliže by tomu tak nebylo, musela by Komise kvůli dodržení tříměsíční lhůty odmítnout změny NAP, i kdyby se členský stát ze své vlastní iniciativy nebo na žádost snažil tyto chybějící informace shromáždit a zaslat. Podle Spojeného království Velké Británie a Severního Irska je jednání Lotyšské republiky v rozporu se zásadou dobré víry, neboť i když nejprve uznala, že NAP je neúplný a zaslala doplňující informace požadované Komisí, dovolávala se posléze žalobního důvodu vycházejícího z nedodržení tříměsíční lhůty.

43 Na jednání Komise v odpovědi na otázku Tribunálu vzala zpět svůj podpůrný argument, podle něhož začala tříměsíční lhůta v každém případě běžet až ode dne 5. ledna 2007, kdy generální sekretariát Komise zaevidoval opravný NAP, což bylo zaznamenáno do protokolu z jednání.

44 Komise má konečně za to, že i když její dopis ze dne 30. března 2007 byl napsán anglicky, a nikoli lotyšsky, nemá tato okolnost vliv na platnost napadeného rozhodnutí. Zdůrazňuje, že musela přezkoumat 27 NAP ve velmi krátké lhůtě a že většina členských států, včetně Lotyšské republiky, vůči ní prokázala zdvořilost tím, že jí zaslala NAP přeložené do angličtiny. Pozdější výměna dopisů probíhala převážně v angličtině. Komise tedy měla za to, že pro účely přezkumu NAP Lotyšská republika souhlasí s angličtinou jako s korespondenčním jazykem, jelikož ve svém dopise ze dne 25. dubna 2007 odpověděla na dopis ze dne 30. března 2007, aniž namítala použití tohoto jazyka. V každém případě je porušení nařízení č. 1 vadou řízení, v jejímž důsledku může dojít ke zrušení aktu, jenž byl nakonec přijat, pouze tehdy, mohlo-li by řízení v případě jeho neexistence vést k jinému výsledku. Podle Komise by v projednávané věci překlad veškeré korespondence mezi Komisí a Lotyšskou republikou do lotyštiny zajisté vedl k prodloužení řízení, ale nemohl by vést k jinému výsledku.

Závěry Tribunálu

– Ke kontrolní pravomoci Komise podle čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87

45 Podle čl. 9 odst. 3 první věty směrnice 2003/87 může Komise do tří měsíců po oznámení NAP členským státem tento plán nebo jeho jakoukoli část odmítnout z důvodu neslučitelnosti s kritérii uvedenými v příloze III nebo s ustanoveními článku 10 uvedené směrnice. Podle druhé věty tohoto ustanovení učiní členský stát rozhodnutí podle čl. 11 odst. 1 nebo 2 téže směrnice pouze tehdy, přijme-li Komise navržené změny. Konečně třetí věta tohoto ustanovení stanoví, že odmítavé rozhodnutí musí Komise odůvodnit.

46 Jak bylo uznáno v judikatuře, je pravomoc Komise kontrolovat a odmítnout NAP, vyplývající z čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87, výrazně ohraničena, a to jak věcně, tak i časově. Na jedné straně je tato kontrola omezena na to, že Komise zkoumá slučitelnost NAP s kritérii přílohy III a ustanoveními článku 10 směrnice 2003/87, a na druhé straně musí být vykonána ve lhůtě tří měsíců od oznámení zmíněného NAP členským státem (usnesení Tribunálu ze dne 30. dubna 2007, EnBW Energie Baden-Württemberg v. Komise, T‑387/04, Sb. rozh. s. II‑1195, bod 104; v tomto smyslu viz rovněž rozsudek Tribunálu ze dne 7. listopadu 2007, Německo v. Komise, T‑374/04, Sb. rozh. s. II‑4431, bod 116).

47 Dále platí, že předběžná kontrola vykonaná podle čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87 nutně nevede k rozhodnutí ze strany Komise. Tento orgán je sice povinen po oznámení NAP pečlivě a nestranně ověřit slučitelnost uvedeného NAP s kritérii přílohy III a ustanoveními článku 10 směrnice 2003/87. Z výrazu „může odmítnout“ ale vyplývá, že Komise v tomto ohledu disponuje určitou diskreční pravomocí. Z toho mimo jiné vyplývá, že nevyužije-li Komise této pravomoci ve lhůtě tří měsíců od oznámení NAP členským státem, může členský stát v zásadě provést uvedený NAP za podmínek stanovených v článku 11 a následujících směrnice 2003/87, aniž je třeba jeho schválení Komisí. Přezkumné řízení týkající se NAP tak nemusí být nutně uzavřeno formálním rozhodnutím, zejména když členský stát v průběhu tohoto řízení provede veškeré změny požadované Komisí. Naopak Komise se může rozhodnout využít svou rozhodovací pravomoc podle čl. 9 odst. 3 druhé věty směrnice 2003/87, jestliže členský stát nezmění nebo odmítá-li navzdory vzneseným námitkám změnit před uplynutím tříměsíční lhůty svůj NAP. Nevydá-li totiž Komise takové odmítavé rozhodnutí, stane se oznámený NAP konečným a uplatní se u něj domněnka legality umožňující členskému státu jeho provedení (viz v tomto smyslu usnesení EnBW Energie Baden-Württemberg v. Komise, bod 46 výše, body 106, 107, 111, 115 a 120).

48 V tomto ohledu nemůže Komise právoplatně tvrdit, že čl. 9 odst. 3 druhá věta směrnice 2003/87, která zmiňuje „navržené změny“, jež musí „Komise přijmout“, vyžaduje, aby přijala formální rozhodnutí schvalující tyto změny. Jak již bylo rozhodnuto Tribunálem, k dotyčným změnám dochází během pozdější fáze přezkumného řízení, tedy po námitkách Komise vůči oznámenému NAP nebo jakýmkoliv jeho částem, a tyto změny mají konkrétně za cíl reagovat na námitky původně vyjádřené Komisí, jež se týkají slučitelnosti NAP nebo jakýchkoliv jeho částí s kritérii uvedenými v příloze III a ustanovení článku 10 směrnice 2003/87. Přijetí uvedených změn Komisí je tudíž pouze důsledkem námitek, jež Komise původně formulovala v rámci své ohraničené pravomoci kontrolovat a odmítnout NAP, kterou jí přiznává čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87, a nikoli výrazem obecné schvalovací pravomoci (usnesení EnBW Energie Baden-Württemberg v. Komise, bod 46 výše, bod 104). Krom toho z této judikatury nevyplývá, že přijetí navrhovaných změn NAP Komisí musí být předmětem formálního rozhodnutí z její strany. Naopak, takový výklad by byl v rozporu se zásadou, podle níž Komise nedisponuje obecnou schvalovací pravomocí ve vztahu k NAP, a nebyl by rovněž v souladu se systémem čl. 9 odst. 3 třetí věty směrnice 2003/87, která se vztahuje pouze na odmítavé rozhodnutí, a nikoli na schvalovací rozhodnutí.

49 Ve světle těchto zásad je tedy třeba v projednávaném případě posoudit, zda Komise jednala v souladu s ustanoveními čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87.

– K pojmu „oznámení“ ve smyslu čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87

50 Je třeba připomenout, že Lotyšská republika v zásadě tvrdí, že Komise v případě přezkumného řízení týkajícího se opraveného NAP nedodržela tříměsíční lhůtu stanovenou v čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87. V důsledku oznámení uvedeného opraveného NAP dne 29. prosince 2006 tato lhůta podle Lotyšské republiky uplynula 29. března 2007. Komise jí přitom zaslala žádost o poskytnutí informací, kde bylo uvedeno, že NAP je neúplný, až dne 30. března 2007. Tato žádost byla navíc psaná anglicky, což je v rozporu s článkem 3 nařízení č. 1.

51 V projednávané věci je nesporné, že napadené rozhodnutí nebylo vydáno ve lhůtě tří měsíců od oznámení opraveného NAP, tedy od dne 29. prosince 2006, ale až dne 13. července 2007. Za těchto podmínek je třeba přezkoumat, zda po oznámení opraveného NAP začala běžet nová tříměsíční lhůta poté, co přezkumné řízení bylo prozatímně ukončeno prvním odmítavým rozhodnutím. Jinými slovy, je třeba posoudit, zda se pojem „oznámení NAP“ ve smyslu čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87 vztahuje jak na původní oznámení NAP, tak i na oznámení opraveného NAP, zejména po odmítavém rozhodnutí Komise.

52 Znění čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87 nerozlišuje mezi „oznámením [NAP]“, od kterého běží tříměsíční lhůta, v závislosti na tom, zda se jedná o původní oznámení NAP, nebo o pozdější oznámení opravného NAP, zejména po přijetí odmítavého rozhodnutí Komise. Krom toho upřesnění, podle kterého se jedná o oznámení „podle odstavce 1“ téhož článku, podle něhož „členské státy vytvoří pro každé období uvedené v čl. 11 odst. 1 a 2 [NAP] uvádějící celkové množství povolenek, které mají v úmyslu přidělit pro uvedené období [obchodování], a způsob, jak je zamýšlí přidělit“ v tomto ohledu nepřináší žádné další objasnění, jelikož jak původní NAP, tak i pozdější oznámení opraveného NAP mají za cíl stanovit množství povolenek, které má členský stát v úmyslu přidělit.

53 Krom toho formulace „navržené změny“ nevylučuje možnost nebo povinnost členského státu navrhnout takové změny ve formě formálního „oznámení“ opraveného NAP, zejména jedná-li se o změny značného rozsahu. V tomto ohledu je třeba připomenout, že Tribunál již rozhodl, zaprvé, že druhá věta čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87 neukládá žádné omezení, co se týče možné změny, a zadruhé, že každá změna musí být Komisi oznámena a musí jí být schválena před tím, než takto změněný NAP může sloužit jako základ pro rozhodnutí přijaté členským státem na základě článku 11 směrnice 2003/87 (rozsudek Spojené království v. Komise, bod 40 výše, bod 56). V tomtéž smyslu Tribunál rozhodl, že Komise má odmítnutím NAP právo uložit členskému státu povinnost oznámit nový, úplný NAP před tím, než bude členský stát moci přijmout své rozhodnutí (rozsudek Spojené království v. Komise, bod 40 výše, bod 73). V souladu s těmito zásadami z výroku prvního odmítavého rozhodnutí ostatně vyplývá (článek 2 a čl. 3 odst.3), že samotná Komise tvrdila, že v projednávané věci jí veškeré změny NAP musejí být „oznámeny“, a že tak tyto změny podléhají její předběžné kontrole na základě čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87.

54 Mimoto je z teleologického hlediska účelem řízení zahájeného podle čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87, vedle možnosti Komise provést předběžnou kontrolu, zaručit členským státům právní jistotu a zejména jim umožnit, aby se urychleně v krátkém čase dověděly o způsobu, jak mohou přidělovat povolenky na emise a spravovat systém pro obchodování s povolenkami Společenství na základě svého NAP v průběhu dotyčného alokačního období. Se zřetelem k omezené délce trvání tohoto období, jež trvá tři nebo pět let (článek 11 směrnice 2003/87), totiž existuje legitimní zájem jak Komise, tak členských států na tom, aby byl každý spor ohledně obsahu NAP rychle vyřešen a aby tento NAP po dobu své platnosti nebyl vystaven riziku zpochybnění ze strany Komise (usnesení EnBW Energie Baden-Württemberg v. Komise, bod 46 výše, bod 117).

55 Tyto úvahy se vztahují na všechny NAP bez ohledu na to, zda se jedná o verzi oznámenou původně, nebo opravenou verzi oznámenou později. Krom toho požadavek, aby Komise po oznámení opraveného NAP provedla rychlou a účinnou kontrolu, je o to důležitější, jestliže již této kontrole předcházela první fáze přezkumu původního NAP, která případně vedla k odmítavému rozhodnutí a posléze ke změnám uvedeného NAP. Přístup Komise, podle něhož je oprávněna přezkoumat navrhované změny NAP nebo opravený NAP, aniž musí dodržet tříměsíční lhůtu stanovenou v čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87, by přitom mohl narušit cíl rychlé a účinné kontroly, a rovněž právní jistotu, na kterou má oznamující členský stát právo, aby mohl přidělit povolenky na emise zařízením vybudovaným na jeho území před počátkem období obchodovaní na základě článku 11 uvedené směrnice.

56 Konečně Komise nemůže tvrdit, že na konci druhé fáze přezkumného řízení, týkající se posouzení navrhovaných změn NAP, musí přijmout formální rozhodnutí o schválení uvedených změn, což tuto fázi odlišuje od fáze, která se týká původně oznámeného NAP, jelikož takové rozhodnutí čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87 nestanoví, a ani není nezbytné (viz bod 48 výše).

57 Je tedy třeba dojít k závěru, že pojem „oznámení“ ve smyslu čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87 zahrnuje jak původní oznámení, tak i následné oznámení různých verzí NAP, takže od každého z těchto oznámení začíná běžet nová tříměsíční lhůta.

– K běhu tříměsíční lhůty podle čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87

58 Z výše uvedených úvah vyplývá, že od oznámení opraveného NAP dne 29. prosince 2006 začala v projednávané věci běžet nová tříměsíční lhůta ve smyslu čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87.

59 S ohledem na počátek běhu tříměsíční lhůty ve smyslu čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87, dne 29. března 2007, byla žádost o poskytnutí informací, zaslaná Komisí Lotyšské republice dne 30. března 2007, opožděná. Není tedy nutné posuzovat, zda žádost tohoto typu, i kdyby byla formulována v této lhůtě, mohla tuto lhůtu přerušit nebo zastavit, a zda takový účinek přerušení nebo zastavení mohl nastat přesto, že tento dopis byl napsán anglicky, nikoli lotyšsky.

60 Z toho vyplývá, že opravený NAP se dne 30. března 2007 stal konečným.

61 Avšak v rozporu s tím, co tvrdí Lotyšská republika, není procesní vada, jež vychází z nedodržení tříměsíční lhůty ve smyslu čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87, natolik závažná a jednoznačná, aby mohla odůvodnit kvalifikaci napadeného rozhodnutí jako nicotného aktu (viz rozsudek Soudního dvora ze dne 6. března 2008, Komise v. Španělsko, C‑196/07, dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 35, a citovaná judikatura). Na akty orgánů Unie, i když vadné, se totiž v zásadě vztahuje presumpce platnosti, a tyto akty proto zakládají právní účinky tak dlouho, dokud nejsou vzaty zpět, zrušeny v rámci žaloby na neplatnost nebo prohlášeny za neplatné v návaznosti na předběžnou otázku nebo námitku protiprávnosti (rozsudek Tribunálu ze dne 23. října 2008, People’s Mojahedin Organization of Iran v. Rada, T‑256/07, Sb. rozh. s. II‑3019, bod 55, a citovaná judikatura). Jak bylo konstatováno v bodu 47 výše, s ohledem na zvláštnosti přezkumného řízení podle čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87, nevydá-li Komise v tomto řízení v tříměsíční lhůtě rozhodnutí, stane se NAP konečným a uplatní se u něj domněnka legality. Porušení právního předpisu, konstatované v projednávané věci, tedy opožděný charakter napadeného rozhodnutí, nicméně nelze považovat za natolik závažné a jednoznačné, aby vedlo k jeho nicotnosti. S ohledem na základní zásadu právní jistoty je totiž závěr o nicotnosti aktu vyhrazen jen pro zcela krajní případy (viz v tomto smyslu rozsudky Soudního dvora ze dne 15. června 1994, Komise v. BASF a další, C‑137/92 P, Recueil, s. I‑2555, body 48 a 55; ze dne 8. července 1999, Chemie Linz v. Komise, C‑245/92 P, Recueil, s. I‑4643, body 93 a 95, a ze dne 5. října 2004, Komise v. Řecko, C‑475/01, Sb. rozh. s. I‑8923, body 18 a 20).

62 Napadené rozhodnutí je tedy třeba zrušit z důvodu porušení čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87, aniž je třeba rozhodnout o přípustnosti a opodstatněnosti dalších žalobních důvodů dovolávaných Lotyšskou republikou.

K nákladům řízení

63 Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Lotyšská republika požadovala náhradu nákladů řízení a Komise neměla ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení.

64 Podle čl. 87 odst. 4 prvního pododstavce jednacího řádu členské státy, které vstoupily do řízení jako vedlejší účastníci, nesou vlastní náklady řízení. Litevská republika, Spojené království Velké Británie a Severního Irska a Slovenská republika tudíž ponesou vlastní náklady.

Z těchto důvodů

TRIBUNÁL (třetí senát)

rozhodl takto:

1) Rozhodnutí Komise K (2007) 3409 ze dne 13. července 2007 o změně národního alokačního plánu pro přidělení povolenek na emise skleníkových plynů oznámeného Lotyšskou republikou na období let 2008 až 2012, v souladu se směrnicí Evropského parlamentu a Rady 2003/87/ES ze dne 13. října 2003 o vytvoření systému pro obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů ve Společenství a o změně směrnice Rady 96/61/ES, se zrušuje.

2) Evropská komise ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené Lotyšskou republikou.

3) Litevská republika, Slovenská republika a Spojené království Velké Británie a Severního Irska ponesou vlastní náklady řízení.

Azizi Cremona Frimodt Nielsen

Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne

Podpisy.