(viz body 42–45, 50–52, výrok 1)

Jelikož Společenství není vázáno mezinárodní úmluvou o zabránění znečišťování z lodí (úmluva Marpol 73/78), pouhá okolnost, že směrnice 2005/35 o znečištění z lodí a o zavedení sankcí za protiprávní jednání má za cíl začlenit do práva Společenství některá pravidla obsažená v této úmluvě, nestačí k tomu, aby Soudnímu dvoru příslušelo zkoumat legalitu této směrnice ve vztahu k uvedené úmluvě. Společenství sice musí vykonávat své pravomoci v souladu s mezinárodním právem, včetně ustanovení mezinárodních smluv v rozsahu, v němž kodifikují obyčejová pravidla zakotvená obecným mezinárodním právem. Jelikož však pravidlo 9, pravidlo 11 písm. b) přílohy I a pravidlo 5 a pravidlo 6 písm. b) přílohy II uvedené úmluvy Marpol nepředstavují vyjádření obyčejových pravidel zakotvených obecným mezinárodním právem, nemůže být platnost směrnice 2005/35 posuzována ve vztahu k této úmluvě, ačkoli jsou členské státy touto úmluvou vázány.

(viz body 53, 64–65, výrok 1)

Co se týče úmluvy Organizace spojených národů o mořském právu, podepsané v Montego Bay dne 10. prosince 1982 (úmuva z Montego Bay), ta byla podepsána Společenstvím a schválena rozhodnutím 98/392, v důsledku čehož je Společenství touto úmluvou vázáno, a ustanovení této úmluvy jsou proto nedílnou součástí právního řádu Společenství. Úmluva z Montego Bay však nestanoví pravidla předurčená k tomu, aby se přímo a bezprostředně uplatnila na jednotlivce a přiznala jim práva nebo svobody, kterých by se mohli dovolávat vůči státům bez ohledu na postoj státu vlajky plavidla. Z toho vyplývá, že povaha a systematika úmluvy z Montego Bay brání tomu, aby Soudní dvůr mohl posuzovat platnost aktu Společenství ve vztahu k této úmluvě.

Článek 4 směrnice 2005/35 o znečištění z lodí a o zavedení sankcí za protiprávní jednání ve spojení s jejím článkem 8 stanoví členským státům povinnost ukládat sankce za vypouštění znečišťujících látek z lodí, je-li spácháno „úmyslně, následkem vědomé nedbalosti nebo hrubé nedbalosti“, aniž by však tyto pojmy definoval. Nicméně tyto jednotlivé pojmy, zejména pojem „hrubá nedbalost“, odpovídají kritériím pro založení odpovědnosti, která se mají uplatňovat na neurčitý počet situací, jež nelze předem předvídat, a nikoli na konkrétní jednání, která by mohla být podrobně popsána v normativním aktu práva Společenství nebo vnitrostátního práva. Krom toho jsou tyto pojmy plně integrovány a používány v jednotlivých právních systémech členských států. V tomto ohledu pojem „hrubá nedbalost“ ve smyslu článku 4 musí být chápán tak, že předpokládá neúmyslné konání nebo opomenutí, jímž odpovědná osoba závažným způsobem porušuje povinnost řádné péče, kterou s ohledem na své vlastnosti, znalosti, schopnosti a svou individuální situaci měla a mohla dodržet. Konečně podle článku 249 ES musí být směrnice 2005/35 provedena členskými státy do jejich právních řádů. Proto samotná definice protiprávních jednání uvedených v článku 4 této směrnice a použitelné sankce vyplývají z pravidel stanovených členskými státy.

Z toho vyplývá, že článek 4 směrnice 2005/35 ve spojení s jejím článkem 8 není v rozporu s obecnou zásadou právní jistoty, když zavazuje členské státy ukládat sankce za vypouštění znečišťujících látek z lodí, spáchané následkem „hrubé nedbalosti“, aniž by tento pojem definoval.

(viz body 72–74, 77–79, výrok 2)