ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
10

Článek 15 nařízení č. 2201/2003, nadepsaný „Postoupení věci k projednání vhodněji umístěnému soudu [soudu s lepšími předpoklady k jejímu projednání]“, uvádí: „1. Výjimečně mohou soudy členského státu příslušné ve věci [příslušné k rozhodnutí ve věci samé], pokud se domnívají, že soud jiného členského státu, ke kterému má dítě zvláštní vztah, je vzhledem ke svému umístění vhodnější [má vzhledem ke svému umístění lepší předpoklady] k projednání věci nebo její určité části, a v případě, že je to v [nejlepším] zájmu dítěte: a) přerušit řízení v dané věci nebo její části a vyzvat strany, aby podaly návrh u soudu tohoto jiného členského státu v souladu s odstavcem 4, nebo b) požádat soud jiného členského státu, aby převzal příslušnost v souladu s odstavcem 5. 2. Odstavec 1 se použije a) na žádost strany nebo b) z podnětu soudu nebo c) na žádost soudu jiného členského státu, ke kterému má dítě zvláštní vztah v souladu s odstavcem 3. Postoupit věc z podnětu soudu nebo na žádost soudu jiného členského státu je možné pouze se schválením alespoň jedné ze stran. 3. Má se za to, že dítě má zvláštní vztah k členskému státu ve smyslu odstavce 1, pokud tento členský stát a) se stal obvyklým bydlištěm dítěte poté, co bylo zahájeno řízení u soudu uvedeného v odstavci 1, nebo b) je bývalým obvyklým bydlištěm dítěte nebo c) dítě je jeho státním příslušníkem nebo d) je obvyklým bydlištěm nositele rodičovské zodpovědnosti nebo e) je místem, kde se nachází jmění dítěte, a věc se týká opatření k ochraně dítěte ve vztahu ke správě, zachování a nakládání s tímto jměním. 4. Soud členského státu příslušný ve věci [příslušný k rozhodnutí ve věci samé] stanoví lhůtu, ve které musí být zahájeno řízení u soudů tohoto jiného členského státu v souladu s odstavcem 1. Pokud do této doby řízení u soudů zahájeno není, pokračuje soud, který řízení zahájil, ve výkonu své příslušnosti v souladu s články 8 až 14. 5. Soudy tohoto jiného členského státu mohou z důvodu zvláštních okolností věci v [nejlepším] zájmu dítěte přijmout soudní příslušnost do šesti týdnů ode dne, kdy o to byly požádány v souladu s odst. 1 písm. a) nebo b). V tomto případě se soud, který zahájil řízení jako první, prohlásí za nepříslušný. Jinak soud, který zahájil řízení jako první, pokračuje ve výkonu své příslušnosti v souladu s články 8 až 14. 6. Pro účely tohoto článku soudy spolupracují buď přímo, nebo prostřednictvím ústředních orgánů určených podle článku 53.“
17

Předkládající soud má na jedné straně za to, že z hlediska právní systematiky může lhůta pro výkon rozhodnutí spadat do vnitrostátního právního řádu soudu, k němuž byl předložen návrh na zahájení řízení, aniž je upravena nařízením č. 44/2001, jak vyplývá z judikatury Soudního dvora (rozsudky ze dne 3. října 1985, Capelloni a Aquilini, 119/84, EU:C:1985:388, bod 16; ze dne 29. dubna 1999,Coursier, C‑267/97, EU:C:1999:213, bod 28, jakož i ze dne 28. dubna 2009, Apostolides, C‑420/07, EU:C:2009:271, bod 69). Na druhé straně však má tato lhůta za následek, že vykonatelnost exekučního titulu končí uplynutím určité doby. Ve výsledku má uvedená lhůta stejné účinky, jako jsou účinky zrušení exekučního titulu v odvolacím řízení. Uplatňování téže lhůty na příkaz k zajišťovacímu zabavení majetku vydaný v jiném členském státě by tudíž mohlo být neslučitelné s judikaturou Soudního dvora, podle které použití procesních předpisů vykonávajícího členského státu nesmí ohrozit užitečný účinek nařízení č. 44/2001 tím, že by byly narušeny zásady stanovené v tomto nařízení (rozsudky ze dne 3. října 1985, Capelloni a Aquilini, 119/84, EU:C:1985:388, bod 21, jakož i ze dne 28. dubna 2009, Apostolides, C‑420/07, EU:C:2009:271, bod 69).
6

Bod 12 odůvodnění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2014/92/EU ze dne 23. července 2014 o porovnatelnosti poplatků souvisejících s platebními účty, změně platebního účtu a přístupu k platebním účtům se základními prvky (Úř. věst. 2014, L 257, s. 214, dále jen „směrnice o platebních účtech“) zní takto: „Ustanovení této směrnice o porovnatelnosti poplatků a změně platebního účtu by se měla vztahovat na všechny poskytovatele platebních služeb, jak jsou vymezeni ve směrnici [o platebních službách]. […] Všechna ustanovení této směrnice by se měla vztahovat na platební účty, jejichž prostřednictvím mohou spotřebitelé provádět tyto transakce: ukládání peněžních prostředků, výběr peněžní hotovosti a provádění a přijímání platebních transakcí ve prospěch a od třetích stran, včetně provádění úhrad. […] Například spořicí účty […] by měly být z oblasti působnosti směrnice v zásadě vyloučeny. Jakmile se však tyto účty používají k provádění každodenních platebních transakcí a nabízejí všechny výše uvedené funkce, měla by se na ně tato směrnice vztahovat […]“
16

Pokud jde o legislativní usnesení Parlamentu ze dne 1. prosince 2016, je nutno připomenout, že již Soudní dvůr judikoval, že rozprava Parlamentu k návrhu ročního rozpočtu ve druhém čtení na základě čl. 203 odst. 6 Smlouvy o EHS může být napadena žalobou na neplatnost. Podle odstavce 10 tohoto článku (později čl. 203 odst. 10 Smlouvy o ES, následně čl. 272 odst. 10 ES a poté čl. 314 odst. 10 SFEU) totiž každý orgán vykonává pravomoci svěřené mu v oblasti rozpočtové při dodržování Smluv. Pokud by neexistovala možnost podrobit různé akty vydávané rozpočtovým orgánem na základě uvedeného článku přezkumu Soudního dvora, mohly by orgány tvořící rozpočtový orgán zasahovat do pravomocí členských států nebo jiných orgánů nebo případně překročit vymezené hranice svých pravomocí (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 3. července 1986, Rada v. Parlament, 34/86, EU:C:1986:291, bod 12). Tyto úvahy platí mutatis mutandis i pro legislativní usnesení Parlamentu ze dne 1. prosince 2016, kterým byl schválen společný návrh ročního rozpočtu Unie na rozpočtový rok 2017 ve druhém čtení na základě čl. 314 odst. 6 SFEU.
5

Článek 3.80a této vyhlášky zní takto: „1. Žádost o změnu povolení k pobytu […] na povolení k pobytu, které je spojeno s omezením souvisejícím s trvalými humanitárními důvody, se zamítne, pokud žádost byla podána cizincem ve smyslu čl. 3.51 odst. 1 initio a písm. a) bodu 1°, který nesložil zkoušku uvedenou v čl. 7 odst. 2 písm. a) zákona o občanské integraci nebo nezískal diplom, osvědčení nebo jiný doklad ve smyslu čl. 5 odst. 1 písm. c) téhož zákona. 2. První odstavec se nepoužije, pokud cizinec: […] e) byl od povinnosti občanské integrace osvobozen […] […] 4. Ministr kromě toho může od použití odstavce 1 upustit, pokud má za to, že by jeho použití vedlo ke zjevným situacím závažné nespravedlnosti.“
15

V návaznosti na stížnost podanou paní C jí státní tajemník rozhodnutím ze dne 24. července 2015 udělil samostatné povolení k pobytu od 16. února 2015. Toto rozhodnutí bylo odůvodněno tím, že paní C předala státnímu tajemníkovi stanovisko Dienst Uitvoering Onderwijs (centrum vzdělávacích služeb, Nizozemsko) ze dne 15. února 2015, v němž se uvádělo, že paní C byla od povinnosti občanské integrace osvobozena. Státní tajemník nicméně potvrdil odnětí povolení k pobytu, jehož byla paní C držitelkou za účelem pobytu u svého manžela, se zpětným účinkem k 10. únoru 2014.
75

Maďarsko konečně odmítá argument Komise, že by se roztříštěné systémy, které existovaly dříve, mohly integrovat prostřednictvím povinností uložených právními předpisy, spolupráce nebo hospodářské soutěže na trhu, přičemž poukazuje na to, že tento předpoklad není podepřen žádným příkladem na mezinárodní úrovni. Tento členský stát každopádně zdůrazňuje, že jelikož předmětná služba spadá do působnosti orgánů místní správy, bylo by třeba využít postupy zadávání veřejných zakázek. Důsledkem toho by bylo jednak zavedení systému mobilního placení parkovného pouze v místech, kde by poskytovatel mohl očekávat vysoké příjmy, takže by nemohlo být zajištěno pokrytí celého státního území, a jednak to, že by různým poskytovatelům byly zadány veřejné zakázky ze strany různých místních orgánů, což by vedlo k naprosté absenci interoperability.
49

Podmínky existence práva zapojit se do systému sociálního zabezpečení proto nemohou vést k tomu, že z rozsahu působnosti dotčené právní úpravy budou vyloučeny osoby, na které se podle nařízení č. 883/2004 tato právní úprava vztahuje (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 3. května 1990, Kits van Heijningen, C‑2/89, EU:C:1990:183, bod 20 a citovaná judikatura). Jak již totiž bylo uvedeno v bodě 41 tohoto rozsudku, ustanovení hlavy II tohoto nařízení mají za cíl zejména zabránit tomu, aby osoby, které spadají do působnosti tohoto nařízení, byly zbaveny ochrany v oblasti sociálního zabezpečení v důsledku neexistence právních předpisů, které by se na ně vztahovaly.
15

V období relevantním pro spor v původním řízení dovážel M. Božičevič Ježovnik do Slovinska banány ze třetích zemí. Podle 30 celních prohlášení podaných příslušnému celnímu úřadu v Koperu (Slovinsko) od 26. srpna 2009 do 26. ledna 2011 byly uvedené banány zařazeny do celního režimu zvaného „celní režim 42“, který umožňuje propustit do volného oběhu zboží osvobozené od DPH při dovozu. Za účelem prokázání, že banány měly být dopraveny do jiného členského státu, předložil M. Božičevič Ježovnik prohlášení o určení a prohlášení o konečném určení označená razítkem deklarovaného příjemce zboží.
11

Body 3, 4, 8 až 10 odůvodnění nařízení č. 469/2009 zní následovně: „(3) Léčivé přípravky, a zejména ty, které jsou výsledkem dlouhodobého a nákladného výzkumu, budou [v Unii] a v Evropě nadále vyvíjeny pouze za předpokladu, že pro ně budou vytvořena příznivá pravidla, která poskytnou dostatečnou ochranu podpoře takového výzkumu. (4) V současné době v důsledku období, které uplyne mezi podáním patentové přihlášky na nový léčivý přípravek a jeho registrací, nepostačuje doba skutečné patentové ochrany k pokrytí investic vložených do výzkumu. […] (8) Je tedy nezbytné stanovit [DOO] vydávané jednotlivými členskými státy za stejných podmínek na žádost majitele vnitrostátního nebo evropského patentu pro léčivý přípravek, který byl registrován. Nařízení je tedy nejvhodnějším právním nástrojem. (9) Trvání ochrany poskytované osvědčením by mělo být stanoveno tak, aby bylo dosaženo dostatečně účinné ochrany. Za tím účelem by měl majitel patentu i osvědčení požívat výlučné ochrany nejvýše patnáct let ode dne, ke kterému bylo pro daný léčivý přípravek vydáno rozhodnutí o registraci v [Unii]. (10) Měly by tedy být zohledněny všechny zájmy, včetně veřejného zdraví, existující v odvětví tak komplexním a citlivém, jako je farmaceutické odvětví. Za tímto účelem nemůže být osvědčení vydáváno na dobu delší pěti let. Ochrana poskytovaná osvědčením by kromě toho měla být přísně omezena na výrobek, který byl registrován jako léčivý přípravek.“
43

Co se týče zaprvé argumentu ohledně veřejné povahy takových operních a symfonických nadací, jako je žalovaná v původním řízení, je třeba zdůraznit, že takový charakter nemá vliv na ochranu, které se těší pracovník podle ustanovení 5 rámcové dohody. Podle ustálené judikatury se totiž směrnice 1999/70 a rámcová dohoda použijí i na pracovní smlouvy na dobu určitou uzavřené se správními orgány a dalšími subjekty veřejného sektoru (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 4. července 2006, Adeneler a další, C‑212/04, EU:C:2006:443, bod 54, jakož i ze dne 7. září 2006, Vassallo, C‑180/04, EU:C:2006:518, bod 32), jelikož definice pojmu „zaměstnanec v pracovním poměru na dobu určitou“ ve smyslu rámcové dohody, uvedená v jejím ustanovení 3 bodě 1, zahrnuje všechny zaměstnance a nerozlišuje podle toho, zda jsou zaměstnáni zaměstnavatelem ve veřejném či soukromém sektoru (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 4. července 2006, Adeneler a další, C‑212/04, EU:C:2006:443, bod 56; a ze dne 26. listopadu 2014, Mascolo a další, C‑22/13, C‑61/13 až C‑63/13 a C‑418/13, EU:C:2014:2401, bod 67, jakož i ze dne 14. září 2016, Pérez López, C‑16/15, EU:C:2016:679, bod 24).
„(74)

Technické specifikace vypracované veřejnými kupujícími musí umožňovat, aby byly veřejné zakázky otevřeny hospodářské soutěži a aby bylo dosaženo cílů udržitelnosti. Za tímto účelem by mělo být možné podávat nabídky, které budou odrážet rozmanitost technických řešení, norem a technických specifikací na trhu, včetně těch, které byly vypracovány na základě kritérií výkonnosti týkajících se životního cyklu a udržitelnosti produkčního procesu, pokud jde o stavební práce, dodávky a služby. V důsledku toho by měly být technické specifikace vypracovány tak, aby se zabránilo umělému omezování hospodářské soutěže prostřednictvím požadavků, které upřednostňují konkrétní hospodářský subjekt kopírováním klíčových vlastností dodávek, služeb nebo stavebních prací, které tento hospodářský subjekt obvykle nabízí. Vypracování technických specifikací tak, aby stanovovaly požadavky na výkon a funkci, obecně umožňuje, aby bylo tohoto cíle dosaženo co nejlépe. Provozní a výkonnostní požadavky jsou rovněž vhodným prostředkem podpory inovací v oblasti zadávání veřejných zakázek a měly by být využívány v nejširší možné míře. Odkazuje-li se na evropskou normu nebo na vnitrostátní normu, neexistuje-li norma evropská, měli by veřejní zadavatelé posoudit i nabídky založené na rovnocenných ujednáních. Prokázání rovnocennosti požadovaným štítkem by mělo být povinností hospodářského subjektu. […]“
46

Přístup, podle kterého by směrnice 89/665 nevyžadovala soudní ochranu mimo formální postup při zadání zakázky, takže by rozhodnutí zadavatele takový postup nezahájit ani rozhodnutí, jehož účelem je určit, zda veřejná zakázka spadá do působnosti relevantních unijních právních předpisů, nemohlo být předmětem soudního přezkumu, vedl k tomu, že by se použití relevantních unijních právních stalo fakultativní dle přání každého zadavatele, třebaže jejich použití je závazné, pokud jsou splněny jimi stanovené podmínky (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 11. ledna 2005, Stadt Halle a RPL Lochau, C‑26/03, EU:C:2005:5, body 36 a 37).
3

Body 2, 4 a 9 odůvodnění nařízení č. 110/2008 uvádí: „(2) Odvětví lihovin má velký význam pro spotřebitele, výrobce a pro zemědělský sektor v [Unii]. Opatření v odvětví lihovin by měla přispět k tomu, že se dosáhne vysoké úrovně ochrany spotřebitele, zabrání klamavým praktikám a dosáhne se průhlednějšího trhu a rovných podmínek hospodářské soutěže. Tím by tato opatření měla zaručit pověst, kterou lihoviny [Unie] dosáhly v [Unii] i na světovém trhu, protože budou nadále zohledněny tradiční postupy používané při výrobě lihovin a k tomu zvýšeny požadavky na ochranu a informování spotřebitele. […] […] (4) V zájmu zajištění systematičtějšího přístupu v právních předpisech upravujících lihoviny by měla být v tomto nařízení jasně stanovena kritéria pro výrobu, popis, obchodní úpravu a označování lihovin a pro ochranu zeměpisných označení. […] (9) Vzhledem k významu a složitosti odvětví lihovin by se pro popis a obchodní úpravu lihovin měla stanovit zvláštní opatření nad rámec horizontálních pravidel stanovených ve směrnici Evropského parlamentu a Rady 2000/13/ES ze dne 20. března 2000 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se označování potravin, jejich obchodní úpravy a související reklamy [(Úř. věst. 2000, L 109, s. 29)]. Tato zvláštní opatření by rovněž měla zabránit zneužití výrazu „lihovina“ a názvů lihovin pro výrobky, které neodpovídají příslušným definicím uvedeným v tomto nařízení.“
14

Když však orgány členského státu – tak jako ve věci v původním řízení – vyhoví žádosti o právní pomoc založené na ÚPSD, která je podle Protokolu č. 19 o schengenském acquis začleněném do rámce Evropské unie, připojeného k Lisabonské smlouvě (Úř. věst. 2010, C 83, s. 290), nedílnou součástí unijního práva, uplatňují tak unijní právo ve smyslu čl. 51 odst. 1 Listiny. Bylo ostatně judikováno, že článek 54 ÚPSD, který zajišťuje dodržování toho, co je podstatou článku 50 Listiny, musí být vykládán ve světle tohoto článku Listiny (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 27. května 2014, Spasic, C‑129/14 PPU, EU:C:2014:586, bod 59, ze dne 5. června 2014, M, C‑398/12, EU:C:2014:1057, bod 35, a ze dne 29. června 2016, Kossowski, C‑486/14, EU:C:2016:483, bod 31). Skutková a právní situace, která je základem věci v původním řízení, tedy do působnosti unijního práva spadá.
„(102)

Měla by se však zohlednit možnost, že hospodářské subjekty přijmou opatření k zajištění souladu s předpisy zaměřená na odstranění důsledků všech trestných činů nebo pochybení a na účinnou prevenci dalšího výskytu nezákonného jednání. Tato opatření mohou spočívat zejména v personálních nebo organizačních opatřeních, jako je přerušení všech kontaktů s osobami nebo organizacemi zapojenými do nezákonného jednání, příslušná reorganizace zaměstnanecké struktury, zavedení systémů hlášení a kontrol, vytvoření mechanismu vnitřních auditů za účelem sledování dodržování předpisů a přijetí pravidel týkajících se vnitřní odpovědnosti a odpovědnosti za škodu. Pokud taková opatření poskytují dostatečné záruky, dotčené hospodářské subjekty by pouze z těchto důvodů již neměly být vylučovány. Hospodářské subjekty by měly mít možnost požádat, aby opatření přijatá k zajištění souladu s předpisy za účelem případného přijetí do zadávacího řízení byla posouzena. Mělo by však být ponecháno na členských státech, aby stanovily přesné procesní a věcné podmínky pro uplatnění této možnosti. Měly by mít zejména možnost svobodně rozhodnout, zda ponechají provedení příslušného posouzení na jednotlivých veřejných zadavatelích, nebo svěří tento úkol jiným orgánům na ústřední či neústřední úrovni.“
9

Tato doložka, vyhotovená v anglickém jazyce, zněla v poslední verzi distribuční smlouvy ze dne 20. prosince 2005 takto: „This Agreement and the corresponding relationship between the parties shall be governed by and construed in accordance with the laws of the Republic of Ireland and the parties shall submit to the jurisdiction of the courts of the Republic of Ireland. Apple [Sales International] reserves the right to institute proceedings against Reseller in the courts having jurisdiction in the place where Reseller has its seat or in any jurisdiction where a harm to Apple [Sales International] is occurring.“
45

Soudní dvůr v tomto ohledu zvláště uvedl, že pokud by měl soulad unijního práva s pravidly WTO zajišťovat přímo unijní soud, zákonodárné nebo výkonné unijní orgány by byly zbaveny rozhodovacího prostoru, který mají podobné orgány obchodních partnerů Unie. Je totiž nesporné, že některé smluvní strany, mezi něž patří nejvýznamnější obchodní partneři Unie, vyvodily ve světle předmětu a cíle dohod WTO právě ten závěr, že tyto dohody nepatří mezi normy, v jejichž světle soudní orgány přezkoumávají legalitu pravidel vnitrostátního práva. Takový nedostatek reciprocity, pokud by byl připuštěn, by mohl ohrozit rovnováhu při použití pravidel WTO (viz zejména rozsudky ze dne 23. listopadu 1999, Portugalsko v. Rada, C‑149/96, EU:C:1999:574, body 43 až 46; ze dne 9. září 2008, FIAMM a další v. Rada a Komise, C‑120/06 P a C‑121/06 P, EU:C:2008:476, bod 119, jakož i ze dne 18. prosince 2014, LVP, C‑306/13, EU:C:2014:2465, bod 46).
49

Za účelem zkoumání otázky, zda se, jak navrhovatelka tvrdí ve druhém důvodu kasačního opravného prostředku, Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení tím, že měl v bodech 34 až 38 napadeného usnesení za to, že sporné nařízení vyžaduje přijetí prováděcích opatření ve smyslu čl. 263 čtvrtého pododstavce poslední části věty SFEU, je důležité připomenout, jak Tribunál správně zdůraznil v bodě 34 tohoto usnesení, že je třeba vykládat výraz „které […] nevyžadují přijetí prováděcích opatření“, obsažený v tomto ustanovení, ve světle cíle tohoto ustanovení, který jak vyplývá z jeho vzniku, má zabránit tomu, aby byl jednotlivec nucen porušit zákon, aby získal přístup k soudům. Má-li nařizovací akt bezprostřední účinky na právní postavení fyzické či právnické osoby, aniž vyžaduje přijetí prováděcích opatření, hrozilo by této osobě nebezpečí, že by se jí nedostalo účinné právní ochrany, pokud by za účelem zpochybnění legality tohoto nařizovacího aktu nedisponovala možností podat přímou žalobu k unijnímu soudu. V případě neexistence prováděcích opatření by totiž fyzická nebo právnická osoba, ačkoli se jí dotyčný akt přímo dotýká, byla schopna dosáhnout soudního přezkumu tohoto aktu teprve poté, co poruší ustanovení uvedeného aktu tím, že se v rámci řízení zahájených proti ní před vnitrostátními soudy bude tvrdit protiprávnost těchto ustanovení (rozsudky ze dne 28. dubna 2015, T & L Sugars a Sidul Açúcares v. Komise, C‑456/13 P, EU:C:2015:284, bod 29, jakož i ze dne 13. března 2018, Industrias Químicas del Vallés v. Komise, C‑244/16 P, EU:C:2018:177, bod 42).
13

V bodě 112 odůvodnění sporného nařízení Rada konečně uvedla, že „[b]ylo namítáno, že poptávka po ložním prádle vyráběném průmyslovým odvětvím [Unie] se co do objemu snížila, protože průmyslové odvětví [Unie] se zaměřilo na náročnější trh, kde se dosahuje menšího objemu. Jak je však výše zdůrazněno, celková spotřeba ložního prádla [v Unii] se během zvažovaného období nesnížila, ale spíše zvýšila. Většina výrobců [v Unii] vede různé druhy výrobků pro různé segmenty trhu. Značkové výrobky pro náročnější trh sice přinesou vyšší zisk, ale prodávají se jen ve velmi malých množstvích. Aby se v co největší míře využila výrobní kapacita a pokryly se stálé náklady výroby, potřebovalo by výrobní odvětví [Unie] prodávat ve velkém množství také na levnějším sektoru trhu. Nejsou žádné známky toho, že by poptávka na tomto segmentu trhu poklesla. Místo na tomto segmentu stále větší měrou zaujímají levné dovozy na úkor výrobního odvětví [Unie]. Vzhledem k celkovému růstu spotřeby, která se neomezuje jen na určitý segment, nelze proto soudit, že poptávka [v Unii] vyvrací příčinnou souvislost mezi dumpingovými dovozy z Pákistánu a újmou, kterou výrobní odvětví [Unie] utrpělo“.
29

Takový výklad by totiž měl za následek, že různí letečtí dopravci by případně mohli uvádět letecké tarify za stejnou službu v různých měnách, aniž by tyto měny měly souvislost s nabízenou službou nebo zákazníkem. Taková situace by mohla nejen být pro tohoto zákazníka zavádějící, pokud jde o cenu, kterou má skutečně zaplatit, ale kromě toho by vedla k tomu, že by pro něj bylo obtížnější účinně srovnat ceny udávané různými leteckými dopravci.
6

Článek 3 legge n. 130, Disposizioni in materia di cremazione dispersione e delle Ceneri (zákon č. 130 o kremaci a rozptylu popela), ze dne 30. března 2001 (GURI č. 91, ze dne 19. dubna 2001), stanoví: „1. Do šesti měsíců od nabytí účinnosti tohoto zákona může být [decreto del Presidente della Repubblica n. 285 approvazione del regolamento di polizia mortuaria (nařízení prezidenta republiky č. 285, kterým se schvaluje hřbitovní řád), ze dne 10. září 1990 (GURI č. 239, ze dne 12. října 1990)] pozměněno nařízením přijatým na základě čl. 17 odst. 1 zákona č. 400 ze dne 23. srpna 1988, ve znění pozdějších předpisů, na návrh ministra zdravotnictví, po konzultaci s ministry vnitra a spravedlnosti a po obdržení stanoviska příslušných parlamentních výborů, a to na základě těchto zásad: […] b) povolení kremace se udělí na základě vůle vyjádřené zesnulým za jeho života nebo členem jeho rodiny za těchto podmínek: […] c) rozptyl popela v souladu s vůlí zesnulého je povolen pouze v části hřbitova vyhrazené pro tento účel, ve volné přírodě nebo na soukromém pozemku; rozptyl na soukromém pozemku musí probíhat venku se souhlasem majitele a nelze za něj požadovat odměnu; rozptyl popela je v každém případě zakázán v obydlených oblastech […]; rozptyl do moře, jezer a vodních toků je povolen v oblastech bez plavidel a staveb; d) rozptyl popela provede manžel či manželka nebo jiný oprávněný rodinný příslušník, vykonavatel závěti nebo zákonný zástupce sdružení podle písmene b) bodu 2 výše, jehož členem byl zesnulý, a pokud taková osoba není, osoba zmocněná k tomuto účelu obcí; […] f) na přepravu urny s popelem se nevztahují preventivní hygienická opatření stanovená pro přepravu mrtvých těl, nestanoví-li hygienické orgány jinak, […] i) ke krematoriu musí přiléhat síň vybavená tak, aby umožnila provedení pohřebních rituálů a důstojné rozloučení se se zesnulým. […]“