Věc T-235/07

Bavaria NV

v.

Evropská komise

„Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Nizozemský trh s pivem – Rozhodnutí, kterým se konstatuje porušení článku 81 ES – Důkaz o protiprávním jednání – Přístup ke spisu – Pokuty – Zásada rovného zacházení – Přiměřená lhůta“

Shrnutí rozsudku

1. Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Dohody mezi podniky – Pojem – Shoda vůle ohledně budoucího chování na trhu

(Článek 81 odst. 1 ES)

2. Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Jednání ve vzájemné shodě – Pojem – Navázání kontaktu neslučitelné s povinností každého podniku samostatně určovat své jednání na trhu – Výměna informací – Předpoklad – Podmínky

(Článek 81 odst. 1 ES)

3. Hospodářská soutěž – Správní řízení – Rozhodnutí Komise, kterým se konstatuje protiprávní jednání – Důkazní prostředek – Využití souboru nepřímých důkazů

(Článek 81 odst. 1 ES)

4. Hospodářská soutěž – Správní řízení – Rozhodnutí Komise, kterým se konstatuje protiprávní jednání – Důkazní prostředek – Písemné doklady

(Článek 81 odst. 1 ES)

5. Právo Společenství – Zásady – Základní práva – Presumpce neviny – Řízení v oblasti hospodářské soutěže – Použitelnost

(Článek 81 odst. 1 ES)

6. Hospodářská soutěž – Správní řízení – Rozhodnutí Komise, kterým se konstatuje protiprávní jednání – Použití prohlášení předložených v rámci sdělení o spolupráci jinými podniky, které se podílely na protiprávním jednání, jako důkazních prostředků – Přípustnost – Podmínky

(Články 81 ES a 82 ES)

7. Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Dohody mezi podniky – Povinnost Komise předložit důkaz protiprávního jednání – Meze

(Článek 81 odst. 1 ES)

8. Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Jednání ve vzájemné shodě – Narušení hospodářské soutěže – Kritéria posouzení – Protisoutěžní účel – Dostatečné zjištění

(Článek 81 odst. 1 ES)

9. Hospodářská soutěž – Správní řízení – Rozhodnutí Komise, kterým se konstatuje protiprávní jednání – Důkazní břemeno Komise týkající se existence protiprávního jednání a doby jeho trvání – Důkazní síla dobrovolných výpovědí uskutečněných v neprospěch podniku ze strany hlavních účastníků kartelové dohody za účelem získání výhody na základě sdělení o spolupráci

(Článek 81 odst. 1 ES; sdělení Komise 96/C 207/04)

10. Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Komplexní protiprávní jednání vykazující prvky dohody a prvky jednání ve vzájemné shodě – Jednotná kvalifikace jakožto „dohoda nebo jednání ve vzájemné shodě“ – Přípustnost

(Článek 81 odst. 1 ES)

11. Hospodářská soutěž – Správní řízení – Rozhodnutí Komise konstatující protiprávní jednání podniku, přijaté po jiném rozhodnutí Komise zmiňujícím uvedený podnik pouze v rámci vylíčení skutkového stavu, přičemž však toto rozhodnutí nebylo uvedenému podniku určeno ani mu neukládalo sankci – Porušení zásady ne bis in idem – Nedostatek

(Článek 81 odst. 1 ES)

12. Hospodářská soutěž – Správní řízení – Rozhodnutí Komise, kterým se konstatuje protiprávní jednání – Důkazní břemeno Komise týkající se existence protiprávního jednání a doby jeho trvání – Rozsah důkazního břemene

(Článek 81 odst. 1 ES)

13. Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Důkaz – Odpověď podniku na žádost Komise o informace – Důkazní hodnota – Posouzení

(Nařízení Rady č. 17, čl. 11, a nařízení Rady č. 1/2003, čl. 18)

14. Hospodářská soutěž – Správní řízení – Rozhodnutí Komise, kterým se konstatuje protiprávní jednání – Povinnost Komise pečlivě a nestranně přezkoumat veškeré relevantní skutečnosti projednávaného případu

15. Hospodářská soutěž – Správní řízení – Předčasné vyjádření přesvědčení Komise, že k protiprávnímu jednání došlo

16. Hospodářská soutěž – Správní řízení – Dodržování práva na obhajobu – Přístup ke spisu – Rozsah – Zamítnutí zpřístupnění dokumentu – Důsledky – Nutnost rozlišovat, pokud jde o důkazní břemeno dotyčného podniku, mezi dokumenty v neprospěch a ve prospěch

(Nařízení Rady č. 1/2003, čl. 27 odst. 2)

17. Hospodářská soutěž – Správní řízení – Přístup ke spisu – Dokumenty neobsažené ve vyšetřovacím spise a nepoužité Komisí jako důkazy v neprospěch – Dokumenty, které mohou sloužit k obhajobě účastníků řízení

(Článek 81 odst. 1 ES a článek 82 ES; dohoda o EHP, články 53, 54 a 57; nařízení Rady č. 139/2004; sdělení Komise 2005/C 325/07, bod 27)

18. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Stanovení – Prostor pro uvážení vyhrazený Komisi – Meze – Dodržování pokynů Komise – Soudní přezkum

(Článek 81 ES; nařízení Rady č. 1/2003, čl. 23 odst. 2; sdělení Komise 98/C 9/03)

19. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Stanovení – Kritéria – Závažnost protiprávního jednání – Zohlednění konkrétního dopadu na trh – Dosah

[Článek 81 ES; nařízení Rady č. 1/2003, čl. 23 odst. 2; sdělení Komise 98/C 9/03, bod 1 A]

20. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Určení – Kritéria – Závažnost protiprávního jednání – Posuzovací pravomoc Komise

(Nařízení Rady č. 17 a nařízení Rady č. 1/2003; sdělení Komise 98/C 9/03)

21. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Stanovení – Rozdělení dotyčných podniků do různých kategorií – Podmínky

[Sdělení Komise 98/C 9/03, bod 1 A, pododstavce 6 a 7]

22. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Stanovení – Rozdělení dotyčných podniků do různých kategorií – Obrat braný v úvahu

[Sdělení Komise 98/C 9/03, bod 1 A, pododstavce 6 a 7]

23. Hospodářská soutěž – Správní řízení – Povinnosti Komise – Dodržení přiměřené lhůty – Kritéria posouzení – Porušení – Důsledky

(Nařízení Rady č. 1/2003)

24. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Stanovení – Možnost zvýšit úroveň pokut pro posílení jejich odrazujícího účinku

(Článek 81 ES)

25. Hospodářská soutěž – Správní řízení – Povinnosti Komise – Dodržení přiměřené lhůty – Porušení – Důsledky – Spravedlivé snížení výše pokuty

(Článek 81 ES)

1. Aby existovala dohoda ve smyslu čl. 81 odst. 1 ES, postačuje, aby dotčené podniky vyjádřily svou společnou vůli chovat se na trhu určitým způsobem. Lze se domnívat, že dohoda ve smyslu uvedeného článku je uzavřena, jakmile existuje shoda vůle k omezení hospodářské soutěže jako takovému, i když konkrétní prvky zamýšleného omezení jsou ještě předmětem jednání. Existence dohody ve smyslu článku 81 ES není zpochybněna okolností, že se shoda vůle mezi výrobci piva nerozšířila na konkrétní způsoby zvyšování ceny, ani skutečností, že k tomuto zvýšení ve skutečnosti na trhu nikdy nedošlo.

(viz body 34–35, 175)

2. Pojem jednání ve vzájemné shodě se týká formy koordinace mezi podniky, která, i když nedospěla až k uzavření dohody ve vlastním slova smyslu, vědomě nahrazuje rizika hospodářské soutěže praktickou spoluprací mezi podniky. V tomto ohledu čl. 81 odst. 1 ES brání jakýmkoliv přímým nebo nepřímým kontaktům mezi hospodářskými subjekty, které jsou takové povahy, že buď ovlivňují tržní jednání skutečných nebo potenciálních soutěžitelů, nebo odhalují takovému soutěžiteli tržní jednání, ke kterému je dotčený hospodářský subjekt rozhodnut nebo které zamýšlí na trhu přijmout, jestliže je účelem nebo důsledkem těchto kontaktů omezení hospodářské soutěže.

Je třeba předpokládat, neexistuje-li důkaz o opaku, jehož předložení přísluší zúčastněným subjektům, že podniky, které jednají ve vzájemné shodě a které na trhu nadále působí, zohledňují při určování svého chování na trhu informace, které si vyměnily se svými konkurenty. Bude tomu tak tím spíše, jestliže jednají ve vzájemné shodě pravidelně během dlouhého období.

(viz body 36–37, 178)

3. Pokud jde o provedení důkazu o protiprávním jednání porušujícím čl. 81 odst. 1 ES, Komise musí prokázat protiprávní jednání, která zjistila, a předložit řádné důkazy, které právně dostačujícím způsobem prokazují existenci skutečností zakládajících protiprávní jednání. Komise tedy musí předložit přesné a shodující se důkazy, aby prokázala existenci protiprávního jednání.

Je však třeba zdůraznit, že každý z důkazů předložených Komisí nemusí nutně splňovat tato kritéria ve vztahu ke každému znaku protiprávního jednání. Stačí, aby tomuto požadavku vyhovoval soubor nepřímých důkazů, na něž se orgán odvolává, posuzovaný jako celek.

Vzhledem k tomu, že zákaz protisoutěžních dohod je obecně známou skutečností, nelze po Komisi požadovat, aby předložila písemnosti výslovně potvrzující navázání kontaktů mezi dotčenými hospodářskými subjekty. Mělo by být v každém případě možné doplnit útržkovité a rozptýlené poznatky, jimiž Komise může disponovat, dedukcí umožňující rekonstruovat relevantní okolnosti. Existenci protisoutěžního jednání nebo dohody lze tedy dovodit z některých shod okolností a indicií, které, jsou-li nahlíženy vcelku, mohou při neexistenci jiného soudržného vysvětlení představovat důkaz porušení pravidel hospodářské soutěže.

(viz body 38–41)

4. Pokud se Komise na podporu svého zjištění existence protisoutěžní dohody nebo protisoutěžního jednání dovolávala listinných důkazních materiálů, musejí účastníci řízení, kteří toto zjištění zpochybňují v řízení před Tribunálem, předložit nejen přijatelnou alternativu k tezi Komise, ale i namítnout nedostatečnost důkazů uvedených v napadeném rozhodnutí za účelem prokázání existence protiprávního jednání.

(viz bod 42)

5. Co se týče rozsahu soudního přezkumu, podle ustálené judikatury, pokud je Tribunálu předložena žaloba na neplatnost rozhodnutí vydaného podle čl. 81 odst. 1 ES, musí Tribunál obecně provést úplný přezkum otázky, zda jsou splněny podmínky pro použití čl. 81 odst. 1 ES či nikoli.

Má-li soudce pochybnosti, musí být tato skutečnost ku prospěchu podniku, jemuž je určeno rozhodnutí, kterým se konstatuje protiprávní jednání, v souladu se zásadou presumpce neviny, která se jakožto obecná zásada práva Unie uplatní zejména v řízeních týkajících se porušení pravidel hospodářské soutěže použitelných pro podniky, v rámci kterých může být rozhodnuto o pokutách nebo penále.

(viz body 43–44)

6. Žádné ustanovení ani žádná obecná zásada práva Unie Komisi nezakazuje, aby vůči podniku použila prohlášení jiných stíhaných podniků. Kdyby tomu tak nebylo, bylo by důkazní břemeno Komise spočívající v prokázání jednání porušujícího články 81 a 82 ES neunesitelné a neslučitelné s úlohou dohledu nad řádným uplatňováním těchto ustanovení, která je Komisi svěřena Smlouvou o ES.

Zajisté prohlášení podniku obviněného z toho, že se účastnil kartelové dohody, jehož správnost je popírána několika ostatními obviněnými podniky, nemůže být považováno za dostatečný důkaz existence protiprávního jednání spáchaného těmito podniky, aniž bylo podpořeno jinými důkazními materiály. Takové prohlášení tedy samo sobě nemůže stačit k prokázání existence protiprávního jednání, ale musí být potvrzeno dalšími důkazy. Nicméně je třeba mít za to, že vyžadovaný stupeň potvrzení je nižší, jak po stránce přesnosti, tak i intenzity, v případě prohlášení, které je vysoce věrohodné, oproti prohlášení, které není zvlášť hodnověrné.

Jestliže by mělo být rozhodnuto, že soubor shodujících se nepřímých důkazů umožnil potvrdit existenci a určité zvláštní aspekty praktik zmíněných v uvedeném prohlášení, mohlo by v tomto případě uvedené prohlášení samo o sobě postačovat k potvrzení ostatních aspektů rozhodnutí Komise.

Mimoto, pokud není písemnost zjevně v rozporu s prohlášením týkajícím se existence nebo podstatného obsahu inkriminovaných praktik, stačí pro to, aby měla určitou hodnotu jako potvrzující prvek v rámci souboru důkazů v neprospěch, že osvědčuje významné prvky praktik, které popisuje.

(viz body 60, 79–81)

7. Komise je v praxi často povinna prokázat existenci protiprávního jednání za podmínek nepříznivých pro plnění této úlohy, zejména pokud od doby, kdy nastaly skutečnosti zakládající protiprávní jednání, mohlo uplynout několik let a pokud vícero vyšetřovaných podniků s Komisí aktivně nespolupracovalo.

Komisi sice nevyhnutně přísluší prokázat, že protiprávní dohoda o rozdělení trhů byla uzavřena, bylo by však přehnané požadovat, aby mimoto podala důkaz o specifickém mechanismu, kterým mělo být tohoto cíle dosaženo. Pro podnik, který se dopustil protiprávního jednání, by totiž bylo příliš jednoduché vyhnout se jakékoli sankci, pokud by mohl argumentovat nejasnou povahou informací uvedených ve vztahu k fungování protiprávní dohody i přesto, že jsou existence dohody a její protisoutěžní cíl dostatečně prokázány. Podniky se v takové situaci mohou užitečně bránit tak, že mají možnost se vyjádřit ke všem důkazním materiálům, které Komise uvádí v jejich neprospěch.

(viz bod 69)

8. Ze znění ustanovení článku 81 ES vyplývá, že jsou zakázány dohody a jednání ve vzájemné shodě mezi podniky, nezávisle na účinku na trh, pokud mají protisoutěžní cíl. Pokud tedy Komise konstatovala existenci dohod a jednání ve vzájemné shodě, toto konstatování nemůže být popřeno údaji vycházejícími z neprovedení koluzních ujednání a neexistence účinku na trh.

(viz body 70–71)

9. Přestože je s ohledem na možnost, že hlavní účastníci protiprávní kartelové dohody budou mít tendenci zmenšovat význam svého přispění k protiprávnímu jednání a zvyšovat význam takového přispění ostatních účastníků, obecně namístě určitá nedůvěra k dobrovolným výpovědím těchto účastníků, požadování výhody na základě sdělení o neuložení pokuty nebo snížení její výše ve věcech týkajících se kartelových dohod za účelem získání snížení pokuty nutně nevede k podnětu předložit zkreslené důkazy, pokud jde o ostatní účastníky dané kartelové dohody. Jakákoliv snaha uvést Komisi v omyl by totiž mohla zpochybnit upřímnost a úplnost spolupráce žadatele, a ohrozit tak možnost, aby tato osoba získala úplnou výhodu na základě sdělení o spolupráci.

(viz bod 78)

10. Vzhledem ke komplexnímu skutkovému stavu musí být dvojí kvalifikace protisoutěžních jednání jakožto „souboru dohod nebo jednání ve vzájemné shodě“, jelikož tato jednání obsahovala současně jak prvky, které je třeba označit za „dohody“, tak i prvky, které je třeba označit za „jednání ve vzájemné shodě“, považována nikoli za kvalifikaci vyžadující současně a kumulativně důkaz, že každá z uvedených skutkových okolností představuje skutečnost zakládající dohodu a jednání ve vzájemné shodě, nýbrž za kvalifikaci označující komplexní celek zahrnující skutkové okolnosti, z nichž některé byly označeny za dohody a jiné za jednání ve vzájemné shodě ve smyslu článku 81 ES, který nestanoví zvláštní kvalifikaci pro tento druh komplexního protiprávního jednání.

(viz bod 183)

11. Zásada non bis in idem, která představuje obecnou zásadu unijního práva, jejíž dodržování zajišťuje soud, zakazuje, aby téže osobě bylo za stejné protiprávní jednání uloženo více sankcí za účelem ochrany téhož právního zájmu. Použití této zásady podléhá třem kumulativním podmínkám, a sice totožnosti skutků, totožnosti pachatele a totožnosti chráněného právního zájmu.

Pokud Komise ukládá podniku sankci za protisoutěžní jednání, není tato zásada nijak porušena tím, že tato jednání již byla předmětem dřívějšího rozhodnutí Komise, jestliže dotčenému podniku nebyla tímto předchozím rozhodnutím uložena sankce ani nebyl uveden mezi osobami, kterým bylo určeno toto rozhodnutí, ostatně ani mezi adresáty oznámení námitek přijatého v rámci řízení, které vedlo k přijetí uvedeného rozhodnutí, a jestliže jeho účast na protiprávních jednáních byla zmíněna pouze v rámci vylíčení skutkového stavu, aniž by byla předmětem jakéhokoli právního posouzení Komisí.

(viz body 186–188)

12. Doba trvání protiprávního jednání je skutečností naplňující znaky protiprávního jednání na základě čl. 81 odst. 1 ES, přičemž břemeno prokázání existence této skutečnosti nese hlavně Komise. V tomto ohledu se Komise musí, pokud neexistují důkazy, které mohou přímo prokázat dobu trvání protiprávního jednání, opřít alespoň o důkazy vztahující se k časově dostatečně blízkým skutkovým okolnostem tak, aby bylo možné důvodně připustit, že toto protiprávní jednání trvalo nepřetržitě mezi dvěma konkrétními daty.

(viz bod 198)

13. Prohlášení poskytnuté jménem podniku jako odpověď na žádost o informace poslanou Komisí podle článku 11 nařízení č. 17 a článku 18 nařízení č. 1/2003 má jako takové větší věrohodnost, než kterou by mohla mít odpověď poskytnutá členem personálu podniku, ať by byly osobní zkušenost nebo osobní názor této osoby jakékoli.

(viz bod 217)

14. Mezi záruky poskytované právním řádem Unie ve správních řízeních patří zejména povinnost příslušného orgánu pečlivě a nestranně zkoumat všechny relevantní skutečnosti projednávaného případu.

(viz bod 222)

15. Existence protiprávního jednání musí být posuzována pouze na základě důkazů shromážděných Komisí. Pokud je skutková podstata protiprávního jednání na konci správního řízení skutečně prokázána, nemůže důkaz o tom, že Komise v průběhu tohoto řízení předčasně vyjádřila své přesvědčení, že k uvedenému protiprávnímu jednání došlo, vyvrátit samotný důkaz o protiprávním jednání

(viz bod 226)

16. Právo nahlížet do spisu představuje logický následek zásady dodržování práva na obhajobu a znamená, že Komise musí umožnit dotčenému podniku přezkoumat všechny dokumenty obsažené ve vyšetřovacím spise, které by mohly být relevantní pro jeho obhajobu. Mezi tyto dokumenty patří písemnosti svědčící jak v neprospěch, tak ve prospěch, s výjimkou obchodních tajemství jiných podniků, interních dokumentů Komise a jiných důvěrných informací.

Co se týče usvědčujících důkazů, nezpřístupnění dokumentu zakládá porušení práva na obhajobu pouze tehdy, jestliže dotčený podnik prokáže zaprvé, že Komise vycházela z tohoto dokumentu na podporu své námitky týkající se existence protiprávního jednání, a zadruhé, že tato námitka mohla být prokázána pouze odkazem na tento dokument. Dotyčný podnik rovněž musí prokázat, že výsledek, k němuž Komise dospěla ve svém rozhodnutí, by byl odlišný, kdyby tento nezpřístupněný dokument musel být odmítnut jakožto důkazní prostředek.

Naproti tomu, pokud jde o nezpřístupnění dokumentu ve prospěch, dotčený podnik musí pouze prokázat, že jeho nezpřístupnění mohlo ovlivnit k jeho újmě průběh řízení a obsah rozhodnutí Komise. Postačí, že podnik prokáže, že uvedené dokumenty ve prospěch mohl použít ke své obhajobě tím, že zejména prokáže, že by se mohl dovolávat skutečností, které se neshodují se závěry učiněnými Komisí ve stádiu oznámení námitek, a mohl by tedy jakýmkoli způsobem ovlivnit závěry Komise učiněné v rozhodnutí.

(viz body 236–239)

17. Oznámení námitek je aktem určeným k vymezení předmětu řízení zahájeného proti podniku a k zajištění účinného výkonu práva na obhajobu. Vzhledem k tomu se k oznámení námitek váží procesní záruky uplatňující zásadu dodržení práva na obhajobu, mezi které patří právo nahlížet do dokumentů tvořících spis Komise.

Odpovědi na oznámení námitek nejsou součástí vlastního vyšetřovacího spisu. Jelikož jde o dokumenty, které nejsou součástí spisu založeného v okamžiku doručení oznámení námitek, Komise je povinna zpřístupnit uvedené odpovědi jiným dotčeným stranám pouze, ukáže-li se, že obsahují nové skutečnosti v neprospěch či ve prospěch. Stejně tak podle bodu 27 oznámení Komise o pravidlech pro přístup do spisu Komise v případech podle článků 81 [ES] a 82 [ES], článků 53, 54 a 57 Dohody o EHP a nařízení Rady (ES) č. 139/2004 obecně platí, že strany nemají přístup k odpovědím ostatních stran dotčených šetřením na oznámení námitek. Dotčená strana má přístup k těmto dokumentům pouze, pokud mohou představovat nové důkazy, ať již v neprospěch nebo ve prospěch, týkající se tvrzení vyjádřených vůči této straně v oznámení námitek Komise.

V tomto ohledu, pokud jde zaprvé o nové důkazy v neprospěch, jestliže se Komise zamýšlí za účelem určení existence protiprávního jednání opřít o skutečnost vyplývající z odpovědi na oznámení námitek, musí ostatním podnikům, které jsou účastníky takového řízení, umožnit vyjádřit se k takovému novému důkazu.

Pokud jde zadruhé o nové důkazy ve prospěch, Komise nemá povinnost je zpřístupnit z vlastní iniciativy. Pokud by Komise zamítla v průběhu správního řízení žádost žalobkyně o přístup k dokumentům neobsaženým ve vyšetřovacím spise, může být konstatováno porušení práva na obhajobu pouze, pokud je prokázáno, že by správní řízení mohlo vést k odlišnému výsledku, kdyby žalobkyně měla v průběhu tohoto řízení přístup k dotčeným dokumentům.

(viz body 241–246, 249)

18. Komise má širokou posuzovací pravomoc, pokud jde o metodu výpočtu pokut. Tato metoda, popsaná v pokynech o metodě stanovování pokut udělených podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 Smlouvy o ESUO, obsahuje různé proměnné umožňující Komisi vykonávat její posuzovací pravomoc v souladu s ustanoveními nařízení č. 1/2003.

Mimoto v oblastech, jako je určení výše pokuty na základě nařízení č. 1/2003, kde Komise má tento prostor pro uvážení, se přezkum legality těchto posouzení zužuje pouze na ověření, zda nedošlo k zjevně nesprávnému posouzení. Prostor Komise pro uvážení a meze, které si Komise v této souvislosti sama stanovila, naproti tomu nemají vliv na výkon soudního přezkumu v plné jurisdikci prováděného soudem Unie, v jehož rámci je soud Unie oprávněn pokutu, kterou Komise uložila, zrušit, snížit nebo zvýšit.

(viz body 265–267)

19. Při určení závažnosti protiprávního jednání se zohledňuje vícero skutečností, jako jsou zvláštní okolnosti věci, její kontext a odrazující dosah pokut, ohledně nichž má Komise prostor pro uvážení.

Zvláště v souladu s bodem 1 A prvním pododstavcem pokynů o metodě stanovování pokut udělených podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 Smlouvy o ESUO je při hodnocení závažnosti protiprávního jednání třeba brát v úvahu jeho povahu, skutečný dopad na trh, pokud jej lze měřit, a velikost dotyčného zeměpisného trhu. V rámci soudního přezkumu v plné jurisdikci přísluší Tribunálu posoudit, zda je částka uložené pokuty přiměřená ve vztahu k závažnosti protiprávního jednání a vyvážit závažnost protiprávního jednání ve vztahu k okolnostem, jichž se podnik dovolává.

Podle bodu 1 A druhého pododstavce třetí odrážky uvedených pokynů velmi závažná protiprávní jednání „jsou obecně horizontální omezení jako ‚cenové kartely‘ a kvóty podílů na trhu“. Kartelové dohody tohoto typu patří mezi nejzávažnější formy zásahu do hospodářské soutěže, jelikož svým vlastním cílem jednoduše směřují k jejímu jasnému odstranění mezi zúčastněnými podniky, a tím jsou v rozporu se základními cíly Unie. Horizontální kartelové dohody o ceně nebo rozdělení trhu mohou být kvalifikovány jako velmi závažná protiprávní jednání na základě jejich samotné povahy, aniž by Komise byla povinna prokazovat skutečný dopad protiprávního jednání na trh.

I když je existence konkrétního tržního dopadu protiprávního jednání prvkem, který má být zohledněn při posuzování závažnosti protiprávního jednání, jedná se jen o jedno z kritérií, přičemž dalšími jsou například povaha protiprávního jednání a velikost zeměpisného trhu. Stejně tak z bodu 1 A prvního pododstavce uvedených pokynů vyplývá, že tento dopad na trh má být zohledněn pouze tehdy, lze-li ho změřit.

(viz body 270–272, 275–276, 280–281)

20. Komise má v rámci nařízení č. 17 a nařízení č. 1/2003 prostor pro uvážení při stanovení výše pokut, aby směrovala chování podniků ve smyslu dodržování pravidel hospodářské soutěže a aby mohla kdykoli přizpůsobit úroveň pokut potřebám této politiky.

Předchozí rozhodovací praxe Komise nevytváří právní rámec pro stanovení pokut v oblasti hospodářské soutěže.

Rozhodnutí týkající se jiných věcí mají pouze orientační povahu, pokud jde o případnou existenci diskriminace, jelikož je málo pravděpodobné, že okolnosti těchto jiných případů, jako jsou dotyčné trhy, výrobky, podniky a období, jsou stejné.

Komise posuzuje závažnost protiprávních jednání v závislosti na řadě skutečností, které nejsou shrnuty do závazného nebo taxativního seznamu kritérií, která mají být zohledněna, a mimoto nemá povinnost používat přesný matematický vzorec, ať již se jedná o celkovou částku uložené pokuty nebo rozdělení na různé prvky. Za těchto podmínek by existovalo riziko, že přímé srovnání pokut uložených adresátům obou rozhodnutí týkajících se různých protiprávních jednání zkreslí zvláštní funkce, ke kterým dochází v různých etapách výpočtu pokuty. Konečné částky pokut totiž odrážejí zvláštní okolnosti každé kartelové dohody.

(viz body 288, 290, 293–294)

21. Podle pokynů o metodě stanovování pokut udělených podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 Smlouvy o ESUO v případě protiprávních jednání, na nichž se podílí více podniků, Komise může poměrně vyvážit výchozí částky, aby se zohlednila specifická váha každého podniku, rozdělením účastníků kartelové dohody do skupin, zejména pokud existuje značný nepoměr ve velikosti podniků, které se dopustily protiprávního jednání stejného typu. V pokynech je mimoto upřesněno, že zásada rovného trestu za stejné chování tak může podle okolností vést k uložení různých pokut dotyčným podnikům, aniž se toto rozlišení řídí aritmetickým výpočtem.

V případě, že jsou pokuty ukládány několika podnikům účastnícím se téhož protiprávního jednání, Komise není povinna při určování závažnosti protiprávního jednání dbát na to, aby konečné částky pokut, které pro dotyčné podniky vyplývají z jejího výpočtu, vyjadřovaly veškeré rozdíly mezi těmito podniky, pokud jde o jejich celkový obrat. Může ale provést rozdělení do skupin.

Rozdělení dotyčných podniků do kategorií však musí dodržovat zásadu rovného zacházení, podle které je zakázáno zacházet se srovnatelnými situacemi odlišně nebo s odlišnými situacemi stejně, není-li takové zacházení objektivně odůvodněné. Dále musí být výše pokut alespoň přiměřená skutečnostem zohledněným při posuzování závažnosti protiprávního jednání.

(viz body 298–300)

22. Navzdory své přibližnosti je obrat podniků v rámci práva hospodářské soutěže považován za vhodné kritérium k posouzení velikosti a hospodářské síly dotyčných podniků.

Co se týče použití obratu zahrnujícího spotřební daně za účelem výpočtu individualizovaných základních částek, je třeba zdůraznit, že jelikož tento výpočet zahrnuje poměrné vážení relativního významu jiných účastníků kartelové dohody na tomto trhu, nezahrnutí poplatků nebo spotřebních daní nemění konečný závěr Komise. Pouze pokud by Komise vypočetla individualizované základní částky jiných dotyčných účastníků na základě obratu, ve kterém spotřební daně nejsou zahrnuty, mohlo by být konstatováno porušení zásady rovného zacházení.

(viz body 304, 306)

23. Dodržení přiměřené lhůty při vedení správních řízení v oblasti soutěžní politiky představuje obecnou zásadu práva Unie, jejíž dodržování zajišťují soudy Unie.

Za účelem uplatnění této zásady je třeba rozlišovat mezi oběma fázemi správního řízení, tedy fází vyšetřování předcházející oznámení námitek a fází odpovídající zbývající části řízení. První období, které probíhá až do oznámení námitek, běží od data, kdy Komise, používajíc pravomocí, které jí svěřil zákonodárce, přijme opatření, která znamenají výtku, že došlo k protiprávnímu jednání, a má Komisi umožnit, aby zaujala stanovisko ke směřování řízení. Druhé období běží od oznámení námitek do přijetí konečného rozhodnutí. Má Komisi umožnit, aby se s konečnou platností vyslovila k vytýkanému protiprávnímu jednání.

Nepředloží-li Komise dodatečné informace nebo odůvodnění ohledně vyšetřovacích úkonů učiněných v této době, musí být délka první fáze řízení trvající 65 měsíců považována za nadměrnou. Zjištění porušení zásady přiměřené lhůty však může vést ke zrušení rozhodnutí konstatujícího protiprávní jednání pouze, pokud délka řízení měla vliv na výsledek řízení.

(viz body 316–318, 320, 322, 325)

24. Skutečnost, že Komise v minulosti použila pokuty určité úrovně na určité typy protiprávního jednání, ji nemůže zbavit možnosti zvýšit tuto úroveň v mezích uvedených v nařízení č. 1/2003, pokud je to nezbytné k zajištění provádění soutěžní politiky. Naopak účinné použití soutěžních pravidel vyžaduje, aby Komise mohla kdykoli přizpůsobit úroveň pokut potřebám této politiky.

(viz bod 335)

25. Procesní pochybení, byť nemůže vést ke zrušení rozhodnutí přijatého Komisí vůči společnosti z důvodu porušení pravidel hospodářské soutěže, může odůvodňovat snížení pokuty. Překročení přiměřené lhůty může být důvodem rozhodnutí Komise spravedlivě snížit pokutu, přičemž možnost přiznat takové snížení spadá do rámce výkonu jejích výsad.

(viz body 337–338)

ROZSUDEK TRIBUNÁLU (šestého rozšířeného senátu)

16. června 2011( )

„Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Nizozemský trh s pivem – Rozhodnutí, kterým se konstatuje porušení článku 81 ES – Důkaz o protiprávním jednání – Přístup ke spisu – Pokuty – Zásada rovného zacházení – Přiměřená lhůta“

Ve věci T‑235/07,

Bavaria NV, se sídlem v Lieshout (Nizozemsko), původně zastoupená O. Brouwerem, D. Mesem, A. Stofferem, poté O. Brouwerem, A. Stofferem a P. Schepensem, advokáty,

žalobkyně,

proti

Evropské komisi, původně zastoupené A. Bouquetem, S. Noëm a A. Nijenhuisem, poté A. Bouquetem a S. Noëm, jako zmocněnci, ve spolupráci s M. Slotboomem, advokátem,

žalované,

jejímž předmětem je návrh na částečné zrušení rozhodnutí Komise K (2007) 1697 ze dne 18. dubna 2007 v řízení podle článku 81 ES (věc COMP/B-2/37.766 – Nizozemský trh s pivem), jakož i podpůrně návrh na snížení pokuty uložené žalobkyni.

TRIBUNÁL (šestý rozšířený senát),

ve složení V. Vadapalas (zpravodaj), zastupující předseda, A. Dittrich a L. Truchot, soudci,

vedoucí soudní kanceláře: J. Plingers, rada,

s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 24. března 2010,

vydává tento

Rozsudek

Skutkový základ sporu

1 Žalobkyně Bavaria NV, je společností, jejíž činností je výroba piva a osvěžujících nealkoholických nápojů a jejich uvádění na trh.

2 Tato společnost je jedním ze čtyř hlavních aktérů na nizozemském trhu s pivem. Dalšími hlavními výrobci piva na tomto trhu jsou zaprvé skupina Heineken (dále jen „Heineken“), jejímž řízením je pověřena společnost Heineken NV a výrobou dceřiná společnost Heineken Nederland BV, zadruhé skupina InBev (dále jen „InBev“), která byla před rokem 2004 známa pod jménem Interbrew, a jejíž řízení připadá společnosti InBev NV a výroba dceřiné společnosti InBev Nederland NV, a zatřetí skupina Grolsch (dále jen „Grolsch“), jejímž řízením je pověřena společnost Koninklijke Grolsch NV.

3 Žalobkyně a tři ostatní hlavní výrobci piva na tomto trhu prodávají své pivo konečnému zákazníku, zejména dvěma distribučními kanály. Proto je třeba rozlišovat zaprvé okruh subjektů „horeca“, tedy hotelů, restaurací a kaváren, kde dochází ke konzumaci na místě, a zadruhé okruh „food“ supermarketů a obchodů s vínem a alkoholem, kde je nákup piva určen k domácí konzumaci. Tento posledně uvedený sektor rovněž obsahuje segment piva prodávaného pod značkou distributora. Ze čtyř dotyčných výrobců piva jsou v tomto segmentu činné pouze InBev a Bavaria.

4 Tito čtyři výrobci piva jsou členy Centraal Brouwerij Kantoor (dále jen „CBK“). To je zastřešující organizace, která podle stanov zastupuje zájmy svých členů a sestává z valné hromady a různých komisí, jako je komise pověřená otázkami „horeca“ a finanční komise, která se stala řídícím výborem. Pro schůze konané v CBK vyhotovuje jeho sekretariát pozvánky a průběžně číslované úřední zápisy, které jsou zasílány členům, kteří se schůze zúčastnili.

Správní řízení

5 Dopisy ze dne 28. ledna 2000, jakož i 3., 25. a 29. února 2000 podala InBev řadu prohlášení týkajících se informací o restriktivních obchodních praktikách na nizozemském trhu s pivem. Tato prohlášení byla provedena v průběhu šetření vedeného Komisí Evropských společenství, zejména v roce 1999, týkajícího se kartelových praktik a případného zneužití dominantního postavení na belgickém trhu s pivem. Společně s těmito prohlášeními InBev podala žádost o shovívavost v souladu se sdělením Komise o neuložení nebo snížení pokut v případech kartelových dohod (Úř. věst. 1996, C 207, s. 4, dále jen „sdělení o spolupráci“).

6 Dne 22. a 23. března 2000 byly v důsledku prohlášení InBev Komisí provedeny kontroly v prostorách žalobkyně a dalších dotyčných podniků. Mimoto byly žalobkyni v letech 2001 až 2005 zaslány žádosti o dodatečné informace.

7 Dne 30. srpna 2005 Komise zaslala oznámení námitek žalobkyni a dalším dotyčným podnikům. Dopisem ze dne 24. listopadu 2005 žalobkyně předložila písemná vyjádření k tomuto oznámení. Žádný z dotyčných účastníků nepožádal o slyšení.

8 Dopisy ze dne 7. března a 8. května 2006 byla žalobkyně Komisí obeznámena s dodatečnými dokumenty. Zejména se jednalo o žádosti o informace zaslané InBev a odpovědi na ně, jakož i interní poznámku pocházející od společnosti Heineken.

9 Dne 18. dubna 2007 Komise přijala rozhodnutí K (2007) 1697 v řízení podle článku 81 [ES] (věc COMP/B/37.766 – Nizozemský trh s pivem, dále jen „napadené rozhodnutí“), jehož shrnutí bylo zveřejněno v Úředním věstníku Evropské unie dne 20. května 2008 (Úř. věst. 2008 C 122, s. 1), které bylo žalobkyni oznámeno dopisem ze dne 24. dubna 2007.

Napadené rozhodnutí

Dotčené protiprávní jednání

10 Článek 1 napadeného rozhodnutí stanoví, že se žalobkyně a InBev NV, InBev Nederland, Heineken NV, Heineken Nederland a Koninklijke Grolsch v období od 27. února 1996 do 3. listopadu 1999 podílely na jediném a trvajícím protiprávním jednání porušujícím čl. 81 odst. 1 ES a spočívajícím v souboru dohod nebo jednání ve vzájemné shodě, jejichž cílem bylo omezení hospodářské soutěže na společném trhu.

11 Protiprávní jednání spočívalo zaprvé v koordinaci cen a zvyšování ceny piva v Nizozemsku, jak v sektoru „horeca“, tak i v sektoru domácí spotřeby, včetně piva prodávaného pod značkou distributora, zadruhé v příležitostné koordinaci jiných obchodních podmínek nabízených individuálním zákazníkům v sektoru „horeca“ v Nizozemsku, jako jsou půjčky subjektům, a zatřetí v příležitostné koordinaci rozdělení klientely, jak v sektoru „horeca“, tak i v sektoru domácí spotřeby v Nizozemsku (článek 1 a body 257 a 258 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

12 K protisoutěžnímu chování výrobců piva docházelo podle napadeného rozhodnutí v cyklu mnohostranných neoficiálních schůzek, kterých se pravidelně účastnili čtyři hlavní aktéři nizozemského trhu s pivem, jakož i při doplňujících dvoustranných setkáních týchž výrobců piva v různém složení. Podle napadeného rozhodnutí se tyto schůzky konaly tajně a záměrně a jejich účastníci věděli, že nejsou povoleny (body 257 až 260 napadeného rozhodnutí).

13 Takto se nejprve v období od 27. února 1996 do 3. listopadu 1999 konala řada dvoustranných setkání nazvaných „Catherijne overleg“ (konzultace Catherijne) nebo „agendacommissie“ (komise pořadu jednání). Napadené rozhodnutí stanoví, že tyto schůzky, zaměřené na sektor „horeca“, které se však mohly týkat sektoru domácí spotřeby, měly v podstatě za cíl koordinaci cen a zvyšování ceny piva, projednání omezení výše slev a rozdělení klientely, jakož i vzájemnou dohodu o některých jiných obchodních podmínkách. Také ceny piva prodávaného pod značkou distributora byly údajně projednávány v průběhu těchto schůzek (body 85 a 90, 98, 115 až 127 a 247 až 252 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

14 Zadruhé, pokud jde o dvoustranné kontakty mezi výrobci piva, napadené rozhodnutí uvádí, že dne 12. května 1997 se setkaly InBev a žalobkyně a diskutovaly o zvýšení cen piva prodávaného pod značkou distributora (bod 104 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Mimoto se podle Komise Heineken a žalobkyně setkaly v roce 1998, aby projednaly omezení týkající se prodejních míst v sektoru „horeca“ (bod 189 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Komise uvádí, že dvoustranné kontakty se rovněž konaly v červenci 1999 mezi Heineken a Grolsch ve věci kompenzací poskytovaných zákazníkům v sektoru domácí spotřeby, kteří provedli dočasné cenové slevy (body 212 a 213 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

15 Konečně podle napadeného rozhodnutí k dvoustranným kontaktům a výměně informací věnovaným obecným diskusím týkajícím se ceny piva, jakož i diskusím, které se navíc týkaly značek distributora, došlo v roce 1997 mezi InBev a žalobkyní. Dvoustranné kontakty, ve formě výměn informací, věnované značkám distributora, měly rovněž přinejmenším v červnu a červenci 1998 zahrnovat belgické výrobce piva (body 105, 222 až 229 a 232 až 236 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

Pokuta uložená žalobkyni

16 Článek 3 písm. c) napadeného rozhodnutí žalobkyni ukládá pokutu ve výši 22 850 000 eur.

17 K výpočtu výše této pokuty Komise použila čl. 23 odst. 2 nařízení Rady (ES) č. 1/2003 ze dne 16. prosince 2002 o provádění pravidel hospodářské soutěže stanovených v článcích 81 [ES] a 82 [ES] (Úř. věst. 2003 L 1, s. 1; Zvl. vyd. 08/02, s. 205) a metodologii uvedenou v pokynech o metodě stanovování pokut udělených podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 [ESUO] (Úř. věst. 1998, C 9, s. 3; Zvl. vyd. 08/01, s. 171, dále jen „pokyny“) (body 436 a 442 odůvodnění napadeného rozhodnutí). V souladu s touto metodou bylo stanovení pokuty uložené žalobkyni provedeno na základě závažnosti a délky trvání protiprávního jednání (bod 437 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

18 Zvláště protiprávní jednání bylo označeno za „velmi závažné“, jelikož v podstatě spočívalo v pravidelné koordinaci cen, zvyšování ceny a jiných obchodních podmínek a v rozdělení klientely (bod 440 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Komise rovněž zohlednila tajnou a úmyslnou povahu protisoutěžního chování, jakož i skutečnost, že protiprávním jednáním bylo dotčeno celé území Nizozemska a celý trh s pivem, totiž jak sektor „horeca“, tak i sektor domácí spotřeby (body 453 a 455 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Kromě toho Komise uvedla, že skutečný účinek protisoutěžního chování na nizozemský trh nebyl v projednávané věci vzat v úvahu, neboť ho nelze změřit (bod 452 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

19 Mimoto Komise na žalobkyni použila odlišné zacházení, aby zohlednila její skutečnou hospodářskou kapacitu a její individuální váhu v rámci zjištěného protiprávního jednání. Za tímto účelem Komise použila údaje o obratu dosaženém žalobkyní v prodeji piva v Nizozemsku v roce 1998, tedy za poslední celý kalendářní rok, kdy trvalo protiprávní jednání. Na tomto základě byla žalobkyně zařazena do třetí a poslední kategorie odpovídající výchozí částce 17 milionů eur (body 462 a 464 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

20 Kromě toho, jelikož se žalobkyně zúčastnila protiprávního jednání od 27. února 1996 do 3. listopadu 1999, tedy po dobu 3 let a 8 měsíců, byla výchozí částka zvýšena o 35 % (body 465 a 469 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Základní částka tak byla stanovena na 22 950 000 eur (bod 470 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

21 Konečně Komise přiznala snížení výše pokuty o 100 000 eur, jelikož uznala, že v projednávané věci byla délka správního řízení nepřiměřená (body 495 až 499 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

Řízení a návrhová žádání účastníků řízení

22 Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 4. července 2007 podala žalobkyně projednávanou žalobu.

23 Tribunál rozhodnutím ze dne 10. února 2010 předal věc šestému rozšířenému senátu podle čl. 14 odst. 1 a čl. 51 odst. 1 svého jednacího řádu.

24 V rámci organizačních procesních opatření ze dne 12. února 2010 Tribunál Komisi položil písemné otázky, na které Komise odpověděla ve stanovené lhůtě.

25 Řeči a odpovědi účastnic řízení na otázky Tribunálu byly vyslechnuty na jednání dne 24. března 2010.

26 Po ukončení ústní části řízení byla věc vzhledem k překážce na straně soudce zpravodaje přidělena novému soudci zpravodaji a porady o tomto rozsudku se zúčastnily tři soudci, kteří jej podepsali, v souladu s článkem 32 jednacího řádu.

27 Žalobkyně navrhuje, aby Tribunál:

– zrušil napadené rozhodnutí v plném rozsahu nebo v části, která se týká žalobkyně,

– podpůrně snížil pokutu uloženou žalobkyni,

– uložil Komisi náhradu nákladů řízení.

28 Komise navrhuje, aby Tribunál:

– zamítl žalobu,

– uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.

Právní otázky

29 Na podporu své žaloby žalobkyně uplatňuje šest žalobních důvodů, vycházejících zaprvé z porušení zásady řádné správy, zadruhé z porušení článku 81 ES, presumpce neviny, zásady legality a povinnosti odůvodnění, zatřetí z nesprávného právního posouzení a nesprávných skutkových zjištění při určení délky trvání protiprávního jednání, začtvrté z porušení článku 23 nařízení č. 1/2003, pokynů, jakož i zásad rovného zacházení a proporcionality při stanovení výše pokuty, zapáté z porušení zásady přiměřené lhůty a zašesté z porušení podstatných formálních náležitostí, zásady řádné správy a práva na obhajobu, spočívajících v odmítnutí poskytnout přístup k odpovědím na oznámení námitek jiných dotyčných účastníků, jakož i k dokumentu, který je součástí spisu.

30 Tribunál se domnívá, že je nejprve třeba zkoumat druhý a třetí žalobní důvod, kterými je v podstatě zpochybňováno protiprávní jednání, poté první a šestý žalobní důvod, vycházející z údajných vad řízení, a konečně čtvrtý a pátý žalobní důvod, které se týkají stanovení výše pokuty, případně délky trvání správního řízení.

K druhému žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení článku 81 ES, presumpce neviny, zásady legality a povinnosti odůvodnění

Argumenty účastníků řízení

31 Žalobkyně v zásadě tvrdí na jedné straně, že Komise chybně vyložila a použila pojmy „dohoda“, „jednání ve vzájemné shodě“ a „jediné a trvající protiprávní jednání“, a na druhé straně, že se dopustila nesprávných právních posouzení a nesprávných skutkových zjištění, pokud jde o konstatování protiprávního jednání týkajícího se jak sektoru „horeca“, tak i sektoru domácí spotřeby, včetně segmentu piva prodávaného pod značkou distributora.

32 Komise popírá argumenty žalobkyně.

Závěry Tribunálu

33 Podle čl. 81 odst. 1 ES jsou se společným trhem neslučitelné, a proto zakázané, veškeré dohody mezi podniky, rozhodnutí sdružení podniků a jednání ve vzájemné shodě, které by mohly ovlivnit obchod mezi členskými státy a jejichž účelem nebo důsledkem je vyloučení, omezení nebo narušení hospodářské soutěže na společném trhu.

34 Aby existovala dohoda ve smyslu čl. 81 odst. 1 ES, postačuje, aby dotčené podniky vyjádřily svou společnou vůli chovat se na trhu určitým způsobem (rozsudky Tribunálu ze dne 17. prosince 1991, Hercules Chemicals v. Komise, T‑7/89, Recueil, s. II‑1711, bod 256, a ze dne 20. března 2002, HFB a další v. Komise, T‑9/99, Recueil, s. II‑1487, bod 199).

35 Lze se domnívat, že dohoda ve smyslu čl. 81 odst. 1 ES je uzavřena, jakmile existuje shoda vůle k omezení hospodářské soutěže jako takovému, i když konkrétní prvky zamýšleného omezení jsou ještě předmětem jednání (viz v tomto smyslu rozsudek HFB a další v. Komise, bod 34 výše, body 151 až 157 a 206).

36 Pojem jednání ve vzájemné shodě se týká formy koordinace mezi podniky, která, i když nedospěla až k uzavření dohody ve vlastním slova smyslu, vědomě nahrazuje rizika hospodářské soutěže praktickou spoluprací mezi podniky (rozsudky Soudního dvora ze dne 8. července 1999, Komise v. Anic Partecipazioni, C‑49/92 P, Recueil, s. I‑4125, bod 115, a Hüls v. Komise, C‑199/92 P, Recueil, s. I‑4287, bod 158).

37 V tomto ohledu čl. 81 odst. 1 ES brání jakýmkoliv přímým nebo nepřímým kontaktům mezi hospodářskými subjekty, které jsou takové povahy, že buď ovlivňují tržní jednání skutečných nebo potenciálních soutěžitelů, nebo odhalují takovému soutěžiteli tržní jednání, ke kterému je dotčený hospodářský subjekt rozhodnut nebo které zamýšlí na trhu přijmout, jestliže je účelem nebo důsledkem těchto kontaktů omezení hospodářské soutěže (viz v tomto smyslu rozsudek Komise v. Anic Partecipazioni, bod 36 výše, body 116 a 117).

38 Je třeba připomenout, že, pokud jde o provedení důkazu o protiprávním jednání porušujícím čl. 81 odst. 1 ES, Komise musí prokázat protiprávní jednání, která zjistila, a předložit řádné důkazy, které právně dostačujícím způsobem prokazují existenci skutečností zakládajících protiprávní jednání (rozsudky Soudního dvora ze dne 17. prosince 1998, Baustahlgewebe v. Komise, C‑185/95 P, Recueil, s. I 8417, bod 58, a Komise v. Anic Partecipazioni, bod 36 výše, bod 86).

39 Komise tedy musí předložit přesné a shodující se důkazy, aby prokázala existenci protiprávního jednání (viz v tomto smyslu rozsudek Tribunálu ze dne 6. července 2000, Volkswagen v. Komise, T‑62/98, Recueil, s. II‑2707, bod 43 a citovaná judikatura).

40 Je však třeba zdůraznit, že každý z důkazů předložených Komisí nemusí nutně splňovat tato kritéria ve vztahu ke každému znaku protiprávního jednání. Stačí, aby tomuto požadavku vyhovoval soubor nepřímých důkazů, na něž se orgán odvolává, posuzovaný jako celek (viz rozsudek Tribunálu ze dne 8. července 2004, JFE Engineering a další v. Komise, T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 a T‑78/00, Sb. rozh. s. II‑2501, body 179 a 180, a citovaná judikatura).

41 Vzhledem k tomu, že zákaz protisoutěžních dohod je obecně známou skutečností, nelze po Komisi požadovat, aby předložila písemnosti výslovně potvrzující navázání kontaktů mezi dotčenými hospodářskými subjekty. Mělo by být v každém případě možné doplnit útržkovité a rozptýlené poznatky, jimiž Komise může disponovat, dedukcí umožňující rekonstruovat relevantní okolnosti. Existenci protisoutěžního jednání nebo dohody lze tedy dovodit z některých shod okolností a indicií, které, jsou-li nahlíženy vcelku, mohou při neexistenci jiného soudržného vysvětlení představovat důkaz porušení pravidel hospodářské soutěže (rozsudek Soudního dvora ze dne 7. ledna 2004, Aalborg Portland a další v. Komise, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P a C‑219/00 P, Recueil, s. I‑123, body 55 až 57).

42 Pokud se Komise na podporu svého zjištění existence protisoutěžní dohody nebo protisoutěžního jednání dovolávala listinných důkazních materiálů, musejí účastníci řízení, kteří toto zjištění zpochybňují v řízení před Tribunálem, předložit nejen přijatelnou alternativu k tezi Komise, ale i namítnout nedostatečnost důkazů uvedených v napadeném rozhodnutí za účelem prokázání existence protiprávního jednání (rozsudek JFE Engineering a další v. Komise, bod 40 výše, bod 187).

43 Co se týče rozsahu soudního přezkumu, podle ustálené judikatury, pokud je Tribunálu předložena žaloba na neplatnost rozhodnutí vydaného podle čl. 81 odst. 1 ES, musí Tribunál obecně provést úplný přezkum otázky, zda jsou splněny podmínky pro použití čl. 81 odst. 1 ES či nikoli (viz rozsudek Tribunálu ze dne 26. října 2000, Bayer v. Komise, T‑41/96, Recueil, s. II‑3383, bod 62 a citovaná judikatura).

44 Má-li soudce pochybnosti, musí být tato skutečnost ku prospěchu podniku, jemuž je určeno rozhodnutí, kterým se konstatuje protiprávní jednání, v souladu se zásadou presumpce neviny, která se jakožto obecná zásada práva Evropské unie uplatní zejména v řízeních týkajících se porušení pravidel hospodářské soutěže použitelných pro podniky, v rámci kterých může být rozhodnuto o pokutách nebo penále (rozsudek Hüls v. Komise, bod 36 výše, body 149 a 150, a rozsudek Tribunálu ze dne 27. září 2006, Dresdner Bank a další v. Komise, T‑44/02 OP, T‑54/02 OP, T‑56/02 OP, T‑60/02 OP a T‑61/02 OP, Sb. rozh. s. II‑3567, body 60 a 61).

45 Ve světle těchto úvah je třeba zkoumat, zda v projednávané věci Komise právně dostačujícím způsobem prokázala, že chování žalobkyně zakládalo porušení čl. 81 odst. 1 ES.

– K prohlášení InBev

46 Nejprve je třeba uvést, že se Komise ve velké míře (viz zvláště body 40 až 62 odůvodnění napadeného rozhodnutí) opírá o prohlášení poskytnuté InBev, v rámci její žádosti o shovívavost, dopisy ze dne 28. ledna 2000 a ze dne 3., 25. a 29. února 2000, doplněnými o přiložená prohlášení pěti ředitelů InBev (body 34 a 40 odůvodnění napadeného rozhodnutí, dále společně jen „prohlášení InBev“).

47 Z napadeného rozhodnutí vyplývá, že prohlášení InBev uvádělo existenci „různých forem jednání ve vzájemné shodě […] mezi výrobci piva na nizozemském trhu s pivem“ a rozlišovalo mezi oficiálními schůzemi valné hromady CBK, neformálními schůzkami finanční komise CBK a paralelními „jinými schůzkami“ známými pod označením „konzultace Catherijne“, jejichž složení bylo různé a ohledně nichž InBev podle vlastního prohlášení nenalezla žádné písemné podklady. „Jiné schůzky“ bylo zejména možno členit na: „i) schůzky ředitelů horeca čtyř hlavních výrobců piva (Heineken, Interbrew, Grolsch a Bavaria) […], ii) společné schůzky ředitelů horeca a ředitelů pověřených sektorem domácí spotřeby (dvě v roce 1998) a iii) schůzky ředitelů pověřených sektorem domácí spotřeby (jedna v roce 1999 […])“ (body 41 až 46 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

48 Podle prohlášení InBev finanční komise „zahrnovala oficiální pořad jednání, ale představovala rovněž diskusní forum ke stanovení cen pro sektor domácí spotřeby a sektor horeca [, přičemž t]yto diskuse nebyly vůbec písemně zachyceny“ (bod 43 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

49 Podle téhož prohlášení témata diskutovaná při „jiných schůzkách“ rovněž zahrnovala jak sektor „horeca“, tak i sektor domácí spotřeby piva prodávaného pod značkou distributora (bod 47 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

50 Pokud jde zaprvé o sektor „horeca“, byla diskutována dvě hlavní témata: „[e]xistovala základní dohoda týkající se stanovení maximálních objemových slev pro sektor horeca […] jiné téma jednání se týkalo investic uskutečněných v horeca [, přičemž m]yšlenka spočívala v zachování statu quo v sektoru a v zabránění převzetí zákazníků jinými výrobci piva“ (bod 48 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

51 Ředitel InBev uvádí, že nezná přesný obsah uvedené dohody a jiný ředitel ji označuje za „velmi komplexní a vágní dohodu o škálách (slev poskytnutých horeca), na kterých jsem nikdy nespolupracovali“, s uvedením toho, že „[j]ednání ve vzájemné shodě spočívalo ve schůzce ředitelů horeca konané dvakrát do měsíce, při které diskutovali známá porušení ‚pravidla‘ (ačkoli bylo vágní; hovořilo se o tržních excesech)“ (bod 48 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

52 Co se zadruhé týče sektoru domácí spotřeby, podle prohlášení InBev se diskuse týkaly jak úrovně cen obecně, tak i konkrétního tématu piva prodávaného pod značkou distributora.

53 Pokud jde o úroveň cen obecně, jeden z ředitelů InBev prohlašuje, že „bylo zvykem, že pivovar zvýší své ceny poté, co to předtím oznámí kolegům výrobcům piva […,] přičemž iniciativa vždy přicházela od jednoho z velkých pivovarů a obecně od Heineken [; v] takovém případě měly ostatní pivovary nezbytný čas přijmout stanovisko [; i] když pivovary své ceny zpravidla vzájemně vyrovnaly, každý z nich přesto měl a zachoval si svou vlastní cenovou politiku“ (bod 51 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

54 Co se týče piva prodávaného pod značkou distributora, InBev uvádí, že diskuse o cenách byly mezi nizozemskými aktéry segmentu (Bavaria a Oranjeboom, později převzatá ze strany Interbrew) vedeny od roku 1987. InBev dodává, že „[o]běma účastníkům bylo jasné, poté co o tom rovněž společně hovořili, že nepřipustí žádný zásah do svých zákaznických kruhů značek distributora, kdyby to bylo za cenu objemové ztráty“ (bod 52 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

55 Pokud jde o zapojení Heineken a Grolsch do tohoto sektoru, podle prohlášení InBev, „[j]e nizozemský trh charakteristický značným rozdílem mezi cenami piva prodávaného pod značkou distributora (‚značky B‘) a [jinými značkami (‚značky A‘);] Heineken, která se neúčastní segmentu značek distributora, vždy odmítala zvyšování cen pro značky A, pokud by se nezvýšila cena piv prodávaných pod značkou distributora [; t]akto činila nepřímý tlak, zvláště na výrobce značek distributora, jako jsou Bavaria a Interbrew“ (bod 53 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

56 InBev prohlašuje, že ceny značek distributora byly rovněž diskutovány mezi uvedenými čtyřmi výrobci piva, jinak řečeno rovněž za účasti Grolsch, v rámci obecnějšího tématu rozdílů, které je třeba zachovat, mezi cenami pivních značek. Podle prohlášení InBev „Heineken a Grolsch své ceny během let nezvyšovaly a ceny značkového piva a piva pod značkou distributora jiných výrobců piva se rovněž nezvýšily [; v] těchto posledních letech Bavaria a Interbrew své ceny zvýšily, následovány Grolsch“ (bod 54 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Rovněž uvedla, že „[p]řed 3 až 4 lety byly tyto neformální konzultace začleněny do konzultací Catherijne týkajících se horeca, kterých se rovněž účastnili zástupci CBK [; p]o několika schůzkách bylo rozhodnuto tyto schůzky znovu rozdělit na schůzky týkající se domácí spotřeby a schůzky horeca“ (bod 54 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

57 Kromě toho InBev prohlašuje, že získání určité části trhu belgickým výrobcem piva Martens od roku 1996 a 1997 vedlo k „dohodě mezi belgickými a nizozemskými výrobci piva činnými na trhu značek distributora[; s]chůzky se konaly [v jednom hotelu v] Bredě v roce 1998 […; b]ylo dohodnuto respektovat příslušné objemy značek distributora prodávaných zákazníkům v Nizozemí a Belgii“ (bod 55 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

58 Podle prohlášení ředitelů InBev byly „jiné schůzky“ organizovány k vzájemnému ujištění se o „omezené agresivitě“ na trhu (bod 46 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

59 Ve své odpovědi na žádost o informace ze dne 19. prosince 2001 InBev uvádí, že „agendy předchozích let a poznámky učiněné při neformálních schůzkách byly zničeny koncem listopadu 1998 [; v] tomto období začala být zjevná existence jednání ve vzájemné shodě mezi nizozemskými výrobci piva na trhu a vznikla obava z kontroly ze strany nizozemského orgánu pro ochranu hospodářské soutěže [; a]gendy byly likvidovány i v následujících letech“ (bod 61 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

60 Především je třeba poznamenat, že žádné ustanovení ani žádná obecná zásada práva Unie Komisi nezakazuje, aby vůči podniku použila prohlášení jiných stíhaných podniků. Kdyby tomu tak nebylo, bylo by důkazní břemeno Komise spočívající v prokázání jednání porušujícího články 81 a 82 ES neúnosné a neslučitelné s úlohou dohledu nad řádným uplatňováním těchto ustanovení, která je Komisi svěřena Smlouvou o ES (viz rozsudek JFE Engineering a další v. Komise, bod 40 výše, bod 192, a citovaná judikatura).

61 V projednávané věci žalobkyně nezpochybňuje údaje z prohlášení InBev, podle kterých se konaly schůzky mezi zástupci nizozemských výrobců piva. Nepopírá ani, že byla zastoupena na většině těchto schůzek a že při nich byly vedeny diskuse o úrovni cen na nizozemském trhu, jakož i o použití slev pro zákazníky sektoru „horeca“.

62 Za těchto podmínek mohla Komise správně konstatovat, že se schůzky uvedené v prohlášení InBev konaly a že zástupci žalobkyně se skutečně účastnily alespoň určitého počtu těchto schůzek.

63 Žalobkyně však popírá, že diskuse vedené na dotčených schůzkách vedly k uzavření dohody nebo závazku o protisoutěžním jednání ve vzájemné shodě. Uvádí, že se uvedené schůzky týkaly legitimních témat a že, v rozsahu, v němž byla diskutována situace na trhu, tak nebylo činěno s protisoutěžními cíli. V tomto ohledu žalobkyně popírá důvěryhodnost prohlášení InBev a uvádí, že je vágní, nesoudržné a vnitřně rozporné.

64 Zvláště, pokud jde o rozpornost prohlášení InBev, žalobkyně uvádí, že obsahuje řadu prohlášení v její prospěch.

65 Zaprvé se jedná o pasáže doplňujícího prohlášení InBev z 3. února 2000 uvádějící toto: „ ‚[P]ředevším jsme jednali, abychom každý získali dojem, že zůstaneme na trhu klidní. Neprojednávaly se otázky škál a prodejních míst, nebo jen v nepatrném rozsahu. Ve skutečnosti každý měl toho druhého za blázna‘. V posledních letech tyto schůzky ztrácely stále víc a víc na smyslu a vzájemná shoda se stala vágní“ (bod 46 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

66 Zadruhé žalobkyně odkazuje na některé pasáže prohlášení vedení InBev, podle kterého zejména: „neexistovala dohoda pro odvětví potravinářství“; „zvýšení cen však nebyla provedena v rámci dohod“; „nejsou mi známy dohody v sektoru ‚značek distributora‘; „tato schůzka nebyla příliš obsažná. Spíše šlo o přátelské setkání, bez konkrétního pořadu jednání. Byly obecně komentovány slevy. Měl jsem dojem, že již po léta existuje jakýsi systém škál nebo pravidlo pro slevy, nikdy to však nebylo řečeno konkrétně. Mluvilo se pouze o celkových výších slev v obecných pojmech, což bylo příležitostí ke zmínění některých incidentů“; „[Interbrew] se nezúčastnila žádné dohody o cenách“; „mimoto se nejedná o žádné jednání ve vzájemné shodě. Jednali jsem naprosto nezávisle a při zvýšení ceny všech piv v roce 1999 jsem zvýšili cenu značek A (poté, co Bavaria a Grolsch tak učinily o několik měsíců dříve) a naši zákazníci nám ohledně značek distributorů silně odporovali […] takže jsme jednali naprosto zákonným způsobem“.

67 Žalobkyně tvrdí, že výše uvedená prohlášení jsou neslučitelná se závěry Komise, pokud jde o existenci porušení článku 81 ES. Podle žalobkyně z toho vyplývá, že zvýšení cen provedená v sektoru domácí spotřeby nebyla dohodnuta ani koordinována, že Interbrew určovala zcela nezávisle své prodejní ceny, že nizozemští výrobci piva si vždy živě konkurovali a že neexistovala žádná dohoda mezi výrobci piva ohledně slev poskytovaných sektoru „horeca“.

68 Nejprve je třeba konstatovat, že závěry vyvozené žalobkyní na základě některých částí prohlášení InBev, uvádějící obecnou povahu diskusí, neexistenci dohody pro některé sektory a neexistenci účinku diskusí na chování výrobců piva na trhu, nemohou samy o sobě zpochybnit konstatování Komise o existenci protiprávního jednání.

69 Pokud jde totiž o údajnou obecnou povahu uvedeného prohlášení, je třeba připomenout, že Komise je v praxi často povinna prokázat existenci protiprávního jednání za podmínek nepříznivých pro plnění této úlohy, zejména pokud od doby vzniku skutečností zakládajících protiprávní jednání mohlo uplynout několik let a pokud vícero vyšetřovaných podniků s Komisí aktivně nespolupracovalo. Komisi sice nevyhnutně přísluší prokázat, že protiprávní dohoda o rozdělení trhů byla uzavřena, bylo by však přehnané požadovat, aby mimoto podala důkaz o specifickém mechanismu, kterým mělo být tohoto cíle dosaženo. Pro podnik, který se dopustil protiprávního jednání, by totiž bylo příliš jednoduché vyhnout se jakékoli sankci, pokud by mohl argumentovat nejasnou povahou informací uvedených ve vztahu k fungování protiprávní dohody i přesto, že jsou existence dohody a její protisoutěžní cíl dostatečně prokázány. Podniky se v takové situaci mohou užitečně bránit tak, že mají možnost se vyjádřit ke všem důkazním materiálům, které Komise uvádí v jejich neprospěch (rozsudek JFE Engineering a další v. Komise, bod 40 výše, bod 203; viz v tomto smyslu rovněž rozsudek Soudního dvora ze dne 25. ledna 2007, Sumitomo Metal Industries a Nippon Steel v. Komise, C‑403/04 P a C‑405/04 P, Sb. rozh. s. I‑729, bod 50).

70 Dále, pokud jde o údajnou rozpornou povahu prohlášení InBev, jelikož obsahuje údaje o neexistenci účinku sporného jednání na trh, je třeba připomenout, že ze samotného znění ustanovení článku 81 ES vyplývá, že jsou zakázány dohody a jednání ve vzájemné shodě mezi podniky, nezávisle na účinku na trh, pokud mají protisoutěžní cíl (rozsudky Soudního dvora Hüls v. Komise, bod 36 výše, body 163 až 166, a ze dne 4. června 2009, T‑Mobile Netherlands a další, C‑8/08, Sb. rozh. s. I‑4529, bod 29).

71 Pokud tedy Komise konstatovala existenci dohod a jednání ve vzájemné shodě, toto konstatování nemůže být popřeno údaji vycházejícími z neprovedení koluzních ujednání a neexistence účinku na trh.

72 Co se týče tvrzených údajů, pokud jde o neexistenci dohody v sektoru domácí spotřeby a v sektoru „horeca“, je třeba poznamenat, že pasáže uvedené žalobkyní, čtené v jejich kontextu, vůbec nevedou k vyloučení existence dohody nebo jednání ve vzájemné shodě v dotyčných sektorech.

73 Pokud jde totiž o sektor domácí spotřeby (drobný prodej), následuje po tvrzení učiněném řediteli InBev, podle kterého „[p]ro [tento] sektor neexistovala dohoda“, konkrétní popis mechanismu koordinace cen uplatňované výrobci piva. Relevantní pasáž zní takto (bod 51 odůvodnění napadeného rozhodnutí):

„Neexistovala dohoda pro sektor drobného prodeje (‚Food‘). Pokud jde o zvyšování ceny piva, bylo zvykem, že pivovar zvýší své ceny poté, co to předtím oznámí kolegům výrobcům piva. Pokud jeden z účastníků takové oznámení učinil, následovala debata o dopadu takového zvýšení na trh; ke zvýšení ceny piva však navzdory tomu došlo. Iniciativa vždy přicházela od jednoho z velkých pivovarů a obecně od Heineken. V takovém případě měly ostatní pivovary nezbytný čas přijmout stanovisko. I když pivovary své ceny zpravidla vzájemně vyrovnaly, každý z nich přesto měl a zachoval si svou vlastní cenovou politiku“.

74 V tomto kontextu pouhá skutečnost, že ředitel InBev poukázal na neexistenci „dohody“ nemůže představovat platný argument, jelikož přísluší Komisi a případně Tribunálu provést právní kvalifikaci chování popsaného v prohlášeních učiněných odpovědnými osobami dotyčných podniků.

75 Co se týče údajné neexistence dohody a dodržování dohody v sektoru „horeca“, je třeba konstatovat, že pasáže doplňujícího prohlášení InBev ze dne 3. února 2000 a prohlášení vedení InBev, uvedená v bodech 65 a 66 výše, neznamenají vyloučení existence dohody o slevách poskytnutých zákazníkům tohoto sektoru. Tím, že z těchto pasáží vyplývá, že diskuse byly obecné a zřídka byly jejich předmětem konkrétní škály a prodejní místa, se uvedené pasáže týkají míry podrobnosti diskusí, aniž vyvracejí existenci dohody ve smyslu článku 81 ES. Tyto pasáže tak nemohou být považovány za skutečnost svědčící proti údaji, uvedenému v rámci prohlášení InBev, podle kterého „[e]xistovala základní dohoda týkající se stanovení maximálních objemových slev pro sektor horeca“ (bod 48 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

76 Vzhledem k předcházejícím skutečnostem není argumentace žalobkyně vycházející z údajné vágní a rozporné povahy prohlášení InBev, a tudíž z údajně selektivního způsobu, kterým Komise použila toto prohlášení, opodstatněná.

77 Co se konečně týče obecného posouzení důvěryhodnosti prohlášení InBev, je třeba mít za to, že na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, Komise právem mohla přiznat prohlášení InBev zvláště vysokou průkaznou hodnotu, jelikož se jedná o odpověď poskytnutou jménem podniku jako takového, mající důvěryhodnost přesahující důvěryhodnost, kterou by mohla mít odpověď daná členem personálu, ať už by jeho osobní zkušenost nebo názor byly jakékoli. Rovněž je třeba poznamenat, že prohlášení InBev představuje výsledek vnitřního šetření vedeného podnikem a bylo předloženo Komisi advokátem, který měl profesionální povinnost jednat v zájmu tohoto podniku. Nemohl tedy lehkomyslně přiznat existenci porušení, aniž zvážil důsledky takového kroku (viz v tomto smyslu rozsudky Tribunálu ze dne 20. března 2002, LR AF 1998 v. Komise, T‑23/99, Recueil, s. II‑1705, bod 45, a JFE Engineering a další v. Komise, bod 40 výše, bod 206).

78 Mimoto z judikatury vyplývá, že přestože je s ohledem na možnost, že hlavní účastníci protiprávní kartelové dohody budou mít tendenci zmenšovat význam svého přispění k protiprávnímu jednání a zvyšovat význam takového přispění ostatních účastníků, obecně namístě určitá nedůvěra k dobrovolným výpovědím těchto účastníků, požadování výhody na základě sdělení o spolupráci za účelem získání snížení pokuty nutně nevede k podnětu předložit zkreslené důkazy, pokud jde o ostatní účastníky dané kartelové dohody. Jakákoliv snaha uvést Komisi v omyl by totiž mohla zpochybnit upřímnost a úplnost spolupráce žadatele, a ohrozit tak možnost, aby tato osoba získala úplnou výhodu na základě sdělení o spolupráci (rozsudek Tribunálu ze dne 16. listopadu 2006, Peróxidos Orgánicos v. Komise, T‑120/04, Sb. rozh. s. II‑4441, bod 70).

79 Je zajisté třeba připomenout, že prohlášení podniku obviněného z toho, že se účastnil kartelové dohody, jehož správnost je popírána několika ostatními obviněnými podniky, nemůže být považováno za dostatečný důkaz existence protiprávního jednání spáchaného těmito podniky, aniž bylo podpořeno jinými důkazními materiály (viz v tomto smyslu rozsudky Tribunálu ze dne 14. května 1998, Enso-Gutzeit v. Komise, T‑337/94, Recueil, s. II‑1571, bod 91, a JFE Engineering a další v. Komise, bod 40 výše, bod 219).

80 Prohlášení InBev tedy samo sobě nemůže stačit k prokázání existence protiprávního jednání, ale musí být potvrzeno dalšími důkazy.

81 Nicméně je třeba mít za to, že stupeň potvrzení vyžadovaného v projednávaném případě je nižší jak po stránce přesnosti, tak i intenzity, vzhledem k hodnověrnosti prohlášení InBev, než v případě, že by toto prohlášení nebylo zvláště hodnověrné. Je tak třeba mít za to, že jestliže by mělo být rozhodnuto, že soubor shodujících se nepřímých důkazů umožnil potvrdit existenci a určité zvláštní aspekty praktik zmíněných v prohlášení InBev a uvedených v článku 1 napadeného rozhodnutí, mohlo by v tomto případě uvedené prohlášení samo o sobě postačovat k potvrzení ostatních aspektů napadeného rozhodnutí. Mimoto, pokud není písemnost zjevně v rozporu s prohlášením InBev týkajícím se existence nebo podstatného obsahu inkriminovaných praktik, stačí pro to, aby měla určitou hodnotu jako potvrzující prvek v rámci souboru důkazů v neprospěch, že osvědčuje významné prvky praktik, které popisuje (viz v tomto smyslu rozsudek JFE Engineering a další v. Komise, bod 40 výše, bod 220, a citovaná judikatura).

82 Ve světle předcházejících úvah je třeba zkoumat argumenty žalobkyně týkající se jiných důkazů, uvedených Komisí v napadeném rozhodnutí za účelem potvrzení konstatování vycházejících z prohlášení InBev.

– K jiným důkazům

83 V napadeném rozhodnutí Komise uvádí, že prohlášení InBev je potvrzeno řadou interních dokumentů pocházejících od žalobkyně a tří dalších nizozemských výrobců piva, písemnými poznámkami ze schůzek, fakturami a kopiemi agend získanými na základě šetření a žádostí o informace.

84 V bodě 67 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise uvádí, že písemné poznámky obchodního ředitele Grolsch týkající se schůzky konané dne 27. února 1996, přičemž předmět této schůzky je označen údajem „CBK cie HOR cath“. Tyto poznámky obsahují následující pasáž: „Záruky/financování: fin[ancování] pro [...] vyšší než potřeby některých míst. Tedy […] mil[ionů]“.

85 Podle Komise z této pasáže vyplývá, že čtyři dotčení výrobci piva diskutovali v rámci schůzky „Catherijne“ finanční podmínky uplatňované nebo které mají být uplatňované na některé zákazníky „horeca“ (bod 72 odůvodnění napadeného rozhodnutí) a konkrétně na zařízení řízená vlastníkem četných zařízení „horeca“ v Nizozemsku.

86 V bodě 76 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise uvádí písemné poznámky ředitele „horeca“ Bavarie týkající se schůzky konané dne 19. června 1996. Poznámky jsou uvedeny takto:

„upravit cenu

zvýšená domácí spotřeba – nízká

jednání ve vzájemné shodě Bavaria – Interbrew

[…] a […] –> problém […]

Martens

Schultenbrau !! 89 ct

– zvýšení pouze sudové ceny

argumenty

pouze integrálně Hein + Grolsch

Frísko US Heit

Interbrew \

| zvyšují společně

Bavaria /

–> […] také

spodní část se zvyšuje více než horní část

– vhánění vzduchu

– dohody

sanovat debetní slevu nápojů 7,5 na sud Heineken

připravit zástupce s ohledem na případné dohody

Interbrew \

| lze použít vzduch

Grolsch / “.

87 Podle Komise tyto poznámky ukazují, že přítomní výrobci piva detailně diskutovali o cenách jak piva prodávaného pod značkou distributora, tak i piva prodávaného v sudech a že cena levnějších piv vyráběných Interbrew a Bavaria se měla zvýšit více než cena dražších piv vyráběných Heineken a Grolsch (bod 85 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

88 V bodě 89 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise uvádí dopis, který generální ředitel Interbrew Nederland zaslal dne 25. března 1997 do sídla InBev v Belgii:

„Mezi hlavními výrobci piva nyní existuje konsensus o zvýšení cen před rokem 1998. To výrobcům piva umožní zvětšit svůj polštář pro nezbytné dodatečné podpůrné rozpočty. Aktéři značky A usilují o rozlišení zvýšení ceny mezi značkami A (více než 2 NLG/hl) a značkami B (více než 4 NLG/hl). To se mi zdá příliš nerealistické – všichni musíme podporovat integrální zvýšení o 4 NLG. Vyloučil bych zvýšení ceny našich zvláštních piv, ‚která se dají pít‘ (DAS, Hoegaarden, Leffe). Jednání byla zahájena.“

89 Komise na základě tohoto dopisu došla k závěru, že před rokem 1998 bylo plánováno zvýšení ceny jako výsledek jednání o cenách mezi hlavními výrobci. Mimoto tentýž dopis potvrzoval existenci rozlišování mezi výrobci a dražšími a levnějšími značkami piva (bod 90 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

90 V bodě 92 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise uvádí písemné poznámky člena správní rady Bavaria týkající se schůzky konané dne 1. května 1997. Cituje následující pasáže:

„Catherijne Club 1/5 – 97

‚interní‘ převody ve skupině

musejí rovněž respektovat ‚škálu‘

[…] ‚Haag‘

Monster ZH [jižní Holandsko] vyšší konkurenční nabídka“.

91 Podle Komise tyto poznámky potvrzují, že výrobci piva diskutovali o použití „škály“ na obchodní podmínky poskytnuté jednotlivým prodejním místům v případě převodu z jedné skupiny do jiné, ale i v případě převodu v rámci téže skupiny (bod 99 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

92 V bodě 100 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise konstatuje, že výše uvedené poznámky rovněž obsahují jména „Heineken/Amstel/Brand/Grolsch“ na prvním řádku a jména „Interbrew/Bavaria“ na druhém řádku a oba řádky jsou přitom spojeny závorkou, za kterou je uvedeno „žádné zvýšení cen“. Komise z toho vyvodila, že rozlišení mezi značkami A vlastněnými Heineken a Grolsch a značkami B vlastněnými Interbrew a Bavaria bylo ústředním tématem jednání mezi výrobci piva o zvýšení ceny piva (bod 103 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

93 V bodě 117 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise uvádí písemné poznámky člena dozorčí rady Bavaria týkající se schůzky konané dne 17. prosince 1997. Cituje tyto pasáže:

„2) cenová situace: březen/duben

jednostupňový krok / dvoustupňový krok

a) Heineken neočekává velké potíže ! ! Heineken 18.59

b) v případě zvýšení: dobře diskutovatelné; z celého srdce; bude podpora“.

94 Komise z toho vyvozuje, že výrobci piva přítomní na schůzce konané dne 17. prosince 1997, zejména Bavaria, Grolsch a Heineken, diskutovali o zvýšení ceny, jakož i o možných reakcích na zvýšení ceny (bod 127 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

95 V bodě 129 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise uvádí pasáž písemných poznámek ředitele „horeca“ Bavaria týkající se schůzky konané dne 12. března 1998:

„– od 1. ledna se událo málo věcí

– značky A žádná panika ohledně cen Hein

sníženi na 9.95 z 11,49 nemá příliš smysl Int

9.75 9.36 Bavaria

2x 4.95 4.75 }→

značky distributorů

ceny na spodní časti trhu

[…] v polovině března Bavaria něco

pod Amstel (17) Bavaria (15)

z 9.75 na 10.75 pokud se nic

nestane, pak Grolsch a Hein

zvýší pocket pivovar

→ uzavřít dohodu […] a Dick

To musí být ‚prokazatelné‘ via Nielsen, pokud ne,

k ničemu nedojde“.

96 Podle Komise z toho vyplývá, že výrobci piva přítomní na schůzce konané dne 12. března 1998 diskutovali o sníženích poskytnutých nizozemským supermarketům (bod 137 odůvodnění napadeného rozhodnutí) a že zvýšení cen prováděná ze strany Bavaria měla být prokazatelná v údajích z pokladen supermarketů kompilovaných AC Nielsen (bod 133 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

97 V bodě 138 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise uvádí druhou pasáž výše uvedených písemných poznámek:

„Bav úrok 4%? 6 ½

kromě

případu rekompenzace reklamy“.

98 Podle Komise tato pasáž prokazuje, že byla vedena diskuse o výši úrokových sazeb používaných na půjčky schválené prodejním místům „horeca“ (bod 142 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

99 V bodě 143 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise uvádí třetí pasáž výše uvedených písemných poznámek:

„Fotbalové kluby Kulturní zařízení Divadla

Studentská sdružení

[…]

Grolsch

Nad/mimo škálu

130

[…] (125) 124,5 “.

100 Podle Komise z toho vyplývá, že výrobci piva vedli zvláštní diskusi o konkrétních zákaznících „horeca“ s ohledem na „škálu“, potvrzující prohlášení InBev k existenci dohody označené slovem „škála“ (bod 147 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

101 V bodě 156 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise uvádí pasáž písemných poznámek člena správní rady Bavaria týkajících se schůzky konané dne 3. července 1998.

„[…] Heineken zvýšený

[…] >> Heineken sudové pivo“.

102 Komise z této pasáže vyvozuje, že výrobci piva diskutovali o cenách používaných jak u zákazníků sektoru domácí spotřeby, tak zákazníka „horeca“ (body 162 až 164 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

103 V bodě 165 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise uvádí další pasáž výše uvedených písemných poznámek:

„ Kavárna […] 1800 […]

[…] 400 […]

60 za hl

650 000,- V.B.K.“.

104 Podle Komise z této pasáže vyplývá, že výrobci piva diskutovali o poskytnuté slevě nebo provizi za snížení používanou nebo určenou k použití vůči konkrétním prodejním místům „horeca“ (bod 171 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

105 V bodě 174 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise uvádí dokument ze dne 30. června 1998 a ceník Heineken oznamující nové ceny používané na lahvové pivo a čepované pivo (cisternové pivo a sudové pivo) od 1. července 1998, které byly objeveny v kanceláři ředitele pro prodeje „domácí spotřeba“ Grolsch, obsahující údaj „agenda c[ommiss]ie CBK“ (komise pořadu jednání CBK). Podle Komise tyto dokumenty potvrzují prohlášení InBev, podle kterého byly na dotyčných schůzkách projednávány jak ceny „domácí spotřeba“, tak konkurence na trhu „horeca“ (bod 175 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

106 V bodě 179 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise uvádí interní poznámku Heineken ze dne 14. října 1998 adresovanou řídícímu týmu Heineken, znějící takto: „zvýšení ceny slíbené ze strany Bavaria v rámci CBK není zjevné v [číslech] Nielsen“. Podle Komise tato poznámka posiluje závěr, podle kterého Bavaria oznámila při schůzce konané dne 12. března 1998 svůj záměr zvýšit jako první své ceny v sektoru domácí spotřeby, ostatní výrobci piva měli později následovat a zvýšení cen uplatněné Bavaria mělo být „prokazatelné“ v číslech Nielsen (bod 180 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

107 V bodě 184 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise uvádí dopis zaslaný řediteli jednotky „horeca“ Heineken pro Nizozemsko ředitelem marketingu a domácí spotřeby pivovaru Brand BV patřícímu k Heineken týkající se jeho setkání s členem správní rady Bavaria:

„Při potravinové výstavě v Noordwijk konané dne 9. září [1998] mi [jeden z členů správní rady Bavaria] řekl o záležitosti […] a reakci Heineken. V krátkosti se podle něho zdálo, že Heineken mohla mnohem dříve přisednout k jednacímu stolu s vedoucími odpovědnými osobami Heineken a Bavaria o nizozemském trhu horeca. Ztracené hektolitry tak údajně mohly být nahrazeny jiným způsobem. Mimoto dodal, že Bavaria možná brzy zacílí na další možné zákazníky sektoru horeca, kteří si přejí dobrovolně přejít (důraz byl přitom kladen na slovo dobrovolně, jako podle něho v případě […]) k Bavarii [křestní jméno odpovídajícího vedoucího pracovníka horeca Heineken pro Nizozemsko], tato slova přirozeně zcela zapadají do dobře známé rétoriky […]. Chtěl jsem, abys o tom věděl. Mnoho štěstí při tvém setkání.“

108 Komise se domnívá, že tento dopis potvrzuje prohlášení InBev, podle kterého výrobci piva diskutovali nejen o omezeních týkajících se slev, nýbrž i omezeních týkajících se prodejních míst dávajících přednost jinému výrobci piva, a to nikoli pouze při mnohostranných schůzkách, nýbrž i na dvoustranných setkáních (bod 189 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

109 V bodě 193 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise uvádí písemné poznámky generálního ředitele Grolsche Bierbrouwerij Nederland o pozvání na schůzku konanou dne 8. ledna 1999:

„– prodej ‘98

– cena piva →

– bedna typu ‚pinool‘ | akce/kat II

– bedny | spodní část

| sud

| NMA“.

110 Z toho podle Komise vyplývá, že se diskuse o ceně piva koncentrovaly na čtyři části: zaprvé podpůrné akce na trhu domácí spotřeby, zadruhé ceny levnějších piv prodávaných pod značkou distributora, zatřetí ceny sudového piva a piva ve velkých kontejnerech používaných v sektoru „horeca“ nizozemského trhu s pivem, a začtvrté nizozemský orgán pro ochranu hospodářské soutěže NMA (bod 194 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

111 V bodech 197 a 199 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise uvádí seznam témat k projednání na schůzce konané dne 8. ledna 1999, na který zástupce Grolsch poznamenal zkratku „BP“, která byla Komisí vyložena jako „cena piva“ (bierprijs) nebo „minimální cena“ (bodemprijs), jakož i „P[rivate] L[abel] 50 ct. více“. Komise z těchto údajů vyvozuje, že pokud jde o sudové pivo, výrobci piva ceny podrobně diskutovali (bod 203 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

112 V bodech 212 a 213 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise uvádí dokument obsahující odkaz na tři kontakty na úrovni ředitelství mezi Heineken a Grolsch, k nimž došlo kolem 5. července 1999, zmiňující „cenovou válku“ mezi oběma výrobci piva. Komise z toho vyvodila, že Heineken přímo vstoupila v kontakt s Grolsch ve věci slev, a to měsíc a půl před tím, než byla dočasná snížení používaná řetězcem obchodů, kterému Grolsch odmítla poskytnout náhradu, účinně zavedena (bod 213 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

113 V bodě 224 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise uvádí řadu dokumentů obsažených v jejím správním spise, ze kterých vyplývají témata, která byla projednávána na dvoustranných schůzkách mezi Bavaria a InBev konaných dne 8. března 1995, v druhé polovině března 1997, dne 12. května 1997, dne 19. června 1997 a dne 8. září 1997. Komise z nich cituje tyto pasáže:

– schůzka dne 8. března 1995: „Jak [Bavaria] tak i [Interbrew Nederland] tvrdily, že mají v Nizozemsku velké problémy s p. […]“ (poznámka pod čarou č. 491 napadeného rozhodnutí);

– schůzka, která se konala dne 12. května 1997: bylo zmíněno „cenové zvýšení“ a „značky distributorů jako Damoklův meč […] psychologický tlak Grolsch a především Heineken na zvýšení cen piva prodávaného pod značkou distributora“ (poznámka pod čarou č. 493 napadeného rozhodnutí);

– schůzka, která se konala dne 19. června 1997: bylo projednáváno „chování, které mělo být přijato v segmentu značek distributora a s tím související pozice Interbrew vůči Martens (považovaný za nežádoucího hosta ve světě nizozemského piva[)]“ (poznámka pod čarou č. 494 napadeného rozhodnutí).

– schůzka, která se konala dne 8. září 1997: byla zmíněna „situace trhu značek distributora v Nizozemsku a skutečnost, že Bavaria odejmula zákazníka Interbrew […] ostrá nabídka učiněná [zákazníku] […] společností Bavaria tak změnila status quo […]“ (poznámka pod čarou č. 495 napadeného rozhodnutí).

114 Komise tyto dokumenty vykládá jako důkaz toho, že dvoustranná konzultace mezi Bavaria a InBev umožnila zachovat „ozbrojený mír“ nebo „pakt o neútočení“ týkající se piva prodávaného pod značkou distributora (bod 223 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

115 V bodě 227 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise uvádí dopis ze dne 26. září 1997 zaslaný vývozním ředitelem Interbrew Nederland vývoznímu řediteli v ústředně Interbrew týkající se „prodejů piva v Německu a značek distributorů“:

„Nedávno jsem jednal v této věci s naším hlavním konkurentem v Nizozemsku a při této příležitosti jsem se dozvěděl, že se museli sejít, aby zvýšili či nezvýšily objem piva TIP pro rok 1998. Informoval jsem se o výši ceny, se kterou hodlali pracovat, a potvrdil mi přesně tutéž cenu, bez příspěvku určeného ústředně […], a skutečnost, že za tuto cenu obdržel objem zhruba 200 hl.“

116 Podle Komise z toho vyplývá, že Interbrew od Bavaria požadovala a obdržela podrobné informace o ceně a objemech týkajících se případné dodávky, ze strany Bavaria, piva pod značkou distributora německému velkoobchodnímu řetězci. Komise se domnívá, že tato skutečnost potvrzuje prohlášení InBev, podle kterého si Interbrew a Bavaria vyměňovaly informace o výši cen navrhovaných zákazníkům piva pod značkou distributora. Komise mimoto uvádí, že tato skutečnost byla InBev uznána v dopise ze dne 21. února 2006 (bod 228 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

117 V bodě 234 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise uvádí následující prohlášení pivovaru Haacht týkající se schůzky konané dne 14. nebo 15. června 1998 mezi Bavaria, Interbrew Nederland a belgickými výrobci piva Interbrew Belgique, Alken Maes, Haacht a Martens:

„V průběhu této schůzky byli nizozemští výrobci piv informováni o obsahu výměny informací mezi belgickými účastníky. Nizozemské pivovary daly svůj souhlas s ohledem na výměnu informací týkajících se objemů, druhů úpravy, délky trvání smluv a případných dnů splatnosti a zákazníků. Pokud jde o ceny, účastníci se zásadně dohodli nevyměňovat si v této věci informace […]

Účastníci schůzky se domnívali, že je vhodné pověřit neutrálního účastníka centralizací výměny informací. Tento požadavek byl vznesen, protože účastníci, kteří byli přítomni na nizozemském trhu, neměli důvěru k ostatním účastníkům. Haacht byla vyzvána k centralizaci informací, jelikož nebyla činná na nizozemském trhu.“

118 Komise se domnívá, že toto prohlášení v posuzované otázce potvrzuje prohlášení InBev (bod 235 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

119 V bodě 236 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise uvádí písemné poznámky z výše uvedené schůzky konané dne 14. nebo 15. června 1998, které byla objeveny v kanceláři tajemníka předsedy představenstva Bavaria:

„Martens → v Nizozemsku nebylo nikdy nic konkretizováno

→ spodní část – trh – drtič ceny

|→ jsou předloženy cenové nabídky

Interbrew Nederland – Martens -> nabídka předložena velkému zákazníku značek

distributora

[…]

7,68 [ohraničená]

Martens – ‚cenový pád Belgie‘

nyní NL → […]

Interbrew Belgique učinila první krok týkající se P[rivate] L[abel]

pouze pro […]

Pilsener […]

/ \ / \

mnohokrát jednorázový

[…] – ‚rozhodnuto‘ |→ u Interbrew

CAT I+II“.

120 Podle Komise tyto poznámky potvrzují, že Interbrew Belgique podnítila schůzku o pivě pod značkou distributora, při které bylo rozhodnuto, že smlouva s nákupní organizací maloobchodníků „připadne v Nizozemsku Interbrew“ (bod 237 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

121 Pokud jde o toto posledně uvedené rozhodnutí, Komise rovněž uvádí následující prohlášení ředitele „domácí spotřeba“ InBev, předložené InBev dne 21. února 2006 v odpověď na žádost o informace (bod 238 odůvodnění napadeného rozhodnutí):

„V určitou chvíli […], mě p. [...] z […] konfrontoval s nízkou cenou, kterou mu nabídla Martens. Potvrdil mi, že obdržel cenu 0,32 NLG za láhev. To odpovídá částce 7,68 NLG za bednu 24 lahví uvedené v poznámkách M. [vedoucího pracovníka Bavaria]. V rámci těchto diskusí, které byly vedeny od dubna do počátku června 1998, jsem mu navrhl přejít na kategorii II a mít tak prospěch ze snížení potravních daní. Konečně jsem počátkem června 1998 uzavřeli dohodu s […] týkající se dodávky nového […] piva kategorie II […].Díky snížení potravních daní vyplývajícího z přechodu na pivo kategorie II jsme byli schopni navrhnout částku 6,36 NLG (obsahující snížení potravních daní 0,84 NLG) a odrazit tak nabídku Martens.

[…]

V době schůzky konané dne 14. nebo 15. června 1998 […] Interbrew souhlasila s […] o dodávkách piva kategorie I […] a kategorie II. V průběhu této schůzky jsem zmínil diskuse a dohodu, ke které došlo s […] ze dvou důvodů. Zaprvé jsem chtěl konfrontovat Martens s nabídkou, kterou předložila […], jelikož stále popírala, že předložila cenové nabídky v Nizozemsku. Zadruhé jsem chtěl informovat další účastníky, že již nemusejí předložit nabídky […], z důvodu dohody uzavřené mezi Interbrew a […]. Řádek n [dokumentu uvedeného v bodě 236 odůvodnění napadeného rozhodnutí] svědčí o mém oznámení týkajícím se uzavření smlouvy o dodávce piv kategorie I a kategorie II mezi […] a Interbrew. Existence této dohody […] vyplývá z faxu ze dne 24 června 1998.“

122 V bodě 240 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise uvádí prohlášení belgického výrobce piva Haacht týkající se druhé belgicko-nizozemské schůzky konané dne 7. července 1998, podle kterého:

„Je to poslední schůzka, která byla organizována mezi účastníky. Během ní Haacht distribuovala informace shromážděné na nizozemském trhu.

Účastníci poté změnili téma, aby projednali některé méně důležité otázky, ale zástupce Haacht se této diskuse nezúčastnil. Ať je tomu jakkoli, žádná důležitá informace nebyla o těchto tématech vyměněna. Tato schůzka činila dojem, že nic konkrétního nepřináší.“

123 Podle Komise prohlášení ředitele „domácí spotřeba“ Interbrew potvrdilo prohlášení Haacht, podle kterého se jednalo o poslední belgicko-nizozemskou schůzku. Komise má za to, že rozhodnutí ukončit tyto schůzky je založeno na konkrétním důvodu, totiž obavě, že nizozemský orgán pro ochranu hospodářské soutěže provede neohlášenou kontrolu v jednom nebo několika pivovarech, což je potvrzeno prohlášením InBev (bod 241 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

124 V bodě 248 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise uvádí interní prohlášení Heineken, podle kterého „extrémně nízké ceny aktuálně uplatňované belgickým pivovarem Martens […] jsou v rozporu s politikou spočívající ve zvyšování minimálních cen na trhu na úroveň vyšší ceny“.

125 Konečně v bodě 249 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise uvádí prohlášení učiněné během její kontroly dne 23. března 2000 a podepsané generálním ředitelem Grolsche Bierbrouwerij Nederland, později předsedou správní rady Koninklijke Grolsch:

„Přinesl dokument […] nazvaný ‚Cenové scénáře založené na čistém snížení velkoobchodních cen o 2,00 NLG na hl‘, který obsahuje komentář ‚CBK – Fie – vždy vzít s sebou‘ na schůzky finanční komise CBK. Použil tento dokument, aby přitáhl pozornost Interbrew a Bavaria (výrobců piv prodávaných pod značkou distributora v Nizozemsku) k fixaci cen, podle něho neospravedlnitelné, piva prodávaného pod značkou distributora (méně než 10 guldenů za bednu).“

126 V témže bodě odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise uvádí rovněž následující prohlášení generálního ředitele Heineken Nederland:

„Již jsem byl přítomen schůzce CBK, kde ostatní hovořili o fixaci cen značek distributora. Takové poznámky zřejmě byly vysloveny k vyjádření znepokojení. Nereagoval jsem, jelikož Heineken se v zásadě nepodílela na výrobě značek distributora.“

127 Z pasáží citovaných v bodech 248 a 249 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise vyvozuje, že výrobci piva prodávaného pod značkou distributora (Interbrew a Bavaria) odhalili svou cenovou strategii Heineken a Grolsch, které nejsou činné v tomto odvětví (bod 248 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Na základě toho Komise dochází k závěru, že dvoustranné diskuse mezi Interbrew a Bavaria směřující ke zvýšení ceny piva prodávaného pod značkou distributora byly součástí obecných diskusí vedených mezi těmito čtyřmi výrobci piva (bod 252 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

128 Je třeba konstatovat, že výše uvedené indicie potvrzují prohlášení InBev a odůvodňují konstatování, podle kterého se zástupci Heineken, Grolsch, Interbrew a Bavaria pravidelně setkávali v rámci cyklu neformálních schůzek známých pod označením „konzultace Catherijne“ nebo „komise pořadu jednání“, jejichž složení bylo různé (prohlášení InBev citované v bodě 45 odůvodnění napadeného rozhodnutí; jiné důkazy zkoumané v bodech 65 až 222 odůvodnění napadeného rozhodnutí). 18 schůzek uvedených v napadeném rozhodnutí, které spadají do tohoto cyklu, se konalo dne 27. února 1996, 19. června 1996, 8. října 1996, 8. ledna 1997, 1. května 1997, 2. září 1997, 16. prosince 1997, 17. prosince 1997, 12. března 1998, 9. dubna 1998, 3. července 1998, 15. prosince 1998, 8. ledna 1999, 4. března 1999, 10. května 1999, 11. srpna 1999, 19. srpna 1999 a 3. listopadu 1999.

129 Co se týče obsahu diskusí vedených v rámci uvedených schůzek, výše uvedené indicie potvrzují prohlášení InBev a prokazují tyto skutečnosti:

– pokud jde o sektor domácí spotřeby:

– tito čtyři výrobci piva diskutovali o cenách (prohlášení InBev citované v bodě 51 odůvodnění a další důkazy uvedené v bodech 76, 129, 156, 174, 193, 212 a 213 odůvodnění napadeného rozhodnutí) a výši cen piva v Nizozemsku (prohlášení InBev citované v bodě 51 odůvodnění a další důkazy uvedené v bodech 76, 89, 117 a 179 odůvodnění napadeného rozhodnutí);

– diskuse o cenách rovněž probíhaly cestou dvoustranných kontaktů, zejména mezi Grolsch a Heineken v červenci 1999 (dokument citovaný v bodech 212 a 213 odůvodnění napadeného rozhodnutí);

– byly projednávány konkrétní návrhy v oblasti cen (interní dopis Interbrew uvedený v bodě 89 odůvodnění napadeného rozhodnutí) a vyměňované informace byly někdy dosti podrobné (dokumenty uvedené v bodech 129 a 174 odůvodnění napadeného rozhodnutí);

– v letech 1997 a 1998 existoval mezi těmito výrobci piva konsensus týkající se zvýšení cen před rokem 1998 nebo v průběhu roku 1998 (dokumenty uvedené v bodech 89, 174 a 179 odůvodnění napadeného rozhodnutí);

– výrobci piva „značky A“ (Heineken a Grolsch) trvaly na tom, na rozdíl od výrobců „značek B“ (piva prodávaná pod značkou distributora) (Interbrew a Bavaria), kteří se stavěli proti tomu, aby zvýšení ceny bylo provedeno „ve dvou fázích“, nejprve pro značky B a poté pro značky A, a aby se výše zdražení mezi značkami A a značkami B lišila (prohlášení InBev citované v bodě 53 odůvodnění; další důkazy uvedené v bodech 76, 89, 100, 117 a 193 odůvodnění napadeného rozhodnutí);

– Bavaria oznámila (pravděpodobně při schůzce konané dne 12. března 1998) svůj záměr zvýšit své ceny (důkazy uvedené v bodech 129 a 179 odůvodnění a prohlášení InBev citované v bodě 51 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Ostatní výrobci piva pravděpodobně museli následovat Bavaria následným zvýšením svých cen (prohlášení InBev citované v bodě 51 odůvodnění napadeného rozhodnutí);

– co se týče „follow-up“ mechanismu, bylo dohodnuto, že zvýšení provedená ze strany Bavaria mají být prokazatelná v číslech na základě údajů supermarketů sestavených AC Nielsen (dokumenty uvedené v bodech 129 a 179 odůvodnění napadeného rozhodnutí);

– není žádný důkaz, že došlo ke zvýšení ceny plánovanému na rok 1998;

– v rámci konzultací o ceně výrobci piva diskutovali o situaci některých konkrétních supermarketů (písemné poznámky uvedené v bodech 76 a 156 odůvodnění napadeného rozhodnutí);

– během diskusí účastníci uváděli konkrétní číselné údaje o cenách (dokumenty uvedené v bodech 76, 89, 117, 129 a 174 odůvodnění napadeného rozhodnutí);

– pokud jde o pivo prodávané pod značkou distributora:

– od roku 1995 oba nizozemští výrobci piva prodávaného pod značkou distributora (Interbrew a Bavaria) opakovaně vyjadřovaly své obavy spojené se záměry belgického výrobce piva Martens proniknout na nizozemský trh v tomto odvětví (prohlášení InBev citované v bodě 55 odůvodnění; další důkazy uvedené v bodech 224, 236, 238 a 248 odůvodnění napadeného rozhodnutí);

– tyto obavy byly diskutovány v rámci dvoustranných konzultací mezi Bavaria a InBev (prohlášení InBev citované v bodě 52 odůvodnění; interní dopis Interbrew uvedený v bodě 227 odůvodnění napadeného rozhodnutí) a pěti dvoustranných schůzek (dne 8. března 1995, v druhé polovině března 1997, dne 12. května 1997, dne 19. června 1997 a dne 8. září 1997) věnovaných tomuto problému (dokumenty uvedené v bodě 224 odůvodnění napadeného rozhodnutí);

– rovněž proběhly dvě „belgicko-nizozemské“ schůzky dne 14. nebo 15. července 1998 (dokumenty uvedené v bodech 234, 236 a 238 odůvodnění napadeného rozhodnutí) a dne 7. července 1998 (prohlášení Haacht citované v bodě 240 odůvodnění napadeného rozhodnutí) v Bredě mezi Interbrew Nederland, Bavaria a belgickými výrobci piv Interbrew Belgique, Alken-Maes, Haacht a Martens (prohlášení InBev citované v bodě 55 odůvodnění napadeného rozhodnutí);

– témata spojená s pivem prodávaným pod značkou distributora byla rovněž debatována za přítomnosti Heineken a Grolsch (které nejsou činné v tomto segmentu) v rámci obecné diskuse (prohlášení InBev uvedené v bodě 54 odůvodnění; další důkazy uvedené v bodech 156, 193, 248 a 249 odůvodnění napadeného rozhodnutí);

– výrobci piva diskutovali o cenách piva prodávaného pod značkou distributora (prohlášení InBev citované v bodě 54 odůvodnění; další důkazy uvedené v bodech 193, 199, 227, 236, 238 a 249 odůvodnění napadeného rozhodnutí);

– Heineken a Grolsch činily „psychologický nátlak“ na Bavaria a Interbrew na zvýšení cen piva prodávaného pod značkou distributora (dokumenty uvedené v bodě 224 odůvodnění, v poznámce pod čarou č. 493 a v bodě 248 odůvodnění napadeného rozhodnutí) odmítáním zvýšit cenu značek A (prohlášení InBev citované v bodě 53 odůvodnění napadeného rozhodnutí);

– bylo dohodnuto jak na úrovni dvoustranné mezi Interbrew Nederland a Bavaria, tak i na úrovni mnohostranné mezi nizozemskými a belgickými výrobci piva činnými v tomto sektoru, nesnažit se lákat zákazníky a respektovat příslušné objemy značek distributora v Nizozemsku a v Belgii; bylo zejména rozhodnuto, že smlouva s nákupní organizací maloobchodníků připadne Interbrew Nederland (prohlášení InBev citované v bodě 55 odůvodnění; dokumenty uvedené v bodech 224, 236 a 238 odůvodnění napadeného rozhodnutí);

– výrobci piva si vyměňovali informace o obchodních podmínkách navrhovaných některým zákazníkům (dopis uvedený v bodě 227 odůvodnění napadeného rozhodnutí a dokumenty uvedené v bodech 236 a 238 odůvodnění napadeného rozhodnutí);

– při diskusích účastníci uváděli konkrétní číselné údaje o cenách (dokumenty uvedené v bodech 236, 238 a 249 odůvodnění napadeného rozhodnutí);

– pokud jde o sektor „horeca“:

– tito čtyři výrobci piva diskutovali o cenách (dokumenty uvedené v bodech 174, 193 a 197 odůvodnění napadeného rozhodnutí) a zvýšení cen (písemné poznámky uvedené v bodě 76 odůvodnění napadeného rozhodnutí) v sektoru „horeca“;

– mezi výrobci piv existovala dohoda, označená pod názvem „škála“, která se týkala výše slev určených zákazníkům „horeca“ (prohlášení InBev citované v bodě 48 odůvodnění; písemné poznámky uvedené v bodech 92, 143 a 165 odůvodnění napadeného rozhodnutí) a kterou výrobci piva museli „respektovat“ (písemné poznámky uvedené v bodě 92 odůvodnění napadeného rozhodnutí); dodržování této dohody bylo sledováno a známá porušení byla předmětem diskusí prováděných v rámci schůzek „Catherijne“ (prohlášení InBev citované v bodě 48 odůvodnění napadeného rozhodnutí);

– konzultace se rovněž týkaly zavedení omezení týkajících se zachování statu quo v sektoru tím, že se zamezí zákaznickým slevám jiných výrobců piva (prohlášení InBev citované v bodě 48 odůvodnění; interní dopis Heineken týkající se lákání studentského sdružení ze strany Bavaria, citovaný v bodě 184 odůvodnění napadeného rozhodnutí);

– diskuse o takových omezeních byly rovněž vedeny cestou dvoustranných kontaktů; takto například manažeři Heineken a Bavaria mezi sebou diskutovali o převzetí „horeca“ zákazníka Heineken ze strany Bavaria (interní dopis Heineken citovaný v bodě 184 odůvodnění napadeného rozhodnutí);

– výrobci piva si vyměňovali informace o některých konkrétních zákaznících a prodejních místech (dokumenty uvedené v bodech 92, 143, 156, 165 a 184 odůvodnění napadeného rozhodnutí);

– v rámci diskusí výrobci piva uváděli konkrétní čísla týkající se výše slev a provizí za snížení (písemné poznámky uvedené v bodech 143 a 165 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

130 Ve světle těchto skutečností je třeba zkoumat argumentaci žalobkyně, pokud jde o tři složky předmětného jednání, týkající se zaprvé koordinace cen a výše cen piva v Nizozemsku jak v sektoru „horeca“, tak i v sektoru domácí spotřeby, včetně piva prodávaného pod značkou distributora, zadruhé v příležitostné koordinaci jiných obchodních podmínek nabízených individuálním zákazníkům v sektoru „horeca“ v Nizozemsku a zatřetí v příležitostné koordinaci rozdělení klientely, jak v sektoru „horeca“, tak i v sektoru domácí spotřeby v Nizozemsku (článek 1 a body 257 a 258 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

– Ke skutkovým okolnostem týkajícím se konstatování na jedné straně koordinace cen a výše cen piva a na druhé straně příležitostné koordinace rozdělení klientely

131 Žalobkyně v podstatě tvrdí, že písemné poznámky vyhotovené zástupci výrobců piva v rámci předmětných schůzek jsou Komisí vykládány neobjektivně a někdy dokonce velmi tendenčně.

132 Zpochybňuje zejména výklad skutečností uvedených v bodech 76, 89, 92, 100, 117, 129, 143, 156, 179, 184, 193, 199, 227, 228, 236 a 238 odůvodnění napadeného rozhodnutí (viz body 86 až 95, 99 až 101, 106 až 111, 115, 117, 119 a 121 výše).

133 Před zkoumáním argumentů žalobkyně týkajících se výše uvedených skutečností je třeba uvést, že většina skutkových zjištění vyjmenovaných v bodech 128 a 129 výše je založena na několika důkazech.

134 Zaprvé žalobkyně v různých částech žaloby odkazuje na listinné důkazy uvedené v bodech 76, 100, 117, 156, 193 a 199 napadeného rozhodnutí, aby v podstatě tvrdila, že nemohou dokázat koordinaci cen jak v sektoru domácí spotřeby, včetně segmentu piva prodávaného pod značkou distributora, tak i sektoru „horeca“.

135 V této otázce je nejprve třeba uvést, že skutečnost, že výrobci piva diskutovali o cenách a případném zvýšení cen v těchto sektorech je rovněž prokázána dokumenty uvedenými v bodech 174, 212, 213 a 249 odůvodnění napadeného rozhodnutí. I když je pravdou, že se tyto dokumenty týkají diskusí mezi Heineken a Grolsch, nic to nemění na tom, že žalobkyně věděla o těchto diskusích, které alespoň částečně probíhaly v její přítomnosti (viz dokument citovaný v bodě 249 odůvodnění napadeného rozhodnutí a v bodě 125 výše), a tudíž za ně může být činěna zodpovědnou (viz v tomto smyslu rozsudek Komise v. Anic Partecipazioni, bod 36 výše, body 80 až 83).

136 Dále je třeba konstatovat, že na rozdíl od toho co tvrdí žalobkyně, z dokumentů citovaných v bodech 76, 100, 117 a 156 odůvodnění napadeného rozhodnutí vyplývá, že existovala více než pouhá nespokojenost výrobců piva, pokud jde o spotřebitelské ceny. Tyto dokumenty totiž prokazují, že v rámci svých diskusí výrobci piva uvedli situaci některých zákazníků a prodejních míst a zmínili konkrétní číselné údaje o ceně a slevách.

137 Zadruhé žalobkyně tvrdí, že interní dopis Heineken týkající se lákání studentského sdružení ze strany Bavaria (bod 184 odůvodnění napadeného rozhodnutí) je jediným důkazem, který může poskytovat přímé svědectví o diskusích mezi výrobci piv (v daném případě Heineken a Bavaria), pokud jde o převzetí zákazníků „horeca“ (viz bod 107 výše). Podle žalobkyně může být z tohoto dopisu nanejvýš vyvozeno, že zástupce Heineken vyjádřil svou nespokojenost se ztrátou velmi velkého zákazníka „horeca“. Žalobkyně mimoto popírá existenci systému náhrad mezi výrobci piv v případě lákání zákazníků a uvádí, že existence takového systému by byla neslučitelná s existencí údajného jednání ve vzájemné shodě týkajícího se koordinace rozdělení klientely.

138 Tato tvrzení žalobkyně nejsou přijatelná. V napadeném rozhodnutí Komise správně uvádí, že věta „ztracené hektolitry tak údajně mohly být nahrazeny jiným způsobem“ v textu dotčeného dopisu ukazuje, že se nekonala diskuse mezi Heineken a Bavaria o nezbytnosti náhrady, nýbrž pouze o prostředku získání náhrady (bod 185 odůvodnění napadeného rozhodnutí) a že použití slov „dobře známá rétorika“, „důraz“ a „dobrovolně“ znamená, že podle autora, který patří k Heineken, je Bavaria podezřelá z nedodržení normy, podle které výrobci piva aktivně nepřitahují „horeca“ zákazníky jiných výrobců piva (bod 188 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

139 Skutečnost uvedená v bodech 184 až 188 odůvodnění napadeného rozhodnutí tudíž potvrzuje tvrzení obsažená v prohlášení InBev, citovaná v bodě 48 odůvodnění napadeného rozhodnutí, pokud jde o existenci ujednání o nepřebírání zákazníků „horeca“.

140 Zatřetí žalobkyně uvádí, že navzdory zmínkám o „konsensu“ v dopise ze dne 25. března 1997 (citovaném v bodě 89 odůvodnění napadeného rozhodnutí), slibu Bavaria v interní poznámce Heineken ze dne 14. října 1998 (uvedené v bodě 179 odůvodnění napadeného rozhodnutí) týkajícímu se zvýšení cen v sektoru domácí spotřeby a přesné sazbě takového zvýšení v písemných poznámkách ředitele horeca Bavaria (uvedených v bodě 129 odůvodnění napadeného rozhodnutí) a navzdory diskusi o slevách, poskytovaných v sektoru „horeca“, kterou zmiňují písemné poznámky uvedené v bodech 92 a 143 odů