STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

MANUELA CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONY

přednesené dne 6. července 2017 ( 1 )

Věc C‑304/16

American Express Co.

proti

The Lords Commissioners of Her Majesty’s Treasury,

za přítomnosti:

Diners Club International Ltd,

MasterCard Europe SA

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) (Nejvyšší soud pro Anglii a Wales, Královské oddělení – Správní soud, Spojené království)]

„Nařízení (EU) 2015/751 – Karetní platební transakce – Mezibankovní poplatky za karetní platební transakce – Čtyřstranné schéma platebních karet – Třístranné schéma platebních karet – Pojem ‚vydavatel platební karty‘ – Platební karta vydaná třístranným schématem v rámci společného označování (‚co-branding‘) – Platební karta vydaná třístranným schématem prostřednictvím zástupce“

1. Na pozadí tak běžné a zdánlivě prosté transakce, jakou je placení pořizovaného zboží a služeb platební kartou, se skrývá složitá síť právních vztahů, do níž mohou spotřebitelé jen stěží nahlédnout. Na každé karetní platební transakci se kromě spotřebitele a obchodníka podílí přinejmenším banka nebo banky obou zúčastněných a také správce platební karty.

2. Mezi nejdůležitější prvky této sítě patří poplatky ( 2 ), které vybírají finanční instituce za služby, jež nabízejí spotřebitelům a obchodníkům k usnadnění používání platebních karet. Poté, co Evropská komise použila právní předpisy v oblasti ochrany volné hospodářské soutěže na „mnohostranné mezibankovní poplatky“ ( 3 ) v rámci platebního systému MasterCard, měl Soudní dvůr příležitost se k těmto poplatkům vyjádřit ( 4 ).

3. Tentokrát má Soudní dvůr vyřešit jiný problém, a sice rozdíl mezi dvěma hlavními druhy schémat ( 5 ) platebních karet: čtyřstranným schématem (které je nejrozšířenější a patří mezi ně MasterCard a Visa) a třístranným schématem (jedná se mimo jiné o American Express a Diners Club).

4. Nařízení (EU) 2015/751 ( 6 ) omezuje mezibankovní poplatky u čtyřstranných schémat a v souvislosti s určením poplatků v třístranných schématech nestanoví žádná omezení. Vzhledem k tomu, že nařízení nijak neobjasňuje rozdíly mezi oběma těmito systémy, byl Soudní dvůr požádán o jejich vysvětlení, za předpokladu přípustnosti předběžné otázky, která je mu položena.

I. Právní rámec: unijní právo

5. Mezibankovní poplatky jsou jedním z nejvýznamnějších nákladů na karetní platební transakce. Stávající rozdíly mezi jednotlivými členskými státy, které měly záporný dopad na sjednocení evropského trhu s maloobchodními (bezhotovostními) platbami, se Evropská unie rozhodla řešit harmonizací těchto poplatků zaměřenou na snížení jejich výše a na zlepšení jejich kontroly.

6. Za tímto cílem bylo schváleno nařízení. Vzhledem k tomu, že se jedná o přímo použitelný právní předpis, nevyžaduje v zásadě přijetí vnitrostátních prováděcích předpisů (výjimku představují sankce, jejichž stanovení a ukládání spadá do pravomoci členských států, jak výslovně stanoví čl. 14 odst. 1 nařízení).

7. Nařízení se týká obou modelů schémat platebních karet: čtyřstranných i třístranných. Níže uvedené body odůvodnění se k těmto schématům vyjadřují následovně: „(28) Karetní platební transakce zpravidla probíhají na bázi dvou hlavních obchodních modelů, takzvaných třístranných schémat platebních karet (držitel karty – akceptující a vydávající schéma – obchodník) a čtyřstranných schémat platebních karet (držitel karty – vydávající banka – akceptující banka – obchodník). Řada čtyřstranných schémat platebních karet používá explicitní mezibankovní poplatek, který je většinou mnohostranný. V zájmu zohlednění existence implicitních mezibankovních poplatků a vytvoření rovných podmínek by měla být ta třístranná schémata platebních karet, která využívají poskytovatelů platebních služeb jakožto vydavatelů či akceptantů, pokládána za schémata čtyřstranná a měla by podléhat týmž pravidlům a současně by se měl na všechny poskytovatele vztahovat požadavek transparentnosti a další opatření související s pravidly obchodní činnosti. Nicméně s ohledem na zvláštnosti těchto třístranných schémat je vhodné, aby členské státy měly po přechodné období možnost rozhodnout se neuplatnit pravidla pro maximální mezní hodnotu mezibankovních poplatků, pokud tato schémata mají velmi omezený podíl na trhu dotčeného členského státu. (29) Služba vydávání je založena na smluvním vztahu mezi vydavatelem platebního prostředku a plátcem, bez ohledu na to, zda vydavatel drží peněžní prostředky jménem plátce. Vydavatel zpřístupňuje platební karty plátci, autorizuje transakce na terminálech a jejich ekvivalentech a může akceptantovi zaručovat platbu v případě transakcí, které jsou v souladu s pravidly příslušného schématu. Samotná distribuce platebních karet nebo technických služeb, jako je pouhé zpracování a uchovávání údajů, tedy není považována za vydávání. […] (32) Spotřebitelům zpravidla nejsou známy poplatky, jež obchodníci hradí za platební prostředek, který používají. Současně mohou různé pobídkové praktiky, které používají vydavatelé (např. cestovní poukazy, bonusy, rabaty, právo požadovat vrácení peněžních prostředků, pojištění zdarma a jiné), motivovat zákazníky k tomu, aby používali platební prostředky, a tím vytvářet vydavatelům vysoké poplatky. K zamezení těchto praktik by se měla opatření k omezení mezibankovních poplatků použít pouze na takové platební karty, z nichž se stal masově rozšířený produkt a jež obchodníci zpravidla jen s obtížemi odmítají vzhledem k jejich rozšířenému vydávání a používání (to jest spotřebitelské debetní a kreditní karty). V zájmu účinnějšího fungování trhu v neregulovaných částech odvětví a za účelem omezení převodů podnikatelské činnosti z regulovaných částí odvětví do částí neregulovaných je nutno přijmout několik opatření, k nimž patří mimo jiné oddělení schémat od infrastruktury, motivace plátců ze strany příjemců a selektivní přijímání platebních prostředků ze strany příjemce platby. (33) Oddělení schémat od infrastruktury by mělo všem zpracovatelům umožnit soutěžit o zákazníky schémat. Jelikož náklady na zpracování tvoří podstatnou část celkových nákladů na přijímání karet, je důležité, aby se tato část hodnotového řetězce otevřela účinné hospodářské soutěži. Na základě oddělení schémat od infrastruktury by měli být zpracovatelé a karetní schémata vzájemně nezávislí z hlediska účetnictví, organizace a rozhodovacích procesů. […]“

8. Článek 1, který je součástí kapitoly I („Obecná ustanovení“), stanoví toto: „1. Toto nařízení stanoví jednotné technické a obchodní požadavky na karetní platební transakce v rámci Unie, v jejichž případě se poskytovatel platebních služeb plátce i poskytovatel platebních služeb příjemce nacházejí na území Unie. […] 3. Kapitola II se nepoužije na: a) transakce uskutečňované platebními kartami pro komerční klientelu; b) výběry hotovosti z bankomatů nebo u přepážky poskytovatele platebních služeb; a c) transakce uskutečňované platebními kartami, jež vydala třístranná schémata platebních karet. 4. Článek 7 se nepoužije na třístranná schémata platebních karet. 5. Jestliže třístranné schéma platebních karet uděluje jiným poskytovatelům platebních služeb licence na vydávání nebo akceptaci karetních platebních prostředků, či obojího, nebo vydává karetní platební prostředky s partnerem v rámci společného označování (‚co-branding‘) nebo prostřednictvím zástupce, je považováno za čtyřstranné schéma platebních karet. Takové třístranné schéma platebních karet však ve vztahu k vnitrostátním platebním transakcím může být do 9. prosince 2018 osvobozeno od povinností podle kapitoly II, pokud karetní platební transakce provedené v určitém členském státě v rámci takového třístranného schématu platebních karet nepřesahují na ročním základě 3 % hodnoty veškerých karetních platebních transakcí, které byly v tomto členském státě uskutečněny.“

9. Článek 2 obsahuje rozsáhlý výčet definic použitých pojmů. Pro účely projednávané věci jsou zvláště významné body 2, 10 až 12, 15 až 18 a 32, které zní takto: „Pro účely tohoto nařízení se rozumí: […] 2) ‚vydavatelem‘ poskytovatel platebních služeb, který se smluvně zavazuje poskytovat plátci platební prostředek za účelem iniciování a zpracování jeho karetních platebních transakcí; […] 10) ‚mezibankovním poplatkem‘ poplatek uplatňovaný na každou přímou nebo nepřímou (to jest prostřednictvím třetí osoby) transakci mezi vydavatelem a akceptantem. Čistá náhrada nebo jiné sjednané protiplnění je považována za součást mezibankovního poplatku; 11) ‚čistou náhradou‘ celková čistá částka plateb, slev či pobídek, jež vydavatel obdrží od určitého schématu platebních karet, akceptanta nebo jakéhokoli jiného prostředníka v souvislosti s karetními platebními transakcemi nebo souvisejícími činnostmi; 12) ‚transakčním poplatkem účtovaným obchodníkovi‘ poplatek, jejž hradí příjemce akceptantovi v souvislosti s karetními platebními transakcemi; […] 15) ‚platební kartou‘ kategorie platebního prostředku, která plátci umožňuje iniciovat transakci uskutečněnou debetní nebo kreditní kartou; 16) ‚schématem platebních karet‘ jednotný soubor pravidel, postupů a norem nebo prováděcích pokynů pro provádění karetních platebních transakcí, který je oddělený od jakékoliv infrastruktury nebo platebního systému podporujícího jeho provoz a zahrnuje jakýkoli konkrétní rozhodovací orgán, organizaci nebo subjekt odpovědný za fungování daného schématu; 17) ‚čtyřstranným schématem platebních karet‘ schéma platebních karet, v němž jsou za účasti tohoto schématu, vydavatele (na straně plátce) a akceptanta (na straně příjemce) prováděny karetní platební transakce z platebního účtu plátce na platební účet příjemce; 18) ‚třístranným schématem platebních karet‘ schéma platebních karet, v němž samotné schéma poskytuje služby akceptace a vydávání, přičemž karetní platební transakce jsou prováděny z platebního účtu plátce na platební účet příjemce v rámci daného schématu. Jestliže třístranné schéma platebních karet uděluje jiným poskytovatelům platebních služeb licence na vydávání karetních platebních prostředků nebo akceptaci karetních platebních transakcí, nebo obojí, nebo vydává karetní platební prostředky s partnerem v rámci společného označování (‚co-branding‘) nebo prostřednictvím zástupce, je považováno za čtyřstranné schéma platebních karet. […] 32) ‚společným označováním‘ (‚co-branding‘) umístění přinejmenším jedné značky platebního schématu a přinejmenším jedné značky, která není značkou platebního schématu, na tentýž karetní platební prostředek; […]“

10. Článek 3 odst. 1 stanoví: „Za transakce uskutečňované debetními kartami nesmějí poskytovatelé platebních služeb nabízet ani požadovat mezibankovní poplatky účtované za jednotlivou transakci vyšší než 0,2 % hodnoty transakce.“

11. Článek 4 stanoví: „Za transakce uskutečňované kreditními kartami nesmějí poskytovatelé platebních služeb nabízet ani požadovat mezibankovní poplatky účtované za jednotlivou transakci vyšší než 0,3 % hodnoty transakce. V případě vnitrostátních transakcí uskutečňovaných kreditními kartami mohou členské státy pro mezibankovní poplatky účtované za jednotlivou transakci stanovit nižší mezní hodnotu.“

12. Článek 5 stanoví: „Pro účely uplatňování mezních hodnot podle článků 3 a 4 se za součást mezibankovního poplatku považuje jakékoli sjednané protiplnění, včetně čisté náhrady, jehož cíl nebo účinek je rovnocenný mezibankovnímu poplatku a které vydavatel obdrží od schématu platebních karet, akceptanta nebo jiného zprostředkovatele za platební transakce či související činnosti.“

13. Článek 7, který není použitelný na třístranná schémata platebních karet, upravuje oddělení schémat platebních karet od zpracovatelů platebních transakcí.

II. Spor v původním řízení a předběžné otázky

14. American Express Company (dále jen „Amex“) je mezinárodní společnost se sídlem v New Yorku, která poskytuje s pomocí svých dceřiných společností služby týkající se plateb, cestování, směny a věrnostních systémů a současně se zabývá vydáváním a akceptací platebních karet, a to v celosvětovém měřítku zahrnujícím i Evropskou unii.

15. Zmíněná společnost provozuje schéma platebních karet American Express, které je klasifikováno jako třístranné schéma. Amex uzavřela s jinými subjekty v Unii celou řadu ujednání o společném označování („co-branding“) a o poskytování služeb. Z těchto ujednání vyplývá, že s výhradou jiného výkladu nařízení podléhají vzájemně uskutečněné transakce omezením, jež toto nařízení stanoví ve vztahu ke čtyřstranným schématům platebních karet.

16. V obdobné situaci se nachází Diners Club International Limited, dceřiná společnost společnosti Discover Financial Services, která provozuje třístranné schéma platebních karet Diners Club a podporuje v řízení probíhajícím před předkládajícím soudem tvrzení společnosti Amex.

17. Řízení se účastní také MasterCard Europe SA (dále jen „MasterCard“), hlavní evropská dceřiná společnost společnosti MasterCard Incorporated. Tato společnost provozuje v celosvětovém měřítku čtyřstranná schémata kreditních a debetních karet pod označením MasterCard. Předkládající soud posledně jmenované společnosti povolil vstoupit do řízení jako vedlejší účastník, který nesouhlasí s argumentací společnosti Amex.

18. Návrh, který podala Amex k předkládajícímu soudu, se týká povinnosti nebo úmyslu Her Majesty’s Treasury (ministerstvo financí a hospodářství Spojeného království) ( 7 ) provést a uplatňovat v tomto členském státě některé aspekty čl. 1 odst. 5 a čl. 2 bodu 18 nařízení.

19. Sporný bod představují konkrétně dva ze tří případů uvedených v čl. 1 odst. 5 a čl. 2 bodě 18 nařízení, v nichž musí být určitá třístranná schémata platebních karet považována za čtyřstranná.

20. Předkládající soud uvádí, že použití prvního z případů uvedených ve zmíněných ustanoveních není předmětem sporu mezi účastníky řízení ani zdrojem pochybností: jestliže třístranné schéma platebních karet uděluje jiným poskytovatelům platebních služeb licence na vydávání nebo akceptaci karetních platebních prostředků, či obojího, podléhá nařízení za stejných podmínek jako čtyřstranná schémata.

21. Pochybnosti se soustředí na zbývající dva případy, tj. ty, v nichž třístranné schéma vydává „karetní platební prostředky s partnerem v rámci společného označování (‚co-branding‘) nebo prostřednictvím zástupce“. Předkládající soud žádá, aby Soudní dvůr upřesnil, zda pro účely nařízení mohou být činnosti třístranného schématu za výše uvedených okolností postaveny na roveň činnostem čtyřstranného schématu ve všech případech (v tom smyslu, že postačuje pouhá existence partnera v rámci společného označování nebo zástupce), nebo pouze tehdy, pokud jsou tito partneři nebo zástupci navíc i poskytovateli platebních služeb, kteří vydávají platební karty.

22. A konečně pro případ, že se třístranné schéma stává čtyřstranným už pouhou účastí partnera v rámci společného označování nebo zástupce, se předkládající soud táže na platnost čl. 1 odst. 5 a čl. 2 bodu 18 nařízení.

23. Ve světle výše uvedených úvah pokládá High Court of Justice of England & Wales, Queen’s Bench Division (Administrative Court) (Nejvyšší soud pro Anglii a Wales, Královské oddělení – Správní soud, Spojené království) Soudnímu dvoru usnesením ze dne 30. května 2016 následující předběžné otázky: „1) Je požadavek vyplývající z čl. 1 odst. 5 a čl. 2 odst. 18 nařízení […] č. 2015/751, podle něhož má být třístranné schéma platebních karet, které vydává karetní platební prostředky s partnerem v rámci společného označování (‚co-branding‘) nebo prostřednictvím zástupce, považováno za čtyřstranné schéma platebních karet, použitelný jen v rozsahu, v němž takový partner v rámci společného označování nebo zástupce jedná jako ‚vydavatel‘ ve smyslu čl. 2 odst. 2 a bodu 29 odůvodnění nařízení 2015/715 (tedy v případě, že má takový partner nebo zástupce smluvní vztah s plátcem, v jehož rámci se smluvně zavazuje poskytovat plátci platební prostředek za účelem iniciování a zpracování jeho karetních platebních operací)? 2) V případě záporné odpovědi na první otázku, jsou čl. 1 odst. 5 a čl. 2 odst. 18 předmětného nařízení neplatné v rozsahu, v němž stanoví, že se taková ujednání považují za čtyřstranná schémata platebních karet, a to na základě: a) neuvedení odůvodnění podle článku 296 SFEU, b) zjevně nesprávného posouzení nebo c) porušení zásady proporcionality?“

24. Písemná vyjádření v řízení před Soudním dvorem předložily Amex, MasterCard, vlády Spojeného království a Portugalska, Komise, Rada a Evropský parlament. Jednání konaného dne 27. dubna 2017 se zúčastnily Amex, MasterCard, vláda Spojeného království, Komise, Rada a Evropský parlament.

III. Analýza

25. Komise, Parlament a Rada považují předběžné otázky za nepřípustné. Jejich námitky posoudím, ještě než se začnu případně zabývat meritem věci. Pokud bude na místě přímo či podpůrně posoudit také meritum věci, tomuto posouzení bude muset předcházet objasnění právních vztahů přítomných v karetních platebních transakcích, které usnadní jejich pochopení.

A. Přípustnost předběžných otázek

26. Všechny tři výše uvedené orgány, které shodně vznášejí námitku nepřípustnosti, vycházejí z těchto argumentů: a) mezi účastníky řízení ve skutečnosti žádný spor neexistuje, neboť návrh na přezkum legality („judicial review“) „úmyslu a/nebo povinnosti“ Spojeného království uplatnit nařízení představuje ve skutečnosti způsob, jak obejít systém opravných prostředků, který zavedla SFEU; b) vznesená otázka je hypotetická a c) předkládající soud neuvádí relevantní skutkové a právní okolnosti ani důvody, které jej vedly k pochybám ohledně platnosti čl. 1 odst. 5 a čl. 2 bodu 18 nařízení.

27. Je pravda, že tato žádost o rozhodnutí o předběžné otázce je neobvyklá a obsahuje několik vad, které by ve světle judikatury Soudního dvora a článku 94 jednacího řádu Soudního dvora mohly být považovány za důvod její nepřípustnosti.

28. Zaprvé předkládající soud neuvádí žádný popis skutkového rámce sporu. Zmiňuje pouze okolnost, že předmětem návrhu podaného společností Amex je „povinnost nebo případně úmysl odpůrce [Her Majesty’s Treasury (ministerstvo financí a hospodářství)] provést ve Spojeném království některé aspekty čl. 1 odst. 5 a čl. 2 bodu 18 nařízení“. Neupřesňuje, jakým způsobem mají britské orgány v úmyslu provést sporná ustanovení, ani zda tak již bylo v oblasti správy učiněno.

29. Zadruhé v předkládacím rozhodnutí se uvádí, že Amex, v postavení navrhovatelky, a Her Majesty’s Treasury (ministerstvo financí a hospodářství), v postavení odpůrce, jsou zajedno v tom, jak by měl být spor vyřešen. Správní orgán, který je odpůrcem, nepodal ve skutečnosti proti návrhu podaném navrhovatelkou žádnou námitku. Společně s navrhovatelkou dokonce navrhuje i zahájení řízení o předběžné otázce.

30. Zatřetí předkládající soud pouze přebírá argumenty účastníků řízení a neuvádí žádné vlastní důvody vedoucí k podání žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, ani nevysvětluje, proč jsou jeho otázky nezbytné pro vyřešení (údajného) sporu. Ve skutečnosti pouze postoupil Soudnímu dvoru písemnost zpracovanou účastníky řízení, kterou přiložil ke svému usnesení ( 8 ).

31. Takto položenou předběžnou otázku by Soudní dvůr neměl přijmout.

32. Existuje nicméně jedna zvláštní okolnost, která by zřejmě mohla jednání předkládajícího soudu vysvětlit. Projednávané otázky vyvstaly v souvislosti s návrhem na přezkum legality („judicial review“) „úmyslu a/nebo povinnosti“ Spojeného království uplatnit ustanovení sekundárního unijního práva. Toto řízení je řízením sui generis v britském právním řádu a v podobě, v jaké je uplatňováno, umožňuje jednotlivcům požadovat podání výkladu nebo prohlášení neplatnosti právního aktu, který na ně (zatím) nebyl použit.

33. Soudní dvůr projevil podle mého mínění značnou velkorysost tím, že připouští předběžné otázky položené britskými soudy v rámci takových řízení, v nichž jde o posouzení platnosti unijních právních předpisů ( 9 ). Domnívám se, že tento postup umožňuje jednotlivcům, kteří jsou účastníky soudních řízení ve Spojeném království (na rozdíl od jejich protějšků v ostatních členských státech), zpochybnit platnost obecně závazných unijních právních aktů, a to dokonce ještě než mohou začít zakládat právní účinky ve vnitrostátním právním řádu ( 10 ). K tomuto hledisku se později ještě vrátím.

34. Ve prospěch přípustnosti hovoří však několik důvodů. Prvním z nich je domněnka relevance, kterou Soudní dvůr přiznává předběžným otázkám vzhledem k pravomoci vnitrostátního soudu posoudit nezbytnost žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podává. Tato domněnka může být nicméně vyvrácena ( 11 ).

35. Důležité je také to, že Soudní dvůr již zodpověděl předběžné otázky britských soudů, které vyvstaly v obdobných řízeních judicial review ( 12 ). Většina z těchto starších případů se sice týká výkladu směrnic, avšak neshledávám žádné nepřekonatelné překážky bránící tomu, aby byly vztaženy i na výklad a platnost nařízení ( 13 ).

36. Nařízení jsou přímo použitelná (čl. 288 druhý pododstavec SFEU), takže nemohou být dále prováděna přijímáním právních a správních předpisů členských států, ledaže je to v daném nařízení výslovně stanoveno ( 14 ). V mnoha případech však musí být nařízení uplatňována na správní úrovni, což je úkolem vnitrostátních orgánů, a často se přitom stává, že toto uplatňování vede vnitrostátní soudy k pochybnostem ohledně správného výkladu některých ustanovení daného nařízení nebo ohledně jejich platnosti ( 15 ).

37. Taková situace nastala i v projednávané věci, a sice proto, že existují nejméně dva způsoby, jakými lze čl. 1 odst. 5 a čl. 2 bod 18 nařízení vykládat a uplatňovat na třístranná schémata platebních karet, a lze uvést důvody v neprospěch platnosti těchto ustanovení.

38. Z judikatury Soudního dvora ostatně nevyplývá, že by byla přípustnost předběžných otázek podmíněna skutečným přijetím opatření vnitrostátního práva, jejichž účelem je uplatňování daného unijního aktu. Postačuje to, aby soud rozhodoval ve skutečně existujícím sporu, v němž je incidenčně zpochybněn výklad nebo platnost tohoto aktu.

39. Zatřetí předkládající soud prohlásil původní návrh za přípustný, což znamená, že spor je podle jeho mínění řešen v souladu s právními předpisy platnými v příslušném právním řádu ( 16 ). Zdá se, že možnost rozhodnout ohledně výkladu a platnosti obou výše uvedených článků dříve, než dojde k jejich uplatňování na správní úrovni, pro něj z procesního hlediska nepředstavuje žádný problém.

40. A konečně je zjevné, že ke způsobu, jakým vnitrostátní soud formuloval své předkládací rozhodnutí, lze mít určité výhrady, neboť pouze převzal popis skutkových a právních okolností, jež poskytli účastníci řízení, aniž tento popis sám zpracoval ( 17 ). Posuzujeme-li však předkládací rozhodnutí jako celek, umožňuje utvořit si přiměřenou představu o výše uvedených skutkových a právních okolnostech ( 18 ) a poskytlo všem účastníkům řízení (Komise, Rada, Evropský parlament, britská a portugalská vláda, Amex a MasterCard) příležitost předložit vyjádření v souladu s článkem 23 Statutu Soudního dvora Evropské unie.

41. I přes závažnost výše uvedených argumentů mám za to, že na misce vah by měly převážit dva argumenty ve prospěch nepřípustnosti předběžných otázek.

42. Taková řízení, jako je to projednávané, poskytují účastníkům soudních řízení probíhajících před britskými soudy možnost „vyhnout se“ omezením aktivní legitimace, jež jsou stanovena u žalob na neplatnost obecně závazných unijních normativních aktů. Využití řízení o předběžné otázce, k němuž došlo i v projednávané věci, jim poskytuje nezanedbatelnou procesní výhodu, a sice možnost napadnout tyto akty dříve, než budou uplatněny na správní úrovni, a s ohledem nikoli na současné, nýbrž budoucí dopady na právní postavení adresátů těchto aktů ( 19 ).

43. Připuštění takovýchto žádostí o rozhodnutí o předběžné otázce by mohlo vést k tomu, že by při používání mechanismu řízení o předběžné otázce byli diskriminováni jednotlivci z ostatních členských států, kteří musí vyčkat, až jsou prováděcím správním aktem dotčeni, než jej mohou napadnout a případně navrhnout, aby byla prohlášena neplatnost tohoto konkrétního aktu i unijního právního předpisu, z něhož tento akt vychází.

44. Z logiky, jíž se řídí unijní systém procesních prostředků, vyplývá, že návrhy na neplatnost mohou podat pouze osoby, které mají obecnou aktivní legitimaci, nebo jednotlivci, kteří jsou určitým aktem přímo a bezprostředně dotčeni. Vzhledem k tomu, že posledně jmenované osoby mají možnost podat v náležité lhůtě (přímou) žalobu na neplatnost k Tribunálu, není možné, aby se předtím nebo zároveň domáhaly, aby vnitrostátní soud položil předběžnou otázku týkající se posouzení platnosti ( 20 ).

45. Mám za to, že pokud by se takové předběžné otázky, jako je ta, kterou se nyní zabýváme, rozšířily ve větším měřítku, posledně jmenovaná charakteristika systému opravných prostředků proti unijním aktům by mohla být narušena. Prosazuji-li nepřípustnost těchto předběžných otázek, nemělo by to být vykládáno jako kritika, a to ani nepřímá, typických rysů řízení judicial review, jehož flexibilní uspořádání se mi jeví jako velmi vhodné. Členským státům bylo přiznáno oprávnění samostatně upravit své vnitrostátní procesněprávní předpisy, což znamená, že si svůj systém opravných prostředků mohou rozvrhnout podle vlastních představ. Pokládají-li předběžné otázky, musí nicméně za každých okolností dodržovat článek 267 SFEU a judikaturu Soudního dvora týkající se podmínek, za nichž lze přímo nebo v rámci řízení o předběžné otázce napadnout platnost unijních aktů.

46. Jak jsem již uvedl výše, v projednávaném případě navíc nevyvstal před vnitrostátním soudem žádný skutečný spor mezi Amex a britským správním orgánem. Oba tito účastníci řízení zastávají shodný postoj a na soud se neobracejí proto, aby vyřešil skutečný rozpor, na jehož řešení se nemohou shodnout, nýbrž proto, aby položil Soudnímu dvoru otázky, které mu sami připravili.

47. Hlavním (a rozhodujícím) rysem jakéhokoli sporu je okolnost, že v něm dochází ke střetu postojů, které se neshodují, ale různí. V projednávané věci se však spíše než skutečný spor mezi navrhovatelem a odpůrcem skrývá uměle vytvořená procesní konstrukce, jejíž účastníci sledují jediný společný cíl, a sice domoci se výroku Soudního dvora. Jedná se tudíž de facto o žádost o poradní stanovisko Soudního dvora, jímž by měly být rozptýleny určité pochybnosti týkající se výkladu a platnosti nařízení.

48. Za těchto okolností se přikláním spíše k návrhu, aby Soudní dvůr předběžné otázky nepřipustil. V následujících bodech však meritum položených otázek přesto posoudím, a to pro případ, že by můj návrh nebyl přijat.

B. Obecné úvahy ke schématům platebních karet

49. Na každém nákupu placeném platební kartou se zpravidla podílejí tyto subjekty: a) držitel karty; b) finanční instituce – obvykle banka – která tuto platební kartu vydává a poskytuje ji svým klientům (dále jen „vydávající banka“) ( 21 ); c) obchodník, který prodává zboží nebo poskytuje služby placené platební kartou; d) finanční instituce, zpravidla také banka, poskytující tomuto obchodníkovi služby, které mu umožňují tuto platební kartu akceptovat, a označovaná v žargonu užívaném v souvislosti s těmito transakcemi výrazem „akceptující banka“ a e) schémata platebních karet, například Visa, MasterCard, American Express a Diners Club. Dalším účastníkem mohou být místní sítě, které zpracovávají karetní platební transakce.

50. Platba kartou vytváří složitou síť právních vztahů mezi výše uvedenými subjekty ( 22 ). Zaprvé existuje smlouva o vydání platební karty uzavřená mezi držitelem této karty a vydávající bankou, na základě níž obvykle držitel karty platí vydávající bance poplatek. Vydávající banky schválí příkaz spotřebitele poté, co potvrdí, že má spotřebitel na účtu dostatečný zůstatek (debetní karta) nebo že je částka platby kryta disponibilním kreditním limitem (kreditní karta).

51. Zadruhé existuje smlouva o spolupráci mezi obchodníkem a akceptující bankou, na základě níž poskytuje akceptující banka obchodníkovi služby nezbytné k tomu, aby mohl přijímat platební karty jakožto platební prostředek. Obchodník nese srážku z konečné ceny za prodej svého zboží nebo služeb (v níž jsou obsaženy i mezibankovní poplatky) výměnou za nosič, který mu poskytne banka (v podobě terminálu v prodejním místě nebo platební brány vázané na internetovou stránku dané prodejny) a který slouží k přijímání platebních příkazů spotřebitelů a k provádění plateb v rámci nákupních transakcí, které vykazuje daná prodejna. Akceptující banky kromě toho shromažďují údaje o transakcích, zasílají je zpracovatelům a odvádějí obchodníkům finanční prostředky snížené o mezibankovní poplatky a o srážku.

52. Schémata platebních karet provádějí vyrovnání a vyřizují platební příkazy a za splnění těchto úkolů pobírají poplatek od bank (vydávajících i akceptujících), které získaly licenci k jejich značce.

53. A konečně podíl subjektů zpracovávajících platby spočívá v uzavírání licenčních smluv a smluv o používání značek mezi těmito subjekty a schématy platebních karet. Tito zpracovatelé jednají jakožto nástroj kolektivní účasti finančních institucí, které mezi ně patří, a výši mezibankovních poplatků zpravidla určují společnou dohodou.

54. Schémata platebních karet fungují na základě dvou modelů, které se liší počtem účastníků: čtyřstranných neboli otevřených schémat a třístranných neboli uzavřených schémat.

55. Čtyřstranná schémata (Visa a MasterCard) mají na trhu dominantní postavení. V rámci těchto schémat jsou platby uskutečňovány z účtu plátce (spotřebitel) na účet příjemce (obchodník) prostřednictvím schématu platebních karet. Dalšími účastníky jsou banka, která vydala platební kartu spotřebitele, a akceptující banka, která poskytuje technický nosič, na němž může obchodník přijmout platbu ( 23 ).

56. Za své pojmenování vděčí čtyřstranná schémata tomu, že do nich vstupují čtyři subjekty (držitel platební karty a banka, která tuto platební kartu vydala, jakož i příjemce platby a jeho akceptující banka) společně s podnikem spravujícím systém plateb. Za otevřená jsou označována proto, že v nich kromě společnosti spravující schéma platebních karet spolupůsobí dvě finanční instituce.

57. V rámci těchto schémat vybírá banka, která vydala platební kartu, od akceptující banky poplatek („mezibankovní poplatek“), kterým jsou jí vyrovnány náklady, jež nemůže uhradit z poplatků vybíraných od držitelů platební karty (mezi něž patří například poplatky za vydání platební karty nebo za její roční spravování).

58. Tento mezibankovní poplatek přenáší akceptující banka posléze na obchodníka jakožto součást poplatků za poskytnutí finančních služeb, které v souhrnu tvoří tzv. transakční poplatek. Mezibankovní poplatek představuje minimální práh a významnou položku finančních nákladů, jež přenáší akceptující banka na obchodníka a které obchodník zpravidla následně promítá do prodejních cen účtovaných spotřebitelům.

59. Další možnou variantou schémat platebních karet jsou třístranná neboli uzavřená schémata, mezi něž patří například American Express nebo Diners Club a v nichž jsou spotřebitel (držitel platební karty) i obchodník v přímém vztahu se schématem vydávajícím platební kartu. Tato schémata jsou tedy označována jako třístranná proto, že do nich nevstupuje žádná finanční instituce: jedná se o uzavřené systémy.

60. Transakci v rámci třístranného schématu zajišťuje pouze poskytovatel finančních služeb, který jedná jako vydavatel i jako akceptant. Vzhledem k tomu, že zde neexistuje banka vydávající platební kartu ani banka akceptující platby, neexistuje ani mezibankovní poplatek. Výše poplatků vybíraných od obchodníků za poskytované finanční služby může být ve třístranném schématu určována individuálně.

61. Objem transakcí, jež v Evropské unii uskutečňují třístranná schémata, je mnohem menší, než je tomu u čtyřstranných schémat, a jejich cílovou skupinou jsou zvláštní kategorie spotřebitelů. Třístranná schémata nezaujímají na trhu platebních karet dominantní postavení, a proto se obchodníci mohou skutečně svobodně rozhodnout, zda jich budou využívat, či nikoliv.

62. Existují však i nepravá třístranná schémata, která fungují jinak, než je popsáno výše. Děje se to, pokud uvedená schémata uzavřou smlouvy o udělení licence k používání značky s jinými finančními institucemi, které mají jednat jakožto vydavatelé platebních karet těchto schémat. V takovéto situaci jsou smluvené poplatky postaveny na roveň mezibankovním poplatkům.

63. Kromě toho existují i tzv. „rozšířená třístranná schémata“, která vznikají v případech, kdy schéma rozšíří svou činnost o spolupráci se třetími osobami, a to buď vydáváním platebních karet „s partnerem v rámci společného označování“ („rozšíření prostřednictvím společného označování“) ( 24 ) nebo „prostřednictvím zástupce“ („rozšíření prostřednictvím zástupce“). V obou těchto případech by částky, které kolují mezi třístranným schématem a ostatními značkami nebo zástupci, mohly být považovány za poplatky rovnocenné mezibankovním poplatkům užívaným v rámci čtyřstranných schémat. Právě za účelem objasnění této pochybnosti se předkládající soud obrací na Soudní dvůr.

64. Mezibankovní poplatky zdražovaly v neprospěch spotřebitelů poskytování karetních platebních služeb, a navíc se jejich výše v jednotlivých členských státech značně lišila ( 25 ). Z těchto důvodů se Unie nejprve pokusila snížit jejich výši použitím právních předpisů na ochranu hospodářské soutěže a poté přistoupila k harmonizaci právních předpisů rozvojem společné právní úpravy v oblasti plateb.

65. Právní předpisy v oblasti hospodářské soutěže Komise použila na MIF schémat Visa ( 26 ) a MasterCard ( 27 ). Tyto poplatky představovaly společný náklad vynaložený všemi akceptujícími bankami začleněnými do čtyřstranného schématu a jejich výši používaly tyto banky jako „minimální cenu“ v okamžiku, kdy sjednávaly se svými vlastními klienty (obchodníky) cenu služeb, které jim poskytovaly.

66. Komise prohlásila, že ujednání týkající se MIF čtyřstranných schémat jsou v rozporu s unijním právem, a to zejména proto, že banky kolektivním způsobem ukládaly minimální cenu obchodníkům, a tento závěr potvrdil následně i Soudní dvůr ( 28 ).

67. Komise tím dosáhla závazku značného snížení MIF schémat Visa a MasterCard, a to až na 0,3 % u transakcí placených kreditními kartami a na 0,2 % u transakcí placených debetními kartami.

68. Ukázalo se nicméně, že tento zásah není pro zajištění kontroly mezibankovních poplatků dostatečný ( 29 ). Rivalita mezi schématy platebních karet, jejichž cílem je přesvědčit poskytovatele platebních služeb k vydávání jejich platebních karet, mezibankovní poplatky na trhu paradoxně zvyšuje, namísto toho, aby je snižovala, což je v rozporu s nastolením cenové disciplíny, kterou se hospodářská soutěž v tržní ekonomice zpravidla projevuje ( 30 ). Tato okolnost vedla k přijetí nařízení, jímž se zavádí kontrola ex lege maximálních hodnot mezibankovních poplatků spolu s dalšími opatřeními, jejichž cílem bylo upravit vztahy mezi jednotlivými subjekty podílejícími se na karetních platebních transakcích. Smyslem je, aby mezibankovní poplatky nebránily rozvoji jednotného trhu s platebními službami v Unii.

C. První otázka: použití nařízení na rozšířená třístranná schémata

69. Již jsem uvedl, že předkládající soud ani účastníci řízení nemají žádné pochybnosti ohledně toho, že podle čl. 1 odst. 5 a čl. 2 bodu 18 nařízení má být třístranné schéma, které uděluje jiným poskytovatelům platebních služeb licenci na vydávání nebo akceptaci karetních platebních prostředků, či obojího, být považováno za čtyřstranné ( 31 ).

70. Pochybnosti předkládajícího soudu a postoje účastníků řízení se soustředí na zbývající dva případy uvedené v čl. 1 odst. 5 a čl. 2 bodu 18 nařízení, tj. případy, kdy třístranné schéma „vydává karetní platební prostředky s partnerem v rámci společného označování (‚co-branding‘) nebo prostřednictvím zástupce“. Soudní dvůr by měl určit, zda v těchto dvou případech musí být rozšířené třístranné schéma považováno za čtyřstranné, nebo zda tomu tak bude pouze v případě, že partner nebo zástupce vydávají nebo akceptují karetní platební prostředky.

71. Znění čl. 1 odst. 5 a čl. 2 bodu 18 nařízení není zcela jasné a jeho dvojznačnost nelze rozptýlit pouhou četbou těchto ustanovení.

72. Amex a britská vláda jsou zastánci restriktivního výkladu obou těchto ustanovení. Jsou toho názoru, že třístranná schémata musí být považována za čtyřstranná pouze v případě, že partner nebo zástupce, kteří působí jako rozšíření těchto schémat, vydávají nebo akceptují karetní platební prostředky. Naproti tomu MasterCard, portugalská vláda a Komise prosazují široký výklad zmíněných článků, podle něhož by byla za čtyřstranná schémata považována veškerá rozšíření třístranného schématu prostřednictvím společného označování nebo prostřednictvím zástupce.

73. Každý z výše uvedených způsobů výkladu daného ustanovení bude mít při svém uplatnění závažné dopady. Zvolíme-li restriktivní výklad, bude to znamenat, že na tuto kategorii třístranných schémat (rozšířených prostřednictvím společného označování nebo prostřednictvím zástupce) se v souladu s čl. 1 odst. 3 a 4 nařízení nevztahují různá omezení, která jsou tímto nařízením stanovena. Konkrétně poplatky sjednané v rámci těchto schémat nebudou považovány za mezibankovní poplatky, takže se na ně nebudou vztahovat výše popsané mezní hodnoty (0,2 % v případě debetních karet a 0,3 % v případě kreditních karet). Nebudou podléhat ani zákazu obcházení těchto mezních hodnot stanovením poplatků s účinkem rovnocenným mezibankovním poplatkům. A navíc pro ně nebude platit ani povinnost oddělení schémat platebních karet od zpracovatelů (článek 7 nařízení).

74. Již v tomto okamžiku předesílám, že se přikláním k širokému výkladu čl. 1 odst. 5 a čl. 2 bodu 18 nařízení. Jak bývá zvykem, smysl těchto ustanovení se pokusím odhalit za pomoci kritérií vyplývajících z doslovného, systematického a teleologického výkladu.

1. Kritérium doslovného výkladu

75. Doslovné znění čl. 1 odst. 5 a čl. 2 bodu 18 nařízení je totožné a vyplývá z něj, že čtyřstranná schémata jsou postavena na roveň třístranným ve třech případech: – třístranná schémata, která udělují jiným poskytovatelům platebních služeb licenci na vydávání platebních karet nebo akceptaci transakcí uskutečňovaných prostřednictvím těchto platebních karet či obojího (nepravá třístranná schémata) ( 32 ); – třístranná schémata, která vydávají karetní platební prostředky v rámci společného označování (třístranné schéma rozšířené prostřednictvím společného označování zvaného také „co-branding“) ( 33 ), a – třístranná schémata, která vydávají karetní platební prostředky prostřednictvím zástupce (třístranné schéma rozšířené prostřednictvím zástupce).

76. Obě posledně jmenované kategorie se na trhu vyskytují nejčastěji. V těchto kategoriích nejsou podniky provádějící společné označování či zástupci finanční instituce ani jako tyto instituce nejednají. Nevydávají tudíž platební karty ani neakceptují platby a omezují se pouze na to, že poskytují třístrannému schématu přístup ke své databázi klientů.

77. Z analyzovaných ustanovení nevyplývá, zda je nutné, aby třetí osoby, které uzavírají tato ujednání s třístranným schématem, prováděly „vydávání nebo akceptaci karetních platebních prostředků, či [obojí]“. Právě takovéto uspořádání je typické pro nepravá třístranná schémata. Pokud by z ujednání o společném označování nebo o zastupování vyplývalo, že třetí spolupracující osoba jedná jako vydavatel ( 34 ) nebo akceptant ( 35 ), nejednalo by se o ujednání o rozšíření, nýbrž o udělení licence.

78. Portugalská vláda správně podotýká, že žádný jiný způsob výkladu by neměl smysl, neboť by znamenal, že oba posledně jmenované případy uvedené v čl. 1 odst. 5 a čl. 2 bodě 18 nařízení jsou již zahrnuty do prvního z uvedených případů.

79. Doslovný výklad obou těchto ustanovení tedy vyznívá v tom smyslu, že čtyřstranným schématům by měla být postavena na roveň veškerá třístranná schémata rozšířená prostřednictvím společného označování nebo prostřednictvím zástupce bez ohledu na to, zda jsou partneři či zástupci poskytovateli platebních služeb ( 36 ) a zda jednají jako vydavatelé platebních karet, akceptanti plateb nebo obojí.

80. Britská vláda a Amex s tímto výkladem nesouhlasí. V článku 1 odst. 5 a čl. 2 bodě 18 nařízení se podle nich hovoří o třístranném schématu, které „vydává […] s partnerem v rámci společného označování (‚co-branding‘)“ a které „vydává […] prostřednictvím zástupce“. Mají za to, že použití výrazů „s“ a „prostřednictvím“ svědčí o tom, že partner v rámci společného označování i zástupce se musí podílet na vydávání platebních karet, což podle nich vyplývá ze vzájemného vztahu mezi těmito ustanoveními a ostatními ustanoveními téhož nařízení.

81. Jak jsem již uvedl výše, tento názor, který ve skutečnosti nevychází z čistě terminologické analýzy, nýbrž ze systematického hlediska, jímž se budu zabývat v následujících bodech, nesdílím.

2. Systematické a teleologické kritérium výkladu

82. Britská vláda a Amex se ve skutečnosti řídí systematickým výkladem pojmů „vydavatel“ a „vydávání platebních karet“, které jsou uvedeny v čl. 2 bodě 2 a v bodě 29 odůvodnění ( 37 ) nařízení. Z těchto pojmů vyvozují závěr, že pokud partneři v rámci společného označování nebo zástupci nezpřístupňují platební karty plátci, neautorizují transakce na terminálech a jejich ekvivalentech a nezaručují akceptantovi platbu v případě uskutečněných transakcí, nemohou být považováni za subjekty, s nimiž (nebo prostřednictvím nichž) vydává třístranné schéma karetní platební prostředky.

83. Amex a britská vláda v témže duchu dodávají, že pokud partner v rámci společného označování nebo zástupce omezí svou činnost na samotnou distribuci platebních karet, poskytování technických služeb nebo pouhé zpracování a uchovávání údajů, nejedná jako vydavatel, což podle nich znamená, že ujednání o rozšíření třístranných schémat nespadá do působnosti čl. 1 odst. 5 a čl. 2 bodu 18 nařízení, takže je nelze postavit na roveň čtyřstranným schématům.

84. Podle názoru britské vlády a Amex vyplývá tentýž závěr i z bodu 28 odůvodnění nařízení ( 38 ), podle něhož lze postavit na roveň čtyřstranným schématům pouze ta třístranná schémata, která využívají jiného poskytovatele platebních služeb jakožto vydavatele či akceptanta. Ujednání s partnery v rámci společného označování nebo se zástupci, kteří nejednají jako vydavatelé nebo akceptanti platebních karet, zde uvedena nejsou, což podle mínění výše uvedených účastníků řízení znamená, že v těchto případech neexistují žádné implicitní poplatky, které by mohly být postaveny na roveň mezibankovním poplatkům. Nejsou tudíž žádné důvody k tomu, aby tato ujednání byla považována za čtyřstranná schémata.

85. Amex dodává, že její výklad čl. 1 odst. 5 je v souladu s logikou daného ustanovení, neboť je podle něj nutné, aby ve všech třech případech, jež toto ustanovení uvádí, působil kromě třístranného schématu ještě další poskytovatel platebních služeb, který by získával poplatky, což by vedlo k tomu, že by těmto případům bylo přiznáno stejné zacházení, jaké je přiznáváno čtyřstranným schématům.

86. Já se naopak domnívám, že závěry vyplývající z výše uvedeného výkladu pojmů „vydávání“ (platebních karet), „společné označování“ a „zástupce“ nejsou v souladu s kontextem, systematikou ani cíli nařízení. Na rozdíl od ostatních pojmů nejsou totiž výše uvedené pojmy v daném ustanovení nijak definovány, takže podle ustálené judikatury Soudního dvora musí být vykládány autonomním a jednotným způsobem v celé Unii, neboť neobsahují žádný výslovný odkaz na právo členských států za účelem vymezení svého smyslu a dosahu ( 39 ).

87. Jak jsem již uvedl výše, čl. 1 odst. 5 a čl. 2 bod 18 nařízení nerozlišují mezi případy rozšíření (prostřednictvím společného označování nebo prostřednictvím zástupce), v nichž je partner nebo zástupce poskytovatelem platebních služeb, který vydává nebo akceptuje karetní platební prostředky, na jedné straně a případy, kdy tento partner nebo zástupce vykonává pouze činnosti jiného druhu, na straně druhé. Komise správně zdůraznila, že toto rozlišování vyplývá z výkladu, který podává Amex, avšak tam, kde norma nerozlišuje, nesmí tak činit ani ten, kdo podává její výklad.

88. V neprospěch tohoto rozlišování hovoří skutečnost, že definice pojmu „společné označování (‚co-branding‘)“, která je uvedena v čl. 2 odst. 32 nařízení ( 40 ), jej nezmiňuje. V tomto ustanovení je naopak uvedeno, že společným označováním se rozumí umístění jedné značky platebního schématu (například Amex) a přinejmenším „jedné značky, která není značkou platebního schématu“ a patří podniku, který není poskytovatelem finančních služeb ( 41 ).

89. Rozlišení obou typů rozšíření podle toho, zda partner v rámci společného označování nebo zástupce jedná jako finanční instituce, vychází kromě toho z výkladu čl. 1 odst. 5 a čl. 2 bodu 18 nařízení ve spojení s bodem 29 odůvodnění téhož nařízení, což rovněž nepovažuji za přesvědčivé.

90. Výše uvedené články doslovně odkazují na třístranné schéma, které „vydává karetní platební prostředky s partnerem v rámci společného označování (‚co-branding‘) nebo prostřednictvím zástupce“. Platební prostředky tudíž vydávají třístranná schémata. Výše uvedená ustanovení neobsahují nic, co by nasvědčovalo tomu, že povinnost vydávat nebo akceptovat karetní platební prostředky náleží partnerům v rámci společného označování nebo zástupcům.

91. Jak vysvětluje předkládající soud v bodech 29 až 31 předkládacího rozhodnutí, nejčastěji se vyskytujícími formami třístranných schémat rozšířených prostřednictvím společného označování nebo prostřednictvím zástupce jsou schémata uzavřená s podniky, jež nejsou poskytovateli finančních služeb ( 42 ). Díky těmto rozšířením mohou oba subjekty provádět společný marketing, přičemž si vzájemně zpřístupňují své databáze klientů a pobízejí ke spotřebě zboží a služeb, které nabízejí. Využití tohoto druhu rozšíření je pro třístranná schémata platebních karet významným prostředkem k získání nových klientů, neboť na rozdíl od čtyřstranných schémat nespolupracují s jinými finančními institucemi.

92. Jak upozorňuje Komise, při použití systematického výkladu je navíc nutné brát v potaz pojmy „čistá náhrada“ a „mezibankovní poplatek“, které jsou definovány v čl. 2 bodech 10 a 11 nařízení, jakož i implicitní mezibankovní poplatky zmiňované v bodě 31 odůvodnění ( 43 ), společně se zákazem obcházení mezních hodnot (článek 5).

93. Systematický výklad výše uvedených ustanovení nasvědčuje tomu, že pojem „mezibankovní poplatek“ by měl být chápán v širokém smyslu. V opačném případě by totiž třístranná schémata mohla velmi snadno obcházet ustanovení omezující výši těchto poplatků, a to používáním různých druhů nepřímých odměn a náhrad. Na toto obcházení upozorňuje článek 5 nařízení, který zavádí široké pojetí výše uvedeného pojmu: mezibankovní poplatek zahrnuje jakékoli sjednané protiplnění, včetně čisté náhrady, jehož cíl nebo účinek je rovnocenný mezibankovnímu poplatku a které obdrží akceptant nebo jakýkoli jiný prostředník v rámci platebních transakcí či souvisejících činností.

94. Pojem „mezibankovní poplatek“ by tudíž měl zahrnovat celkovou čistou částku plateb, slev či pobídek, jež zaplatí určité schéma podniku, s nímž spolupracuje v rámci společného označování, zástupci nebo oběma těmto subjektům (čistá náhrada). Jinými slovy, musí zahrnovat veškeré přímo či nepřímo zaplacené poplatky či protiplnění. Bod 31 odůvodnění nařízení odkazuje na přímá (tj. odvozená od objemu či specifická pro určité transakce) i nepřímá protiplnění (například marketingové pobídky, bonusy či rabaty za dosažení určitých transakčních objemů atd.). Zmiňuje konkrétně zisk vydavatelů plynoucí ze zvláštních programů prováděných společně vydavateli a schématy platebních karet.

95. Mám za to, že poplatky, které může třístranné schéma přímo či nepřímo platit podnikům nebo zástupcům, s nimiž uzavře ujednání o rozšíření, mají cíl a účinek rovnocenný náhradám, které jsou součástí mezibankovních poplatků u čtyřstranných schémat ( 44 ).

96. Z logiky a cíle nařízení vyplývá, že vyplatí-li třístranné schéma náhradu třetí osobě, s níž spolupracuje (tak je tomu v případě podniků v rámci společného označování nebo v případě zástupců), je výše této náhrady přenesena do ceny služby a zaplacena spotřebitelem. Je pravda, že jde o nepřímé náhrady, které představují protiplnění za zpřístupnění databáze klientů spolupracujících podniků, avšak i přesto se jedná o poplatky, jejichž účinek je rovnocenný mezibankovním poplatkům používaným u čtyřstranných schémat nebo u nepravých třístranných schémat.

97. V případě třístranných schémat rozšířených prostřednictvím společného označování nebo prostřednictvím zástupce neexistují nadto důvody, jimiž lze ospravedlnit neuplatnění mezních hodnot mezibankovních poplatků v případě pravých třístranných schémat.

98. Pokud je styk se spotřebiteli karetních platebních služeb navazován s pomocí zprostředkovatelů (na rozdíl od pravých třístranných schémat), hrozí nebezpečí stanovení příliš vysokých poplatků, které by partneři v rámci společného označování a zástupci mohli přenášet na spotřebitele zvýšením ceny za karetní platební služby. Totéž nebezpečí existuje i u čtyřstranných schémat spolupracujících s jinými finančními institucemi.

99. Snížení těchto implicitních mezibankovních poplatků se v obou těchto případech řídí podle mého názoru stejnou myšlenkou. Článek 1 odst. 5 a čl. 2 bod 18 nařízení je tedy nutné vykládat v tom smyslu, že třístranná schémata rozšířená prostřednictvím společného označování a prostřednictvím zástupce musí být postavena na roveň čtyřstranným schématům.

100. K témuž závěru dospějeme, uvážíme-li nutnost zajistit poctivou hospodářskou soutěž mezi jednotlivými schématy platebních karet, která představuje další významný prvek systematického i teleologického výkladu nařízení.

101. Pokud by byly mezní hodnoty uplatněny pouze na mezibankovní poplatky čtyřstranných schémat a současně ponechána naprostá volnost v určování výše poplatků třístranným schématům rozšířeným prostřednictvím společného označování nebo prostřednictvím zástupce, posledně jmenovaná schémata by byla zvýhodněna, neboť by mohla získávat třetí osoby za účelem šíření svých platebních karet za příznivějších podmínek.

102. Rozšířená třístranná schémata, na něž by se nevztahovaly mezní hodnoty stanovené pro čtyřstranná schémata, by byla bezdůvodně zvýhodněna, neboť by získala více příležitostí k odměňování podniků, s nimiž spolupracují při uvádění svých platebních karet na trh ( 45 ). Lze si dokonce představit situaci, v níž by bankovní instituce jednala jako zástupce třístranného schématu a nepodílela by se přitom ani na vydávání platebních karet ani na akceptaci plateb, aby získala vyšší poplatky ( 46 ).

103. S ohledem na menší míru zastoupení třístranných schémat bylo těmto schématům uděleno příznivější zacházení v případech, kdy jednají bez účasti zprostředkovatele. Toto příznivější zacházení spočívající v oprávnění sjednávat s obchodníky poplatky bez omezení, jimž podléhají čtyřstranná schémata, jim nařízení přiznalo právě proto, aby byla posílena hospodářská soutěž v odvětví karetních plateb. Tato soutěžní výhoda je však neodůvodněná v případě nepravých třístranných schémat nebo v případě třístranných schémat s účastí partnera v rámci společného označování nebo zástupce ( 47 ), neboť v těchto schématech působí zprostředkovatel, kterého je schéma povinno odměňovat, a musí být uplatněny mezní hodnoty mezibankovních poplatků nebo rovnocenných poplatků. V tomto ohledu jsou si vlastnosti obou těchto schémat velmi podobné ( 48 ), takže postrádá smyslu, aby bylo jedno schéma zvýhodňováno na úkor druhého.

104. Z výše uvedeného tedy vyplývá, že čl. 1 odst. 5 a čl. 2 bod 18 nařízení musí být vykládány v tom smyslu, že třístranné schéma, které vydává karetní platební prostředky s partnerem v rámci společného označování („co-branding“) nebo prostřednictvím zástupce, musí být považováno za čtyřstranné schéma bez ohledu na to, zda se partner nebo zástupce podílí na vydávání karetních platebních prostředků nebo akceptaci karetních platebních transakcí.

D. Druhá otázka: platnost čl. 1 odst. 5 a čl. 2 bodu 18 nařízení

105. Postavení na roveň, které jsem právě navrhl, nám otevírá cestu ke druhé otázce, kterou předkládající soud položil právě pro případ, který tímto nastal. Argumenty, které uvádí v souvislosti s platností výše uvedených ustanovení nařízení, souvisí s povinností uvést odůvodnění, kterou stanoví článek 296 SFEU, jakož i se zásadou proporcionality a s existencí případného zjevně nesprávného posouzení ze strany unijního normotvůrce.

106. Předesílám, že žádný z výše uvedených důvodů neplatnosti nepovažuji za podložený. Pokusím se při jejich analýze příliš neopakovat to, co jsem již uvedl v předchozích bodech.

1. Nedostatek odůvodnění

107. Na základě tvrzení, jež vznesla Amex, pochybuje předkládající soud o tom, zda jsou čl. 1 odst. 5 a čl. 2 bod 18 nařízení odůvodněny. Z ustanovení tohoto nařízení ani z bodů jeho odůvodnění nelze vyvodit, z jakých důvodů by měla být třístranná schémata rozšířená prostřednictvím společného označování („co-branding“) a prostřednictvím zástupce postavena na roveň čtyřstranným schématům.

108. Přesněji řečeno, některé z těchto bodů odůvodnění vysvětlují, proč byly stanoveny mezní hodnoty mezibankovních poplatků, nikoli však to, proč musí být tytéž mezní hodnoty uplatňovány na ujednání o společném označování („co-branding“) nebo o zastupování, jež uzavírají třístranná schémata. Bod 28 odůvodnění sice uvádí důvody, z nichž má být za určitých okolností působnost ustanovení tohoto nařízení, která se týkají čtyřstranných schémat, rozšířena na třístranná schémata, avšak nezmiňuje přitom (a to ani implicitně) uzavřená ujednání o společném označování („co-branding“) nebo o zastupování.

109. V předkládacím rozhodnutí se uvádí, že důvody tohoto rozšíření nejsou uvedeny ani v návrhu nařízení, ani v posouzení dopadu ( 49 ), které jej doprovází. V rámci přípravných prací byla dokonce dávána přednost tomu, aby regulační omezení, jež nařízení stanoví pro čtyřstranná schémata, nebyla ukládána i rozšířeným třístranným schématům, a to s ohledem na takové faktory, jako je nízký podíl posledně jmenovaných schémat na trhu, omezené vyhlídky na nárůst tohoto podílu a zaměření na zvláštní skupiny klientů ( 50 ).

110. Výkladu povinnosti odůvodnit unijní normativní akty, která vyplývá z čl. 296 odst. 2 SFEU, se již Soudní dvůr vyčerpávajícím způsobem věnoval. Z ustálené judikatury vyplývá, že ačkoli musí být odůvodnění aktu jasné a jednoznačné, není potřeba, aby toto odůvodnění uvádělo veškeré relevantní skutkové nebo právní okolnosti. Dodržení povinnosti uvést odůvodnění musí být kromě toho posuzováno nejen s ohledem na znění aktu, ale rovněž s ohledem na jeho kontext a na všechna právní pravidla upravující dotčenou oblast ( 51 ).

111. Jedná-li se o akt s obecnou působností, může se odůvodnění omezit na uvedení celkové situace, jež vedla k jeho přijetí, a dále obecných cílů, o jejichž dosažení usiluje. Soudní dvůr rovněž opakovaně prohlásil, že pokud z aktu s obecnou působností vyplývá podstata cíle sledovaného orgánem, bylo by zbytečné požadovat zvláštní odůvodnění pro každou technickou volbu, kterou tento orgán provedl ( 52 ).

112. Pokud jde o zacházení přiznané rozšířeným třístranným schématům, ve světle výše uvedené judikatury jsem neshledal v nařízení žádnou vadu odůvodnění, jíž by mohla být dotčena jeho platnost. Body odůvodnění (zvláště pak bod 28 odůvodnění), které jsem citoval v souvislosti s analýzou první předběžné otázky, umožňují pochopit logiku, z níž vychází postavení rozšířených třístranných schémat na roveň čtyřstranným schématům. Uznávají to ve svých vyjádřeních i portugalská vláda, Komise, Rada a Parlament.

113. Jestliže nebylo toto postavení na roveň uvedeno v rámci přípravných prací k nařízení (posouzení dopadu a návrh Komise), je tomu tak proto, že bylo doplněno až později, během postupu vedoucího k přijetí tohoto nařízení, na návrh Evropského parlamentu, což je naprosto legitimní.

114. Výše uvedené body odůvodnění přiměřeně vysvětlují nezbytnost harmonizace a omezení výše mezibankovních poplatků uplatňovaných v rámci karetních platebních transakcí, s odkazem na rozdíly mezi jednotlivými členskými státy a nemožnost jejich řešení uplatňováním právních předpisů na ochranu hospodářské soutěže.

115. Konkrétně bod 28 odůvodnění, který byl vložen na návrh Evropského parlamentu během postupu přijímání nařízení společně s poslední větou čl. 1 odst. 5 a čl. 2 bodu 18, dostatečně objasňuje rozdíl mezi čtyřstrannými a třístrannými schématy. Nejprve uznává existenci implicitních mezibankovních poplatků a následně dodává, že v zájmu vytvoření rovných podmínek hospodářské soutěže musí být třístranná schémata, která spolupracují s jinými poskytovateli služeb, postavena na roveň čtyřstranným schématům.

116. Posledním článkem zmíněného řetězce odůvodnění je bod 31 odůvodnění, v němž je zdůrazněn význam zákazu obcházení mezních hodnot mezibankovních poplatků. Uvádí se v něm, že k tomuto obcházení by mohlo docházet, pokud by za mezibankovní poplatky nebyly považovány veškeré přímé či nepřímé platby, které může schéma platebních karet odvádět subjektům, které s ním spolupracují při provádění karetních platebních transakcí.

117. Mám za to, že výše uvedená odůvodnění, jež obsahuje nařízení, jsou přiměřená a více než dostatečně splňují povinnost odůvodnit akty s obecnou působností, kterou definoval Soudní dvůr. Vysvětlují celkovou situaci, která vedla k přijetí nařízení, i cíle, jichž by mělo toto nařízení dosáhnout. Odkazují i na většinu technických rozhodnutí obsažených v tomto nařízení, přičemž není nezbytné, aby uváděla úplně všechny.

118. Mám-li být konkrétnější, rozhodnutí postavit třístranná schémata rozšířená prostřednictvím společného označování nebo prostřednictvím zástupce na roveň čtyřstranným schématům je patrné zvláště z bodů 28 a 31 odůvodnění. Nařízení tedy není stiženo žádnou vadou odůvodnění, která by mohla být příčinou jeho neplatnosti.

2. Zjevně nesprávné posouzení

119. Předkládající soud dále vyjadřuje pochybnosti ohledně platnosti nařízení, i tentokrát s využitím argumentů, které vznesla Amex, přičemž uvádí, že se unijní orgány mohly při přijímání tohoto nařízení dopustit zjevně nesprávného posouzení tím, že postavily sporná schémata na roveň.

120. Podle ustálené judikatury Soudního dvora je třeba unijnímu normotvůrci přiznat širokou posuzovací pravomoc v oblastech, které z jeho strany předpokládají rozhodnutí politické, ekonomické a sociální povahy a v jejichž rámci má provést komplexní posouzení. Legalita opatření přijatého v těchto oblastech tak může být dotčena pouze zjevně nepřiměřeným charakterem takového opatření ve vztahu k cíli, který hodlá příslušný orgán sledovat ( 53 ).

121. Podle mého mínění se unijní orgány tím, že do nařízení vložily čl. 1 odst. 5 a čl. 2 bod 18, nedopustily nesprávného posouzení (tím méně pak zjevně nesprávného posouzení). Argumenty, jimiž vyjadřuje Amex ( 54 ) svůj nesouhlas s rozhodnutím unijního normotvůrce postavit třístranná schémata rozšířená prostřednictvím společného označování a prostřednictvím zástupce na roveň čtyřstranným schématům, odrážejí její zájem na tom, aby k tomuto postavení na roveň nedošlo, neboť omezuje její možnosti soutěžit se schématy Visa a MasterCard.

122. Unijní orgány nicméně během legislativního procesu důkladně zvážily veškeré důvody pro i proti, aby se nakonec přiklonily k těm, které hovoří ve prospěch postavení na roveň. Je nepochybné, že v oblasti legislativní politiky mohou příslušné unijní orgány takové rozhodnutí legitimně přijmout, mají-li za to, že v konkrétním velmi specifickém hospodářském odvětví (jakým je odvětví mezibankovních poplatků uplatňovaných v souvislosti s karetními platebními transakcemi) je tou nejvhodnější volbou.

123. Jak vysvětlují Rada a Evropský parlament, pokud by třístranná schémata rozšířená prostřednictvím společného označování nebo prostřednictvím zástupce nepodléhala omezením, jež stanoví nařízení, v porovnání se čtyřstrannými schématy by tím získala v takových případech, kdy se rozdíly mezi zmíněnými schématy stírají, neodůvodněnou soutěžní výhodu. Kromě toho by tím vznikl prostor pro obcházení mezních hodnot mezibankovních poplatků.

124. Je zjevné, že toto rozhodnutí přijaté v oblasti legislativní politiky mohou jeho adresáti kritizovat. Pokud však jako v projednávaném případě bylo toto rozhodnutí přijato v rámci široké posuzovací pravomoci, která náleží unijnímu normotvůrci, a po náležitém posouzení dotčených zájmů, argumenty vznesené společností Amex jej nemohou zbavit jeho věrohodnosti a v žádném případě z nich neplyne, že by toto rozhodnutí bylo stiženo zjevně nesprávným posouzením.

3. Porušení zásady proporcionality

125. Předkládající soud, opět na základě tvrzení, jež vznesla Amex, vyjadřuje pochybnosti o postavení třístranných schémat rozšířených prostřednictvím společného označování nebo prostřednictvím zástupce na roveň čtyřstranným schématům, tentokrát však z hlediska zásady proporcionality.

126. Amex je toho názoru, že tato rozšíření, jež sjednávají třístranná schémata s partnery nebo zástupci, představují rozumný a přiměřený nástroj dosažení cílů nařízení. Postavení na roveň čtyřstranným schématům nutí třístranná schémata k drastickému snižování cen, k němuž nejsou žádné relevantní důvody. Tato zátěž je podle jejího mínění zjevně nepřiměřená a není způsobilá ani nezbytná k tomu, aby zajistila splnění cílů sledovaných nařízením, což znamená, že je v rozporu se zásadou proporcionality (článek 5 SEU a článek 5 Protokolu č. 2). V důsledku toho je neplatná.

127. Podle ustálené judikatury Soudního dvora zásada proporcionality vyžaduje, aby akty unijních orgánů byly způsobilé k dosažení legitimních cílů sledovaných dotčenou právní úpravou a nepřekračovaly meze toho, co je nezbytné k dosažení těchto cílů, přičemž se rozumí, že pokud se nabízí volba mezi několika přiměřenými opatřeními, je třeba zvolit nejméně omezující opatření a způsobené nevýhody nesmějí být nepřiměřené vzhledem ke sledovaným cílům ( 55 ).

128. Soudní dvůr má jen omezenou možnost přezkoumat splnění požadavků vyplývajících ze zásady proporcionality. Z ustálené judikatury Soudního dvora vyplývá, že je třeba přiznat unijnímu normotvůrci širokou posuzovací pravomoc v takových oblastech, jež předpokládají jeho volby jak politické, tak ekonomické či sociální povahy a v nichž má provést komplexní posouzení. Nejedná se tedy o určení, zda opatření přijaté v takové oblasti zákonodárcem bylo jedinou nebo nejlepší možností, neboť legalita takového opatření může být dotčena pouze jeho zjevně nepřiměřeným charakterem ve vztahu k cíli, který hodlají příslušné orgány sledovat ( 56 ).

129. Domnívám se tudíž, že pokud unijní orgány postavily třístranná schémata rozšířená prostřednictvím společného označování nebo prostřednictvím zástupce na roveň čtyřstranným schématům, neporušily tím ani požadavky vyplývající ze zásady proporcionality v té podobě, jak je vykládá Soudní dvůr.

130. I za cenu rizika, že se budu opakovat, znovu připomínám, že cílem nařízení je snížit míru, v níž jsou náklady na karetní platební transakce, zvláště pak mezibankovní poplatky, přenášeny na spotřebitele. Vzhledem k tomu, že tyto náklady nebylo možné snížit uplatněním právních předpisů na ochranu hospodářské soutěže a že jejich výše se v jednotlivých členských státech značně lišila, rozhodl se unijní normotvůrce omezit je stanovením mezních hodnot ex lege. Mezibankovní poplatky jsou snadno rozeznatelné v rámci karetních platebních transakcí uskutečňovaných čtyřstrannými schématy, na něž je nařízení použitelné v plném rozsahu, a naopak neexistují u třístranných schémat, takže posledně jmenovaná schémata jsou sice povinna splnit ostatní podmínky stanovené nařízením, avšak zmíněná omezení se na ně nevztahují.

131. Tato výjimka byla omezena na pravá třístranná schémata, tj. taková schémata, která nespolupracují s žádnou třetí osobou a u nichž nevznikají žádné mezibankovní poplatky ani jiné rovnocenné poplatky. Unijní normotvůrce měl však za to, že v případě účasti třetí osoby musí třístranné schéma této osobě poskytnout odměnu, která by mohla mít účinek rovnocenný mezibankovním poplatkům. Tak je tomu ve všech třech případech uvedených v čl. 1 odst. 5 a čl. 2 bodě 18 nařízení, tj. v případech, kdy třístranné schéma spolupracuje se třetími osobami na základě licence na vydávání karetních platebních prostředků nebo akceptaci karetních platebních transakcí nebo na základě rozšíření prostřednictvím společného označování („co-branding“) nebo prostřednictvím zástupce.

132. Jak uvedly Rada, Komise a Parlament ve svých písemných vyjádřeních, tento postup unijního normotvůrce nepředstavuje přijetí opatření, které by bylo zjevně nepřiměřené ve vztahu ke sledovanému cíli. Postavení na roveň, které bylo provedeno výše popsaným způsobem, je v souladu se zásadou proporcionality, neboť se jedná o opatření způsobilé k zavedení rovných podmínek hospodářské soutěže mezi jednotlivými schématy platebních karet, která svou podnikatelskou činnost rozšiřují s pomocí třetích osob, jež odměňují ( 57 ) mezibankovními poplatky nebo poplatky s rovnocenným účinkem. Domnívám se rovněž, že toto opatření je vhodné, nezbytné a přiměřené k tomu, aby zabránilo obcházení mezních hodnot mezibankovních poplatků.

133. A konečně Amex uvádí, že toto postavení na roveň představuje nepřiměřené opatření, které je v rozporu s právem na svobodu podnikání, kterou chrání článek 16 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“). Její tvrzení však podle mne nemůže obstát.

134. Svoboda podnikání vykládaná ve světle čl. 52 odst. 1 Listiny není neslučitelná s regulací. Její výkon může být omezen, avšak tato omezení musí být stanovena zákonem, musí respektovat podstatu této svobody a musí být nezbytná a skutečně odpovídat cílům obecného zájmu, které uznává Unie, nebo potřebě ochrany práv a svobod druhého ( 58 ).

135. Zavedení mezních hodnot mezibankovních poplatků, které vyplývá z nařízení, má chránit zájem spotřebitelů, konkrétně zabránit tomu, aby karetní platební transakce vedly k neodůvodněnému zvyšování cen, na nějž jsem poukázal výše.

136. Stejně jako všechna ostatní omezení zavedená tímto nařízením nemůže ani výše uvedené omezení narušit podstatu svobody podnikání pouhou okolností, že je rozšířeno na určitou kategorii třístranných schémat srovnatelných se čtyřstrannými schématy. Není mi jasné, proč by měla být v případě posledně jmenovaných schémat svoboda podnikání dodržena a v případě prvně jmenovaných schémat nikoli.

137. Jedná se o pouhé regulační opatření přijaté v odvětví, pro nějž jsou charakteristické zásahy orgánů veřejné moci, s cílem zajistit lepší fungování trhu a chránit uživatele platebních karet. Kromě toho je třeba vzít v potaz to, že mezní hodnoty mezibankovních poplatků vypočetl unijní normotvůrce na základě tzv. „testu neutrality obchodníka“ ( 59 ), a to právě s cílem nenarušit hospodářskou životaschopnost schémat platebních karet.

138. V každém případě je nutné připomenout, že čl. 1 odst. 5 a čl. 2 bod 18 nařízení stanoví ve prospěch třístranných schémat přechodné období, které trvá až do 9. prosince 2018.

139. V rámci výše uvedené analýzy tedy nebyly odhaleny žádné skutečnosti, kterými by mohla být dotčena platnost čl. 1 odst. 5 a čl. 2 bodu 18 nařízení.

IV. Závěry

140. S ohledem na výše uvedené navrhuji Soudnímu dvoru, aby předběžné otázky položené High Court of Justice of England & Wales, Queen’s Bench Division (Administrative Court) (Nejvyšší soud pro Anglii a Wales, Královské oddělení – Správní soud, Spojené království) nepřipustil, a podpůrně, aby na ně odpověděl následovně: „1) Článek 1 odst. 5 a čl. 2 bod 18 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2015/751 ze dne 29. dubna 2015 o mezibankovních poplatcích za karetní platební transakce musí být vykládány v tom smyslu, že třístranné schéma platebních karet, které vydává karetní platební prostředky s partnerem v rámci společného označování (‚co-branding‘) nebo prostřednictvím zástupce, musí být považováno za čtyřstranné schéma platebních karet bez ohledu na to, zda se partner nebo zástupce podílí na vydávání karetních platebních prostředků nebo akceptaci karetních platebních transakcí. 2) Nebyly odhaleny žádné skutečnosti, kterými by mohla být dotčena platnost čl. 1 odst. 5 a čl. 2 bodu 18 nařízení 2015/751.“

( 1 ) – Původní jazyk: španělština.

( 2 ) – Výraz „poplatek“ používám v tomto stanovisku v širokém slova smyslu, přestože se v dalších bodech budu zabývat i jeho charakteristikami a dílčími kategoriemi. Jedna z těchto dílčích kategorií (která je relevantní v projednávaném sporu) bývá zpravidla označována výrazem „mezibankovní poplatek“.

( 3 ) – Multilateral interchange fee; dále jen „MIF“.

( 4 ) – Rozsudek ze dne 11. září 2014, MasterdCard v. Komise (C‑382/12 P, EU:C:2014:2201).

( 5 ) – Synonymy používanými pro označení „schémat platebních karet“ jsou výrazy „sítě platebních karet“ nebo „systémy platebních karet“.

( 6 ) – Nařízení Evropského parlamentu a Rady ze dne 29. dubna 2015 o mezibankovních poplatcích za karetní platební transakce (Úř. věst. 2015, L 123, s. 1; dále jen „nařízení“).

( 7 ) – Ministerstvo financí a hospodářství je správním orgánem, který je ve Spojeném království pověřen uplatňováním nařízení.

( 8 ) – V této písemnosti, kterou připravili účastníci řízení, jsou uvedeny důvody, které vedly k podání žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, jakož i otázky, které by měly být vzneseny.

( 9 ) – Rozsudky ze dne 10. prosince 2002, British American Tobacco (Investments) a Imperial Tobacco (C‑491/01, EU:C:2002:741, body 32 až 41), ze dne 3. června 2008, Intertanko a další (C‑308/06, EU:C:2008:312, body 30 až 35), ze dne 8. července 2010, Afton Chemical (C‑343/09, EU:C:2010:419, body 13 až 26), ze dne 4. května 2016, Philip Morris Brand a další (C‑547/14, EU:C:2016:325, body 30 až 36), a ze dne 4. května 2016, Pillbox 38 (C‑477/14, EU:C:2016:324, body 14 až 31).

( 10 ) – Děje se tak například ve sporech, v nichž byla zpochybněna platnost nebo výklad některých směrnic, ještě než uplynula lhůta stanovená pro jejich provedení do vnitrostátního právního řádu.

( 11 ) – Z ustálené judikatury vyplývá, že je věcí pouze vnitrostátního soudu, který rozhoduje spor a musí nést odpovědnost za přijaté soudní rozhodnutí, posoudit s ohledem na zvláštnosti věci jak nezbytnost rozhodnutí o předběžné otázce pro vydání jeho rozsudku, tak relevanci otázek, které klade Soudnímu dvoru. Jestliže se tedy položené otázky týkají výkladu nebo platnosti normy unijního práva, je Soudní dvůr v zásadě povinen rozhodnout. Z toho vyplývá, že k otázkám týkajícím se unijního práva se váže domněnka relevance. Soudní dvůr může odmítnout rozhodnout o předběžné otázce podané vnitrostátním soudem pouze tehdy, pokud je zjevné, že výklad nebo posouzení platnosti unijního pravidla, o které vnitrostátní soud žádá, nemají žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení, jestliže se jedná o hypotetický problém nebo také pokud Soudní dvůr nedisponuje skutkovými nebo právními poznatky nezbytnými pro užitečnou odpověď na otázky, které jsou mu položeny [rozsudky ze dne 16. června 2015, Gauweiler a další (C‑62/14, EU:C:2015:400, body 24 a 25), ze dne 4. května 2016, Pillbox 38 (C‑477/14, EU:C:2016:324, body 15 a 16), ze dne 5. července 2016, Ognyanov (C‑614/14, EU:C:2016:514, body 19), ze dne 15. listopadu 2016, Ullens de Schooten (C‑268/15, EU:C:2016:874, bod 54), a ze dne 28. března 2017, Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236, body 50 a 155)].

( 12 ) – Viz poznámka pod čarou 9.

( 13 ) – Jedním z případů, kdy byla připuštěna předběžná otázka týkající se nařízení, která byla položena v britském řízení judicial review, byla věc, v níž byl vydán rozsudek ze dne 8. června 2010, Vodafone a další (C‑58/08, EU:C:2010:321). Ve zmíněném případě se provozovatelé mobilních telefonních sítí obrátili na High Court of Justice of England & Wales, Queen’s Bench Division (Administrative Court) (Nejvyšší soud pro Anglii a Wales, Královské oddělení – Správní soud, Spojené království), aby napadli Mobile Roaming Regulations 2007 (nařízení o roamingu v mobilních telefonních službách), které umožňovalo, aby určitá ustanovení nařízení (ES) č. 717/2007 zakládala účinky ve Spojeném království. Je však třeba zdůraznit, že se výše uvedený případ lišil od projednávané věci zaprvé tím, že návrh, který v něm byl podán, byl namířen proti vnitrostátním předpisům provádějícím nařízení, a zadruhé tím, že v něm existoval skutečný spor mezi provozovateli mobilních telefonních sítí a britským správním orgánem. Posledně jmenovaný správní orgán považoval návrh za nepodložený a nesouhlasil s položením předběžných otázek.

( 14 ) – Článek 13 nařízení opravňuje členské státy k tomu, aby určily příslušné vnitrostátní orgány, které jej budou uplatňovat. Kromě toho je vyzývá, aby po příslušných orgánech požadovaly sledování dodržování jednotlivých ustanovení tohoto nařízení, a to za účelem zabránění pokusům poskytovatelů platebních služeb o obcházení tohoto nařízení. Článek 14 ukládá navíc členským státům povinnost zavést sankce za porušování tohoto nařízení.

( 15 ) – Příkladem je rozsudek ze dne 8. června 2010, Vodafone a další (C‑58/08, EU:C:2010:321).

( 16 ) – Na druhé straně anglického znění předkládacího rozhodnutí je uvedeno toto: „And upon permission to proceed with the claim for judicial review having been granted by the Order of Mr Justice Blake of 24 September 2015“.

( 17 ) – Jak je uvedeno v ustálené judikatuře, vzhledem k tomu, že základem řízení u Soudního dvora je předkládací rozhodnutí, je nezbytné, aby vnitrostátní soud vylíčil v samotném předkládacím rozhodnutí skutkový a právní rámec sporu v původním řízení a podal alespoň minimální vysvětlení k důvodům volby ustanovení unijního práva, o jejichž výklad žádá, a k souvislosti, kterou spatřuje mezi těmito ustanoveními a vnitrostátními právními předpisy použitelnými na spor [viz zejména rozsudek ze dne 10. března 2016, Safe Interenvíos (C‑235/14, EU:C:2016:154, bod 115), a usnesení ze dne 8. září 2006, Google Ireland (C‑322/15, EU:C:2016:672, bod 18)].

( 18 ) – Okolnost, že předkládající soud neuvedl předem určitá posouzení, nemusí vést nutně k nepřípustnosti žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, pokud Soudní dvůr i přes tento nedostatek dospěje na základě údajů vyplývajících ze spisu k závěru, že je schopen poskytnout předkládajícímu soudu užitečnou odpověď [v tomto smyslu viz usnesení ze dne 8. září 2006, Google Ireland (C‑322/15, EU:C:2016:672, bod 24), a rozsudek ze dne 28. ledna 2016, CASTA a další (C‑50/14, EU:C:2016:56, bod 48 a citovaná judikatura)].

( 19 ) – Tuto kritiku Soudní dvůr zamítl v rozsudku ze dne 8. července 2010, Afton Chemical (C‑343/09, EU:C:2010:419, body 13 až 26).

( 20 ) – Z ustálené judikatury vyplývá, že pokud má jednotlivec nespornou aktivní legitimaci k napadení unijního normativního aktu podáním žaloby na neplatnost, nemůže se dovolávat jeho neplatnosti v rámci řízení o předběžné otázce [v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 9. března 1994, TWD Textilwerke Deggendorf (C‑188/92, EU:C:1994:90, body 23 až 25), ze dne 15. února 2001, Nachi Europe (C‑239/99, EU:C:2001:101, body 36 a 37), ze dne 29. června 2010, E a F (C‑550/09, EU:C:2010:382, bod 46), a ze dne 28. března 2017, Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236, bod 128)].

( 21 ) – Pro větší přehlednost budu tyto subjekty označovat pojmem „vydávající banka“, přestože vydavateli platebních karet mohou být i jiné finanční instituce.

( 22 ) – Viz analýza, kterou provedl Guibert Echenique, S., „Consideraciones críticas sobre la legislación de tasas de intercambio en las operaciones de pago con tarjeta de crédito y débito“, Diario La Ley, č. 8566, 22. června 2015, s. 1 až 3.

( 23 ) – Viz popis těchto schémat v rozsudku ze dne 11. září 2014, MasterdCard v. Komise (C‑382/12 P, EU:C:2014:2201, bod 4), v rozsudku ze dne 24. května 2012, MasterCard a další v. Komise (T‑111/08, EU:T:2012:260, bod 17), a v rozhodnutí Rady C(2007) 6474 final ze dne 19. prosince 2007, v řízení podle článku 81 [ES] a článku 53 Dohody o EHP (věci COMP/34.579 – MasterCard, COMP/36.518 – EuroCommerce, COMP/38.580 – Commercial Cards), body odůvodnění 234 až 249.

( 24 ) – Například platební karta schématu Amex, která je uváděna na trh se společným označením Amex/Iberia nebo Amex/British Airways.

( 25 ) – Viz dokument Evropské komise Commission Staff Working Document. Impact Assessment. Accompanying the document Proposal for a directive of the European parliament and of the Council on payment services in the internal market and amending Directives 2002/65/EC, 2013/36/UE and 2009/110/EC and repealing Directive 2007/64/EC and Proposal for a Regulation of the European Parliament and of the Council on interchange fees for card-based payment transactions SWD(2013) 288 final, s. 96 až 108.

( 26 ) – Viz rozhodnutí 2002/914/ES ze dne 24. července 2002 (věc COMP/29.373– Visa International – Multilateral Interchange Fee) (Úř. věst. L 318, p. 17), v němž byla pro regionální MIF schématu Visa v Evropské unii udělena výjimka na období pěti let s výhradou určitých podmínek, z nichž tou hlavní bylo, že tyto poplatky budou vázány na určité náklady a omezeny do jejich výše. Dne 8. prosince 2010 přijala Komise druhé rozhodnutí Visa (COMP/D-1/39.398, Visa MIF), které učinilo závaznými závazky nabízené společností Visa zahrnující mimo jiné strop pro MIF.

( 27 ) – Rozhodnutí Rady C(2007) 6474 final ze dne 19. prosince 2007, v řízení podle článku 81 [ES] a článku 53 Dohody o EHP (věci COMP/34.579 – MasterCard, COMP/36.518 – EuroCommerce, COMP/38.580 – Commercial Cards).

( 28 ) – Rozsudek ze dne 11. září 2014, MasterCard a další v. Komise (C‑382/12 P, EU:C:2014:2201, bod 112).

( 29 ) – Viz Andrea Lista, EU Competititon Law and Financial Service Sector, Routledge, 2013, s. 145 až 188.

( 30 ) – Viz publikace Evropské komise The Interchange Fees Regulation, Competition Policy Brief 2015‑3, červen 2015.

( 31 ) – Jedná se o nepravá třístranná schémata, neboť do nich vstupuje navíc i poskytovatel finančních služeb a ruší tak jejich třístrannou povahu. Poplatky, které si vzájemně odvádějí jednotlivé subjekty působící v rámci těchto schémat, lze bez problémů postavit na roveň mezibankovním poplatkům.

( 32 ) – Jak jsem již zopakoval, není pochyb o tom, že tato nepravá třístranná schémata (mezi něž patří například platební karty Banco Santander/Amex, které jsou vydávány zmíněnou bankou) jsou postavena na roveň čtyřstranným schématům.

( 33 ) – Například platební karty Amex/Air France nebo Amex/Costco.

( 34 ) – Článek 2 bod 2 nařízení stanoví, že „vydavatelem“ se rozumí „poskytovatel platebních služeb, který se smluvně zavazuje poskytovat plátci platební prostředek za účelem iniciování a zpracování jeho karetních platebních transakcí“.

( 35 ) – Článek 2 bod 1 nařízení stanoví, že „akceptantem“ se rozumí „poskytovatel platebních služeb, který s příjemcem uzavírá smlouvu o přijímání a zpracování karetních platebních transakcí, které vedou k převodu peněžních prostředků příjemci“.

( 36 ) – Článek 2 bod 24 nařízení stanoví, že „poskytovatelem platebních služeb“ se rozumí „fyzická či právnická osoba, jež získala povolení poskytovat platební služby uvedené v příloze směrnice 2007/64/ES nebo je uznána za vydavatele elektronických peněz podle čl. 1 odst. 1 směrnice 2009/110/ES. Poskytovatel platebních služeb může být vydavatelem, akceptantem či obojím“.

( 37 ) – V tomto bodě odůvodnění, jehož znění je citováno v bodě 7, se uvádí toto: „Vydavatel zpřístupňuje platební karty plátci, autorizuje transakce na terminálech a jejich ekvivalentech a může akceptantovi zaručovat platbu v případě transakcí, které jsou v souladu s pravidly příslušného schématu“. V poslední větě tohoto bodu odůvodnění je uvedeno, že „[s]amotná distribuce platebních karet nebo technických služeb, jako je pouhé zpracování a uchovávání údajů, tedy není považována za vydávání“.

( 38 ) – Ve zmíněném bodě odůvodnění se uvádí, že „[v] zájmu zohlednění existence implicitních mezibankovních poplatků a vytvoření rovných podmínek by měla být ta třístranná schémata platebních karet, která využívají poskytovatelů platebních služeb jakožto vydavatelů či akceptantů, pokládána za schémata čtyřstranná a měla by podléhat týmž pravidlům“.

( 39 ) – V tomto smyslu viz rozsudky ze dne 17. července 2008, Kozłowski (C‑66/08, EU:C:2008:437, bod 42), ze dne 24. května 2016, Dworzecki (C‑108/16 PPU, EU:C:2016:346, bod 28), a ze dne 18. října 2016, Nikiforidis (C‑135/15, EU:C:2016:774, bod 28).

( 40 ) – „Společným označováním (‚co-branding‘)“ se rozumí „umístění přinejmenším jedné značky platebního schématu a přinejmenším jedné značky, která není značkou platebního schématu, na tentýž karetní platební prostředek“.

( 41 ) – V bodě 28 předkládacího rozhodnutí se uvádějí značky „British Airways“, „Nectar“ a „Costco“.

( 42 ) – Tentýž závěr vyplývá i z publikace UK Financial Conduct Authority, Credits card market study: final findings report, červenec 2016, s. 252, v níž se uvádí, že pojmem „affinity or co-brand partners“ se rozumí „typically charities, membership groups or commercial businesses not directly involved in issuing credit cards or processing transactions but lend their brands and give access to their customers or members to card issuers in return for a share of revenues or profits“.

( 43 ) –

( 44 ) – Jako příklad tohoto druhu nepřímých poplatků, jejichž účinek je rovnocenný mezibankovním poplatkům, lze uvést případ, kdy American Express udílí v rámci společného označování svých platebních karet body do věrnostního programu letecké společnosti (Amex/Alitalia, Amex/Iberia, Amex/Air France atd.).

( 45 ) – Jako příklad takové výhody uvádí MasterCard ve svém písemném vyjádření rozdílné zacházení, které uplatňuje od 9. prosince 2015 Alitalia na svých platebních kartách v rámci společného označování s MasterCard (0,5 míle za každé vynaložené euro) a s Amex (1 míle za každé vynaložené euro). Kromě toho zmiňuje rovněž platební kartu BNL Duo: lze s ní sice provádět platby jak v rámci schématu MasterCard, tak v rámci schématu Amex s využitím téhož PINu, avšak banka BNL rozlišuje ve svém věrnostním programu BNL PAYBACK mezi platbami v rámci schématu MasterCard (1 bod za každá 2 vynaložená eura) a platbami provedenými v rámci schématu Amex (2 body za každá 2 vynaložená eura).

( 46 ) – Jak uvedla britská vláda, mohlo by docházet k tomu, že by se čtyřstranná schémata přeorganizovala do podoby třístranných schémat rozšířených prostřednictvím zástupce (finanční instituce se stane zástupcem) s cílem vyhnout se uplatnění mezních hodnot mezibankovních poplatků stanovených nařízením.

( 47 ) – Jediným uznaným rozdílem, který může vést ke zvýhodnění nepravých třístranných schémat v porovnání s čtyřstrannými schématy, je rozdíl uvedený v čl. 1 odst. 5 in fine nařízení, v němž je stanoveno, že „[…] [t]akové třístranné schéma platebních karet však ve vztahu k vnitrostátním platebním transakcím může být do 9. prosince 2018 osvobozeno od povinností podle kapitoly II, pokud karetní platební transakce provedené v určitém členském státě v rámci takového třístranného schématu platebních karet nepřesahují na ročním základě 3% hodnoty veškerých karetních platebních transakcí, které byly v tomto členském státě uskutečněny“.

( 48 ) – MasterCard uvádí ve svém vyjádření případy, kdy je tatáž platební karta se společným označením používána jedním třístranným a jedním čtyřstranným schématem. Konkrétně poukazuje na případy platebních karet Virgin Atlantic White Card a Virgin Atlantic Black Card, které vydávají Amex a Visa v rámci společného označování s leteckou společností Virgin, jakož i platebních karet TSB Avios a Premier Avios, které vydávají Amex a MasterCard v rámci společného označování s britskou bankou TSB.

( 49 ) – Zmíněný návrh je součástí dokumentu COM(2013) 550 final ze dne 24. července 2013, návrh nařízení Evropského parlamentu a Rady ze dne 29. dubna 2015 o mezibankovních poplatcích za karetní platební transakce. Posouzení dopadu nalezneme v dokumentu Commission Staff Working Document, SWD(2013) 288 final, ze dne 24. července 2013, Impact Assessment accompanying the document Proposal for a directive of the European parliament and of the Council on payment services in the internal market and amending Directives 2002/65/EC, 2013/36/UE and 2009/110/EC and repealing Directive 2007/64/EC and Proposal for a Regulation of the European Parliament and of the Council on interchange fees for card-based payment transactions.

( 50 ) – Viz bod 22 odůvodnění, čl. 1 odst. 3 a čl. 2 odst. 15 návrhu nařízení, jakož i bod 6.2.1.5, s. 56 posouzení dopadu a příloha 9 tohoto posouzení, bod 2.6, s. 194.

( 51 ) – V tomto smyslu viz rozsudky ze dne 9. listopadu 2013, Komise v. Rada (C‑63/12, EU:C:2013:752, body 98 a 99), a ze dne 16. června 2015, Gauweiler a další (C‑62/14, EU:C:2015:400, bod 70).

( 52 ) – Viz mimo jiné rozsudky ze dne 18. června 2015, Estonsko v. Parlament a Rada (C‑508/13, EU:C:2015:403), bod 60), a ze dne 3. března 2016, Španělsko v. Komise (C‑26/15 P, EU:C:2016:132, body 30 a 31).

( 53 ) – Rozsudky ze dne 1. března 2016, National Iranian Oil Company v. Rada (C‑440/14 P, EU:C:2016:128, bod 77), ze dne 1. února 2007, Sison v. Rada (C‑266/05 P, EU:C:2007:75, bod 33), ze dne 16. prosince 2008, Arcelor Atlantique et Lorraine a další (C‑127/07, EU:C:2008:728, bod 57), ze dne 8. června 2010, Vodafone a další (C‑58/08, EU:C:2010:321, bod 52), a ze dne 17. října 2013, Schaible (C‑101/12, EU:C:2013:661, bod 47).

( 54 ) – Má za to, že neexistuje žádný racionální důvod se domnívat, že s třístranným schématem by mělo být zacházeno stejně jako se čtyřstranným jen proto, že bylo uzavřeno ujednání o společném označování nebo o zastupování, neboť žádným takovým ujednáním není dotčena základní povaha třístranného schématu. Úkoly vydavatele platebních karet a akceptanta plateb plní schéma i v případech nepravých třístranných schémat stejným způsobem a stejnými stranami, jako kdyby taková ujednání nebyla uzavřena. Jejich postavení na roveň čtyřstranným schématům má nepříznivé dopady na spotřebitele a hospodářskou soutěž, neboť výrazně odrazuje třístranná schémata od uzavírání takových ujednání. Důsledkem je omezení volby spotřebitele a ztráta přínosů vyplývajících z účinné hospodářské soutěže mezi platebními schématy.

( 55 ) – V tomto smyslu viz rozsudky ze dne 10. prosince 2002, British American Tobacco (Investments) a Imperial Tobacco (C‑491/01, EU:C:2002:741, bod 122), ze dne 16. června 2015, Gauweiler a další (C‑62/14, EU:C:2015:400, body 67 a 91), a ze dne 4. května 2016, Polsko v. Rada (C‑358/14, EU:C:2016:323, body 78 a 79).

( 56 ) – V tomto smyslu viz rozsudky ze dne 12. července 2001, Jippes a další (C‑189/01, EU:C:2001:420, body 82 a 83), ze dne 10. prosince 2002, British American Tobacco (Investments) a Imperial Tobacco (C‑491/01, EU:C:2002:741, bod 123), ze dne 8. června 2010, Vodafone a další (C‑58/08, EU:C:2010:321, bod 52), a ze dne 4. května 2016, Pillbox 38 (C‑477/14, EU:C:2016:324, bod 49).

( 57 ) – Evropský parlament uvádí v bodě 58 svého písemného vyjádření zajímavý argument, s nímž se ztotožňuji: pokud by rozšíření prostřednictvím společného označování nebo prostřednictvím zástupce nevedlo k žádnému přímému či nepřímému odměňování partnerů nebo zástupců třístranného schématu, nemusely by být uplatňovány mezní hodnoty stanovené nařízením, neboť by neexistovaly žádné mezibankovní poplatky ani poplatky s rovnocenným účinkem.

( 58 ) – Rozsudky ze dne 6. září 2012, Deutsches Weintor (C‑544/10, EU:C:2012:526, bod 54), a ze dne 17. prosince 2015, Neptune Distribution (C‑157/14, EU:C:2013:823, body 66 a 68).

( 59 ) – Bod 20 odůvodnění nařízení stanoví, že „[m]ezní hodnoty v tomto nařízení by se měly zakládat na takzvaném testu neutrality obchodníka, s nímž pracuje ekonomická literatura a jenž určuje výši poplatku, kterou by byl obchodník ochoten zaplatit, kdyby měl porovnat náklady na použití platební karty zákazníkem s náklady na (hotovostní) platby bez použití karty“. Mezní hodnoty mezibankovních poplatků byly tudíž vypočteny tak, aby neodrazovaly od používání platebních karet ve prospěch plateb prováděných v hotovosti nebo jinými prostředky.