(viz body 28–30, 33, výrok 1)

Tento výklad není popírán předkládajícím soudem, podle něhož ustanovení dotčené v původním řízení může být vnímáno jako ustanovení, které stanoví možnost odchýlit se od zásady automatického ukončení pracovní smlouvy v okamžiku, kdy zaměstnanec dosáhne běžného věku odchodu do důchodu. Na rozdíl od mladších zaměstnanců si zaměstnanec, který dosáhne běžného věku odchodu do důchodu, může zvolit mezi prodloužením pracovního poměru a úplným skončením své pracovní činnosti.

Podle německé vlády vnitrostátní zákonodárce přijetím ustanovení dotčeného v původním řízení měl v úmyslu zavést v souladu s přáním sociálních partnerů pružnou a z právního hlediska jistou možnost zachovat v případě potřeby a za určitých podmínek pracovní poměr i po dosažení běžného věku odchodu do důchodu.

(viz body 37, 42–44)

Viz znění rozhodnutí.

Ustanovení 5 bod 1 rámcové dohody o pracovních poměrech na dobu určitou uzavřené dne 18. března 1999, která je obsažena v příloze směrnice Rady 1999/70/ES ze dne 28. června 1999 o rámcové dohodě o pracovních poměrech na dobu určitou uzavřené mezi organizacemi UNICE, CEEP a EKOS, je nutné vykládat v tom smyslu, že nebrání takovému vnitrostátnímu ustanovení, jako je ustanovení dotčené v původním řízení, které umožňuje stranám pracovní smlouvy odložit bez časového omezení a dalších podmínek datum dohodnutého skončení pracovního poměru, spojené s dosažením běžného věku odchodu do důchodu, prostřednictvím dohody uzavřené za trvání pracovního poměru, popřípadě i opakovaně, a to ze samotného důvodu, že zaměstnanec má na základě dosažení běžného věku odchodu do důchodu nárok na starobní důchod.

V projednávané věci je třeba podotknout, že pojem „objektivní důvody“ ve smyslu ustanovení 5 bodu 1 písm. a) rámcové dohody se vztahuje na přesné a konkrétní okolnosti charakterizující danou činnost, a proto může v tomto konkrétním kontextu ospravedlňovat použití po sobě jdoucích pracovních smluv na dobu určitou. Tyto okolnosti mohou vyplývat zejména z konkrétní povahy úkolů, k jejichž plnění byly takové smlouvy uzavřeny, a z vlastností jim vlastních, nebo případně z naplňování legitimního cíle sociální politiky členského státu (rozsudek ze dne 26. ledna 2012, Kücük,C‑586/10, EU:C:2012:39, bod 27).

V tomto ohledu je třeba uvést, že podle předkládajícího soudu zaměstnanec, který dosáhne běžného věku pro nabytí nároku na zákonný důchod, se od jiných zaměstnanců liší nejen na základě skutečnosti, že se na něj vztahuje sociální zabezpečení, ale také proto, že se v zásadě nachází na konci svého pracovního života a nemá s ohledem na dobu určitou trvání své pracovní smlouvy alternativní možnost smlouvy na dobu neurčitou.

Kromě toho, jak již bylo uvedeno v bodě 29 tohoto rozsudku, ustanovení dotčené v původním řízení může být vnímáno jako ustanovení, které umožňuje odchýlit se od zásady automatického ukončení pracovní smlouvy, jakmile zaměstnanec dosáhne běžného věku odchodu do důchodu.

Ze spisu, který má Soudní dvůr k dispozici, mimo jiné vyplývá, že podle tohoto ustanovení odklad data skončení pracovního poměru předpokládá skutečné uzavření dohody v průběhu tohoto pracovního poměru, podle které existující pracovní poměr trvá bez sebemenšího přerušení a na základě níž se smluvní podmínky ve zbytku nijak nemění. Taková omezení poskytují dotyčnému zaměstnanci záruku zachování původních smluvních podmínek a zachování práva na pobírání starobního důchodu.

(viz body 53–57, výrok 2)