USNESENÍ SOUDU PRO VEŘEJNOU SLUŽBU EVROPSKÉ UNIE

(druhý senát)

23. října 2012

Věc F‑61/11

Daniele Possanzini

v.

Evropská agentura pro řízení operativní spolupráce na vnějších hranicích členských států Evropské unie (Frontex)

„Veřejná služba – Dočasný zaměstnanec – Postup týkající se prodloužení smlouvy dočasného zaměstnance – Oznámení informující zaměstnance o negativním stanovisku hodnotitele v souvislosti s prodloužením – Akt nepříznivě zasahující do právního postavení – Neexistence – Návrh na zrušení nepříznivých vyjádření k výkonnosti uvedených v ročních hodnotících zprávách – Zjevně nepřípustná žaloba“

Předmět: Žaloba podaná na základě článku 270 SFEU, jenž je použitelný na smlouvu o ESAE na základě jejího článku 106a, kterou se žalobce domáhá v první řadě zrušení „rozhodnutí“ ze dne 24. ledna 2011, o němž se dozvěděl při ústním pohovoru se svým hodnotitelem, během něhož mu oznámil, že nemá v úmyslu navrhnout prodloužení jeho smlouvy, zadruhé zrušení části jeho hodnotící zprávy za období od 1. srpna 2006 do 31. prosince 2008, vypracované v roce 2009, a zatřetí zrušení části hodnotící zprávy za období od 1. ledna 2009 do 31. prosince 2009, vypracované v roce 2010.

Rozhodnutí: Žaloba se odmítá jako zjevně nepřípustná. Žalobce ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené agenturou Frontex.

Shrnutí

1. Soudní řízení – Návrh na zahájení řízení – Formální požadavky – Určení předmětu sporu – Jasný a přesný popis uplatňovaných žalobních důvodů – Nedostatek jasnosti a přesnosti – Nepřípustnost

[Statut Soudního dvora, čl. 19 třetí pododstavec, čl. 21 první pododstavec a příloha I, čl. 7 odst. 1 a 3; jednací řád Soudu pro veřejnou službu, čl. 35 odst. 1 písm. e)]

2. Žaloba podaná úředníky – Akt nepříznivě zasahující do právního postavení – Pojem – Přípravný akt – Dopis sdělující zaměstnanci záporné stanovisko hodnotitele ohledně prodloužení jeho smlouvy – Vyloučení

(Služební řád, články 90 a 91)

1. Na základě čl. 35 odst. 1 písm. e) jednacího řádu Soudu pro veřejnou službu musí žaloba obsahovat žalobní důvody a uplatňované skutkové a právní argumenty. Tyto údaje musí být dostatečně jasné a přesné pro to, aby umožnily žalovanému připravit si svou obranu a uvedenému Soudu rozhodnout o žalobě případně i bez dalších informací. Za účelem zajištění právní jistoty a řádného výkonu spravedlnosti je třeba k přípustnosti žaloby nezbytné, aby hlavní skutkové a právní okolnosti, na kterých je založena, vyplývaly uceleně a srozumitelně z textu samotné žaloby.

Je tomu tak tím spíše, že podle čl. 7 odst. 3 přílohy I statutu Soudního dvora zahrnuje písemná část řízení před Soudem pro veřejnou službu v zásadě pouze jednu výměnu spisů účastníků řízení, nerozhodne-li uvedený Soud jinak. Tato zvláštnost řízení před Soudem pro veřejnou službu vysvětluje, že na rozdíl od toho, co čl. 21 první pododstavec statutu Soudního dvora stanoví pro řízení před Soudním dvorem nebo Tribunálem, popis žalobních důvodů a argumentů v žalobě nemůže být stručný. Takováto pružnost by měla v praxi za důsledek, že by velká část zvláštního a pozdějšího ustanovení uvedeného v příloze I statutu Soudního dvora byla zbavena svého smyslu.

Článek 19 třetí pododstavec statutu Soudního dvora, který se použije na řízení před Soudem pro veřejnou službu na základě čl. 7 odst. 1 přílohy I téhož statutu, stanoví, že účastníci řízení jiní než členské státy, orgány Unie, státy, které jsou stranami dohody o Evropském hospodářském prostoru, a Kontrolní úřad Evropského sdružení volného obchodu uvedený ve zmíněné dohodě musí být zastoupeni advokátem. Hlavním úkolem tohoto advokáta, jakožto napomahatele spravedlnosti, je totiž podložit návrhová žádání dostatečně ucelenou a srozumitelnou právní argumentací, zvláště s ohledem na skutečnost, že písemná část řízení před Soudem pro veřejnou službu zahrnuje v zásadě pouze jednu výměnu spisů účastníků řízení.

Pokud jsou návrhová žádání žaloby v rozporu s pravidlem upraveným v čl. 35 odst. 1 písm. e) jednacího řádu Soudu pro veřejnou službu uvedena pouze obecně a nejsou nijak podepřena jakoukoli argumentací, musejí být odmítnuta jako zjevně nepřípustná.

(viz body 30 až 34)

Odkazy:

Soud pro veřejnou službu: 15. února 2011, AH v. Komise, F‑76/09, body 29 a 31

2. Přípustnost návrhu na zrušení vzešlého z pracovního poměru mezi úředníkem a jeho orgánem je třeba zkoumat ve světle požadavků článků 90 a 91 služebního řádu. V tomto ohledu je existence opatření, které se jej nepříznivě dotýká, podle čl. 90 odst. 2 a čl. 91 odst. 1 služebního řádu nezbytnou podmínkou přípustnosti každé žaloby na neplatnost podané úředníkem proti orgánu, k němuž přísluší. Pouze akty nebo opatření mající závazné právní účinky, jež mohou ovlivnit zájmy úředníka tím, že významným způsobem mění jeho právní situaci, představují akty nepříznivě zasahující do právního postavení ve smyslu čl. 90 odst. 2 služebního řádu. Tyto akty musejí pocházet od orgánu oprávněného uzavírat pracovní smlouvy a mít povahu rozhodnutí. Pokud se jedná o akty nebo rozhodnutí, jejichž vypracování se uskutečňuje v několika krocích, zejména na závěr vnitřního řízení, jsou napadnutelnými akty v zásadě pouze ta opatření, jimiž je na konci tohoto řízení zaujato s konečnou platností stanovisko orgánu, a nikoliv přechodná opatření, jejichž účelem je příprava konečného rozhodnutí. V oblasti žalob úředníků platí, že přípravné akty pro konečné rozhodnutí nejsou akty nepříznivě zasahujícími do právního postavení, takže mohou být napadeny pouze incidenčně v rámci žaloby, jíž jsou napadeny zrušitelné akty. I když určitá čistě přípravná opatření mohou nepříznivě zasáhnout do právního postavení úředníka tím, že mohou ovlivnit obsah pozdějšího napadnutelného aktu, nemohou být tato opatření předmětem samostatné žaloby a musí být zpochybněna prostřednictvím žaloby, kterou je napadán tento akt.

V důsledku toho nepředstavuje záporné stanovisko hodnotitele k prodloužení smlouvy zaměstnance agentury Frontex ani dopis jejího výkonného ředitele, kterým byla zamítnuta stížnost zaměstnance podaná proti tomuto zápornému stanovisku, akt nepříznivě zasahující do právního postavení.

(viz body 40 až 43, 50, 60, 62 a 63)

Odkazy:

Soud prvního stupně: 3. dubna 1990, Pfloeschner v. Komise, T‑135/89, bod 11; 25. října 1996, Lopes v. Soudní dvůr, T‑26/96, bod 19 a citovaná judikatura; 18. prosince 2003, Gómez-Reino v. Komise, T‑215/02, bod 47; 29. června 2004, Hivonnet v. Rada, T‑188/03, bod 16; 16. března 2009, R v. Komise, T‑156/08 P, bod 49