STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

YVESE BOTA

přednesené dne 26. července 2017 ( 1 )

Věc C‑243/16

Antonio Miravitlles Ciurana,

Alberto Marína Lorente,

Jorge Benito García,

Juan Gregorio Benito García

proti

Contimark SA,

Jordimu Socías Gispertovi

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Juzgado de lo Social no 30 de Barcelona (soud pro pracovněprávní věci č. 30 v Barceloně, Španělsko)]

„Řízení o předběžné otázce – Směrnice 2012/30/EU – Články 20 a 21 Listiny základních práv Evropské unie – Právo společností – Vymáhání pracovněprávních pohledávek – Souběžné podání přímé žaloby u téhož soudu proti společnosti a proti členovi statutárního orgánu společnosti, jako společně a nerozdílně odpovědnému za dluhy společnosti“

I. Úvod

1. Projednávaná žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 2, 6, 7 a 8 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/101/ES ze dne 16. září 2009 o koordinaci ochranných opatření, která jsou na ochranu zájmů společníků a třetích osob vyžadována v členských státech od společností ve smyslu [čl. 54 druhého pododstavce SFEU], za účelem dosažení rovnocennosti těchto opatření ( 2 ), článku 19 a 36 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2012/30/EU ze dne 25. října 2012 o koordinaci ochranných opatření, která jsou na ochranu zájmů společníků a třetích osob vyžadována v členských státech od společností ve smyslu čl. 54 druhého pododstavce Smlouvy o fungování Evropské unie při zakládání akciových společností a při udržování a změně jejich základního kapitálu, za účelem dosažení rovnocennosti těchto opatření ( 3 ), a článků 20, 21 a 51 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“).

2. Tato žádost byla předložena v rámci sporu, v němž proti sobě stojí Antonio Miravitlles Ciurana, Alberto Marina Lorente, Jorge Benito García a Juan Gregorio Benito García na straně jedné a společnost Contimark SA a člen jejího statutárního orgánu Jordi Socías Gispert na straně druhé, ve věci vymáhání nevyplacené mzdy a ostatních odškodnění, které byla společnost povinna žalobcům vyplatit.

3. Předkládající soud, Juzgado de lo Social no 30 de Barcelona (soud pro pracovněprávní věci č. 30 v Barceloně, Španělsko) si klade otázku ohledně provedení ustanovení unijního práva, která chrání práva věřitelů společností, a slučitelnosti těchto ustanovení s vnitrostátními procesními pravidly, která vylučující pravomoc soudů pověřených výkonem rozhodnutí, kterými byla stanovena výše pracovněprávních pohledávek, aby na návrh zaměstnance rozhodly o odpovědnosti člena statutárního orgánu společnosti, která je jeho zaměstnavatelem, za účelem uložení tomuto členovi statutárního orgánu solidární povinnosti k zaplacení dlužných částek.

4. V tomto stanovisku nejprve uvedu, proč právní situace ve věci v původním řízení spadá do působnosti unijního práva.

5. Poté uvedu důvody, které mě vedou k závěru, že: – článek 19 směrnice 2012/30 a zásady rovnocennosti a efektivity musí být vykládány v tom smyslu, že nebrání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je úprava dotčená ve věci v původním řízení, která ukládá zaměstnanci, který je věřitelem společnosti, jež je jeho zaměstnavatelem, aby se obrátil na jiný soud než na soud pro pracovněprávní věci, aby se domohl plnění z důvodu společné a nerozdílné odpovědnosti člena statutárního orgánu této společnosti v důsledku nesplnění jeho povinností obchodní povahy, za předpokladu, že tato právní úprava není méně příznivá než ta, kterou se řídí obdobné žaloby na základě vnitrostátního práva, a že výkon práv přiznaných touto směrnicí není touto právní úpravou znemožněn nebo nadměrně ztížen, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu, a – taková vnitrostátní právní úprava, jako je úprava dotčená ve věci v původním řízení, neporušuje zásadu rovného zacházení a zákazu diskriminace, jež je zakotvena zejména v článcích 20 a 21 Listiny.

II. Právní rámec

A. Unijní právo

1. Listina

6. Článek 20 Listiny, nadepsaný „Rovnost před zákonem“, stanoví, že „[p]řed zákonem jsou si všichni rovni“.

7. Článek 21 Listiny, nadepsaný „Zákaz diskriminace“, stanoví: „1. Zakazuje se jakákoli diskriminace založená zejména na pohlaví, rase, barvě pleti, etnickém nebo sociálním původu, genetických rysech, jazyku, náboženském vyznání nebo přesvědčení, politických názorech či jakýchkoli jiných názorech, příslušnosti k národnostní menšině, majetku, narození, zdravotním postižení, věku nebo sexuální orientaci. 2. V oblasti působnosti Smluv, a aniž jsou dotčena jejich zvláštní ustanovení, se zakazuje jakákoli diskriminace na základě státní příslušnosti.“

8. Článek 51 Listiny, nadepsaný „Oblast použití“, stanoví: „1. Ustanovení této listiny jsou při dodržení zásady subsidiarity určena orgánům, institucím a jiným subjektům Unie, a dále členským státům, výhradně pokud uplatňují právo Unie. Respektují proto práva, dodržují zásady a podporují jejich uplatňování v souladu se svými pravomocemi, při zachování mezí pravomocí, které jsou Unii svěřeny ve Smlouvách. 2. Tato listina nerozšiřuje oblast působnosti práva Unie nad rámec pravomocí Unie, ani nevytváří žádnou novou pravomoc či úkol pro Unii, ani nemění pravomoc a úkoly stanovené ve Smlouvách.“

2. Směrnice 2009/101

9. Článek 2 směrnice 2009/101 stanoví: „Členské státy přijmou nezbytná opatření k zajištění povinného zveřejňování alespoň následujících listin a údajů týkajících se společností uvedených v článku 1: a) akt, kterým se společnost zakládá, a stanovy, pokud jsou obsaženy v samostatném aktu; b) změny aktů uvedených v písmenu a), včetně prodloužení trvání společnosti; c) po každé změně aktu, kterým se společnost zakládá, nebo stanov, úplné znění změněného aktu v platném znění; d) jmenování, ukončení funkce a totožnost osob, které jako statutární orgán společnosti nebo členové takového orgánu i) jsou oprávněny zastupovat společnost vůči třetím osobám a v soudních řízeních; při zveřejnění musí být uvedeno, zda osoby, které jsou oprávněny zastupovat společnost, tak mohou činit samostatně nebo společně, ii) účastní se správy, dozoru nebo kontroly společnosti; e) alespoň jednou ročně výši upsaného základního kapitálu, jestliže akt, kterým se společnost zakládá, nebo stanovy uvádějí schválený základní kapitál, pokud jakékoliv navýšení upsaného základního kapitálu nevyžaduje změnu stanov; f) účetní doklady za každé účetní období, které je třeba zveřejnit v souladu se směrnicemi Rady 78/660/EHS[ ( 4 )], 83/349/EHS[ ( 5 )], 86/635/EHS[ ( 6 )] a 91/674/EHS[ ( 7 )]; g) každé přemístění sídla společnosti; h) likvidaci společnosti; i) soudní rozhodnutí o neplatnosti společnosti; j) jmenování, totožnost a pravomoci likvidátorů, pokud tyto pravomoci nevyplývají výslovně a výlučně z právního předpisu nebo stanov společnosti; k) ukončení likvidace a výmaz z obchodního rejstříku v členských státech, kde má tento výmaz právní účinky.“

10. Podle článku 6 této směrnice: „Každý členský stát určí osoby, které mají povinnost splnit náležitosti zveřejnění.“

11. Článek 7 uvedené směrnice zní: „Členské státy stanoví přiměřené sankce pro případ a) nezveřejnění účetních dokladů tak, jak to stanoví čl. 2 písm. f); b) neuvedení povinných údajů stanovených v článku 5 na obchodních dokumentech nebo internetové stránce společnosti.“

12. Článek 8 téže směrnice stanoví: „Jestliže byly provedeny úkony jménem společnosti předtím, než tato společnost nabyla právní subjektivity, a jestliže společnost nepřevezme závazky vyplývající z těchto úkonů, odpovídají za tyto závazky bez omezení společně a nerozdílně osoby, které jednaly, pokud není dohodnuto jinak.“

3. Směrnice 2012/30

13. Body 3, 5 a 12 odůvodnění směrnice 2012/30 uvádějí: „(3) Pro zajištění minimální míry rovnocennosti ochrany akcionářů a věřitelů těchto společností je zvláště důležitá koordinace vnitrostátních předpisů týkajících se jejich zakládání a zachování, zvyšování či snižování jejich základního kapitálu. […] (5) Pro zachování základního kapitálu, který představuje záruku pro věřitele, jsou nezbytné předpisy Unie, na jejichž základě bude zejména zakázáno neoprávněné rozdělování základního kapitálu akcionářům a omezena možnost společnosti nabývat vlastní akcie. […] (12) Aby došlo ke zlepšení normalizované ochrany věřitelů ve všech členských státech, měli by mít věřitelé možnost za určitých podmínek přistoupit k soudnímu nebo správnímu řízení, jsou-li jejich pohledávky ohroženy následkem snížení základního kapitálu akciové společnosti.“

14. Článek 19 této směrnice stanoví: „1. V případě vážné ztráty upsaného základního kapitálu musí být svolána valná hromada ve lhůtě stanovené právními předpisy členských států, aby posoudila, zda je třeba společnost zrušit nebo přijmout jiná opatření. 2. Právní předpisy členského státu nemohou stanovit výši ztráty považované za vážnou ve smyslu odstavce 1 na více než polovinu upsaného základního kapitálu.“

15. Článek 34 téže směrnice stanoví: „Každé snížení upsaného základního kapitálu s výjimkou snížení nařízeného soudním rozhodnutím musí podléhat alespoň rozhodnutí valné hromady přijatému podle pravidel o usnášeníschopnosti a o většinovém rozhodování uvedených v článku 44, aniž jsou dotčeny články 40 a 41. Toto rozhodnutí musí být zveřejněno způsobem stanoveným právními předpisy každého členského státu v souladu s článkem 3 směrnice [2009/101]. V oznámení o svolání valné hromady musí být uveden alespoň účel snížení základního kapitálu a způsob jeho provedení.“

16. Článek 36 uvedené směrnice zní: „1. V případě snížení upsaného základního kapitálu musí mít alespoň věřitelé, jejichž pohledávky vznikly před zveřejněním rozhodnutí o snížení, přinejmenším právo na zajištění pohledávek, které ke dni zveřejnění nejsou splatné. Členské státy mohou toto právo vyloučit, pouze jsou-li věřiteli k dispozici odpovídající ochranná opatření nebo nejsou-li tato opatření potřebná s ohledem na aktiva společnosti. Členské státy stanoví podmínky pro výkon práva stanoveného v prvním pododstavci. V každém případě členské státy zajistí, aby se věřitelé mohli obrátit na příslušný správní orgán nebo soud se žádostí o odpovídající ochranná opatření, pokud mohou spolehlivě prokázat, že snížení upsaného základního kapitálu ohrozí uhrazení jejich pohledávek a že společnost pro ně nezajistila žádná odpovídající ochranná opatření. 2. Právní předpisy členských států stanoví rovněž, že snížení základního kapitálu bude neúčinné nebo že ve prospěch akcionářů nedojde k žádné platbě, dokud věřitelé nebudou uspokojeni nebo pokud soud nerozhodne, že žádosti věřitelů nemá být vyhověno. 3. Tento článek se použije, pokud ke snížení upsaného základního kapitálu dojde celkovým nebo částečným odmítnutím splatit zůstatky vkladů akcionářů.“

B. Španělské právo

17. Článek 236 Ley de Sociedades de Capital (zákon o kapitálových společnostech), schválený Real Decreto Legislativo 1/2010 (královské legislativní nařízení 1/2010) ze dne 2. července 2010 ( 8 ), nadepsaný „Předpoklady odpovědnosti“, stanoví: „1. Členové statutárního orgánu jsou odpovědní vůči společnosti, vůči společníkům a věřitelům společnosti za újmu, kterou způsobí svým jednáním či opomenutím, která jsou v rozporu se zákonem nebo stanovami, nebo k nimž dojde v důsledku nesplnění povinností, jež jsou součástí výkonu jejich funkce […] 2. V žádném případě nezprošťuje člena statutárního orgánu jeho odpovědnosti okolnost, že jednání či dohodu způsobující újmu přijala, schválila nebo potvrdila valná hromada. […]“

18. Článek 237 tohoto zákona, nadepsaný „Společná a nerozdílná odpovědnost“, stanoví: „Všichni členové statutárního orgánu, který přijal dohodu nebo se dopustil jednání způsobujících újmu, odpovídají společně a nerozdílně, s výjimkou těch, kteří prokážou, že o existenci dohod či jednání do jejich přijetí či uskutečnění nevěděli nebo kdyby o nich věděli, tak by jednali tak, jak bylo potřeba k zabránění škody, nebo by s nimi výslovně nesouhlasili.“

19. Článek 238 odst. 1 uvedeného zákona, nadepsaný „Žaloba společnosti na určení odpovědnosti“, stanoví: „Žalobu na náhradu škody proti členům statutárních orgánů podává společnost po předchozím rozhodnutí valné hromady, které může být přijato na návrh kteréhokoli ze společníků […]“

20. Článek 240 zákona o kapitálových společnostech, nadepsaný „Subsidiární legitimace věřitelů pro podání žaloby na náhradu škody“, stanoví: „Věřitelé společnosti mohou podat žalobu na náhradu škody proti členům statutárního orgánu, pokud nebyla podána společností nebo jejími společníky, nestačí-li majetek společnosti k uspokojení jejich pohledávek.“

21. Článek 241 tohoto zákona, nadepsaný „Individuální žaloba na náhradu škody“, stanoví: „Těmito ustanoveními není dotčeno právo společníků a třetích osob, jejichž zájmy jsou přímo poškozeny jednáním členů statutárního orgánu, podat příslušné žaloby na náhradu škody.“

22. Článek 362 téhož zákona, nadepsaný „Zrušení společnosti konstatováním existence důvodu daného zákonem nebo stanovami“, stanoví: „Kapitálové společnosti se zruší, pokud byl valnou hromadou nebo rozhodnutím soudu řádně konstatován důvod zrušení daný zákonem nebo stanovami.“

23. Z článku 363 odst. 1 uvedeného zákona, nadepsaného „Důvody zrušení“, vyplývá, že: „1. Kapitálová společnost musí být zrušena: a) z důvodu ukončení výkonu činností, které jsou předmětem podnikání. Ukončením výkonu činností se rozumí doba nečinnosti delší jednoho roku. […] e) z důvodu ztrát, v jejichž důsledku poklesne čistý obchodní majetek na částku nižší, než je polovina základního kapitálu společnosti, ledaže je tento kapitál navýšen nebo dostatečně snížen, a pokud není namístě podat návrh na prohlášení konkurzu. […]“

24. Článek 365 zákona o kapitálových společnostech, nadepsaný „Svolávací povinnost“, stanoví: „1. Členové statutárního orgánu jsou povinni svolat valnou hromadu ve lhůtě dvou měsíců, aby přijala rozhodnutí o zrušení společnosti nebo, pokud je společnost v insolvenci, aby požádala o prohlášení konkurzu. Jakýkoliv společník může navrhnout členům statutárního orgánu, aby svolali valnou hromadu, pokud má za to, že existuje jakýkoliv důvod pro zrušení společnosti nebo že je společnost v insolvenci. 2. Valná hromada může hlasovat o zrušení, nebo pokud je na programu zasedání, o jakémkoliv rozhodnutí nezbytném pro ukončení důvodu [pro zrušení].“

25. Článek 366 tohoto zákona, nadepsaný „Zrušení rozhodnutím soudu“, stanoví: „1. V případě nesvolání valné hromady, nebo pokud se valná hromada nesejde nebo nepřijme rozhodnutí upravené v předchozím článku, může jakákoliv zúčastněná osoba navrhnout zrušení společnosti u obchodního soudu místa sídla společnosti. Návrh na zrušení společnosti rozhodnutím soudu se podává proti společnosti. 2. Členové statutárního orgánu jsou povinni navrhnout zrušení společnosti rozhodnutím soudu, pokud valná hromada hlasovala proti zrušení společnosti nebo pokud nebylo možné přijmout žádné rozhodnutí. Návrh se podává ve lhůtě dvou měsíců ode dne, kdy mělo dojít k zasedání valné hromady, pokud toto zasedání neproběhlo, nebo ode dne zasedání valné hromady, pokud hlasovala proti zrušení společnosti nebo pokud nebylo možné přijmout žádné rozhodnutí.“

26. Článek 367 odst. 1 uvedeného zákona, nadepsaný „Společná a nerozdílná odpovědnost členů statutárních orgánů“, stanoví: „Členové statutárního orgánu, kteří ve lhůtě dvou měsíců nesplní povinnost svolat valnou hromadu, aby hlasovala, je-li to namístě, o zrušení společnosti, nebo kteří nepodají návrh na zrušení společnosti soudem, nebo případně nepodají návrh na prohlášení konkurzu na společnost ve lhůtě dvou měsíců ode dne, kdy měla zasedat valná hromada, pokud se valná hromada nesešla, nebo ode dne zasedání této valné hromady, pokud hlasovala proti zrušení společnosti, jsou společně a nerozdílně odpovědní za závazky společnosti vzniklé poté, co nastal zákonný důvod pro zrušení společnosti.“

27. Článek 9 Ley Orgánica č. 6/1985 del poder judicial (zákon 6/1985 o soudní moci), ze dne 1. července 1985 ( 9 ), stanoví: „1. Soudy vykonávají svoji pravomoc výlučně v případech, kdy je jim právními předpisy dána příslušnost. 2. Civilní soudy rozhodují kromě věcí v jejich pravomoci o všech věcech, které nepřísluší jinému soudu. […] 5. Pracovní soudy rozhodují o žalobách, které spadají do oblasti sociálního práva, ať již jde o individuální, či kolektivní spory, tak o stížnosti týkající se sociálního zabezpečení nebo směřované proti státu, pokud odpovědnost v této oblasti byla na základě pracovního práva svěřena státu. […]“

28. Článek 10 odst. 1 tohoto zákona stanoví: „Každý soud může rozhodovat o věcech, ve kterých nemá výlučnou pravomoc, pouze za účelem předběžných otázek.“

III. Skutkové okolnosti sporu v původním řízení a předběžné otázky

29. Žalobci v původním řízení byli zaměstnanci společnosti Contimark, akciové společnosti, která byla založena v roce 1992 se základním kapitálem 60101,21 eura a od roku 2010 byla řízena jednočlenným statutárním orgánem J. Socíasem Gispertem.

30. Uvedená společnost utrpěla značené finanční ztráty v roce 2012 (240150 eur) a v roce 2013 (541559 eur), v jejichž důsledku v průběhu druhé poloviny roku 2013 ukončila svoji činnost.

31. Jednočlenný statutární orgán této společnosti nesvolal valnou hromadu, aby snížila základní kapitál, ani nenavrhl, aby bylo zahájeno dobrovolné insolvenční řízení v souladu s Ley Concursal (insolvenční zákon), ze dne 9. července 2003 ( 10 ), ani nesvolal akcionáře, aby bylo rozhodnuto o zrušení uvedené společnosti z důvodu ukončení výkonu její činnosti v souladu s články 362 a 263 LSC.

32. Předtím než společnost Contimark ukončila činnost, zahájil jeden z žalobců v původním řízení v dubnu 2013 řízení u Juzgado de lo Social no 33 de Barcelona (soud pro pracovněprávní věci č. 33 v Barceloně), v kterém se domáhal rozhodnutí o ukončení své pracovní smlouvy z důvodu nevyplácení mzdy. Ostatní žalobci v původním řízení využili opravné prostředky proti jejich propuštění, které podali v květnu a červnu roku 2013. Na konci roku 2013 nařídil Juzgado de lo Social no 33 de Barcelona (soud pro pracovněprávní věci č. 33 v Barceloně) společnosti Contimark, aby jim vyplatila nevyplacené mzdy a odškodnění.

33. Žalobci v původním řízení poté zahájili řízení za účelem vymožení svých pohledávek u Juzgado de lo Social no 30 de Barcelona (soud pro pracovněprávní věci č. 30 v Barceloně), u předkládajícího soudu, který je speciálně pověřený výkonem rozhodnutí v sociálních věcech. Část jejich pohledávek zanikla z důvodu insolvence společnosti Contimark a horní hranice záruky na vyplacení mezd stanovené ve prospěch zaměstnanců v takovém případě.

34. Žalobci v původním řízení podali incidenční žalobu k předkládajícímu soudu proti členovi statutárního orgánu Contimark, kterou se domáhali, aby byla určena jeho odpovědnost za porušení ustanovení LSC a byla mu uložena povinnost zaplatit jim splatné částky společně a nerozdílně se společností.

35. Předkládající soud vyjadřuje pochybnosti ohledně slučitelnosti ustálené judikatury Sala de lo Social del Tribunal Supremo (sociálněprávní senát Nejvyššího soudu, Španělsko) od roku 1997 s unijním právem, která vyhrazuje příslušnost rozhodnout o odpovědnosti člena statutárního orgánu obchodním soudům.

36. Předkládající soud uvádí, že Sala de lo Social del Tribunal Supremo (sociálněprávní senát Nejvyššího soudu) zakládá své rozhodnutí, kterým konstatuje, že pracovní soudy nejsou příslušné k rozhodování o těchto žalobách podaných proti společnosti a společně a nerozdílně proti členovi statutárního orgánu z důvodu nesplnění obchodních povinností v jeho postavení jednočlenného statutárního orgánu, na následujícím odůvodnění: – návrh o společné a nerozdílné odpovědnosti není předběžnou otázkou, která vzešla v rámci pracovněprávního řízení a o které by mohl rozhodnout pracovní soud, protože rozhodnutí, které vzejde z takového řízení, není nezbytné k rozhodnutí o hlavním návrhu a nemá na něj žádný vliv; – dluhy člena statutárního orgánu jsou dluhy nikoliv vůči zaměstnancům, ale vůči společnosti a – o případné existenci okolností, které zakládají právní povinnost zrušit společnost, se musí vždy rozhodnout předem rozhodnutím, které vydají soudy příslušné v obchodních věcech, protože tato otázka není akcesorická k povinnostem v sociální oblasti.

37. Předkládající soud uvádí, že v roce 1997 a v roce 2000 byly podle jiného směru judikatury pracovní soudy uznány za příslušné pro rozhodování o incidenčních žalobách znějících na společnou a nerozdílnou odpovědnost členů statutárních orgánů, kteří nepřizpůsobili stanovy akciové společnosti a minimální výši jejího základního kapitálu ke dni 30. června 1992 tak, jak k tomu byli povinni na základě zákona o společnostech, který byl mezitím zrušen a nahrazen LSC. Sala de lo Social del Tribunal Supremo (sociálněprávní senát Nejvyššího soudu) se tedy v takovém případě opíral zejména o zjištění, že důvod návrhu měl původ v pracovněprávním vztahu.

38. Předkládající soud má zejména za to, že pro rozšíření pravomoci pracovních soudů o záležitosti, které jim nepřísluší, je totiž určující pracovněprávní povaha dluhů společnosti a zákonná společná a nerozdílná odpovědnost členů statutárního orgánu vůči jejich věřitelům.

39. Kromě toho má předkládající soud za to, že španělský zákonodárce stanovil zvláštními ustanoveními případy, ve kterých mohou rozhodnout o společné a nerozdílné odpovědnosti členů statutárního orgánu jiné než obchodní soudy. Správní soudy tak vykonávají soudní přezkum správních rozhodnutí o rozšíření odpovědnosti za dluhy na sociálním zabezpečení vydaných proti členům statutárního orgánu na základě čl. 30 odst. 2 Ley General de la Seguridad Social (obecný zákon o sociálním zabezpečení) schváleného Real Decreto Legislativo 1/1994 (královské nařízení 1/1994) ze dne 20. června 1994 ( 11 ). Článek 240 odst. 3 Ley reguladora de la Jurisdicción Social (zákon o soudnictví v pracovněprávních a sociálních věcech) ze dne 10. října 2011 ( 12 ) rovněž povoloval uvedeným soudům rozšířit společnou a nerozdílnou odpovědnost za dluhy z pracovněprávního vztahu nebo dluhy na sociálním zabezpečení na akcionáře, členy správní rady či statutární orgány (ředitele de facto) obchodních společností bez právní subjektivity v případě nesplnění povinností obchodní povahy.

40. Za těchto podmínek se Juzgado de lo Social no 30 de Barcelona (soud pro pracovněprávní věci č. 30 v Barceloně) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1) Má věřitel obchodní společnosti, který uplatňuje před příslušnými španělskými soudy – pracovními soudy – svou pracovněprávní pohledávku, na základě směrnic 2009/101 a 2012/30 [a jejich] provedení mimo jiné v článcích 236, 237, 238, 241 a 367 [LSC] právo souběžně podat u jednoho a téhož soudu přímou žalobu na uznání dluhu z pracovněprávního vztahu proti společnosti a současně i žalobu proti fyzické osobě – členu statutárního orgánu společnosti – jako společně a nerozdílně odpovědnému za dluhy společnosti, na základě nesplnění obchodněprávních povinností stanovených v těchto směrnicích a provedených do [LSC]? 2) Brání články 2, 6, 7 a 8 směrnice 2009/101 a články 19 a 36 směrnice 2012/30 judikatuře Sala de lo Social del Tribunal Supremo [(sociálněprávní senát Nejvyššího soudu)] vyjádřené v jeho rozhodnutích ze dne 28. února 1997 (RJ 1997\4220); ze dne 28. října 1997 (RJ 1997\7680); ze dne 31. prosince 1997 (RJ 1997\9644); ze dne 13. dubna 1998 (RJ 1998\4577); ze dne 17. ledna 2000 (RJ 2000\918); ze dne 9. června 2000 (RJ 2000\5109); ze dne 8. května 2002 a ze dne 20. prosince 2012, která dovodila, že španělské pracovní soudy nemohou u pohledávek z pracovněprávních vztahů přímo uplatnit ochranná opatření, stanovená ve směrnicích 2009/101 a 2012/30 a provedená v článcích 236, 237, 238, 241, 367 a dalších [LSC], ve prospěch věřitelů obchodních společností, jestliže jejich nejvyšší představitelé – fyzické osoby – nesplní formální požadavky na zveřejnění základních listin společnosti stanovené ve směrnicích 2009/101 a 2012/30, které byly provedeny do [LSC]? 3) Brání články 20 a 21 ve spojení s článkem 51 [Listiny] judikatuře Sala de lo Social del Tribunal Supremo [(sociálněprávní senát Nejvyššího soudu)] vyjádřené v jeho rozhodnutích ze dne 28. února 1997 (RJ 1997\4220); ze dne 28. října 1997 (RJ 1997\7680); ze dne 31. prosince 1997 (RJ 1997\9644); ze dne 13. dubna 1998 (RJ 1998\4577); ze dne 17. ledna 2000 (RJ 2000\918); ze dne 9. června 2000 (RJ 2000\5109); ze dne 8. května 2002 a ze dne 20. prosince 2012, která nutí věřitele, který má pohledávku z pracovněprávního vztahu a je zaměstnancem, aby vedl dvě soudní řízení, nejprve u pracovního soudu za účelem přiznání pohledávky z pracovněprávního vztahu vůči podniku a poté před soudem pro občanskoprávní věci nebo obchodním soudem za účelem rozhodnutí o společné a nerozdílné odpovědnosti člena statutárního orgánu společnosti či jiných fyzických osob, když tento požadavek není stanoven u žádné jiné kategorie věřitelů – bez ohledu na povahu pohledávky – ve směrnici 2009/101, ani ve směrnici 2012/30, ani ve vnitrostátních právních předpisech, které tyto směrnice provádějí?“

IV. Posouzení

41. Nejprve v návaznosti na otázku, k jejímuž zodpovězení byli účastníci řízení vyzváni v průběhu jednání, vysvětlím, jakým způsobem se dle mého názoru uplatní článek 19 směrnice 2012/30 v takové situaci, jako je situace dotčená ve věci v původním řízení. Poté předložím analýzu otázek položených předkládajícím soudem ve věci samé.

A. K pravomoci Soudního dvora

42. Vycházíme-li z přesného znění předběžných otázek předložených předkládajícím soudem, je cílem první otázky určit, zda směrnice 2009/101 a 2012/30 přiznávají věřiteli, který je zaměstnancem, právo podat k jednomu a témuž soudu žalobu, jejímž předmětem je vymáhání pohledávky proti společnosti, a současně i žalobu proti fyzické osobě – členu statutárního orgánu této společnosti. Druhá otázka se týká španělské judikatury, která vylučuje z pravomoci pracovních soudů rozhodování o nesplnění povinnosti odpovědných osob společnosti zveřejnit základní listiny společnosti. Třetí otázka se týká narušení rovnosti mezi věřiteli-zaměstnanci a jinými věřiteli, kteří nejsou zaměstnanci a nejsou povinni postupovat cestou dalšího soudního řízení.

43. Ve spojitosti s pravomocí Soudního dvora se objevují dva problémy. První souvisí s ustanoveními směrnic 2009/101 a 2012/30, kterých se týkají první dvě předběžné otázky, kterými je třeba se nejprve zabývat společně ( 13 ). Druhý problém vyvolává předmět těchto ustanovení, a to nikoliv obsah vnitrostátních ustanovení, která jsou určena k zajištění výsledků požadovaných těmito směrnicemi, ale rozhodnutím omezit pravomoc ratione materiae španělských pracovních soudů při jejich uplatňování.

44. Za účelem ověření použitelnosti směrnic 2009/101 a 2012/30, jak se dotazuje předkládající soud, navrhuji na prvním místě vycházet z konstatování, že předmětem sporu je odpovědnost člena statutárního orgánu za nesplnění povinností souvisejících s platební neschopností nebo ukončením činnosti společnosti, kterou spravoval.

45. Požadavky obsažené ve směrnicích 2009/101 a 2012/30 jsou zajisté určeny k zlepšení přístupu k informacím týkajícím se finanční situace společností a vytváření podmínek pro rozhodnutí odpovědných orgánů v případě obtíží, aby byly chráněny zájmy společníků a třetích osob.

46. Odkaz na směrnici 2009/101, pokud jde konkrétně o povinnosti zveřejnit úkony a dokumenty, aby třetí osoby měly možnost kontroly, je však irelevantní, jelikož členovi statutárního orgánu je vytýkáno právě to, že nejednal.

47. Zbývá tedy posoudit, zda je relevantní odkaz na směrnici 2012/30, konkrétně na články 19 a 36. Cílem tohoto nástroje, jak je uvedeno v bodě 3 odůvodnění, je koordinace vnitrostátních předpisů týkajících se zakládání a zachování společností, jakož i zvyšování či snižování jejich základního kapitálu pro zajištění minimální míry rovnocennosti ochrany akcionářů a věřitelů těchto společností. Navíc se v bodě 5 odůvodnění této směrnice uvádí, že „[p]ro zachování základního kapitálu, který představuje záruku pro věřitele, jsou nezbytné předpisy Unie.“

48. Právě pro dosažení těchto cílů stanoví čl. 19 odst. 1 uvedené směrnice, že „[v] případě vážné ztráty upsaného základního kapitálu musí být svolána valná hromada ve lhůtě stanovené právními předpisy členských států, aby posoudila, zda je třeba společnost zrušit nebo přijmout jiná opatření“.

49. Naproti tomu, ačkoliv se článek 36 směrnice 2012/30 zakládá na stejné logice, nejeví se mi důvodné na něj odkazovat, jelikož ze skutkových okolností popsaných v předkládacím rozhodnutí vyplývá, že spor není důsledkem rozhodnutí o snížení základního kapitálu, které podléhá povinnosti zveřejnění stanovené v článku 34 této směrnice.

50. Kromě toho se mi jeví jako užitečné uvést, když Soudnímu dvoru přísluší ověřit tento aspekt ( 14 ), že podle mého názoru není potřeba provést výklad žádného jiného ustanovení.

51. Jak však bylo uvedeno v průběhu jednání, článek 19 směrnice 2012/30 uvedený předkládajícím soudem neobsahuje žádné bližší údaje o odpovědném orgánu ( 15 ) v případě nesvolání valné hromady.

52. Lze rovněž zdůraznit rozdíl ve formulaci čl. 34 odst. 1 uvedené směrnice. Tento článek uvádí povinnost zveřejnit v případě rozhodnutí valné hromady týkajícího se snížení upsaného základního kapitálu toto rozhodnutí způsobem stanoveným právními předpisy každého členského státu v souladu s článkem 3 směrnice 2009/101. Právě tento odkaz umožňuje spojení s článkem 7 směrnice 2009/101, podle kterého členské státy „stanoví přiměřené sankce“ pro případ porušení této povinnosti zveřejnění.

53. V důsledku toho je na druhém místě třeba zkoumat, v čem má řízení v původním řízení, které se týká odpovědnosti řídícího orgánu společnosti z důvodu, že neučinil potřebné úkony k zajištění plateb věřitelům, za cíl zajistit účinnost povinnosti stanovené v článku 19 směrnice 2012/30.

54. Nejprve je třeba poukázat na kogentní povahu znění tohoto ustanovení ( 16 ). Nezbytným logickým důsledkem této povahy je vznik odpovědnosti, což odůvodňuje, proč unijní normotvůrce nepovažoval v takovém případě za užitečné stanovit, že členské státy stanoví podmínky pro podání žaloby k rozhodnutí o této odpovědnosti ( 17 ).

55. Následně mne znění dotčených ustanovení vnitrostátního práva vede k úvaze, že tato ustanovení mají zaručit dosažení výsledků uložených směrnicí 2012/30, jejímž cílem je ochrana práv věřitelů společností zejména v případě vážné ztráty upsaného kapitálu. Jak článek 363 tohoto zákona uvádí, důvody pro zrušení kapitálové společnosti jsou dány, zejména pokud poklesne čistý majetek na částku nižší, než je polovina základního kapitálu, nebo pokud byl výkon činnosti ukončen. Podle článku 365 tohoto zákona je člen statutárního orgánu povinen svolat valnou hromadu, aby přijala rozhodnutí o zrušení společnosti nebo aby navrhla prohlášení konkurzu. Společná a nerozdílná odpovědnost členů statutárního orgánu v případě nesvolání valné hromady, která je upravena v článku 367 uvedeného zákona, vyjadřuje vůli vyvolat v souladu s cílem sledovaným touto směrnicí velmi rychlé zahájení postupů zejména na ochranu věřitelů, aby se omezila rizika spojená s liknavostí orgánů společnosti. Náhrada škody způsobená věřitelům, kterou stanoví článek 236 LSC, stejně jako možnost podat přímou žalobu za tímto účelem, kterou upravuje článek 240 téhož zákona, mají rovněž posílit důsledky nesplnění povinnosti členem statutárního orgánu.

56. Vzhledem k tomu, že přijaté právní předpisy splňují výslovný požadavek uvedený v článku 19 směrnice 2012/30 a přispívají k efektivitě pravidel zavedených touto směrnicí ( 18 ), třebaže neodpovídají výslovnému požadavku, který by byl stanoven v této směrnici ( 19 ).

57. Za těchto okolností je nyní namístě zkoumat otázky položené předkládajícím soudem po věcné stránce, a zabývat se tak druhým problémem, který pozdvihují.

B. K věci samé

1. K první a druhé otázce

58. Pokud jde o první a druhou předběžnou otázku, které spolu souvisejí, předem poukazuji na zvláštnost jejich předmětu. Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se totiž týká rozhodnutí španělského zákonodárce v oblasti organizace soudnictví umožnit věřitelům domáhat se plnění v důsledku společné a nerozdílné odpovědnosti člena správního orgánu, který nesplnil své povinnosti, a to zejména povinnost stanovenou v článku 19 směrnice 2012/30.

59. Je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury ( 20 ) je při neexistenci unijní právní úpravy v dané oblasti na vnitrostátním právním řádu každého členského státu, aby podle zásady procesní autonomie určil příslušné soudy a upravil procesní podmínky soudních řízení určených k zajištění ochrany práv, která jednotlivcům vyplývají z unijního práva.

60. Jestliže jsou však členské státy zodpovědné za zajištění v každém konkrétním případě účinné ochrany těchto práv ( 21 ), nesmějí být tyto podmínky méně příznivé než ty, které se týkají obdobných řízení na základě vnitrostátního práva (zásada rovnocennosti), a nesmějí v praxi znemožňovat nebo nadměrně ztěžovat výkon práv přiznaných unijním právním řádem (zásada efektivity) ( 22 ).

61. Tyto požadavky rovnocennosti a efektivity se vztahují i na určení toho, které soudy jsou příslušné k rozhodování o žalobách založených na tomto právu ( 23 ).

62. Proto je třeba položenou otázku chápat tak, že se předkládající soud v podstatě táže, zda článek 19 směrnice 2012/30 a zásady rovnocennosti a efektivity ( 24 ) musí být vykládány v tom smyslu, že brání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je úprava dotčená ve věci v původním řízení, která ukládá zaměstnanci, jenž je věřitelem společnosti, jež je jeho zaměstnavatelem, aby se obrátil na jiný soud než na pracovní soud, domáhá-li se společné a nerozdílné odpovědnosti člena statutárního orgánu této společnosti za zaplacení dlužných částek.

63. Ověřit, zda jsou procesní podmínky, které mají ve vnitrostátním právu zajistit ochranu práv, jež pro jednotlivce vyplývají z unijního práva, v souladu s těmito zásadami, však v zásadě přísluší vnitrostátním soudům. Nicméně pro účely posouzení, které bude muset vnitrostátní soud provést, mu může Soudní dvůr poskytnout určité poznatky k výkladu unijního práva ( 25 ).

64. Dodržování zásady rovnocennosti předpokládá, že dotčené vnitrostátní pravidlo se použije bez rozdílu na žaloby, které jsou založeny na porušení unijního práva, i na žaloby založené na porušení vnitrostátního práva, mají-li podobný předmět a základ věci ( 26 ). Jak již Soudní dvůr rozhodl, tuto zásadu však není možné vykládat tak, že ukládá členským státům povinnost rozšířit svůj nejvýhodnější vnitrostátní režim na všechny žaloby, které byly podány v určitém odvětví pracovního práva ( 27 ). Za účelem ověření toho, zda je zásada rovnocennosti dodržována, je na vnitrostátním soudu, aby přezkoumal jak předmět, tak základní prvky údajně podobných žalob vnitrostátní povahy ( 28 ). Rovněž je třeba přihlédnout k místu tohoto vnitrostátního ustanovení v řízení jako celku, k průběhu tohoto řízení a k jeho zvláštnostem u různých vnitrostátních orgánů ( 29 ).

65. Obdobně jako Evropská komise konstatuji, že předkládající soud neposkytl informace o podmínkách přípustnosti a o výhodnějším řízení pro výkon práv vyplývajících z vnitrostátních právních předpisů, které by mohly vzbudit pochybnost o dodržování této zásady. Zvláštní předpisy citované předkládajícím soudem ( 30 ) upravují řízení, která nejsou srovnatelná, jelikož nestanoví, že pracovní soud je příslušný pro rozhodování o jiných návrzích, které nejsou spojeny s plněním pracovní smlouvy. Jinak řečeno, je třeba zkoumat, zda se sporné pravidlo uplatňuje pouze na návrhy směřující k rozhodnutí o společné a nerozdílné odpovědnosti člena statutárního orgánu, zatímco pro jiné návrhy by stačilo podání jedné žaloby ( 31 ).

66. Pokud jde o zásadu efektivity, problém předložený předkládajícím soudem nesouvisí s neexistencí žaloby nebo mimořádnými obtíženi při jejím podání ( 32 ), ale pouze se všeobecně popsanými nevýhodami ( 33 ) rozdělení příslušnosti mezi dva soudy specializující se na různou agendu.

67. Je proto třeba připomenout, že dotčené vnitrostátní procesní ustanovení je nutno analyzovat s přihlédnutím k místu tohoto ustanovení v řízení jako celku, k průběhu tohoto řízení a k jeho zvláštnostem u různých vnitrostátních soudních orgánů. Z tohoto hlediska je třeba případně zohlednit i základní zásady vnitrostátního právního systému, jako je například zásada ochrany práva na obhajobu, zásada právní jistoty a řádný průběh řízení ( 34 ).

68. Mám tak za to, že ve sporu v původním řízení je třeba zvážit ( 35 ) výhody a nevýhody rozhodnutí rozdělit příslušnost mezi dva specializované soudy.

69. Zájem věřitele, který je zaměstnancem, aby o všech aspektech sporu rozhodoval jediný soud, je v zájmu praktických důvodů délky trvání a nákladů nepopiratelný. Tyto důvody odůvodnily to, jak na jednání zdůraznil právní zástupce A. Marína Lorenteho, že Soudní dvůr rozhodl tak, že povinnost uložená zaměstnanci v pracovním poměru na dobu určitou „podat za účelem stanovení přiměřené sankce nový návrh na zahájení řízení případně u jiného soudu, konstatoval-li soudní orgán, že došlo ke zneužití po sobě jdoucích smluv na dobu určitou“ ( 36 ), není v souladu se zásadou efektivity, když „z toho pro tohoto [zaměstnance] nutně vyplývají nepříznivé procesní následky, zejména pokud jde o náklady a délku řízení a pravidla zastupování“ ( 37 ).

70. Myslím si však, že ani toto řešení nemůže být přijato. V projednávané věci totiž šlo o posouzení situace, ve které bylo třeba zahájit dvě rozdílná řízení, jedno za účelem rozhodnutí o zneužití práva a druhé za účelem uložení sankce za toto zneužití ( 38 ). Řešení vychází v zásadě z přímého vztahu, který existuje mezi návrhy a právním vztahem účastníků mezi sebou ( 39 ), přičemž otázka specializace soudu je druhotná ( 40 ).

71. Podle mého názoru jsou skutečnosti, které je třeba vzít v úvahu v projednávaném případě, velmi odlišné. Jak na jednání zdůraznila španělská vláda, otázka odpovědnosti člena statutárního orgánu totiž nesouvisí s určením pracovněprávní pohledávky. Kromě toho byla tato incidenční žaloba podána až ve fázi výkonu rozhodnutí o peněžitém trestu.

72. Nevýhody spojené se zahájením dvou odlišných řízení, ve kterých mají být vypořádány návrhy ve věci samé nemající přímou vazbu, musí být proto zkoumány s ohledem na požadavek právní jistoty, který tradičně odůvodňuje specializaci soudů, jak v pracovněprávních a sociálních věcech, tak ve věcech obchodních.

73. Specializace se opírá o závěr, že specifičnost a odbornost některých sporů vyžaduje koncentraci soudních řízení, aby se napomohlo porozumění těmto sporům a jejich rozhodování. Tak je tomu v případech týkajících se pracovního poměru mezi zaměstnavatelem a zaměstnancem, stejně jako v obchodních věcech, pokud jde o spory týkající se rozhodnutí přijatých obchodními společnostmi konkrétně v případě finančních potíží a konkrétně sporů týkající se odpovědnosti těch, kteří je spravují ( 41 ).

74. Takové uspořádání rovněž napomáhá celkovému porozumění sporu, což umožňuje jedinému soudu rozhodnout o všech návrzích věřitelů a usnadnit analýzu podmínek, za nichž může vzniknout odpovědnost řídících orgánů.

75. V této souvislosti by bylo možné se domnívat, že tato specializace je konzistentní s cílem sledovaným unijním normotvůrcem, který usiluje o to, aby rozhodnutí dotýkající se života společností, například v případě snížení základního kapitálu, byla přijímána tak „[a]by došlo ke zlepšení normalizované ochrany věřitelů ve všech členských státech“ ( 42 ).

76. Rozhodnutí nerozšířit oprávnění zkoumat otázku odpovědnosti člena statutárního orgánu, vyhrazenou jinému specializovanému soudu, která není spojena s plněním pracovní smlouvy, na soud, jehož výlučnou pravomocí je zajistit efektivitu práv stanovených v pracovněprávních předpisech, se mi proto nejeví jako nadměrně zatěžující pro výkon práv zaměstnanců, a fortiori ve fázi nuceného vymáhání pracovněprávních pohledávek poté, co byly kogentně uplatněny zvláštní výhody spojené s těmito pohledávkami, ani pro využití záručního mzdového fondu ( 43 ).

77. Navíc lze uvést, jak bylo připomenuto na jednání, že dotčené vnitrostátní právní předpisy nabízejí zaměstnancům možnost chránit se proti nečinnosti řídicích orgánů tím, že mohou požadovat zrušení společnosti u obchodního soudu ( 44 ), nebo také odškodnění za utrpěnou újmu ( 45 ). Provedení těchto postupů ze strany zaměstnanců jim usnadňuje jejich přítomnost v podniku, a tedy přímý přístup k užitečným informacím.

78. Lze rovněž poznamenat, že žádné ustanovení uvedené předkládajícím soudem nevylučuje možnost, že zaměstnanci dobrovolně vstoupí do řízení o odpovědnosti člena statutárního orgánu, které již bylo zahájeno z podnětu jiných věřitelů.

79. Vzhledem k výše uvedenému navrhuji odpovědět na první dvě předběžné otázky tak, že článek 19 směrnice 2012/30 a zásady rovnocennosti a efektivity musí být vykládány v tom smyslu, že nebrání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je úprava dotčená ve věci v původním řízení, která ukládá zaměstnanci, který je věřitelem společnosti, jež je jeho zaměstnavatelem, aby se obrátil na jiný soud než na soud pro pracovněprávní věci, aby se domohl plnění z důvodu společné a nerozdílné odpovědnosti člena statutárního orgánu této společnosti v důsledku nesplnění jeho povinnosti obchodní povahy, za předpokladu, že tato právní úprava není méně příznivá než ta, kterou se řídí obdobné žaloby na základě vnitrostátního práva, a že výkon práv přiznaných touto směrnicí není touto právní úpravou znemožněn nebo nadměrně ztížen, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu.

2. K třetí otázce

80. Pokud jde o tuto předběžnou otázku, podléhající též podmínce souvislosti s unijním právem ( 46 ), je třeba připomenout, že zásada rovného zacházení a zákazu diskriminace vyžaduje, aby se srovnatelnými situacemi nebylo zacházeno odlišně a s odlišnými situacemi stejně, není-li takové zacházení objektivně odůvodněné. Prvky, které charakterizují odlišné situace, a tím jejich srovnatelný charakter, musí být určeny a posuzovány zejména ve světle předmětu a cíle unijního aktu, který zakládá dotčené rozlišování. Mimoto musí být zohledněny zásady a cíle oblasti, do níž dotčený akt spadá. Takový přístup se musí též mutatis mutandis uplatňovat v rámci přezkumu, který má z hlediska zásady rovného zacházení posoudit slučitelnost vnitrostátních opatření, která provádějí unijní právo ( 47 ).

81. Předkládající soud má za to, že bez ohledu na povahu pohledávky, musí být procesní podmínky, za nichž je požadováno ručení člena statutárního orgánu, totožné, tedy že pracovní soud může rozhodovat současně o vymáhání pohledávky a o společné a nerozdílné odpovědnosti člena statutárního orgánu.

82. Domnívám se, že ve věci samé nedochází k odlišnému zacházení. Společné a nerozdílné odpovědnosti člena statutárního orgánu se lze vůči společnosti dovolávat bez ohledu na povahu pohledávky.

83. Oproti občanskoprávním nebo obchodním pohledávkám zacházení odlišné z procesního hlediska odůvodňující výlučnou pravomoc pracovního soudu existuje právě z důvodů pracovněprávní povahy pohledávky a zvláštního režimu ochranných opatření upraveného zákonem, který je s pohledávkou spojen v případě ukončení činnosti zaměstnavatele nebo jeho platební neschopnosti.

84. Specifičnost domáhání se odpovědnosti člena statutárního orgánu odůvodňuje rovněž to, proč není svěřeno soudu specializovanému výlučně na pracovní právo ( 48 ), a fortiori pak ve fázi výkonu rozhodnutí, kterým se stanoví výše dluhu a je označen hlavní dlužník.

85. Domnívám se proto, že taková vnitrostátní právní úprava, jako je úprava dotčená ve věci v původním řízení, která provádí unijní právo, neporušuje zásadu rovného zacházení a zákazu diskriminace zakotvenou zejména v článcích 20 a 21 Listiny, jelikož zaměstnanci, kteří jsou věřitelé společnosti a jsou nuceni obrátit se na jiný soud než na pracovní soud, aby se domohli plnění z důvodu společné a nerozdílné odpovědnosti člena statutárního orgánu této společnosti v důsledku jeho nesplnění povinnosti obchodní povahy, se nenacházejí ve srovnatelné situaci s ostatními věřiteli této společnosti, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu.

V. Závěry

86. S ohledem na výše uvedené navrhuji, aby Soudní dvůr odpověděl na předběžné otázky položené Juzgado de lo Social no 30 de Barcelona (soud pro pracovněprávní věci č. 30 v Barceloně, Španělsko) následovně: „1) Článek 19 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2012/30/EU ze dne 25. října 2012 o koordinaci ochranných opatření, která jsou na ochranu zájmů společníků a třetích osob vyžadována v členských státech od společností ve smyslu čl. 54 druhého pododstavce Smlouvy o fungování Evropské unie při zakládání akciových společností a při udržování a změně jejich základního kapitálu, za účelem dosažení rovnocennosti těchto opatření, jakož i zásady rovnocennosti a efektivity musí být vykládány v tom smyslu, že nebrání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je úprava dotčená ve věci v původním řízení, která ukládá zaměstnanci, jenž je věřitelem společnosti, jež je jeho zaměstnavatelem, aby se obrátil na jiný soud než na pracovní soud, aby se domohl plnění z důvodu společné a nerozdílné odpovědnosti člena statutárního orgánu této společnosti v důsledku jeho nesplnění povinnosti obchodní povahy, za předpokladu, že tato právní úprava není méně příznivá než právní úprava, kterou se řídí obdobné žaloby na základě vnitrostátního práva, a že výkon práv přiznaných touto směrnicí není touto právní úpravou znemožněn nebo nadměrně ztížen, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu. 2) Taková vnitrostátní právní úprava, jako je úprava dotčená ve věci v původním řízení, neporušuje zásadu rovného zacházení a zákazu diskriminace zakotvenou zejména v článcích 20 a 21 Listiny základních práv Evropské unie, jelikož zaměstnanci, kteří jsou věřitelé společnosti a jsou nuceni obrátit se na jiný soud než na pracovní soud, aby se domohli plnění z důvodu společné a nerozdílné odpovědnosti člena statutárního orgánu této společnosti v důsledku jeho nesplnění povinnosti obchodní povahy, se nenacházejí ve srovnatelné situaci s ostatními věřiteli této společnosti, což přísluší ověřit vnitrostátnímu soudu.“

( 1 ) – Původní jazyk: francouzština.

( 2 ) – Úř. věst. 2009, L 258, s. 11.

( 3 ) – Úř. věst. 2012, L 315, s. 74.

( 4 ) – Čtvrtá směrnice Rady ze dne 25. července 1978 založená na čl. 54 odst. 3 písm. g) Smlouvy o ročních účetních závěrkách některých forem společností (Úř. věst. 1978, L 222, s. 11; Zvl. vyd. 17/01, s. 21).

( 5 ) – Sedmá směrnice Rady ze dne 13. června 1983, založená na čl. 54 odst. 3 písm. g) Smlouvy o konsolidovaných účetních závěrkách (Úř. věst. 1983, L 193, s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 58).

( 6 ) – Směrnice Rady ze dne 8. prosince 1986 o ročních účetních závěrkách a konsolidovaných účetních závěrkách bank a ostatních finančních institucí (Úř. věst. 1986, L 372, s. 1; Zvl. vyd. 06/01, s. 157).

( 7 ) – Směrnice Rady ze dne 19. prosince 1991 o ročních účetních závěrkách a konsolidovaných účetních závěrkách pojišťoven (Úř. věst. 1991, L 374, s. 7; Zvl. vyd. 06/01, s. 279).

( 8 ) – BOE č. 161, ze dne 3. července 2010, s. 58472, dále jen „LSC“.

( 9 ) – BOE č. 157, ze dne 2. července 1985, s. 20632.

( 10 ) – BOE č. 164 ze dne 10. července 2003, s. 26905.

( 11 ) – BOE č. 154 ze dne 29. června 1994, s. 20658.

( 12 ) – BOE č. 245 ze dne 11. října 2011, s. 106584.

( 13 ) – Pokud právní situace do působnosti unijního práva nespadá, Soudní dvůr nemá pravomoc o ní rozhodnout a případně uplatňovaná ustanovení Listiny sama o sobě nemohou tuto pravomoc založit (viz rozsudky ze dne 26. února 2013, Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, bod 22; ze dne 27. března 2014, Torralbo Marcos, C-265/13, EU:C:2014:187, bod 30 a citovaná judikatura, jakož i ze dne 6. října 2015, Delvigne, C‑650/13, EU:C:2015:648, bod 27).

( 14 ) – Viz zejména rozsudky ze dne 21. října 2010, Idryma Typou, (C‑81/09, EU:C:2010:622, bod 31), a ze dne 10. února 2011, Vicoplus a další, (C‑307/09 až C‑309/09, EU:C:2011:64, bod 22 a citovaná judikatura).

( 15 ) – Na rozdíl od článků 4, 11 a 25 této směrnice, které uvádějí případy vzniku odpovědnosti.

( 16 ) – Uvedené ustanovení stanoví, že „musí být svolána valná hromada.“

( 17 ) – Právě toto odlišuje tento případ od případu snížení kapitálu upraveného v článku 36 směrnice 2012/30, který definuje zvláštní právo, právo na zajištění pohledávek, a stanoví podmínky pro jeho výkon s cílem zajistit jeho účinnost.

( 18 ) – Viz rozsudek ze dne 12. září 1996, Gallotti a další (C‑58/95, C‑75/95, C‑112/95, C‑119/95, C‑123/95, C‑135/95, C‑140/95, C‑141/95, C‑154/95 a C‑157/95, EU:C:1996:323, bod 14 a citovaná judikatura).

( 19 ) – Rovněž viz rozsudek ze dne 16. května 2017, Berlioz Investment Fund (C‑682/15, EU:C:2017:373, bod 39).

( 20 ) – Viz zejména dva nedávné rozsudky podávající odpovědi na předběžné otázky týkající se omezení pravomoci soudu ve věcech ochrany žalobce (v prvním případě spotřebitele, v druhém zaměstnance): rozsudky ze dne 21. dubna 2016, Radlinger a Radlingerová (C‑377/14, EU:C:2016:283, bod 48 a citovaná judikatura), a ze dne 14. září 2016, Martínez Andrés a Castrejana López (C‑184/15 a C‑197/15, EU:C:2016:680, body 37 a 57 a citovaná judikatura).

( 21 ) – Pro odkaz na tuto povinnost viz rozsudky ze dne 15. dubna 2008, Impact (C‑268/06, EU:C:2008:223, bod 45), a ze dne 27. června 2013, Agrokonsulting (C‑93/12, EU:C:2013:432, bod 35).

( 22 ) – Podle ustálené judikatury viz zejména v oblasti pracovního práva rozsudky ze dne 1. prosince 1998, Levez (C‑326/96, EU:C:1998:577, bod 18 a citovaná judikatura), a ze dne 15. dubna 2008, Impact (C‑268/06, EU:C:2008:223, bod 46 a citovaná judikatura).

( 23 ) – Viz zejména rozsudek ze dne 14. září 2016, Martínez Andrés a Castrejana López (C‑184/15 a C‑197/15, EU:C:2016:680, bod 59 a citovaná judikatura).

( 24 ) – Návrh nové formulace doplněním těchto slovních spojení z důvodu absence upřesnění v předkládacím rozhodnutí. Návrh vychází z formulace uvedené v rozsudku ze dne 6. října 2015, Orizzonte Salute (C‑61/14, EU:C:2015:655, bod 42). Domnívám se, že není potřeba tuto otázku spojovat s odkazem na článek 47 Listiny, jako tomu bylo v odpovědi v rozsudku ze dne 30. června 2016, Toma et Biroul Executorului Judecătoresc Horațiu-Vasile Cruduleci (C‑205/15, EU:C:2016:499, bod 38), se kterým je možné učinit paralelu, jelikož odpovídá na otázku týkající se článku 20 a 21 Listiny, které jsou základem třetí předběžné otázky v projednávané věci (viz body 80 a další tohoto stanoviska). Za současného stavu judikatury se mi totiž jeví jako dostatečné omezit odkaz zvláště na zásadu efektivity, která přesně odpovídá předmětu sporu v původním řízení, který se týká úpravy způsobů podání opravných prostředků (viz bod 66 tohoto stanoviska). Mám za to, že odkaz na zásadu účinné soudní ochrany nebo na článek 47 a čl. 52 odst. 1 Listiny by měl být vyhrazen pro žádosti o výklad v případě neexistence opravného prostředku nebo při uplatnění takových podmínek přípustnosti stanovených vnitrostátním právním předpisem, jejichž následkem je porušení samotné podstaty práva na přístup k soudu, například uložením odrazujících soudních poplatků, které nejsou kryty právní pomocí, omezením aktivní legitimace stanovením propadných lhůt, či nepřizpůsobením podmínek pro doručení v případě nepřítomnosti osob s oprávněným zájmem, atd.

( 25 ) – Viz zejména bod 40 rozsudku ze dne 1. prosince 1998, Levez (C‑326/96, EU:C:1998:577).

( 26 ) – Viz zejména bod 41 rozsudku ze dne 1. prosince 1998, Levez (C‑326/96, EU:C:1998:577).

( 27 ) – Viz bod 42 rozsudku ze dne 1. prosince 1998, Levez (C‑326/96, EU:C:1998:577).

( 28 ) – Viz rozsudky ze dne 1. prosince 1998, Levez (C‑326/96, EU:C:1998:577, body 39 a 43 a citovaná judikatura), a ze dne 16. května 2000, Preston a další (C‑78/98, EU:C:2000:247, bod 49).

( 29 ) – Viz rozsudky ze dne 1. prosince 1998, Levez (C‑326/96, EU:C:1998:577, bod 44) a ze dne 27. června 2013, Agrokonsulting (C‑93/12, EU:C:2013:432, bod 38).

( 30 ) – Viz bod 39 tohoto stanoviska.

( 31 ) – Pro ilustraci viz body 51 a 52 rozsudku ze dne 1. prosince 1998, Levez (C‑326/96, EU:C:1998:577) v porovnání s rozsudky ze dne 29. října 2009, Pontin (C‑63/08, EU:C:2009:666, bod 55), a ze dne 27. června 2013, Agrokonsulting (C‑93/12, EU:C:2013:432, bod 41).

( 32 ) – Pro ilustraci kritérií viz rozsudek ze dne 15. dubna 2008, Impact (C‑268/06, EU:C:2008:223, body 51 až 55).

( 33 ) – V tomto ohledu právní zástupce A. Maríny Lorenteho uvedl na jednání okolnosti, které odrazují „99 % zaměstnanců“ od podání žaloby: sporné řízení je zahájeno po první fázi pokusu o vymáhání pohledávky, která trvá téměř dva roky, a pro zaměstnance se u civilních soudů neuplatní zásada bezplatnosti řízení. Zároveň jim může být uložena náhrada nákladů řízení. Vzhledem k tomu, že ostatní věřitelé se mohou dovolávat odpovědnosti člena statutárního orgánu rychleji, jsou v praxi jejich pohledávky uspokojeny před pohledávkami zaměstnanců.

( 34 ) – Viz zejména rozsudek ze dne 14. září 2016, Martínez Andrés a Castrejana López (C‑184/15 a C‑197/15, EU:C:2016:680, bod 61).

( 35 ) – Jelikož podle obvyklé definice zásady efektivity je třeba zkoumat, zda se výkon práv přiznaných unijním právním řádem ukazuje jako „nadměrně ztížený“.

( 36 ) – Viz rozsudek ze dne 14. září 2016, Martínez Andrés a Castrejana López (C‑184/15 a C‑197/15, EU:C:2016:680, bod 63).

( 37 ) – Viz rozsudek ze dne 15. dubna 2008, Impact (C‑268/06, EU:C:2008:223, bod 51). Viz rovněž rozsudek ze dne 14. září 2016, Martínez Andrés a Castrejana López (C‑184/15 a C‑197/15, EU:C:2016:680, bod 63).

( 38 ) – Viz rozsudek ze dne 14. září 2016, Martínez Andrés a Castrejana López (C‑184/15 a C‑197/15, EU:C:2016:680, body 31 a 63).

( 39 ) – Obdobně rovněž viz rozsudek ze dne 15. dubna 2008, Impact (C‑268/06, EU:C:2008:223, body 50 a 51).

( 40 ) – Viz rozsudek ze dne 14. září 2016, Martínez Andrés a Castrejana López (C‑184/15 a C‑197/15, EU:C:2016:680, a zejména odlišnou formulaci v bodě 63 a bodu 2 výroku).

( 41 ) – Tento případ je třeba odlišit od případu objektivního konstatování neexistence změny stanov nebo navýšení základního kapitálu, na kterém spočívá směr judikatury citované v předkládacím rozhodnutí (viz bod 37 tohoto stanoviska). Uplatnění článku 367 LSC kromě toho podléhá jednotlivým podmínkám, které je třeba ověřit, zejména podmínce data vzniku závazků, které musí následovat po vzniku právního důvodu pro zrušení společnosti.

( 42 ) – Viz bod 12 odůvodnění směrnice 2012/30.

( 43 ) – Práva uvedená A. Marína Lorentem v jeho vyjádřeních. Pokud jde konkrétně o záruční fond, viz směrnici Evropského parlamentu a Rady 2008/94/ES ze dne 22. října 2008 o ochraně zaměstnanců v případě platební neschopnosti zaměstnavatele (Úř. věst. 2008, L 283, s. 36).

( 44 ) – Viz článek 366 LSC.

( 45 ) – Viz článek 241 LSC.

( 46 ) – Viz bod 43 tohoto stanoviska.

( 47 ) – Viz rozsudek ze dne 26. září 2013, IBV & Cie (C‑195/12, EU:C:2013:598, body 50 a 52 a citovaná judikatura).

( 48 ) – Viz bod 73 tohoto stanoviska.