STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

JÁNA MAZÁKA

přednesené dne 11. února 2010( )

Věc C‑407/08 P

Knauf Gips KG, dříve Gebr. Knauf Westdeutsche Gipswerke KG

„Kasační opravný prostředek – Hospodářská soutěž – Kartel – Trh se sádrokartonovými deskami – Porušení článku 81 ES – Správní řízení – Porušení práva na obhajobu – Přístup ke spisu – Odepření přístupu k důkazním prostředkům v neprospěch – Odmítnutí přístupu k důkazním prostředkům ve prospěch – Dohody a jednání ve shodě zakládající jednotné protiprávní jednání – Porušení horní hranice 10 % stanovené v čl. 15 odst. 2 nařízení 17/62 – Hospodářská jednotka“

I – Úvod

1. Svým kasačním prostředkem se Knauf Gips KG, dříve Gebrüder Knauf Gipswerke KG, (dále jen „navrhovatelka“) mimo jiné domáhá, aby Soudní dvůr zrušil v plném rozsahu rozsudek Soudu prvního stupně (třetího senátu) ze dne 8. července 2008 ve věci T‑52/03( ) (dále jen „napadený rozsudek“). Podpůrně se navrhovatelka domáhá, aby Soudní dvůr věc vrátil Tribunálu k novému rozhodnutí a ještě podpůrněji, aby jí snížil uloženou pokutu alespoň o 54,51 milionu eur.

II – Právní rámec

2. Článek 15 odst. 2 nařízení Rady č. 17 ze dne 6. února 1962 prvního nařízení, kterým se provádějí články [81] a [82] Smlouvy( ), stanoví:

„Komise může podnikům nebo sdružením podniků uložit rozhodnutím pokuty ve výši od 1 000 do 1 000 000 zúčtovacích jednotek nebo v částce tuto výši přesahující, ale nepřesahující 10 % obratu dosaženého v předchozím účetním roce všemi podniky, které se na porušení podílely, a pokud úmyslně nebo z nedbalosti:

(a) poruší čl. [81] odst. 1 a článek [82] Smlouvy, …“

III – Okolnosti kasačního opravného prostředku

A – Napadené rozhodnutí

3. Dne 27. listopadu 2002 Komise přijala rozhodnutí 2005/471/ES v řízení podle článku 81 Smlouvy o ES vedeném proti společnostem BPB PLC, Gebrüder Knauf Westdeutsche Gipswerke KG, Société Lafarge SA a Gyproc Benelux N.V. (Věc COMP/E-1/37.152, Sádrokartonové desky) (dále jen „napadené rozhodnutí“), v němž došla k závěru, že společnosti BPB PLC (dále jen „BPB“), skupina Knauf, Société Lafarge S.A (dále jen „Lafarge“) a Gyproc Benelux N.V. (dále jen „Gyproc“) porušily čl. 81 odst. 1 ES tím, že se účastnily dohod a jednání ve shodě v odvětví sádrokartonových desek( ). Komise měla za to, že BPB, Knauf( ), Lafarge a Gyproc uzavřely a bez přerušení prováděly komplexní a trvající dohodu, která byla v rozporu s čl. 81 odst. 1 ES a která se projevila následujícím chováním zakládajícím dohodu či jednání ve vzájemné shodě:

– zástupci společností BPB a Knauf se setkali v roce 1992 v Londýně a vyjádřili společné přání stabilizovat trhy na území Německa (dále jen „německý trh“), Spojeného království (dále jen „britský trh“), Francie (dále jen „francouzský trh“), Nizozemska, Belgie a Lucemburska (dále jen „trh Beneluxu“),

– zástupci společností BPB a Knauf, k nimž se později připojili zástupci společností Lafarge a Gyproc, používali od roku 1992 systémy pro výměnu informací o objemech prodeje na německém, francouzském a britském trhu a trhu Beneluxu se sádrokartonovými deskami,

– zástupci společností BPB, Knauf a Lafarge se několikrát vzájemně předem informovali o zvýšení cen na britském trhu,

– s ohledem na zvláštní vývoj německého trhu se zástupci společností BPB, Knauf, Lafarge a Gyproc setkali v roce 1996 ve Versailles, v roce 1997 v Bruselu a v roce 1998 v Haagu, aby si rozdělili nebo alespoň stabilizovali německý trh,

– zástupci společností BPB, Knauf, Lafarge a Gyproc se několikrát vzájemně informovali a dohodli se na zvýšení cen na německém trhu v letech 1996 až 1998( ).

4. Dle článku 1 napadeného rozhodnutí protiprávní jednání trvalo:

– „BPB: minimálně od 31. března 1992 do 25. listopadu 1998;

– Knauf: minimálně od 31. března 1992 do 25. listopadu 1998;

– Lafarge: minimálně od 31. srpna 1992 do 25. listopadu 1998;

– Gyproc: minimálně od 6. června 1996 do 25. listopadu 1998.“

5. S ohledem na povahu dotčeného jednání, na jeho konkrétní dopad na trh se sádrokartonovými deskami, který byl výrazně koncentrovaný a svou povahou oligopolní, a s ohledem na skutečnost, že toto jednání bylo zaměřeno na čtyři hlavní trhy v Evropském společenství, dospěla Komise k závěru, že se podniky, jímž je určeno toto rozhodnutí, dopustily velmi závažného porušení čl. 81 odst. 1 ES. Uvedeným podnikům byly uloženy tyto pokuty:

– BPB: 138,6 milionu eur;

– Gebrüder Knauf Westdeutsche Gipswerke KG: 85,8 milionu eur;

– Lafarge: 249,6 milionu eur;

– Gyproc: 4,32 milionu eur( ).

6. Co se týče pokuty uložené navrhovatelce, Komise v bodech 495 až 499 napadeného rozhodnutí uvedla:

„(495) Je nesporné, že se [skupina] Knauf aktivně účastnila veškerého protisoutěžního jednání uvedeného v tomto rozhodnutí a že se [zástupci vedení skupiny Knauf], [pánové B a C] tohoto jednání osobně účastnili.

(496) S ohledem na zvláštní složení skupiny Knauf je toto rozhodnutí určeno Knauf Westdeutsche Gipswerke. Komise není schopna určit jednu osobu v čele skupiny společností, jež tvoří podnik. V důsledku toho v jejím čele není jeden právní subjekt, který by mohl, jakožto orgán pověřený koordinováním činností skupiny, být považován za odpovědný za protiprávní jednání, kterého se dopustily různé společnosti tvořící tuto skupinu.

(497) Knauf Westdeutsche Gipswerke, jejíž [zástupci vedení] jsou [pánové B a C], je nejreprezentativnější společností tohoto podniku. Pokud jde konkrétně o Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG, jež má na starost správu ostatních společností ve skupině Knauf, je třeba uvést, že je alespoň částečně závislá na Knauf Westdeutsche Gipswerke, pokud se jedná jak o prostory podniku, tak o personál.

(498) Za těchto okolností a tak, aby otázky čistě formálního charakteru nebránily při zjišťování jednání [skupiny] Knauf na trhu se sádrokartonovými deskami za účelem použití pravidel hospodářské soutěže, se Komise domnívá, že Knauf Westdeutsche Gipswerke musí být považována za odpovědnou za veškerou činnost [skupiny] Knauf. Knauf Westdeutsche Gipswerke se nijak neohradila vůči tomu, že jí Komise zaslala oznámení námitek, navzdory skutečnosti, že tímto Komise zcela jasně projevila svůj úmysl ji učinit odpovědnou za veškeré chování společnosti Knauf.

(499) Komise má za to, že s ohledem na možné uložení pokuty […], obrat, který pro účely tohoto rozhodnutí musí být brán v úvahu, je obrat „podniku“ ve smyslu čl. 81 odst. 1 Smlouvy, kterým se v tomto případě rozumí celosvětový obrat dosažený všemi společnostmi skupiny Knauf tak, jak jej navrhovatelka předložila Komisi( ).“

7. Komise také již dříve v bodech 38 a 39 napadeného rozhodnutí uvedla:

„(38) Společnost Knauf, která byla založena v roce 1932, se sídlem a rozsáhlou průmyslovou základnou v Iphofenu, Bavorsko (Německo), zahrnuje množství soukromých společností, které jsou stále ve vlastnictví … nebo akcionářů patřících do rodiny Knauf. Sama společnost se ráda prezentuje jako rodinná společnost, Knauf Westdeutsche Gipswerke: ,Firma Gebr. Knauf Westdeutsche Gipswerke se sídlem v Iphofenu, jež byla založena v roce 1932, je v současnosti nejenom jedním z nejvýznamnějších výrobců stavebních materiálů v Evropě, ale také skupinou, která působí po celém světě a jejíž aktivity se neomezují pouze na výrobu materiálů na bázi sádrokartonu. Navzdory jejímu rozšiřování zůstává Knauf rodinným podnikem ve vlastnictví rodin Alfonse a Karla Knaufových…‘

(39) Knauf Westdeutsche Gipswerke je v podstatě nejstarší společností skupiny Knauf a zaměstnává velké množství (více než 1 000) zaměstnanců této skupiny; jde v současnosti o komanditní společnost, jejíž [zástupci vedení] jsou [pánové B a C]… Prostory podniku a personál má tato společnost společné s další společností, Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG, která je rovněž komanditní společností, jejíž [zástupci vedení] jsou také [pánové B a C] a jež má na starost správu dalších společností skupiny Knauf. Stojí také za zmínku, že tyto dvě komanditní společnosti mají mimo vedení také naprosto stejné složení akcionářů (stejné osoby vlastní naprosto stejné akcie společnosti). Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG má velmi malý počet zaměstnanců, a to i v Iphofenu.“

B – Řízení před Tribunálem

8. Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 13. února 2003 a zapsaným pod číslem T‑52/03 se společnost Knauf Gips KG domáhala zrušení napadeného rozhodnutí v rozsahu, v němž se jí rozhodnutí týká nebo podpůrně přiměřeného snížení pokuty uložené napadnutým rozhodnutím a uložení povinnosti Komisi nahradit náklady řízení.

9. Ve své žalobě před Tribunálem navrhovatelka uplatňovala osm žalobních důvodů. Ve svém prvním důvodu navrhovatelka tvrdila, že napadené rozhodnutí porušuje její právo na obhajobu. Navrhovatelka mimo jiné tvrdila, že napadené rozhodnutí je založeno na důkazních prostředcích, ke kterým navzdory jejím žádostem neměla přístup. Druhý důvod navrhovatelky je založen na porušení čl. 81 odst. 1 ES. Svým třetím důvodem navrhovatelka namítala porušení pojetí jednotného protiprávního jednání. Svým čtvrtým důvodem namítala, že napadené rozhodnutí porušuje čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 s ohledem na horní hranici pokuty. Ve svém pátém důvodu navrhovatelka tvrdila, že v napadeném rozhodnutí byl při stanovení výše pokuty porušen čl. 253 ES a čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a obecné právní zásady. Svým šestým důvodem společnost Knauf Gips KG tvrdila, že Komise porušila zásadu rovného zacházení, neboť navrhovatelce nesnížila výši uložené pokuty, přestože s Komisí spolupracovala ve stejné míře jako BPB, jejíž pokuta byla snížena o 30 %. V sedmém důvodu Knauf Gips KG namítala, že nepřiměřeně dlouhá doba trvání správního řízení měla za následek porušení čl. 6 odst. 1 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod a zásady řádné správy. Ve svém osmém a posledním žalobním důvodu společnost Knauf Gips KG namítala nesprávné právní posouzení a pochybení při stanovení výše úroků za opožděné splácení pokuty.

10. Tribunál dne 8. července 2008 vynesl rozsudek, ve kterém zamítnul žalobu podanou Knauf Gips KG. Společnosti byla uložena náhrada nákladů řízení.

IV – Řízení o kasačním opravném prostředku

11. Dne 19. září 2008 podala navrhovatelka kasační opravný prostředek proti napadenému rozsudku. Navrhovatelka žádá, aby Soudní dvůr:

– zrušil v plném rozsahu napadený rozsudek;

– podpůrně vrátil spor k novému rozhodnutí Tribunálu;

– podpůrněji snížil přiměřeným způsobem, avšak alespoň o 54,51 milionu eur, pokutu uloženou navrhovatelce v článku 3 napadeného rozhodnutí;

– uložil Komisi náhradu nákladů řízení.

12. Komise navrhuje, aby Soudní dvůr:

– zamítl kasační opravný prostředek v plném rozsahu;

– uložil navrhovatelce náhradu nákladů řízení v tomto stupni.

13. Kasační opravný prostředek proti napadenému rozsudku spočívá na následujících třech důvodech. Svým prvním důvodem kasačního opravného prostředku navrhovatelka namítá porušení jejího práva na obhajobu. Ve svém druhém důvodu navrhovatelka tvrdí, že došlo k porušení čl. 81 odst. 1 ES. Svým třetím důvodem navrhovatelka namítá, že byl porušen čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 81 ES.

14. Jednání se konalo dne 22. října 2009.

V – První důvod kasačního opravného prostředku: porušení práva na obhajobu

15. Navrhovatelka namítá, že Tribunál porušil její právo na obhajobu, když jí v důsledku nesprávného použití právní úpravy byl odepřen přístup jednak k dokumentům v její neprospěch, a také k důkazním prostředkům v její prospěch.

A – Odepření přístupu k dokumentům v neprospěch navrhovatelky

1. Napadený rozsudek

16. V prvním stupni společnost Knauf Gips KG namítala, že napadené rozhodnutí ve značné míře spočívá na důkazech v neprospěch, ke kterým neměla přístup, ačkoli o něj žádala.

17. Tribunál v bodě 41 napadeného rozsudku potvrdil, že navrhovatelka během správního řízení před Komisí neměla přístup k odpovědím ostatních účastníků na oznámení námitek. Tribunál se domníval, že vzhledem k tomu, že dokumenty nezpřístupněné účastníkům ve správním řízení jsou nepřípustnými důkazními prostředky, je nezbytné, ukáže-li se, že Komise ve svém konečném rozhodnutí vycházela z dokumentů, jež nebyly součástí vyšetřovacího spisu a k nimž navrhovatelka neměla přístup, aby tyto dokumenty byly vyloučeny z důkazních prostředků. Kdyby ovšem existovaly jiné listinné důkazy, s nimiž účastníci řízení ve správním řízení byli seznámeni, které konkrétně podporovaly zjištění Komise, pak by skutečnost, že dokument v neprospěch nepředložený dotčené osobě byl nepřípustný jako důkaz, neměla vliv na platnost námitek, které byly v napadeném rozhodnutí potvrzeny. Tribunál měl tudíž za to, že dotyčnému podniku přísluší prokázat, že výsledek, ke kterému Komise dospěla ve svém rozhodnutí, by byl jiný, pokud by nepředložený dokument, na kterém Komise založila svůj závěr o protiprávním jednání tohoto podniku, byl jako důkazní prostředek odmítnut( ).

18. Tribunál v bodě 49 napadeného rozsudku uvedl, že Knauf Gips KG pouze vyjmenovala s několika výjimkami určité části napadeného rozhodnutí, v nichž jsou zmiňovány dokumenty, k nimž byl odepřen přístup. Tribunál měl za to, že takový seznam nepostačuje ke splnění povinnosti navrhovatelky podle judikatury týkající se nezpřístupněných důkazních prostředků v neprospěch. Tribunál na základě výslovně podaných stížností navrhovatelky( ) přistoupil k přezkoumání údajného odepření přístupu k důkazním prostředkům v neprospěch. Po přezkoumání dotčených dokumentů Tribunál konstatoval, že zjištění Komise uvedené v napadeném rozhodnutí by nebyly odlišné, pokud by dané důkazní prostředky ze spisu byly vyňaty. Navzdory tomu uvedl, že přezkoumá podstatu věci, aby pro úplnost vyloučil všechny usvědčující skutečnosti, které vyplývají z odpovědí ostatních účastníků na oznámení námitek s cílem ověřit, zda jsou závěry Komise týkající se existence a účinků protiprávního jednání dostatečně prokázány i v případě, že zde takové skutečnosti chybí( ).

2. Argumentace

19. Navrhovatelka tvrdí, že Tribunál nesprávně odmítl přezkoumat jednotlivé případy nezpřístupněných důkazních prostředků, na něž navrhovatelka poukazovala. Navrhovatelka se domnívá, že tam, kde je zmiňován dotčený důkazní prostředek a části napadeného rozhodnutí, které se výlučně na tomto důkazním prostředku zakládají, pak žádné doplňující informace nejsou potřeba, aby Tribunál mohl dospět k závěru, že pokud by takový důkaz byl vyloučen, byly by alespoň předmětné části odůvodnění napadeného rozhodnutí odlišné. Vzhledem k tomu, že části rozhodnutí uvedené navrhovatelkou se týkají skutkového aspektu samotného protiprávního jednání, je naprosto zřejmé, že napadené rozhodnutí by bylo zcela odlišné. Části napadeného rozhodnutí, které byly Tribunálem (viz body 51 až 63 napadeného rozsudku) skutečně přezkoumány, nejsou rozhodující vzhledem ke skutečnosti, že právo na obhajobu navrhovatelky již bylo porušeno tím, že Komise v ostatních částech napadeného rozhodnutí vycházela z nezpřístupněných důkazních prostředků v neprospěch, které uvedený Tribunál nepřezkoumal.

20. Komise má za to, že vzhledem k tomu, že stížnost navrhovatelky je namířena pouze proti odůvodnění napadeného rozsudku uvedenému v bodech 49 a 50, nemůže tato námitka vést k jeho zrušení. Toto odůvodnění bylo uvedeno pouze pro úplnost, jelikož podle bodu 63 napadeného rozsudku Tribunál nevzal v úvahu dotčený důkazní prostředek, když přezkoumával podstatu napadeného rozhodnutí. Navíc má Komise za to, že navrhovatelka nesplnila požadavky stanovené Soudním dvorem ve věci Aalborg Portland a další v. Komise( ) týkající se důkazních prostředků v neprospěch. Dle tohoto rozsudku Soudní dvůr zúčastněné straně ukládá, aby prokázala, že výsledek, k němuž Komise ve svém rozhodnutí došla, by byl odlišný. Souhrnný odkaz navrhovatelky na různé části napadeného rozhodnutí, v nichž jsou dotčené dokumenty pouze zmíněny, je nedostačující, neboť pak by bylo úkolem Tribunálu prokázat příčinnou souvislost mezi odepřením přístupu k dotčeným důkazním prostředkům a údajným porušením práva na obhajobu.

3. Posouzení

21. Především podotýkám, že navrhovatelka zpochybňuje závěry Tribunálu uvedené v bodech 49 a 50 napadeného rozsudku. Navrhovatelka však nic nenamítá k podrobným zjištěním Tribunálu uvedeným v bodech 51 až 62 napadeného rozsudku ohledně konkrétních stížností podaných navrhovatelkou k některým důkazním prostředkům.

22. Navíc, v rozporu s tvrzením Komise, závěry Tribunálu v bodech 49 a 50 a samozřejmě v bodech 51 až 62 napadeného rozsudku nebyly uvedeny pro úplnost a tuto vlastnost Tribunál výslovně připsal svému stanovisku v bodě 63 předmětného rozsudku. Ustálenou judikaturu, podle níž Soudní dvůr bez dalšího zamítá výtky směřující jen proti odůvodnění rozsudku Tribunálu uvedenému pouze pro úplnost, neboť nemohou vést k jeho zrušení( ), tedy podle mého názoru na předmětný důvod kasačního opravného prostředku nelze přímo použít.

23. Pokud jde o tvrzení navrhovatelky, že ze strany Tribunálu došlo k nedostatečnému přezkoumání nezpřístupněných důkazních prostředků, které navrhovatelka zmínila, považuji je za zjevně neopodstatněné.

24. Knauf Gips KG v podstatě tvrdí, že Tribunál nesprávně došel k závěru, že vyjmenování částí napadeného rozhodnutí, ve kterých jsou uvedeny nezpřístupněné důkazní prostředky, bylo nedostačující ke splnění povinnosti stanovené judikaturou, která zúčastněné straně ukládá, aby prokázala, že závěr, k němuž Komise ve svém rozhodnutí došla, by byl odlišný, pakliže by dokument, který nebyl tomuto podniku předložen a na jehož základě Komise založila svá zjištění o protiprávním jednání, nebyl jako důkazní prostředek přípustný.

25. Z ustálené judikatury totiž vyplývá, že neoznámení dokumentu je porušením práva na obhajobu pouze v případě že dotyčný podnik může prokázat zaprvé, že Komise vycházela z tohoto dokumentu na podporu své námitky týkající se existence protiprávního jednání, a zadruhé, že námitka mohla být prokázána pouze odkazem na tento dokument. Dále, pokud by existovaly jiné důkazní materiály, s nimiž byli účastníci v průběhu správního řízení seznámeni a které konkrétně podporovaly závěry Komise, pak by skutečnost, že dokument v neprospěch neoznámený dotčené osobě nebyl připuštěn jako důkaz, neměla vliv na platnost námitek potvrzených v napadeném rozhodnutí. Je tedy na dotyčném podniku, aby prokázal, že závěr, k němuž dospěla Komise ve svém rozhodnutí, by byl jiný, pokud by dokument, který nebyl tomuto podniku zpřístupněn a ze kterého Komise vycházela při zjištění protiprávního jednání, nebyl připuštěn jako důkaz( ).

26. Podle mého názoru se tedy Tribunál nedopustil nesprávného právního posouzení, když měl za to, že pouhé vyjmenování částí napadeného rozhodnutí, v nichž jsou zmíněny nezpřístupněné důkazní prostředky, nepostačuje ke splnění povinnosti uložené příslušnému podniku v souladu s rozsudkem Aalborg Portland a další v. Komise( ).

B – Odepření přístupu k důkazním prostředkům ve prospěch a porušení práva na obhajobu při výměně informací

27. V této části se budu z praktických důvodů zabývat druhou a třetí částí prvního důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelky, jelikož se obě části týkají druhé části první výtky navrhovatelky před Tribunálem, jež vychází z odepření přístupu k důkazům ve prospěch( ).

1. Napadený rozsudek

28. V bodě 67 napadeného rozsudku Tribunál při citování rozsudku Aalborg Portland a další v. Komise konstatoval, že pokud důkazní prostředek ve prospěch nebyl zpřístupněn, musí dotčený podnik pouze prokázat, že jeho nezpřístupnění mohlo ovlivnit k jeho tíži průběh řízení a obsah rozhodnutí Komise. Postačí, že podnik prokáže, že uvedený důkazní prostředek ve prospěch mohl použít na svou obhajobu v tom smyslu, že pokud by jej mohl uplatnit během správního řízení, mohl by předložit důkaz, který se neshoduje se závěry Komise učiněnými v tomto stadiu a mohl by nějakým způsobem ovlivnit závěry, k nimž Komise došla ve svém rozhodnutí, přinejmenším v otázce závažnosti a délky trvání vytýkaného jednání a výše pokuty. V této souvislosti může být možnost, že nezpřístupněný dokument mohl mít vliv na průběh řízení a obsah rozhodnutí Komise, prokázána pouze tehdy, když z předběžného přezkoumání některých důkazních prostředků vyplývá, že nezpřístupněné dokumenty mohly mít – s ohledem na tyto důkazní prostředky – význam, který nesmí být přehlédnut( ).

29. Po poskytnutí přístupu navrhovatelce k nedůvěrným odpovědím ostatních výrobců na oznámení námitek Komise měl Tribunál za to, že i kdyby navrhovatelka měla k těmto dokumentům přístup během správního řízení, tyto by nemohly mít na závěry Komise žádný vliv( ).

2. Argumentace

30. Navrhovatelka má zejména za to, že Tribunál v bodě 65 napadeného rozsudku nesprávně shrnul její tvrzení uvedená v žalobě ve věci T‑52/03 a její vyjádření obsažená v samostatném dokumentu ze dne 7. července 2006 týkající se odepření přístupu Komise k důkazním prostředkům ve prospěch. Závěry Tribunálu uvedené v bodech 64 až 79 napadeného rozsudku tudíž porušují práva navrhovatelky na obhajobu a jsou neopodstatněné.

31. Navrhovatelka má rovněž za to, že Tribunál nesprávně použil judikaturu Soudního dvora v oblasti důkazních prostředků ve prospěch. Podle navrhovatelky není třeba prokazovat, že kdyby měla přístup k odpovědím ostatních výrobců na oznámení námitek, byl by obsah rozhodnutí Komise odlišný, ale pouze to, že by pak předmětné dokumenty mohla použít na svou obhajobu( ). Navrhovatelka má za to, že v bodech 70 až 78 napadeného rozsudku Tribunál nesprávně přezkoumal, zda by některé důkazní prostředky ve prospěch předložené navrhovatelkou mohly ovlivnit výsledek napadeného rozhodnutí.

32. Dále navrhovatelka popírá závěry Tribunálu, podle nichž odpověď BPB na oznámení námitek neobsahuje žádný důkazní prostředek ve prospěch( ). Navrhovatelka namítá, že podle obecných zásad dokazování jsou tvrzení ostatních zúčastněných stran důkazem. Navíc skutečnost, že navrhovatelka uvedla stejné argumenty nemění nic na povaze tvrzení ostatních dotčených stran.

33. Navrhovatelka tvrdí, že Tribunál nepřezkoumal tvrzení v bodě 4.1.16 odpovědi BPB, že londýnské setkání bylo nanejvýš spontánní diskuzí. Tribunál také nepřezkoumal tvrzení v bodě 4.2.3 odpovědi BPB, že údaje vyměněné mezi BPB a jeho soutěžiteli nebyly zahrnuty do plánovacího procesu BPB. Dále se Tribunál nezabýval důležitostí důkazu ohledně prokázání existence setkání v Bruselu a v Haagu v letech 1997 a 1998, jež následovala po údajném prvním setkání ve Versailles. Navrhovatelka v dokumentu ze dne 7. července 2006 konstatovala, že z bodů 4.3.28 a 4.3.34 odpovědi BPB je zřejmé, že žádné dohody porušující pravidla hospodářské soutěže ve Versailles nebylo dosaženo. Ohledně setkání v Bruselu a Haagu Komise jednoduše došla k závěru, že strany postupovaly podle údajné dohody sjednané ve Versailles. Ovšem body 4.3.28 a 4.3.34 odpovědi BPB týkající se setkání ve Versailles mohly posloužit k prokázání toho, že závěry týkající se setkání v Bruselu a Haagu jsou neopodstatněné.

34. Komise znovu uplatňuje argument, který přednesla před Tribunálem a který se jím nezabýval. Komise podotýká, že k dokumentu, kterým zamítla přístup navrhovatelky k odpovědím ostatních výrobců na oznámení námitek připojila informaci o opravných prostředcích, jež má navrhovatelka k dispozici. Ze skutečnosti, že navrhovatelka věc nepředložila úředníkovi pro slyšení a nevyužila tak opravné prostředky dostupné během správního řízení, vyplývalo, že ve věci její žádosti nebude dále jednat. Komise má tudíž za to, že vzhledem k tomu, že otázka přístupu ke spisu měla být vyřešena během správního řízení, neměla navrhovatelka právo se před Tribunálem domáhat porušení jejího práva na obhajobu.

35. Komise se domnívá, že Tribunál správně použil test stanovený v Aalborg Portland a další v. Komise( ) týkající se důkazních prostředků ve prospěch. Komise má dále za to, že tvrzení navrhovatelky nebyla v napadeném rozsudku nijak zkreslena.

36. Komise má za to, že tvrzení navrhovatelky uvedená výše v bodě 31 jsou nepřípustná, jelikož navrhovatelka jednoduše znovu opakuje tvrzení, která již přednesla před Tribunálem a domáhá se u Soudního dvora nového posouzení svých tvrzení. Navíc navrhovatelka neuvedla, jak by jí nezpřístupněné důkazní prostředky mohly pomoci při její obhajobě. Komise se také domnívá, že tvrzení navrhovatelky uvedené výše v bodě 33 je věcně nesprávné.

3. Posouzení

37. Nejdříve se budu zabývat tvrzením Komise uvedeným výše v bodě 34. Komise totiž tvrdí, že navrhovatelka nemůže vznášet druhou a třetí část prvního důvodu kasačního opravného prostředku, neboť nevyčerpala všechny dostupné opravné prostředky, které měla k dispozici v souvislosti s přístupem ke sporným dokumentům během správního řízení před Komisí.

38. Mám za to, že toto tvrzení by mělo být zamítnuto. Zaprvé Komise neprokázala, že by navrhovatelka úmyslně uváděla nepravdivé skutečnosti či nejednala v dobré víře v souvislosti s nezpřístupněnými předmětnými dokumenty během správního řízení. Pouhé nevyčerpání opravných prostředků před Komisí ze strany navrhovatelky nemohlo vést Komisi k nesprávnému závěru, že navrhovatelka ve věci žádosti o zpřístupnění dokumentů nepodnikne žádné kroky před soudy Společenství( ). Zadruhé, jelikož neexistuje právní ustanovení, které by zúčastněné straně konkrétně ukládalo vyčerpat opravné prostředky, které má během správního řízení před Komisí k dispozici, mám za to, že uložení takového požadavku Soudním dvorem by vedlo k nepřiměřenému omezení práva na obhajobu zúčastněné strany a k odepření jejího práva na soudní ochranu( ).

39. Pokud jde o tvrzení navrhovatelky uvedené výše v bodě 30 ve smyslu, že v bodě 65 napadeného rozsudku jsou nesprávně shrnuty její argumenty, je třeba poznamenat, že přesně tyto argumenty byly uvedeny v bodě 43 zprávy soudce zpravodaje k jednání před Tribunálem, které se konalo 23. ledna 2007.

40. V souladu s judikaturou Soudního dvora je účelem zprávy soudce zpravodaje shrnout skutkové a právní okolnosti věci a důvody a argumenty stran a strany pak mohou před nebo během jednání požádat o opravu či sdělit své výhrady. Dále soudci Tribunálu, kteří se účastnili porady, měli během celého řízení přístup ke všem dokumentům, které jsou součástí spisu ve věci( ).

41. Ve věci T‑52/03 byla zpráva soudce zpravodaje účastníkům zaslána kanceláří Tribunálu dne 11. prosince 2006 a strany byly vyzvány, aby k této zprávě před jednáním předložily své připomínky. Na rozdíl od Komise, která 15. ledna 2007 předložila svá písemná vyjádření k dané zprávě, se k ní navrhovatelka nijak nevyjádřila. Navrhovatelka dále během jednání dne 23. ledna 2007 neuplatnila žádnou námitku ke shrnutí svých nároků a argumentů uvedených ve zprávě soudce zpravodaje. Nepředložení takových námitek je zaznamenáno v protokolu pořízeném vedoucím soudní kanceláře dle čl. 63 jednacího řádu Tribunálu, jenž byl podepsán předsedou senátu a vedoucím soudní kanceláře a který je oficiálním zápisem.

42. S ohledem na nepředložení námitek ze strany navrhovatelky ke zprávě soudce zpravodaje ve věci T‑52/03 a vzhledem ke skutečnosti, že senát Tribunálu měl během celého řízení přístup ke všem dokumentům, které byly součástí spisu ve věci, se domnívám, že tvrzení navrhovatelky uvedené výše v bodě 30 by mělo být zamítnuto.

43. Navíc bych pro úplnost zdůraznil, že ze závěrů Tribunálu v bodech 68 až 77 napadeného rozsudku je zřejmé, že Tribunál pečlivě přezkoumal nároky uplatňované navrhovatelkou( ) týkající se odepření přístupu Komise k důkazním prostředkům ve prospěch navrhovatelky.

44. Ohledně tvrzení navrhovatelky, že Tribunál nesprávně použil judikaturu Soudního dvora týkající se důkazů ve prospěch, postačí, aby podnik prokázal, že by mohl použít polehčující dokumenty pro svou obhajobu v tom smyslu, že pokud by měl možnost je využít během správního řízení, mohl by se dovolávat důkazů, které se neshodují se závěry Komise v tomto stadiu, a měl by tudíž možnost nějakým způsobem ovlivnit posouzení, k němuž Komise v rozhodnutí dospěla, alespoň ohledně závažnosti a délky trvání chování, z kterého je obviněn, a tudíž i výše pokuty. Možnost, že dokument, který nebyl zpřístupněn, by mohl mít vliv na průběh řízení a obsah rozhodnutí Komise, může být prokázána, pouze pokud z předběžného přezkoumání určitých důkazních prostředků vyplyne, že nezpřístupněné dokumenty mohou – vzhledem k těmto důkazním prostředkům – mít význam, který nelze opomenout( ).

45. Tribunál konkrétně odkázal na výše uvedenou judikaturu ohledně nezpřístupněných důkazů ve prospěch v bodě 67 napadeného rozsudku. Tribunál navíc v bodě 78 napadeného rozsudku uvedl, že kdyby navrhovatelka bývala měla přístup k předmětným dokumentům během správního řízení, nemohly mít tyto dokumenty na závěry Komise žádný vliv.

46. Podotkl bych, že navzdory celkovému zjištění Tribunálu v bodě 78 napadeného rozsudku, znění bodu 74 napadeného rozsudku, v němž tento Tribunál konstatoval, že bod 4.2.1 v odpovědi BPB „nemohl změnit konečný výsledek“ příliš nezapadá do kontextu důkazů ve prospěch a do jisté míry připomíná judikaturu v oblasti nezpřístupněných důkazů v neprospěch( ). Avšak podle mého názoru použití takové terminologie nezpůsobuje neplatnost napadeného rozsudku. Domnívám se, že samotné prohlášení účastníka kartelové dohody bez jakéhokoli důkazu na jeho podporu, v němž se snaží popřít předmět či účinek výměny informací v rozporu s pravidly hospodářské soutěže, nemůže být považován za důkazní prostředek ve prospěch.

47. Tudíž se domnívám, že tvrzení uvedené výše v bodě 31 by mělo být zamítnuto.

48. Ohledně tvrzení navrhovatelky výše v bodech 31 a 32, jimiž popírá závěry Tribunálu, že určité části odpovědi společnosti BPB na oznámení námitek neobsahují důkazy ve prospěch, by mělo být vzato v úvahu, že posouzení skutkového stavu Tribunálem nepředstavuje – s výjimkou zkreslení důkazů – právní otázku, která jako taková podléhá přezkumu Soudního dvora( ).

49. Podle mého se názoru závěry Tribunálu uvedené v bodech 69 až 78 napadeného rozsudku týkají toho, zda určité části odpovědi BPB na oznámení námitek Komise představují důkazy ve prospěch a zda by jich navrhovatelka mohla využít na svou obhajobu. Týkaly se tedy skutkové otázky( ). Pakliže neexistuje žádné tvrzení o zkreslení skutkového stavu Tribunálem, pak námitka navrhovatelky vůči posouzení Tribunálu musí být dle mého názoru odmítnuta jako nepřípustná.

50. Ohledně argumentu uvedeného výše v bodě 33, že Tribunál nepřezkoumal tvrzení navrhovatelky týkající se bodu 4.1.16 odpovědi BPB, mám za to, že mu nelze vyhovět. Hlavním přínosem bodu 4.1.16 odpovědi BPB na oznámení námitek je, že „hospodářská soutěž na různých evropských trzích zůstává silná“ navzdory „údajnému závazku“ sjednanému na londýnském setkání. Otázce trvající hospodářské soutěže se Tribunál ve skutečnosti věnoval v bodech 72 a 75 napadeného rozsudku. Tvrzení, že Tribunál nepřezkoumal vyjádření navrhovatelky k bodu 4.2.3 v odpovědi BPB na oznámení námitek, podle něhož nebyly vyměněné údaje mezi BPB a jejími konkurenty zahrnuty do plánů BPB, musí být podle mého názoru zamítnuto s ohledem na bod 74 napadeného rozsudku. V bodě 74 napadeného rozsudku bylo konkrétně posouzeno tvrzení společnosti BPB, že vyměněné informace byly známy pouze panu [D], řediteli společnosti Gyproc a generálnímu řediteli společnosti BPB.

51. Navíc je z bodu 76 napadeného rozsudku zřejmé, že Tribunál přezkoumal body 4.3.28 a 4.3.34 odpovědi BPB týkající se setkání ve Versailles a shledal, že jejich obsah nepředstavuje důkazní prostředek ve prospěch. Vzhledem k tomu, že tvrzení navrhovatelky týkající se setkání v Bruselu a Haagu v letech 1997 a 1998 záviselo na zjištěních Tribunálu, že body 4.3.28 a 4.3.34 odpovědi BPB ohledně setkání ve Versailles představovaly důkazní prostředky ve prospěch, si nemyslím, že by Tribunál pochybil, když nepřezkoumal tvrzení navrhovatelky ohledně setkání v Bruselu a Haagu.

52. Navrhuji tudíž, aby Soudní dvůr zamítl první důvod kasačního opravného prostředku v plném rozsahu.

VI – Druhý důvod kasačního opravného prostředku: porušení článku 81 ES

A – Argumentace

53. Navrhovatelka tvrdí, že body 140 až 298 napadeného rozsudku jsou nedostatečně věcně podložené, jelikož Tribunál své závěry o porušení čl. 81 odst. 1 ES založil na nezpřístupněných důkazních prostředcích v neprospěch. Navíc Tribunál nedodržel své tvrzení v bodě 63 napadeného rozsudku, že při přezkumu podstaty napadeného rozhodnutí dotčený důkaz nevezme v úvahu.

54. Navrhovatelka namítá, že i kdyby byly vzaty v úvahu protiprávní důkazní prostředky, závěry Tribunálu v souvislosti s pěti složkami protiprávního jednání nepodporují zjištění o porušení čl. 81 odst. 1 ES. Podle Tribunálu se dotčené protiprávní jednání skládalo z pěti částí, jmenovitě ze setkání v Londýně v roce 1992, výměny informací o objemech prodeje v Německu, Francii, Beneluxu a Spojeném království v letech 1992 až 1998, výměny informací o nárůstu cen ve Spojeném království v letech 1992 až 1998, z dohod o rozdělení trhu v Německu (setkání ve Versailles, Bruselu a Haagu) od června 1996 a z dohody o nárůstu cen v Německu od roku 1996. Na základě skutkových poznatků Tribunálu však žádná z těchto situací nesplňuje kritéria porušení podle čl. 81 odst. 1 ES. Navrhovatelka také kritizovala různé aspekty rozhodnutí Tribunálu v souvislosti s pěti prvky nebo projevy uvedenými v bodech 140 až 298 napadeného rozsudku.

55. Komise má za to, že druhý důvod kasačního opravného prostředku navrhovatelky je nepřípustný, jelikož navrhovatelka pouze kritizuje skutková zjištění Tribunálu. Dále se domnívá, že navrhovatelka nezpochybňuje existenci jediného trvajícího protiprávního jednání, na němž se napadené rozhodnutí zakládá. Druhý důvod kasačního opravného prostředku se zakládá na tvrzení, že ani jedna část či složka protiprávního jednání, které, posuzovány společně, zakládají protiprávní jednání, sama o sobě neporušuje článek 81 ES. Navrhovatelka tudíž nepochopila základní smysl napadeného rozhodnutí a posouzení důkazů Tribunálem. Tribunál měl podle rozsudku ve věci Aalborg Portland a další v. Komise( ) za to, že existence protisoutěžního jednání nebo dohody musí být vyvozena z mnoha shodujících se okolností a nepřímých důkazů, které ve svém celku mohou představovat, neexistuje-li jiné hodnověrné vysvětlení, důkaz porušení pravidel hospodářské soutěže. Tribunál rozhodl, že tato judikatura je použitelná na koncept jediného a trvajícího protiprávního jednání, jehož každý projev potvrzuje existenci takového jednání.

56. Komise má dále za to, že tvrzení navrhovatelky uvedené výše v bodě 53 je nepřípustné, jelikož navrhovatelka neoznačila části napadeného rozsudku, které kritizovala, a pouze stručně odkázala na body 140 až 298 napadeného rozsudku.

B – Posouzení

57. Z bodu 299 napadeného rozsudku je zřejmé, že společnost Knauf Gips KG před Tribunálem tvrdila, že nemůže být obviněna z účasti na jediném protiprávním jednání trvajícím během dlouhého období, což by vedlo ke snížení závažnosti protiprávního jednání a k promlčení jednotlivých izolovaných skutečností, k nimž údajně došlo více než pět let před začátkem řízení.

58. Tribunál v bodě 306 napadeného rozsudku uvedl, že z bodu 479 napadeného rozhodnutí je zřejmé, že „všechny dohody a jednání ve vzájemné shodě v projednávané věci spadají do řady úkonů uskutečněných dotčenými podniky, jež sledují jediný hospodářský cíl, a sice omezení hospodářské soutěže, a které představují různé projevy komplexní a trvající dohody, jež má za cíl nebo účinek omezení hospodářské soutěže. S ohledem na skutečnost, že výše uvedené dohody a jednání ve vzájemné shodě zásadně formovaly bez přerušení od roku 1992 do roku 1998 společnou vůli stran stabilizovat a tím omezit hospodářskou soutěž alespoň na trzích Německa, Francie, Spojeného království a Beneluxu se sádrokartonovými deskami, charakterizuje Komise toto protiprávní jednání jako jednotné, komplexní a trvající“. Článek 1 napadeného rozhodnutí tudíž mimo jiné stanoví, že navrhovatelka „porušila čl. 81 odst. 1 Smlouvy tím, že se účastnila dohod a jednání ve vzájemné shodě na trhu se sádrokartonovými deskami“( ). Použitím judikátu Aalborg Portland a další v. Komise( ) Tribunál zamítl námitku navrhovatelky proti kvalifikaci předmětných jednání jako jednotného, trvajícího protiprávního jednání( ).

59. V projednávaném opravném prostředku navrhovatelka nezpochybnila závěr Tribunálu o existenci jednotného, trvajícího protiprávního jednání porušujícího čl. 81 odst. 1 ES. Navrhovatelka se namísto toho snaží prokázat, že žádný z jednotlivých pěti prvků nebo projevů protiprávního jednání nezakládá izolovaně závěr o porušení čl. 81 odst. 1 ES. Vzhledem k tomu, že napadené rozhodnutí, a vlastně i napadený rozsudek, jsou založeny na existenci jednotného, trvajícího protiprávního jednání, byť tvořeného různými prvky, se domnívám, že nemá žádný význam, aby navrhovatelka tvrdila, že tyto jednotlivé prvky, jsou-li posuzovány samostatně, nezakládají porušení čl. 81 odst. 1 ES. Takové tvrzení by podle mého názoru mělo být zamítnuto.

60. Navíc vzhledem k tomu, že navrhovatelka konkrétně neoznačila jednotlivé části důkazů v neprospěch, o něž údajně Tribunál opřel svá zjištění v bodech 140 až 298 napadeného rozsudku, mám za to, že takové tvrzení by mělo být odmítnuto jako nepřípustné z důvodu jeho neurčitosti.

61. Domnívám se proto, že Soudní dvůr by měl druhý důvod kasačního opravného prostředku zamítnout.

VII – Třetí důvod kasačního opravného prostředku: porušení článku 15 nařízení č. 17 a článek 81 ES

A – Argumentace

62. Navrhovatelka namítá, že Tribunál porušil článek 15 nařízení č. 17, když při výpočtu 10 % horní hranice stanovené tímto ustanovením vzal v úvahu obrat společností v rámci skupiny Knauf. Domnívá se, že Tribunál se dopustil nesprávného právního posouzení ve svém zjištění, že navrhovatelka tvořila hospodářskou jednotku s ostatními společnostmi skupiny Knauf a svým zjištěním, že navrhovatelka byla odpovědná za jednání skupiny Knauf.

63. Navrhovatelka se domnívá, že v bodě 348 napadeného rozsudku Tribunál nepostupoval objektivně a nestranně. Navrhovatelka zpochybňuje závěr Tribunálu, že Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG měla z daného porušení prospěch.

64. Navrhovatelka tvrdí, že se Tribunál mylně domníval, že spolu s Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG a jejími dceřinými společnostmi tvoří hospodářskou jednotku.

65. Navrhovatelka zpochybňuje devět faktorů, na nichž Tribunál založil své zjištění o hospodářské jednotce. Navrhovatelka namítá, že věc Stora Kopparbergs Bergslags v. Komise( ) nelze uplatnit, jelikož navrhovatelka není kontrolována jinou společností. Navíc navrhovatelka nemá žádný podíl ve společnostech, které jsou ve vztahu s Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG. Navrhovatelka namítá, že judikatura vztahující se k obchodním zástupcům( ), na niž se odkazuje v bodech 350, 351 a 355 napadeného rozsudku, rovněž není použitelná. Navrhovatelka se domnívá, že věc HFB a další v. Komise( ) uvedená v bodech 343 až 346 napadeného rozsudku rovněž není použitelná, jelikož v této věci se závěr o hospodářské jednotce zakládal na skutečnosti, že veškeré akcie v různých společnostech byly ve vlastnictví stejné osoby. V dané věci jsou akcie navrhovatelky a Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG ve vlastnictví 22 akcionářů, z nichž každý je menšinovým akcionářem.

66. Závěr o hospodářské jednotce nemůže být založen ani na společné kontrole navrhovatelky a dalších společností akcionáři náležejícími do rodiny Knauf. Závěr o společné kontrole je vyloučen tam, kde může dojít k přesunům či změnám většinových podílů akcionářů. Tribunál v Baustahlgewebe v. Komise( ) a Komise ve svém rozhodnutí v uvedené věci došly k závěru, že v případě čtyř menšinových akcionářů se o žádnou hospodářskou jednotku nejedná. Podle rodinné smlouvy zmíněné v bodě 349 napadeného rozsudku se dotčené společnosti nedostaly pod společnou kontrolu.

67. Navrhovatelka namítá, že napadený rozsudek je v rozporu s judikaturou Soudního dvora, zejména s rozsudkem Aristrain v. Komise( ), v němž Soudní dvůr došel k závěru, že prostá skutečnost, že akciový kapitál dvou různých obchodních společností je ve vlastnictví stejné osoby nebo stejné rodiny, nepostačuje sama o sobě k prokázání, že tyto dvě společnosti tvoří hospodářskou jednotku s tím následkem, že z hlediska pravidel hospodářské soutěže Společenství by mohlo být jednání první společnosti přisuzováno druhé společnosti a že první společnosti může být uloženo zaplatit pokutu za tu druhou.

68. Navrhovatelka namítá, že neexistují žádné právní důvody, které by odůvodňovaly závěr o hospodářské jednotce. Skutečnost, že dva stejní akcionáři spravovali všechny společnosti skupiny Knauf, není významná (bod 345 napadeného rozsudku). V bodě 346 napadeného rozsudku Tribunál konstatoval, že zde neexistuje žádný důkaz o tom, že dva bratranci Knaufovi, pan [B] a pan [C] nezastupovali skupinu Knauf v rámci různých projevů protiprávního jednání. Navrhovatelka namítá, že zjištění Tribunálu porušuje zásadu in dubio pro reo. Navíc ze skutečnosti, že stejné osoby zastupují různé společnosti, nevyplývá, že společnosti nejednají z hlediska hospodářské soutěže samostatně. Navrhovatelka dále tvrdí, že závěry v bodě 346 napadeného rozsudku, že údaje o prodejích, vyměňované v rámci protiprávního chování, se týkaly různých společností skupiny Knauf nevypovídají nic o složení vztahů mezi účastníky a společnostmi, jichž se výměna údajů a potažmo existence hospodářské jednotky týká. Navíc má navrhovatelka za to, že závěr v bodě 347 napadeného rozsudku o existenci hospodářské jednotky je také založen na skutečnosti, že Knauf Gips KG na základě žádosti Komisi kromě údajů o svém obratu zaslala také údaje o obratech dalších společností skupiny Knauf, je právně neúčinný. Předmětné informace byly zaslány po kontrolách a s cílem zabránit Komisi, aby učinila závěr, že takové zveřejnění informací nebylo dostatečné. Navrhovatelka namítá, že vyjádření v bodě 356 napadeného rozsudku na podporu závěrů o hospodářské jednotce jsou rozporuplná. Skutečnost, že navrhovatelka je jedinou společností, která není spravována Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG, nevysvětluje, proč je pokuta uložena navrhovatelce, a nikoli Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG. Není zřejmé, proč by navrhovatelka měla být považována za hospodářskou jednotku s Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG, když je na ní navrhovatelka nezávislá. Navrhovatelka zpochybňuje závěr v bodě 357 napadeného rozsudku, z něhož vyplývá, že jelikož „většina“ dokumentů nalezených během kontrol byla vypracována na jejím hlavičkovém papíře, zastupuje skupinu Knauf. Navrhovatelka má za to, že výkladové pravidlo, podle něhož dojdeme k závěru, že osoba, která poskytne „většinu“ dokumentů, automaticky „zastupuje“ další účastníky protiprávního jednání, nemá oporu v právních systémech členských států či v kartelovém právu Společenství. Navíc není zřejmé, jakým způsobem Komise vybírala předmětné dokumenty ze všech dokumentů, jež měla během vyšetřování k dispozici. Navrhovatelka se domnívá, že vyjádření v bodě 357 napadeného rozsudku, že není pochyb, že navrhovatelka koordinovala provozní činnosti skupiny Knauf na relevantním trhu, zcela odporuje vyjádření v bodě 337 napadeného rozsudku, kde se uvádí, že „v důsledku toho není jeden právní subjekt, který by ve svém vedení mohl, jakožto orgán pověřený koordinováním činností skupiny, být shledán odpovědným za protiprávní jednání spáchané různými společnostmi“. Vyjádření v bodě 358 napadeného rozsudku, podle něhož byla navrhovatelka jedinou kontaktní osobou při jednání s Komisí během správního řízení, není právně přesvědčivé a vyplývá ze skutečnosti, že v dopise doprovázejícím oznámení námitek ze dne 19. dubna 2001 Komise zahájila formální řízení pouze proti navrhovatelce navzdory skutečnosti, že se kontroly uskutečnily také v ostatních společnostech. Navrhovatelka namítá, že její právní zástupci na toto oznámení námitek odpověděli jejím jménem a na její účet.

69. Navrhovatelka dále zpochybňuje konstatování v bodech 359 a 360 napadeného rozsudku, podle něhož se navrhovatelka během správního řízení měla ohradit vůči domněnkám Komise o existenci hospodářské jednotky, aby nepřišla o žalobní nárok. Navrhovatelka namítá, že tato konstatování jsou v rozporu se zásadou in dubio pro reo. Vzhledem k tomu, že oznámení námitek bylo určeno pouze navrhovatelce, obhajovala se pouze sama za sebe. Oznámení námitek neuvedlo, že by navrhovatelka mohla být shledána odpovědnou také za jednání ostatních společností s názvem Knauf.

70. Komise má za to, že Tribunál došel ke svým závěrům o existenci hospodářské jednotky na základě více skutečností (bod 342 napadeného rozsudku) kromě jiného zejména proto, že během protiprávního jednání Knaufovi bratranci zastupovali celou skupinu Knauf a na základě skutečnosti, že údaje o prodejích vyměňované v průběhu protiprávního jednání se týkaly všech společností Knauf působících na trhu se sádrokartonovými deskami (bod 346 napadeného rozsudku) a skutečnosti, že akcie společností v rámci skupiny Knauf ve vlastnictví holdingové společnosti Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG byly spravovány posledně uvedenou na účet rodinné společnosti, která ji vedla a kontrolovala. Vyjádření v bodě 348 napadeného rozsudku proto musí být chápáno v těchto souvislostech. Vzhledem k této souvislosti se neprokázalo, že by Tribunál byl zaujatý. Ve skutečnosti, pokud se prokáže, že Knaufovi bratranci zastupovali celou skupinu při tomto protiprávním jednání, bylo by zřejmé, že z toho protiprávního jednání měly prospěch všechny společnosti skupiny Knauf.

71. Komise podotýká, že Tribunál neodkazuje na judikát Stora Kopparbergs Bergslags v. Komise( ), ale na obecné zásady upravující existenci hospodářské jednotky. Rozsudek Stora Kopparbergs Bergslags v. Komise( ) a judikatura ohledně obchodních zástupců představují případy konkrétního použití předmětných obecných zásad. V každém případě lze v této věci najít shodné prvky s judikátem Stora Kopparbergs Bergslags v. Komise( ) přesto, že tento nelze přímo použít. Tribunál došel k závěru, že společnosti v rámci skupiny Knauf byly kontrolovány rodinou Knauf na základě rodinné smlouvy, která zajišťovala, že celá skupina byla spravována jednotným způsobem. Knaufovi bratranci spravovali všechny společnosti v rámci této skupiny, včetně dvou mateřských společností, a zastupovali všechny společnosti Knauf působící na trhu se sádrokartonovými deskami. Komise má za to, že tvrzení navrhovatelky ohledně věci HFB a další v. Komise( ) nejsou významná. V bodech 342 a 343 napadeného rozsudku Tribunál uvedl, že existence hospodářské jednotky musí být posuzována případ od případu a lze (jako je tomu ve věci HFB a další v. Komise) dojít ke zjištění, že hospodářská jednotka existuje na základě více prvků, které prokazují kontrolní vztah. Tribunál spatřoval jistou podobnost mezi věcí HFB a další v. Komise a projednávanou věcí v kontrole, kterou Knaufova rodinná společnost vykonává nad skupinou Knauf, v klíčové úloze Knaufových bratranců, ve způsobu, jakým sami sebe prezentují jako zástupce skupiny Knauf a ve skutečnosti, že údaje o prodejích vyměňované v průběhu protiprávního jednání se vztahovaly na celou skupinu. Soudní dvůr taková hlediska potvrdil ve svém rozsudku Dansk Rørindustri a další v. Komise( ).

72. Komise má za to, že vyjádření navrhovatelky k možnosti existence proměnlivých většinových podílů akcionářů odporuje rodinné smlouvě, která zaručuje jednotnou správu a jeden soustředěný výkon práv akcionářů. Dále má Komise za to, že skutečnost, že se většinoví akcionáři mění, není v této věci významná, neboť podle rodinné smlouvy vykonávají kontrolu nad skupinou Knauf dva rozhodovací orgány, jež (spolu se dvěma bratranci Knaufovými, kteří spravují celou skupinu Knauf) zaručují, že skupina jedná na trhu jednotným způsobem. Navrhovatelka ve své odpovědi na otázku Komise (bod 347 napadeného rozsudku) dne 19. září 2002 potvrdila kontrolu ze strany rodinné společnosti.

73. Komise má za to, že napadený rozsudek není v rozporu se závěrem Soudního dvora ve věci Aristrain v. Komise( ). Závěr v napadeném rozsudku o existenci hospodářské jednotky není založen jen na skutečnosti, že dvě mateřské společnosti v rámci skupiny Knauf mají totožné akcionáře. Komise rovněž tvrdí, že různé okolnosti prokázané Tribunálem dokazují existenci hospodářské jednotky. V tomto ohledu Komise zdůrazňuje postavení bratranců Knaufových jako řídících akcionářů, kteří zajišťují jednotnou správu této skupiny (bod 345 napadeného rozsudku). Bratranci Knaufovi byli osobně zapojeni do protiprávního jednání a konkurenti skupiny Knauf jejich jednání považovali za jednání celé skupiny (bod 346 napadeného rozsudku). Komise dále podotýká, že navrhovatelka nezpochybňuje skutečnost, že údaje vyměňované v rámci protiprávního jednání se týkaly všech společností Knauf působících na trhu se sádrokartonovými deskami. Shromáždění údajů o prodejích ukázalo, že celá skupina Knauf je zastupována bratranci Knaufovými (nebo navrhovatelkou). Ohledně tvrzení navrhovatelky o předložení Komisi výši jejího obratu a obratu dalších společností v rámci skupiny Knauf Komise podotýká, že informace jí byly předloženy až po odeslání oznámení námitek. V oznámení námitek je uvedeno, že je určeno pouze navrhovatelce. Tribunál správně dovodil, že skutečnost, že navrhovatelka z vlastní vůle poskytla údaje o výši obratu skupiny Knauf a společností Knauf působících na trhu se sádrokartonovými deskami, je dalším důkazem, že sama navrhovatelka měla za to, že existovala hospodářská jednotka a že ona samotná zastupovala všechny společnosti Knauf, které vyráběly sádrokartonové desky.

74. Komise má za to, že argumenty navrhovatelky týkající se závěrů Tribunálu o její konkrétní úloze ve skupině Knauf (bod 354 napadeného rozsudku) jsou nevýznamné, jelikož navrhovatelka pouze zpochybňuje existenci hospodářské jednotky. Následující poznámky jsou tudíž v podstatě jen doplňkové.

75. Komise zdůrazňuje zvláštní postavení navrhovatelky jako společnosti Knauf odpovědné za protiprávní jednání. Komise podotýká, že navrhovatelka je v rámci této skupiny jednou ze dvou mateřských společností. Na rozdíl od Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG není navrhovatelka pouhou holdingovou společností a Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG je na navrhovatelce závislá, pokud se jedná o určité zdroje. Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG by jako pouhá holdingová společnost nemohla být shledána odpovědnou za činnosti skupiny (body 348 a 355 napadeného rozsudku), tato odpovědnost spočívá na navrhovatelce. Tribunál v bodech 346 a 357 napadeného rozsudku zjistil, že navrhovatelka koordinovala podnikatelské činnosti skupiny Knauf na relevantním trhu. Toto zjištění není v rozporu s vyjádřením v bodě 361 napadeného rozsudku, podle něhož není možné identifikovat žádný právní subjekt, který by v čele skupiny koordinoval její činnosti. Navzdory tomu, že navrhovatelka je pouze jednou ze dvou mateřských společností, má postavení koordinátora zejména z toho důvodu, že byla bratranci Knaufovými využívána jako nástroj na vedení podniku.

76. Ohledně tvrzení navrhovatelky výše v bodě 69 týkajícího se ztráty žalobního nároku má Komise za to, že navrhovatelka jak před, tak také po oznámení námitek jednala jménem ostatních společností skupiny Knauf. Komise má za to, že vyjádření Tribunálu v bodech 359 a 360 napadeného rozsudku musí být chápáno v souvislosti s vyjádřením v bodě 358. Během správního řízení navrhovatelka uvedla, že měla vedoucí postavení v rámci Knaufova podniku, čímž vzbudila v Komisi dojem, že byla v čele této skupiny. Komise tudíž zaslala oznámení námitek navrhovatelce, a nikoli ostatním společnostem v rámci této skupiny, ale přitom uvedla, že porušení se týkalo skupiny Knauf (bod 359 napadeného rozsudku).

B – Posouzení

77. Dle mého názoru je tvrzení navrhovatelky, podle něhož Tribunál v bodě 348 napadeného rozsudku nepostupoval objektivně a nestranně, zcela neodůvodněný a neopodstatněný. Z pouhé skutečnosti, že skutková zjištění Tribunálu v tomto odstavci se liší od tvrzení navrhovatelky, nelze dovozovat nedostatek objektivity a nestrannosti ze strany Tribunálu. Navíc, jak Komise zdůraznila, je zřejmé, zejména z bodů 344 až 347 napadeného rozsudku, že závěr Tribunálu v bodě 348 napadeného rozsudku, že Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG a její dceřiné společnosti z daného protiprávního jednání těžily, se zakládal na více úvahách, jež tento Tribunál přezkoumal a posoudil, což znamená, že k nim nedošel čistě teoreticky.

78. Navíc závěr Tribunálu, že Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG a její dceřiné společnosti těžily z daného protiprávního jednání, je skutkovým posouzením, které – s výjimkou zkreslení důkazních prostředků – podle článku 225 ES a čl. 58 odst. 1 statutu Soudního dvora spadá do výlučné pravomoci Tribunálu( ).

79. Tribunál v souvislosti s námitkou navrhovatelky ohledně porušení článku 15 nařízení č. 17 zaprvé přezkoumal, zda skupina Knauf tvořila hospodářskou jednotku pro účely práva hospodářské soutěže a zadruhé, zda navrhovatelka byla odpovědná za koordinaci činností skupiny Knauf. Podle mého názoru, a na rozdíl od tvrzení Komise uvedeného výše v bodě 74, navrhovatelka v řízení o kasačním opravném prostředku napadla závěry Tribunálu v souvislosti s oběma výše uvedenými skutečnostmi.

80. Ohledně otázky existence hospodářské jednotky ustálená judikatura stanoví, že právo hospodářské soutěže Společenství se vztahuje na činnosti podniků a že pojem „podnik“ zahrnuje jakoukoli jednotku vykonávající hospodářskou činnost nezávisle na právním postavení této jednotky a způsobu jejího financování. Soudní dvůr dále upřesnil, že za podnik je třeba v tomto kontextu považovat hospodářskou jednotku, i když z právního hlediska se tato hospodářská jednotka skládá z několika fyzických či právnických osob( ). Posouzení toho, zda skupina společností představuje hospodářskou jednotku, není otázkou právní formy, ale vyžaduje posouzení případ od případu s pečlivým přezkoumáním konkrétních okolností každé věci. Navíc bych rád podotkl, že existence hospodářské jednotky může být založena na více různých skutečnostech, z nichž žádná by jednotlivě takový závěr neodůvodňovala.

81. Ohledně tvrzení navrhovatelky, že rozsudek Stora Kopparbergs Bergslags v. Komise( ) nelze použít, bych zaprvé uvedl, že Tribunál ve svých závěrech o existenci hospodářské jednotky v napadeném rozsudku nevycházel z tohoto rozsudku. Navíc skutečnost, že navrhovatelka, obdobně jako za konkrétních okolností věci StoraKopparbergs Bergslags v. Komise, mimo jiné nekontroluje 100 % akcií jiné společnosti, podle mého názoru nebrání tomu, aby bylo na základě jiných důvodů zjištěno, že navrhovatelka byla součástí hospodářské jednotky pro účely práva hospodářské soutěže.

82. Dále, zatímco Tribunál citoval judikaturu vztahující se k obchodním zástupcům v bodech 350, 351 a 355 napadeného rozsudku a rozsudek HFB a další v. Komise( ) v bodě 343 napadeného rozsudku, nic nenasvědčuje tomu, že by Tribunál došel k závěru, že by se konkrétní skutečnosti obou věcí objevovaly i v projednávané věci( ). Tribunál chtěl pouze obecně vyzdvihnout množství faktorů, jež mohou vést k závěru o hospodářské jednotce.

83. Ohledně tvrzení navrhovatelky výše v bodě 66 bych rád podotkl, že ve věci Baustahlgewebe v. Komise Tribunál posuzoval, zda mají dohody být považovány za interní dohodu skupiny, a tudíž nespadající pod ustanovení čl. 81 odst. 1 ES. Tribunál v této věci došel k závěru, že článek 81 ES se nepoužije na dohody a jednání ve vzájemné shodě mezi podniky patřícími do jediné skupiny jako mateřská a dceřiná společnost, tvoří-li tyto podniky hospodářskou jednotku, v rámci níž dceřiná společnost ve skutečnosti nemůže svobodně určovat své jednání na trhu. K této situaci nedochází tam, kde podnik nevykonává jinou kontrolu nad jiným podnikem, než je kontrola vyplývající z kapitálového podílu, který zdaleka není většinovým podílem( ).

84. V rozsudku Baustahlgewebe v. Komise Tribunál ze skutkového stavu vyvodil, že skutečná míra kontroly, která byla vykonávána společností Arbed nad Baustahlgewebe, odpovídala jejímu podílu na kapitálu, konkrétně 25.001 %, což nebyl většinový podíl. Tribunál došel k závěru, že držení takového podílu neodůvodňuje závěr, že dotčené společnosti patří ke skupině, v jejímž rámci by tvořily hospodářskou jednotku, a že v důsledku toho dohoda mezi těmito dvěma podniky nespadá pod ustanovení čl. 81 odst. 1 ES.

85. Podle mého názoru je zřejmé, že Tribunál se v rozsudku Baustahlgewebe v. Komise( ) ve svých závěrech o nedostatečné kontrole neopřel pouze o vyčíslení podílu akcií držených společností Arbes ve společnosti Baustahlgwebe, ale přezkoumal skutečnou úroveň či míru této kontroly a došel k závěru, že byla nedostačující. Tribunál tak správně upřednostnil samotnou skutečnost před pouhou formou. Mám tudíž za to, že samotná právní možnost proměnlivých většinových akcionářů v rámci skupiny společností Knauf, včetně navrhovatelky a společnosti Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG, z důvodu existence 22 akcionářů nevylučuje per se závěr o hospodářské jednotce.

86. Mám také za to, že navrhovatelce se nepodařilo prokázat, že napadený rozsudek je v rozporu s rozsudkem Soudního dvora Aristrain v. Komise( ). V této věci Soudní dvůr došel k závěru, že skutečnost, že kapitál dvou samostatných obchodních společností je ve vlastnictví stejné osoby nebo stejné rodiny, sám o sobě( ) není dostačující k prokázání toho, že tyto dvě společnosti jsou hospodářskou jednotkou s výsledkem, že podle práva hospodářské soutěže Společenství mohou být činnosti jedné ze společností přisuzovány druhé a že jedné může být uloženo zaplatit pokutu za druhou( ). Z rozsáhlých závěrů Tribunálu v bodech 337 až 362 napadeného rozsudku je zřejmé, že tento Tribunál nezaložil svá zjištění o existenci hospodářské jednotky na jediné izolované skutečnosti( ). Ve skutečnosti se sama navrhovatelka ve svém podání ohradila proti „devíti“ důvodům( ), na nichž Tribunál založil své závěry o existenci hospodářské jednotky.

87. Tribunál podle mého názoru na rozdíl od tvrzení navrhovatelky výše v bodě 68, v bodech 344 až 350 napadeného rozsudku uvedl několik skutečností, které jako celek, a nikoli samostatně, vedou k závěru, že společnosti ve vlastnictví skupiny Knauf tvoří hospodářskou jednotku ve smyslu čl. 81 odst. 1 ES.

88. Z napadeného rozsudku je zřejmé, že všechny společnosti v rámci skupiny Knauf mají stejných 22 akcionářů, kteří pocházejí z dvou větví Knaufovy rodiny( ), a že všechny tyto společnosti jsou spravovány bratranci Knaufovými( ).

89. Tribunál dále v bodě 346 napadeného rozsudku došel k závěru, že neexistuje důkaz o tom, že dva bratranci Knaufovi nezastupovali skupinu Knauf při protiprávním jednání; je nesporné, že údaje o prodejích vyměněné během dotčeného protiprávního jednání se týkaly všech společností skupiny Knauf působících na trhu se sádrokartonovými deskami. Mám za to, že Tribunál neporušil zásadu in dubio pro reo svým vyjádřením o neexistenci důkazu, který by naznačoval, že bratranci Knaufovi nezastupovali skupinu Knauf během dotčeného protiprávního jednání. Tribunál pouze konstatoval, že tento důkaz poukazuje na to, že bratranci Knaufovi měli postavení zástupců a že nebyl předložen žádný důkaz o opaku. Nic nenasvědčuje tomu, že Tribunál měl pochybnosti o důkazní síle důkazů, které měl k dispozici. Podle mého názoru je navíc skutečnost, že vyměňované údaje o prodejích se týkaly všech společností skupiny Knauf působících na trhu se sádrokartonovými deskami, dalším důkazem, který nasvědčuje tomu, že tyto společnosti jednaly jako hospodářská jednotka se společným zájmem. Na rozdíl od tvrzení navrhovatelky výše v bodě 68 není nutné, aby taková výměna prokazovala formální strukturální spojení mezi dotčenými společnostmi.

90. Tribunál v bodě 347 napadeného rozsudku dále došel k závěru, že navrhovatelka ve své odpovědi ze dne 19. září 2002 na žádost Komise o poskytnutí informací podle článku 11 nařízení č. 17 uvedla nejen údaje o svém obratu, ale zároveň dobrovolně poskytla údaje také o obratu všech společností ve skupině Knauf. Mám za to, že Tribunál správně vyhodnotil tuto skutečnost jako další důkaz o tom, že společnosti tvořící skupinu Knauf tvoří hospodářskou jednotku se společnými zájmy. Tvrzení navrhovatelky, že zaslala dotčené informace, aby Komise nepovažovala poskytnuté informace za nedostatečné, podle mého názoru není dostatečně přesvědčivé( ). Dotčené informace byly zaslány 19. září 2002, tj. více než rok poté, co Komise 18. dubna 2001 zaslala konkrétní oznámení námitek – mimo jiné navrhovatelce( ). Vzhledem k tomu, že oznámení námitek musí jednoznačně určit právnickou osobu, jíž lze uložit pokutu, a této osobě se musí také doručit( ), musela si být navrhovatelka při odesílání dotčených údajů o obratu plně vědoma toho, že pokuta bude uložena spíše jí než jiné společnosti v rámci skupiny Knauf( ). Tribunál dále došel k závěru, že Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG byla pouze holdingovou společností bez zaměstnanců, která byla spravována stejným vedením jako navrhovatelka, v prostorách navrhovatelky( ). Navíc Tribunál v bodě 349 napadeného rozsudku citoval in extensio článek 1 rodinné smlouvy Knaufovy rodiny, jež se mimo jiné snaží zajistit, aby společnosti ve skupině Knauf byly pod jedním vedením se společným účelem( ).

91. Mám tudíž za to, že navrhovatelka neprokázala, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když došel k závěru, že společnosti patřící do rodiny Knauf tvoří hospodářskou jednotku.

92. Ohledně uložení pokuty navrhovatelce může být podle ustálené judikatury protisoutěžní jednání podniku přičteno jinému podniku, pokud neurčoval své jednání na trhu samostatně, ale v zásadě uplatňoval pokyny vydané posledně uvedeným podnikem, zejména s ohledem na hospodářské a právní vazby, které je spojují( ).

93. Navíc lze podle mého názoru z rozsudku Aristrain v. Komise vyvodit, že za určitých okolností lze veškeré jednání skupiny přičíst jedné společnosti , přestože tato společnost nebyla označena jako právnická osoba ve vedení této skupiny, odpovědná za koordinaci činnosti skupiny( ).

94. Tribunál konstatoval, že společnost Knauf Gips KG je odpovědná za jednání skupiny Knauf na základě několika skutečností( ).

95. Jako nedílnou součást odůvodnění k této otázce Tribunál v bodě 359 napadeného rozsudku uvedl, že Komise v oznámení námitek měla za to, že protiprávní jednání se týkalo celé skupiny Knauf. Navrhovatelka navíc podle tohoto Tribunálu měla z oznámení námitek dovodit, že jí pravděpodobně bude určeno konečné rozhodnutí Komise. Navzdory této skutečnosti však navrhovatelka Komisi odpověděla, aniž zpochybnila své postavení společnosti odpovědné za jednání skupiny v průběhu tohoto protiprávního jednání. Když Tribunál citoval rozsudek Akzo Nobel a další v. Komise( ), konstatoval, že v takové situaci bylo povinností navrhovatelky reagovat během správního řízení s tím, že jinak ztratí možnost tak učinit později, a prokázat, že navzdory skutečnostem uplatněným Komisí ji nelze shledat odpovědnou za protiprávní jednání, jehož se dopustila skupina Knauf( ).

96. Mám za to, že Tribunál se dopustil nesprávného právního posouzení, když došel k závěru, že jestliže navrhovatelka nereagovala během správního řízení, ztratila tím nárok učinit tak v řízení před Tribunálem. Podle mého názoru, jestliže Tribunál nezjistil, že navrhovatelka vědomě uváděla Komisi v omyl či nejednala v dobré víře ve správním řízení v souvislosti s jejím postavením v rámci skupiny Knauf, nemůže samotná skutečnost, že během správního řízení nezpochybnila názor Komise konkrétně uvedený v oznámení námitek, omezit její právo na obhajobu před Tribunálem a nemůže jí odepřít právo na soudní ochranu.

97. Z toho vyplývá, že napadený rozsudek je třeba zrušit v rozsahu, v němž se zde konstatuje, že Knauf Gips KG je odpovědná za jednání skupiny Knauf, a v němž se zamítá důvod kasačního opravného prostředku Knauf Gips KG založený na porušení čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17.

98. Podle článku 61 statutu Soudního dvora, je-li kasační opravný prostředek odůvodněný, zruší Soudní dvůr rozhodnutí Tribunálu. Může poté vydat sám konečné rozhodnutí ve věci, pokud to soudní řízení dovoluje, nebo věc vrátit zpět Tribunálu k rozhodnutí.

99. V projednávané věci se domnívám, že takový stav řízení umožňuje vydání konečného rozhodnutí ve věci. Podle mého názoru může Soudní dvůr vynést konečné rozhodnutí o návrhu navrhovatelky na snížení pokuty uložené v napadeném rozhodnutí.

100. Mělo by být zmíněno, že vedle zjištění v bodech 359 a 360 napadeného rozsudku zjistil Tribunál také v bodě 356 napadeného rozsudku, že navrhovatelka byla jedinou společností působící na relevantním trhu, která nebyla řízena holdingovou společností Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG( ). Podle mého názoru tato skutečnost neobjasňuje důvod, proč byla pokuta navrhovatelce uložena.

101. Tribunál již ovšem dříve v bodě 348 napadeného rozsudku zjistil, že Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG je pouze holdingovou společností bez personálu, jež byla spravována stejným vedením jako navrhovatelka, v prostorách navrhovatelky. Tyto skutečnosti dle mého názoru vedou k závěru, že zatímco tyto dvě společnosti jsou právně odlišné, navrhovatelka je ve skutečnosti fakticky odpovědná za koordinaci činností holdingové společnosti Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG, a tímto i za ostatní společnosti ve skupině Knauf ve vlastnictví posledně uvedené.

102. Tribunál také v bodě 357 napadeného rozsudku uvedl, že většina dokumentů od skupiny Knauf, nalezených Komisí během šetření, byla na hlavičkovém papíře navrhovatelky. Z rozsudku Aalborg Portland a další v. Komise( ) je zřejmé, že v rámci šetření kartelu jsou důkazy nalezené Komisí obvykle útržkovité a rozptýlené, takže je často nutné rekonstruovat některé podrobnosti dedukcí. Takové listinné důkazy navzdory tvrzení navrhovatelky, že mohou být pouze vzorkem všech dokumentů dostupných během šetření, považuji za velmi přesvědčivé důkazy o koordinační a klíčové úloze navrhovatelky při provozních činnostech skupiny Knauf v rámci protiprávního jednání.

103. Závěr v bodě 358 napadeného rozsudku, podle něhož byla navrhovatelka jedinou kontaktní osobou při jednání s Komisí během správního řízení, podle mého názoru není – jak tvrdí navrhovatelka – sám o sobě právně přesvědčivý. Naznačuje však, že navrhovatelka zastává klíčovou úlohou ve skupině Knauf v rámci protiprávního jednání( ), což dle mého názoru potvrzuje i závěr Tribunálu v bodě 347 napadeného rozsudku ohledně dobrovolného předložení údajů o výši obratu všech společností v rámci skupiny Knauf navrhovatelkou.

104. Navrhovatelka tvrdí, že její postavení jakožto jediné kontaktní osoby vyplývá ze skutečnosti, že v dopise doprovázejícím oznámení námitek ze dne 19. dubna 2001 Komise zahájila formální řízení pouze proti navrhovatelce, navzdory skutečnosti, že kontroly proběhly i v dalších společnostech. Podle mého názoru toto tvrzení není věrohodné vzhledem k tomu, že v odpovědi na oznámení námitek, jež bylo zdánlivě napsáno jejím jménem, navrhovatelka ve skutečnosti odkazovala nejen na své vlastní jednání a svou situaci, ale také na mnoho příkladů jednání skupiny Knauf a dalších společností v rámci této skupiny. Navíc, jak tvrdí Komise, nic nenasvědčuje tomu, že odkaz v bodě 358 napadeného rozsudku na správní řízení před Komisí se vztahuje pouze na šetření po oznámení námitek, a nikoli na šetření před tímto oznámením.

105. Vzhledem ke skutečnostem uvedeným v bodech 100 až 104 tohoto stanoviska se domnívám, že by Soudní dvůr měl rozhodnout, že Komise nepochybila, když usoudila, že Knauf Gips KG byla společností odpovědnou za řízení skupiny Knauf v rámci protiprávního jednání. Z výše uvedeného vyplývá, že důvod, který společnost Knauf Gips KG uvedla na podporu své žaloby před Tribunálem, týkající se porušení čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17, je podle mého názoru neodůvodněný, a měl by tudíž být zamítnut.

VIII – K nákladům řízení

106. Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu, jenž se na řízení o kasačním opravném prostředku použije na základě článku 118 téhož jednacího řádu, se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a navrhovatelka neměla ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení. Co se týče nákladů řízení v prvním stupni, ve kterém byl vydán napadený rozsudek, měly by být dle mého názoru hrazeny způsobem uvedeným v odstavci 2 výrokové části napadeného rozsudku.

IX – Závěry

107. Navrhuji proto, aby Soudní dvůr:

„– zrušil rozsudek Soudu prvního stupně Evropských Společenství (třetího senátu) ze dne 8. července 2008 ve věci T‑52/03 Knauf Gips KG v. Komise v rozsahu, v němž tento Tribunál měl za to, že je Knauf Gips KG odpovědná za jednání skupiny Knauf, a v němž zamítl její důvod kasačního opravného prostředku vycházející z porušení čl. 15 odst. 2 nařízení Rady č. 17 ze dne 6. února 1962, prvního nařízení, kterým se provádějí články [81] a [82] Smlouvy;

– ve zbývající části kasační opravný prostředek zamítl;

– zamítl žalobu na neplatnost podanou společností Knauf Gips KG u Tribunálu v rozsahu, ve kterém je založena na důvodu kasačního opravného prostředku vycházejícím z porušení čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17;

– uložil společnosti Knauf Gips KG náhradu nákladů řízení v tomto stupni. Náklady řízení v prvním stupni, ve kterém byl vydán rozsudek Tribunálu, uvedené v odstavci 1 výrokové části tohoto stanoviska, by měly být hrazeny způsobem stanoveným v odstavci 2 výrokové části uvedeného rozsudku.“