ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
26

Za těchto okolností se High Court (Vrchní soud) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1) S ohledem na: – oznámení Spojeného království na základě článku 50 SEU; – nejistotu, pokud jde o dohody, které budou mezi Unií a Spojeným královstvím upravovat jejich vztahy po vystoupení Spojeného království z Unie; a – z toho plynoucí nejistotu, pokud jde o otázku, do jaké míry by RO mohl v praxi požívat práv zakotvených ve Smlouvách, Listině či příslušných právních předpisech, pokud by byl předán do Spojeného království a zůstal tam uvězněn i po vystoupení Spojeného království z Unie, vyžaduje unijní právo, aby dožádaný členský stát odmítl předat do Spojeného království osobu, na kterou je vydán evropský zatýkací rozkaz a jejíž předání by jinak bylo požadováno na základě vnitrostátních právních předpisů tohoto členského státu: a) ve všech případech? b) v některých případech s ohledem na zvláštní okolnosti případu? c) v žádném případě? 2) V případě, že odpovědí na první otázku je odpověď uvedená v písm. b), jaká kritéria či aspekty musí soud v dožádaném členském státě posoudit při rozhodování, zda je předání zakázáno? 3) Je soud dožádaného členského státu v souvislosti s druhou otázkou povinen odložit konečné rozhodnutí o výkonu evropského zatýkacího rozkazu do doby, než budou známy přesnější informace o právním režimu použitelném po vystoupení příslušného dožadujícího členského státu z Unie: a) ve všech případech? b) v některých případech s ohledem na zvláštní okolnosti případu? c) v žádném případě? 4) V případě, že odpovědí na třetí otázku je odpověď uvedená v písm. b), jaká kritéria či aspekty musí soud v dožádaném členském státě posoudit při rozhodování, zda je nutné odložit konečné rozhodnutí o výkonu evropského zatýkacího rozkazu?“
4

Bod 16 odůvodnění této směrnice zní takto: „Presumpce neviny by byla porušena, pokud by veřejná prohlášení učiněná orgány veřejné moci nebo soudní rozhodnutí jiná než o vině označovala podezřelou nebo obviněnou osobu za vinnou, dokud její vina nebyla prokázána zákonným způsobem. Taková prohlášení nebo soudní rozhodnutí by neměla vzbuzovat dojem, že je taková osoba vinná. Tím by neměly být dotčeny úkony trestního stíhání, jejichž cílem je prokázat vinu podezřelé nebo obviněné osoby, jako je obvinění, ani soudní rozhodnutí, v jejichž důsledku se stává podmíněný trest vykonatelným, za podmínky, že je dodrženo právo na obhajobu. Rovněž by tím neměla být dotčena předběžná rozhodnutí procesní povahy, která přijímají justiční nebo jiné příslušné orgány a jež jsou založena na podezření či usvědčujících důkazech, jako jsou rozhodnutí o vyšetřovací vazbě, pokud taková rozhodnutí neoznačují podezřelou nebo obviněnou osobu za vinnou. Před přijetím předběžného rozhodnutí procesní povahy by měl příslušný orgán nejprve ověřit, zda jsou důkazy usvědčující podezřelou nebo obviněnou osobu dostatečně průkazné pro dotčené rozhodnutí, a rozhodnutí by tyto usvědčující důkazy mělo uvádět.“
22

Za těchto podmínek má předkládající soud za to, že z důvodu, že „rozsáhlé a nekontrolované“ pravomoci soudního systému v Polské republice jsou v rozporu s pravomocemi, jež jsou poskytovány v demokratickém státě řídícím se zásadou právního státu, existuje skutečné nebezpečí, že dotyčná osoba bude v průběhu jejího řízení ve vystavujícím členském státě vystavena svévoli. Předání dotyčné osoby by tak vedlo k porušení jejích základních práv zakotvených v článku 6 EÚLP, a mělo by být proto v souladu s irským právem a čl. 1 odst. 3 rámcového rozhodnutí 2002/584 ve spojení s bodem 10 jeho odůvodnění odmítnuto.
19

Na podporu svého rozhodnutí měl odvolací senát za to, že majitelka zpochybněné ochranné známky ani její zástupce neprokázali, že skutečně prokazatelně zachovali v co největším rozsahu péči za účelem dodržení lhůty stanovené k předložení dokumentů prokazujících řádné užívání zpochybněné ochranné známky. Odvolací senát měl za to, že ačkoli spis obsahuje důkazy o tom, že se společnost The Green Effort opakovaně pokoušela zaslat elektronická sdělení a faxy EUIPO, všechna její sdělení byla obdržena podle španělského času dne 22. června 2016, tedy po uplynutí stanovené lhůty, přičemž vysvětlení poskytnutá v tomto ohledu nelze kvalifikovat jako „mimořádné okolnosti“.
54

Procesní podmínky, které by měly za následek příliš vysoké náklady pro spotřebitele, by totiž mohly vést k odrazení spotřebitele od toho, aby užitečným způsobem jednal na obranu svých práv před soudem, u něhož prodávající či poskytovatel zahájil řízení. Takový případ by mohl nastat, kdyby bylo řízení zahájeno před soudem, který se nachází velmi daleko od bydliště spotřebitele, což by mu způsobilo příliš vysoké cestovní náklady, které by ho mohly odradit od toho, aby se dostavil na jednání v řízení, jež vůči němu bylo zahájeno (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 12. února 2015, Baczó a Vizsnyiczai, C‑567/13, EU:C:2015:88, body 49 až 59).
39

Tento závěr nemůže být vyvrácen tvrzením české vlády, že vývozce měl v každém případě, na základě zejména čl. 59 odst. 1 a čl. 161 odst. 2 celního kodexu, zajistit propuštění předmětného zboží do uvedeného celního režimu prostřednictvím celního prohlášení podaného za tímto účelem, což mohl případně provést ex post, takže prvotní nesplnění tohoto požadavku by nevedlo k definitivní ztrátě nároku na osvobození od daně při vývozu. Jak totiž vyplývá z bodů 29 až 31 tohoto rozsudku, takové propuštění, ať je provedeno před vývozem nebo po něm, představuje formální povinnost, která navíc nespadá do společného systému DPH, nýbrž do celního režimu. Nesplnění této povinnosti tedy samo o sobě nevylučuje, že věcné podmínky odůvodňující přiznání osvobození od daně jsou splněny.
20

Za těchto podmínek se cour d’appel de Mons (odvolací soud v Monsu) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1) Je třeba články 14, 15, 168, 184, 185, 187 a 188 směrnice [2006/112] vykládat a uplatňovat tak, že má či nemá dojít k změně/opravě DPH z nemovitého investičního majetku, jejíž počáteční odpočet byl proveden správně, pokud byl tento nemovitý investiční majetek předmětem transakce ‚sale and lease back‘ (zpětný pronájem), za předpokladu, že: – ‚sale and lease back‘ spočívá ve zřízení zákupního práva (tedy dočasného věcného práva) osobou povinnou k dani ve prospěch dvou finančních institucí spolu se současným poskytnutím leasingu ze strany těchto dvou finančních institucí osobě povinné k dani; – tato transakce ‚sale and lease back‘ je ryze finanční transakcí za účelem navýšení likvidních prostředků osoby povinné k dani; – transakce ‚sale and lease back‘ (zpětný pronájem) nebyla předmětem DPH; – nemovitý investiční majetek zůstal v držbě osoby povinné k dani a byl používán pro její zdanitelnou činnost nepřetržitě a trvale, a to jak před danou transakcí, tak po ní. 2) Jsou výklad a uplatňování výše uvedených ustanovení vedoucí ke změně/opravě počátečního odpočtu DPH v souladu se zásadou neutrality DPH a zásadou rovného zacházení?“
41

Předkládající soud ovšem zároveň poznamenává, že autonomní výklad tohoto pojmu nemusí nutně být široký a že výklad, podle kterého by dítě, jehož péče je zajišťována v režimu alžírského institutu „kafala“, bylo považováno za „potomka v přímé linii“, by mohl vést ke svěřování dětí do domácností, které by podle právních předpisů hostitelského členského státu nebyly považovány za způsobilé k převzetí péče o dítě. Takový výklad by mohl vést i k riziku vykořisťování dětí, jejich zneužívání a obchodování s nimi, přičemž cílem Haagské úmluvy z roku 1993 je takovým jednáním bránit a odrazovat od nich.
(48)

Je třeba umožnit poskytovateli platebních služeb, aby jednoznačně stanovil údaje potřebné pro správné provedení platebního příkazu. Na druhé straně, aby se zabránilo roztříštěnosti a nebylo ohroženo zavádění integrovaných platebních systémů v [Unii], by však nemělo být členským státům dovoleno vyžadovat u platebních transakcí používání konkrétního identifikátoru. To by však členským státům nemělo bránit v tom, aby od poskytovatele platebních služeb plátce vyžadovaly jednání s náležitou péčí a ověřování shody jedinečného identifikátoru, je-li to technicky možné bez nutnosti osobního zásahu, jakož i odmítnutí platebního příkazu v případě, že je zjištěna neshoda jedinečného identifikátoru, a informování plátce o této skutečnosti. Odpovědnost poskytovatele platebních služeb by měla být omezena na správné provedení platební transakce v souladu s platebním příkazem uživatele platební služby.“
33

Soudní dvůr tak opakovaně rozhodl, že by cíle článku 45 SFEU nebylo dosaženo, pokud by migrující pracovníci následkem toho, že vykonají své právo na volný pohyb, měli ztratit výhody sociálního zabezpečení, které jim zajišťují právní předpisy členského státu. Takový důsledek by totiž pracovníka Unie mohl odradit od výkonu svého práva svobodně se pohybovat, a tudíž by představoval překážku této svobodě (rozsudek ze dne 1. října 2009, Leyman, C‑3/08, EU:C:2009:595, bod 41 a citovaná judikatura).
21

Svea hovrätt, Patent- och marknadsöverdomstolen (odvolací soud se sídlem ve Stockholmu jakožto odvolací soud v oblasti duševního vlastnictví a hospodářských záležitostí) si klade otázku ohledně toho, zda taková obrazová ochranná známka, jako je MANHATTAN, která spočívá ve dvojrozměrné reprodukci dvojrozměrného výrobku, jako je textil nebo tkanina, může být považována za tvar ve smyslu tohoto ustanovení. V tomto ohledu tento soud zdůrazňuje, že z čl. 7 odst. 1 písm. e) bodu iii) nařízení č. 207/2009 jasně vyplývá, že se důvod neplatnosti stanovený v tomto ustanovení použije na trojrozměrné ochranné známky a dvojrozměrné ochranné známky představující trojrozměrné tvary, jako je například ztvárnění sochy nebo vázy, jak uvedl Soudní dvůr ESVO v bodech 110 až 115 svého rozsudku ze dne 6. dubna 2017, Norwegian Board of Appeal for Industrial Property Rights – appeal from the municipality of Oslo (E-05/16), nebo Soudní dvůr v rozsudku ze dne 18. června 2002, Philips (C‑299/99, EU:C:2002:377).
31

Nicméně belgická daňová právní úprava tím, že započítává slevy na dani na základ, který zahrnuje zároveň belgické příjmy neosvobozené od daně a zahraniční příjmy osvobozené od daně, a tím, že teprve následně snižuje daň o část, kterou tyto posledně uvedené příjmy představují na celkových příjmech, které tvoří zdanitelný základ, může vést k tomu, že jak to belgická vláda sama přiznala ve svém písemném vyjádření, daňoví poplatníci, jako jsou žalobci v původním řízení, ztratí část daňových výhod, které by jim byly v plném rozsahu poskytnuty, pokud by všechny jejich příjmy pocházely z Belgie a pokud by slevy na dani byly započteny do těchto příjmů nebo pokud se na dotčené výhody použil oběžník 2008.
26

Pokud jde o dvě dávky CNSA financované prostřednictvím části dotčených příspěvků a odvodů, a sice dávku na podporu osobní nezávislosti (dále jen „APA“) a vyrovnávací příspěvek za zdravotní postižení (dále jen „PCH“), má předkládající soud za to, že druhá podmínka uvedená v předchozím bodě je splněna. Naproti tomu si klade otázku, zda lze mít za to, že i první podmínka je v plném rozsahu splněna. Třebaže předkládající soud konstatuje, že APA a PCH jsou poskytovány na základě právními předpisy vymezené situace a nedošlo k diskrečnímu posouzení osobních potřeb žadatele, v návaznosti na argument uplatněný ministre de l’Action et des Comptes publics totiž uvádí, že se nemusí mít za to, že APA a PCH jsou poskytovány a nedošlo k individuálnímu posouzení osobních potřeb příjemců, jelikož jejich výše závisí na úrovni prostředků těchto příjemců nebo se mění v závislosti na těchto prostředcích.
13

V anglickém znění tytéž vysvětlivky stanoví: „Beer is an alcoholic beverage obtained by fermenting a liquor (wort) prepared from malted cereals (most commonly barley or wheat), water and (usually) hops. Certain quantities of non-malted cereals (e.g., maize (corn) or rice) may also be used for the preparation of the liquor (wort). The addition of hops imparts a bitter and aromatic flavour and improves the keeping qualities. Cherries or other flavouring substances are sometimes added during fermentation. Sugar (particularly glucose), colouring matter, carbon dioxide and other substances may also be added. According to the fermenting process employed, the products may be bottom fermentation beer, obtained at a low temperature with bottom yeasts, or top fermentation beer, obtained at a higher temperature with top yeasts. Beer may be pale or dark, sweet or bitter, mild or strong. It may be put up in barrels, bottles or in airtight tins and may be marketed as ale, stout, etc. This heading also covers concentrated beer prepared by vacuum-condensing beer of low alcoholic strength (but with a high content of malt extract) to between one fifth and one sixth of its original volume. The heading does not cover: (a) Certain beverages which, although they are sometimes described as beers, do not contain alcohol (e.g., beverages prepared from water and caramelised sugar) (heading 22.02). (b) Beverages called non-alcoholic beer consisting of beer made from malt, the alcoholic strength of which by volume has been reduced to 0.5 % vol or less (heading 22.02). (c) Medicaments of heading 30.03 or 30.04.“
4

Článek 5 odst. 8 šesté směrnice stanovil: „Je-li převáděn souhrn aktiv nebo jejich části za protiplnění nebo bez něj nebo jako vklad do obchodní společnosti, mohou mít členské státy za to, že nedošlo k dodání zboží, a v takovém případě se příjemce považuje za právního nástupce převodce. Bude-li to vhodné, mohou členské státy přijmout opatření nezbytná k tomu, aby zabránily narušení hospodářské soutěže v případech, kdy příjemce není osobou plně povinnou k dani.“
49

Pokud by totiž unijní soud uznal pravomoc rozhodovat spory o neplatnosti aktů vydaných čistě v rámci smluvních vztahů, hrozilo by nejen to, že článek 272 SFEU, na jehož základě lze založit pravomoc unijního soudu rozhodčí doložkou, bude zbaven smyslu, ale v případech, kdy smlouva takovou doložku neobsahuje, by hrozilo i rozšíření jeho pravomoci nad rámec vymezený v článku 274 SFEU, který přiznává vnitrostátním soudům obecnou pravomoc k rozhodování sporů, v nichž je Unie stranou (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 9. září 2015Maag v. Komise, C-506/13 P, EU:C:2015:562, bod 19).
37

Výklad, podle kterého takové rozhodnutí, jako je sporné rozhodnutí, spadá do oblasti působnosti čl. 14.2 druhého pododstavce statutu ESCB a ECB, je kromě toho v rozporu s článkem 276 SFEU. Článek 14.2 druhý pododstavec statutu ESCB a ECB nemá Soudnímu dvoru umožňovat, aby zasahoval do probíhajícího trestního řízení, nýbrž má zajistit, aby vnitrostátní orgány neodvolaly guvernéra národní centrální banky z funkce v rozporu s právními předpisy. Kdyby Soudní dvůr návrhu ECB vyhověl, musel by přezkoumat skutková zjištění a důkazy, které byly shromážděny v rámci trestního řízení probíhajícího v Lotyšsku a na jejichž základě byla I. Rimšēvičsovi uložena omezující opatření, a zasáhl by tak do pravomocí vnitrostátních orgánů.
22

Připuštění možnosti členských států vyloučit veškeré snížení základu DPH by mimoto bylo v rozporu se zásadou neutrality DPH, z níž plyne zejména to, že podnik jako výběrčího daně na účet státu je třeba v plné míře osvobodit od konečného zatížení daní z přidané hodnoty, která byla nebo má být zaplacena v rámci jeho ekonomické činnosti, která sama podléhá DPH (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 23. listopadu 2017, Di Maura, C‑246/16, EU:C:2017:887, bod 23).
21

Odvolací soud rovněž rozhodl, že nedošlo k převodu podniku ve smyslu čl. 1 odst. 1 směrnice 2001/23, jelikož smlouva o převodu mezi společnostmi Banka Koper a Alta Invest nepočítala se změnou zaměstnavatele ve smyslu tohoto ustanovení. Tento soud považoval za rozhodující, že nedošlo k převodu klientů z prvního do druhého podniku. V tomto ohledu upřesnil, že to, že téměř všichni klienti ve skutečnosti přešli ke společnosti Alta Invest, nepostačovalo k tomu, aby se jednalo o „převod podniku“ ve smyslu směrnice 2001/23. To, že Banka Koper nadále vykonávala činnost obchodníka s cennými papíry mimo jiné pro společnost Alta Invest, dále podle tohoto soudu potvrzovalo, že k převodu podniku nedošlo.
8

Podle článku 23 směrnice MiFID, nadepsaného „Povinnosti investičních podniků při využívání smluvních zástupců“: „1. Členské státy mohou rozhodnout, že umožní investičnímu podniku využívat smluvní zástupce pro účely podpory služeb investičního podniku, obstarávání obchodů nebo přijímání a předávání příkazů klientů nebo potenciálních klientů, umísťování finančních nástrojů a poskytování poradenství o finančních nástrojích a službách, které investiční podnik nabízí. 2. Členské státy vyžadují, aby v případě, že se investiční podnik rozhodne využít smluvního zástupce, byl tento podnik nadále plně a bezpodmínečně odpovědný za jakékoli jednání či opomenutí smluvního zástupce, pokud zástupce jedná na účet podniku. Členské státy dále vyžadují, aby investiční podnik zajistil, že smluvní zástupce ve styku s jakýmkoli klientem nebo potenciálním klientem nebo před obchodováním s ním sdělí, v jaké funkci jedná a který podnik zastupuje. […] Členské státy vyžadují, aby investiční podniky sledovaly činnost svých smluvních zástupců způsobem, který zajistí, že budou v jednání prostřednictvím smluvních zástupců nadále plnit podmínky této směrnice. 3. Členské státy, které rozhodnou, že investičním podnikům povolí využívat smluvní zástupce, zřídí veřejný rejstřík. Smluvní zástupci se zapisují do veřejného rejstříku v členském státě, v němž jsou usazeni. […] […] Členské státy zajistí, aby smluvní zástupci byli do veřejného rejstříku zapsáni pouze tehdy, pokud je zjištěno, že mají dostatečně dobrou pověst a vhodné všeobecné, obchodní a odborné znalosti k tomu, aby mohli klientovi nebo potenciálnímu klientovi přesně sdělovat veškeré potřebné informace týkající se navrhované služby. […] 4. Členské státy vyžadují, aby investiční podniky jmenující smluvní zástupce, přijaly vhodná opatření k tomu, aby předešly jakémukoli nepříznivému dopadu, který by činnost smluvního zástupce nespadající do oblasti působnosti této směrnice mohla mít na činnost prováděnou smluvním zástupcem na účet daného investičního podniku. […] 5. Členské státy vyžadují, aby investiční podniky využívaly pouze smluvní zástupce zapsané ve veřejných rejstřících uvedených v odstavci 3. 6. Členské státy mohou zpřísnit požadavky stanovené v tomto článku nebo stanovit další požadavky na smluvní zástupce registrované na jejich území.“
9

Body 6, 8, 28 a 31 odůvodnění směrnice o odpadech zní: „(6) Prvním cílem jakékoli odpadové politiky by měla být minimalizace nepříznivých účinků vzniku odpadů a nakládání s nimi na lidské zdraví a životní prostředí. Odpadová politika by měla rovněž usilovat o omezení používání zdrojů a upřednostňovat praktické uplatňování hierarchie odpadů. […] (8) Proto je nezbytné revidovat směrnici 2006/12/ES s cílem upřesnit klíčové pojmy, jako jsou definice odpadu, využití a odstraňování, posílit opatření, která je nutno přijmout v zájmu předcházení vzniku odpadů, zavést přístup, který zohledňuje celý životní cyklus výrobků a materiálů, a nikoli jen fázi odpadu, a s cílem zaměřit se na snižování vlivu vzniku odpadů a nakládání s nimi na životní prostředí, což povede ke zvýšení hospodářské hodnoty odpadu. Za účelem zachování přírodních zdrojů by dále mělo být podporováno využití odpadů a použití materiálů získaných využitím odpadu. V zájmu jasnosti a srozumitelnosti je třeba směrnici 2006/12/ES zrušit a nahradit. […] (28) Tato směrnice by měla pomoci EU přiblížit se ‚recyklační společnosti‘, a to prostřednictvím úsilí o zamezení vzniku odpadů a o využívání odpadu jako zdroje. Zejména šestý akční program Společenství pro životní prostředí vyzývá k opatřením zaměřeným na zajištění třídění, sběru a recyklace prioritních toků odpadu. V souladu s tímto cílem a jako prostředek k usnadnění a zlepšení možností jejich využití by měly být odpady sbírány odděleně, je-li to proveditelné z technického, environmentálního a hospodářského hlediska až do okamžiku, než se pro ně uplatní jejich využití, jež přináší celkově nejlepší výsledek pro životní prostředí. Členské státy by měly podporovat třídění nebezpečných složek z různých toků odpadů, je-li to nezbytné, s cílem dosáhnout environmentálně šetrného nakládání s odpady. […] (31) Hierarchie způsobů nakládání s odpady stanoví pořadí priorit toho, co obecně představuje nejlepší celkovou volbu z hlediska životního prostředí v rámci právních předpisů a politiky v oblasti nakládání s odpady, nicméně u zvláštních toků odpadů může být nutná odchylka od této hierarchie, pokud je to odůvodněno mimo jiné technickou proveditelností, hospodářskou životaschopností a ochranou životního prostředí.“
21

Předkládající soud uvádí, že logický by byl závěr, že osoby povinné k dani, na které se vztahuje režim malých podniků, musí platit DPH až v okamžiku, kdy byly překročeny částky stanovené v článku 287 této směrnice. Uvádí, že v litevském právu lze nemovitost dodat bez převodu vlastnického práva k pozemku, na kterém je tato nemovitost postavena, a v tomto případě byly uvedené nemovitosti popsány ve smlouvě odděleně a každá měla samostatnou kupní cenu. Tento soud dále uvádí, že pokud by A. Jarmuškienė nemohla využít osvobození od DPH u jedné z nemovitostí, které byly předmětem sporného plnění, byla by vystavena nerovnému zacházení v porovnání s jinou osobou povinnou k dani, která by dosáhla stejného výsledku za pomoci dvou samostatných plnění, a která by překročila roční hranici obratu až u pozdějších plnění. Dodává také, že rozsudek ze dne 8. června 2000, Breitsohl (C‑400/98, EU:C:2000:304) se podle v ní v projednávané věci nedá uplatnit.
30

Předkládající soud má zaprvé za to, že chladicí vozidlo nemůže být považováno za „jatka“, jak je toto zařízení definováno v bodě 1.16 přílohy I nařízení č. 853/2004. Zadruhé se domnívá, že takovéto vozidlo není jednotkou potravinářského podniku, a nemůže proto být považováno za provoz ve smyslu čl. 2 odst. 1 písm. c) nařízení č. 852/2004. V této souvislosti má předkládající soud za to, že přeprava masa začíná naložením masa do chladicího vozidla, a že úplného zchlazení masa musí být dosaženo před jeho naložením do tohoto vozidla.
13

Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (regionální správní soud Lazia, Itálie) připomíná, že v rozsudku ze dne 2. června 2016, Pizzo (C‑27/15, EU:C:2016:404), a v usnesení ze dne 10. listopadu 2016, Edra Costruzioni et Edilfac (C‑140/16, nezveřejněné, EU:C:2016:868), se Soudní dvůr vyjádřil k otázce, zda mohou být soutěžitelé vyloučeni ze zadávacího řízení, protože neupřesnili náklady na bezpečnost práce, a zda může být takové opomenutí napraveno a posteriori. Při této příležitosti Soudní dvůr zdůraznil, že v případě, že podmínka účasti v zadávacím řízení není pod hrozbou vyloučení uchazeče výslovně stanovena v podkladech k zakázce a tato podmínka může být určena pouze na základě výkladu judikatury vnitrostátního práva, může veřejný zadavatel uložit vyloučenému uchazeči dostatečně dlouhou lhůtu na to, aby tento stav napravil.
31

Zatřetí možnost, která je ponechána členským státům a spočívá v zachování vnitrostátních vyloučení z nároku na odpočet DPH na základě čl. 176 druhého pododstavce směrnice o DPH, nicméně není neomezená. Soudní dvůr totiž judikoval, že cílem doložky standstill není umožnit novému členskému státu změnit své vnitrostátní právní předpisy při příležitosti vstupu do Evropské unie ve smyslu, kdy by tato změna spočívala v rozšíření rozsahu existujících vyloučení ve smyslu, který by odchýlil tyto právní předpisy od cílů této směrnice, což by bylo v rozporu se samotným smyslem této doložky (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 22. prosince 2008, Magoora, C‑414/07, EU:C:2008:766, body 37 a 39).
35

Za takových okolností a za předpokladu, že by převzetí prací bylo sjednáno ve smlouvě o poskytnutí služeb a taková podmínka by odrážela normy a standardy, které jsou běžné v oblasti, v níž je daná služba poskytována, což musí ověřit předkládající soud, bylo by třeba mít za to, že tato formální náležitost je sama o sobě součástí služby, a je tedy rozhodující pro to, aby mohla být uvedená služba pokládána za skutečně poskytnutou.