Keywords

Summary



Keywords

1. Soudní spolupráce v občanských věcech – Úpadková řízení – Nařízení č. 1346/2000

(Nařízení Rady č. 1346/2000, čl. 3 odst. 1)

2. Soudní spolupráce v občanských věcech – Úpadková řízení – Nařízení č. 1346/2000

(Nařízení Rady č. 1346/2000, čl. 16 odst. 1)

3. Soudní spolupráce v občanských věcech – Úpadková řízení – Nařízení č. 1346/2000

(Nařízení Rady č. 1346/2000, článek 26)

4. Soudní spolupráce v občanských věcech – Úpadková řízení – Nařízení č. 1346/2000

(Nařízení Rady č. 1346/2000, článek 26)

Summary

1. Je-li dlužníkem dceřiná společnost, jejíž sídlo a sídlo její mateřské společnosti se nacházejí ve dvou různých členských státech, domněnka stanovená v čl. 3 odst. 1 druhé větě nařízení č. 1346/2000, podle které jsou hlavní zájmy této dceřiné společnosti soustředěny v členském státě, kde se nachází její sídlo, může být vyvrácena pouze tehdy, jestliže skutečnosti, jež jsou objektivní a zjistitelné třetími osobami, umožní prokázat existenci skutečné situace odlišné od té, kterou má odrážet umístění předmětného sídla. Tak by tomu mohlo být zejména v případě společnosti, která by nevykonávala žádnou činnost na území členského státu, kde se nachází její sídlo. Vykonává-li naopak společnost svou činnost na území členského státu, kde se nachází její sídlo, pouhá skutečnost, že mateřská společnost se sídlem v jiném členském státě může kontrolovat nebo kontroluje její rozhodnutí v hospodářské oblasti, nestačí k vyvrácení domněnky stanovené nařízením.

(viz bod 37, výrok 1)

2. Článek 16 odst. 1 první pododstavec nařízení č. 1346/2000 musí být vykládán v tom smyslu, že hlavní úpadkové řízení zahájené soudem členského státu musí být uznáno soudy ostatních členských států, aniž by tyto soudy byly oprávněny přezkoumávat příslušnost soudu státu, ve kterém bylo řízení zahájeno. Pravidlo přednosti vymezené v tomto ustanovení, které stanoví, že úpadkové řízení zahájené ve členském státu je uznáváno ve všech ostatních členských státech od okamžiku, kdy nabude účinku ve státě, který řízení zahájil, totiž vychází ze zásady vzájemné důvěry, která umožnila zavedení závazného systému příslušnosti, a související upuštění ze strany členských států od jejich vnitrostátních pravidel o uznávání a vydávání exequatur ve prospěch zjednodušeného mechanismu uznávání a výkonu rozhodnutí vydaných v rámci úpadkového řízení. Jestliže ten, kdo na tom má právní zájem a kdo má za to, že hlavní zájmy dlužníka jsou soustředěny v jiném členském státě, než je členský stát, ve kterém bylo zahájeno hlavní úpadkové řízení, hodlá napadnout příslušnost, kterou přijal soud, jenž toto řízení zahájil, může před soudy členského státu, ve kterém bylo toto řízení zahájeno, využít proti tomuto rozhodnutí o zahájení řízení procesní prostředky, které upravuje vnitrostátní právo tohoto členského státu.

(viz body 39–40, 43, výrok 2)

3. Článek 16 odst. 1 první pododstavec nařízení č. 1346/2000 musí být vykládán v tom smyslu, že za rozhodnutí o zahájení úpadkového řízení se považuje rozhodnutí vydané soudem členského státu, ke kterému byl za tímto účelem podán návrh na zahájení řízení uvedeného v příloze A téhož nařízení, vycházející z úpadku dlužníka, jestliže toto rozhodnutí zahrnuje zbavení dlužníka práva nakládat se svým majetkem, a jmenování správce podstaty uvedeného v příloze C daného nařízení. Toto zbavení práva nakládat s majetkem znamená, že dlužník pozbude oprávnění vykonávat správu svého majetku. Mechanismus, podle kterého může být zahájeno pouze jediné hlavní řízení, které způsobuje účinky ve všech členských státech, ve kterých se nařízení uplatní, by totiž mohl být vážně narušen, pokud by si soudy těchto států, ke kterým by byly současně podány návrhy vycházející z úpadku dlužníka, mohly po delší dobu nárokovat konkurenční příslušnost. K zajištění účinnosti systému zavedeného nařízením je tedy důležité, aby se zásada uznávání stanovená tímto ustanovením mohla uplatnit co nejdříve v průběhu řízení.

(viz body 52, 54, výrok 3)

4. Článek 26 nařízení č. 1346/2000 musí být vykládán v tom smyslu, že členský stát může odmítnout uznat úpadkové řízení zahájené v jiném členském státě, jestliže bylo rozhodnutí o zahájení řízení přijato při zjevném porušení základního práva být vyslechnut, kterého požívá osoba dotčená takovým řízením. Přestože se mohou konkrétní podmínky uplatňování práva být vyslechnut měnit v závislosti na naléhavosti, s jakou je třeba rozhodnout, jakékoli omezení výkonu tohoto práva musí být řádně odůvodněno a doprovázeno procesními zárukami, které zajistí osobám dotčeným takovým řízením účinnou možnost napadnout opatření přijatá v případě naléhavosti. I když soudu státu, v němž je uznání požadováno, přísluší prokázat, zda v průběhu řízení u soudu jiného členského státu skutečně došlo k zjevnému porušení práva být vyslechnut, tento soud se nemůže omezit na použití svého vlastního pojetí ústního projednání a základní povahy, která je tomuto ústnímu projednání přisouzena v jeho právním řádu, nýbrž musí posoudit s ohledem na veškeré okolnosti, zda měly osoby dotčené uvedeným řízením dostatečnou možnost být vyslechnuty, či nikoli.

(viz body 66–68, výrok 4)