ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
(viz bod 31)

V oblasti hospodářské soutěže závazky, které strany učinily k rozptýlení vážných pochybností vznesených spojením a k učinění tohoto spojení slučitelným s vnitřním trhem, obecně obsahují ustanovení o revizi, které stanoví podmínky, za kterých může Komise na žádost subjektu vzniklého spojením poskytnout prodloužení lhůt nebo zrušit, změnit nebo nahradit uvedené závazky. Jak vyplývá z bodu 74 oznámení Komise o nápravných prostředcích, které jsou přijatelné podle nařízení Rady (ES) č. 139/2004 a podle nařízení Komise (ES) č. 802/2004, zrušení nebo změna závazků je zvláště zajímavé v případě závazků v oblasti chování, které mohly být uzavřeny již řadu let a pro něž nebylo možno předpokládat některé okolnosti v okamžiku přijetí rozhodnutí o spojení, které je učinilo závaznými. Cílem závazků je totiž napravit problémy hospodářské soutěže uvedené v rozhodnutí povolujícím spojení, tak aby jejich obsah mohl být změněn, nebo aby zmizela jejich nezbytnost na základě vývoje situace na trhu.

Hmotněprávní pravidla nařízení č. 139/2004 o kontrole spojování podniků svěřují Komisi především při hospodářském posouzení určitou diskreční pravomoc. Je tomu tak pro posuzování nejen slučitelnosti spojení, ale také nutnosti přijmout závazky k rozptýlení vážných pochybností vznesených tímto spojením.

Co se konkrétně týče žádosti o osvobození od závazků, které se staly závaznými z důvodu rozhodnutí, jež prohlašuje spojení podniků za slučitelné s vnitřním trhem, přezkum spojení, i když vyžaduje předpovědi ohledně budoucího vývoje, které se stávají tím obtížnějšími a nejistějšími, čím vzdálenější je jejich časový horizont, nevyvolává přezkum žádosti o osvobození od závazků nezbytně stejné potíže spojené s prospektivní analýzou. Stejně tak žádné ustanovení nestanoví lhůty, ve kterých by měl být dokončen postup posuzování nebo určité fáze tohoto postupu, ani obecně neupravuje nebo neorganizuje uvedený postup. Nic to nemění na tom, že posouzení žádosti o osvobození od závazků předpokládá, stejně jako ostatní rozhodnutí v oblasti spojování, někdy komplexní hospodářská posouzení, zvláště s cílem ověřit, zda se situace na trhu, v širším slova smyslu, významně a trvale změnila, takže závazky již nejsou nezbytné k nápravě problémů hospodářské soutěže uvedených v rozhodnutí o spojení, které učinilo závazky závaznými.

Komise má tudíž také určitou diskreční pravomoc pro posouzení žádosti o osvobození od závazků zahrnující komplexní hospodářská posouzení. Z toho důvodu musí být přezkum, ze strany unijního soudu, výkonu této pravomoci proveden s ohledem na prostor pro uvážení, jež je dán normami hospodářské povahy, které jsou součástí režimu spojování podniků. Komise je nicméně povinna uskutečnit pečlivý přezkum žádosti o osvobození od závazků, provést v případě potřeby šetření, učinit vhodná vyšetřovací opatření a založit své závěry na všech relevantních údajích.

(viz body 33–39, 41)
Akty nebo rozhodnutími, které mohou být předmětem žaloby na neplatnost ve smyslu článku 263 SFEU, jsou pouze opatření s právně závaznými účinky, jimiž mohou být dotčeny zájmy žalobce tím, že podstatným způsobem mění jeho právní postavení. Konkrétně, jedná-li se o akty, jež jsou přijímány postupem zahrnujícím několik fází, zejména v rámci interního řízení, jsou napadnutelnými akty v zásadě jen ta opatření, která obsahují konečné stanovisko orgánu po skončení tohoto řízení, s vyloučením mezitímních opatření, jejichž cílem je příprava konečného rozhodnutí.

Dopisy Evropské komise, v nichž tato s konečnou platností formuluje nároky vůči příjemci finanční podpory na základě rozhodnutí o poskytnutí finanční pomoci, musí být považovány za napadnutelné akty, pokud určují částky, o nichž se Komise domnívá, že je musí získat zpět od příjemce podpory, a jež tento příjemce vrátí, s výhradou podání žaloby, čímž splní vůli Komise. V tomto ohledu, pokud došlo k vrácení, Komise po vydání výzvy k úhradě již žádné další rozhodnutí nepřijme. Kdyby byl příjemce zbaven možnosti zpochybnit vrácené částky, mohlo by tedy dojít k zásahu do jeho práva na účinný opravný prostředek. Nutit příjemce k tomu, aby dlužné částky uvedené ve výzvě k úhradě neplatil, tak aby mohlo být přijato případné rozhodnutí následující po vydání výzvy k úhradě, které by bylo napadnutelné na základě článku 263 SFEU, by bylo v rozporu s právem na řádnou správu.

(viz body 30, 31, 34 a 35)
Pokud byla žádost o přezkum rozhodnutí výběrové komise podaná uchazečem uvedeného výběrového řízení odmítnuta Evropským úřadem pro výběr personálu (EPSO) z důvodu opožděného podání, má uchazeč veškerý zájem na tom, aby byla legalita takového rozhodnutí posouzena unijním soudem. Takové zamítnutí brání tomu, aby výběrová komise sama přezkoumala tuto žádost o přezkum, ale jeho zrušení Tribunálem by vedlo k přijetí nového rozhodnutí o uvedené žádosti.

Je-li totiž žádosti o přezkum vyhověno, dotyčná osoba je znovu přijata do stadia výběrového řízení, z něhož byla vyloučena, bez ohledu na to, jak daleko mezitím výběrové řízení dospělo. Okolnost, že otevřené výběrové řízení již bylo mezitím ukončeno, tento závěr nezpochybňuje, neboť žalobkyně si zachovává přinejmenším zájem na dosažení rozhodnutí o legalitě dotčeného výběrového řízení, aby se údajná protiprávnost již v budoucnu neopakovala v rámci jiného obdobného řízení. Nelze totiž vyloučit, že by úřad EPSO mohl v budoucnu hrát podobnou úlohu v obdobném pozdějším výběrovém řízení. Za těchto okolností se orgán nemůže dovolávat nepřípustnosti žaloby z důvodu, že otevřené výběrové řízení bylo mezitím ukončeno.

(viz body 34, 35)
(viz bod 49)

Existence aktu nepříznivě zasahující do právního postavení podle článku 90 odst. 2 a článku 91 odst. 1 služebního řádu je nezbytnou podmínkou přípustnosti každé žaloby na neplatnost podané unijním úředníkem a zaměstnancem proti unijním orgánům a agenturám, k nimž přísluší. V tomto ohledu jsou takovými akty pouze opatření, která přijal příslušný orgán a která obsahují konečné stanovisko administrativy, jež vyvolává právně závazné účinky, jimiž mohou být přímo a bezprostředně dotčeny zájmy žalobce, neboť podstatným způsobem mění jeho právní postavení.

Přeložení sídla unijní agentury vyplývá z dohody členských států a z aktu unijního zákonodárce. V důsledku toho se orgán oprávněný k uzavírání pracovních smluv v rozhodnutí o přestěhování svého sídla omezil na připomenutí zásady přeřazení svých zaměstnanců, o které společně rozhodly členské státy. Tím nebyla vyvolána podstatná změna právního postavení navrhovatelů, které vyplývalo v tomto ohledu z dohody členských států.

Pokud jde o peněžité nároky navrhovatelů, určení koeficientu použitelného na zaměstnance agentury není ponecháno na uvážení orgánu oprávněného k uzavírání pracovních smluv, ale je důsledkem životních podmínek v místě zaměstnání. Z toho vyplývá, že uplatnění koeficientu stanoveného pro nové sídlo vůči navrhovatelům je pouhým mechanickým důsledkem jednak dohody členských států a jednak čl. 64 prvního pododstavce služebního řádu.

Navíc sporné rozhodnutí stanoví možnost individuálních jednání v souvislosti s datem nástupu do funkce v novém sídle agentury a výpovědní lhůtou pro odstoupení mezi ředitelem agentury a zaměstnanci, kteří si nepřejí přejít do nového sídla. Přijetím tohoto rozhodnutí tak orgán oprávněný k uzavírání pracovních smluv stanovil obecný směr, na jehož základě zamýšlel s ohledem na příslušná ustanovení následně přijmout individuální rozhodnutí případně konstatující odstoupení zaměstnanců, kteří nenastoupili v daný čas do funkce v novém sídle, s přihlédnutím ke konkrétní situaci každého z nich.

(viz body 49, 50, 60, 61, 64, 69, 72, 75)
V rámci žaloby podané členským státem proti rozhodnutí Komise o pozastavení měsíčních plateb tomuto státu z Evropského zemědělského záručního fondu (EZZF) možnost tohoto členského státu dovolávat se před unijním soudem porušení zásady proporcionality nevyžaduje, aby tento stát formuloval předem takový žalobní důvod před Komisí v rámci správního řízení, které předchází přijetí uvedeného aktu. V unijním právu totiž neexistuje pravidlo, podle kterého by právo členského státu dovolávat se určitých právních skutečností zaniklo, pokud by ho členský stát během správního řízení před Komisí neuplatnil. Jak vyplývá z čl. 41 odst. 3 nařízení č. 1306/2013 o financování, řízení a sledování společné zemědělské politiky, Komise je povinna dodržovat zásadu proporcionality a unijnímu soudu přísluší to ověřit, je-li o to požádán. Komise musí přijmout konečné rozhodnutí v souladu s právem bez ohledu na to, zda adresát tohoto rozhodnutí svoje práva obhajoby během správního řízení skutečně uplatnil, a bez ohledu na rozsah tohoto uplatnění.

Kromě toho, použití per analogiam pokynů Komise pro výpočet finančních oprav v rámci schvalování souladu a účetní závěrky za účelem stanovení sazby pozastavení měsíčních plateb členskému státu, samo o sobě neumožňuje prokázat nepřiměřenost pozastavené částky. Dále, vzhledem k neexistenci jiných relevantních údajů, pokud jde o vykázané plochy, které skutečně představovaly problém z hlediska zjištěných nedostatků, použití paušální hodnoty Komisí není jako takové metodicky nepřiměřené.

(viz body 120 a 132)
Akty nebo rozhodnutími, které mohou být předmětem žaloby na neplatnost ve smyslu článku 263 SFEU, mohou být pouze opatření s právně závaznými účinky, jimiž mohou být dotčeny zájmy žalobců. Kromě toho nemůže být předmětem žaloby na neplatnost akt, který nemůže mít právní účinky a ani nemá takové účinky vyvolávat. Při určování toho, zda napadený akt takovéto účinky vyvolává, je třeba se zaměřit na jeho podstatu.

Z toho vyplývá, že rozhodnutí Komise vyškrtnout společnost ze seznamu společností zapsaných pod doplňkovým kódem TARIC A 950 a zapsat ji pod doplňkový kód TARIC C 129 vyvolalo konečné právní účinky, které provádí vnitrostátní celní orgány od vytvoření doplňkového kódu TARIC C 129, jehož cílem je, aby tyto orgány již nevybíraly antidumpingové clo, pokud jde o výrobky vyrobené touto společností, jak to stanoví prováděcí nařízení 2015/2272, i když toto nařízení nebylo zrušeno nebo prohlášeno za neplatné unijním soudem. Právní účinky tohoto rozhodnutí tak mohou ovlivnit zájmy podniků, které iniciovaly antidumpingového šetření.

(viz body 22, 23, 32, 34)
(viz bod 22)

I když oznámení uchazeči nebo uchazečům, kteří nebyli vybráni, představuje akt nepříznivě zasahující do právního postavení a musí být považováno za formální odmítnutí dotčené přihlášky, jež má za následek běh lhůty k podání stížnosti ve smyslu článku 90 služebního řádu, nemění to nic na tom, že akt, kterým se ukončuje výběrové řízení s výběrem uchazeče, rovněž vyvolává právní účinky, jejichž nevyhnutelným důsledkem je výše uvedené formální odmítnutí.

(viz body 31, 32)

I kdyby mechanismus určení příslušného orgánu oprávněného ke jmenování, stanovený v čl. 2 odst. 1 služebního řádu, měl být kvalifikován jako přenesení pravomoci nebo považován za rovnocenný takovému přenesení, delegující orgán pominul účinek zbavení vyvolaný takovým přenesením, když tvrdí, že je oprávněn vykonat pravomoc jmenování úředníka sám namísto orgánu, na který byla pravomoc přenesena, považuje-li to za vhodné.

Článek 6 odst. 3 rozhodnutí o posílení mediační služby Komise musí být vykládán tak, že stanoví, že projednání s výborem zaměstnanců má provést orgán pověřený přijetím konečného rozhodnutí, kterým se končí proces jmenování mediátora. Mimoto, ačkoliv toto projednání spočívá v pouhém právu být vyslechnut, aniž je výboru zaměstnanců přiznáno právo spolurozhodování s rozhodovacím orgánem, musí být takové povahy, aby umožnilo ovlivnit obsah přijímaného aktu, přičemž s sebou nese využití širokého prostoru pro uvážení.

V tomto kontextu lze efektivitu dotčeného projednání zaručit pouze v případě, že předmět tohoto projednání se shoduje s předmětem posouzení orgánu, který přijímá konečné rozhodnutí. Projednání s výborem zaměstnanců se tedy musí týkat týchž uchazečů, ve vztahu k nimž byl dotčený orgán vyzván k provedení posouzení. Efektivita tohoto projednání by totiž byla zmařena, pokud by byl výbor zaměstnanců vyzván k formulaci stanoviska ve vztahu k jedinému uchazeči, zatímco rozhodovací orgán by si dal za úkol hodnocení několika uchazečů před výběrem uchazeče, jenž má být vybrán.

(viz body 39, 40)
Je-li pro účely posouzení přípustnosti žaloby na neplatnost podané proti napadenému nařizovacímu aktu na základě čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU třetí části přezkoumáváno, zda tento vyžaduje přijetí prováděcích opatření, je nutno vycházet z postavení osoby, která podala žalobu a z předmětu žaloby.

V tomto ohledu se prostá prováděcí rozhodnutí vydaná vůči třetím osobám nesmí zaměňovat s prováděcími opatřeními podle uvedeného ustanovení. Pokud by totiž měla být všechna prováděcí rozhodnutí, a to zejména ta, která jsou „represivní“ nebo „negativní“ a mají sankcionovat nedodržení nařizovacího aktu, taktéž považována za prováděcí opatření, pozbylo by zavedení třetího případu do čl. 263 čtvrtého pododstavce Smlouvy o FEU veškeré uplatnění, ačkoliv bylo vedeno právě snahou zamezit tomu, aby jednotlivci byli nuceni vyvolat „represivní“ či „negativní“ opatření vůči své osobě, aby se domohli soudního přezkumu legality tohoto nařizovacího aktu v rámci řízení o předběžné otázce.

(viz body 39, 40)
(viz body 24, 25)

(viz bod 34)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 48, 49)

(viz bod 50)

Viz znění rozhodnutí.

(viz bod 66)

(viz body 68-71)

Zásada právní jistoty, která je součástí obecných zásad unijního práva, vyžaduje, aby právní úprava byla jasná a přesná a její účinky byly předvídatelné, tak aby se dotčené osoby mohly orientovat v právních stavech a vztazích, které vyplývají z unijního právního řádu. Dosah pojmu „předvídatelnost“ do značné míry závisí na obsahu textu, o nějž se jedná, na oblasti, kterou pokrývá, jakož i na počtu a postavení jeho adresátů. Předvídatelnost právního předpisu nebrání tomu, aby byla dotyčná osoba nucena si obstarat odbornou radu pro – okolnostem věci odpovídající – posouzení důsledků, jež mohou z daného jednání vyplývat.

Zákaz přímého, nebo nepřímého financování vnitrostátních politických stran obsažený v článku 7 nařízení č. 2004/2003 o statutu a financování politických stran na evropské úrovni je jednoznačný. Zákaz nepřímého financování je ve skutečnosti důsledkem zákazu přímého financování, neboť jinak by se tento zákaz mohl snadno obcházet. Pokud jde o obsah zákazu nepřímého financování, je třeba konstatovat, že jde o abstraktní právní pojem a dotčené ustanovení neobsahuje vyčerpávající definici tohoto pojmu ani seznam jednání, jež mohou spadat do rozsahu působnosti tohoto zákazu. Subjekt postupující s řádnou péčí musí však být schopen předvídat, že se jedná o nepřímé financování v případě, kdy je vnitrostátní politická strana finančně zvýhodněna tím, že se vyhne výdajům, které by musela vynaložit, i kdyby nedošlo k žádnému přímému převodu finančních prostředků. Jinými slovy, nelze přijmout, že politická strana na evropské úrovni postupující s řádnou péčí není schopna předvídat, že jakékoli zvýhodnění vnitrostátní politické strany, přestože tato politická strana nenese náklady spojené s tímto zvýhodněním, představuje nepřímé financování činnosti posledně uvedené strany. Článek 7 nařízení č. 2004/2003 proto není v rozporu se zásadou právní jistoty.

(viz bod 72)
Evropská komise neporušila zásadu řádné správy vyplývající z čl. 41 odst. 1 a 2 Listiny základních práv Evropské unie, ani právo na obhajobu podniků, které jsou příjemci podpory, když přijala rozhodnutí prohlašující podporu za neslučitelnou s vnitřním trhem, aniž by uvedeným příjemcům poskytla přístup ke spisu a aniž by je předtím informovala o okolnostech a úvahách, na nichž hodlala založit své rozhodnutí. V řízení o přezkumu státních podpor se příjemci podpory nemohou dovolávat svých skutečných práv na obhajobu.

Cílem Listiny není změnit povahu přezkumu státních podpor, který byl zaveden Smlouvou o FEU, ani přiznat třetím osobám právo na kontrolu, které článek 108 SFEU neupravuje. Pokud by se totiž zúčastněným osobám v rámci řízení o přezkumu státních podpor umožnilo získat přístup k dokumentům založeným ve správním spise Komise, režim přezkumu státních podpor podle článku 108 SFEU by byl zpochybněn. Stejně tak povinnost Komise sdělit předem příjemcům podpory okolnosti, na kterých hodlá založit své konečné rozhodnutí, by se rovnalo uspořádání kontradiktorní diskuze, jako je ta, která se zahajuje pro členský stát odpovědný za poskytnutí podpory, přestože tito příjemci mají v zásadě pouze úlohu zdroje informací v řízení.

Zúčastněné strany ve smyslu čl. 108 odst. 2 SFEU však mají právo účastnit se správního řízení v rozsahu přiměřeném okolnostem projednávaného případu. Rozhodnutí o zahájení řízení musí umožnit zúčastněným stranám účinně se účastnit formálního vyšetřovacího řízení, ve kterém budou mít možnost uplatnit své argumenty. Za tímto účelem postačuje, aby byly zúčastněné strany seznámeny s úvahami, které vedly Komisi k předběžnému závěru, že dotčené opatření může představovat novou podporu neslučitelnou s vnitřním trhem.

(viz body 52-55, 57, 68, 71)
V rámci návrhu na vynětí dokumentů založených ve spisu věci předložené unijnímu soudu v zásadě nebrání případná důvěrná povaha předmětných dokumentů ani skutečnost, že tyto dokumenty byly případně získány neoprávněně, tomu, aby byly ponechány ve spise. Na jedné straně totiž neexistuje ustanovení, které by výslovně zakazovalo přihlížet k důkazům, které byly získány protiprávně. Na druhé straně není vyloučeno, že ve spise vedeném v určité věci mohou v určitých případech oprávněně figurovat i interní dokumenty. Co se týče vyvažování chráněných zájmů, je třeba přihlédnout k důkazní hodnotě sporných písemností, jejichž pravost nebyla zpochybněna, podmínkám, za kterých byly získány, a k interní, důvěrné nebo osobní povaze těchto dokumentů.

V rámci vyhotovení hodnotící zprávy zaměstnance Evropské centrální banky platí, že pouze zapojení nadřízených do profesní činnosti zaměstnanců podléhajících jejich dohledu jim umožňuje nejlepším možným způsobem hodnotit činnost osob, které řídí. Uznat argument, podle kterého vedoucí odboru ani jiný nadřízený v rámci útvaru, k němuž byl zaměstnanec přidělen, by se neměl hodnotícího řízení účastnit, by ústilo v situaci, kdy by nebylo zajištěno náležité hodnocení výkonů zaměstnanců a jejich chování při výkonu služebních povinností.

(viz bod 95)
Přitom i když s ohledem na znění čl. 31 odst. 2 přílohy XIII služebního řádu, ve znění nařízení č. 1023/2013, byla rozhodnutí orgánu oprávněného ke jmenování zařadit žalobce na pracovní místo „asistent v přechodném období“ s účinkem od 1. ledna 2014, která byla provedena tím, že odkaz na zařazení žalobců do těchto druhů pracovních míst byl vložen do jejich osobních složek v informačním systému pro řízení lidských zdrojů nazvaném „SysPer 2“, přijata ve vázané pravomoci, zasahují nepříznivě do právního postavení žalobců, neboť jejich následkem ztratili způsobilost k povýšení do platové třídy AST 10.

Zásada rovného zacházení přitom znamená, že všichni úředníci povýšení do stejné platové třídy musí mít za stejné zásluhy stejné vyhlídky na povýšení do vyšší platové třídy. S touto zásadou je tedy v souladu situace, kdy se na všechny asistenty v přechodném období nebo asistenty vztahuje povyšovací postup upravený v článku 45 služebního řádu pro dosažení nejvyšší platové třídy dostupné pro tyto druhy pracovních míst a že v případě, že dosáhnou platové třídy AST 9, podléhají všichni témuž postupu, v projednávaném případě postupu podle článku 4 a článku 29 služebního řádu, pro přístup k pracovnímu místu ve vyšší platové třídě, v projednávaném případě AST 10, jejichž počet stanoví orgán oprávněný ke jmenování podle svých potřeb.

Povinnost jednat s náležitou péčí nelze vykládat tak, že vyžaduje, aby měl orgán oprávněný ke jmenování povinnost vyrovnat ztrátu možnosti povýšení do platové třídy AST 10, o níž rozhodl unijní normotvůrce, prostřednictvím interních opatření zaměřených na vytváření většího počtu pracovních míst „hlavních asistentů“ v platových třídách AST 10 a AST 11, neboť by to vedlo k tomu, že by orgán oprávněný ke jmenování jednal proti vůli unijního normotvůrce tím, že by omezil požadovaný dopad opatření přijatých tímto normotvůrcem v rámci reformy služebního řádu uskutečněnou nařízením č. 1023/2013.

(viz bod 78)
K tomu, aby bylo možné unijnímu normotvůrci vytýkat, že porušil zásadu rovného zacházení, je třeba, aby se srovnatelnými situacemi zacházel odlišně, čímž by určité osoby znevýhodnil vůči jiným osobám.

Úředníkům, kteří dosáhli věkového rozmezí od 55 do 66 let, a tudíž se na ně potenciálně vztahuje opatření stanovené článkem 42c služebního řádu úředníků, může být uložena proti jejich vůli změna jejich administrativního postavení, jelikož přestanou být „v činné službě“ ve smyslu článku 36 služebního řádu a budou převedeni na „volno ze služebních důvodů“. Kromě toho nemohou tito úředníci nadále využít kariérního postupu, jelikož podle čl. 42c šestého pododstavce písm. b) služebního řádu nemají nárok na postup do vyššího stupně nebo povýšení do vyšší platové třídy. Úředníci, na které se článek 42c služebního řádu nevztahuje, naopak takové nevýhody s ohledem na svou kariéru nemají. Navíc úředníkům převedeným na volno ze služebních důvodů se ve srovnání s úředníky, kteří nespadají do dotčeného věkového rozpětí, a na něž se tudíž článek 42c služebního řádu nevztahuje, nesporně snižují jejich příjmy z výdělečné činnosti. Článek 42c služebního řádu tudíž zakládá nerovné zacházení na základě věku.

Co se týče požadavků stanovených v čl. 52 odst. 1 Listiny základních práv Evropské unie, je třeba konstatovat, že zaprvé je toto rozdílné zacházení na základě věku stanoveno „zákonem“ ve smyslu tohoto článku, jelikož toto ustanovení vyplývá z nařízení č. 1023/2013, kterým se mění služební řád úředníků Evropské unie a pracovní řád ostatních zaměstnanců Evropské unie, a zadruhé, že se týká specifické otázky spojené s veřejnou službou Unie, konkrétně převedení určitých úředníků, kteří splňují několik podmínek, týkajících se mimo jiné věku, na volno ze služebních důvodů. Toto rozdílné zacházení tudíž „respektuje podstatu“ zásady zákazu diskriminace ve smyslu tohoto článku. Kromě toho existence cíle optimalizovat investice vynakládané na odborné vzdělávání úředníků, který unijní normotvůrce sledoval prostřednictvím rozdílného zacházení na základě věku zavedeného článkem 42c služebního řádu, byla prokázána. Tento cíl představuje cíl „obecného zájmu, který uznává Unie“, ve smyslu čl. 52 odst. 1 Listiny základních práv.

Pokud jde o přiměřenost zacházení, je třeba unijnímu normotvůrci přiznat značný prostor pro uvážení při definování opatření ke splnění cíle obecného zájmu v oblasti personální politiky. V tomto smyslu se nezdá být iracionální, aby unijní normotvůrce měl za to, že za účelem dosažení legitimního cíle spočívajícího v optimalizaci investic do odborného vzdělávání je nezbytné stanovit možnost převedení na volno ze služebních důvodů pouze pro úředníky v dotčeném věkovém rozmezí, a nikoli pro úředníky, kteří do dotčeného věkového rozmezí nespadají.

(viz body 89–94, 96, 97, 106, 108, 114 a 126)
14.

Právo Evropské unie – Zásady – Právo na obhajobu – Právo na účinnou soudní ochranu – Omezující opatření namířená proti některým osobám a subjektům vzhledem k situaci v Egyptě – Procesní vada – Možnost domoci se zrušení sporného aktu prokázáním pouhé možnosti, že by rozhodnutí bylo odlišné, pokud by nedošlo k této vadě [Rozhodnutí Rady (SZBP) 2016/411 a (SZBP) 2017/496] (viz bod 257)
3.

Žaloby úředníků – Akt nepříznivě zasahující do právního postavení – Pojem – Rozhodnutí, kterým se provádí legislativní změna spočívající ve zkrácení dovolené za kalendářní rok úředníkům vyslaným do třetích zemí – Zahrnutí (Služební řád úředníků, čl. 90 odst. 2 a čl. 91 odst. 1, příloha X, článek 6, ve znění nařízení č. 1023/2013) (viz body 34-36)