STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

HENRIKA SAUGMANDSGAARDA ØE

přednesené dne 21. června 2017 ( 1 )

Věc C‑306/16

António Fernando Maio Marques da Rosa

proti

Varzim Sol – Turismo, Jogo e Animação SA

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Tribunal da Relação do Porto (odvolací soud v Portu, Portugalsko)]

„Řízení o předběžné otázce – Ochrana bezpečnosti a zdraví pracovníků – Směrnice 2003/88 – Článek 5 – Týdenní doba odpočinku – Vnitrostátní právní úprava stanovící přinejmenším jeden den odpočinku za období sedmi dnů – Práce na směny – Období více než šesti po sobě následujících odpracovaných dnů“

I. Úvod

1. Předmětem projednávané věci je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Tribunal da Relação do Porto (odvolací soud v Portu, Portugalsko) týkající se výkladu článků 5 směrnic 93/104/ES ( 2 ) a 2003/88/ES ( 3 ) upravujících týdenní dobu odpočinku, jakož i článku 31 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“) zakotvujícího právo na slušné a spravedlivé pracovní podmínky. Předkládající soud se v podstatě táže na to, zda týdenní doba odpočinku, na niž má pracovník na základě uvedených ustanovení nárok, musí být poskytnuta nejpozději sedmý den následující po šesti po sobě následujících odpracovaných dnech.

2. V tomto stanovisku vysvětlím důvody, proč mám za to, že je na tuto otázku třeba odpovědět záporně a že podle uvedených ustanovení může být týdenní odpočinek poskytnut kdykoliv v rámci každého období sedmi dnů.

II. Právní rámec

A. Unijní právo

3. Směrnice 93/104 byla zrušena a nahrazena směrnicí 2003/88 s účinkem od 2. srpna 2004 ( 4 ). Skutkové okolnosti sporu v původním řízení se rationae temporis řídí částečně směrnicí 93/104 a částečně směrnicí 2003/88 ( 5 ).

4. Článek 5 směrnice 93/104, nadepsaný „Doba odpočinku v týdnu“, stanoví: „Členské státy přijmou nezbytná opatření k zajištění toho, aby za každé období sedmi dnů měl každý pracovník nárok na minimální nepřetržitý odpočinek v délce 24 hodin a navíc jedenáctihodinový denní odpočinek stanovený v článku 3. Je-li to zdůvodněno objektivními, technickými nebo organizačními podmínkami, může být uplatňována minimální doba odpočinku 24 hodin.“

5. Znění článku 5 směrnice 2003/88 je totožné se zněním článku 5 směrnice 93/104 ( 6 ).

B. Portugalské právo

1. Zákoník práce z roku 2003

6. Z předkládacího rozhodnutí plyne, že směrnice 93/104 byla do portugalského právního řádu provedena přijetím Código do Trabalho 2003 ( 7 ) (zákoník práce z roku 2003). Ten v čl. 205 odst. 1 stanoví ( 8 ): „Pracovník má nárok na nejméně jeden den odpočinku týdně.“

7. Článek 206 odst. 1 uvedeného zákoníku stanoví: „V každém nebo některých týdnech v roce lze mimo zákonem stanovený den odpočinku v týdnu poskytnout další půlden nebo den odpočinku.“

8. Článek 207 odst. 1 daného zákoníku stanoví: „Ke dni povinného odpočinku v týdnu je třeba připočíst dobu jedenácti hodin odpovídající minimální denní době odpočinku stanovené v článku 176.“

2. Zákoník práce z roku 2009

9. Směrnice 2003/88 byla do portugalského právního řádu provedena přijetím Código do Trabalho 2009 ( 9 ) (zákoník práce z roku 2009).

10. Článek 232 uvedeného kodexu v odstavcích 1 a 3 stanoví: „1. Pracovník má nárok nejméně na jeden den odpočinku týdně. […] 3. Prostřednictvím kolektivního vyjednávání nebo pracovní smlouvy může být přiznána doplňková souvislá nebo přerušovaná doba odpočinku v týdnu, a to pro všechny týdny roku nebo jen pro některé z nich.“

11. Článek 233 odst. 1 a 2 uvedeného zákoníku má následující znění: „1. Minimální povinný odpočinek v týdnu a denní odpočinek v délce jedenácti hodin, který je stanoven v článku 214, musí být čerpány souvisle. 2. Doba jedenácti hodin, která je uvedena v předchozím odstavci, je považována za plně či částečně zahrnutou do doplňkové doby odpočinku v týdnu, která je čerpána ihned po uplynutí povinného odpočinku v týdnu.“

3. Podnikové dohody

12. Z předkládacího rozhodnutí plyne, že pracovněprávní vztah mezi stranami sporu ve věci v původním řízení se řídil rovněž dvěma podnikovými dohodami uzavřenými v letech 2002 a 2003 ( 10 ). Tyto dohody mimo jiné stanoví, že pracovník zařazený na pracovní místo, na jaké byl zařazen žalobce v původním řízení, měl nárok na dva po sobě jdoucí dny odpočinku v týdnu.

III. Spor v původním řízení, předběžné otázky a řízení před Soudním dvorem

13. Žalobce v původním řízení, A. F. Maio Marques da Rosa, byl mezi roky 1991 a 2014 zaměstnán – z toho od roku 1999 jako pokladní – žalovanou společností Varzim Sol – Turismo, Jogo e Animação SA (dále jen „Varzim Sol“), která v Portugalsku vlastní a provozuje kasino. Kasino je otevřeno každý den s výjimkou 24. a 25. prosince, a to po určitý počet hodin od odpoledne do rána.

14. V době rozhodné z hlediska skutkového stavu v původním řízení počítal rozvrh práce zaměstnanců společnosti Varzim Sol pracujících v herních sálech se dvěma nepřetržitými dny odpočinku. Pokladní, mezi něž patřil i žalobce, pracovali na čtyři směny, v souladu s předem určeným a společností Varzim Sol oznámeným rozvrhem.

15. Během let 2008 a 2009 žalobce někdy pracoval až sedm po sobě jdoucích dní. V roce 2010 Varzim Sol upravila směny tak, aby zaměstnanci nepracovali více než šest po sobě jdoucích dní.

16. Pracovní smlouva žalobce skončila k 16. březnu 2014.

17. Žalobce podal proti společnosti Varzim Sol žalobu znějící na určení, že mu neposkytla povinné dny odpočinku, na něž měl podle svého názoru na základě portugalských právních předpisů a podnikových dohod právo. V této souvislosti požadoval náhradu újmy odpovídající odměně za odpracované přesčasové hodiny za sedmé dny nepřetržité práce a za absenci druhého dne odpočinku v týdnu, jakož i za neposkytnutí dnů náhradního odpočinku.

18. Jelikož soud prvního stupně jeho žalobu zamítl, podal žalobce odvolání k Tribunal da Relação do Porto (odvolací soud v Portu).

19. Vzhledem k pochybnostem o výkladu článků 5 směrnic 93/104 a 2003/88 se posledně uvedený soud rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1) Vyplývá z článků 5 [směrnic 93/104 a 2003/88], jakož i z článku 31 [Listiny], že v případě zaměstnanců, kteří pracují na směny a období odpočinku čerpají střídavě, přičemž jsou zaměstnáni v provozovně, která je otevřená každý den, avšak není v nepřetržitém provozu celých 24 hodin, musí být povinný den odpočinku, na který má zaměstnanec nárok, poskytnut v rámci každého období 7 dnů, tj. nejpozději sedmého dne následujícího po období 6 po sobě jdoucích pracovních dnů? 2) Je s výše uvedenými směrnicemi a ustanoveními slučitelný takový výklad, podle něhož si může zaměstnavatel v případě výše uvedených zaměstnanců každý týden vybrat, ve kterých dnech poskytne zaměstnanci dobu odpočinku, na kterou má nárok, což znamená, že lze přimět zaměstnance k tomu, aby pracoval až deset po sobě jdoucích dnů, aniž by mu bylo zaplaceno za práci přesčas (například od středy jednoho týdne, které předchází volno v pondělí a úterý, až do pátku následujícího týdne, po němž následuje volno v sobotu a v neděli)? 3) Je s výše uvedenými směrnicemi a ustanoveními slučitelný takový výklad, podle něhož může být nepřetržitý odpočinek v délce 24 hodin poskytnut v kterémkoli dni během období určitých 7 kalendářních dnů a následující nepřetržitý odpočinek v délce 24 hodin (k němuž se přičte denní doba odpočinku v délce 11 hodin) může být poskytnut rovněž v kterémkoli dni spadajícím do období 7 kalendářních dnů, které následuje po výše uvedeném období? 4) Je s výše uvedenými směrnicemi a ustanoveními, s přihlédnutím rovněž k čl. 16 písm. a) směrnice [2003/88], slučitelný takový výklad, podle něhož zaměstnanec namísto toho, aby čerpal nepřetržitou dobu odpočinku v délce 24 hodin (k němuž se přičte denní doba odpočinku v délce 11 hodin) za každé období 7 dnů, může čerpat dvakrát nepřetržitou dobu odpočinku v délce 24 hodin, ať již po sobě jdoucích či nikoli, během kteréhokoli ze 4 kalendářních dnů určitého referenčního období 14 kalendářních dnů?“

20. Písemná vyjádření předložili žalobce v původním řízení, Varzim Sol, portugalská, maďarská, polská, finská a švédská vláda a Evropská komise. Na jednání, které se konalo dne 5. dubna 2017, předložily Varzim Sol, portugalská vláda, jakož i Komise ústní vyjádření.

IV. Analýza

A. K předmětu předběžných otázek a ustanovením unijního práva, jejichž výklad je třeba provést

1. K první a třetí předběžné otázce

21. Podstatou první až třetí otázky předkládajícího soudu, kterými je třeba se zabývat společně, je, zda články 5 směrnic 93/104 a 2003/88, jakož i článek 31 Listiny mají být vykládány v tom smyslu, že doba odpočinku v týdnu, na kterou má pracovník nárok, musí být poskytnuta nejpozději sedmý den následující po období šesti po sobě jdoucích odpracovaných dnů, nebo zda si může zaměstnavatel v rámci každého období sedmi dnů vybrat okamžik, kdy tento odpočinek poskytne.

22. Úvodem je třeba konstatovat, že skutkové okolnosti sporu v původním řízení částečně spadají pod ustanovení směrnice 93/104, která byla v platnosti do 1. srpna 2004, a částečně pod ustanovení směrnice 2003/88, kterou byla s účinností od 2. srpna 2004 kodifikována ustanovení směrnice 93/104 ( 11 ). Jelikož jsou však články 5 uvedených směrnic identické ( 12 ) a odpovědi na první tři otázky položené předkládajícím soudem jsou z důvodu této shody stejné bez ohledu na to, jaká směrnice je použitelná, je na místě pro účely odpovědi na tyto otázky použít výlučně ustanovení směrnice 2003/88 ( 13 ). Mimoto z téhož důvodu je třeba mít za to, že výklad článku 5 směrnice 93/104 poskytnutý Soudním dvorem lze v plné míře přenést i na článek 5 směrnice 2003/88 ( 14 ).

23. Kromě toho je třeba konstatovat, že první otázka se týká konkrétně „případu zaměstnanců, kteří pracují na směny a období odpočinku čerpají střídavě, přičemž jsou zaměstnáni v provozovně, která je otevřená každý den, avšak není v nepřetržitém provozu celých 24 hodin“. Tato otázka vyvolává pochybnosti o relevantnosti čl. 17 odst. 4 písm. a) směrnice 2003/88, podle něhož se lze odchýlit mimo jiné od článku 5 téže směrnice v případě činností při práci na směny ( 15 ), pro projednávaný případ.

24. Předkládající soud přitom neuvádí, zda se domnívá, že žalobce v původním řízení by měl být v rámci svého zaměstnání u společnosti Varzim Sol považován za pracovníka na směny ve smyslu čl. 2 bodu 6 uvedené směrnice, nebo že tento u uvedené společnosti vykonával práci na směny ve smyslu čl. 2 bodu 5 uvedené směrnice ( 16 ). Předkládající soud navíc neuvádí žádný poznatek o tom, že by portugalské právo stanovilo pro činnosti při práci na směny výjimky z článku 5 směrnice 2003/88, tak jak to umožňuje čl. 17 odst. 4 písm. a) uvedené směrnice ( 17 ). Uvedený soud totiž nezmiňuje posledně uvedené ustanovení ani ustanovení portugalského práva týkající se pracovníků na směny ( 18 ), jichž se žalobce dovolává.

25. Za těchto podmínek vyjdu z předpokladu, že portugalské právo nestanoví výjimky z článku 5 uvedené směrnice pro činnosti při práci na směny ( 19 ) na základě čl. 17 odst. 4 písm. a) směrnice 2003/88 a že posledně uvedené ustanovení tedy není při rozhodování o sporu v původním řízení relevantní.

26. Mimoto je třeba konstatovat, že předkládající soud nezmiňuje ani informace o tom, že by podnikové dohody upravující pracovněprávní vztah mezi účastníky sporu ve věci v původním řízení obsahovaly ustanovení odchylující se od článku 5 směrnice 2003/88 podle jejího článku 18 ( 20 ). Naopak z předkládacího rozhodnutí plyne, že tyto dohody poskytovaly žalobci nárok na další den odpočinku v týdnu nad rámec ustanovení článku 5 směrnice 2003/88 ( 21 ). Jinými slovy, uvedené dohody poskytovaly žalobci širší ochranu než uvedený článek 5 ( 22 ).

27. Vzhledem k výše uvedenému mám za to, že první až třetí předběžná otázka se týká nikoliv případu, kdy by vnitrostátní právo nebo kolektivní smlouvy umožňovaly odchýlit se na základě čl. 17 odst. 4 písm. a) článku 18 směrnice 2003/88 od článku 5 uvedené směrnice, ale spíše „základní situace“ řídící se pouze článkem 5 uvedené směrnice. Předkládající soud totiž sám uvádí, že ustanovení zákoníků práce z let 2003 a 2009 a podnikové dohody použitelné ve věci v původním řízení musí být vykládány v souladu s posledně uvedeným článkem.

28. A konečně je třeba konstatovat, že druhou předběžnou otázkou se předkládající soud táže na slučitelnost situace, v níž může být pracovník nucen pracovat až deset po sobě jdoucích dnů, „aniž by mu bylo zaplaceno za práci přesčas“, s článkem 5 směrnice 2003/88 a článkem 31 Listiny.

29. V tomto ohledu je třeba připomenout, že z judikatury Soudního dvora vyplývá, že s výjimkou zvláštního případu uvedeného v čl. 7 bodu 1 směrnice 2003/88 v oblasti placené dovolené za kalendářní rok tato směrnice upravuje pouze některé aspekty úpravy pracovní doby, takže se v zásadě nepoužije na odměny pracovníků ( 23 ). Odpověď na otázku, zda a případně v jakém rozsahu měl žalobce jím tvrzený nárok ( 24 ) na odměnu za práci přesčas, tudíž závisí nikoliv na směrnici 2003/88, ale na případných relevantních ustanoveních vnitrostátního práva, jakož i použitelných podnikových dohod.

30. Z toho plyne závěr, že první až třetí otázce je třeba rozumět tak, že směřují v podstatě k určení toho, zda mají být článek 5 směrnice 2003/88 a článek 31 Listiny vykládány v tom smyslu, že doba odpočinku v týdnu musí být poskytnuta nejpozději sedmý den následující po období šesti po sobě jdoucích odpracovaných dnů.

2. Ke čtvrté předběžné otázce

31. Podstatou čtvrté otázky předkládajícího soudu je to, jak má být vykládán čl. 16 písm. a) směrnice 2003/88, podle něhož mohou členské státy pro použití článku 5 stanovit referenční období nepřesahující čtrnáct dnů ( 25 ).

32. V tomto ohledu předkládající soud neuvádí žádnou informaci o tom, že by Portugalská republika využila možnosti stanovit takové referenční období pro použití článku 5 směrnice 2003/88, uvedené v čl. 16 písm. a) této směrnice. Žalobce v původním řízení, portugalská vláda a Komise uvádějí, že tato možnost nebyla v portugalských právních předpisech využita.

33. Za těchto podmínek Soudnímu dvoru navrhuji, aby v souladu s ustálenou judikaturou konstatoval, že čtvrtá otázka je nepřípustná ( 26 ).

B. K výkladu článku 5 směrnice 2003/88 a čl. 31 odst. 2 Listiny

34. Podle článku 5 směrnice 2003/88 jsou členské státy povinny zajistit, aby za každé období sedmi dnů měl každý pracovník nárok na minimální nepřetržitý odpočinek v délce 24 hodin (dále jen „doba odpočinku v týdnu“) a navíc jedenáctihodinový denní odpočinek stanovený v článku 3 uvedené směrnice.

35. Žalobce a portugalská vláda v podstatě tvrdí, že podle článku 5 směrnice 2003/88 musí být doba odpočinku v týdnu poskytnuta nejpozději sedmý den následující po období 6 po sobě jdoucích odpracovaných dnů. Naopak Varzim Sol, maďarská, polská, finská a švédská vláda a Komise mají v podstatě za to, že toto ustanovení ukládá pouze to, aby v rámci každého období 7 dnů byla poskytnuta doba odpočinku v délce alespoň 35 hodin ( 27 ), a že tedy doba odpočinku v týdnu může být poskytnuta kterýkoliv den uvedeného období 7 dnů.

36. Především je třeba konstatovat, že výraz „za každé období sedmi dnů“ uvedený v článku 5 směrnice 2003/88 neobsahuje výslovný odkaz na právo členských států, a musí být tudíž podle judikatury Soudního dvora vykládáno autonomním a jednotným způsobem v celé Unii ( 28 ).

37. Z důvodů, které budou uvedeny dále, souhlasím s výkladem, podle něhož článek 5 směrnice 2003/88 nevyžaduje, aby doba odpočinku v týdnu byla nutně poskytnuta nejpozději sedmý den následující po období šesti po sobě jdoucích odpracovaných dnů, ale že z uvedeného ustanovení plyne, že tato doba musí být poskytnuta v rámci každého období sedmi dnů. Tento výklad znamená, že podle uvedeného ustanovení může být pracovník v zásadě povinen pracovat až dvanáct po sobě jdoucích dní ( 29 ), jsou-li přitom dodrženy ostatní minimální požadavky směrnice 2003/88, zejména ty týkající se denního odpočinku a maximální délky týdenní pracovní doby ( 30 ).

38. Zaprvé jsem toho názoru, že tento závěr vyplývá z gramatického výkladu článku 5 směrnice 2003/88. Výraz „za každé období sedmi dnů“ se totiž netýká přesného okamžiku, kdy by měla být doba odpočinku v týdnu poskytnuta, ale týká se spíše doby (sedm dnů), během níž by měl být takový odpočinek poskytnut. Mimoto znění uvedeného ustanovení neobsahuje žádnou zmínku o „po sobě následujících odpracovaných dnech“, ale naopak vyžaduje, aby doba odpočinku v týdnu byla poskytnuta v každém období sedmi dnů, nezávisle na tom, zda a v jakém rozsahu pracovník během těchto sedmi dnů pracoval ( 31 ).

39. Z toho dle mého názoru plyne, že pojem „období sedmi dnů“ uvedený v článku 5 směrnice 2003/88 označuje nikoliv období s proměnlivým začátkem v tom smyslu, že počíná běžet po skončení každé doby odpočinku v týdnu, jak se zřejmě domnívají žalobce v původním řízení a portugalská vláda, ale spíše po sobě jdoucí fixní období ( 32 ).

40. Zadruhé je třeba poznamenat, že v jiných předpisech unijního práva unijní normotvůrce výslovně členským státům uložil zajistit pracovníkům po uplynutí určitého časového období odpočinek ( 33 ). Skutečnost, že unijní normotvůrce použil v článku 5 směrnice 2003/88 pružnější formulaci, dle mého znamená, že nechtěl uložit, aby týdenní doba odpočinku stanovená v uvedeném článku byla poskytnuta po určitém počtu po sobě následujících odpracovaných dní ( 34 ). A doplnil bych, že výklad prosazovaný žalobcem a portugalskou vládou, podle něhož článek 5 omezuje počet po sobě následujících pracovních dní na šest, nemá oporu v žádné z jazykových verzí směrnice 2003/88 ( 35 ).

41. Zatřetí přípravné práce na směrnici 93/104, která byla nahrazena směrnicí 2003/88 ( 36 ), podle mého názoru potvrzují, že účelem jejího článku 5 je zaručit pracovníkům minimální týdenní dobu odpočinku, přitom ale má ponechat vnitrostátním zákonodárcům a sociálním partnerům určitý prostor pro úpravu pracovní doby ( 37 ). Toto pojetí plyne i z dokumentů Komise týkajících se provádění směrnic 93/104 a 2003/88 členskými státy ( 38 ). Mimoto, přestože původní znění článku 5 směrnice 93/104 hovořilo o nedělním odpočinku, omezovalo se dané ustanovení na to, že minimální doba odpočinku v týdnu „zpravidla“ zahrnuje neděli ( 39 ).

42. A konečně mám za to, že uložení týdenní doby odpočinku v rámci každého období sedmi dnů je v souladu se základním cílem směrnice 2003/88, který byl konstatován Soudním dvorem, a sice účinnou ochranou bezpečnosti a zdraví pracovníků ( 40 ). V tomto ohledu je třeba podotknout, že článek 5 směrnice 2003/88 představuje pouze základní pravidlo použitelné na každého pracovníka, k němuž se přidávají zvláštní pravidla pro jednotlivé oblasti činnosti vyznačující se vyšší namáhavostí nebo zvláštními riziky ( 41 ).

43. Co se týče článku 31 Listiny, tedy ustanovení, jehož se předběžné otázky rovněž týkají, je třeba konstatovat, že podle odstavce 2 uvedeného článku má každý pracovník právo mimo jiné na týdenní odpočinek. Z vysvětlivek k Listině ( 42 ) přitom plyne, že uvedený odstavec vychází ze směrnice 93/104, jakož i z článku 2 Evropské sociální charty ( 43 ) a z bodu 8 Charty základních sociálních práv pracovníků Společenství ( 44 ).

44. Za těchto podmínek je třeba mít ohledně týdenní doby odpočinku za to, že dosah čl. 31 odst. 2 Listiny odpovídá dosahu článku 5 směrnice 2003/88. Z toho plyne, že čl. 31 odst. 2 Listiny nemůže poskytnout doplňující užitečné informace pro požadovaný výklad článku 5 směrnice 2003/88.

45. Vzhledem k výše uvedenému mám za to, že článek 5 směrnice 2003/88 a článek 31 Listiny musí být vykládány v tom smyslu, že nevyžadují, aby nejpozději sedmý den následující po období šesti po sobě jdoucích odpracovaných dnů byla poskytnuta doba odpočinku, ale že ukládají, aby taková doba byla poskytnuta v rámci každého období sedmi dnů. Je třeba připomenout, že tento výklad platí rovněž pro článek 5 směrnice 93/104 ( 45 ). Tento výklad znamená, že podle uvedených ustanovení může být pracovník v zásadě povinen pracovat až dvanáct po sobě jdoucích dní, jsou-li přitom dodrženy ostatní minimální požadavky směrnice 2003/88, zejména ty týkající se denního odpočinku a maximální délky týdenní pracovní doby ( 46 ).

46. V této souvislosti je třeba připomenout, že vzhledem k minimální povaze harmonizace provedené směrnicí 2003/88 mohou členské státy i nadále přijmout vnitrostátní ustanovení poskytující pracovníkům širší ochranu, pokud jde o týdenní dobu odpočinku, než kterou poskytuje směrnice 2003/88. Jak výslovně plyne z článku 15 uvedené směrnice, tato se nedotýká práva členských států používat nebo zavést právní a správní předpisy, které jsou příznivější pro ochranu bezpečnosti a zdraví pracovníků ( 47 ). Předkládajícímu soudu přísluší určit, zda a v jakém rozsahu jsou takové příznivější předpisy stanoveny portugalskými právními předpisy ( 48 ) nebo podnikovými dohodami použitelnými na spor v původním řízení ( 49 ).

V. Závěry

47. S ohledem na předcházející úvahy navrhuji, aby Soudní dvůr na předběžné otázky položené Tribunal da Relação do Porto (odvolací soud v Portu, Portugalsko) odpověděl následovně: „Článek 5 směrnice Rady 93/104/ES ze dne 23. listopadu 1993 o některých aspektech úpravy pracovní doby, článek 5 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/88/ES ze dne 4. listopadu 2003 o některých aspektech úpravy pracovní doby a článek 31 Listiny základních práv Evropské unie musí být vykládány v tom smyslu, že nevyžadují, aby týdenní doba odpočinku byla poskytnuta nejpozději sedmý den následující po období šesti po sobě jdoucích odpracovaných dnů, ale ukládají, aby tato doba byla poskytnuta v rámci každého období sedmi dnů.“

( 1 ) – Původní jazyk: francouzština.

( 2 ) – Směrnice Rady ze dne 23. listopadu 1993 o některých aspektech úpravy pracovní doby (Úř. věst. 1993, L 307, s. 18; Zvl. vyd. 05/02, s. 197) ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/34/ES ze dne 22. června 2000 (Úř. věst. 2000, L 195, s. 41; Zvl. vyd. 05/04, s. 27).

( 3 ) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 4. listopadu 2003 o některých aspektech úpravy pracovní doby (Úř. věst. 2003, L 299, s. 9).

( 4 ) – Viz články 27 a 28 směrnice 2003/88.

( 5 ) – Věc v původním řízení se týká období mezi roky 1991 a 2014. Viz body 13 až 17 a 22 tohoto stanoviska.

( 6 ) – V původním znění článek 5 směrnice 93/104 v druhém pododstavci stanovoval, že „[m]inimální doba odpočinku uvedená v prvním pododstavci zpravidla zahrnuje neděli“. Uvedený pododstavec byl ale zrušen směrnicí Evropského parlamentu a Rady 2000/34/ES ze dne 22. června 2000, kterou se mění směrnice Rady 93/104/ES o některých aspektech úpravy pracovní doby, aby se její oblast působnosti rozšířila na odvětví a činnosti vyňaté z oblasti působnosti uvedené směrnice (Úř. věst. 2000, L 195, s. 41), a to v důsledku rozsudku ze dne 12. listopadu 1996, Spojené království v. Rada (C‑84/94, EU:C:1996:431), kterým Soudní dvůr uvedený odstavec prohlásil za neplatný.

( 7 ) – Předkládající soud odkazuje na čl. 2 písm. f) zákona 99/2003 ze dne 27. srpna 2003.

( 8 ) – Portugalská vláda uvádí, že právo na dobu odpočinku v týdnu je zakotveno rovněž v čl. 59 písm. d) ústavy Portugalské republiky.

( 9 ) – Předkládající soud odkazuje na čl. 2 písm. n) zákona č. 7/2009 ze dne 12. února 2009.

( 10 ) – Podnikové dohody uzavřené společností Varzim Sol – Turismo, Jogo e Animação SA a Sindicato dos Profissionais de Banca de Casinos e outros (odborové sdružení zaměstnanců bank kasin a dalších zaměstnanců, Portugalsko), zveřejněné v Boletim do Trabalho e do Emprego č. 22 z roku 2002 a v Boletim do Trabalho e do Emprego č. 29 z roku 2003, jejichž pozměněné a konsolidované znění bylo zveřejněno v Boletim do Trabalho e do Emprego č. 31 z roku 2007.

( 11 ) – Viz bod 1 odůvodnění směrnice 2003/88 a bod 3 tohoto stanoviska.

( 12 ) – Viz bod 5 tohoto stanoviska.

( 13 ) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 25. listopadu 2010, Fuß (C‑429/09, EU:C:2010:717, bod 32).

( 14 ) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 10. září 2015, Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras (C‑266/14, EU:C:2015:578, bod 22).

( 15 ) – Viz rovněž čl. 17 odst. 2 bod 2.3 písm. a) směrnice 93/104.

( 16 ) – Podle uvedeného bodu 6 se pracovníkem na směny pro účely směrnice rozumí „každý pracovník, jehož rozvrh práce zahrnuje práci na směny“. Podle uvedeného bodu 5 se prací na směny rozumí „každý způsob organizace práce ve směnách, při kterém pracovníci jeden druhého střídají na stejných pracovištích podle určitého rozvrhu, včetně střídajících se turnusů, a který může být nepřetržitý nebo přerušovaný, což představuje pro pracovníky nutnost pracovat v různou dobu během určitého období dnů nebo týdnů“. Viz rovněž čl. 2 odst. 5 a 6 směrnice 93/104.

( 17 ) – Žalobce i Komise tvrdí, že portugalský zákonodárce možnosti stanovené v čl. 17 odst. 4 písm. a) směrnice 2003/88 nevyužil a neodchýlil se od článku 5 ohledně činností při práci na směny, což žádný z účastníků řízení, kteří předložili vyjádření Soudnímu dvoru, nezpochybňuje. Varzim Sol a portugalská vláda obecně tvrdí, že výjimky stanovené v článcích 17 a 18 směrnice 2003/88 nejsou pro projednávaný případ relevantní.

( 18 ) – Žalobce se dovolává zejména čl. 189 odst. 5 zákoníku práce z roku 2003 a čl. 221 odst. 5 zákoníku práce z roku 2009, zatímco žalovaná společnost tvrdí, že tato ustanovení se na žalobce nepoužijí, neboť práci na směny nevykonával nepřetržitě. Podle písemného vyjádření žalobce uvedená ustanovení stanovují mimo jiné, pokud jde o nepřetržité vykonávání práce na směny, nárok na přinejmenším „jeden den odpočinku v rámci každého období sedmi dnů“.

( 19 ) – Podle judikatury Soudního dvora musí členské státy k tomu, aby mohly využít možnost odchýlit za určitých okolností mimo jiné od požadavků článku 5 směrnice 2003/88, stanovenou v článcích 17 a 18 uvedené směrnice, učinit v tomto směru volbu. V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 21. října 2010, Accardo a další (C‑227/09, EU:C:2010:624, bod 51). V tomto smyslu viz rovněž stanovisko generálního advokáta M. Watheleta ve věci Hälvä a další (C‑175/16, EU:C:2017:285, bod 89).

( 20 ) – Podle uvedeného článku 18 se mimo jiné od článku 5 lze odchýlit prostřednictvím kolektivních smluv nebo dohod uzavřených mezi sociálními partnery na úrovni členského státu nebo regionu nebo v souladu s pravidly stanovenými těmito sociálními partnery prostřednictvím kolektivních smluv nebo dohod uzavřených mezi sociálními partnery na nižší úrovni za podmínky, že dotyčným pracovníkům jsou přiznány rovnocenné náhradní doby odpočinku nebo, ve výjimečných případech, pokud z objektivních důvodů není možné přiznat takové doby odpočinku, je dotyčným pracovníkům poskytnuta odpovídající ochrana. Viz rovněž čl. 17 odst. 3 směrnice 93/104. Portugalská vláda uvádí, že portugalské právní předpisy nestanovují výjimku z článku 5 směrnice 2003/88 na základě dohody nebo kolektivní smlouvy.

( 21 ) – Viz bod 12 tohoto stanoviska.

( 22 ) – Podle článku 15 směrnice 2003/88 se tato nedotýká práva členských států napomáhat nebo umožňovat uplatňování kolektivních smluv nebo dohod uzavřených mezi sociálními partnery, které jsou příznivější pro ochranu bezpečnosti a zdraví pracovníků. K tomuto viz bod 46 tohoto stanoviska.

( 23 ) – Viz rozsudek ze dne 10. září 2015, Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras (C‑266/14, EU:C:2015:578, body 48 a 49 a citovaná judikatura).

( 24 ) – Viz bod 17 tohoto stanoviska.

( 25 ) – Viz rovněž čl. 16 bod 1 směrnice 93/104.

( 26 ) – V tomto ohledu viz rozsudek ze dne 10. března 2016, Safe Interenvíos (C‑235/14, EU:C:2016:154, bod 115), z něhož mimo jiné plyne, že předkládající soud musí uvést přesné důvody, které jej vedly k tomu, že si klade otázky výkladu určitých ustanovení unijního práva a má za to, že je nezbytné položit předběžné otázky Soudnímu dvoru. Kromě toho Varzim Sol tvrdí, že formulace čtvrté otázky, která plyne z návrhu tohoto účastníka původního řízení, obsahuje chybu v psaní, jelikož číslovka 4 uvedená ve větě „během kteréhokoli ze 4 kalendářních dnů referenčního období“ byla doplněna omylem. Viz bod 19 tohoto stanoviska. Vzhledem k nepřípustnosti otázky se mi nejeví užitečným, aby se Soudní dvůr v tomto ohledu vyjadřoval.

( 27 ) – Tedy 24 hodin doby odpočinku v týdnu plus 11 hodin denního odpočinku stanovených v článku 3 směrnice 2003/88. Podle čl. 5 druhého pododstavce uvedené směrnice může být uplatňována minimální doba odpočinku 24 hodin, je-li to zdůvodněno objektivními, technickými nebo organizačními podmínkami.

( 28 ) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 26. dubna 2012, DR a TV2 Danmark (C‑510/10, EU:C:2012:244, bod 33 a citovaná judikatura). Chtěl bych upozornit, že výraz „za každé období sedmi dnů“ uvedený v článcích 5 směrnic 2003/88 a 93/104 byl převzat do úmluv Mezinárodní organizace práce č. 14 a 106 o odpočinku v týdnu (pro průmysl v případě první z nich a pro obchod a kancelářská zaměstnání druhé), přijatých v Ženevě dne 17. listopadu 1921 a 26. června 1957. Viz čl. 2 odst. 1 úmluvy z roku 1921 a čl. 6 odst. 1 úmluvy z roku 1957. Viz rovněž devátý bod odůvodnění směrnice 93/104 a šestý bod odůvodnění směrnice 2003/88, které odkazují na zásady Mezinárodní organizace práce v oblasti úpravy pracovní doby. Mimoto viz bod 10 důvodové zprávy návrhu, který vedl k přijetí směrnice 93/104, předloženého Komisí dne 20. září 1990 [COM(90) 317 final].

( 29 ) – Například od úterý následujícího po dni odpočinku až do soboty dalšího týdne, následované dalším dnem odpočinku. V situaci, jako je situace projednávaného případu, v níž vnitrostátní právní předpisy nebo kolektivní smlouvy stanovují právo na dva po sobě následující dny odpočinku v týdnu, uvedený výklad znamená, že pracovník může být nucen pracovat až deset po sobě jdoucích dní. Viz body 7, 10 a 12 tohoto stanoviska.

( 30 ) – Viz články 3 a 6 uvedené směrnice.

( 31 ) – Co se týče pojmů „pracovní doba“ a „doba odpočinku“, viz čl. 2 body 1 a 2 směrnic 2003/88 a 93/104 a rozsudky ze dne 3. října 2000, Simap (C‑303/98, EU:C:2000:528, bod 47), a ze dne 10. září 2015, Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras (C‑266/14, EU:C:2015:578, body 25 až 28 a citovaná judikatura).

( 32 ) – V tomto ohledu viz rozsudek ze dne 12. listopadu 1996, Spojené království v. Rada (C‑84/94, EU:C:1996:431, bod 62), v němž je zmíněno „referenční období sedmi dní“. Rád bych uvedl, že co se týče denního odpočinku upraveného v čl. 8 odst. 1 nařízení Rady (EHS) č. 3820/85 ze dne 20. prosince 1985 o harmonizaci určitých sociálních právních předpisů v silniční dopravě (Úř. věst. 1985, L 370, s. 1; Zvl. vyd. 05/01, s. 319), Soudní dvůr rozhodl, že výraz „v průběhu každých 24 hodin“ uvedený v daném článku se týká každého časového intervalu této délky, který začne v okamžiku, kdy řidič po době odpočinku v týdnu nebo denním odpočinku zapne tachograf. Viz rozsudek ze dne 2. června 1994, Van Swieten (C‑313/92, EU:C:1994:219, body 22 až 27). Mám však za to, že tento výklad nelze na článek 5 směrnice 2003/88 přenést. Soudní dvůr totiž v uvedeném rozsudku zdůraznil, že zvláštní cíl související se zajištěním bezpečnosti silničního provozu není v souvislosti se směrnicí 2003/88 relevantní.

( 33 ) – Viz zejména čl. 8 odst. 6 druhý pododstavec nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 561/2006 ze dne 15. března 2006 o harmonizaci některých předpisů v sociální oblasti týkajících se silniční dopravy, o změně nařízení (EHS) č. 3821/85 a (ES) č. 2135/98 a o zrušení nařízení č. 3820/85 (Úř. věst. 2006, L 102, s. 1), který stanoví, že „[t]ýdenní doba odpočinku musí začít nejpozději po uplynutí šesti 24hodinových časových úseků od skončení předchozí týdenní doby odpočinku“ (zdůrazněno autorem tohoto stanoviska). Viz rovněž čl. 7 první pododstavec uvedeného nařízení.

( 34 ) – V tomto ohledu viz bod 15 odůvodnění směrnice 2003/88, podle něhož vzhledem k otázkám, které by mohla úprava pracovní doby vyvolat, je žádoucí stanovit určitou pružnost při uplatňování některých ustanovení této směrnice, přitom je však třeba zajistit soulad se zásadami bezpečnosti a ochrany zdraví pracovníků.

( 35 ) – Zdá se mi, že pokud vyloučíme maďarské znění, dělí se jednotlivé jazykové verze směrnice 2003/88 do dvou skupin. Většina z nich uvádí, že doba odpočinku v týdnu musí být poskytnuta za každé období sedmi dnů. Viz zejména anglické („per each seven-day period“) a německé („pro Siebentageszeitraum“) znění. Rovněž viz portugalské, bulharské, španělské, české, dánské, estonské, řecké, italské, nizozemské, slovenské a finské znění. Ostatní jazykové verze odpovídají francouzskému znění, které uvádí, že doba odpočinku v týdnu musí být poskytnuta v rámci každého období sedmi dnů. Význam maďarského znění je méně jednoznačné, jelikož výraz „hétnaponként“ může znamenat „po skončení období sedmi dnů“, ale i „během období sedmi dnů“.

( 36 ) – Viz bod 3 tohoto stanoviska.

( 37 ) – Viz zejména body 1, 2, 16 a 35 důvodové zprávy návrhu, který vedl k přijetí směrnice 93/104 (uvedený výše v poznámce pod čarou 28 tohoto stanoviska), v nichž je opakovaně uváděn výraz „minimální odpočinek za týden“ a v nichž Komise zdůrazňuje mimo jiné význam „flexibility práce, která umožňuje podnikům přizpůsobit se podmínkám hospodářské soutěže a zvýšit svou konkurenceschopnost“. Viz rovněž bod 2.10 stanoviska Hospodářského a sociálního výboru ze dne 18. prosince 1990 k návrhu směrnice Rady o některých aspektech úpravy pracovní doby (Úř. věst. 1991, C 60, s. 26), z něhož plyne, že „[d]oba odpočinku by měla být stanovena za týden“. Co se týče přijetí směrnice 2003/88 viz rovněž sdělení Komise Radě, Evropskému parlamentu, Evropskému hospodářskému a sociálnímu výboru a sociálním partnerům na úrovni Společenství ohledně přezkumu směrnice 93/104 o některých aspektech úpravy pracovní doby ze dne 15. ledna 2004 [COM(2003) 843 final/2, s. 3], z něhož plyne, že směrnice 93/104 stanoví „minimální dobu odpočinku v délce jednoho dne týdně“.

( 38 ) – Viz zpráva Komise ze dne 1. prosince 2000 o pokroku při provádění směrnice Rady 93/104/ES ze dne 23. listopadu 1993 o některých aspektech úpravy pracovní doby („směrnice o pracovní době“) [COM(2000) 787 final, bod 6, s. 14] a pracovní dokument útvarů Komise ze dne 21. prosince 2010, Detailed report on the implementation by Member States of Directive 2003/88/EC concerning certain aspects of the organisation of working time („The Working Time Directive“) [SEC(2010) 1611 final, bod 6.1.5, s. 102]. V posledně uvedeném dokumentu Komise mimo jiné uvádí, že „the Working Time Directive does not require the weekly rest to be taken on any particular day of the week […]. These factors would suggest that in general, the weekly rest should be provided within each 7 day period“.

( 39 ) – Viz poznámka pod čarou 6 tohoto stanoviska. Viz rovněž desátý bod odůvodnění směrnice 93/104 v původním znění, podle něhož „všem členským státům přísluší [přísluší každému členskému státu] konečné rozhodnutí, zda má být neděle zahrnuta do odpočinku v týdnu, a pokud ano, tak v jaké míře“. Při přijímání směrnice 93/104 Evropský parlament navrhl, aby bylo členským státům uloženo zajistit, aby každému pracovníkovi byla zajištěna možnost využívat „v zásadě víkend a zákonem stanovené dny pracovního volna jako dobu odpočinku […]“. Tento návrh však nezískal podporu Rady nebo Komise. Viz zejména stanovisko Evropského parlamentu v prvním čtení ze dne 20. února 1991 (změna č. 14) (Úř. věst. 1991, C 72, s. 86), stanovisko Komise ke změnám navrženým Parlamentem v prvním čtení ze dne 23. dubna 1991 [COM(91) 130 final] a společný postoj Rady ze dne 30. června 1993 (doc. 7253/2/93 SOC 196).

( 40 ) – Viz zejména rozsudky ze dne 9. září 2003, Jaeger (C‑151/02, EU:C:2003:437, bod 92), a ze dne 14. října 2010, Union syndicale Solidaires Isère (C‑428/09, EU:C:2010:612, bod 37), z nichž rovněž plyne, že každý pracovník musí mít nárok mimo jiné na přiměřený odpočinek, který musí být nejen skutečný a umožňovat dotčeným osobám, aby se zotavily z únavy způsobené prací, ale též musí nabýt ochranného charakteru, aby se co možno nejvíce snížilo nebezpečí narušení bezpečnosti a zdraví pracovníků, které může představovat nahromadění pracovní doby bez nutného odpočinku.

( 41 ) – Co se týče oblasti silniční dopravy, viz zejména články 6 až 8 nařízení č. 561/2006.

( 42 ) – Úř. věst. 2007, C 303, s. 17.

( 43 ) – Evropská sociální charta, podepsaná dne 18. října 1961 v Turíně a revidovaná dne 3. května 1996 ve Štrasburku. Článek 2 mimo jiné ve svém bodě 5 stanoví, že „se smluvní strany zavazují […] zajistit každý týden dobu odpočinku, která má pokud možno připadnout na den uznávaný podle tradice nebo obyčeje příslušné země nebo oblasti za den odpočinku“.

( 44 ) – Charta základních sociálních práv pracovníků Společenství, přijatá na zasedání Evropské rady ve Štrasburku dne 9. prosince 1989. Bod 8 stanoví, že „[k]aždý pracovník Evropského společenství má nárok na týdenní dobu odpočinku a na každoroční placenou dovolenou, jejíž délka musí být postupně v jednotlivých státech vzájemně sbližována v souladu s vnitrostátními zvyklostmi“. Viz rovněž rozsudek ze dne 19. září 2013, Přezkum Komise v. Strack (C‑579/12 RXII, EU:C:2013:570, bod 27).

( 45 ) – Viz bod 22 tohoto stanoviska.

( 46 ) – Viz bod 37 a poznámka pod čarou 30 tohoto stanoviska.

( 47 ) – Podle uvedeného ustanovení mohou členské státy rovněž umožňovat uplatňování kolektivních smluv nebo dohod uzavřených mezi sociálními partnery, které jsou příznivější pro ochranu bezpečnosti a zdraví pracovníků. Co se týče minimální povahy harmonizace provedené směrnicemi 93/104 a 2003/88, viz rozsudky ze dne 12. listopadu 1996, Spojené království v. Rada (C‑84/94, EU:C:1996:431, bod 42), a ze dne 26. června 2001, BECTU (C‑173/99, EU:C:2001:356, bod 55).

( 48 ) – Portugalská vláda podle všeho uvádí, že vyšší míra ochrany může plynout z ustanovení týkajících se změny pracovního rozvrhu pracovníků pracujících na směny, stanovených v čl. 221 odst. 4 portugalského zákoníku práce, která zakazují přechod mezi dvěma směnami, kterému by nepředcházel den odpočinku v týdnu.

( 49 ) – V tomto ohledu viz body 12 a 26 tohoto stanoviska.