STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

MICHALA BOBKA

přednesené dne 4. března 2021 ( 1 )

Věc C‑379/19

DNA- Serviciciul Teritorial Oradea

proti

KI,

LJ,

IG,

JH

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Tribunalul Bihor (soud prvního stupně v Bihoru, Rumunsko)]

„Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce – Rozhodnutí Komise 2006/928/ES, kterým se zřizuje mechanismus pro spolupráci a ověřování (MSO) – Právní účinky MSO a zpráv vypracovaných Komisí na jeho základě – Trestní řízení týkající se korupce – Rozhodnutí ústavního soudu o vyloučení důkazů získaných zpravodajskými službami nebo ve spolupráci s nimi – Článek 47 Listiny základních práv Evropské unie – Nezávislost soudů – Článek 19 odst. 1 druhý pododstavec SEU – Přednost unijního práva – Kárná řízení vedená proti soudcům“

I. Úvod

1. Jsou rozhodnutí vnitrostátního ústavního soudu, jimiž se prohlašuje účast domácích zpravodajských služeb na provádění opatření spočívajících ve sledování za použití technických prostředků za účelem trestního vyšetřování za protiústavní a která požadují vyloučení těchto důkazů z trestního řízení, slučitelná s unijním právem?

2. To je v zásadě otázka, o niž jde v projednávaném sporu. V této věci nicméně vyvstává i řada dalších otázek, o nichž jsem měl příležitost pojednat ve svých předchozích stanoviscích, jmenovitě ve stanovisku předneseném ve věci Asociația „Forumul Judecătorilor din România“ a další ( 2 ) a ve stanoviscích přednesených v souběžných věcech, zejména ve věci Euro Box Promotion a další ( 3 ). Pro účely projednávané věci proto budu opírat o analýzu, kterou jsem již provedl v uvedených stanoviscích.

II. Právní rámec

A. Unijní právo

1. Primární právo

3. Relevantní ustanovení unijního práva obsažená ve Smlouvě o přistoupení Bulharské republiky a Rumunska k Evropské unii (dále jen „smlouva o přistoupení“) ( 4 ) a v Aktu o podmínkách přistoupení Bulharské republiky a Rumunska (dále jen „akt o přistoupení“) ( 5 ) byla reprodukována v bodech 5 až 8 stanoviska AFJR.

2. Sekundární právo

4. Rozhodnutí Komise 2006/928/ES ze dne 13. prosince 2006, kterým se zřizuje mechanismus pro spolupráci a ověřování pokroku Rumunska při dosahování specifických referenčních cílů v oblasti reformy soudnictví a boje proti korupci (dále jen „rozhodnutí o zřízení MSO“) ( 6 ), bylo podle bodu 5 odůvodnění tohoto rozhodnutí přijato na základě článků 37 a 38 aktu o přistoupení.

5. Podle bodu 6 odůvodnění rozhodnutí o zřízení MSO „nedořešené otázky ohledně odpovědnosti a účinnosti soudního systému a donucovacích orgánů si vyžadují zřízení mechanismu pro spolupráci a ověřování pokroku Rumunska při dosahování specifických referenčních cílů v oblasti reformy soudnictví a boje proti korupci“.

6. Článek 1 rozhodnutí o zřízení MSO stanoví, že Rumunsko bude Komisi každoročně předkládat zprávu o pokroku při dosahování jednotlivých referenčních cílů uvedených v příloze tohoto rozhodnutí. Podle článku 2 Komise sdělí Evropskému parlamentu a Radě své vlastní připomínky a zjištění ohledně zprávy předložené Rumunskem poprvé v červnu 2007 a dále, pokud o to bude požádána, ale nejméně každých šest měsíců. Článek 3 stanoví, že rozhodnutí o zřízení MSO „vstoupí v platnost jen za podmínky a v den vstupu v platnost smlouvy o přistoupení“. Podle článku 4 je rozhodnutí o zřízení MSO určeno všem členským státům.

7. Příloha rozhodnutí o zřízení MSO obsahuje „referenční cíle pro Rumunsko uvedené v článku 1“. Prvním referenčním cílem uvedeným v této příloze je „zajistit transparentnější a účinnější soudní řízení, zejména posílením kapacit a odpovědnosti vrchní rady soudců a státních zástupců. […]“; třetím referenčním cílem je „[p]rohlubovat již dosažený pokrok, pokračovat v profesionálním a nestranném vyšetřování případů obvinění z korupce na vyšších pozicích“ a čtvrtým referenčním cílem je „[p]řijmout další opatření k předcházení a k boji proti korupci, zejména v rámci místní samosprávy“.

B. Rumunské právo

1. Trestní řád

8. Článek 102 odst. 2 Legea nr. 135/2010 privind Codul de procedură penală (zákon č. 135/2010 o trestním řádu, dále jen „trestní řád“) stanoví, že „nezákonně získané důkazy nelze v trestním řízení použít“. Odstavec 3 téhož článku stanoví, že „neplatnost úkonu, kterým bylo dokazování nařízeno nebo schváleno nebo kterým byly tyto důkazy získány, má za následek vyloučení těchto důkazů“.

9. Článek 142 odst. 1 trestního řádu, ve znění použitelném před přijetím rozhodnutí Curtea Constituțională (Ústavní soud, Rumunsko) (dále jen „Ústavní soud“) č. 51 ze dne 16. února 2016 (dále jen „rozhodnutí č. 51/2016“), nadepsaný „Výkon příkazu ke sledování za použití technických prostředků“, stanovil, že „státní zástupce provádí sledování za použití technických prostředků nebo může nařídit, aby bylo provedeno vyšetřovacím orgánem, specializovanými policejními úředníky nebo jinými specializovanými orgány státu“.

10. Článek 142 odst. 1 trestního řádu, ve znění pozměněném na základě rozhodnutí Ústavního soudu č. 51/2016 mimořádným nařízením č. 6/2016, stanoví, že „státní zástupce provádí sledování za použití technických prostředků nebo může nařídit, aby bylo prováděno vyšetřovacím orgánem nebo specializovanými policejními úředníky“.

11. Článek 281 trestního řádu, nadepsaný „Absolutní neplatnost“, stanoví: „1. Porušení ustanovení týkajících se následujících aspektů má vždy za následek neplatnost: […] b) příslušnost ratione materiae a ratione personae soudů, pokud bylo rozhodnutí vydáno soudem nižším, než je soud, který je právně příslušný; […] 2. Absolutní neplatnost se určí z moci úřední nebo na návrh. 3. Porušení právních předpisů uvedených v odst. 1 písm. a) až d) se lze dovolávat v jakékoli fázi řízení. […]“

2. Zákon č. 303/2004

12. Článek 99 písm. ș) Legea nr. 303/2004 privind statutul judecătorilor și procurorilor (zákon č. 303/2004 o postavení soudců a státních zástupců, dále jen „zákon č. 303/2004“) ( 7 ) stanoví, že „nerespektování rozhodnutí [Ústavního soudu] […]“ představuje kárné provinění.

III. Skutkový stav, vnitrostátní řízení a předběžné otázky

13. Dne 22. srpna 2016 Direcția Națională Anticorupție – Serviciul Teritorial Oradea (Národní protikorupční ředitelství – Regionální oddělení Oradea, Rumunsko; dále jen „státní zástupce“) zahájilo trestní řízení proti čtyřem osobám, obžalovaným v původním řízení. Obžalovaným byly kladeny za vinu trestné činy korupce.

14. Během předběžného projednání obžaloby první obžalovaný a druhý obžalovaný mimo jiné požádali vyšetřujícího soudce, aby v souladu s rozhodnutím Ústavního soudu č. 51/2016 vyloučil z důkazního materiálu důkazy získané ze zpráv o záznamech odposlechů z důvodů, že takové důkazy jsou podle nich nezákonné.

15. Usnesením ze dne 27. ledna 2017 vyšetřující soudce Tribunalul Bihor (soud prvního stupně v Bihoru, Rumunsko) tento návrh zamítl. Soudce konstatoval, že důkazy byly získány v souladu s právem. Nařídil pokračování v řízení. Prohlásil, že rozhodnutí č. 51/2016 není v projednávaném případě použitelné, jelikož toto rozhodnutí má právní účinky pouze do budoucna.

16. Curtea de Apel Oradea (Odvolací soud v Oradea, Rumunsko) dne 10. května 2017 odvolání podané obžalovanými proti usnesení ze dne 27. ledna 2017 zamítl. Uvedený soud konstatoval, že se rozhodnutí č. 51/2016 nepoužije na sledování za použití technických prostředků nařízené v průběhu dotčených řízení, jelikož uvedené rozhodnutí bylo zveřejněno v Monitorul Oficial (Úřední věstník) až po dokazování, jež proběhlo ve fázi vyšetřování. Tentýž soud poznamenal, že v souladu s čl. 147 odst. 4 rumunské Ústavy jsou rozhodnutí Ústavního soudu závazná od data svého zveřejnění a vyvolávají právně závazné účinky pouze do budoucna. Rozhodnutí přijaté ve fázi předběžného projednání obžaloby se tedy stalo konečným a žádný z důkazů získaných během trestního vyšetřování nebyl vyloučen.

17. Během hlavního líčení někteří obžalovaní navrhovali, aby soud ověřil, zda státní zástupce spolupracoval se Serviciul Român de Informații (Rumunská informační služba, dále jen „SRI“) ve fázi trestního vyšetřování na základě protokolů uzavřených mezi Parchetul de pe lângă Înalta Curte de Casație și Justiție (Státní zastupitelství při Nejvyšším kasačním a soudním dvoře, Rumunsko) a SRI. Někteří obžalovaní rovněž s poukazem na rozhodnutí Ústavního soudu č. 302 ze dne 4. května 2017 (dále jen „rozhodnutí č. 302/2017“) navrhovali, aby opatření přijatá na základě příkazů ke sledování byla prohlášena absolutně neplatnými a aby všechny zprávy o záznamech vzešlých z tohoto sledování byly vyloučeny z dokazování.

18. Obžalovaní se rovněž dovolávali rozhodnutí Ústavního soudu č. 26 ze dne 16. ledna 2019 (dále jen „rozhodnutí č. 26/2019“), jímž byla konstatována existence právního konfliktu ústavní povahy mezi Státním zastupitelstvím při Nejvyšším kasačním a soudním dvoře a rumunským parlamentem na straně jedné a Înalta Curte de Casație și Justiție (Nejvyšší kasační a soudní dvůr, dále jen „ICCJ“) a dalšími soudními orgány na straně druhé, jenž pramení z protokolů uzavřených mezi Státním zastupitelstvím při ICCJ a SRI.

19. Na žádost soudu rozhodujícího ve věci samé státní zástupce uvedl, že v rámci dotčeného řízení bylo s technickou podporou SRI provedeno devět příkazů ke sledování za použití technických prostředků. Další dva příkazy ke sledování byly provedeny po zveřejnění rozhodnutí č. 51/2016, avšak bez jakéhokoli zapojení SRI.

20. Předkládající soud má za to, že než bude moci pokračovat v řízení, musí přednostně rozhodnout o návrhu na vyloučení důkazů předložených ve stadiu vyšetřování. To je nezbytné k zajištění toho, aby celé trestní řízení nebylo stiženo případně nezákonně získanými důkazy.

21. Za těchto okolností se Tribunalul Bihor (soud prvního stupně v Bihoru) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1) Jsou [MSO], zřízený [rozhodnutím o zřízení MSO], a požadavky stanovené ve zprávách vypracovaných v souladu s tímto mechanismem pro Rumunsko závazné? 2) Musí být článek 2 [SEU] ve spojení s čl. 4 odst. 3 [SEU] vykládán v tom smyslu, že pod povinnost Rumunska dodržovat požadavky uložené ve zprávách vypracovaných v rámci [MSO], zřízeného [rozhodnutím o zřízení MSO], spadá i povinnost členského státu dodržovat zásady právního státu, a to i pokud jde o skutečnost, že se ústavní soud (který je politicko-soudním orgánem) zdrží zásahů za účelem výkladu právních předpisů a stanovení konkrétních a závazných způsobů, jak je mají soudní orgány uplatňovat, což je úloha spadající do výlučné pravomoci soudních orgánů, a za účelem zavedení nových legislativních ustanovení, což je úloha spadající do výlučné pravomoci legislativních orgánů? Požaduje unijní právo, aby účinky takového rozhodnutí přijatého ústavním soudem nebyly zohledněny? Brání unijní právo ustanovení vnitrostátního práva, která upravuje kárnou odpovědnost soudce, který v kontextu vznesené otázky nepoužije rozhodnutí [Ústavního soudu]? 3) Brání zásada nezávislosti soudů, zakotvená v čl. 19 odst. 1 druhém pododstavci SEU a v článku 47 [Listiny základních práv Evropské unie (dále jen ‚Listina‘)], jak je vykládána Soudním dvorem Evropské unie (rozsudek velkého senátu ze dne 27. února 2018, Associação Sindical dos Juízes Portugueses, C‑64/16, EU:C:2018:117), tomu, aby byly pravomoci soudů nahrazeny rozhodnutími [Ústavního soudu] ([rozhodnutí č. 51/2016, rozhodnutí č. 302/2017 a rozhodnutí č. 26/2019]), s tím důsledkem, že je trestní řízení nepředvídatelné (uplatnění se zpětnou účinností) a není možné vykládat právní předpisy a uplatnit je na konkrétní případ? Brání unijní právo ustanovení vnitrostátního práva, které upravuje kárnou odpovědnost soudce, který v kontextu vznesené otázky nepoužije rozhodnutí [Ústavního soudu]?“

IV. Řízení před Soudním dvorem

22. Předkládající soud požádal o projednání věci v naléhavém řízení podle článku 107 jednacího řádu Soudního dvora a podpůrně o projednání věci ve zrychleném řízení podle čl. 105 odst. 1 jednacího řádu. Žádost o projednání věci v naléhavém řízení o předběžné otázce byla zamítnuta rozhodnutím Soudního dvora ze dne 13. června 2019. Žádost o projednání věci ve zrychleném řízení byla rovněž zamítnuta rozhodnutím předsedy Soudního dvora ze dne 17. června 2019.

23. Dopisem ze dne 27. června 2019 předkládající soud informoval Soudní dvůr, že Curtea de Apel Oradea (Odvolací soud v Oradea) rozhodnutím ze dne 18. června 2019 vyhověl odvolání státního zástupce podanému proti přerušení původního řízení, o němž bylo rozhodnuto usnesením ze dne 7. května 2019 a které Tribunalul Bihor (soud prvního stupně v Bihoru) přijal za účelem položení projednávaných předběžných otázek. Rozhodnutím Curtea de Apel Oradea (Odvolací soud v Oradea) bylo nařízeno pokračovat v řízení v rozsahu, v němž se týká jiných otázek, než které byly předloženy Soudnímu dvoru v rámci řízení o předběžné otázce.

24. V odpovědi na otázku položenou Soudním dvorem Tribunalul Bihor (soud prvního stupně v Bihoru) v dopise ze dne 26. července 2019 uvedl, že si nadále přeje, aby Soudní dvůr o předběžných otázkách rozhodl. Předkládající soud vysvětlil, že i když již není věc v původním řízení přerušena, nebude moci na základě vnitrostátních právních předpisů rozhodnout o důkazech, které jsou předmětem této žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, dokud Soudní dvůr neodpoví na položené otázky.

25. V témže dopise předkládající soud rovněž informoval Soudní dvůr, že Inspecția judiciară (Soudní inspekce, Rumunsko) zahájila proti předkládajícímu soudci kárné řízení na základě čl. 99 písm. ș) zákona č. 303/2004, podle kterého je nerespektování rozhodnutí Ústavního soudu kárným proviněním.

26. Předseda Soudního dvora rozhodnutím ze dne 18. září 2019 rozhodl, že tato věc bude projednána přednostně.

27. První a druhý obžalovaný, polská vláda a Evropská komise předložili písemná vyjádření.

28. První a druhý obžalovaný, státní zástupce, rumunská vláda a Komise odpověděli na otázky k písemnému zodpovězení položené Soudním dvorem.

V. Analýza

29. Toto stanovisko je členěno následovně. Zaprvé se budu zabývat námitkami zúčastněných stran týkajícími se přípustnosti předběžných otázek (A). Zadruhé stručně vyložím relevantní ustanovení unijního práva použitelná na projednávanou věc (B). Zatřetí přistoupím k meritornímu přezkumu předběžných otázek položených Soudnímu dvoru (C).

A. K přípustnosti předběžných otázek

30. První a druhý obžalovaný, jakož i polská vláda tvrdí, že otázky položené v projednávané věci jsou nepřípustné.

31. První a druhý obžalovaný s odkazem na rozsudek Cilfit ( 8 ) tvrdí, že první otázka je nepřípustná, neboť odpověď na ni je zjevná. Dále uvádějí, že je zjevné, že výklad požadovaný po Soudním dvoře nemá žádný vztah k předmětu sporu v původním řízení. Podle nich předkládající soud ve skutečnosti žádá Soudní dvůr, aby se vyslovil k legalitě předmětných rozhodnutí Ústavního soudu, aby byl zproštěn povinnosti tato rozhodnutí použít. Pokud jde o třetí otázku, první a druhý obžalovaný tvrdí, že položené otázky nemají souvislost s řešením sporu v původním řízení. Podle jejich názoru ve skutečnosti směřuje k tomu, aby předkládající soudce získal imunitu před vnitrostátním kárným řízením.

32. Polská vláda, která předložila vyjádření pouze ke třetí otázce, považuje tuto otázku za nepřípustnou, neboť Unie nemá pravomoci v oblasti organizace soudnictví a trestní řízení dotčená ve věcech v původním řízení mají čistě vnitrostátní povahu.

33. Žádné z námitek nelze dle mého názoru vyhovět.

34. Zaprvé skutečnost, že správné použití unijního práva může být v kontextu věci v původním řízení zjevné, může mít totiž vskutku dopad na povinnost soudů posledního stupně předložit předběžnou otázku Soudnímu dvoru ( 9 ) nebo případně na to, jak Soudní dvůr o otázce rozhodne ( 10 ). Za současného stavu unijního práva však tato otázka není relevantní pro účely přípustnosti předběžné otázky.

35. Pokud jde zadruhé o vztah mezi výkladem unijního práva, o nějž žádá předkládající soud, a předmětem sporu v původním řízení, uvedený soud vysvětlil, proč má za to, že odpověď Soudního dvora je „nezbytná“. Předkládající soud totiž zdůraznil, že za účelem rozhodnutí ve věci samé je povinen rozhodnout o návrhu na vyloučení důkazů předložených ve stadiu vyšetřování. Za tímto účelem považuje předkládající soud za nezbytné posoudit, zda jsou rozsudky Ústavního soudu, které nařizují vyloučení takových důkazů, v souladu s ustanoveními unijního práva, o jejichž výklad je prostřednictvím jeho předběžných otázek žádáno.

36. Zatřetí první a druhý obžalovaný rovněž tvrdí, že předkládající soud ve skutečnosti žádá o imunitu v kárném řízení. Tento argument lze chápat jako nepřímé zpochybnění přípustnosti třetí části druhé otázky a druhé části třetí otázky. Obě tyto otázky totiž míří na to, zda unijní právo ve zvláštním kontextu žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce předložené Soudnímu dvoru brání ustanovení vnitrostátního práva, podle kterého nerespektování rozhodnutí Ústavního soudu zakládá kárnou odpovědnost předkládajícího soudce.

37. V rozsudku Miasto Łowicz a Prokurator Generalny měl Soudní dvůr za to, že pouhá skutečnost, že soudci, kteří podali žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, byli na základě těchto žádostí předmětem předběžného kárného šetření, není pro účely přípustnosti relevantní. Spory v původním řízení, ve vztahu k nimž byla Soudnímu dvoru podána žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, se této okolnosti netýkaly ( 11 ).

38. Tyto úvahy však zazněly v rámci žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, jejímž jediným cílem bylo posoudit slučitelnost ustanovení týkajících se kárného řízení s unijním právem, zatímco původní řízení v oněch věcech nevykazovala žádnou další souvislost s unijním právem. Právě v tomto specifickém kontextu Soudní dvůr prohlásil, že předběžná otázka položená za takových okolností nemůže být považována za nezbytnou pro rozhodnutí ve věcech projednávaných vnitrostátním soudem ( 12 ).

39. Tento případ je však odlišný. Projednávaná žádost o rozhodnutí o předběžné otázce nastolila několik předběžných otázek, které se týkají výkladu jasně identifikovaných pramenů unijního práva, a jsou tedy již samy o sobě přípustné. V tomto kontextu je třeba uvést, že i když předkládající soudce zjevně nepřijímá rozhodnutí týkající se jeho kárné odpovědnosti, nejsou otázky položené v této souvislosti podle mého názoru nijak irelevantní.

40. Otázka případné kárné odpovědnosti, ať již vyvstane před předložením žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, nebo poté, se již z toho důvodu, že taková žádost byla podána, čímž potenciálně nepřímo zpochybňuje právní názor jiného vnitrostátního orgánu, v daném případě vyššího soudu, dostává do úzkého sepětí s podstatou této žádosti. V takové situaci jsou otázky spojené s režimem kárné odpovědnosti soudců, kteří podali žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, podle mého názoru „nezbytné“ pro řešení sporu v původním řízení, a to z jednoho prostého důvodu: kdyby měli vnitrostátní soudci čelit kárné odpovědnosti z důvodu, že předložili Soudnímu dvoru žádost o rozhodnutí o předběžné otázce ( 13 ), bylo by pravděpodobně předkládáno jen velmi málo otázek. Odpověď Soudního dvora tedy může mít rozhodující vliv na případné rozhodnutí soudce, zda žádost o rozhodnutí o předběžné otázce zachová, nebo vezme zpět, a především na pozdější uplatnění odpovědi Soudního dvora ve věci v původním řízení ( 14 ).

41. Kromě toho možnost zahájit kárné řízení, která zdaleka není čistě teoretická, se v projednávaném případě vůči předkládajícímu soudci skutečně naplnila, jelikož Soudní inspekce zahájila předběžné kárné šetření přímo související s projednávanou žádostí ( 15 ).

42. Z výše uvedených úvah je patrné, že Soudnímu dvoru nepřísluší, aby se vyjadřoval k individuálním kázeňským aspektům činnosti soudců, stejně jako mu obecně nepřísluší uplatňovat unijní právo na individuální případy. Soudnímu dvoru nicméně nepochybně přísluší rozhodovat o strukturálních a systémových otázkách vnitrostátního práva, které mají zřejmý dopad a důsledky pro vnitrostátní soudce, kteří chtějí využít své výsady, kterou jim přímo zaručuje článek 267 SFEU.

43. Začtvrté, pokud jde o argument polské vlády stran nedostatku pravomoci Evropské unie v oblasti organizace soudnictví, je třeba připomenout, že členské státy mají povinnost dodržovat požadavky vyplývající z článku 2 a čl. 19 odst. 1 SEU, jakož i z jakéhokoli jiného použitelného pramene unijního práva, v projednávané věci včetně rozhodnutí o zřízení MSO. Stačí tedy konstatovat, že se žádost o rozhodnutí o předběžné otázce skutečně týká výkladu unijního práva, konkrétně článku 2 a čl. 19 odst. 1 SEU, jakož i rozhodnutí o zřízení MSO, takže Soudní dvůr má pravomoc rozhodnout o této žádosti v plném rozsahu ( 16 ).

44. Vzhledem k výše uvedenému se domnívám, že žádný z předložených argumentů není způsobilý zpochybnit pravomoc Soudního dvora nebo přípustnost otázek položených v projednávané věci.

B. Použitelné unijní právo

45. Předkládající soud formuloval své otázky s poukazem na rozhodnutí o zřízení MSO, článek 2 a čl. 19 odst. 1 SEU a článek 47 Listiny. Podle mého názoru a v souladu s přístupem zastávaným v předchozích i souběžných věcech ( 17 ) mám za to, že relevantním pramenem unijního práva v projednávané věci je rozhodnutí o zřízení MSO, které zakládá použitelnost Listiny, zejména jejího článku 47.

46. Článek 19 odst. 1 druhý pododstavec SEU se použije tehdy, jestliže vnitrostátní orgán jakožto soud může rozhodovat o otázkách týkajících se uplatnění nebo výkladu unijního práva ( 18 ). V rozsahu, v němž je dotčeno uvedené ustanovení, je předkládající soud, který je soudním orgánem, jehož nezávislost by případně mohla být dotčena předmětnými rozhodnutími Ústavního soudu, vnitrostátním soudním orgánem, který může být jakožto soud povolán k rozhodování o otázkách týkajících se uplatnění nebo výkladu unijního práva.

47. V projednávané věci proto podle mého názoru není nezbytné provádět samostatnou analýzu článku 2 SEU. Právní stát je jakožto jedna z hodnot, na nichž je Unie založena, zachováván prostřednictvím práva na účinnou soudní ochranu a základního práva na spravedlivý proces, přičemž jednou ze základních složek těchto práv je zásada nezávislosti soudů. Článek 7 Listiny, jakož i čl. 19 odst. 1 druhý pododstavec SEU dávají konkrétnější podobu tomuto rozměru hodnoty právního státu zakotvené v článku 2 SEU ( 19 ).

48. Komise, rumunská vláda a státní zástupce ve svých odpovědích na otázky položené Soudním dvorem uvedli, že podle nich je rozhodnutí o zřízení MSO na spor v původním řízení použitelné.

49. Souhlasím.

50. Rozhodnutí o zřízení MSO je pro účely tohoto řízení relevantní i) z důvodu širokého rozsahu referenčních cílů uvedených v příloze tohoto rozhodnutí a ii) z důvodu dosahu rozhodnutí Ústavního soudu dotčených v původním řízení a jejich systematického dopadu na účinnost soudního systému a obecněji na boj proti korupci. Příloha rozhodnutí o zřízení MSO totiž obsahuje „referenční cíle pro Rumunsko uvedené v článku 1“. Prvním referenčním cílem uvedeným v této příloze je „zajistit transparentnější a účinnější soudní řízení […]“; třetím referenčním cílem je „prohlubovat již dosažený pokrok, pokračovat v profesionálním a nestranném vyšetřování případů obvinění z korupce na vyšších pozicích“ a čtvrtým referenčním cílem je „přijmout další opatření k předcházení a k boji proti korupci, zejména v rámci místní samosprávy“.

51. Projednávaná věc se týká možných důsledků některých rozhodnutí Ústavního soudu, která tím, že vedou k vyloučení některých důkazů, mohou mít dopad na účinnost soudního řízení (referenční cíl 1). Kromě toho se věc v původním řízení specificky týká trestných činů korupce, z čehož je patrné, že rozsudky Ústavního soudu mohou mít rovněž vliv na boj proti korupci, na nějž se vztahují referenční cíle 3 a 4 rozhodnutí o zřízení MSO. Existuje tedy úzká věcná souvislost mezi předmětem projednávané věci a rozhodnutím o zřízení MSO.

52. Skutečnost, že se projednávaná věc týká rozhodnutí ústavního soudu, a nikoli aktů přijatých výkonnou nebo zákonodárnou mocí, je irelevantní. Systematická povaha rozhodnutí ústavního soudu, která mají obecnou hodnotu a která jasně stanoví obecná pravidla pozměňující legislativní prostředí, s sebou nese to, že tato rozhodnutí nelze z hlediska jejich účinků odlišovat od aktů zákonodárce nebo jiných politických subjektů nadaných regulačními pravomocemi.

53. Navíc skutečnost, že rozhodnutí Ústavního soudu dotčená v tomto stanovisku spadají do působnosti MSO, zároveň znamená, že tato rozhodnutí představují případ „uplatnění“ rozhodnutí o zřízení MSO, a tedy unijního práva ve smyslu čl. 51 odst. 1 Listiny. Článek 47 Listiny je pro účely projednávané věci nejspecifičtějším ustanovením zajišťujícím, aby Soudní dvůr mohl poskytnout předkládajícímu soudu užitečnou odpověď.

C. Posouzení

54. Pro účely odpovědi na otázky položené v projednávané věci nejprve stručně připomenu vnitrostátní právní rámec (1). Zadruhé se budu zabývat první a druhou otázkou, které se týkají právních účinků rozhodnutí o zřízení MSO a zpráv (2). Zatřetí se budu zabývat třetí otázkou týkající se zásady nezávislosti soudů (3). Konečně začtvrté uvedu několik poznámek k tomu, jaký dopad má zásada přednosti unijního práva na uplatnění kárných sankcí na soudce za nerespektování rozhodnutí ústavního soudu (4).

1. Vnitrostátní právní kontext

55. Ve dnech 4. února 2009 a 8. prosince 2016 podepsaly Státní zastupitelství při ICCJ a SRI, rumunská domácí zpravodajská služba, dva protokoly, které SRI pověřily úlohou provádět sledování za použití technických prostředků, jako jsou odposlechy hovorů, na základě článku 142 trestního řádu.

56. Ústavní soud rozhodnutím č. 51/2016, v němž rozhodoval o námitce protiústavnosti, prohlásil formulaci „nebo jinými specializovanými orgány státu“ uvedenou v článku 142 trestního řádu za protiústavní. Ústavní soud mimo jiné konstatoval, že tato formulace postrádá jasnost, přesnost a předvídatelnost. Neumožňovala určit subjekty pověřené prováděním opatření, s nimiž byly spojeny rozsáhlé zásahy do soukromí jednotlivců.

57. Ústavní soud mimoto v souladu s čl. 147 odst. 4 rumunské Ústavy prohlásil, že se rozhodnutí č. 51/2016 nepoužije na rozsudky, která nabyly právní moci přede dnem jeho zveřejnění, ale že se použije na probíhající věci.

58. V návaznosti na toto rozhodnutí byl čl. 142 odst. 1 trestního řádu změněn mimořádným nařízením č. 6/2016. Nové znění tohoto ustanovení upřesňuje, že státní zástupce je oprávněn provádět sledování za použití technických prostředků nebo může nařídit, aby bylo toto sledování prováděno vyšetřovacím orgánem nebo specializovanými policejními úředníky, když z něj byla vypuštěna formulace „nebo jinými specializovanými orgány státu“.

59. Ústavní soud rozhodnutím č. 302/2017, v němž rozhodoval o námitce protiústavnosti, konstatoval, že čl. 281 odst. 1 písm. b) trestního řádu je protiústavní, jelikož mezi případy absolutní neplatnosti nezařazuje ty případy, kdy orgán činný v trestním řízení není příslušný ratione materiae a ratione personae.

60. Rozhodnutím č. 26/2019 konstatoval Ústavní soud existenci právního konfliktu ústavní povahy mezi státním zástupcem při ICCJ a Parlamentem na straně jedné a ICCJ a dalšími soudy na straně druhé. Tento konflikt vyplýval z uzavření protokolů ze dne 4. února 2009 a ze dne 8. prosince 2016 mezi státním zastupitelstvím při ICCJ a SRI, jakož i z neodpovídajícího výkonu parlamentní kontroly nad činnostmi SRI. Ústavní soud měl zejména za to, že ustanovení protokolů jsou v rozporu s právem na spravedlivý proces a právem na soukromý a rodinný život, jež jsou zakotvena v rumunské Ústavě. Rozhodnutí č. 26/2019 uložilo soudním orgánům povinnost uplatňovat rozhodnutí č. 51/2016 a č. 302/2017 a v probíhajících věcech ověřit, zda nedošlo k porušení pravidel týkajících se osobní a věcné příslušnosti orgánu činného v trestním řízení.

2. Rozhodnutí o zřízení MSO a zprávy

61. Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda jsou rozhodnutí o zřízení MSO a požadavky stanovené ve zprávách přijatých na jeho základě pro Rumunsko závazné. Podstatou první a druhé části druhé otázky předkládajícího soudu je, zda článek 2 SEU ve spojení s čl. 4 odst. 3 SEU ukládá Rumunsku povinnost dodržovat požadavky stanovené ve zprávách MSO a zda tato povinnost rovněž znamená, že se Ústavní soud musí zdržet přijímání rozhodnutí, která vykládají vnitrostátní právo a která stanoví závazná pravidla pro uplatňování práva soudními orgány. Předkládající soud se dále táže, zda je za těchto okolností namístě rozhodnutí Ústavního soudu nepoužít.

62. Tyto otázky musí být podle mého názoru zkoumány společně. Mají dva aspekty. Zaprvé se zabývají povahou a právními účinky těchto nástrojů. Zadruhé nastolují otázku, zda ústavní rozhodnutí dotčená v projednávané věci jsou skutečně v souladu s těmito nástroji.

63. Zaprvé uvádím, že otázkou povahy a právních účinků rozhodnutí o zřízení MSO a zpráv přijatých na jeho základě jsem se zabýval ve svém stanovisku AFJR ( 20 ). Navrhl jsem, že rozhodnutí o zřízení MSO je pro Rumunsko právně závazné. Navrhl jsem rovněž, že rozhodnutí o zřízení MSO vede k použitelnosti Listiny: vnitrostátní pravidla, která jsou přijata a uplatňována v rámci působnosti rozhodnutí o zřízení MSO, implikují, že tato pravidla rovněž spadají do působnosti čl. 51 odst. 1 Listiny ( 21 ).

64. Zprávy MSO a v nich obsažená doporučení však nejsou pro Rumunsko právně závazné. Tyto zprávy však musí Rumunsko náležitě zohlednit v rámci svého úsilí o splnění povinností spočívajících v dosažení referenčních cílů stanovených v příloze rozhodnutí o zřízení MSO, s přihlédnutím k požadavku dodržení zásady loajální spolupráce dle čl. 4 odst. 3 SEU ( 22 ).

65. Z posledně uvedeného bodu vyplývá další závažný důsledek, který je rovněž relevantní pro projednávanou věc: vzhledem k tomu, že zprávy MSO neobsahují žádnou právně závaznou povinnost, nemohou být jako takové vynuceny před vnitrostátními soudy. Vnitrostátní soudy se tedy z hlediska unijního práva nemohou opírat o doporučení obsažená v těchto zprávách k odůvodnění, proč se nepoužijí ustanovení vnitrostátních právních předpisů, o nichž mají tyto soudy za to, že jsou s takovými doporučeními v rozporu ( 23 ).

66. Zadruhé, pokud jde o věc samou, brání rozhodnutí o zřízení MSO přijetí sporných ústavních rozhodnutí? V tomto ohledu byly předneseny dvě hlavní argumentační linie.

67. Zaprvé se ve znění druhé předběžné otázky uvádí, že Ústavní soud vyložil zákon a stanovil zvláštní a závazná pravidla pro použití zákona soudními orgány, což spadá do výlučné pravomoci soudních orgánů. V této otázce se rovněž uvádí, že Ústavní soud zavádí nová legislativní opatření, což je úkol spadající do výlučné pravomoci zákonodárných orgánů. Tento argument vede v podstatě k závěru, že Ústavní soud nerespektoval dělbu moci a že jeho rozhodnutí zasahují do výsad jiných státních entit, zejména do soudní moci.

68. Zadruhé státní zástupce ve svých odpovědích na otázky položené Soudním dvorem uvedl, že vzhledem k tomu, že rozhodnutí Ústavního soudu dotčená v původním řízení vedla k vyloučení všech důkazů získaných s technickou podporou SRI, mají tato rozhodnutí nepříznivý a významný dopad na boj proti korupci na vysoké úrovni. Připravuje obecné soudy o možnost v každém jednotlivém případě určit, zda účast SRI vedla k porušení základních práv.

69. První a druhý obžalovaný ve svých odpovědích na otázky položené Soudním dvorem uvádějí, že nebyla předložena žádná skutečnost, která by nasvědčovala tomu, že taková rozhodnutí Ústavního soudu jsou v rozporu s cíli stanovenými v referenčních cílech uvedených v příloze rozhodnutí o zřízení MSO.

70. Podle mého názoru jsou argumenty, které naznačují, že dotčená rozhodnutí Ústavního soudu mají za následek porušení povinností, které pro Rumunsko vyplývají z rozhodnutí o zřízení MSO, zcela neopodstatněné.

71. Je třeba zdůraznit, že i když členský stát podléhá vskutku zvláštnímu režimu zavedenému rozhodnutím o zřízení MSO, ponechává si svou základní institucionální autonomii, pokud jde o volbu a podobu jeho vnitrostátních orgánů a postupů. Tato autonomie zahrnuje rovněž volbu subjektů, které jsou podle vnitrostátního práva oprávněny provádět sledování za použití technických prostředků, které lze použít jako důkaz v rámci trestního řízení. Přirozeně zahrnuje rovněž organizaci a pravomoci domácích zpravodajských služeb.

72. Dále je třeba uvést, že z rozhodnutí o zřízení MSO a povinností vyplývajících z Listiny, jež se na základě tohoto rozhodnutí stanou použitelnými, nevyplývá pouze povinnost usilovat (poněkud mechanicky) o dosažení referenčních cílů uvedených v příloze rozhodnutí o zřízení MSO. Mají rovněž za následek zvýšenou potřebu ctít základní práva zaručená Listinou, legalitu a právní stát. Koneckonců lze zřejmě vycházet z toho, že by členský stát nepodléhal zvláštnímu režimu MSO, kdyby situace v tomto státě byla již předtím ideální.

73. Souhrnně lze uvést, že cílem rozhodnutí o zřízení MSO skutečně je podpořit účinnost (soudnictví) a boj proti korupci, tohoto cíle však musí být dosaženo v rámci (nebo především v rámci) funkčního systému, který respektuje vlastní právní rámec a základní práva dotyčných osob. Je nesprávné (a velmi nebezpečné) domnívat se, že účelem rozhodnutí o zřízení MSO je pouze maximalizace jedné hodnoty (účinnost vyjádřená počtem pravomocných odsouzení) ( 24 ) na úkor jiných, stejně významných hodnot ( 25 ).

74. Pokud by bylo možné v takovém kontextu uvést cokoli stran sporných ústavních rozhodnutí, pak by to bylo spíše to, že skutečně naplňují cíle a referenční cíle stanovené v příloze rozhodnutí o zřízení MSO, avšak určitě nikoli to, že jsou s těmito cíli v rozporu. Zjednodušeně řečeno nespatřuji nic problematického na vnitrostátním ústavním rozhodnutí konstatujícím, že s ohledem na vnitrostátní ústavní právo a záruky se domácí zpravodajské služby nesmějí podílet na trestním vyšetřování.

75. V souladu s tím, jak se k této otázce v minulosti vyjadřovala Komise, by totiž byl zajisté dán důvod k obavám, kdyby se domácí zpravodajské služby systematicky podílely na trestním vyšetřování. Zpráva MSO z roku 2018 poukázala na problémy vyvolané protokoly uzavřenými se SRI ( 26 ). Zpráva MSO z roku 2019 kromě toho odkazovala na předmětná rozhodnutí Ústavního soudu a zdůraznila, že „cílem by mělo být zajistit rámec, v němž by zpravodajské služby podléhaly řádnému demokratickému dohledu, bylo by možné účinně vyšetřovat a postihovat trestné činy za plného dodržování základních práv a veřejnost měla důvěru v zabezpečení nezávislosti soudů“ ( 27 ).

76. Lze tedy jen zopakovat, že unijní právo, včetně vskutku dalekosáhlého mechanismu MSO, nijak neupravuje způsob, jakým jsou v trestním řízení prováděny úkony sledování za použití technických prostředků, ani úlohu a pravomoci domácích zpravodajských služeb. V tomto rámci je vnitrostátní ústavní soud přirozeně schopen vyloučit některé entity nebo orgány z možnosti provádět sledování za použití technických prostředků.

77. Skutečnost, že takové ústavní rozhodnutí bude mít procesní dopady na probíhající a budoucí trestní řízení v oblasti korupce, je nutným a logickým důsledkem. Soudní dvůr v rozsudku Dzivev uznal nezbytnost takového důsledku ve formě „pravidla vyloučení“ nezákonně získaného důkazu, a to i v případech spadajících do působnosti čl. 325 odst. 1 SFEU ( 28 ). Totéž pak musí nutně platit a fortiori pro mnohem vágnější režim rozhodnutí o zřízení MSO.

78. Na základě těchto úvah navrhuji Soudnímu dvoru, aby na první otázku, jakož i na první a druhou část druhé otázky odpověděl následovně: – Rozhodnutí 2006/928 je právně závazné. Zprávy přijaté Komisí v rámci MSO nejsou pro Rumunsko právně závazné. Tyto zprávy však musí být tímto členským státem náležitě zohledněny v rámci jeho úsilí o splnění povinností spočívajících v dosažení referenčních cílů stanovených v příloze rozhodnutí o zřízení MSO, s přihlédnutím k požadavku dodržení zásady loajální spolupráce dle čl. 4 odst. 3 SEU. – Povinnost Rumunska dosáhnout cílů stanovených v rozhodnutí o zřízení MSO nebrání rozhodnutím vnitrostátního ústavního soudu, kterými se za protiústavní prohlašují opatření spočívající ve sledování za použití technických prostředků prováděná domácími zpravodajskými službami v rámci trestních řízení a která požadují vyloučení všech takto získaných důkazů z trestního řízení.

3. Zásada nezávislosti soudů

79. Podstatou první části třetí otázky předkládajícího soudu je, zda zásada nezávislosti soudů zakotvená v čl. 19 odst. 1 druhém pododstavci SEU a v čl. 47 druhém pododstavci Listiny musí být vykládána v tom smyslu, že brání rozhodnutím Ústavního soudu č. 51/2016, č. 302/2017 a č. 26/2019.

80. Předkládající soud má za to, že účinky rozhodnutí Ústavního soudu č. 51/2016, č. 302/2017 a č. 26/2019 ve vzájemném spojení zasahují do pravomocí obecných soudů. Vedou k vyloučení důkazu v případě, že byl do výkonu příkazů ke sledování zapojen SRI, čímž obecné soudy zbavují možnosti provést posouzení in concreto s ohledem na konkrétní okolnosti každého případu. Předkládající soud má rovněž za to, že výše uvedená ústavní rozhodnutí tím, že požadují uplatnění této judikatury na probíhající věci, mají zpětný účinek, který činí výsledky trestních řízení nepředvídatelnými. Podle předkládajícího soudu to může ohrozit jeho soudní nezávislost.

81. Komise uvedla, že skutečnost, že je předkládající soud vázán rozhodnutími Ústavního soudu, sama o sobě neohrožuje jeho nezávislost, pokud samotný Ústavní soud splňuje požadavky soudní nezávislosti. Podle Komise nic nenasvědčuje tomu, že Ústavní soud, a zejména dotčená ústavní rozhodnutí, nejsou v souladu s požadavky nezávislosti a nestrannosti soudů vyplývajícími z čl. 19 odst. 1 druhého pododstavce SEU a článku 47 Listiny.

82. Přikláním se k druhé tezi.

83. Zaprvé nic v projednávané věci ani v souběžných věcech neukazuje na jakékoli strukturální důvody, proč by vnitrostátní ústavní soud neměl být považován za nezávislý. Konkrétně ve stanovisku Euro Box Promotion, na které mohu odkazovat i pro účely projednávané věci, uvádím, že nic ve složení, statusu a pravomocích Ústavního soudu není způsobilé vyvolat pochybnosti o nezávislosti a nestrannosti tohoto soudu ( 29 ). Stejně tak nebyly předloženy žádné skutkové okolnosti nebo argumenty, které by ukazovaly na manipulaci, obcházení nebo zneužití běžných postupů stanovených vnitrostátním právem ( 30 ).

84. Tyto úvahy platí i v kontextu projednávané věci. Projednávaná žádost o rozhodnutí o předběžné otázce neobsahuje žádné další skutečnosti, ze kterých by bylo třeba usuzovat na nutnost přehodnocení tohoto závěru ve specifickém rámci rozhodnutí Ústavního soudu dotčených ve věci v původním řízení.

85. Zadruhé specifické obavy vyjádřené předkládajícím soudem naznačující, že Ústavní soud zasáhl do pravomocí soudní moci v takovém rozsahu, že jeho rozhodnutí představují ohrožení nezávislosti obecných soudů, se nejeví jako podložené. Nic nenasvědčuje tomu, že by Ústavní soud tím, že ve svých rozhodnutích č. 51/2016 a č. 302/2017 prohlásil některé konkrétní aspekty určitých ustanovení trestního řádu za protiústavní, nebo tím, že v rozhodnutí č. 26/2019 konstatoval existenci konfliktu ústavní povahy, jednal mimo rámec svých pravomocí nebo by jinak ohrozil nezávislost obecných soudů.

86. Zatřetí není patrné ani to, že by uplatnění účinků dotčených rozhodnutí Ústavního soudu na probíhající věci, i když již bylo sledování provedeno v souladu s ustanoveními, o nichž se dříve mělo za to, že jsou v souladu s Ústavou, vedlo ke zpětnému použití judikatury ohrožujícímu zásadu legality. Jak správně uvádí Komise, vyloučení důkazů založených na těchto příkazech ke sledování nezasahuje do individuálních práv. Kromě toho skutečnost, že se nový výklad práva podaný nejvyšším nebo ústavním soudem použije na všechny budoucí a probíhající věci, není-li výslovně stanoveno jinak, není nijak neobvyklá. ( 31 )

87. Souhrnně tedy lze říci, že jádrem obav vyjádřených předkládajícím soudem jsou ve skutečnosti patrně pochybnosti stran specifického právního přístupu zastávaného vnitrostátním ústavním soudem, z něhož plynou některá omezení pro předkládající soud. To však nelze per se vykládat jako strukturální hrozbu pro soudní nezávislost tohoto soudu. „Nezávislost soudnictví“ nelze zaměňovat s izolovaností soudnictví se soudnictvím vymykajícím se jakékoli kontrole. Soudci totiž požívají výsady nezávislosti, aby byli nestranní, ale v mezích zákona a v rámci systému brzd a protivah, který je na ústavní úrovni realizován jinými složkami státní moci.

88. Je však pravda, že výše uvedené platí pouze pro struktury a instituce členských států, které se samy nadále pohybují v mezích „pravidel hry právního státu“. Uznávám, že je nemožné dodržovat taková (obvyklá) pravidla v (neobvyklých) dobách ve vnitrostátních systémech, v nichž ostatní orgány již podle těchto pravidel nehrají. Respektování formální institucionální autority jiného (soudního) orgánu je tak odůvodněno, dokud tento orgán sám splňuje strukturální záruky nezávislosti a nestrannosti ( 32 ).

89. V důsledku toho Soudnímu dvoru navrhuji, aby na první část třetí otázky odpověděl následovně: zásada nezávislosti soudů zakotvená v čl. 47 druhém pododstavci Listiny a v čl. 19 odst. 1 druhém pododstavci SEU nebrání rozhodnutím vnitrostátního ústavního soudu, kterými se za protiústavní prohlašují opatření spočívající ve sledování za použití technických prostředků prováděná domácími zpravodajskými službami v rámci trestních řízení a která požadují vyloučení všech takto získaných důkazů z trestního řízení.

4. Kárné sankce za nerespektování rozhodnutí Ústavního soudu

90. V rámci druhé a třetí otázky se předkládající soud táže, zda unijní právo brání ustanovení vnitrostátního práva, které upravuje kárnou odpovědnost soudce, který v kontextu věci, ve které byla Soudnímu dvoru předložena žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, upustil od použití rozhodnutí Ústavního soudu.

91. Tato otázka je odůvodněna skutečností, že podle čl. 99 písm. ș) zákona č. 303/2004 představuje nerespektování rozhodnutí Ústavního soudu ze strany soudu kárné provinění. Na rozdíl od stanoviska Euro Box Promotion, v němž byla podobná otázka vznesena předkládajícím soudcem v očekávání teoretické možnosti, že v budoucnu nebude respektovat potenciálně neslučitelnou vnitrostátní ústavní judikaturu (bez toho, aby byl tento soudce z tohoto důvodu vystaven kárnému řízení) ( 33 ), se však situace v projednávané věci nachází v pozdějším stadiu.

92. Dopisem ze dne 26. července 2019 předkládající soud informoval Soudní dvůr, že Soudní inspekce zahájila vůči předkládajícímu soudci předběžné kárné šetření na základě čl. 99 písm. ș) zákona č. 303/2004. Zahájení takového šetření bylo zřejmě odůvodněno obsahem žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce v projednávané věci, v níž předkládající soud zaujímá kritické stanovisko k judikatuře Ústavního soudu a zpochybňuje jeho pravomoc a závaznost jeho rozsudků ( 34 ).

93. Ve svém stanovisku ve věci Euro Box Promotion jsem se snažil zasadit judikaturu Soudního dvora týkající se přípustných mezí „soudcovské neposlušnosti“ do náležitého kontextu. V podstatě jsem vyslovil názor, že unijní právo dává každému vnitrostátnímu soudu (bez ohledu na formální soudní hierarchii) prostor pro racionální právní debatu o správném výkladu unijního práva. To znamená, že každý vnitrostátní soud musí být oprávněn použít unijní právo a – považuje-li to za nezbytné – předložit Soudnímu dvoru žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU. Pokud jsou však tyto minimální standardy dodrženy, vnitrostátní soudce se tím, že se pouze dovolá unijního práva, zcela neosvobodí od omezení běžně použitelných na výkon funkce vnitrostátního soudce, včetně vnitrostátní soudní hierarchie a kázně ( 35 ).

94. Je-li však vnitrostátní soudce skutečně vystaven kárnému řízení pouze z toho důvodu, že předložil žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, v níž zpochybnil právní názor vnitrostátního ústavního soudu, pak je podle mého názoru jakákoli diskuse o vhodné rovnováze mezi systémovými požadavky vnitrostátního práva a práva unijního bezpředmětná. Unijní právo kategoricky brání tomu, aby bylo proti soudcům vedeno vnitrostátní kárné řízení pouze z toho důvodu, že využili svého práva zakotveného v článku 267 SFEU ( 36 ).

95. Postačí připomenout, že podle judikatury Soudního dvora brání unijní právo ustanovením vnitrostátního práva, která vystavují vnitrostátní soudce kárnému řízení z důvodu, že předložili žádost o rozhodnutí o předběžné otázce k Soudnímu dvoru ( 37 ). To znamená, že samotná vyhlídka, že proti nim mohou být případně zahájena kárná řízení z důvodu, že předložili takovou žádost nebo se rozhodli na ní trvat po jejím podání, může narušit účinné využití možnosti uvážení a výkon funkcí vnitrostátních soudů ze strany dotyčných vnitrostátních soudců v rámci článku 267 SFEU ( 38 ). Skutečnost, že tito soudci nebudou vystaveni kárným řízením nebo sankcím za využití takové možnosti obrátit se na Soudní dvůr, představuje navíc také záruku vlastní nezávislosti soudů ( 39 ).

96. Na základě výše uvedených úvah navrhuji Soudnímu dvoru, aby na třetí část druhé otázky, jakož i na druhou část třetí otázky odpověděl takto: článek 267 SFEU, jakož i zásada nezávislosti soudů zakotvená v čl. 19 odst. 1 druhém pododstavci SEU a v článku 47 Listiny brání tomu, aby bylo zahájeno kárné řízení proti soudci pouze z toho důvodu, že Soudnímu dvoru předložil žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou tento soudce zpochybňuje judikaturu vnitrostátního ústavního soudu a naznačuje možnost, že tato judikatura zůstane nepoužita.

VI. Závěry

97. Navrhuji, aby Soudní dvůr odpověděl na předběžné otázky položené Tribunalul Bihor (soud prvního stupně v Bihoru, Rumunsko) takto: – Na první otázku, jakož i na první a druhou část druhé otázky je třeba odpovědět takto: – Rozhodnutí Komise 2006/928/ES ze dne 13. prosince 2006, kterým se zřizuje mechanismus pro spolupráci a ověřování pokroku Rumunska při dosahování specifických referenčních cílů v oblasti reformy soudnictví a boje proti korupci je právně závazné. Zprávy přijaté Evropskou komisí v rámci mechanismu spolupráce a ověřování nejsou pro Rumunsko právně závazné. Tyto zprávy však musí být tímto členským státem náležitě zohledněny v rámci jeho úsilí o splnění povinností spočívajících v dosažení referenčních cílů stanovených v příloze rozhodnutí 2006/928, s přihlédnutím k požadavku dodržení zásady loajální spolupráce dle čl. 4 odst. 3 SEU. – Povinnost Rumunska dosáhnout cílů stanovených v rozhodnutí 2006/928 nebrání rozhodnutím vnitrostátního ústavního soudu, kterými se za protiústavní prohlašují opatření spočívající ve sledování za použití technických prostředků prováděná domácími zpravodajskými službami v rámci trestních řízení a která požadují vyloučení všech takto získaných důkazů z trestního řízení. – Na první část třetí otázky je třeba odpovědět následovně: zásada nezávislosti soudů zakotvená v čl. 47 druhém pododstavci Listiny základních práv Evropské unie a v čl. 19 odst. 1 druhém pododstavci SEU nebrání rozhodnutím vnitrostátního ústavního soudu, kterými se za protiústavní prohlašují opatření spočívající ve sledování za použití technických prostředků prováděná domácími zpravodajskými službami v rámci trestních řízení a která požadují vyloučení všech takto získaných důkazů z trestního řízení. – Na třetí část druhé otázky a druhou část třetí otázky je třeba odpovědět takto: článek 267 SFEU, jakož i zásada nezávislosti soudů zakotvená v čl. 19 odst. 1 druhém pododstavci SEU a v článku 47 Listiny základních práv brání tomu, aby bylo zahájeno kárné řízení proti soudci pouze z toho důvodu, že Soudnímu dvoru předložil žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou tento soudce zpochybňuje judikaturu vnitrostátního ústavního soudu a naznačuje možnost, že tato judikatura zůstane nepoužita.

( 1 ) – Původní jazyk: angličtina.

( 2 ) – C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19 a C‑355/19, EU:C:2020:746, pro účely citace zkráceně „stanovisko AFJR“. Viz též mé stanovisko přednesené téhož dne ve věci Statul Român – Ministerul Finanţelor Publice (C‑397/19, EU:C:2020:747).

( 3 ) – Viz mé stanovisko ve věci Euro Box Promotion a další (spojené věci C‑357/19 a C‑547/19), pro účely citace zkráceně „stanovisko Euro Box Promotion“. Viz též mé stanovisko přednesené téhož dne ve věci FO a další (spojené věci C‑811/19 a C‑840/19).

( 4 ) – Úř. věst. 2005, L 157, s. 11.

( 5 ) – Úř. věst. 2005, L 157, s. 203.

( 6 ) – Úř. věst. 2006, L 354, s. 56.

( 7 ) – Monitorul Oficial al României, část I, č. 826, ze dne 13. září 2005.

( 8 ) – Rozsudek ze dne 6. října 1982, Cilfit a další (283/81, EU:C:1982:335, bod 16).

( 9 ) – Jež případně může vést k výjimce z povinnosti soudů posledního stupně podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, neboť žádaný výklad unijního práva je zcela nepochybný – viz rozsudek ze dne 6. října 1982, Cilfit a další (283/81, EU:C:1982:335, body 16 až 20).

( 10 ) – Viz článek 99 jednacího řádu.

( 11 ) – Rozsudek ze dne 26. března 2020, Miasto Łowicz a Prokurator Generalny (C‑558/18 a C‑563/18, EU:C:2020:234, bod 54).

( 12 ) – Rozsudek ze dne 26. března 2020, Miasto Łowicz a Prokurator Generalny (C‑558/18 a C‑563/18, EU:C:2020:234, body 45 až 53).

( 13 ) – Uznávám zajisté, že technicky vzato „actus reus“ neboli „objektivní stránka“ kárného provinění podle čl. 99 písm. ș) zákona č. 303/2004 (citovaného výše v bodě 12 tohoto stanoviska) není „předložení žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce Soudnímu dvoru“, nýbrž „nerespektování rozhodnutí Ústavního soudu“. Avšak v případě, že je Soudnímu dvoru předložena žádost s cílem zpochybnit opodstatněnost právního názoru obsaženého v rozhodnutí Ústavního soudu, jedná se o totéž.

( 14 ) – Pokud jde o dopad kárných sankcí na výsady přiznané vnitrostátním soudům článkem 267 SFEU, viz rozsudek ze dne 5. července 2016, Ogňanov (C‑614/14, EU:C:2016:514, body 24 a 25).

( 15 ) – A contrario viz rozsudek ze dne 16. července 2020, Governo della Repubblica italiana (Status italských soudců) (C‑658/18, EU:C:2020:572, body 73 až 75).

( 16 ) – V tomto smyslu viz rozsudky ze dne 19. listopadu 2019, A. K. a další (Nezávislost kárného kolegia Nejvyššího soudu) (C‑585/18, C‑624/18 a C‑625/18, EU:C:2019:982, bod 74), nebo ze dne 9. července 2020, Land Hessen (C‑272/19, EU:C:2020:535, body 40 až 41).

( 17 ) – Viz body 173 až 224 stanoviska AFJR, jakož i body 79 až 85 stanoviska Euro Box Promotion.

( 18 ) – Rozsudky ze dne 27. února 2018, Associação Sindical dos Juízes Portugueses (C‑64/16, EU:C:2018:117, bod 40); ze dne 24. června 2019, Komise v. Polsko (Nezávislost Nejvyššího soudu) (C‑619/18, EU:C:2019:531, bod 51); ze dne 19. listopadu 2019 A. K. a další (Nezávislost kárného kolegia Nejvyššího soudu) (C‑585/18, C‑624/18 a C‑625/18, EU:C:2019:982, bod 83); nebo ze dne 26. března 2020, Miasto Łowicz a Prokurator Generalny (C‑558/18 a C‑563/18, EU:C:2020:234, bod 34). Kurzivou zvýraznil autor tohoto stanoviska.

( 19 ) – V tomto smyslu viz rozsudky ze dne 24. června 2019, Komise v. Polsko (Nezávislost Nejvyššího soudu) (C‑619/18, EU:C:2019:531, bod 47 a citovaná judikatura), a ze dne 19. listopadu 2019, A. K. a další (Nezávislost kárného kolegia Nejvyššího soudu) (C‑585/18, C‑624/18 a C‑625/18, EU:C:2019:982, bod 167).

( 20 ) – Viz body 145 až 172 stanoviska AFJR.

( 21 ) – Viz body 186 až 202 stanoviska AFJR a bod 85 stanoviska Euro Box Promotion.

( 22 ) – Viz body 160 až 167 stanoviska AFJR.

( 23 ) – Bod 168 stanoviska AFJR.

( 24 ) – V této souvislosti lze zdůraznit, že podle mého názoru je cílem judikatury Soudního dvora zajistit „strukturální účinnost“ (zajištění hladkého fungování dotyčného mechanismu), ale nikoliv nezbytně „individuální účinnost“ (v tom smyslu, že v každém jednotlivém případě dochází k odsouzení za každou cenu) – viz rovněž mé stanovisko ve věci X (Evropský zatýkací rozkaz vydaný na zpěváka) (C‑717/18, EU:C:2019:1011, bod 86).

( 25 ) – Toto téma se přitom samozřejmě neomezuje pouze na rozhodnutí o zřízení MSO, ale objevuje se i v jiných oblastech unijního práva, jako je čl. 325 odst. 1 SFEU – viz, pokud jde o podobné úvahy v kontextu vyváženého výkladu tohoto ustanovení, body 173 až 176 souběžného stanoviska Euro Box Promotion.

( 26 ) – Zpráva Komise Evropskému parlamentu a Radě o pokroku Rumunska v rámci mechanismu pro spolupráci a ověřování [COM(2018) 851 final ze dne 13. listopadu 2018, s. 2].

( 27 ) – Zpráva Komise Evropskému parlamentu a Radě o pokroku Rumunska v rámci mechanismu pro spolupráci a ověřování [COM(2019) 499 final ze dne 22. října 2019, s. 3]. Viz rovněž přiložená technická zpráva [SWD(2019) 393 final, s. 12].

( 28 ) – Rozsudek ze dne 17. ledna 2019, Dzivev a další (C‑310/16, EU:C:2019:30, body 33 až 41).

( 29 ) – Viz body 215 až 222 stanoviska Euro Box Promotion.

( 30 ) – Viz body 225 až 229 stanoviska Euro Box Promotion. Viz též obecně body 242 až 248 stanoviska AFJR.

( 31 ) – V Evropě je jak v civilním právu, tak v obecném právu incidenční retrospektivita vyplývající ze skutečnosti, že právní výklad má účinky ex tunc, ve skutečnosti pravidlem, zatímco prospektivní obrat v judikatuře je výjimkou, jež bude muset být výslovně stanovena časovým omezením účinků takového rozhodnutí – viz například kapitolu o prospektivním obratu v judikatuře in: Arden, M., Human Rights and European Law: Building New Legal Orders, Oxford University Press, 2015, s. 267 až 272. Totéž platí pro řízení před Soudním dvorem, v němž by omezení časových účinků rozhodnutí (a tedy omezení použitelnosti rozsudku Soudního dvora pouze na budoucí případy) muselo být výslovně požadováno (a jen zřídka přiznáno) – viz například Barents, R., Remedies and Procedures before the EU Courts, Wolters Kluwer, 2016, s. 454 až 458.

( 32 ) – Pro příklad nesplnění takových záruk viz rozsudek ze dne 19. listopadu 2019, A. K. a další (Nezávislost kárného kolegia Nejvyššího soudu) (C‑585/18, C‑624/18 a C‑625/18, EU:C:2019:982, body 142 až 152).

( 33 ) – Viz bod 233 stanoviska Euro Box Promotion.

( 34 ) – Viz výše body 25 a 41 tohoto stanoviska.

( 35 ) – Viz body 235 až 243 stanoviska Euro Box Promotion.

( 36 ) – Jak již bylo uvedeno v bodech 36 až 42 tohoto stanoviska, nepřísluší Soudnímu dvoru rozhodovat o individuálních kázeňských aspektech činnosti soudců. I když tedy unijní právo brání tomu, aby vnitrostátní kárná řízení byla obecně užívána v určitých formách, nemůže toto tvrzení přirozeně zohledňovat nekonečnou rozmanitost jednotlivých případů, ve kterých může vnitrostátní soudce podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, což by mohlo vést k jiným důvodům kárného šetření. Proto záměrně zdůrazňuji pouze z toho důvodu. Viz též body 244 a 245 stanoviska Euro Box Promotion.

( 37 ) – Viz rozsudek ze dne 26. března 2020, Miasto Łowicz a Prokurator Generalny (C‑558/18 a C‑563/18, EU:C:2020:234, bod 58).

( 38 ) – Tamtéž, body 57 a 58.

( 39 ) – Rozsudek ze dne 26. března 2020, Miasto Łowicz a Prokurator Generalny (C‑558/18 a C‑563/18, EU:C:2020:234, bod 59). V tomto smyslu viz též rozsudek ze dne 5. července 2016, Ogňanov (C‑614/14, EU:C:2016:514, bod 25), a usnesení ze dne 12. února 2019, RH (C‑8/19 PPU, EU:C:2019:110, bod 47).