null

STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

GIOVANNIHO PITRUZZELLY

přednesené dne 15. prosince 2022( )

Věc C‑570/21

I. S.,

K. S.

proti

YYY. S. A.

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Sąd Rejonowy dla Warszawy-Woli w Warszawie (obvodní soud Varšava-Wola ve Varšavě, Polsko)]

„Řízení o předběžné otázce – Ochrana spotřebitele – Směrnice 93/13/EHS – Zneužívající ujednání ve spotřebitelských smlouvách – Pojem ‚spotřebitel‘ – Smlouva s dvojím účelem uzavřená mezi osobou vykonávající podnikatelskou nebo obchodní činnost a jinou osobou, která nevykonává podnikatelskou činnost – Okrajovost nebo nepřevažující povaha podnikatelského nebo obchodního účelu v celkovém kontextu uzavřené smlouvy“





1. Lze pro účely ochrany před zneužívajícími ujednáními stanovené unijním právem definovat jako spotřebitele osobu, která v rámci výkonu obchodní nebo podnikatelské činnosti uzavřela smlouvu o úvěru s jiným úvěrovaným, jenž nevykonává obdobnou činnost, pokud jednala částečně v rámci své podnikatelské činnosti a částečně mimo ni, pokud v celkovém kontextu smlouvy nepřevažuje obchodní nebo podnikatelská povaha?

I. Právní rámec

A. Unijní právo

1. Směrnice 93/13/EHS

2. Článek 1 odst. 1 směrnice 93/13/EHS stanoví( ):

„Účelem této směrnice je sblížit právní a správní předpisy členských států týkající se zneužívajících ujednání ve smlouvách uzavíraných mezi prodávajícím zboží nebo poskytovatelem služeb a spotřebitelem.“

3. Článek 2 této směrnice stanoví, že:

„Pro účely této směrnice se rozumí

[...]

b) ‚spotřebitelem‘ fyzická osoba, která ve smlouvách, na které se vztahuje tato směrnice, jedná pro účely, které nespadají do rámce její obchodní nebo výrobní činnosti nebo povolání;

c) ‚prodávajícím nebo poskytovatelem‘ fyzická nebo právnická osoba, veřejnoprávně nebo soukromoprávně vlastněná, která ve smlouvách, na které se vztahuje tato směrnice, jedná pro účely související s její obchodní nebo výrobní činností nebo povoláním.“

2. Směrnice 2011/83/EU

4. Bod 17 odůvodnění směrnice 2011/83/EU( ) uvádí, že:

„[d]efinice spotřebitele by měla zahrnovat fyzické osoby, které jednají mimo rámec své obchodní činnosti, podnikání, řemesla nebo povolání. Pokud je však v případě smluv majících dvojí účel smlouva uzavřena za účelem částečně spadajícím do rámce a částečně mimo rámec obchodní činnosti dané osoby a obchodní účel této činnosti je natolik okrajový, že nepřevažuje v celkovém kontextu dotčené transakce, tato osoba by rovněž měla být považována za spotřebitele.“

5. Článek 2 této směrnice, nadepsaný „Definice“ stanoví, že:

„Pro účely této směrnice se rozumí:

1) ‚spotřebitelem‘ fyzická osoba, která ve smlouvách, na které se vztahuje tato směrnice, jedná za účelem, který nelze považovat za její obchodní činnost, podnikání, řemeslo nebo povolání;

2) ‚obchodníkem‘ fyzická nebo právnická osoba bez ohledu na to, zda je v soukromém či veřejném vlastnictví, která jedná, i prostřednictvím jiné osoby jednající jejím jménem nebo v jejím zastoupení, za účelem, který lze považovat za její obchodní činnost, podnikání, řemeslo nebo povolání v souvislosti se smlouvami, na které se vztahuje tato směrnice [...].“

3. Směrnice 2013/11/EU

6. Bod 18 odůvodnění směrnice 2013/11/EU( ) uvádí, že:

„Definice ‚spotřebitele‘ by měla zahrnovat fyzické osoby jednající mimo rámec své obchodní činnosti, podnikání, řemesla nebo povolání. Pokud je však smlouva uzavřena za účelem částečně spadajícím do rámce a částečně mimo rámec obchodní činnosti dané osoby (smlouvy mající dvojí účel) a obchodní účel této činnosti je natolik okrajový, že v celkovém kontextu dotčené transakce nepřevažuje, měla by být tato osoba považována rovněž za spotřebitele.“

7. Článek 4 písm. a) a b) výše uvedené směrnice, nadepsaný „Definice“, stanoví, že:

„Pro účely této směrnice se rozumí:

a) ‚spotřebitelem‘ fyzická osoba, jež jedná za účelem, který nelze považovat za provozování jejího obchodu, živnosti nebo řemesla anebo výkonu jejího povolání;

b) ‚obchodníkem‘ fyzická nebo právnická osoba, bez ohledu na to, zda je v soukromém nebo veřejném vlastnictví, jež jedná, včetně jednání jakékoli osoby jednající jejím jménem nebo z jejího pověření, za účelem souvisejícím s jejím obchodem, živností nebo řemeslem anebo výkonem jejího svobodného povolání

[...].“

4. Nařízení (EU) č. 524/2013

8. Bod 13 odůvodnění nařízení č. 524/2013( ) uvádí, že:

„Definice ‚spotřebitele‘ by měla zahrnovat fyzické osoby jednající mimo rámec své obchodní činnosti, podnikání, řemesla nebo povolání. Pokud je však smlouva uzavřena za účelem částečně spadajícím do rámce a částečně mimo rámec obchodní činnosti dané osoby (smlouvy mající dvojí účel) a obchodní účel této činnosti je natolik okrajový, že v celkovém kontextu dotčené transakce nepřevažuje, měla by být tato osoba považována rovněž za spotřebitele.“

9. Článek 4 písm. a) a b) tohoto nařízení, nadepsaný „Definice“, stanoví, že:

„Pro účely tohoto nařízení se rozumí:

a) ‚spotřebitelem‘ spotřebitel ve smyslu čl. 4 odst. 1 písm. a) směrnice 2013/11/EU;

b) ‚obchodníkem‘ obchodník ve smyslu čl. 4 odst. 1 písm. b) směrnice 2013/11/EU;

[...].“

B. Polské právo

10. Článek 221 Kodeks cywilny (občanský zákoník), ve znění použitelném na spor ve věci v původním řízení, definuje „spotřebitele“ jako „každou fyzickou osobu, která s podnikatelem právně jedná za účelem, který přímo nesouvisí s její podnikatelskou nebo profesní činností“.

11. Článek 3851 občanského zákoníku stanoví:

„(1) Ujednání spotřebitelské smlouvy, která nebyla sjednána individuálně, nejsou pro spotřebitele závazná, pokud jeho práva a povinnosti upravují takovým způsobem, který je v rozporu s dobrými mravy a hrubě porušuje jeho zájmy (zneužívající smluvní ujednání). Uvedené neplatí pro ujednání týkající se hlavních závazků stran včetně ceny nebo odměny, pokud byla jednoznačně formulována.

(2) Pokud některé ze smluvních ujednání není podle odstavce 1 pro spotřebitele závazné, ostatní části smlouvy zůstávají pro strany závazné.

(3) Za smluvní ujednání, která nebyla sjednána individuálně, se považují ujednání, jejichž obsah spotřebitel nemohl skutečně ovlivnit. Jedná se zejména o smluvní ujednání ve vzorové smlouvě, kterou spotřebiteli navrhla uzavřít druhá smluvní strana.

(4) Důkazní břemeno v otázce, zda bylo ujednání sjednáno individuálně, nese ten, kdo se ho dovolává.“

II. Skutkový stav, původní řízení a předběžné otázky

12. Dne 28. února 2006 požádali I. S. a K. S. právního zástupce žalované v původním řízení o uzavření smlouvy o hypotečním úvěru (ve švýcarských francích), který měl částečně pokrýt splacení některých dluhů z podnikatelské činnosti jednoho z manželů a částečně zajistit pořízení nemovitosti.

13. Celková výše požadovaných částek činila 206 120,00 polských zlotých (PLN), z čehož 96 120,00 PLN mělo být použito na financování některých dluhů jednoho ze žalobců v původním řízení a 110 000,00 PLN na uspokojení potřeb soukromé spotřeby.

14. Pokud jde o vyjednávací pozici žalobců v původním řízení, osoba I. S. vykonávala podnikatelskou činnost jako společník společnosti podle očanského práva. Naproti tomu osoba K. S. byla zaměstnána u jedné společnosti jako zámečník.

15. Dne 21. března 2006 konečně uzavřeli I. S. a K. S. na jedné straně a úvěrová instituce žalovaná v původním řízení na straně druhé smlouvu o hypotečním úvěru na celkovou částku 198 996,73 PLN indexovanou na kurz švýcarských franků, a to za podmínek stanovených v hlavní smlouvě a ve všeobecných podmínkách smlouvy o hypotečním úvěru.

16. Tato částka měla být vyplacena ve 300 stejných splátkách. Zejména první z nich byla údajně určena na splacení částky 70 000,00 PLN, kterou úvěrová instituce vyplatila ve prospěch žalobců na účet konkrétně znějící na společnost osoby I. S., jenž byl ihned po splacení zrušen.

17. Podle tvrzení I. S. na jednání konaném dne 11. ledna 2021 bylo poskytnutí této částky v plné výši žalovanou v původním řízení podmíněno určením části půjčené částky na úhradu jiného závazku souvisejícího s podnikatelskou činností u jiné úvěrové instituce.

18. Část první splátky pak byla určena na úhradu některých pojistných částek.

19. Druhá splátka konečně pokrývala částku ve výši: 9 720,00 PLN na splátku úvěru, který si společnost vzala dne 18. dubna 2005; částku 7 400,00 PLN na splátku revolvingového úvěru společnosti ve prospěch věřitele úvěrovaného; částku 9 000,00 PLN na splátku ostatních finančních dluhů úvěrovaného; a konečně částku 93 880,00 PLN na spotřebitelské výdaje.

20. Úvěrovaní následně podali u vnitrostátního soudu žalobu proti žalované v původním řízení znějící na prohlášení některých smluvních ujednání za zneužívající a zaplacení neoprávněně vybraných částek.

21. V rámci řízení v původním řízení úvěrová instituce popřela, že by žalobci mohli být kvalifikováni jako „spotřebitelé“ ve smyslu čl. 2 písm. b) směrnice 93/13, a to z důvodu určení části částek na uspokojení potřeb souvisejících s obchodní činností jednoho ze dvou žalobců v původním řízení.

22. V této souvislosti Sąd Rejonowy dla Warszawy-Woli w Warszawie (obvodní soud ve Varšavě-Wola ve Varšavě, Polsko) přerušil řízení a předložil Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

„Musí být čl. 2 písm. b) směrnice Rady 93/13/EHS ze dne 5. dubna 1993 o zneužívajících ujednáních ve spotřebitelských smlouvách ve spojení s body odůvodnění této směrnice vykládány v tom smyslu, že nebrání tomu, aby se definice ‚spotřebitele‘ vztahovala na osobu vykonávající podnikatelskou činnost, která uzavřela společně s úvěrovaným, jenž takovou činnost nevykonává, smlouvu o úvěru indexovaném na cizí měnu, jehož účel zčásti souvisel s podnikatelskou činností jednoho z úvěrovaných a zčásti s touto činností nesouvisel, a to nejen za situace, kdy je podnikatelský účel natolik okrajový, že má v celkovém kontextu dané smlouvy zanedbatelnou úlohu, přičemž skutečnost, že nepodnikatelská stránka převažuje, nemá v tomto ohledu vliv?

2) V případě kladné odpovědi na první otázku, musí být čl. 2 písm. b) směrnice 93/13/EHS ze dne 5. dubna 1993 o zneužívajících ujednáních ve spotřebitelských smlouvách ve spojení s body odůvodnění této směrnice vykládány v tom smyslu, že se pojem ‚spotřebitel‘ obsažený v tomto ustanovení vztahuje také na osobu, jež v okamžiku podepsání smlouvy vykonávala podnikatelskou činnost, zatímco druhý úvěrovaný takovou činnost vůbec nevykonával, přičemž obě tyto osoby uzavřely s bankou smlouvu o úvěru indexovaném na cizí měnu, jehož jistina byla zčásti využita na podnikatelský účel jednoho z úvěrovaných a zčásti na účel nesouvisející s vykonávanou podnikatelskou činností, za situace, kdy podnikatelský účel není okrajový a v celkovém kontextu smlouvy o úvěru nemá zanedbatelnou úlohu, přičemž nepodnikatelská stránka převažuje a bez použití jistiny úvěru na podnikatelský účel by nebylo možné poskytnutí tohoto úvěru na nepodnikatelský účel?“

III. Právní analýza

A. Úvodní poznámky

23. Tyto dvě otázky spolu úzce souvisejí a v podstatě se týkají zaprvé použitelnosti či nepoužitelnosti kritéria, které bylo rozvedeno v rozsudku Gruber( ), na výklad článku 1 směrnice 93/13; zadruhé podmínek, za nichž lze osobu, jež uzavírá smlouvu s dvojím účelem, zčásti podnikatelským a zčásti osobním, považovat za spotřebitele ve smyslu směrnice 93/13.

24. Při provádění právní analýzy je podle mého názoru užitečné zrekapitulovat některé podstatné skutečnosti této věci, jež pomáhají lépe vymezit analyzovanou věc.

25. Dva manželé uzavřou smlouvu o úvěru na pořízení domu. Jeden z nich vykonává podnikatelskou činnost, v souvislosti s níž uzavřel smlouvu o úvěru s úvěrovou institucí. Při žádosti o úvěr na koupi nemovitosti úvěrová instituce podmiňuje poskytnutí úvěru tím, že úvěrovaný, který sjednal smlouvu o úvěru z podnikatelských důvodů, jej splatí. Vyplacená částka pokrývá přibližně jednu třetinu dluhů úvěrovaného z minulosti z podnikatelských důvodů a dvě třetiny výdajů spojených s koupí domu a dalšími osobními potřebami obou úvěrovaných. Manžel úvěrovaného, který dříve přijal dluh z podnikatelských důvodů, nemá vztah k podnikatelské činnosti druhého manžela.

26. Pro zodpovězení otázek položených předkládajícím soudem je třeba pro účely směrnice 93/13 kvalifikovat postavení dvou fyzických osob, které uzavřely smlouvu zčásti pro účely soukromé spotřeby a zčásti pro účely spadající do obchodní nebo podnikatelské činnosti jedné z nich, s přihlédnutím k tomu, že obchodní nebo podnikatelský účel spotřebitelského úvěru má význam pro celkovou systematiku smlouvy, i když není převažující. To znamená, že je třeba si položit otázku, zda je lze považovat za „spotřebitele“ pro účely uplatnění ochrany proti zneužívajícím ujednáním.

27. Za tímto účelem jsou s ohledem na právní rámec a judikaturu Soudního dvora předloženy dva možné výklady.

28. Na jedné straně výklad žalobců v původním řízení, jakož i polské vlády a Komise, podle něhož je postavení žalobců třeba zařadit pod pojem „spotřebitel“, vzhledem k okrajovému a nepřevažujícímu významu podnikatelského účelu v celkovém kontextu smlouvy o úvěru, přičemž se použije vodítko, které lze vysledovat z pojmu „spotřebitel“ obsaženého ve směrnici 2011/83 a dalších následných aktech( ) v oblasti ochrany spotřebitele.

29. Proti tomu stojí na straně druhé výklad, který zastává pouze žalovaná v původním řízení, podle něhož podmínky pro uplatnění ochrany, které se dovolávají žalobci, nejsou v projednávané věci splněny, neboť obchodní nebo podnikatelský účel není tak okrajový, aby hrál zanedbatelnou roli v celkovém kontextu smlouvy o úvěru, přičemž se analogicky použije přístup, který Soudní dvůr zaujal v rozsudku Gruber( ), kde ustanovení, jež bylo předmětem výkladu Soudního dvora, byla Bruselská úmluva z roku 1968 o příslušnosti a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech( ).

30. Z tohoto důvodu považuji za užitečné předtím, než přejdu k navrhovaným odpovědím na otázky, provést stručnou analýzu pojmu „spotřebitel“ v unijním právu.

1. Pojem „spotřebitel“ v právu Evropské unie

31. Na základě předpokladu, že rozdíly v právní úpravě jednotlivých členských států jsou překážkou hospodářské integrace, přijaly evropské orgány v 90. letech řadu směrnic, jejichž cílem bylo sblížit předpisy, a tím zajistit větší ochranu spotřebitelů při nákupu zboží a služeb( ).

32. V unijním právu dosud neexistuje jednotná definice spotřebitele. Vzhledem k neexistenci konkrétní definice v unijním primárním právu se v sekundárních pramenech v závislosti na cíli posuzovaného opatření pojem „spotřebitel“ více či méně výrazně liší.

33. V unijním smluvním právu bývá pojem „spotřebitel“ charakterizován jako jednotný, soustředěný na zohlednění „slabosti“ spotřebitele ve vztahu k druhé straně, obchodníkovi nebo podniku: to je způsobeno jak informační asymetrií, tak vyjednávací silou, což jsou okolnosti, které vyžadují jinou právní ochranu, než jaká je zaručena ostatním osobám.

34. První zásahy do vztahu mezi obchodníky a spotřebiteli měly odvětvový charakter. Směrnice 93/13 je naproti tomu předpisem s obecnou působností zaměřeným na všechny smlouvy mezi spotřebitelem a prodávajícím nebo poskytovatelem, který poprvé zavádí hmotněprávní ochranu ve smluvním vztahu mezi spotřebitelem a prodávajícím nebo poskytovatelem( ). Zejména ze znění bodů 2, 5 a 6 odůvodnění je zřejmý význam regulačního zásahu pro dotvoření vnitřního trhu: regulační rozdíly mezi členskými státy v oblasti zneužívajících ujednání ve skutečnosti představovaly překážku volného pohybu zboží v různých členských státech a tím i hospodářské integrace.

35. Pokud jde o pojem „spotřebitel“, čl. 2 písm. b) této směrnice uvádí, že spotřebitelem je „fyzická osoba, která ve smlouvách, na které se vztahuje tato směrnice, jedná pro účely, které nespadají do rámce její obchodní nebo výrobní činnosti nebo povolání“.

36. Tento pojem je třeba chápat v protikladu k pojmu „prodávající nebo poskytovatel“ – jenž je uveden v čl. 2 písm. c) této směrnice – kterým je „fyzická nebo právnická osoba, veřejnoprávně nebo soukromoprávně vlastněná, která ve smlouvách, na které se vztahuje tato směrnice, jedná pro účely související s její obchodní nebo výrobní činností nebo povoláním“.

37. Pojmy „spotřebitel“ a „obchodník“ ve směrnicích 2011/83, 2013/11( ) a v nařízení č. 524/2013 mají podobný obsah.

38. Z toho vyplývá, že rozdíl mezi spotřebitelem a obchodníkem spočívá spíše v tom, že účel smlouvy nesouvisí s podnikatelskou činností smluvní strany, než ve „vlastnosti smluvních stran“( ).

39. Vzhledem k tomu, že pojem „spotřebitel“ závisí na tom, zda účel obchodu spadá do podnikatelské činnosti( ), je třeba uvést, jak se kritérium vztahuje ke konkrétní smlouvě.

40. Parametr přijatý Soudním dvorem je objektivní. Jak uvedl generální advokát J. Mischo ve věci Di Pinto, fyzické osoby, které spadají pod pojem „spotřebitel“, nejsou definovány „abstraktně, nýbrž podle toho, co konkrétně dělají“( ).

41. S vyloučením subjektivního pohledu, který lze přičíst záměrům smluvních stran, je tedy potvrzen objektivní pohled, avšak v rámci užitečného účinku směrnic a ochranných institutů, které jsou rovněž nezbytné pro posílení důvěry spotřebitelů v trh( ), jež je nezbytná pro jeho účinné fungování.

42. Z toho vyplývá, že i obchodník, dokonce i advokát specializující se na smlouvy o poskytování právních služeb( ), nebo osoba jednající jako obchodník může využívat ochrany spotřebitele.

43. V tomto ohledu lze tedy konstatovat, že vývoj unijních právních pramenů a judikatury Soudního dvora směřuje k větší ochraně spotřebitele, avšak vždy v rovnováze i s ostatními svobodami a v konečném důsledku s účinným fungováním jednotného trhu, přičemž je v rámci tohoto pojmu ponechána dostatečná míra flexibility, aby bylo možné zahrnout všechny situace, kdy se objektivně realizuje potřeba ochrany.

44. Celá právní úprava je vlastně založena na předpokladu, že nové tržní modely staví spotřebitele do slabšího postavení kvůli absenci skutečné vyjednávací síly při vyjednávání a skromné úrovni dostupných informací, takže je v praxi nucen nekriticky přijmout podmínky stanovené obchodníkem a v každém případě bez možnosti tyto podmínky ovlivnit.

2. Pojem „spotřebitel“ ve smíšených smlouvách nebo smlouvách s dvojím účelem

45. Smíšené smlouvy nebo smlouvy s dvojím účelem jsou smlouvy uzavřené pro účely, které částečně spadají do oblasti podnikatelské činnosti osoby a částečně pod osobní účely.

46. Kvalifikací postavení smluvní strany v případě smluv s dvojím účelem se Soudní dvůr poprvé zabýval v rozsudku Gruber( ).

47. V daném řízení se žalobce dovolával ochrany, kterou Bruselská úmluva vyhrazuje spotřebitelům podle článků 13, 14 a 15, tedy práva podat žalobu u soudu členského státu, kde byl závazek splněn, a nikoli u soudu členského státu, kde má žalovaný bydliště.

48. Vzhledem k tomu, že se jednalo o smlouvu se smíšeným účelem, musel Soudní dvůr upřesnit, zda je rozhodujícím kritériem soukromý nebo podnikatelský účel předmětné smlouvy.

49. Soudní dvůr stanovil, že fyzickou osobu lze kvalifikovat jako spotřebitele pouze pokud „je podnikatelský účel natolik okrajový, že má zanedbatelnou úlohu v celkovém kontextu dotčené transakce, přičemž skutečnost, že nepodnikatelská stránka převažuje, nemá v tomto ohledu vliv“( ).

50. Rozsudek Gruber tedy v konkrétním kontextu procesní otázky položené Soudnímu dvoru, aby bylo možné považovat osobu, která uzavře s obchodníkem smlouvu s dvojím účelem, za spotřebitele pro účely dané právní úpravy, používá kritérium, které lze nazvat „kritérium okrajovosti“.

51. Směrnice 93/13 výslovně neupravuje pojem „spotřebitel“ v případě smluv s dvojím účelem.

52. Bod 17 odůvodnění směrnice 2011/83 však uvádí, že je-li „[...] v případě smluv majících dvojí účel smlouva uzavřena za účelem částečně spadajícím do rámce a částečně mimo rámec obchodní činnosti dané osoby a obchodní účel této činnosti je natolik okrajový, že nepřevažuje v celkovém kontextu dotčené transakce, tato osoba by rovněž měla být považována za spotřebitele“.

53. Podobné výrazy jsou použity v bodě 18 odůvodnění směrnice 2013/11 a v bodě 13 odůvodnění nařízení č. 524/2013.

54. Toto ustanovení tedy zakotvuje to, co bychom mohli nazvat kritériem „nepřevahy“. Proto by i osoba jednající částečně v rámci své podnikatelské činnosti mohla být kvalifikována jako spotřebitel, pokud by obchodní nebo podnikatelský účel nebyl v celkovém kontextu smlouvy považován za převažující, i když není zanedbatelný.

B. Předběžné otázky

1. První předběžná otázka

55. Podstatou první předběžné otázky předkládajícího soudu je to, za jakých podmínek může být úvěrovaný, který uzavřel smlouvu o úvěru částečně pro obchodní nebo podnikatelské účely a částečně pro soukromé spotřebitelské účely, spolu s jiným úvěrovaným jednajícím výhradně pro soukromé spotřebitelské účely, zahrnut pod pojem „spotřebitel“ podle čl. 2 písm. b) směrnice 93/13 a, v podstatě, zda je v případě smluv s dvojím účelem vhodnější přijmout názor vyjádřený Soudním dvorem v rozsudku Gruber nebo názor, který lze vyvodit z bodů odůvodnění směrnice 2011/83 a následných legislativních opatření( ).

56. Jak bylo uvedeno výše, analýza pramenů a judikatury ukazuje dva různé možné výklady, které lze shrnout jako kritérium „okrajovosti“ a kritérium „nepřevahy“ obchodního nebo podnikatelského účelu nad účelem soukromé spotřeby.

57. Aspekty, jež je třeba prozkoumat, aby bylo možné se přiklonit k jednomu nebo druhému výkladu, se týkají: pokud jde o první položenou otázku, rozdílného účelu pramenů (procesních), na který odkazuje rozsudek Gruber a směrnice 93/13, jakož i následná legislativní opatření( ) v oblasti (hmotněprávní) ochrany spotřebitele, a rozsahu příslušného výkladu; hmotněprávního postavení osob uzavírajících spotřebitelskou smlouvu a skutečných účelů podpisu této smlouvy, aby byl zajištěn užitečný účinek směrnice, která by byla, zejména pokud jde o zneužívající ujednání, vážně narušena příliš restriktivním výkladem; úzké souvislosti cílů směrnice 93/13 s následnými směrnicemi.

58. Pokud jde o rozdílný účel pramenů vyložených v rozsudku Gruber a směrnice 93/13, tato směrnice v podstatě usiluje o obnovení rovnováhy ve smluvním vztahu mezi spotřebitelem a prodávajícím nebo poskytovatelem a symetricky znovu vymezuje jejich vztahy( ).

59. Myšlenka, na níž je založen systém ochrany zavedený směrnicí, totiž spočívá v tom, jak bylo uvedeno, že spotřebitel se nachází v nerovném postavení vůči prodávajícímu nebo poskytovateli z hlediska jak vyjednávací síly, tak úrovně informovanosti, což ho vede k tomu, že přistupuje na podmínky předem vyhotovené prodávajícím nebo poskytovatelem, aniž může ovlivnit jejich obsah( ).

60. Vzhledem k této nerovnosti čl. 6 odst. 1 směrnice 93/13 stanoví, že zneužívající ujednání nejsou pro spotřebitele závazná. Jedná se o kogentní ustanovení( ), které směřuje k nahrazení formální rovnováhy, již smlouva nastoluje mezi právy a povinnostmi smluvních stran, rovnováhou skutečnou, která může obnovit rovnost mezi těmito smluvními stranami( ). Soudní dvůr opakovaně rozhodl, že čl. 6 odst. 1 směrnice musí být považován za normu rovnocennou vnitrostátním pravidlům, jež mají uvnitř vnitrostátního právního řádu status kogentních norem( ). Kromě toho je třeba vzít v úvahu, že tato kvalifikace, jak připomněla Komise ve svém vyjádření( ), se vztahuje na všechna ustanovení směrnice, která jsou nezbytná pro dosažení cíle sledovaného článkem 6( ).

61. Kogentní povaha ustanovení obsažených ve směrnici 93/13 a s nimi spojené zvláštní požadavky na ochranu spotřebitele tedy vedou k upřednostnění širokého výkladu pojmu „spotřebitel“, aby byl zajištěn užitečný účinek směrnice.

62. Ustanovení článku 14 Bruselské úmluvy a v současnosti ustanovení nařízení č. 44/2001( ), jakož i nařízení č. 1215/12( ), mají naopak za cíl chránit spotřebitele z procesního hlediska tím, že stanoví výjimku z obecného pravidla o příslušnosti soudu žalovaného, podle něhož jsou osoby s bydlištěm v členském státě žalovány u soudu tohoto členského státu. Nezavedly obecnou ochranu spotřebitele, ale pouze vymezily případy spotřebitelských smluv, které podléhají zvláštní ochraně podle pravidel o příslušnosti. Soudní dvůr totiž v rozsudku Gruber zdůraznil, že „vyloučení existence více soudů příslušných pro tentýž právní vztah představuje jeden ze základních cílů Bruselské úmluvy“( ).

63. Rozsudek Gruber se tedy týkal výkladu pravidel o příslušnosti ve spotřebitelských smlouvách, která zavádějí výjimku z obecného pravidla, že příslušné jsou soudy státu, kde má žalovaný bydliště. Nacházíme se tedy v jiné rovině než v oblasti hmotněprávní ochrany spotřebitele; oblast, ve které se rozsudek Gruber pohybuje, je oblast procesního práva. A jak správně uvedla Komise( ), restriktivní výklad pojmu „spotřebitel“, který navrhuje, byl zapříčiněn skutečností, že toto ustanovení se v zásadě odchyluje od pravidla o příslušnosti( ). Vzhledem k tomu, že se jedná o výjimku, lze ji vykládat pouze restriktivně( ).

64. Účel, který je základem pravidel dotčených právních úprav, totiž zahrnuje vedle ochrany slabší strany i další hlediska, aby se ochrana spotřebitele sladila s dalšími potřebami, které si rovněž zaslouží ochranu: předvídatelnost řešení a právní jistota( ), aby se zabránilo libovůli stran při volbě soudu, jež by byla na újmu jistotě v mezinárodním obchodě( ). V systematice nařízení č. 1215/12 totiž k odůvodnění odchylky od obecných pravidel o příslušnosti nestačí nerovnováha vyjednávací síly ve vztahu mezi obchodníkem a spotřebitelem; je také nutné, aby spotřebitel uzavřel konkrétní typy smluv.

65. Z kogentní povahy ustanovení obsažených ve směrnici 93/13 a z toho vyplývající potřeby zvláštní ochrany spotřebitele při existenci zneužívajících ujednání vyplývá, že je třeba pečlivě zkoumat hmotněprávní postavení osob uzavírajících spotřebitelskou smlouvu a skutečný účel jejího podpisu.

66. Aby nebyl zmařen užitečný účinek směrnice, je třeba přijmout co nejširší výklad pojmu „spotřebitel“ v případě smluv s dvojím účelem, aby se zabránilo tomu, že prodávající nebo poskytovatel snadno obejde uplatňování kogentních ustanovení o zneužívajících ujednání tím, že je uloží na základě pouhé současné existence čistě obchodních nebo podnikatelských účelů v žádosti o financování( ).

67. Projednávaná věc je ostatně pro takové riziko příznačná: podle spisu byl zcela převažujícím (ne-li výlučným) účelem žadatelů o úvěr nákup rodinné nemovitosti, pouze jeden ze dvou žadatelů vykonával podnikatelskou činnost, banka podmínila poskytnutí úvěru z výše uvedených osobních důvodů úhradou předchozího dluhu podnikatelské povahy jednoho ze žadatelů; částka na úhradu podnikatelského dluhu činila přibližně jednu třetinu celkové výše úvěru.

68. Jak uvedla polská vláda, „směrnice 93/13/EHS byla přijata právě za účelem chránit spotřebitele před tímto typem jednání, tedy ukládáním podmínek, které nemohou ovlivnit a proto porušují jejich práva a zájmy“. Spotřebitel tedy nemůže být zbaven ochrany podle směrnice 93/13/EHS jen proto, že mu prodávající nebo poskytovatel ve smlouvě uzavřené pro jiné než obchodní účely uložil ujednání týkající se jeho obchodní činnosti“( ).

69. Konečně, v tomto ohledu, jak zdůrazňují žalobci v původním řízení( ), by přijetí výkladu uvedeného Soudním dvorem ve věci Gruber znamenalo, že údajný spotřebitel by měl před soudem povinnost prokázat skutečnosti, které zakládají jeho nárok( ), na rozdíl od systému směrnice 93/13, v němž posouzení spotřebitelského postavení osoby dovolávající se ochrany proti zneužívajícím ujednáním provádí vnitrostátní soud i bez návrhu( ).

70. Při analýze cílů právní úpravy obsažené ve směrnici 93/13 si nelze nevšimnout jejich úzkého spojení s cíli následujících směrnic( ), což podporuje jednotný a široký výklad pojmu „spotřebitel“.

71. Směrnice 2011/83 o ochraně v oblasti smluv uzavřených s obchodníky totiž sleduje stejný cíl jako směrnice 93/13( ) a pojem „spotřebitel“ v článku 2 směrnice 2011/83 je v obou pramenech téměř totožný. Stejné úvahy týkající se pojmu „spotřebitel“ pak platí s odkazem na směrnici 2013/11 a nařízení č. 524/2013.

72. Souvislost výše uvedených právních předpisů se směrnicí 93/13 je ještě patrnější z důvodu skutečnosti, že směrnice 2011/83 změnila směrnici 93/13 a vložila do ní článek 8a. Nikoli překvapivě lze obě běžně uplatnit současně na stejnou smlouvu( ). Souvislost mezi oběma směrnicemi nedávno zdůraznil unijní normotvůrce schválením směrnice 2019/2161( ), která mění směrnici 93/13 a směrnici 2011/83 pokud jde o lepší vymáhání a modernizaci právních předpisů na ochranu spotřebitele.

73. Souhlasím tedy s tím, co uvedla Komise, tedy že „systematický výklad pojmu ‚spotřebitel‘ svědčí ve prospěch horizontálního pojetí tohoto pojmu podle směrnice 93/13/EHS a dalších nástrojů unijního spotřebitelského práva, zejména směrnice 2011/83/EU, směrnice 2013/11/EU a nařízení č. 524/2013. Vysvětlení obsažená v bodech odůvodnění těchto aktů by měla být použita na základě směrnice 93/13/EHS, neboť tyto akty jsou funkčně propojeny s uvedenou směrnicí a byly přijaty s cílem chránit spotřebitele jako slabší stranu smlouvy s prodávajícím“( ).

74. To, co bylo dosud uvedeno ohledně vztahu mezi směrnicí 93/13 a směrnicí 2011/83 (a následnými akty), umožňuje podle mého názoru překonat úvahy žalovaného proti širokému výkladu pojmu „spotřebitel“, který se shoduje s výkladem obsaženým v bodech odůvodnění směrnice 2011/83 a následných aktů. Zaměřují se zejména na rozdílnou oblast působnosti směrnic 93/13 a 2011/83 a na skutečnost, že vzhledem k tomu, že směrnice 2011/83 byla přijata až poté, co nastal skutkový stav v projednávané věci, se pojem „spotřebitel“ v případě smlouvy s dvojím účelem obsažený v této směrnici na projednávanou věc nevztahuje.

75. Pokud jde o rozdílnou oblast působnosti směrnic, k výše uvedeným argumentům pouze uvádím, že definice smluv s dvojím účelem se nenachází v podrobných pravidlech, ale v bodech odůvodnění, jejichž hodnota je známa jako návrh výkladových vodítek, aniž by měly závazný účinek.

76. Pokud jde o úvahy týkající se rozhodného práva ratione temporis, nejedná se o uplatnění pravidel pozdějších směrnic na již existující situaci, ale pouze o přijetí teleologicky orientovaného výkladu, který byl upřednostňován již v době, kdy platila pouze směrnice 93/13, a jenž byl unijním normotvůrcem výslovně vyjádřen v pozdějších aktech.

77. V tomto ohledu uvádím, s přihlédnutím k úvahám generálního advokáta P. Cruz Villalóna, že z přípravných prací( ) na směrnici 2011/83 vyplývá, že bod 17 odůvodnění představoval kompromis při jednáních mezi unijními orgány o vhodnosti výkladu pojmu „spotřebitel“ ve smlouvách s dvojím účelem v souladu s prahem tzv. kritéria převažujícího účelu( ). Také přípravné práce na směrnici 2011/83 potvrzují, že oblast působnosti bodu 17 odůvodnění nelze považovat za specificky související pouze se směrnicí 2011/83.

78. S ohledem na výše uvedené úvahy se domnívám, že je třeba přijmout výklad, který zohlední užitečný účinek směrnice, systém, do něhož normativní akt spadá, funkci, kterou plní, a tedy zvolit co nejširší výklad pojmu „spotřebitel“, aby bylo možné kvalifikovat osobu, jež uzavírá smlouvu s dvojím účelem, jako je ten obsažený ve výše uvedených bodech odůvodnění směrnice 2011/83, směrnice 2013/11 a nařízení 524/2013.

2. Druhá předběžná otázka

79. Svou druhou předběžnou otázkou předkládající soud( ), pokud jí správně rozumím, protože její formulace není zcela jasná, v podstatě žádá Soudní dvůr, aby upřesnil kritéria, jež mu umožní určit, že podnikatelský účel, pro který jeden z úvěrovaných uzavřel smlouvu o úvěru, nebyl převažující a měl pouze okrajovou povahu. Obě otázky se do jisté míry překrývají, neboť některé prvky, které podporují výše navrhovaný výklad pojmu „spotřebitel“ ve smlouvách s dvojím účelem, zastávají zároveň roli kritérií pro stanovení převahy či nepřevahy osobního účelu nad podnikatelským účelem v žádosti o financování.

80. V každém případě přísluší vnitrostátnímu soudu ověřit, zda konkrétní případ spadá pod výše nastíněný pojem „spotřebitel“, a tomuto soudu přísluší „s ohledem na veškeré důkazy, a zejména ustanovení této smlouvy ověřit, zda lze dlužníka kvalifikovat jako spotřebitele ve smyslu uvedené směrnice“( ).

81. V tomto smyslu je vnitrostátní soud povinen provést kvalitativní a kvantitativní analýzu všech prvků relevantních pro řešení konkrétního případu a musí provést celkové posouzení všech okolností projednávané věci, a zejména povahy zboží nebo služeb, které jsou předmětem posuzované smlouvy, umožňující prokázat, za jakým účelem bylo toto zboží nebo služba pořízena( ).

82. S ohledem na výše uvedené mohou některé konkrétní okolnosti zjištěné v projednávané věci, jak navrhuje vnitrostátní soud, sloužit jako obecná kritéria, na jejichž základě lze určit, zda je v případě smlouvy s dvojím účelem splněn požadavek „nepřevahy“ podnikatelského účelu nad osobním účelem.

83. Okolnost, že ačkoli úvěrovaný jednal v rámci smíšené smlouvy, uzavřel smlouvu o úvěru společně s další osobou, která jednala výhradně za účelem soukromé spotřeby, je relevantní a může rovněž sloužit jako kritérium pro určení „převahy“ podnikatelského účelu v celkovém kontextu smlouvy.

84. Částečný souběh podnikatelského účelu totiž nemůže způsobit, že úvěrovaný, který je „prostým“ spotřebitelem, ztratí své postavení. Z důvodu způsobu, jakým byl akt předem připraven a uzavřen, pak ze spisu vyplývá, že smlouva o úvěru, kterou úvěrovaní uzavřeli, byla neoddělitelná. Nepřiznání postavení spotřebitele jednomu ze dvou žadatelů z důvodu souběžného podnikatelského účelu jednoho z nich by mělo za následek, že by ochrany byl zbaven i úvěrovaný, který je prostý spotřebitel. Úvěrová instituce mohla úvěrovaným nabídnout dvě samostatné nabídky, aby se účely nepřekrývaly.

85. Významná je rovněž okolnost( ), že poskytnutí úvěru bylo žalovanou bankou podmíněno splacením (částí požadované částky) jiného závazku sjednaného v rámci vlastní obchodní činnosti. Existence této okolnosti může hrát roli diskrečního kritéria pro test „nepřevahy“ podnikatelského účelu, protože v konkrétním jednání by byl podnikatelský účel přítomen pouze do té míry, do jaké by byl „uložen“ obchodníkem( ).

86. Důležité je také kvantitativní hledisko, tedy vztah mezi částkou vyplacenou na podnikatelské účely a na účely osobní povahy. V projednávané věci mám za to, že poměr, který byl 1:3, se spolu s ostatními prvky, pokud byly zjištěny, přiklání k „nepřevažujícímu“ podnikatelskému účelu.

3. K omezení časových účinků rozsudku Soudního dvora

87. Konečně žalovaná v původním řízení žádá, aby byly omezeny účinky rozsudku pro případ, že nebude přijat restriktivní výklad pojmu „spotřebitel“ uvedeného v čl. 2 písm. b).

88. Za tímto účelem uvádím, že „okolnosti [mohou] jen zcela výjimečně přimět Soudní dvůr k tomu, aby na základě obecné zásady právní jistoty, která je vlastní unijnímu právnímu řádu, omezil možnost všech zúčastněných osob dovolávat se ustanovení, jehož výklad podal, za účelem zpochybnění právních vztahů založených v dobré víře. Aby bylo možné o takovém omezení rozhodnout, je nezbytné, aby byla splněna dvě podstatná kritéria, a to dobrá víra zúčastněných [osob] a riziko závažných obtíží( )“.

89. Žalovaná v původním řízení však nepředkládá přesné a precizní údaje, které by prokazovaly splnění obou právě uvedených podmínek. Ve skutečnosti pouze obecně odkazuje na okolnosti, jež nejsou schopny podpořit výše uvedené předpoklady.

90. Z tohoto důvodu se domnívám, že by žádost měla být zamítnuta.

IV. Závěry

91. Na základě všech výše uvedených úvah navrhuji, aby Soudní dvůr odpověděl na předběžné otázky Sąd Rejonowy dla Warszawy-Woli w Warszawie (obvodní soud Varšava-Wola ve Varšavě, Polsko) následovně:

„Článek 2 písm. b) směrnice Rady 93/13/EHS ze dne 5. dubna 1993 o zneužívajících ujednáních ve spotřebitelských smlouvách, jakož i její body odůvodnění

musí být vykládány v tom smyslu, že:

nebrání tomu, aby se definice ‚spotřebitele‘ vztahovala na osobu vykonávající podnikatelskou činnost, která uzavřela společně s úvěrovaným, jenž takovou činnost nevykonává, smlouvu o úvěru indexovaném na cizí měnu, jehož účel zčásti souvisel s podnikatelskou činností jednoho z úvěrovaných a zčásti s touto činností nesouvisel, a to nejen za situace, kdy je podnikatelský účel natolik okrajový, že má v celkovém kontextu dané smlouvy zanedbatelnou úlohu. S přihlédnutím k výkladovým kritériím uvedeným v bodě 17 odůvodnění směrnice 2011/83/EU totiž v případě smluv s dvojím účelem stačí, že obchodní účel je natolik okrajový, že v celkovém kontextu smlouvy nepřevažuje.

Článek 2 písm. b) směrnice Rady 93/13/EHS ze dne 5. dubna 1993 o zneužívajících ujednáních ve spotřebitelských smlouvách, jakož i její body odůvodnění

musí být vykládány v tom smyslu, že:

o otázce, zda v celkovém kontextu smlouvy převažuje obchodní nebo podnikatelský účel, musí rozhodnout vnitrostátní soud, který musí celkově posoudit všechny okolnosti věci. Za tímto účelem může vnitrostátní soud, v případě žádosti o úvěr u úvěrové instituce, zohlednit jako kritéria pro své posouzení: poměr mezi částkou poskytnutou pro podnikatelské účely a částkou poskytnutou pro osobní účely; skutečnost, že o úvěr požádala společně osoba, která nevykonává žádnou podnikatelskou nebo obchodní činnost a není spojena s obchodní činností druhého žadatele; skutečnost, zda je poskytnutí úvěru pro soukromé účely případně podmíněno současným splacením úvěru sjednaného pro obchodní nebo podnikatelské účely jedním ze dvou žadatelů.“