ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
6

Příloha prováděcího nařízení Komise (EU) č. 301/2012 ze dne 2. dubna 2012 o zařazení určitého zboží do kombinované nomenklatury přijatého na základě čl. 9 odst. 1 písm. a) nařízení č. 2658/87 zařazuje do KN zboží popsané v prvním sloupci 1 tabulky, která je v ní obsažena, do kódu uvedeného ve vztahu k tomuto zboží ve druhém sloupci 2 této tabulky. Pokud jde o podpoložku 8703 21 10, uvedená tabulka stanoví: Nové tříkolové motorové vozidlo s pohonem zadního kola pro dopravu osob s vratným zážehovým spalovacím pístovým motorem s vnitřním spalováním s obsahem válce 998 cm3. Vzdálenost mezi předními koly je přibližně 130 cm. Vozidlo nemá diferenciál. Vozidlo je vybaveno systémem řízení stejného typu, jaký se používá v osobních automobilech. Řídí se pomocí řídítek se dvěma rukojeťmi, na kterých jsou umístěny ovládací prvky. Vozidlo má pět rychlostí vpřed a zpátečku. 8703 21 10 Zařazení se zakládá na všeobecných pravidlech 1 a 6 pro výklad kombinované nomenklatury a na znění kódů KN 8703, 8703 21 a 8703 21 10. Tříkolová vozidla jsou zařazena do čísla 8711 za předpokladu, že nemají charakter motorových vozidel čísla 8703 (viz rovněž vysvětlivky k HS k číslu 8711, pátý odstavec). Číslo 8703 zahrnuje lehká tříkolová vozidla jednodušší konstrukce, např. vozidla vybavená motocyklovým motorem a koly, která vzhledem ke své mechanické konstrukci mají vlastnosti konvenčních osobních automobilů, tj. systém řízení stejného typu, jaký se používá v osobních automobilech (viz rovněž vysvětlivky k HS k číslu 8703, druhý odstavec). Vzhledem k tomu, že vozidlo je vybaveno systémem řízení stejného typu, jaký se používá v osobních automobilech, což je vlastnost, na kterou se vztahuje číslo 8703, je zařazení do čísla 8711 vyloučeno. Vozidlo je tedy třeba zařadit jako nové motorové vozidlo konstruované především pro přepravu osob do kódu KN 8703 21 10.
31

Definice osoby povinné k dani uvedená v článku 9 odst. 1 směrnice o DPH se však týká výlučně osoby, která na jakémkoli místě vykonává samostatně ekonomickou činnost, a to bez ohledu na účel nebo výsledky této činnosti, aniž toto postavení podřizuje tomu, zda tato osoba má identifikační číslo pro účely DPH (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 27. září 2012, VSTR, C‑587/10, EU:C:2012:592, bod 49 a citovaná judikatura), případně specifickým k provádění plnění uvnitř Společenství, nebo že je uvedená osoba zapsána v systému VIES. Kromě toho z judikatury Soudního dvora vyplývá, že osoba povinná k dani jedná v tomto postavení, pokud uskutečňuje plnění v rámci své zdanitelné činnosti (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 27. září 2012, VSTR, C‑587/10, EU:C:2012:592, bod 49 a citovaná judikatura).
3

Body 9, 27, 31 a 32 odůvodnění nařízení č. 4/2009 uvádějí: „(9) Oprávněný z výživného by měl mít možnost snadno dosáhnout v jednom členském státě rozhodnutí, které bude automaticky vykonatelné v jiném členském státě bez dalších formalit. […] (27) Rovněž je vhodné co nejvíce omezit formality týkající se výkonu, které mohou zvýšit náklady oprávněného z výživného. […] […] (31) Pro zjednodušení přeshraničního vymáhání pohledávek výživného je třeba zavést režim spolupráce mezi ústředními orgány určenými členskými státy. Tyto orgány by měly poskytovat pomoc oprávněným z výživného a povinným k výživnému při uplatňování jejich práv v jiném členském státě podáváním návrhů na uznání, prohlášení vykonatelnosti a výkon již vydaných rozhodnutí, o změnu těchto rozhodnutí nebo o obdržení rozhodnutí. Měly by si vyměňovat informace za účelem zjištění místa, kde se zdržují povinní a oprávnění, a za účelem zjištění jejich příjmů a majetku, pokud je to potřeba. […] (32) […] Kritérium pro určení práva osoby žádat o pomoc ústřední orgán by mělo být méně přísné než hraniční určovatel ‚místo obvyklého pobytu‘ užívaný na jiném místě v tomto nařízení. Nicméně kritérium ‚místa pobytu‘ by mělo vyloučit pouhou přítomnost.“
33

Je nesporné, že vzhledem k obecné povaze požadavků, které stanoví, není takové ustanovení, jako je ustanovení, o které se jedná ve věci v původním řízení, „jiným požadavkem“ ve smyslu čl. 1 bodu 4 směrnice 98/34 (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 9. června 2011, Intercommunale Intermosane a Fédération de l’industrie et du gaz, C‑361/10, EU:C:2011:382, bod 21). Kromě toho toto ustanovení neobsahuje zákazy, které by mohly způsobit, že by ustanovení spadalo do kategorie zákazů uvedených v čl. 1 bodu 11 uvedené směrnice.
29

Zadruhé nelze mít za to, že by poplatková povinnost výrobců a dovozců prázdných nosičů a záznamových a rozmnožovacích zařízení plynula z poskytnutí určité služby, jejíž by byla přímou protihodnotou.
76

Tribunál nakonec v bodech 99 až 102 napadeného rozsudku vyložil územní působnost dohody o liberalizaci a uvedl následující: „99 Podle […] článku [31 Vídeňské úmluvy] je nutno zohlednit zejména kontext, do něhož je zasazena taková mezinárodní smlouva, jakou je [dohoda o liberalizaci]. Tento kontext zahrnuje všechny okolnosti uvedené v bodech 77 až 87 výše a ty svědčí o tom, že si byly unijní orgány vědomy toho, že marocké orgány uplatňují ustanovení [dohody o přidružení] rovněž na část Západní Sahary kontrolovanou Marockým královstvím a s takovým uplatněním dohody nevyjádřily nesouhlas. Komise naopak do určité míry při tomto provádění dohody s marockými orgány spolupracovala a uznala jeho výsledky tím, že zahrnula podniky usazené v Západní Sahaře mezi podniky zapsané na seznamu uvedeném v bodě 74 výše. 100 Dále je třeba připomenout, že existuje rozdíl mezi tím, jaký postoj k mezinárodnímu statusu Západní Sahary zaujímá Unie a jaký postoj k němu má Marocké království. Jestliže pozici Unie dostatečně a správně shrnuje Rada a Komise (viz body 74 a 75 výše), není sporu o tom, že Marocké království má zcela odlišné pojetí věci. Podle něho tvoří Západní Sahara nedílnou součást jeho území. 101 Odkaz na území Marockého království uvedený v článku 94 [dohody o přidružení] tak mohou marocké orgány chápat jako území zahrnující Západní Saharu nebo přinejmenším jeho podstatnou část kontrolovanou Marockým královstvím. Třebaže si byly unijní orgány – jak bylo zmíněno – tohoto pojetí zastávaného Marockým královstvím vědomy, neobsahuje [dohoda o přidružení] žádné výkladové nebo jiné ustanovení, které by Západní Saharu z její působnosti vylučovalo. 102 Také je nutno vzít v úvahu skutečnost, že [dohoda o liberalizaci] byla uzavřena dvanáct let poté, co byla schválena [dohoda o přidružení], přičemž uvedená dohoda o přidružení byla po celé toto období prováděna. Pokud by unijní orgány chtěly použití [dohody o přidružení] ve znění [sporného] rozhodnutí na Západní Saharu zamezit, mohly trvat na tom, aby text [dohody o liberalizaci] obsahoval ustanovení, které by takové použití vylučovalo. Jejich opominutí v tomto ohledu svědčí o tom, že akceptují, přinejmenším implicitně, výklad [dohody o přidružení] a [dohody o liberalizaci], podle kterého se tyto dohody použijí i na část Západní Sahary kontrolovanou Marockým královstvím.“
15

V případě, že by uvedené pojmy byly považovány za autonomní pojmy unijního práva, má předkládající soud za to, že znamenají, že evropský zatýkací rozkaz vystavuje orgán, který má postavení a pravomoci, které mu umožňují nabídnout dostačující soudní ochranu ve stadiu vystavení evropského zatýkacího rozkazu. S ohledem na zásadu vzájemného uznávání, na které je založeno rámcové rozhodnutí, má předkládající soud za to, že uvedeným orgánem musí být soud nebo státní zástupce, a tudíž je vyloučeno, aby evropský zatýkací rozkaz byl vystaven policejním orgánem.
14

V případě, že by uvedené pojmy spadaly do vnitrostátního práva členských států, má předkládající soud za to, že zejména s ohledem na body 5, 6 a 9 odůvodnění rámcového rozhodnutí by bylo možné pochybovat o tom, zda je v souladu s rámcovým rozhodnutím volba Litevské republiky určit ministerstvo spravedlnosti jako „vystavující justiční orgán“ ve smyslu čl. 6 odst. 1 uvedeného rozhodnutí, neboť taková volba porušuje cíl rámcového rozhodnutí týkající se „depolitizace“ předávacích postupů.
19

Varchoven kasacionen sad (nejvyšší kasační soud) ve svém stanovisku rovněž uvedl, že řešení spočívající v přenesení pravomoci rozhodnout o důvodech držení ve vazbě na kolegium soudu prvního stupně, jež je odlišné od kolegia, které rozhodovalo o vzetí do vazby, nebo na jiný soud, naráží na překážky právní i praktické povahy. Tento soud měl dále za to, že skutečnost, že by se soud pověřený příslušnou věcí v průběhu soudní fáze vyslovil rovněž k existenci důvodného podezření, že obviněný spáchal trestný čin, ze kterého je obviněn, by mohla odporovat požadavku nestrannosti soudu zakotvenému v čl. 6 odst. 1 EÚLP.
15

V období od 19. června 2014 do 14. května 2015 byl JZ, propuštěný na základě peněžité záruky ve výši 2000 liber (GBP), povinen setrvávat na adrese, kterou uvedl, v době od 22 hodin do 7 hodin následujícího dne, přičemž tato povinnost byla spojena s elektronickým sledováním. Kromě toho byl JZ povinen hlásit se na policejním komisařství, nejprve každý den v týdnu, po uplynutí tří měsíců pak třikrát týdně, a to v době od 10 do 12 hodin, bylo mu zakázáno žádat o vydání dokladů, které by mu umožnily vycestovat do zahraničí, a byla mu uložena povinnost udržovat svůj mobilní telefon v provozu a s nabitou baterií. Tato opatření byla uplatňována až do 14. května 2015, kdy byl předán polským orgánům.
3

Body 2 a 4 až 6 odůvodnění nařízení č. 1889/2005 znějí následovně: „(2) Zavádění výnosů z nedovolené činnosti do finančního systému a jejich investování v návaznosti na praní peněz poškozuje zdravý a udržitelný hospodářský rozvoj. Směrnicí Rady 91/308/EHS ze dne 10. června 1991 o předcházení zneužití finančního systému k praní peněz [(Úř. věst. 1991, L 166, s. 77; Zvl. vyd. 09/01, s. 153)] byl proto za účelem předcházení praní peněz zaveden na úrovni Společenství mechanismus pro sledování transakcí prováděných prostřednictvím úvěrových a finančních institucí, jakož i prostřednictvím některých profesí. Protože existuje riziko, že používání tohoto mechanismu povede ke zvýšenému pohybu peněžní hotovosti pro nedovolené účely, měla by být směrnice [91/308] doplněna o kontrolní systém pro peněžní hotovost vstupující do Společenství nebo je opouštějící. […] (4) Měly by se rovněž vzít v úvahu doplňující činnosti na jiných mezinárodních fórech, zejména činnost Finančního akčního výboru proti praní peněz (FATF), zřízeného v roce 1989 vrcholnou schůzkou sedmi nejvyspělejších zemí (G-7) v Paříži. Ve zvláštním doporučení IX ze dne 22. října 2004 vyzývá FATF vlády, aby přijaly opatření k odhalování fyzického pohybu peněžní hotovosti, včetně ohlašovacího systému nebo jiné oznamovací povinnosti. (5) Peněžní hotovost, kterou má u sebe fyzická osoba vstupující do Společenství nebo je opouštějící, by proto měla podléhat zásadě povinného ohlašování. Tato zásada by umožnila celním orgánům shromažďovat informace o takových pohybech peněžní hotovosti a případně tyto informace předávat jiným orgánům. […] (6) S ohledem na svůj preventivní účel a odstrašující povahu by ohlašovací povinnost měla být plněna při vstupu do Společenství nebo při jeho opuštění. Aby se však akce orgánů mohly zaměřovat na větší pohyby peněžní hotovosti, měly by této povinnosti podléhat jen pohyby ve výši 10000 [eur] nebo více. Je třeba rovněž upřesnit, že ohlašovací povinnost se vztahuje na fyzické osoby, které peněžní hotovost převážejí, a to bez ohledu na to, zda je daná osoba jejím vlastníkem.“
4

Článek 6 odst. 3 a 4 směrnice o stanovištích stanoví: „3. Jakýkoli plán nebo projekt, který s určitou lokalitou přímo nesouvisí nebo není pro péči o ni nezbytný, avšak bude mít pravděpodobně na tuto lokalitu významný vliv, a to buď samostatně, nebo v kombinaci s jinými plány nebo projekty, podléhá odpovídajícímu posouzení jeho důsledků pro lokalitu z hlediska cílů její ochrany. S přihlédnutím k výsledkům uvedeného hodnocení důsledků pro lokalitu a s výhradou odstavce 4 schválí příslušné orgány příslušného státu tento plán nebo projekt teprve poté, co se ujistí, že nebude mít nepříznivý účinek na celistvost příslušné lokality, a co si v případě potřeby opatří stanovisko široké veřejnosti. 4. Pokud navzdory negativnímu výsledku posouzení důsledků pro lokalitu musí být určitý plán nebo projekt z naléhavých důvodů převažujícího veřejného zájmu, včetně důvodů sociálního a ekonomického charakteru, přesto uskutečněn a není-li k dispozici žádné alternativní řešení, zajistí členský stát veškerá kompenzační opatření nezbytná pro zajištění ochrany celkové soudržnosti sítě NATURA 2000. O přijatých kompenzačních opatřeních uvědomí Komisi. Jestliže se na dotyčné lokalitě vyskytují prioritní typy přírodních stanovišť a/nebo prioritní druhy, pak mohou být uplatněny pouze důvody související s ochranou lidského zdraví a veřejné bezpečnosti s nesporně příznivými důsledky mimořádného významu pro životní prostředí nebo jiné naléhavé důvody převažujícího veřejného zájmu podle stanoviska Komise.“
21

Tento soud se domnívá, že aby bylo zajištěno dodržování zásady rovnosti, měla by žalobkyně v původním řízení zavést systém sběru, který by umožňoval fakturovat pouze odpady skutečně vyprodukované uživateli. Předkládající soud má dále za to, že uživatelům by měly být dány k dispozici zvláštní kontejnery pro sběr odpadů, které podléhají zvláštnímu sběru (papír, plasty, smíšený odpad). Předkládající soud doplňuje, že uživatelé by neměli být nuceni platit za odstraňování odpadů recyklací. Klade si tedy otázku, zda jsou uživatelé povinni platit všechny položky uvedené na fakturách vystavených za nakládání s komunálními odpady.
5

Článek 7 uvedené směrnice stanoví: „1. Obchodní praktika je považována za klamavou, pokud ve svých věcných souvislostech a s přihlédnutím ke všem jejím rysům, okolnostem a omezením sdělovacího prostředku opomene uvést závažné informace, které v dané souvislosti průměrný spotřebitel potřebuje pro rozhodnutí o obchodní transakci, čímž způsobí nebo může způsobit, že průměrný spotřebitel učiní rozhodnutí o obchodní transakci, které by jinak neučinil. 2. Za klamavé opomenutí je také považováno, pokud obchodník závažné informace uvedené v odstavci 1 zatají nebo poskytne nejasným, nesrozumitelným nebo dvojznačným způsobem nebo v nevhodný čas vzhledem k okolnostem popsaným v uvedeném odstavci anebo neuvede obchodní záměr obchodní praktiky, není-li patrný ze souvislosti a pokud to v obou případech vede nebo může vést k rozhodnutí spotřebitele o obchodní transakci, které by jinak neučinil. 3. Pokud sdělovací prostředek, jímž se obchodní praktika šíří, klade omezení na prostor a čas, je třeba při rozhodování o tom, zda došlo k opomenutí informací, vzít v úvahu tato omezení i veškerá opatření, která obchodník přijal k zajištění přístupu spotřebitelů k informacím jinými prostředky. 4. V případě výzvy ke koupi se za závažné považují tyto informace, nejsou-li patrné ze souvislosti: a) hlavní znaky produktu v rozsahu odpovídajícím danému sdělovacímu prostředku a produktu; b) adresa a totožnost obchodníka, například jeho obchodní firma, a případně adresa a totožnost obchodníka, jehož jménem jedná; c) cena včetně daní, nebo pokud z povahy produktu vyplývá, že cenu nelze rozumně stanovit předem, způsob jejího výpočtu, a případně i veškeré další poplatky za dopravu, dodání nebo poštovné, nebo pokud tyto poplatky nelze rozumně stanovit předem, skutečnost, že k ceně mohou být účtovány takové další poplatky; d) ujednání o platebních podmínkách, dodání, plnění a vyřizování reklamací a stížností, pokud se odchylují od požadavků náležité profesionální péče; e) u produktů a obchodních transakcí, u kterých existuje právo na odstoupení nebo zrušení, existence takového práva. 5. Požadavky na informace stanovené právními předpisy Společenství v souvislosti s obchodní komunikací, včetně reklamy a uvádění na trh, jejichž demonstrativní výčet je uveden v příloze II, jsou považovány za podstatné.“
23

Předkládající soud uvádí, že alternativa k této možnosti zvolit si zmocněnce za okolností, kdy bydliště obviněného není známo, která by tedy spočívala ve vykonání zatýkacího rozkazu vydaného proti obviněnému a jeho vzetí do vazby tak, aby mu bylo možné doručit trestní příkaz, by byla závažnější, než je navrhovaný výklad vnitrostátního práva. Předkládající soud má rovněž za to, že tento výklad dodržuje zásadu spravedlivého procesu vzhledem k tomu, že obviněný zná jméno a adresu zmocněnce, byl informován o jeho úloze a může se u něj informovat o trestním příkazu vydaném proti němu.
28

Právo na to, aby clo nebylo vybráno poté, co bylo zboží propuštěno, tedy zakládají pouze chyby přičitatelné aktivnímu jednání příslušných orgánů (viz rozsudky ze dne 18. října 2007, Agrover, C‑173/06, EU:C:2007:612, bod 31, a ze dne 15. prosince 2011, Afasia Knits Deutschland, C‑409/10, EU:C:2011:843, bod 54).
40

Uvedená možnost, upravená zákonem, může přitahovat hospodářské subjekty, které ji chtějí využít, a vést k trvalému a souběžnému používání několika společných antén. V celém tuzemsku by to tedy mohlo vyvolat situaci, kdy by měl k takto šířenému vysílání souběžně přístup velký počet předplatitelů.
23

Opačný výklad, který zastávají žalovaní v původním řízení, by ostatně ze své povahy ohrožoval užitečný účinek článku 58 SFEU, jenž v souladu s článkem 91 SFEU předpokládá, že k uplatnění zásad volného pohybu služeb v oblasti dopravy musí dojít prováděním společné dopravní politiky (viz rozsudek ze dne 22. prosince 2010, Yellow Cab Verkehrsbetrieb, C‑338/09, EU:C:2010:814, bod 30), vzhledem k tomu, že čl. 96 odst. 1 SFEU by tak vedl k přímému zákazu řady opatření, která lze kvalifikovat jako omezení volného pohybu služeb v oblasti dopravy, aniž by takové pravidlo bylo přijato unijním zákonodárcem.
„1)

Zahrnuje důkazní povinnost, kterou má podle článku 13 nařízení 1346/2000 osoba, která měla prospěch z úkonu poškozujícího všechny věřitele, a to v souvislosti s návrhem na zamítnutí odpůrčí žaloby proti tomuto úkonu podle ustanovení lex fori concursus, povinnost vznést v zákonné lhůtě podle podmínek procesního práva místa řízení procesní námitku v užším slova smyslu s poukazem na ustanovení nařízení o osvobození a prokázáním splnění obou podmínek vyžadovaných v témže ustanovení? Nebo lze článek 13 nařízení 1346/2000 použít v případě, kdy se dotčený účastník domáhá jeho použití v průběhu řízení, a to i po uplynutí lhůty k podání procesních námitek podle procesního práva místa soudu, nebo i ex officio, za podmínky, že dotčený účastník poskytl důkaz, že poškozující úkon podléhá lex causae jiného členského státu, jehož právo neumožňuje napadnout úkon v konkrétním případě žádným prostředkem?
19

Verze čl. 3 odst. 2 prvního pododstavce směrnice 2008/69 v německém jazyce („die sämtlich bis spätestens 31. Dezember 2008 in Anhang I der Richtlinie 91/414/EWG aufgeführt waren“), anglickém jazyce („all of which were listed in Annex I to Directive 91/414/EEC by 31 December 2008 at the latest“) a francouzském jazyce („toutes inscrites à l’annexe I směrnice 91/414/CEE au plus tard le 31. décembre 2008“) naopak vedou k výkladu, podle něhož se datum 31. prosince 2008 vztahuje k zařazení účinných látek obsažených v povoleném přípravku na ochranu rostlin, který má být předmětem nového zhodnocení členskými státy podle ustanovení uvedeného čl. 3 odst. 2. Tak je tomu také zejména v případě jazykových verzí tohoto ustanovení v řečtině, italštině a nizozemštině.
4

V bodě 12 odůvodnění směrnice 2011/7 se uvádí: „Opožděná platba představuje porušení smlouvy, které je v mnoha členských státech pro dlužníky finančně přitažlivé vzhledem k nízkým nebo žádným úrokům z prodlení nebo pomalému řízení k dosažení nápravy. Je nezbytné změnit tento trend a od opožděných plateb odrazovat, a proto je nezbytná rozhodná změna ve prospěch kultury včasné platby včetně ustanovení, že vyloučení nároku na účtování úroků by mělo být vždy považováno za hrubě nespravedlivou smluvní podmínku nebo praxi. Součástí této změny by mělo být rovněž zavedení konkrétních ustanovení o lhůtách splatnosti a o náhradách věřitelům za vzniklé náklady a mimo jiné ustanovení o tom, že vyloučení nároku na náhradu nákladů spojených s vymáháním by mělo být považováno za hrubě nespravedlivé, neprokáže-li se něco jiného.“
23

Zamítnutí prvního důvodu kasačního opravného prostředku by kromě toho podle navrhovatelky znamenalo, že nesprávné právní posouzení, kterého se Tribunál dopustil, založilo překážku věci rozsouzené, což by mělo přímý vliv na její žalobu ve věci T‑352/15. V této věci totiž navrhovatelka v rámci prvního žalobního důvodu zpochybnila možnost, že rozhodnutí ze dne 25. března 2015 mohlo legálně nahradit rozhodnutí ze dne 12. června 2014. Potvrzení napadeného usnesení by tedy znamenalo automatické zamítnutí prvního žalobního důvodu směřujícího ke zrušení ve věci T‑352/15.
20

Článek 61 první pododstavec uvedené směrnice stanoví: „Odchylně od článku 60, je-li zboží, které se nenachází ve volném oběhu, propuštěno při vstupu do Společenství do některého z režimů nebo dostane-li se do některé ze situací uvedených v článku 156 nebo je-li propuštěno do režimu dočasného použití s úplným osvobozením od daní při dovozu anebo do režimu vnějšího tranzitu, je místem dovozu členský stát, na jehož území se na toto zboží tyto režimy nebo situace přestanou vztahovat.“
26

Takové platební úlevy představují státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU, pokud by podnik, který je jejím příjemcem, vzhledem k významu hospodářské výhody, která tím byla poskytnuta, zjevně nezískal srovnatelné úlevy od soukromého věřitele nacházejícího se v situaci, která se co možná nejvíce podobá situaci veřejnoprávního věřitele usilujícího o to, aby mu byly zaplaceny částky, které mu dluží dlužník ve finančních obtížích (rozsudek ze dne 24. ledna 2013, Frucona Košice v. Komise, C‑73/11 P, EU:C:2013:32, bod 72).
31

Z ustálené judikatury Soudního dvora kromě toho vyplývá, že vnitrostátní opatření, která mohou bránit využití základních svobod zaručených Smlouvou o FEU nebo jej činit méně přitažlivým, mohou být nicméně přípustná za podmínky, že jsou odůvodněna naléhavými důvody obecného zájmu, jsou způsobilá zaručit uskutečnění jimi sledovaného cíle a nepřekračují meze toho, co je k jeho dosažení nezbytné (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 5. prosince 2006, Cipolla a další, C‑94/04 a C‑202/04, EU:C:2006:758, bod 61, jakož i ze dne 11. prosince 2014, Komise v. Španělsko, C‑678/11, EU:C:2014:2434, bod 42), přičemž vnitrostátní právní úprava je způsobilá zaručit uskutečnění sledovaného cíle pouze tehdy, pokud skutečně odpovídá snaze dosáhnout tohoto cíle soudržným a systematickým způsobem (viz rozsudek ze dne 13. února 2014, Sokoll-Seebacher, C‑367/12, EU:C:2014:68, bod 39 a citovaná judikatura).
57

Úzká definice výrazu „důvody na straně zmocnitele“, která se týká pouze právních důvodů, které přímo vedly k ukončení smlouvy, a to bez ohledu na skutkové nebo právní okolnosti vysvětlující toto ukončení, by však nebyla v souladu s uvedenými cíli. Taková úzká definice by totiž neumožnila posoudit, zda zmocnitel ve skutečnosti zapříčinil ukončení smlouvy ani zda je mu třeba přičíst nesplnění této smlouvy. Existovaly by tedy situace, kdy by se zmocnitel mohl vyhnout vyplacení provize, ačkoli by toto ukončení bylo důsledkem jeho vlastního chování.
(9)

Výplata rozděleného zisku stálé provozovně mateřské společnosti a příjem rozděleného zisku touto provozovnou by měly zakládat stejné zacházení, které se používá mezi dceřinou a mateřskou společností. To by mělo zahrnovat i případy, kdy se mateřská a dceřiná společnost nacházejí ve stejném členském státě a stálá provozovna se nachází v jiném členském státě. Naproti tomu se zdá, že případy, kdy se stálá provozovna a dceřiná společnost nacházejí ve stejném členském státě, mohou být řešeny, aniž je dotčeno používání zásad stanovených ve Smlouvě, na základě vnitrostátních právních předpisů příslušného členského státu.“