Pokud je rozhodnutí nebo nařízení, které se bezprostředně a osobně dotýká jednotlivce, v průběhu řízení nahrazeno aktem se stejným předmětem, musí být tento akt považován za novou skutečnost, která umožňuje žalobci upravit svá návrhová žádání a žalobní důvody. Bylo by totiž v rozporu s řádným výkonem spravedlnosti a požadavkem na hospodárnost řízení požadovat po žalobci, aby podal novou žalobu. Mimoto by bylo nespravedlivé, aby dotčený orgán s cílem čelit kritice obsažené v žalobě podané proti aktu k soudu Společenství mohl změnit napadený akt nebo jej nahradit jiným a dovolávat se v průběhu soudního řízení této změny nebo tohoto nahrazení, aby tak druhého účastníka řízení zbavil možnosti rozšířit jeho původní návrhová žádání a žalobní důvody na pozdější akt nebo proti němu předložit doplňující návrhová žádání a žalobní důvody.

Výjimkou z této zásady je to, že akty stižené vadou, jejíž závažnost je tak zjevná, že nemůže být strpěna v právním řádu Společenství, musí být pokládány za akty bez právního účinku, dokonce i dočasného, to znamená, že musí být považovány za právně nicotné. Tato výjimka směřuje k zachování rovnováhy mezi dvěma základními, ale někdy si vzájemně odporujícími požadavky, jež musí právní řád splňovat, a sice mezi stabilitou právních vztahů a dodržováním legality. Závažnost následků, které jsou spojeny se zjištěním nicotnosti aktu orgánů Společenství, předpokládá, že z důvodů právní jistoty je toto zjištění vyhrazeno jen pro skutečně zcela krajní případy.

Nicméně když je akt zrušen pro formální nebo procesní vady, má dotyčný orgán právo znovu přijmout stejný akt, tentokrát při dodržení dotčených formálních a procesních pravidel, a dokonce tomuto aktu přiznat zpětný účinek, pokud je to nezbytné pro uskutečnění sledovaného cíle obecného zájmu a pokud je náležitě respektováno legitimní očekávání dotčených osob. Pokud opatření vyplývající z rozsudku o zrušení v souladu s článkem 233 ES s sebou mohou nést to, že orgán změní nebo případně vezme zpět akty, které po ukončení ústní části řízení zrušily a nahradily zrušené rozhodnutí, dotyčný orgán má právo ponechat v platnosti tyto akty po dobu, která je pro něj nezbytně nutná k přijetí nového aktu v souladu s dotyčnými formálními nebo procesními pravidly.

Aby vyhověl rozsudku o zrušení a aby byl vykonán v celém rozsahu, je orgán, který je autorem aktu, povinen dodržet nejen výrok rozsudku, ale i odůvodnění, které tvoří jeho nezbytnou oporu v tom smyslu, že je nezbytné pro určení přesného smyslu toho, co bylo rozhodnuto ve výroku. Je to totiž toto odůvodnění, které jednak určuje přesné ustanovení považované za protiprávní, a jednak ukazuje přesné důvody protiprávnosti, která je určena ve výroku, které musí dotyčný orgán brát v úvahu při nahrazení zrušeného aktu.

Ani čl. 2 odst. 3 nařízení č. 2580/2001 o zvláštních omezujících opatřeních namířených proti některým osobám a subjektům s cílem bojovat proti terorismu, ani čl. 1 odst. 2, 3 a 6 společného postoje 2001/931 o uplatnění zvláštních opatření k boji proti terorismu nezakazují uložení omezujících opatření namířených proti osobám nebo subjektům, které v minulosti páchaly teroristické činy, bez ohledu na neexistenci důkazů prokazujících, že aktuálně takové činy páchají nebo se na nich podílí, pokud to okolnosti odůvodňují.

V prvé řadě, i když je pravda, že čl. 1 odst. 2 společného postoje používá přítomný čas oznamovacího způsobu („osoby, které páchají […]“) pro definování toho, co je třeba rozumět pod „osobami, skupinami a subjekty, které jsou zapojeny do teroristických činů“, je to ve smyslu gnómickém, vlastním zákonným definicím a vymezením skutkových podstat, a nikoliv jako odkaz na dané časové období. Totéž platí pro příčestí přítomné použité ve francouzské („les personnes […] commettant […]“) a anglické verzi („persons committing […]“) čl. 2 odst. 3 nařízení č. 2580/2001, což potvrzuje použití přítomného oznamovacího způsobu pro obdobnou formulaci použitou v jiných jazykových zněních. Krom toho odst. 4 čl. 1 tohoto společného postoje umožňuje přijetí omezujících opatření zejména proti osobám, které byly odsouzeny za teroristické činy, což obvykle znamená minulou teroristickou činnost, a nikoliv činnost aktivně páchanou v okamžiku, kdy dojde k jejímu zjištění v odsuzujícím rozhodnutí. Konečně odstavec 6 téhož článku stanoví, že jména osob a subjektů na sporném seznamu se budou pravidelně, nejméně však jednou za šest měsíců, prověřovat s cílem zjistit, zda trvají důvody pro jejich uvedení v seznamu. Nemá-li být toto ustanovení zbaveno svého užitečného účinku, je třeba mít za to, že umožňuje ponechat na sporném seznamu osoby nebo subjekty, které nespáchaly žádný nový teroristický čin v průběhu jednoho nebo více šestiměsíčních období před prověřením, pokud toto ponechání na seznamu zůstává odůvodněné s ohledem na všechny relevantní okolnosti.

Zadruhé, nařízení č. 2580/2001 a společný postoj 2001/931, jakož i rezoluce Rady bezpečnosti Organizace spojených národů 1373 (2001), kterou provádějí, mají za cíl bojovat proti hrozbám mezinárodnímu míru a bezpečnosti, které představují teroristické činy. Uskutečnění tohoto cíle, který má základní význam pro mezinárodní společenství, by mohlo být znemožněno, pokud by se opatření ke zmrazení finančních prostředků stanovená těmito akty mohla použít jen na osoby, skupiny a subjekty, které aktuálně páchají teroristické činy nebo které je spáchaly velmi nedávno.

Jelikož tato opatření mají hlavně zabránit spáchání takových aktů nebo jejich opakování, jsou krom toho více založena na hodnocení současné nebo budoucí hrozby než na posouzení chování v minulosti. V tomto ohledu na základě poučení vycházejícího ze zkušenosti nepředstavuje dočasné přerušení aktivit organizace s teroristickou minulostí samo o sobě záruku, že je dotčená organizace v kterémkoliv okamžiku neobnoví, a že není nezbytně třeba věřit údajnému upuštění od násilí vyjádřenému v této souvislosti. Z toho vyplývá, že široká posuzovací pravomoc, kterou Rada disponuje, pokud jde o skutečnosti, které mají být zohledněny za účelem přijetí nebo zachování opatření ke zmrazení finančních prostředků, se vztahuje na hodnocení hrozby, kterou může i nadále představovat organizace, která v minulosti spáchala teroristické činy, bez ohledu na přerušení této teroristické činnosti po více či méně dlouhou dobu, nebo dokonce její zdánlivé ukončení.

(viz body 107–112)