ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
34.

Na rozdíl od Komise se domnívám, že se jedná o rozšíření odpovědi na první otázku, a jak vyplývá z mého stanoviska ve věci A. B., jakož i z rozsudku ve věci A. B. a další, výkonný orgán členského státu se musí zdržet vydání aktu o jmenování do funkce soudce až do doby, než vnitrostátní soud při zohlednění rozsudku Soudního dvora vydaného v řízení o předběžné otázce rozhodne o slučitelnosti vnitrostátního práva s unijním právem, pokud jde o postup pro jmenování členů nové organizační jednotky soudu posledního stupně dotyčného členského státu. V případě, že by tomu tak nebylo, jednalo by se o porušení zásady účinné soudní ochrany, neboť to přinejmenším vyvolává vážné nebezpečí, že budou zřízeny soudní orgány, byť jen dočasně, které neodpovídají unijním normám. Souhlasím s veřejným ochráncem práv, že by se rovněž mohlo jednat o porušení čl. 4 odst. 3 SEU a článku 267 SFEU, neboť prezident republiky by omezil užitečný účinek řízení o předběžné otázce a obcházel by závaznou povahu rozhodnutí Soudního dvora.
92.

Z logiky věci to však neznamená, že by byl soud, který provádí přezkum, vázán tímto jednáním veřejného zadavatele, jehož legalitu posuzuje. Byla-li by soudu upřena pravomoc napravit a případně i zrušit rozhodnutí veřejného zadavatele, znamenalo by to, že akty čistě správní povahy by získaly stejnou sílu jako pravomocná rozhodnutí, což by bylo v rozporu s právem na právní ochranu a se systémem záruk, který zavádí směrnice 89/665.
71.

Vzhledem k citovaným částem této judikatury by bylo možné se domnívat, že cílem judikatury v oblasti potvrzujících aktů je předcházet podávání žádosti o přezkum, které může v praxi vést ke vzniku nové lhůty k podání žaloby ve vztahu k potvrzenému rozhodnutí, které se stalo pravomocným. Tato judikatura by se tedy použila pouze v situacích, kdy původ přijetí pozdějšího aktu tkví v dotyčné osobě, takže jakýkoli pozdější akt přijatý z vlastního podnětu jeho autora by představoval nový akt nahrazující předchozí akt. Riziko vzniku nové lhůty k podání žaloby ohledně takového nového aktu by měl nést jeho autor. Pokud by byla taková úvaha správná, bylo by třeba mít za to, že druhé sporné rozhodnutí nahradilo první sporné rozhodnutí.
37.

Podle obecného pravidla se majetek nebo práva, jejichž držení, přiznání nebo pořízení neodpovídají příjmům nebo kapitálu přiznanému daňovým poplatníkem, považují za neodůvodněné kapitálové zisky a jsou zahrnuty do obecného daňového základu za daňové období, během něhož je daňová správa zjistila. Tyto zisky však nebudou zahrnuty do daňového základu, pokud daňový poplatník prokáže, že nabyl vlastnictví dotčených práv nebo majetku v „období, které již bylo promlčeno“ ( 22 ). Podle mých rešerší podléhá právo správy na doměření daňového dluhu konkrétně čtyřleté promlčecí lhůtě, která začíná plynout ode dne následujícího po skončení zákonné lhůty pro podání dotčeného přiznání ( 23 ). V praxi se tedy podle mého chápání může daňový poplatník vyhnout zahrnutí tohoto majetku do daňového základu čtyři roky poté, co měl tento majetek oznámit v přiznání.
100.

V tomto ohledu připomínám, jak bylo uvedeno v bodě 72 výše, že důkazní břemeno nese výrobce, který si přeje požívat STH, který musí prokázat, že navzdory těmto preferenčním daňovým režimům působil v podmínkách tržního hospodářství. Za tímto účelem společnost Xinyi tvrdila, že tyto režimy měly finanční dopad menší než 1,5 % výrobních nákladů nebo obratu, aniž by však vysvětlila, proč by tyto prvky (tedy výrobní náklady nebo obrat) měly tvořit referenční rámec analýzy, ani proč by posouzení účinků zkreslení způsobeného těmito daňovými režimy mělo být omezeno na období šetření, když časový rozsah daňových výhod omezen není. Společnost Xinyi dále neposkytla žádné informace o dopadu těchto opatření na její celkovou finanční situaci, ani o dopadu těchto daňových výhod na náklady na přístup ke kapitálu. Za těchto podmínek je podle mého názoru třeba zamítnout druhou část prvního žalobního důvodu.
75.

Pokud jde o druhý precedent, tedy zprávu odvolacího orgánu „HP-SSST“, jednalo se o případ, kdy byly v rámci obdobného výrobku, jak jej definovaly čínské orgány odpovědné za antidumpingové šetření, identifikovatelné tři segmenty (třída A, třída B a třída C). V tomto případě se dumpingový dovoz a domácí prodej soustředily na různé segmenty trhu: domácí prodej se soustředil do segmentu souvisejícího s třídou A, ve kterém došlo k zanedbatelnému množství dovozu (rovnajícímu se 1,45 %); naopak dumpingový dovoz se soustředil do segmentů souvisejících s třídami B a C. Kromě toho byly ceny výrobků zařazených do tříd B a C dvakrát, resp. třikrát vyšší než ceny zařazené do třídy A. V této souvislosti čínské orgány stanovily existenci cenového podbízení v segmentech odpovídajících třídám B a C, na které se soustředil dovoz, ale nestanovily žádné cenové podbízení v segmentu týkajícímu se třídy A, na který se soustředila domácí výroba ( 44 ). Tyto orgány tudíž nestanovily cenové podbízení na úrovni obdobného výrobku, ale omezily se na stanovení cenového podbízení pouze u tříd B a C ( 45 ).
65.

Kromě toho by rovněž neměly existovat ani pochybnosti ohledně nezbytnosti žádosti o informace podle článku 17 směrnice 2011/16. Jak uvedla Francie, v době předložení žádosti o informace v Lucembursku zejména dosud neexistoval rejstřík transparentnosti, jehož vytvoření ukládají směrnice 2015/849 ( 21 ) a 2018/843 ( 22 ), takže francouzská daňová správa nebyla schopna sama zjistit skutečné vlastníky. Soudnímu dvoru není známo, zda by podle francouzského daňového práva bylo možné stejně účinné alternativní vymožení daně z dotčeného pozemku, které by případně vedlo k tomu, že by žádost o informace nebyla nezbytná.
30.

Pokud by však bylo společnosti BWF uděleno povolení se zpětným účinkem, a to buď na základě čl. 211 odst. 2 CKU, nebo na základě článku 294 prováděcího nařízení k CKS, použila by se výjimka konečného užití a společnost BFW by mohla žádat o vrácení zaplaceného cla.
62.

Podle mého názoru musí být tato námitka nepřípustnosti zamítnuta. V případě, že by změněná metoda krytí nákladů spotřebitele dostatečně nemotivovala ke snížení spotřeby elektřiny během špiček, například tím, že by využili řízení poptávky, zpochybnilo by to přiměřenost dotčeného opatření. To je otázka právní.
To neznamená, že nemohou existovat přispívající faktory, které by v praxi mohly vést k tomu, že se z jinak neškodné finanční pobídky stane podnět k nebezpečnému řízení. Jak správně podotýká Evropská komise, pokud by byla odměna za úsporu pohonných hmot založena na standardu definovaném tak, že poskytnutí paušální prémie by nebylo závislé na větší relativní úspoře pohonných hmot (například je-li celková roční spotřeba nižší než „běžná“ spotřeba o nejméně 5 %), nýbrž na absolutní spotřebě na určitou vzdálenost (například tak, že by se hradila prémie 50 eur za 100 litrů ušetřených pohonných hmot), mohou existovat případy, kdy je řidič podněcován k tomu, aby řídil méně bezpečně. Podobně, pokud by byl požadavek na úhradu „dodatečných nákladů“ spojených se spotřebou pohonných hmot nad rámec „běžné“ spotřeby zcela nepřiměřený, řidič by byl určitým způsobem nepřímo motivován k tomu, aby ušetřil co nejvíce pohonných hmot bez ohledu na vozovku a environmentální nebo geografické podmínky, za nichž má řídit ( 35 ).
41.

Za předpokladu, že by Soudní dvůr měl za to, že sdružení na ochranu životního prostředí má aktivní legitimaci k tomu, aby mohlo napadnout ES schválení typu vozidel, má předkládající soud za to, že zákonnost napadeného rozhodnutí závisí rozhodujícím způsobem na výkladu čl. 5 odst. 2 nařízení č. 715/2007, a to zejména pokud jde o pojem „potřeba“ odpojovacího zařízení. Tento soud se dotazuje, zda výrobci automobilů musí zohlednit současnou technologickou úroveň k tomu, aby určili, zda je odpojovací zařízení skutečně nezbytné z důvodu ochrany motoru proti poškození nebo poruše a bezpečného provozu vozidla.
167.

Komise namítá, že správně posoudila dotčené daňové rozhodnutí s ohledem na obecný režim daně z příjmu právnických osob v Lucembursku a pokud by byl rozsudek Tribunálu potvrzen, pokud jde o zjištění týkající se existence selektivního zvýhodnění, znamenalo by to pouze to, že členské státy, které ukládají daň pobočkám nebo dceřiným společnostem nadnárodních společností na základě svých běžných pravidel, jako by se jednalo o odlišné entity, by se nemohly vyhnout kontrole svých daňových rozhodnutí z hlediska právní úpravy státních podpor pouze z toho důvodu, že jejich daňové právní předpisy výslovně nekodifikují objektivní kritéria pro přidělování zisků těmto pobočkám nebo dceřiným společnostem.
48.

Podle mého názoru je třeba upřednostnit dočasné uchovávání některých kategorií provozních a lokalizačních údajů, omezených v závislosti na nezbytných potřebách bezpečnosti, které by neumožňovaly v souhrnu získat přesný a detailní obraz o životě dotčených osob. To v praxi znamená, že co se týče dvou hlavních kategorií (provozních a lokalizačních údajů), měly by být prostřednictvím vhodných filtrů uchovávány pouze minimální údaje, které se považují za absolutně nezbytné pro prevenci a účinnou kontrolu trestné činnosti a ochranu národní bezpečnosti ( 39 ).
54.

Pokud jde o první žalobní důvod směřující proti napadenému rozhodnutí, Comune di Milano tvrdí, že zaprvé byly porušeny zásady zastupitelské demokracie (článek 10 SEU) a institucionální rovnováhy a loajální spolupráce (článek 13 SEU). Comune di Milano se rovněž dovolává porušení podstatných procesních náležitostí a článku 14 SEU. Tvrdí, že Parlament byl zbaven svých pravomocí a možnosti účastnit se procesu výběru nového sídla EMA. Nové sídlo vybrala podle názoru Comune di Milano pouze Rada, a to mimo řádný legislativní postup. Parlament podle Comune di Milano neměl v rámci řádného legislativního postupu žádný prostor pro vstoupení do postupu, aby posoudil či dokonce zpochybnil toto rozhodnutí. Comune di Milano je toho názoru, že pokud by Parlament zablokoval určení Amsterodamu jako nového sídla EMA, způsobilo by to politickou krizi, která by poškodila agenturu zastávající klíčovou úlohu pro ochranu zdraví evropských občanů a která by mohla mít za následek to, že úředníci EMA a jejich rodiny by byli ponecháni na území třetí země.
40.

Kromě toho umožnit, aby byla jako základ pro překlady do dalších jazyků použita jedna zvolená jazyková verze definovaného názvu nebo pojmenování, by znamenalo přiznat této verzi vyšší postavení než ostatním verzím. Umožnit všem hospodářským subjektům, aby prováděly takové volby, a poté každému z nich umožnit, aby si volně přeložil jím zvolenou verzi, by nevyhnutelně vedlo ke značným nesoudržnostem, jelikož každý soukromý hospodářský subjekt by si mohl vytvořit vlastní soubor jazykových verzí těchto názvů nebo pojmenování. Tento přístup by byl opakem jednotného výkladu unijního práva.
–

podle článku 12.2 odst. 8 zákona o železnicích musí být přístup k zařízení služeb a službám poskytovaným v tomto zařízení zajištěn minimálně po dobu dvou let poté, co zařízení přestalo být využíváno. K jeho uzavření může dojít teprve poté, co tato doba dvou let uplyne.
70.

Těžko si lze podle mého názoru představit, že by cíl odrazovat od únosů dětí přestal být relevantní jen proto, že bylo dítě uneseno do třetí země. V opačném případě by totiž stačilo, aby se rodič, který unáší dítě, přestěhoval do třetí země, i bezprostředně sousedící s některým členským státem, aby článek 10 nařízení č. 2201/2003 přestal být použitelný. Dítě by tak bylo zbaveno práv přiznaných mu tímto nařízením, které má chránit jeho nejlepší zájem.
74.

Estonská vláda má za to, že pokud by se povinnost registrace nebo oprávnění označila jako podmínka pro plnění zakázky, a nikoli jako kritérium pro kvalitativní výběr, mohlo by dojít k tomu, že úspěšný uchazeč nakonec nebude schopen veřejnou zakázku splnit. Tato eventualita by zatížila veřejného zadavatele a prodloužila dobu řízení, která je nezbytně nutná pro podpis smlouvy ( 29 ). Každý hospodářský subjekt má navíc možnost přihlásit se do zadávacího řízení společně se subjektem, který již předpoklady oprávnění a registrace splnil ( 30 ).
30.

Členské státy však musejí při výkonu pravomocí, které jim svěřují unijní směrnice, respektovat obecné právní zásady, které jsou součástí unijního právního řádu, a zejména zásadu právní jistoty a zásadu proporcionality ( 5 ). Pokud jde konkrétně o zásadu proporcionality, Soudní dvůr již rozhodl, že členské státy musí v souladu s touto zásadou využívat prostředků, které sice umožňují účinně dosáhnout cíle sledovaného vnitrostátním právem, avšak co nejméně narušují cíle a zásady stanovené dotčenými unijními předpisy ( 6 ). Je tedy sice legitimní, že se opatření přijatá členským státem snaží o co nejúčinnější ochranu plateb do veřejného rozpočtu, avšak tato opatření nesmějí přesahovat rámec toho, co je k dosažení tohoto účelu nezbytné ( 7 ).
6.

Bod 71 odůvodnění je formulován následovně: „Osvědčení by ve všech členských státech mělo vyvolávat stejné účinky. Osvědčení by samo o sobě nemělo být vykonatelným titulem, ale mělo by mít důkazní účinky, a mělo by se předpokládat, že pravdivě dokládá prvky, které byly stanoveny podle práva rozhodného pro dědění nebo podle jiného práva rozhodného pro konkrétní prvky, jako je věcná platnost pořízení pro případ smrti. [...] Jakékoli osobě, která učiní platbu nebo předá majetek z pozůstalosti osobě uvedené v osvědčení jako osobě oprávněné obdržet tuto platbu nebo majetek jakožto dědic či závětní dědic, by měla být zaručena odpovídající ochrana, pokud jednala v dobré víře a spoléhala se při tom na pravdivost informací potvrzených v osvědčení. Stejná ochrana by měla být zaručena jakékoli osobě, která, spoléhajíc se na pravdivost informací potvrzených v osvědčení, koupí či obdrží majetek z pozůstalosti od osoby uvedené v osvědčení jako osoba oprávněná s tímto majetkem nakládat. Tato ochrana by měla být zaručena v případě, že jsou předloženy dosud platné ověřené kopie osvědčení. Tímto nařízením by nemělo být stanoveno, zda takové nabytí majetku třetí osobou je či není účinné.“
152.

Jednak totiž souhrn údajů u ukazatele neumožňuje poskytnout každému přispěvateli dostatečnou indikaci, protože v této metodě je jeho zařazení spojeno s postaveními ostatních institucí ve vztahu k tomuto ukazateli. Kromě toho poskytnutí informací o postaveních ostatních institucí by mohlo odpovídat zveřejnění důvěrných identifikačních údajů a přímo porušovat obchodní tajemství. Na základě uvažování LBBW by ve skutečnosti nemohlo zveřejnění těchto údajů plně ověřit správnost výpočtu, s výjimkou možnosti ověření nominálních údajů, jakož i způsobu jakým jsou zanášeny do systému ( 56 ). Tento postup by ovšem představoval přímý zásah do obchodního tajemství.
68.

Ustanovení článku 167 směrnice o DPH proto vyjadřuje vznik odpočtu daně co do důvodu a ustanovení článku 178 vznik odpočtu daně co do výše. Pro správný okamžik uplatnění nároku na odpočet daně a plynutí případných lhůt musí být kumulativně splněna obě ustanovení. To v konečném důsledku vyplývá z článku 179 směrnice o DPH, který uplatnění odpočtu daně nepřenechává libovůli osoby povinné k dani. Odpočet daně je naopak možný pouze ve zdaňovacím období, v němž – co do důvodu a co do výše – vznikl.
75.

Nelze proto vyloučit, že by některé aspekty či tituly, o nichž daný stát prohlásí, že se od nich nelze odchýlit smlouvou mezi stranami, neboť spadají do jednoho z výše uvedených pojmů, mohly mít opačnou povahu, pokud by spadaly do druhého z nich ( 51 ).
64.

To by tedy žalobkyni v původním řízení v případě jejího návratu do Bulharska zabránilo v pokračování rodinného života, který vedla ve Španělsku. Konkrétně by musela převzít sama všechny rodičovské úkoly, které vyžadují důkaz o rodičovství, ať už se jedná o zápis do školy, lékařská rozhodnutí nebo jakýkoli druh správního řízení jménem dítěte, protože její manželka by byla vyloučena z postavení matky. Z tohoto hlediska by mimoto tato žena, která rovněž legálně získala postavení matky, a tedy právo péče o dítě v členském státě bydliště páru, a sice ve Španělsku, mohla bránit navrácení dítěte do Bulharska. To může také odradit žalobkyni v původním řízení od návratu do jejího členského státu původu.
36.

Takový závěr by mohl vést i k tomu, že by byl neobvyklými a svébytnými právními obtížemi postižen ještě jiný aspekt vydávání novin. Většina novin – od těch nejserióznějších až po ty populárnější – nabízí svým čtenářům sloupky tohoto druhu, v nichž autoři těchto sloupků dávají čtenářům rady v řadě různých oblastí, včetně otázek týkajících lékařství, práva, zahradničení, rodičovství a osobních problémů. Pokud by mohly být noviny činěny objektivně odpovědnými za špatné nebo vadné doporučení, které způsobilo buď újmu na zdraví, nebo (v mezích zakotvených v článku 9 směrnice o odpovědnosti za vadné výrobky) škodu na majetku, znamenalo by to pro vydavatele vznik nového rizika, což by mohlo mít, jak zdůraznila žalovaná ve svých písemných podáních, vážné praktické dopady na svobodu tisku zaručenou čl. 11 odst. 2 Listiny základních práv Evropské unie (a potažmo článkem 10 Evropské úmluvy o lidských právech). To vše uvádím z toho důvodu, že pokud by byl býval takový výsledek směrnicí o odpovědnosti za vadné výrobky zamýšlen, bylo by možno očekávat, že by to bylo vyjádřeno formou zcela jasných a nepochybných ustanovení. Již sama skutečnost, že tato směrnice neobsahuje v tomto ohledu žádnou úpravu, dostatečně vypovídá o tom, že unijní normotvůrce stanovení takové odpovědnosti za uvedených okolností nikdy nezamýšlel.
27.

Je však důležité, aby nedošlo k nedorozumění ve vztahu k podrobnostem obsaženým v této linii judikatury. Jakýkoli výklad článku 7 směrnice 2003/88, který by mohl podněcovat pracovníky k tomu, aby dobrovolně nečerpali placenou dovolenou za kalendářní rok během použitelného referenčního období nebo období převoditelnosti, s cílem zvýšit svou odměnu při skončení pracovního poměru, by byl neslučitelný s cíli sledovanými zavedením práva na placenou dovolenou za kalendářní rok ( 15 ). Je nicméně třeba zabránit situaci, kdy by povinnost dbát na účinné uplatnění nároku na placenou dovolenou za kalendářní rok byla zcela přesunuta na pracovníka ( 16 ).
45.

Z tohoto pohledu by přirážka měla vycházet z posouzení návratnosti segmentu oproti jiným způsobům dopravy, než je železnice. Železniční podniky by tak mohly nést úhradu poplatku a nadto úhradu přirážky za předpokladu, že přirážka není natolik vysoká, aby je nutila zvýšit cenové sazby do té míry, že je změní v sazby odrazující uživatele, který by se rozhodl využít jiné druhy dopravy.
4.

Článek 5 směrnice o odpadních vodách stanoví zvláštní požadavky na vypouštění do obzvláště citlivých oblastí: „1. Pro účely odstavce 2 vymezí členské státy do 31. prosince 1993 citlivé oblasti podle kritérií uvedených v příloze II. 2. Členské státy zajistí, aby městské odpadní vody odváděné stokovými soustavami byly před vypuštěním do citlivých oblastí čištěny podle přísnějších požadavků, než jaké jsou popsány v článku 4, a to nejpozději do 31. prosince 1998 u všech vypouštění z aglomerací s populačním ekvivalentem vyšším než 10000 PE. (2a) […] 3. Vypouštění z čistíren městských odpadních vod podle odstavce 2 musí vyhovovat příslušným požadavkům oddílu B přílohy I. […]“
56.

Takže státní zastupitelství by mohlo vyvolat zásah soudu pouze tehdy, pokud by se rozhodlo EVP uznat, bez ohledu na to, že se podle jeho názoru jedná o EVP vydaný nepříslušným orgánem (Finanzamt Münster). Bylo by nuceno, stručně řečeno, k přijetí rozhodnutí při vědomí jeho možné nesprávnosti a spoléhat se na to, že dojde k zásahu soudu, který navíc není zaručen.
130.

Z toho logicky vyplývá, že rozsah případných odpovědí, které Soudní dvůr může poskytnout, je omezen na to, co by mohl předkládající soud udělat ve věci, kterou projednává. Nelze to rozšířit na to, co by v budoucnu měly udělat i jiné soudy nebo orgány. To vylučuje vodítka ohledně budoucího jednání nebo postupu jiných soudů.
33.

Amnestie v dožadujícím státě by naopak mohla hrát roli z hlediska čl. 8 odst. 1 písm. c) rámcového rozhodnutí 2002/584. Podle tohoto ustanovení evropský zatýkací rozkaz obsahuje údaj o tom, zda existuje vykonatelný rozsudek, zatýkací rozkaz nebo jiné vykonatelné soudní rozhodnutí se stejným účinkem. Vztahuje-li se na skutek v dožadujícím členském státě účinná amnestie, pak by v tomto státě nemělo takové vykonatelné soudní rozhodnutí existovat. To by evropskému zatýkacímu rozkazu bránilo ( 9 ). Z důvodu zrušení amnestie však v projednávané věci nemůže tato hypotéza hrát roli.
18.

Rozsudkem ze dne 8. března 2018 cour d’appel de Paris (odvolací soud v Paříži, Francie) jednak zamítl odvolání Bank Sepah, jednak uvedl, že na dotčené okolnosti se naopak vztahuje pětiletá promlčecí lhůta. Podle tohoto cour d’appel (odvolací soud v Paříži) společnostem Overseas Financial a Oaktree Finance nic nebránilo v tom, aby podaly návrh na předběžná vykonávací opatření [mesures d’exécution à titre conservatoire], která mohla běh promlčecí lhůty přerušit. Jelikož taková opatření nebyla před vydáním platebních výměrů ze dne 17. května 2016 učiněna, rozhodl uvedený cour d’appel (odvolací soud), že úroky, které si společnosti Overseas Financial a Oaktree Finance mohou nárokovat, musejí být proto omezeny na úroky vzniklé od 17. května 2011, tj. do doby pěti let přede dnem vydání uvedených výměrů.
9.

Kapitola III této směrnice, obsahující články 15 až 22, je nadepsaná „Nakládání s odpady“. Článek 16, nadepsaný „Zásady soběstačnosti a blízkosti“, stanoví: „1. Členské státy přijmou ve spolupráci s dalšími členskými státy, pokud je to nezbytné nebo účelné, vhodná opatření k vybudování jednotné a odpovídající sítě zařízení na odstraňování odpadu a zařízení na využití směsného komunálního odpadu sebraného v soukromých domácnostech, včetně případů, kdy tento sběr odpadu zahrnuje rovněž směsný komunální odpad od jiných původců, a zohlední přitom nejlepší dostupné techniky. Odchylně od [nařízení č. 1013/2006] mohou členské státy za účelem ochrany své sítě omezit přepravu odpadů určených ke spálení, které je klasifikováno jako využití, do země, pokud bylo zjištěno, že by v důsledku této přepravy musely být odstraněny odpady, které vznikly na území daného členského státu nebo že by odpad musel být zpracován způsobem, jenž není v souladu s jejich národními plány pro nakládání s odpady. Členské státy oznámí tato rozhodnutí Komisi. Členské státy rovněž mohou omezit přepravu odpadů ze zemí s ohledem na životní prostředí, jak je uvedeno v [nařízení č. 1013/2006]. 2. Tato síť je vytvořena tak, aby [Unii] jako celku umožnila dosáhnout soběstačnosti v oblasti odstraňování i využití odpadů uvedených v odstavci 1 a aby členské státy mohly k tomuto cíli směřovat jednotlivě, s ohledem na zeměpisné podmínky nebo na potřebu specializovaných zařízení pro určité druhy odpadů. 3. Síť rovněž umožňuje, aby se odpad odstraňoval nebo aby se odpad uvedený v odstavci 1 využíval v některém z nejbližších vhodných zařízení za použití co nejvhodnějších metod a technologií s cílem zajistit vysoký stupeň ochrany životního prostředí a veřejného zdraví. […]“