ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3

Body 4, 9, 11, 15, 23, 44 a 45 odůvodnění nařízení č. 4/2009 znějí následovně: „(4) Evropská rada na zasedání v Tampere ve dnech 15. a 16. října 1999 vyzvala Radu a Komisi k vytvoření zvláštních společných procesních pravidel pro zjednodušené a urychlené řešení přeshraničních sporů, týkajících se mimo jiné pohledávek výživného. Vyzvala rovněž ke zrušení prostřednických opatření dosud nutných k tomu, aby mohlo být rozhodnutí vydané v jiném členském státě, zejména rozhodnutí týkající se pohledávek výživného, uznáno a vykonáno v dožádaném členském státě. […] (9) Oprávněný z výživného by měl mít možnost snadno dosáhnout v jednom členském státě rozhodnutí, které bude automaticky vykonatelné v jiném členském státě bez dalších formalit. […] (11) Působnost tohoto nařízení by měla zahrnout všechny druhy vyživovacích povinností vyplývajících z rodinných vztahů, rodičovství, manželství či švagrovství, aby tak bylo možno zajistit rovné zacházení se všemi oprávněnými z výživného. Pro účely tohoto nařízení by měl být pojem ‚vyživovací povinnosti‘ vykládán samostatně. […] (15) Aby bylo možno chránit zájmy oprávněných z výživného a umožnit řádný výkon spravedlnosti v rámci Evropské unie, měla by být upravena pravidla o příslušnosti, která vyplývají z nařízení [Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 2001, L 12, s. 1; Zvl. vyd. 19/04, s. 42)]. Okolnost, že odpůrce má místo obvyklého pobytu ve třetím státě, by již neměla vylučovat uplatňování pravidel Společenství o soudní příslušnosti a napříště by již neměla být dána možnost odkázat na pravidla o soudní příslušnosti v rámci vnitrostátního práva. Toto nařízení by tudíž mělo stanovit, ve kterých případech může soud členského státu uplatnit svou podpůrnou příslušnost. […] (23) Aby se omezily náklady spojené s řízením podle tohoto nařízení, bylo by užitečné co nejvíce využívat moderních komunikačních technologií, zejména při slyšení stran. […] (44) Toto nařízení by mělo změnit nařízení […] č. 44/2001 nahrazením příslušných ustanovení uvedeného nařízení týkajících se vyživovacích povinností. S výhradou přechodných ustanovení tohoto nařízení by měly členské státy ode dne použitelnosti tohoto nařízení používat v oblasti vyživovacích povinností ustanovení tohoto nařízení týkající se příslušnosti, uznávání, vykonatelnosti a výkonu rozhodnutí a o soudní pomoci namísto ustanovení nařízení […] č. 44/02001. (45) Jelikož cílů tohoto nařízení, totiž vytvoření řady nástrojů umožňujících zajistit účinné vymáhání pohledávek výživného v přeshraničních situacích, a v důsledku toho usnadnění volného pohybu osob uvnitř Evropské unie, nemůže být uspokojivě dosaženo na úrovni členských států, a proto jich může být z důvodu rozsahu a účinků tohoto nařízení lépe dosaženo na úrovni Společenství, může Společenství přijmout opatření v souladu se zásadou subsidiarity stanovenou v článku [5 SEU]. V souladu se zásadou proporcionality stanovenou v uvedeném článku nepřekračuje toto nařízení rámec toho, co je nezbytné pro dosažení těchto cílů.“
52

K tomuto je třeba připomenout, že vnitrostátní soud je povinen vykládat vnitrostátní právo v co možná největším rozsahu ve světle znění a účelu dotčené směrnice, aby tak bylo dosaženo výsledku jí zamýšleného, což vyžaduje, aby tento soud učinil vše, co spadá do jeho pravomoci, tím že vezme v úvahu veškeré vnitrostátní právo a použije metody výkladu jím uznané (v tomto smyslu viz rozsudky Adeneler a další, C‑212/04, EU:C:2006:443, bod 111; Kofoed, C‑321/05, EU:C:2007:408, bod 45, a Maks Pen, EU:C:2014:69, bod 36).
45

Soudní dvůr konstatoval, že systém vyplývající z dohod WTO klade velký důraz na jednání mezi stranami (viz rozsudek Portugalsko v. Rada, EU:C:1999:574, bod 36), a měl za to, že pokud by soudním orgánům byla uložena povinnost nepoužít normy vnitrostátního práva, jež jsou neslučitelné s dohodami WTO, vedlo by to k tomu, že by legislativní nebo výkonné orgány smluvních stran byly zbaveny možnosti, která je stanovena zejména v Ujednání o pravidlech a řízení při řešení sporů, jež je přílohou 2 k Dohodě o zřízení WTO (dále jen „Ujednání o řešení sporů“), tedy možnosti nalézt, případně i na přechodnou dobu, řešení na základě jednání (viz rozsudky Portugalsko v. Rada, EU:C:1999:574, bod 40, a Van Parys, EU:C:2005:121, bod 48).
32

Kromě toho má Rada, stejně jako Spojené království, za to, že článek 217 SFEU nemůže tvořit právní základ napadeného rozhodnutí. Podle ní se v souladu se zásadou svěření pravomocí musí unijní akt přijatý v rámci dohody o přidružení opírat nikoliv o obecný právní základ, který sloužil k uzavření této dohody, nýbrž o zvláštní právní základ pro oblast činnosti, do které tento akt spadá. Pravidlo hlasování použitelné na rozhodnutí o postoji, který má Unie zaujmout v orgánu vytvořeném dohodou o přidružení, se určí podle tohoto zvláštního právního základu. Pokud by byl článek 217 SFEU náležitým právním základem, bylo by podle ní použitelným pravidlem hlasování pravidlo jednomyslnosti.
(28)

Tato směrnice by měla pomoci EU přiblížit se ‚recyklační společnosti‘, a to prostřednictvím úsilí o zamezení vzniku odpadů a o využívání odpadu jako zdroje. Zejména šestý akční program Společenství pro životní prostředí vyzývá k opatřením zaměřeným na zajištění třídění, sběru a recyklace prioritních toků odpadu. V souladu s tímto cílem a jako prostředek k usnadnění a zlepšení možností jejich využití by měly být odpady sbírány odděleně, je-li to proveditelné z technického, environmentálního a hospodářského hlediska až do okamžiku, než se pro ně uplatní jejich využití, jež přináší celkově nejlepší výsledek pro životní prostředí. Členské státy by měly podporovat třídění nebezpečných složek z různých toků odpadů, je-li to nezbytné, s cílem dosáhnout environmentálně šetrného nakládání s odpady.
3

Body 1 až 3, 16, 37 až 39, 42 a 43 směrnice 98/44 znějí takto: „1) vzhledem k tomu, že biotechnologie a genetické inženýrství hrají stále důležitější úlohu v mnoha odvětvích průmyslu a že ochrana biotechnologických vynálezů bude mít jistě zásadní význam pro průmyslový rozvoj ve Společenství; 2) vzhledem k tomu, že nezbytné investice do výzkumu a vývoje, zejména v oblasti genetického inženýrství, jsou zvláště vysoké a zvláště riskantní a že možnost návratnosti těchto investic lze účinně zaručit jen prostřednictvím odpovídající právní ochrany; 3) vzhledem k tomu, že účinná a harmonizovaná ochrana ve všech členských státech je pro udržení a podporu investic do oblasti biotechnologie nezbytná; [...] 16) vzhledem k tomu, že patentové právo musí být uplatňováno tak, aby byly dodržovány základní zásady zachování důstojnosti a nedotknutelnosti osoby; že je důležité prosazovat zásadu, že lidské tělo v jakémkoli stadiu vzniku či vývoje včetně zárodečných buněk ani pouhý objev některého z jeho prvků nebo jeho produktů včetně sekvence nebo dílčí sekvence lidského genu, nelze patentovat; že tyto zásady jsou v souladu s kritérii patentovatelnosti vlastními patentovému právu, podle nichž pouhý objev nelze patentovat; [...] 37) vzhledem k tomu, že zásada, podle které musí být vynálezy vyloučeny z patentovatelnosti, pokud je jejich obchodní využití v rozporu s veřejným pořádkem nebo morálkou, musí být zdůrazněna i v této směrnici; 38) vzhledem k tomu, že hlavní část této směrnice by měla také obsahovat nevyčerpávající výčet vynálezů, které jsou vyloučeny z patentovatelnosti, aby se poskytlo vnitrostátním soudům a patentovým úřadům vodítko k výkladu odkazu na veřejný pořádek a morálku; že tento výčet nemůže být vyčerpávající; že postupy, jejichž užití je v rozporu s lidskou důstojností, jakým je například postup při výrobě hybridních bytostí ze zárodečných buněk a totipotentních buněk lidských či zvířecích, jsou také vyloučeny z patentovatelnosti; 39) vzhledem k tomu, že morálka odpovídá zejména etickým či morálním zásadám obecně uznávaným v členském státě a že je zvláště důležité, aby byly tyto zásady dodržovány v oblasti biotechnologie z hlediska možného rozsahu vynálezů v této oblasti a jejich neodmyslitelného vztahu k živé hmotě; že tyto etické a morální zásady doplňují obvyklou právní kontrolu v patentovém právu bez ohledu na technickou oblast vynálezu; [...] 42) vzhledem k tomu, že kromě toho musí být vyloučeno z patentovatelnosti také použití lidských embryí pro průmyslové či obchodní účely; že se toto vyloučení v žádném případě nedotýká vynálezů k terapeutickému či diagnostickému účelu, které jsou používány na lidském embryu a jsou pro ně prospěšné; 43) vzhledem k tomu, že podle čl. F odst. 2 Smlouvy o Evropské unii uznává Unie základní práva tak, jak jsou zaručena Evropskou úmluvou o ochraně základních lidských práv a svobod podepsanou v Římě dne 4. listopadu 1950 a jak vyplývají z ústavních tradic společných členským státům, jakožto základní zásady práva Společenství [...]“
28

S odkazem na rozsudky Vereniging Nationaal Overlegorgaan Sociale Werkvoorziening a další (C‑383/06 až C‑385/06, EU:C:2008:165), jakož i Chambre de commerce et d’industrie de l’Indre (C‑465/10, EU:C:2011:867), týkající se nařízení č. 4253/88, předkládající soud tvrdí, že z těchto rozsudku lze podle všeho vyvodit, že obecné pravidlo, jehož cílem je ochrana finančních zájmů Unie, nemůže představovat právní základ rozhodnutí o snížení dotace a o jejím vymáhání. Právním základem takového rozhodnutí by mohlo být jen specifické pravidlo. Podle předkládajícího soudu by to znamenalo, že nařízení č. 2988/95 a č. 1605/2002 nemohou být právním základem rozhodnutí nařizujícího snížení dotace a její zpětné vymáhání.
27

O diskriminaci mezi rezidenty a nerezidenty ve smyslu Smlouvy by se ovšem mohlo jednat pouze tehdy, kdy by bylo bez ohledu na jejich bydliště v různých členských státech prokázáno, že pokud jde o obsah a předmět příslušných vnitrostátních ustanovení, jsou obě kategorie daňových poplatníků ve srovnatelné situaci (viz rozsudek Komise v. Estonsko, C‑39/10, EU:C:2012:282, bod 51).
7

Článek 7 zákona o ochraně přírodního bohatství stanoví: „1. Náleží-li k nabytí ve smyslu [zákona o nabývání majetku děděním] nemovitost prohlášená za venkovský statek a jsou-li splněny podmínky následujícího odstavce, nevybírá se rozdíl mezi darovací, respektive dědickou daní stanovenou výměrem a daní, která by byla dlužná, pokud by tato nemovitost byla oceněna polovinou hospodářské hodnoty, kterou by bylo třeba přisoudit nemovitosti v okamžiku nabytí pro případ, že toto nabytí by mělo podmínku zachovat tuto nemovitost jako takovou po dobu 25 let a již nekácet více vysokokmenného dřeva, než je nezbytné nebo obvyklé podle pravidel běžného lesního hospodářství. Odchylně od první věty se sníží hospodářská hodnota uvedeného statku na nulu, pokud je zpřístupněn veřejnosti v souladu s pravidly schválenými ministry. [...]“
19

Článek 48/4 zákona ze dne 15. prosince 1980 zní takto: „§ 1. Status podpůrné ochrany se přizná cizinci, který nemůže být považován za uprchlíka, na kterého se nevztahuje článek 9b a u kterého existují závažné důvody k přesvědčení, že pokud by se vrátil do země původu nebo v případě osoby bez státní příslušnosti do země dosavadního obvyklého pobytu, byl by vystaven reálné hrozbě, že utrpí vážnou újmu uvedenou v odstavci 2, a který nemůže nebo vzhledem ke shora uvedené hrozbě nechce přijmout ochranu dotyčné země, a to pouze pokud se na něj nevztahují výluky stanovené v článku 55/4. § 2. Vážnou újmou se rozumí: a) uložení nebo vykonání trestu smrti nebo b) mučení, nelidské či ponižující zacházení nebo trest namířené proti žadateli v zemi původu nebo c) vážné a individuální ohrožení života nebo nedotknutelnosti civilisty v důsledku svévolného násilí během mezinárodního nebo vnitrostátního ozbrojeného konfliktu.“
53

Poté, co Unie ratifikovala Úmluvu Organizace spojených národů o právech osob se zdravotním postižením, která byla schválena jménem Evropského společenství rozhodnutím Rady 2010/48/ES ze dne 26. listopadu 2009 (Úř. věst. 2010, L 23, s. 35), měl Soudní dvůr za to, že pojem „zdravotní postižení“ ve smyslu směrnice 2000/78 musí být chápán tak, že znamená omezení vyplývající především z dlouhodobých fyzických, duševních nebo psychických postižení, které v interakci s různými překážkami může bránit plnému a účinnému zapojení dotčené osoby do profesního života na rovnoprávném základě s ostatními pracovníky (viz rozsudky HK Danmark, EU:C:2013:222, body 37 až 39; Z., C‑363/12, EU:C:2014:159, bod 76, a Glatzel, C‑356/12, EU:C:2014:350, bod 45).
11

Fazenda Pública provedla daňovou kontrolu činností společnosti Surgicare za období let 2005 až 2007 a dospěla k závěru, že uvedená společnost zneužila nárok na odpočet DPH. Podle této daňové správy měl převod provozování nemocničního zařízení na společnost, založenou za tímto účelem stejnou skupinou společností, za cíl pouze umožnit společnosti Surgicare odůvodnění a posteriori existence nároku na odpočet DPH odvedené na vstupu při výstavbě a zařizování budovy, kdežto tohoto nároku by nemohla využít, pokud by toto nemocniční zařízení provozovala sama, neboť tato činnost je osvobozena od DPH. Fazenda Pública tudíž společnosti Surgicare v průběhu roku 2010 doručila platební výměr DPH, kterou společnost Surgicare odpočetla v průběhu účetních období 2005 až 2007 způsobem obcházejícím zákon, a úroků z prodlení, tedy na celkovou částku 1762111,04 eur.
41

V tomto naposled uvedeném příkladu získal předmětný odesílatel nepřímo nárok na slevu, aniž zvýšil svůj objem zásilek, což nemohlo vést k budoucímu zvýšení objemu zásilek. Taková situace, která by byla v naprostém rozporu s cílem, který sledovala společnost bpost, když zavedla systém množstevních slev, by mohla vést tohoto poskytovatele služeb k omezení nebo dokonce k zrušení tohoto systému za účelem zachování jeho finanční rovnováhy. Toto rozhodnutí by však mělo nepříznivý dopad na poptávku po poštovních službách obecně, a tudíž i na finanční rovnováhu společnosti bpost.
6

Příloha III směrnice 85/337, nadepsaná „Kritéria výběru uvedená v čl. 4 odst. 3“, zní takto: „1. Charakteristické znaky záměrů Charakteristické znaky záměrů musí být brány v úvahu zejména vzhledem k: — rozsahu záměru, — kumulaci s ostatními záměry, — využití přírodních zdrojů; — produkci odpadu, — znečišťování a rušivým vlivům, — riziku nehod s ohledem zejména na používané látky nebo technologie. 2. Lokalizace záměru Ekologická citlivost geografických oblastí, které by mohly být záměrem zasaženy, musí být brána v úvahu zejména s ohledem na: — stávající způsob využití území; — relativní četnost, kvalitu a regenerační schopnost přírodních zdrojů v oblasti, — únosné zatížení přírodního prostředí s tím, že zvláštní pozornost je věnována těmto územím: a) mokřadům; b) pobřežním zónám; c) horským oblastem a lesům; d) přírodním rezervacím a velkoplošným chráněným územím; e) oblastem registrovaným nebo chráněným předpisy členských států; zvlášť chráněné oblasti vyhlášené členskými státy v souladu se směrnicemi 79/409/EHS a 92/43/EHS; f) oblastem, kde normy kvality životního prostředí stanovené právními předpisy Společenství jsou již překročeny; g) hustě osídleným oblastem; h) krajinám významným z hlediska historického, kulturního nebo archeologického. 3. Charakteristické znaky možného dopadu Významný vliv, který by záměr mohl mít, musí být brán v úvahu ve vztahu ke kritériím vyjmenovaným v bodě 1 a 2, zejména s ohledem na: — rozsah dopadu (geografická oblast a počet ovlivněných obyvatel), — přeshraniční povahu dopadu, — velikost a komplexnost dopadu, — pravděpodobnost dopadu, — doba trvání, četnost a vratnost dopadu.“
20

Vzhledem k tomu, že společnost Agrooikosystimata byla založena jako obchodní společnost, že neutrpěla žádnou ztrátu příjmu v důsledku začlenění sporné půdy do programu DVZP a že k pronájmu této půdy, jakož i jejímu začlenění do tohoto programu došlo mimoto v rozporu s ustanoveními nařízení č. 2078/92 za obchodním a výdělečným účelem, měl ústřední kontrolní výbor programu DVZP za to, že uvedená půda byla do tohoto programu začleněna neprávem, a musí z něj být vyloučena.
24

Tento závěr vyplývá ze skutečnosti, že instituce členského státu místa bydliště dotyčného pracovníka by měla ve srovnání s institucí příslušného členského státu větší obtíže při pomáhání tomuto pracovníkovi nalézt doplňující zaměstnání, jehož podmínky by byly slučitelné s již vykonávanou prací na částečný úvazek, tedy nejpravděpodobněji doplňující zaměstnání, které bude vykonáváno na území příslušného členského státu (v tomto smyslu viz rozsudek de Laat, EU:C:2001:165, bod 35).
16

Bod 13 odůvodnění nařízení č. 273/2004 uvádí: „Významný počet dalších látek, z nichž s mnoha se dovoleně obchoduje ve velkých množstvích, byl označen za prekursory pro nedovolenou výrobu syntetických drog a psychotropních látek. Podrobit tyto látky týmž přísným kontrolám jako látky uvedené v příloze I by vytvářelo zbytečnou překážku obchodu, která by zahrnovala vydávání povolení hospodářským subjektům a povinnost vést dokumentaci o operacích. Na úrovni Společenství by měl být vytvořen pružnější systém, jehož prostřednictvím by byly tyto operace hlášeny příslušným orgánům členských států.“
10

Poté, co od 1. března 2008 po dobu 12 měsíců pobírala příspěvek v nezaměstnanosti stanovený v PŘOZ a co mezi 20. srpnem 2008 a 13. červencem 2009 zastávala různá pracovní místa v Belgii, podala M.-R. Melchior novou žádost o dávky v nezaměstnanosti, kterou ONEM rozhodnutím ze dne 26. srpna 2009 opět zamítl s odůvodněním, že neprokázala, že dosáhla 624 odpracovaných dnů během 36 měsíců, které předcházely uvedené žádosti, to znamená během doby od 14. července 2006 do 14. července 2009.
7

Supreme Court of the United Kingdom v bodě 33 svého rozsudku ze dne 22. května 2013 judikoval, že pro účely přiznání daňové úlevy pro přeshraniční skupinu je otázkou, kterou je třeba s ohledem na právní předpisy platné před 1. dubnem 2006, vykládané ve světle unijního práva, zkoumat, to, zda je žalující společnost na základě okolností známých k datu, k němuž podává žádost o daňovou úlevu, schopna prokázat, že během žádného zdaňovacího období, které předchází dni podání žádosti, neexistovaly možnosti zohlednění dotyčných ztrát v členském státě, v němž sídlí převádějící společnost, a že neexistují možnosti takového zohlednění ve zdaňovacím období, během něhož byla žádost podána, nebo během jakýchkoli budoucích zdaňovacích období.
16

H. Kolassa podal jakožto poškozený investor žalobu k Handelsgericht Wien, jíž se domáhal náhrady škody ve výši 73705,07 eura z titulu smluvní, předsmluvní a deliktní odpovědnosti Barclays Bank. H. Kolassa tvrdil, že kdyby tato banka postupovala v souladu s právem, svou investici by neuskutečnil, ale vložil by svůj kapitál do portfolia diversifikovaného fondu s neutrálním tržním zaměřením, díky čemuž by v okamžiku splatnosti získal žalovanou částku, tj. investovanou částku spolu s úroky.
16

V návaznosti na shodu mezi sociálními partnery byl zákon o spolkových drahách (Bundesbahngesetz, BGBl. č. 852/1992, dále jen „ÖBB-G“) změněn zákonem z roku 2011 (BGBl. I, 129/2011, dále jen „zákon z roku 2011“). Tento zákon mění mimo jiné systém zakotvený v § 3 BO 1963. Ustanovení § 53a l’ÖBB-G nyní stanoví: „(1) Pro zaměstnance a důchodce, kteří nastupují nebo nastoupili do služby rakouských drah (ÖBB) [...] do 31. prosince 2004 a u nichž je nebo bylo individuální datum rozhodné pro služební postup určeno na základě § 3 [BO 1963], bude toto datum po sdělení dob služby, jež se mají započíst, znovu určeno, a to v souladu s následujícími ustanoveními: 1. Rozhodné datum pro služební postup musí být určeno tak, že za předcházející dni nástupu do zaměstnání jsou považovány [...] doby, jež se mají započíst (Z 2), následující po 30. červnu roku, během něhož bylo nebo bude dovršeno devět let školní docházky po nástupu do prvního stupně školního vzdělávání. 2. Doby, jež se mají započíst, vyplývají z platných pravidel pro započítávání stanovených příslušnými ustanoveními BO 1963 [...] (2) V případě nového určení individuálního data rozhodného pro služební postup podle odstavce (1) se použijí následující ustanovení: 1. Každá doba vyžadovaná pro postup do každého z prvních tří platových stupňů se prodlužuje o jeden rok. 2. K postupu dochází k 1. lednu po dosažení každé doby vyžadované pro služební postup (datum služebního postupu). 3. Nové určení individuálního data rozhodného pro služební postup není účinné, pokud by mělo za následek snížení platu oproti předchozímu určení tohoto data. […] (4) Důkaz o dobách služby, jež se mají započíst podle odstavce (1), musí zaměstnanci a důchodci řádně předložit, za účelem nového určení data rozhodného pro služební postup, prostřednictvím formuláře poskytnutého zaměstnavatelem. U osob, které tento důkaz nepředloží nebo předloží pouze nesprávný nebo neúplný důkaz, se datum rozhodné pro služební postup, které se na ně vztahovalo dříve, nemění […]. (5) Pro mzdové pohledávky vyplývající z nového určení data rozhodného pro služební postup se doba od 18. června 2009 do dne zveřejnění [zákona z roku 2011] nebere při výpočtu tříleté promlčecí lhůty v úvahu.“
7

Článek 10 odst. 9g a odst. 9h legislativního nařízení č. 16 stanoví: „9g V rámci změny uspořádání právní úpravy oblasti veřejných her, včetně úpravy oblasti sázek na sportovní události, dostihy i nesportovní události je cílem ustanovení tohoto odstavce podpořit uvedenou změnu tím, že u koncesí, které jsou určeny k přijímání dotčených sázek, dojde nejprve ke sjednocení data, k němuž uplynou jejich doby platnosti, tak aby byl splněn požadavek, že změna vnitrostátních právních předpisů, jimiž se řídí výběr osob, které na účet státu přijímají sázky na sportovní události, včetně sázek na dostihy a nesportovní události, má být provedena v souladu se zásadami stanovenými rozsudkem [Costa et Cifone, EU:C:2012:80]. Vzhledem k tomu, že se blíží datum, k němuž skončí platnost části koncesí k přijímání uvedených sázek, vypíše Autonomní správa státních monopolů neprodleně, nejpozději však do 31. července 2012, koncesní řízení za účelem výběru osob přijímajících uvedené sázky, přičemž musí být dodržena následující kritéria: a) účastnit se budou moci osoby, které již činnost spočívající v přijímání sázek vykonávají v členském státě Evropského hospodářského společenství, v němž mají zapsané a skutečné sídlo, na základě požadovaného platného oprávnění vydaného podle platných předpisů právního řádu uvedeného státu, jestliže se těší dobré pověsti, jsou spolehlivé a splňují požadavky Autonomní správy státních monopolů kladené na hospodářské kvality a majetkové poměry […]; b) koncese budou uděleny na dobu, která uplyne dnem 30. července 2016, a to k přijímání sázek na sportovní události, včetně sázek na dostihy a nesportovní události výlučně v rámci fyzické sítě, a sice v sázkových kancelářích v maximálním počtu 2000, jejichž výlučnou činností je prodej produktů veřejných her, a to bez stanovení minimální vzdálenosti mezi těmito kancelářemi nebo vůči jiným sběrným místům, které již vyvíjejí činnost v oblasti totožných sázek; c) pro každou sázkovou kancelář se jako složka ceny stanoví základní tržní hodnota ve výši 11000 EUR; d) uzavření koncesní smlouvy musí být v souladu s jakoukoliv další zásadou formulovanou rozsudkem [Costa et Cifone, EU:C:2012:80)], jakož i s příslušnými platnými vnitrostátními ustanoveními v oblasti veřejných her; e) možnost spravovat sázkové kanceláře v jakékoliv obci nebo regionu bez množstevních omezení na územním principu a bez podmínek zvýhodňujících koncesionáře, kterým již bylo uděleno povolení k přijímání totožných sázek, jakož i takových podmínek, které by se každopádně mohly ukázat jako výhodné pro posledně uvedené; f) poskytnutí jistot […] 9 h Koncesionáři oprávnění k přijímání sázek, jež jsou uvedeni v odstavci 9g, v jejichž případě platnost koncese uplyne dnem 30. června 2012, pokračují ve sběrných činnostech až do data uzavření smluv na koncese, které budou uděleny v souladu s předchozím odstavcem. […]“