STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

ANTONIA TIZZANA

přednesené dne 6. května 2004( )

Věc C-414/02

Spedition Ulustrans, Uluslararasi Nakliyat ve. Tic. A. S. Istanbul

proti

Finanzlandesdirektion für Oberösterreich

[Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Verwaltungsgerichtshof (Rakousko)]

„Celní kodex Společenství – Článek 202 – Protiprávní vstup zboží na celní území Společenství – Celní dluh – Odpovědnost zaměstnavatele“

1. Usnesením ze dne 6. listopadu 2002 Verwaltungsgerichtshof (Rakousko) položil Soudnímu dvoru předběžnou otázku týkající se výkladu čl. 202 odst. 3 nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství( ) (dále jen „celní kodex“). Postupující soud se v podstatě táže, zda toto ustanovení brání právní úpravě členského státu, na jejímž základě vzniká k tíži zaměstnavatelů (nebo zmocnitelů) celní dluh z důvodu porušení celních povinností, jehož se dopustili jejich zaměstnanci (nebo pověřené osoby) při plnění úkolů, které jim byly svěřeny.

I – Právní rámec

Právní předpisy Společenství

2. Článek 202 celního kodexu stanoví:

„1. Celní dluh při dovozu vzniká:

a) protiprávním vstupem zboží podléhajícího dovoznímu clu na celní území Společenství […].

[…]

3. Dlužníky jsou:

– osoba, která protiprávní vstup zboží uskutečnila,

– každá osoba, která se zúčastnila protiprávního vstupu zboží a byla nebo měla si být vědoma, že tento vstup je protiprávní,

– každá osoba, která dotyčné zboží získala nebo držela a která si byla nebo měla být vědoma v době získání nebo přijetí zboží, že vstoupilo protiprávně.“

3. Článek 213 dále upřesňuje:

„Je-li za splnění celního dluhu odpovědno několik osob, považují se za společné a nerozdílné dlužníky.“

Vnitrostátní právní předpisy

4. Článek 79 odst. 2 Zollrechts‑Durchführungsgesetz( ) (zákon, kterým se provádí celní právo, dále jen „ZollR‑DG“) stanoví:

„Celní dluh, který vznikl zaměstnanci nebo jiné pověřené osobě podnikatele z důvodu, že se taková osoba dopustila nezákonného jednání v oblasti celních povinností při plnění úkolů, které jí byly svěřeny jejím zaměstnavatelem nebo podnikatelem, který ji tím pověřil, vzniká zároveň zaměstnavateli nebo podnikateli, pokud se tento posledně jmenovaný nestal dlužníkem v téže věci na základě jiného ustanovení.“

II – Skutkové okolnosti a řízení

5. Ze spisu vyplývá, že Hassan Bas je zaměstnancem společnosti Spedition Ulustrans, Uluslararasi Nakliyat ve. Tic. A. S. Istanbul (dále jen „Ulustrans“).

6. Hassan Bas dne 5. prosince 1996 coby řidič nákladního automobilu zaregistrovaného na jméno Spedition Ulustrans překročil celní hranici na hraničním přechodu Höchst mezi Švýcarskem a Rakouskem, aniž by předložil k proclení čtyři přístroje na navíjení tkanin, které převážel.

7. Rozhodnutím ze dne 11. prosince 1996 Hauptzollamt Feldkirch (celní úřad ve Feldkirch) H. Basovi sdělil, že v souladu s čl. 202 odst. 1 a 3 celního kodexu je dlužníkem celního dluhu ve výši 770 684 ATS (z čehož 83 770 ATS připadá na dovozní clo a 686 914 ATS na dovozní daň z obratu).

8. Tentýž úřad krom toho dne 27. února 1997 oznámil společnosti Ulustrans, že v souladu s ustanoveními čl. 202 odst. 1 celního kodexu ve spojení s čl. 79 odst. 2 ZollR‑DG vznikl i jí celní dluh, který je roven celnímu dluhu jejího zaměstnance.

9. Společnost Ulustrans podala proti tomuto rozhodnutí stížnost, která však byla zamítnuta. Podala tedy ke čtvrtému odvolacímu senátu pro oblast Lince při Finanzlandesdirektion für Oberösterreich opravný prostředek, který byl rozhodnutím ze dne 21. listopadu 2000 rovněž zamítnut.

10. Společnost Ulustrans se tedy obrátila na Verwaltungsgerichtshof s návrhem na zrušení rozhodnutí Finanzlandesdirektion für Oberösterreich (dále jen „žalovaný orgán“), přičemž zejména uplatňovala, že čl. 79 odst. 2 ZollR‑DG je v rozporu s právem Společenství, jelikož nezákonně rozšiřuje taxativní výčet dlužníků obsažený v čl. 202 odst. 3 celního kodexu.

11. S ohledem na takto položenou otázku se Verwaltungsgerichtshof rozhodl, že je nezbytné položit Soudnímu dvoru na základě článku 234 ES následující otázku:

„Je rozšíření pojmu dlužníka v čl. 79 odst. 2 Zollrechts‑Durchführungsgesetz (podle něhož vznik celního dluhu k tíži zaměstnance nebo kterékoli jiné pověřené osoby podnikatele z důvodu, že se taková osoba dopustila protiprávního jednání v oblasti celních povinností při plnění úkolů, které jí byly svěřeny jejím zaměstnavatelem nebo podnikatelem, který ji tím pověřil, má zároveň za následek vznik celního dluhu k tíži zaměstnavatele nebo zmocnitele) protiprávní s ohledem na čl. 202 odst. 3 celního kodexu, a tudíž v rozporu s právem Společenství?“

12. Žalovaný orgán, rakouská vláda a Komise předložily v rámci tohoto řízení písemná vyjádření.

III – Právní rozbor

13. Postupující soud tedy žádá Soudní dvůr, aby ověřil, zda je čl. 79 odst. 2 ZollR‑DG slučitelný s čl. 202 odst. 3 celního kodexu.

14. Jak však již víme, v rámci řízení o předběžné otázce nespadá takové posouzení slučitelnosti vnitrostátních ustanovení s právem Společenství do příslušnosti Soudního dvora. Soudní dvůr může pouze „poskytnout vnitrostátnímu soudu veškeré poznatky k výkladu práva Společenství“, které mu následně umožní „posoudit tuto slučitelnost pro rozhodnutí ve věci, která mu byla předložena“( ).

15. V souladu s praxí Soudního dvora v takových případech je tedy nutné přeformulovat předběžnou otázku položenou Verwaltungsgerichtshof a rozšířit ji v tom smyslu, že se táže, zda výše uvedené ustanovení celního kodexu brání vnitrostátní právní úpravě, jako je dotčená rakouská právní úprava, na jejímž základě vzniká k tíži zaměstnavatelů (nebo zmocnitelů) celní dluh z důvodu porušení celních povinností, jehož se dopustili jejich zaměstnanci (nebo pověřené osoby) při plnění úkolů, které jim byly svěřeny.

16. V tomto ohledu nejprve připomínám, že v případě protiprávního vstupu zboží podléhajícího dovoznímu clu na celní území Společenství vzniká podle čl. 202 odst. 3 celního kodexu celní dluh k tíži tří skupin osob: i) osobě, která protiprávní vstup zboží uskutečnila, ii) každé osobě, která se zúčastnila tohoto vstupu zboží a byla nebo měla si být vědoma, že tento vstup je protiprávní, iii) a konečně každé osobě, která dotyčné zboží získala nebo držela a která si byla nebo měla být vědoma v době získání nebo přijetí zboží, že vstoupilo protiprávně.

17. Aby bylo možné zodpovědět otázku položenou v projednávaném případě, je tedy třeba nejprve ověřit, zda výše uvedený výčet dlužníků je taxativní, nebo naopak zda jej členské státy mohou rozšířit o další skupiny dlužníků.

18. Žalovaný orgán a rakouská vláda se přiklánějí k posledně uvedenému názoru. Domnívají se totiž, že čl. 202 odst. 3 celního kodexu je jen „základní“ normou, která toliko zavádí minimální harmonizaci pojmu dlužníka. Taková norma tedy nemůže členským státům bránit v přijetí doplňujících ustanovení, jako je čl. 79 odst. 2 ZollR‑DG, který tento pojem rozšiřuje, aby zaručil zaplacení celních dluhů.

19. Podle žalovaného orgánu a rakouské vlády je tento výklad v souladu s čl. 232 odst. 1 písm. a) celního kodexu a s čl. 8 rozhodnutí Rady č. 2000/597/ES, Euratom ze dne 29. září 2000 o systému vlastních zdrojů Evropských společenství( ), které pověřují vnitrostátní celní orgány, respektive členské státy využíváním veškerých možností poskytovaných vnitrostátními ustanoveními k zaručení vybírání cel.

20. S takovým výkladem však nemohu souhlasit. Podle mého názoru čl. 202 odst. 3 celního kodexu upravuje vyčerpávajícím způsobem dlužníky celních dluhů vzniklých protiprávním vstupem zboží na celní území Společenství.

21. Tento závěr zjevně potvrzuje již samotné znění dotčeného ustanovení.

22. Posledně uvedené ustanovení totiž konkrétně určuje dlužníky celního dluhu, přičemž jeho znění neobsahuje žádnou oporu pro tvrzení, že členské státy mohou za takové dlužníky považovat i jiné osoby než osoby výslovně stanovené.

23. Výše uvedený závěr navíc zřejmě podporuje i historická analýza předcházejících ustanovení v dané oblasti.

24. Před přijetím celního kodexu byla právní úprava v této oblasti roztříštěna do různých aktů sekundárního práva. Na osoby povinné k úhradě celního dluhu se vztahovalo zejména nařízení Rady (EHS) č. 1031/88 ze dne 18. dubna 1988 o určování osob povinných k úhradě celního dluhu( ).

25. Článek 3 první pododstavec uvedeného nařízení stanovil, že pokud vznikl celní dluh v důsledku protiprávního vstupu zboží na celní území Společenství, „osobou povinnou k úhradě celního dluhu je osoba, která uskutečnila protiprávní vstup zboží na celní území Společenství“. Druhý pododstavec ovšem dodával, že „v souladu s platnými právními předpisy členských států jsou rovněž povinny k úhradě tohoto dluhu společně a nerozdílně: […] osoby, které se zúčastnily protiprávního vstupu zboží“, „osoby, které získaly nebo držely dotčené zboží“, a „všechny ostatní osoby, u nichž byla založena odpovědnost v důsledku tohoto protiprávního vstupu“( ).

26. Jak již správně poznamenala Komise, nařízení č. 1031/88 tedy členským státům povolovalo určit další skupiny osob tak či onak zapojených do protiprávního vstupu zboží, na nichž bylo možné se domáhat úhrady celního dluhu.

27. Jak již víme, za účelem usnadnění činnosti jak „hospodářských subjektů Společenství, tak celních správ“ celní kodex následně sjednotil do jediného předpisu „celní předpisy, které [byly do té doby] rozptýleny ve velkém počtu nařízení a směrnic Společenství“, mimo jiné i v nařízení č. 1031/88 (první bod odůvodnění nařízení č. 2913/92)( ). Celní kodex tyto předpisy navíc pozměnil tam, kde to bylo nezbytné za účelem „většího sladění“, „zjednodušení“ a „doplnění“ celních předpisů Společenství (druhý bod odůvodnění).

28. Právě z tohoto úhlu pohledu je třeba posuzovat článek 202, který nahradil článek 3 nařízení č. 1031/88 a přesně určil dlužníky celního dluhu bez použití odkazu na vnitrostátní předpisy, jako tomu bylo v minulosti.

29. Podle mého mínění však z vývoje právních předpisů, který jsem popsal výše, vyplývá, že výčet dlužníků obsažený v článku 202 je výsledkem přesného rozhodnutí zákonodárce, který právě v úmyslu dosáhnout „jednoduché“ a „úplné“ právní úpravy, upravil výslovný a taxativní výčet osob, u nichž může být založena odpovědnost za celní dluhy vzniklé v důsledku protiprávního vstupu zboží.

30. Z toho vyvozuji, že po přijetí celního kodexu již členské státy nemohou přijmout nebo zachovat v platnosti předpisy, které určují jiné osoby povinné k úhradě těchto dluhů, a to i společně a nerozdílně.

31. Nyní je třeba určit, zda ustanovení, jakým je rakouský právní předpis, které činí zaměstnavatele odpovědným za úhradu celních dluhů vzniklých v důsledku nezákonného jednání zaměstnance, rozšiřuje taxativní výčet dlužníků obsažený v čl. 202 odst. 3 celního kodexu, nebo zda je lze naopak podřadit pod některou ze tří skupin osob uvedených v tomto článku.

32. V tomto směru předesílám, že třetí skupina dlužníků podle dotčené normy, to znamená osoby, které získaly nebo držely zboží, které vstoupilo protiprávně, není v projednávaném případě relevantní. V této věci totiž nejde o odpovědnost osoby, která získala nebo držela zboží po jeho vstupu, nýbrž o odpovědnost osoby v pracovněprávním vztahu s osobou, která uskutečnila protiprávní vstup zboží.

33. Naopak je třeba vzít v úvahu případy odpovědnosti upravené první a druhou odrážkou čl. 202 odst. 3 celního kodexu.

34. Jak již bylo uvedeno výše, první odrážka stanoví, že dlužníkem je „osoba, která protiprávní vstup zboží uskutečnila“.

35. S poukazem na toto ustanovení postupující soud ve svém usnesení zdůraznil, že podle části právní vědy v případě protiprávního vstupu zboží uskutečněného zaměstnancem je dlužníkem v souladu s výše uvedeným pravidlem vždy zaměstnavatel. Podle této teze uskutečňuje v takových případech vstup zboží do Společenství vždy podnikatel, i když tak činí pouze nepřímo prostřednictvím svého zaměstnance.

36. Domnívám se, že s tímto názorem nelze souhlasit.

37. Soudní dvůr již totiž jednoznačně rozhodl, že dlužníkem ve smyslu čl. 202 odst. 3 první odrážky celního kodexu je „osoba, která fakticky uskutečnila vstup zboží“( ), to znamená pouze ta osoba, která stejně jako řidič dopravního prostředku zboží fakticky ovládá při jeho vstupu na celní území. Pravidlo podobné pravidlu rakouskému, které činí zaměstnavatele odpovědným za protiprávní jednání, jehož se dopustil zaměstnanec, proto nelze pod výše uvedené ustanovení podřadit.

38. Zbývá ještě posoudit případ uvedený v čl. 202 odst. 3 druhé odrážce celního kodexu, podle nějž je rovněž dlužníkem „každá osoba, která se zúčastnila protiprávního vstupu zboží a byla nebo měla si být vědoma, že tento vstup je protiprávní“.

39. Jak již Komise správně poznamenala, výše uvedené ustanovení se může vztahovat na odpovědnost zaměstnavatele za protiprávní jednání, jehož se dopustil zaměstnanec, ovšem samozřejmě za předpokladu, že jsou splněny podmínky tam upravené.

40. K tomu je v první řadě zapotřebí, jak vyplývá ze znění čl. 202 odst. 3, aby byla dána objektivní podmínka, a sice „účast na vstupu“ zboží na celní území. Je zřejmé, že tato podmínka bude splněna vždy, když určitá osoba poskytne věcnou nebo morální podporu při vstupu zboží do Společenství: když například, jako je tomu v projednávané věci, zaměstnavatel pověří zaměstnance přepravou zboží do Společenství a navíc mu poskytne své vlastní vozidlo.

41. Dále je třeba, aby osoba, která se zúčastnila vstupu zboží, byla nebo „měla si být vědoma, že [vstup zboží] je protiprávní“. Jinými slovy, bude nutné prokázat, že si byla skutečně vědoma protiprávního jednání, jehož se dopustila osoba, která zboží fakticky ovládala, nebo se alespoň nacházela v takové situaci, že se lze důvodně domnívat, že o tom vědět mohla či měla.

42. Domnívám se však, že ustanovení, jakým je dotčené rakouské ustanovení, na jehož základě vzniká k tíži zaměstnavatele (nebo zmocnitele) celní dluh v důsledku porušení celních povinností, kterého se dopustil zaměstnanec (nebo pověřená osoba) „při výkonu činností pro svého zaměstnavatele nebo zmocnitele“, výše uvedené podmínky splňuje. Pakliže toto ustanovení omezuje odpovědnost zaměstnavatele na případy porušení celních povinností zaměstnancem při výkonu úkolů, které mu byly svěřeny, je tomu tak proto, aby odpovědnost zaměstnavatele za celní dluh byla dána pouze v případech upravených výše uvedeným ustanovením celního kodexu.

43. Zaměstnavatel bude odpovědný především za to, že dal pověření k přepravě zboží do Společenství, čímž se zúčastnil jeho vstupu na celní území.

44. Dále ponese odpovědnost, protože vzhledem k jeho postavení se lze důvodně domnívat, že si byl (nebo měl být) vědom způsobu, jakým jeho zaměstnanec provádí úkol, který mu svěřil; v každém případě je povinen dbát na dodržování příslušné právní úpravy zaměstnancem při výkonu téhož úkolu.

45. Z výše uvedených důvodů se tedy domnívám, že čl. 202 odst. 3 celního kodexu nebrání vnitrostátnímu ustanovení, jako je čl. 79 odst. 2 ZollR‑DG, na jehož základě vzniká k tíži zaměstnavatele (nebo zmocnitele) celní dluh v důsledku porušení celních povinností, jehož se dopustil některý z jeho zaměstnanců (nebo některá z jím pověřených osob) při výkonu úkolů, které mu byly svěřeny.

IV – Závěry

46. S ohledem na výše uvedené úvahy navrhuji, aby Soudní dvůr na předběžnou otázku Verwaltungsgerichtshof odpověděl následovně:

„Článek 202 odst. 3 nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství, nebrání vnitrostátnímu ustanovení, jako je čl. 79 odst. 2 Zollrechts‑Durchführungsgesetz, na jehož základě vzniká k tíži zaměstnavatele (nebo zmocnitele) celní dluh v důsledku porušení celních povinností, jehož se dopustil některý z jeho zaměstnanců (nebo některá z jím pověřených osob) při výkonu úkolů, které mu byly svěřeny.“