(viz body 38–40)

Kdyby totiž mělo být toto rozhodnutí zrušeno z důvodu, že porušuje oprávněný zájem uvedeného podniku na tom, aby nebylo zpřístupněno jeho obchodní tajemství, musela by Komise podle článku 233 ES z tohoto zrušení vyvodit důsledky ve vztahu ke zveřejnění dotčeného rozhodnutí.

(viz body 63–66)

Z toho jednak plyne, že pokud úředník pro slyšení přijme rozhodnutí na základě čl. 9 třetího pododstavce rozhodnutí 2001/462, je povinen nejen přezkoumat, zda znění rozhodnutí Komise přijatého na základě nařízení č. 17, které má být zveřejněno, obsahuje obchodní tajemství nebo jiné důvěrné informace požívající obdobné ochrany, ale rovněž ověřit, zda toto znění obsahuje jiné informace, které nemohou být zpřístupněny veřejnosti buď z důvodu pravidel práva Společenství, které jim poskytují zvláštní ochranu, nebo z důvodu, že patří mezi informace, které jsou svou povahou profesním tajemstvím. Krom toho v rámci svého přezkumu legality musí Soud dbát na to, aby úředník pro slyšení dodržel meze svého mandátu takto vymezeného, a tedy musí ověřit, zda úředník pro slyšení v projednávaném případě správně uplatnil ochranu profesního tajemství. Naproti tomu nemůže Soud úředníkovi pro slyšení vytýkat, že neopravil případné nesrovnalosti, kterých se dopustila Komise při přijetí rozhodnutí, které je předmětem zveřejnění, jelikož přezkum těchto nesrovnalostí nespadá do jeho pravomoci. Soud tak nemůže zpochybnit ani formální legalitu, ani opodstatněnost rozhodnutí, které má být zveřejněno, i kdyby toto rozhodnutí obsahovalo závažné chyby.

Pokud jde obecně o povahu informací, které jsou obchodním tajemstvím, nebo jiných informací, které jsou profesním tajemstvím, je nejprve nutné, aby toto obchodní tajemství nebo tyto důvěrné informace byly známy pouze omezenému počtu osob. Dále se musí jednat o informace, jejichž zpřístupnění může způsobit vážnou újmu osobě, která je poskytla, nebo třetím osobám. Konečně je třeba, aby zájmy, jež by mohly být zasaženy zpřístupněním informace, byly hodné ochrany. Posouzení důvěrné povahy informace tak vyžaduje zvážení individuálních oprávněných zájmů, které brání jejímu zpřístupnění, a obecného zájmu, který požaduje, aby činnost orgánů Společenství probíhala při co nejširším dodržování zásady otevřenosti.

(viz body 72–73)

Zájem podniku, kterému Komise uložila pokutu za porušení práva hospodářské soutěže, na tom, aby veřejnosti nebyly zpřístupněny podrobnosti o protiprávním jednání, jež je mu vytýkáno, nezasluhuje žádnou zvláštní ochranu vzhledem k zájmu veřejnosti seznámit se co nejobšírněji s důvody jakéhokoli jednání Komise, k zájmu hospodářských subjektů na tom, aby věděly, která jednání je mohou vystavit sankcím, a vzhledem k zájmu osob poškozených protiprávním jednáním na tom, aby znaly jeho podrobnosti, aby případně mohly uplatnit svá práva vůči sankcionovaným podnikům, a vzhledem k možnosti uvedeného podniku podrobit takové rozhodnutí soudnímu přezkumu. Uvedené posouzení se použije obdobně na rozhodnutí, kterými je zjištěna existence protiprávního jednání podniku, jehož stíhání brání promlčení, tedy na rozhodnutí, které je Komise implicitně oprávněna přijmout na základě režimu zavedeného nařízením č. 17, pokud v tomto ohledu prokáže oprávněný zájem. To však platí pouze v případě, že je zjištěné protiprávní jednání uvedeno přinejmenším ve výroku rozhodnutí a že je toto rozhodnutí určeno dotčenému podniku, aby jej mohl napadnout před soudem.

Rozsah pravomoci Komise přijmout a zveřejnit rozhodnutí na základě nařízení č. 17 a rozsah profesního tajemství musí být vykládány ve světle obecných zásad a základních práv, které tvoří nedílnou součást právního řádu Společenství, a zejména zásady presumpce neviny, jak je potvrzena článkem 48 Listiny základních práv Evropské unie, jež se použije na řízení, která se týkají porušení pravidel hospodářské soutěže platných pro podniky a která mohou vést k rozhodnutí o uložení pokut nebo penále.

Mimoto presumpce neviny vyžaduje, aby každý, kdo je obviněn z protiprávního jednání, byl považován za nevinného, dokud jeho vina není prokázána v souladu s právem. Brání tak jakémukoli formálnímu zjištění, a dokonce jakémukoli naznačování odpovědnosti osoby obviněné z daného protiprávního jednání v rozhodnutí, kterým se končí řízení, aniž by tato osoba mohla využít všech záruk, které jsou inherentní výkonu práva na obhajobu v rámci řízení, jež má běžný průběh a v jehož rámci je přijato rozhodnutí ve věci samé. Kromě toho, vina osoby obviněné z protiprávního jednání není definitivně prokázána až do doby, kdy je s rozhodnutím, kterým je zjištěna existence takového protiprávního jednání, spojena překážka věci rozhodnuté, což znamená buď neexistenci možnosti dotčené osoby napadnout uvedené rozhodnutí ve lhůtě stanovené v čl. 230 pátém pododstavci ES, nebo, v případě podání takové žaloby, definitivní ukončení soudního řízení, zejména rozhodnutím soudu, kterým se potvrzuje legalita uvedeného rozhodnutí.

Proto nelze zjištění považovat za prokázaná v souladu s právem, pokud je obviněná osoba neměla příležitost napadnout před soudy Společenství, i když napadá jejich opodstatněnost. Skutečnost, že by tato zjištění byla vyňata z jakéhokoliv soudního přezkumu, a že by tedy v případě jejich protiprávnosti byla vyloučena možnost případné nápravy soudem Společenství, je totiž ve zjevném rozporu se zásadou presumpce neviny. Jakýkoliv jiný výklad by vedl k porušení systému rozdělení pravomocí a institucionální rovnováhy mezi mocí správní a mocí soudní, jelikož v případě sporu je pouze soud Společenství příslušný s konečnou platností rozhodnout, zda existují dostatečné důkazy umožňující dospět k závěru ohledně odpovědnosti podniku za porušení pravidel hospodářské soutěže.

(viz body 75–77)