ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Článek 6 SEU a článek 49 Listiny základních práv Evropské unie musí být vykládány v tom smyslu, že přistoupení státu k Unii nebrání tomu, aby mohl jiný členský stát uložit trestní sankci osobám, které se před tímto přistoupením dopustily trestného činu napomáhání protiprávnímu přistěhovalectví státních příslušníků prvně uvedeného státu.

Vnitrostátní trestněprávní předpisy trestající napomáhání protiprávnímu přistěhovalectví trestem odnětí svobody, v souladu s článkem 3 směrnice 2002/90, kterou se definuje napomáhání k nepovolenému vstupu, přechodu a pobytu, a s článkem rámcového rozhodnutí 2002/946 o posílení trestního rámce s cílem zabránit napomáhání k nepovolenému vstupu, tranzitu a pobytu, které stanovují, že takové protiprávní jednání musí podléhat účinným, přiměřeným a odrazujícím sankcím, se týkají nikoliv státních příslušníků třetích zemí, kteří protiprávně vstoupí na území tohoto členského státu a pobývají na něm, aniž by tam měli trvalé bydliště, ale osob, které napomáhají nepovolenému vstupu a pobytu uvedených státních příslušníků na území uvedeného státu. Pouhá okolnost, že se tito státní příslušníci po svém protiprávním vstupu stali na základě přistoupení státu svého původu k Unii unijními občany, nemůže ovlivnit průběh trestních řízení zahájených proti osobám napomáhajícím nepovolenému přistěhovalectví.

Toto nabytí unijního občanství představuje faktický stav, který nemůže změnit znaky skutkové podstaty trestného činu napomáhání protiprávnímu přistěhovalectví.

Žádné ustanovení výše uvedené směrnice ani jiného unijního právního předpisu neumožňuje mít za to, že by nabytí občanství Unie mělo vyvolat zánik trestného činu obžalovaných, kteří se dopustili nelegálního obchodování s pracovní silou. Rozhodnutí v opačném smyslu by ve skutečnosti podpořilo toto obchodování v okamžiku, kdy by členský stát zahájil proces přistoupení k Unii, jelikož tito „obchodníci“ by si mohli být jisti svou následnou beztrestností. Bylo by tak dosaženo stavu, který by byl v rozporu s cílem sledovaným unijním normotvůrcem.

(viz body 32–34, 36, 42 a výrok)
(viz body 22, 26–28)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 24, 25)

Viz znění rozhodnutí.

Článek 45 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, jejímž důsledkem je, že vnitrostátní úředník přidělený k orgánu nebo instituci Unie, který si zvolil zůstat po dobu svého přidělení účastníkem vnitrostátního důchodového systému, ztratí všechny výhody nebo jejich část odpovídající jeho účasti na posledně uvedeném systému, pokud dovrší deset let služby v Unii potřebných pro vznik nároku na důchod na základě důchodového systému Unie.

V případě, že úředník přidělený k orgánu nebo instituci Unie zůstal po dobu svého přidělení účastníkem vnitrostátního důchodového systému, uvedená vnitrostátní právní úprava tak podřizuje důchod vyplývající z této účasti pravidlu horního limitu a pravidlu adaptace. Podle těchto pravidel může výši důchodu, kterou obdrží úředník na základě vnitrostátního důchodového systému, doplňovat důchod nabytý na základě důchodového systému Unie pouze v mezích vnitrostátního důchodu, který by nabyl, kdyby nedošlo k přidělení, a vnitrostátní důchod se snižuje o výši důchodu z důchodového systému Unie takovým způsobem, že součet dvou důchodů nepřekročí takto stanovený strop.

Za těchto podmínek úředník, který zůstává účastníkem vnitrostátního důchodového systému, platí své příspěvky bez nároku na protiplnění. Pravidlo horního limitu a pravidlo adaptace tak mohou bránit takovému úředníkovi ve výkonu svobody zaručené článkem 45 SFEU nebo tento výkon činit méně přitažlivým.

Nezávaznost zachování účasti na vnitrostátním důchodovém systému nemění nic na tom, že důsledkem pravidla horního limitu a pravidla adaptace, která se použijí v případě využití této možnosti, je to, že úředník, který využil uvedené možnosti, platí příspěvky bez nároku na protiplnění, pokud dovrší deset let služby v Unii potřebných pro vznik nároku na důchod na základě důchodového systému Unie. V případě, že vnitrostátní důchodový systém umožňuje přiděleným úředníkům zůstat účastníky systému, musí být tato možnost navržena tak, aby neměla takový dopad, neboť by jinak představovala překážku volného pohybu pracovníků.

Taková právní úprava totiž znevýhodňuje přiděleného úředníka, který je současně účastníkem důchodového systému Unie a vnitrostátního důchodového systému, oproti úředníkovi, který zůstal ve svém domovském členském státě a který je účastníkem pouze posledně uvedeného systému, jelikož přidělený úředník utrpí ztrátu všech výhod nebo jejich části odpovídající jeho účasti na vnitrostátním důchodovém systému, přestože přispíval současně do obou systémů, pokud získá nárok na důchod na základě důchodového systému Unie.

(viz body 29, 30, 32, 34, 38 a výrok)
Článek 11 věta třetí směrnice 2004/48 o dodržování práv duševního vlastnictví musí být vykládán v tom smyslu, že pojem „prostředník, jehož služby jsou užívány třetími osobami k porušování práva duševního vlastnictví“ ve smyslu tohoto ustanovení, zahrnuje osobu, která má pronajatu tržnici a jednotlivá prodejní místa v této tržnici podnajímá trhovcům, z nichž někteří svou plochu využívají k prodeji padělků výrobků chráněných ochrannými známkami.

Tento článek a rovněž čl. 8 odst. 3 směrnice 2001/29 o harmonizaci určitých aspektů autorského práva a práv s ním souvisejících v informační společnosti, na nějž prvně uvedené ustanovení odkazuje, totiž zavazují členské státy k zajištění toho, aby prostředník, jehož služby jsou užívány třetími osobami k porušování práva duševního vlastnictví, mohl být nezávisle na případné vlastní odpovědnosti v souvislosti s předmětnými skutky donucen přijmout opatření k ukončení tohoto porušování i opatření k předcházení dalšímu porušování.

To, zda se poskytování prodejních míst týká on-line tržiště nebo reálného tržiště, jako je tržnice, je v tomto ohledu nerozhodné. Ze směrnice 2004/48 totiž nevyplývá, že by byla její oblast působnosti omezena na elektronický obchod. Mimoto cíl uvedený v bodě 10 odůvodnění této směrnice, spočívající v zajištění vysoké, rovnocenné a stejnorodé úrovně ochrany duševního vlastnictví na vnitřním trhu, by byl podstatným způsobem oslaben, kdyby nebylo možné vydat soudní zákazy podle čl. 11 věty třetí této směrnice vůči subjektu, který třetím osobám poskytuje přístup k reálnému tržišti.

(viz body 22, 29, 30, výrok 1)
Článek 1 směrnice 98/34 o postupu při poskytování informací v oblasti norem a technických předpisů a předpisů pro služby informační společnosti, ve znění směrnice 98/48, musí být vykládán v tom smyslu, že vnitrostátní ustanovení, které stanoví, že pro pořádání ruletových, karetních a kostkových her a her na výherních hracích přístrojích je nezbytná koncese na provozování herny, nespadá pod pojem „technický předpis“ ve smyslu této směrnice, jenž podléhá oznamovací povinnosti podle čl. 8 odst. 1 uvedené směrnice, v důsledku jejíhož porušení se takový předpis neuplatní.

Takové ustanovení totiž zaprvé nepředstavuje „technickou specifikaci“ ve smyslu čl. 1 bodu 3 směrnice 98/34, neboť se nevztahuje na výrobek nebo jeho obal jako takové a nestanoví jednu z požadovaných vlastností výrobku. Zadruhé uvedené ustanovení nespadá do skupiny „předpisů pro služby“ informační společnosti ve smyslu čl. 1 bodu 5 směrnice 98/34, neboť se netýká služeb informační společnosti ve smyslu čl. 1 bodu 2 této směrnice. Zatřetí nelze mít za to, že uvedené ustanovení je „jiným požadavkem“ ve smyslu čl. 1 bodu 4 směrnice 98/34, neboť koncese požadovaná tímto vnitrostátním ustanovením k pořádání hazardních her představuje podmínku stanovenou pro činnost spočívající v pořádání takových her, a nikoliv pro dotčené výrobky, a to tím, že zakazuje jejich provozování mimo kasina. Konečně nelze mít za to, že takové ustanovení je technickým předpisem náležejícím do skupiny zákazů, neboť vnitrostátní ustanovení, která se omezují na to, aby stanovila podmínky pro založení podniků nebo pro poskytování služeb těmito podniky, například ustanovení, která podřizují výkon určité obchodní činnosti předchozímu souhlasu, nejsou technickými předpisy ve smyslu čl. 1 bodu 11 směrnice 98/34.

(viz body 23, 24, 27, 29, 30, 33 a výrok)
Článek 28 nařízení č. 593/2008 o právu rozhodném pro smluvní závazkové vztahy (Řím I) musí být vykládán v tom smyslu, že smluvní pracovněprávní vztah vzniklý před 17. prosincem 2009 je do působnosti tohoto nařízení zahrnut, pouze pokud byl tento vztah v důsledku vzájemného souhlasu smluvních stran, který byl projeven k tomuto datu či později, změněn v takovém rozsahu, že je třeba mít za to, že byla od tohoto data uzavřena nová pracovní smlouva, což přísluší určit vnitrostátnímu soudu.

Unijní normotvůrce totiž vyloučil okamžitou použitelnost nařízení Řím I, v jejímž důsledku by do jeho působnosti spadaly budoucí účinky smluv uzavřených před 17. prosincem 2009. Z toho plyne, že ne každá dohoda smluvních stran učiněná po 16. prosinci 2009 o pokračování v plnění dříve uzavřené smlouvy může vést k použitelnosti nařízení Řím I na tento smluvní vztah, aniž to bude odporovat jasně vyjádřené vůli unijního normotvůrce. Takto zvolený přístup by byl zpochybněn, kdyby každá, byť drobná změna učiněná smluvními stranami počínaje 17. prosincem 2009 ve smlouvě, která byla původně uzavřena před tímto datem, stačila k zahrnutí této smlouvy do působnosti tohoto nařízení, a to bez ohledu na právní jistotu. Naproti tomu není vyloučeno, že smlouva uzavřená před 17. prosincem 2009 bude k tomuto datu či později změněna dohodou smluvních stran v takovém rozsahu, že tato změna nebude vyjádřením pouhé aktualizace či úpravy této smlouvy, nýbrž bude vytvářet nový právní vztah mezi těmito smluvními stranami, takže by původní smlouva musela být považována za nahrazenou touto novou smlouvou uzavřenou od tohoto data ve smyslu článku 28 nařízení Řím I.

(viz body 33–37, 39, výrok 1)
Článek 1 odst. 1 písm. a) nařízení č. 2201/2003 o příslušnosti a uznávání a výkonu rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti a o zrušení nařízení č. 1347/2000 musí být vykládán v tom smyslu, že návrh na prohlášení manželství za neplatné, který podala třetí osoba po smrti některého z manželů, spadá do působnosti nařízení č. 2201/2003.

Co se zaprvé týče znění tohoto ustanovení, podle něj totiž patří mezi oblasti, které spadají do působnosti tohoto nařízení, mimo jiné i prohlášení manželství za neplatné, a to bez rozlišování podle okamžiku podání takového návrhu ve vztahu k úmrtí některého z manželů nebo totožnosti osoby, která může u soudu takový návrh podat.

Takový výklad zadruhé potvrzuje i kontext tohoto ustanovení. V čl. 1 odst. 3 téhož nařízení jsou v tomto ohledu taxativně vyjmenovány oblasti, které jsou z působnosti tohoto nařízení vyloučeny. Návrh na prohlášení manželství za neplatné, který podala třetí osoba po smrti některého z manželů, však mezi vyloučenými oblastmi uveden není.

Zatřetí tento výklad potvrzuje i cíl sledovaný tímto nařízením, které přispívá k vytvoření prostoru svobody, bezpečnosti a práva, ve kterém je zajištěn volný pohyb osob. Pokud by byl přitom návrh na prohlášení manželství za neplatné podaný třetí osobou po smrti některého z manželů z působnosti nařízení č. 2201/2003 vyloučen, uvedený cíl by nebyl respektován, neboť by toto vyloučení mohlo zvýšit právní nejistotu spojenou s neexistencí jednotného regulačního rámce v dané oblasti, a to tím spíše, že se na otázky osobního stavu fyzických osob ani na rodinné vztahy nevztahuje nařízení č. 650/2012 o příslušnosti, rozhodném právu, uznávání a výkonu rozhodnutí a přijímání a výkonu veřejných listin v dědických věcech a o vytvoření evropského dědického osvědčení.

(viz body 27–30, 32–34, 37, výrok 1)
Věc C‑448/15

Belgische Staat

proti

Wereldhave Belgium Comm. VA a další

(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná hof van beroep te Brussel)

„Řízení o předběžné otázce – Mateřské a dceřiné společnosti usazené v různých členských státech – Společný systém zdanění – Korporační daň – Směrnice 90/435/EHS – Působnost – Článek 2 písm. c) – Společnost podléhající dani bez možnosti volby nebo osvobození – Zdanění nulovou sazbou“

Shrnutí – rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 8. března 2017

Sbližování právních předpisů – Společný systém zdanění mateřských a dceřiných společností z různých členských států – Směrnice 90/435 – Osvobození od srážkové daně ze zisků vyplácených mateřské společnosti v členském státě dceřiné společnosti – Výběr srážkové daně z dividend vyplácených dceřinou společností subjektu kolektivního investování, který je usazen v jiném členském státě a za určitých podmínek zde podléhá zdanění nulovou sazbou – Přípustnost – Podmínka – Investiční subjekt, který nemá postavení společnosti členského státu

[Směrnice Rady 90/435, čl. 2 písm. c) a článek 5 odst. 1]

Směrnice Rady 90/435/EHS ze dne 23. července 1990 o společném systému zdanění mateřských a dceřiných společností z různých členských států musí být vykládána v tom smyslu, že její čl. 5 odst. 1 nebrání právní úpravě členského státu, podle níž se z dividend, které dceřiná společnost usazená v tomto členském státě vyplácí daňovému subjektu kolektivního investování usazenému v jiném členském státě, jenž podléhá korporační dani s nulovou sazbou, pokud veškerý zisk vyplatí svým podílovým vlastníkům, vybírá srážková daň z příjmů z movitého majetku, protože takový subjekt nepředstavuje „společnost členského státu“ ve smyslu této směrnice.

V tomto ohledu je třeba uvést, že čl. 2 písm. c) směrnice 90/435 uvádí pozitivní kritérium kvalifikace, a sice podléhat předmětné dani, a negativní kritérium, a sice nebýt od této daně osvobozen a nemít možnost volby. Použití těchto dvou kritérií, jednoho pozitivního a jednoho negativního, vede k závěru, že podmínka uvedená v čl. 2 písm. c) uvedené směrnice vyžaduje nejen to, aby společnost spadala do působnosti předmětné daně, ale má rovněž vyloučit situace, kdy je možné, že společnost, přestože této dani podléhá, není ve skutečnosti povinna uvedenou daň zaplatit. Třebaže formálně není společnost podléhající dani s nulovou sazbou, pokud veškerý zisk vyplatí svým podílovým vlastníkům, od takové daně osvobozena, je prakticky ve stejné situaci, kterou má podmínka stanovená v čl. 2 písm. c) směrnice 90/435 vyloučit, to znamená v situaci, kdy není povinna tuto daň zaplatit. Jak uvedl generální advokát v bodech 43 a 44 svého stanoviska, je-li do vnitrostátní právní úpravy vloženo ustanovení, že určitá kategorie společností může být za určitých okolností zdaněna nulovou sazbou, znamená to, že tyto společnosti této dani nepodléhají (viz rovněž rozsudek ze dne 20. května 2008, Orange European Smallcap Fund,C‑194/06, EU:C:2008:289, body 33 a 34).

(viz body 31–34, 43 a výrok)
Věc C‑430/15

Secretary of State for Work and Pensions

proti

Tolley

(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Supreme Court of the United Kingdom)

„Řízení o předběžné otázce – Sociální zabezpečení – Nařízení (EHS) č. 1408/71 – Složka ‚péče‘ příspěvku na živobytí pro zdravotně postižené osoby (disability living allowance) – Osoba pojištěná pro případ stáří, která s konečnou platností ukončila veškerou výdělečnou činnost – Pojmy ‚dávka v nemoci‘ a ‚dávka v invaliditě‘ – Možnost výplaty dávky do zahraničí“

Shrnutí – rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 1. února 2017

Sociální zabezpečení–Migrující pracovníci–Unijní právní úprava–Osobní působnost–Pracovník ve smyslu nařízení č. 1408/71–Pojem–Osoba pojištěná pro případ stáří v rámci systému sociálního zabezpečení pro všechny obyvatele, který označuje tuto osobu jako zaměstnanou osobu–Zahrnutí–Úmrtí této osoby před dosažením důchodového věku–Neexistence vlivu [Nařízení Rady č. 1408/71, čl. 1 písm. a)] Sociální zabezpečení–Migrující pracovníci–Unijní právní úprava–Věcná působnost–Složka „péče“ příspěvku na živobytí pro zdravotně postižené osoby–Pojetí jako dávky v nemoci, a nikoliv jako dávky v invaliditě [Nařízení Rady č. 1408/71, čl. 4 odst. 1 písm. a)] Sociální zabezpečení–Migrující pracovníci–Použitelné právní předpisy–Osoba, která nabyla nároky na starobní důchod z titulu příspěvků odváděných během daného období do systému sociálního zabezpečení členského státu–Skutečnost, že později tato osoba již nepodléhala právním předpisům tohoto členského státu–Přípustnost [Nařízení Rady č. 1408/71, čl. 13 odst. 2 písm. f) a příloha VI, a nařízení Rady č. 574/72, článek 10b] Sociální zabezpečení–Migrující pracovníci–Zdravotní pojištění–Právní úprava příslušného státu, která nárok na složku „péče“ příspěvku na živobytí pro zdravotně postižené osoby váže na podmínku bydliště a pobytu na území tohoto členského státu–Nepřípustnost–Zachování poskytování dávek přiznaných příslušným státem po přemístění bydliště do jiného členského státu–Podmínka–Povolení k přemístění bydliště do jiného členského státu vydané příslušnou institucí [Nařízení Rady č. 1408/71, čl. 22 odst. 1 písm. b) a čl. 22 odst. 2]
Pokud jde o veřejnou zakázku, která nespadá do působnosti směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/17/ES ze dne 31. března 2004 o koordinaci postupů při zadávání zakázek subjekty působícími v odvětví vodního hospodářství, energetiky, dopravy a poštovních služeb, ve znění nařízení Komise (EU) č. 1336/2013 ze dne 13. prosince 2013, ale má nepochybný přeshraniční význam, musí být články 49 a 56 SFEU vykládány v tom smyslu, že brání takovému ustanovení vnitrostátní právní úpravy, jako je čl. 24 odst. 5 Lietuvos Respublikos viešųjų pirkimų įstatymas (zákon Litevské republiky o veřejných zakázkách), které stanoví, že má-li být zakázka na stavební práce zadána i subdodavatelům, musí nicméně hlavní plnění, tak jak je určil zadavatel, vykonat sám dodavatel.

Ve věci v původním řízení ze spisu, který má Soudní dvůr k dispozici, na jednu stranu vyplývá, že cílem čl. 24 odst. 5 zákona o veřejných zakázkách je zajistit, aby byly práce vykonány řádně. Avšak i když není vyloučeno, že takový cíl může odůvodnit určitá omezení využívání subdodavatelů (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 18. března 2004, Siemens a ARGE Telekom, C‑314/01, EU:C:2004:159, bod 45, a ze dne 14. července 2016, Wrocław – Miasto na prawach powiatu, C‑406/14, EU:C:2016:562, bod 34), je třeba mít za to, že takové ustanovení vnitrostátní právní úpravy, jako je čl. 24 odst. 5 zákona o veřejných zakázkách, překračuje meze toho, co je k dosažení tohoto cíle nezbytné, jestliže ve všech případech zakazuje, aby byla plnění určená zadavatelem jako „hlavní“, provedena subdodavateli. Tento zákaz se totiž použije bez ohledu na hospodářské odvětví dotčené danou zakázkou, povahu prací, jakož i kvalifikace subdodavatelů. Takový obecný zákaz mimoto neponechává uvedenému zadavateli prostor pro individuální posouzení jednotlivých případů. Jak uvedla generální advokátka v bodě 51 svého stanoviska, alternativním a méně omezujícím opatřením, které by zaručilo dosažení sledovaného cíle, by mohl být požadavek, aby uchazeči ve své nabídce určili část zakázky a práce, které zamýšlí zadat subdodavatelům, navrhované subdodavatele a jejich schopnosti. Alternativou mohla zejména být také možnost zadavatele uchazečům zakázat, aby změnili subdodavatele, nemohl-li předem ověřit totožnost a způsobilost těchto subdodavatelů.

(viz body 52, 54, 55, 57, 61 a výrok 1)
Článek 14 protokolu (č. 7) o výsadách a imunitách Evropské unie, který je připojen ke Smlouvě o EU, Smlouvě o FEU a Smlouvě o ESAE, a ustanovení služebního řádu úředníků Evropské unie týkající se společného systému sociálního zabezpečení orgánů Unie musí být vykládány v tom smyslu, že brání takovým vnitrostátním právním předpisům, o jaké jde ve věci v původním řízení, podle kterých musí být z příjmů z pronájmu nemovitostí, které úředníku Evropské unie plynou v členském státě, jehož je tento úředník daňovým rezidentem, hrazeny sociální příspěvky a odvody určené k financování systému sociálního zabezpečení tohoto členského státu.

Taková vnitrostátní právní úprava, o jakou jde ve věci v původním řízení, která příjmy úředníků Unie zatěžuje sociálními příspěvky a odvody specificky určenými k financování systémů sociálního zabezpečení dotyčného členského státu, je tedy v rozporu s výlučnou pravomocí, kterou Unii přiznává článek 14 protokolu a příslušná ustanovení služebního řádu, konkrétně ustanovení upravující povinné příspěvky úředníků Unie na financování systému sociálního zabezpečení.

Kromě toho by hrozilo, že by takováto právní úprava narušila rovné zacházení s úředníky Unie, a tudíž by odrazovala od výkonu povolání v rámci unijních orgánů, neboť někteří úředníci by byli nuceni přispívat nejen do společného systému sociálního zabezpečení orgánů Unie, ale i do vnitrostátního systému sociálního zabezpečení.

(viz body 46, 47, 49 a výrok)
Prováděcí nařízení Komise (EU) č. 1249/2011 ze dne 29. listopadu 2011 o zařazení určitého zboží do kombinované nomenklatury musí být vykládáno v tom smyslu, že není použitelné per analogiam na výrobky, které mají vlastnosti tří modelů kamer řady GoPro Hero 3 Black Edition sporných ve věci C‑435/15.

Tyto výrobky totiž nejsou totožné s „kapesními videorekordéry“, jichž se uvedené nařízení týká, jelikož jak uvádí předkládající soud, uvedené výrobky se odlišují zejména svou schopností pořizovat fotografie a tím, že nemají digitální transfokátor, reproduktor ani vnitřní paměť.

Vzhledem k tomu, že kamery sporné ve věci C‑435/15 nejsou totožné s výrobky, které jsou předmětem zařazení uskutečněného prováděcím nařízení č. 1249/2011, ani jim nejsou dostatečně podobné, není na ně uvedené nařízení použitelné.

Prováděcí nařízení Komise (EU) č. 876/2014 ze dne 8. srpna 2014 o zařazení určitého zboží do kombinované nomenklatury musí být vykládáno v tom smyslu, že je použitelné per analogiam na výrobky, které mají vlastnosti tří modelů kamer řady GoPro Hero 3 Black Edition sporných v uvedené věci, ale že toto nařízení je neplatné.

V projednávaném případě prováděcí nařízení č. 876/2014 zařazuje „akční kamery“ do podpoložky 8525 80 99 KN, aniž by vyžadovalo, aby mohly být samostatně používány pro pořizování záznamu z externích zdrojů obrazu a zvuku, tedy aniž by k tomu potřebovaly hardware a software, kterým nejsou samy o sobě vybaveny. Taková možnost samostatného pořizování záznamu je přitom nutnou podmínkou pro zařazení zboží do sazební podpoložky 8525 80 99 KN. Pokud tomu tak není, musí být výrobky zařazeny nikoliv do podpoložky 8525 80 99 KN, nýbrž do podpoložky 8525 80 91 KN (rozsudek ze dne 5. března 2015, Vario Tek, C‑178/14, nezveřejněný, EU:C:2015:152, bod 32).

Z toho plyne, že prováděcí nařízení č. 876/2014 tím, že zařazuje „akční kamery“ do podpoložky 8525 80 99 KN, aniž by upřesňovalo, že pro účely tohoto zařazení musí být schopny samostatně pořizovat záznamy z externích zdrojů obrazu a zvuku, je neslučitelné s dosahem uvedené podpoložky.

(viz body 36, 42, 43, 50, 51, 53 a výrok 1 a 2)