ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Nařízení č. 1308/2013, kterým se stanoví společná organizace trhů se zemědělskými produkty a zrušují nařízení č. 922/72, č. 234/79, č. 1037/2001 a č. 1234/2007, musí být vykládáno v tom smyslu, že nebrání vnitrostátnímu opatření, které pro maloobchodní prodej vína zavádí minimální cenu za jednotku alkoholu, pokud toto opatření je skutečně způsobilé k dosažení cíle ochrany zdraví a života lidí a pokud při zohlednění cílů společné zemědělské politiky, jakož i řádného fungování společné organizace zemědělských trhů nepřekračuje meze toho, co je nezbytné pro dosažení uvedeného cíle ochrany zdraví a života lidí.

Nařízení č. 1308/2013 totiž neobsahuje ustanovení povolující určování maloobchodních cen vína na vnitrostátní nebo unijní úrovni ani ustanovení zakazující členským státům přijmout vnitrostátní opatření určující takové ceny. V důsledku toho mohou členské státy v zásadě i nadále přijímat určitá opatření, která nejsou stanovena v uvedeném nařízení, s výhradou toho, že tato opatření nemohou představovat odchylku od uvedeného nařízení nebo zásah do něj či bránit v jeho řádném fungování. Pokud jde v tomto ohledu o stanovení minimální ceny za jednotku alkoholu, to může představovat zásah do nařízení č. 1308/2013, jelikož je v rozporu se zásadou volné tvorby cen zemědělských produktů působením tržních sil, na níž je uvedené nařízení založeno. Jelikož však zřízení společné organizace zemědělských trhů členským státům nebrání uplatňovat vnitrostátní pravidla sledující jiný cíl obecného zájmu, než který souvisí s touto organizací, může se členský stát dovolávat cíle ochrany zdraví a života lidí k odůvodnění opatření, které je zásahem do systému volné tvorby cen za podmínek skutečné hospodářské soutěže, na němž je nařízení č. 1308/2013 založeno.

Omezující opatření však musí splňovat zásadu proporcionality, tedy být způsobilé zaručit uskutečnění sledovaného cíle a nepřekračovat meze toho, co je nezbytné pro jeho dosažení. K přezkumu proporcionality musí dojít zejména s přihlédnutím k cílům společné zemědělské politiky, jakož i k řádnému fungování společné organizace zemědělských trhů, což vyžaduje zvážení těchto cílů a cíle ochrany veřejného zdraví sledovaného vnitrostátní právní úpravou.

(viz body 17, 19, 24, 26–29 a výrok 1)
Zrušením aktu napadeného v rámci žaloby na neplatnost, k němuž přistoupil jeho autor a jež nastalo po podání této žaloby, nevzniká sama o sobě unijnímu soudu povinnost stanovit, že nevydá rozhodnutí ve věci samé pro neexistenci předmětu nebo právního zájmu na pokračování v řízení ke dni vyhlášení rozsudku. Nicméně právní zájem žalobce na podání žaloby musí existovat ve vztahu k předmětu žaloby ve fázi jejího podání, neboť jinak by žaloba byla nepřípustná. Tento předmět sporu, stejně jako právní zájem na řízení, musí přetrvávat až do vydání soudního rozhodnutí, neboť jinak by nemohlo být vydáno rozhodnutí ve věci samé, což předpokládá, že žaloba musí být s to svým výsledkem přinést prospěch účastníku řízení, který ji podal.

Z toho vyplývá, že přestane-li v průběhu řízení napadený akt vyvolávat účinky, Soudnímu dvoru přísluší posoudit in concreto zejména s ohledem na důsledky tvrzené protiprávnosti a na povahu údajně utrpěné újmy přetrvávání právního zájmu žalobce na řízení.

(viz body 16–18)
Článek 78 odst. 3 nařízení č. 2913/92, kterým se vydává celní kodex Společenství, ve znění nařízení č. 2700/2000, musí být vykládán v tom smyslu, že brání takové vnitrostátní právní úpravě, která omezuje možnost celních orgánů znovu přezkoumat či zopakovat kontrolu po propuštění zboží a vyvodit z toho důsledky v podobě vyměření nového celního dluhu, jestliže se toto omezení vztahuje na období tří let od data vzniku původního celního dluhu, což musí ověřit vnitrostátní soud.

Jelikož po uplynutí tří let od data vzniku celního dluhu nelze provést sdělení o novém celním dluhu, a vyvodit tak důsledky z přezkumu či kontroly provedených po propuštění zboží ve smyslu čl. 78 odst. 3 celního kodexu, měly by mít členské státy s ohledem na zásadu právní jistoty možnost omezit provádění přezkumu po uplynutí tří let od data vzniku původního celního dluhu, a to zejména tak, že pro tento přezkum stanoví promlčecí lhůtu. Během této tříleté lhůty naopak musí právní předpisy členského státu umožňovat celním orgánům, aby přijaly nové opatření k nápravě situace v důsledku kontroly provedené po propuštění zboží v souladu s čl. 78 odst. 3 celního kodexu, a to zejména doměřením celního dluhu. Možnost přijmout takové opatření musí dále platit i po uplynutí uvedené lhůty, pokud celní dluh vznikl ve smyslu článku 221 odst. 4 tohoto kodexu v důsledku činu, který byl k datu, kdy byl spáchán, trestný, což musí ověřit vnitrostátní soud.

Zásada ochrany legitimního očekávání dále nebrání tomu, aby celní orgány provedly další přezkum či kontrolu po propuštění zboží a vyvodily z toho důsledky ve smyslu čl. 78 odst. 3 celního kodexu. V průběhu období tří let od vzniku původního celního dluhu totiž musí osoba povinná zaplatit clo jakožto hospodářský subjekt akceptovat riziko – a přijmout pro tyto případy vhodná opatření – že se celní orgány vrátí k rozhodnutí o celním dluhu a zohlední nové informace, které budou mít případně k dispozici po kontrole.

(viz body 36, 37, 41, 42, 46 a výrok)
Vzhledem k tomu, že ze znění čl. 8 odst. 1 písm. b) a čl. 8 odst. 5 nařízení č. 207/2009 o ochranné známce Společenství ani z judikatury Soudního dvora nevyplývá, že má pojem podobnost v každém z těchto odstavců odlišný smysl, z toho zejména plyne, že jestliže při přezkumu podmínek pro použití čl. 8 odst. 1 písm. b) tohoto nařízení Tribunál dospěje k závěru, že kolidující označení si nejsou podobná, nepoužije se v daném případě nezbytně ani odst. 5 téhož článku. Naproti tomu jestliže má Tribunál v rámci téhož přezkumu za to, že mezi kolidujícími označeními existuje určitá podobnost, takové zjištění platí rovněž pro použití čl. 8 odst. 1 písm. b) i článku 8 odst. 5 uvedeného nařízení.

V situaci, kdy se jeví, že dotčený stupeň podobnosti není dostačující k tomu, aby způsobil použití čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009, však nelze dovozovat, že je použití odst. 5 tohoto článku nezbytně vyloučeno.

Stupně podobnosti mezi kolidujícími označeními, které vyžaduje každý z uvedených odstavců tohoto ustanovení, jsou totiž odlišné. Zatímco je uplatnění čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009 podmíněno konstatováním takového stupně podobnosti mezi těmito označeními, který může u dotčené veřejnosti mezi nimi vyvolat nebezpečí záměny, existence takového nebezpečí naproti tomu není vyžadována jako podmínka pro použití odst. 5 téhož článku.

Vzhledem k tomu, že čl. 8 odst. 5 nařízení č. 207/2009 vyžaduje pouze, aby existující podobnost byla s to způsobit, že dotčená veřejnost provede nikoli záměnu kolidujících označení, ale provede mezi nimi sblížení, to znamená, že si vytvoří mezi nimi spojitost, je třeba z toho vyvodit, že ochrana, kterou toto ustanovení stanoví ve prospěch ochranných známek s dobrým jménem, se může použít i v případě, že kolidující označení vykazují nižší stupeň podobnosti.

Z toho vyplývá, že v případě, že přezkum podmínek pro použití čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009 odhalil určitou podobnost mezi kolidujícími označeními, přísluší Tribunálu, aby v takovém případě pro určení, zda jsou splněny podmínky pro použití odst. 5 téhož článku, přezkoumal, zda si z důvodu výskytu takových jiných relevantních faktorů, jako je proslulost nebo dobré jméno starší ochranné známky, dotčená veřejnost může mezi těmito označeními vytvořit spojitost.

Konečně i za předpokladu, že by Tribunál poté, co provedl přezkum týkající se existence případné spojitosti mezi kolidujícími označeními, dospěl k závěru, že podmínky pro použití čl. 8 odst. 5 nařízení č. 207/2009 nejsou splněny z důvodu, že z přezkumu podmínek pro použití odst. 1 písm. b) tohoto článku vyplývá, že dotčení spotřebitelé nejsou s to mezi kolidujícími označeními provést bezprostřední pojmové sblížení, by takový důvod byl stižen nesprávným právním posouzením. Zásahy uvedené v čl. 8 odst. 5 tohoto nařízení totiž nevyžadují, aby sblížení, které spotřebitelé mohou provést mezi kolidujícími označeními, bylo bezprostřední.

(viz body 39–43, 50)
Článek 30 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že brání praxi členského státu, podle které se daň z registrace vozidel vybraná při dovozu automobilů pocházejících z jiných členských států nevrací, třebaže dotčená vozidla, která v tomto členském státě nikdy nebyla zaregistrována, byla opětovně vyvezena do jiného členského státu.

Každá jednostranně uložená finanční zátěž, bez ohledu na svůj název nebo způsob vybírání, postihující zboží z důvodu skutečnosti, že překračuje hranici, totiž představuje, pokud není clem jako takovým, poplatek s rovnocenným účinkem ve smyslu článků 28 SFEU a 30 SFEU. Skutečností vedoucí ke vzniku daně z registrace vozidel je sice v podstatě registrace automobilů v členském státě a tato daň tudíž představuje vnitrostátní zdanění ve smyslu článku 110 SFEU, avšak takto by ji již nebylo možno kvalifikovat, pokud by byla vybrána a nevrácena, jestliže vozidla dovezená z jiných členských států nebyla v tomto členském státě nikdy zaregistrována. Za tohoto předpokladu by byla ve skutečnosti vybrána pouze z důvodu překročení hranice členského státu, a představovala by tudíž poplatek s rovnocenným účinkem zakázaný článkem 30 SFEU.

(viz body 44–46, výrok 2)
(viz body 33, 34)

Viz znění rozhodnutí.

(viz bod 56 a výrok 1)

Zákaz uvádění jakýchkoli tvrzení nebo údajů na obalech, etiketách nebo v reklamě na přírodní minerální vody, které odkazují na nízký obsah sodíku v takových vodách, který je stanoven v čl. 8 odst. 1 nařízení č. 1924/2006 nařízení o výživových a zdravotních tvrzeních při označování potravin, ve znění nařízení č. 107/2008, ve spojení s přílohou tohoto nařízení, a v čl. 9 odst. 2 směrnice 2009/54 o využívání a prodeji přírodních minerálních vod, ve spojení s přílohou III této směrnice, představuje zásah do svobody projevu a informací podnikatele, jakož i do jeho svobody podnikání.

Tento zásah je však stanoven právním předpisem a podstata svobody projevu a informací a svobody podnikání není uvedenými ustanoveními dotčena, jelikož tato ustanovení se omezují na to, že informace o obsahu sodíku nebo soli v přírodních minerálních vodách, které mohou být sdělovány spotřebiteli, podřizují určitým podmínkám. Právní úprava přitom zdaleka nezakazuje výrobu a uvádění přírodních minerálních vod na trh, ale omezuje se ve vymezené oblasti na regulaci s nimi souvisejícího označování a reklamy. Tím se nijak nedotýká podstaty svobody podnikání. Potřeba zajistit spotřebitelům co možná nejpřesnější a nejtransparentnější informace týkající se charakteristik produktu, má kromě toho úzkou spojitost s ochranou lidského zdraví a představuje otázku obecného zájmu, která může odůvodnit omezení svobody projevu a informací podnikatele a jeho svobodu podnikání.

Pokud jde o dodržení zásady proporcionality, vzhledem k tomu, že patrně není vyloučeno nebezpečí pro zdraví lidí způsobené nadměrnou spotřebou sodíku vyskytujícího se v různých chemických sloučeninách, zejména v hydrogenuhličitanu sodném, unijní normotvůrce mohl mít platně za to, že takové požadavky a omezení, jako jsou ty, které jsou stanoveny v čl. 8 odst. 1 nařízení č. 1924/2006 a v čl. 9 odst. 2 směrnice 2009/54, pokud jde o používání tvrzení nebo údajů odkazujících na nízký obsah sodíku v přírodních minerálních vodách, jsou vhodné a nezbytné k zajištění ochrany zdraví lidí v Unii. Unijní normotvůrce totiž musí přihlédnout k zásadě obezřetnosti, podle které v případě, že přetrvává nejistota o riziku nebo jeho dosahu pro lidské zdraví, lze přijmout ochranná opatření a nemusí se čekat na úplné prokázání skutečné existence a závažnosti těchto rizik. Vyjde-li najevo, že je nemožné s jistotou určit tvrzené riziko nebo jeho dosah z důvodu nerozhodných výsledků provedených studií, avšak pravděpodobnost skutečné škody pro veřejné zdraví za předpokladu realizace rizika trvá, pak tato zásada odůvodňuje přijetí omezujících opatření. V důsledku toho je zásah do svobody projevu a informací podnikatele, jakož i do jeho svobody podnikání přiměřený sledovaným cílům.

(viz body 67, 69–71, 74, 81–85)
(viz bod 22)

Viz znění rozhodnutí.

Článek 1 odst. 1 směrnice 2001/23/ES o sbližování právních předpisů členských států týkajících se zachování práv zaměstnanců v případě převodů podniků, závodů nebo částí podniků nebo závodů musí být vykládán v tom smyslu, že do rozsahu působnosti této směrnice spadá situace, kdy veřejný podnik pověřený hospodářskou činností spočívající v manipulaci s jednotkami intermodální přepravy svěří na základě smlouvy o správě veřejných služeb výkon této činnosti jinému podniku s tím, že mu poskytne infrastrukturu a potřebné vybavení, jež vlastní, a posléze se rozhodne ukončit tuto smlouvu, aniž převezme zaměstnance tohoto podniku, a to z důvodu, že nadále bude uvedenou činnost vykonávat sám prostřednictvím vlastních zaměstnanců.

V této souvislosti by výklad čl. 1 odst. 1 písm. b) směrnice 2001/23, který by vylučoval z rozsahu působnosti této směrnice situaci, v níž hmotný majetek nezbytný pro výkon dané činnosti nikdy nepřestal patřit nabyvateli, by zbavoval uvedenou směrnici části jejího užitečného účinku.

Mimoto nepřevzetí podstatné části zaměstnanců co do počtu a dovedností novým podnikatelem, které jeho předchůdce přidělil k výkonu stejné činnosti, nepostačuje k vyloučení existence převodu jednotky, která si zachovává svou identitu, ve smyslu směrnice 2001/13 v takovém odvětví, v němž činnost spočívá především na vybavení. Jiný výklad by odporoval hlavnímu účelu uvedené směrnice, kterým je zachovat, i proti vůli nabyvatele, pracovní smlouvy zaměstnanců převodce.

(viz body 40, 41, 44 a výrok)
Článek 6 bod 2 nařízení (ES) č. 44/2001 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech musí být vykládán v tom smyslu, že se vztahuje na žalobu, kterou podala třetí osoba v souladu s ustanoveními vnitrostátních právních předpisů proti žalovanému v řízení o původní žalobě a v níž je uplatňován nárok na vrácení náhrad vyplacených touto třetí osobou žalobci v uvedeném řízení o původní žalobě, který s touto původní žalobou úzce souvisí, a to za podmínky, že tato žaloba nebyla třetí osobou podána pouze proto, aby uvedený žalovaný byl odňat soudu, který je pro něj příslušný.

Bod 15 odůvodnění uvedeného nařízení totiž zdůrazňuje, že v zájmu harmonického výkonu spravedlnosti je nezbytné minimalizovat možnost souběžných řízení a zajistit, aby ve dvou členských státech nebyla vydána vzájemně si odporující rozhodnutí, zatímco v bodě 12 odůvodnění téhož nařízení je připomenuto, že kromě místa bydliště žalovaného by měla existovat i jiná kritéria pro určení příslušnosti, založená na úzké vazbě mezi soudem a právním sporem nebo usnadňující řádný výkon spravedlnosti. Projednání původní žaloby i žaloby podané třetí osobou proti některému z účastníků tohoto řízení, která úzce souvisí s první žalobou, v témže řízení přitom slouží k prosazování výše uvedených cílů v případě, kdy poškozený podal žalobu proti pojistiteli osoby odpovědné za škody a jiný pojistitel, který již poskytl tomuto poškozenému částečnou náhradu uvedených škod, se snaží dosáhnout vrácení této náhrady prvním pojistitelem. Pokud by taková možnost neexistovala, hrozilo by riziko, že dva soudy dospějí v téže věci k odporujícím si rozhodnutím, jejichž uznání a výkon by tedy byly nejisté.

(viz body 38–40, 47 a výrok)
(viz bod 29)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 35, 51, 52)

Viz znění rozhodnutí.

Článek 4 odst. 1 bod 2 směrnice 2004/39 týkající se trhů finančních nástrojů musí být vykládán v tom smyslu, že devizové transakce, jež provádí úvěrová instituce podle klauzulí smlouvy o půjčce a jež spočívají ve stanovení částky půjčky na základě kurzu pro nákup deviz platného v okamžiku vyplacení finančních prostředků a v určení částky jednotlivých měsíčních splátek na základě kurzu pro prodej těchto deviz platného ke dni výpočtu jednotlivých měsíčních splátek, nejsou s výhradou ověření ze strany předkládajícího soudu investičními službami nebo činnostmi ve smyslu tohoto ustanovení.

Investičními službami a činnostmi se totiž v souladu s výše uvedeným rozumí služby a činnosti, jež jsou uvedeny v oddíle A přílohy I směrnice 2004/39 a týkají se kteréhokoli z nástrojů uvedených v oddíle C téže přílohy. Tím, že se jedná o devizové činnosti, které jsou čistě doplňkové k poskytnutí a splacení spotřebitelského úvěru v cizí měně, nespadají dotčené transakce do uvedeného oddílu A, jestliže se omezují na přepočet výše úvěru a měsíčních splátek v cizí měně (zúčtovací měna) na národní měnu (platební měna) na základě nákupního nebo prodejního kurzu této cizí měny. Takové transakce nemají jinou funkci než sloužit jako prostředek k uskutečnění základních platebních závazků vyplývajících ze smlouvy o půjčce, a to poskytnutí finančních prostředků věřitelem a vrácení těchto prostředků spolu s úroky dlužníkem. Cílem těchto transakcí není provedení investice, jelikož spotřebitel se snaží pouze získat finanční prostředky na nákup spotřebního předmětu nebo poskytnutí služby, a nikoli například řídit kurzové riziko nebo spekulovat na kurz cizí měny.

Kromě toho ze směrnice vyplývá, že devizové služby nejsou samy o sobě investičními službami, jež spadají do přílohy I oddílu A uvedené směrnice.

Dotčené devizové transakce přitom nejsou spojeny ani s investičními službami ve smyslu čl. 4 odst. 1 bodu 2 směrnice 2004/39, nýbrž s transakcí, která není sama o sobě finančním nástrojem ve smyslu čl. 4 odst. 1 bodu 17 této směrnice.

Devizové transakce, které provádí úvěrová instituce v rámci plnění smlouvy o půjčce, se podle všeho netýkají některého z finančních nástrojů uvedených v příloze I oddílu C uvedené směrnice, mezi nimiž se uvádí i futures, a to v rozsahu, v němž účelem smlouvy o spotřebitelském úvěru není prodat finanční aktivum za cenu, která je pevně stanovena při uzavírání smlouvy.

V rámci takové smlouvy o půjčce, jako je smlouva dotčená ve věci v původním řízení, se hodnota cizí měny, která se použije pro výpočet splátek, nestanoví předem, jelikož se určuje na základě kurzu pro prodej této měny k datu splatnosti jednotlivých měsíčních splátek.

(viz body 54–57, 66–68, 70, 74, 76 a výrok)
(viz body 17, 18)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 21–23)

Viz znění rozhodnutí.

Článek 17 odst. 2 směrnice 86/653 o koordinaci právní úpravy členských států týkající se nezávislých obchodních zástupců musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání vnitrostátní právní úpravě, která stanoví, že obchodní zástupce má po zániku smlouvy o obchodním zastoupení současně nárok na odškodnění za zákazníky, které je omezeno výší jeho roční odměny, a pokud toto odškodnění nepokrývá celou skutečně vzniklou škodu, i na poskytnutí doplňkové náhrady škody, nevede-li taková právní úprava ke dvojímu odškodnění obchodního zástupce z titulu ztráty provizí, k níž došlo v důsledku ukončení smlouvy.

Ze samotného znění čl. 17 odst. 2 písm. c) směrnice 86/653, jakož i ze systematického výkladu tohoto ustanovení totiž vyplývá, že náhradu škody lze přiznat obchodním zástupcům jako doplněk k odškodnění za zákazníky a nevztahují se na ni ani podmínky uvedené v čl. 17 odst. 2 písm. a) směrnice, ani maximální omezení stanovené v čl. 17 odst. 2 písm. b) této směrnice. Jelikož směrnice v tomto ohledu nepodává konkrétní informace o podmínkách, za nichž se může obchodní zástupce domáhat náhrady škody, je na členských státech, aby tyto podmínky a procesní pravidla stanovily v rámci svého prostoru pro uvážení. Prostor pro uvážení, který mohou členské státy využívat při provádění čl. 17 odst. 2 písm. c) směrnice, je ovšem omezen povinností vybrat jeden ze dvou systémů odškodnění, které jsou upraveny v odstavcích 2 a 3 uvedeného článku, přičemž tyto systémy nelze kombinovat. Poskytnutí náhrady škody tudíž nemůže vést k poskytnutí dvojí náhrady, a to kombinací odškodnění za zákazníky a náhrady škody vyplývající zejména ze ztráty provizí v důsledku ukončení smlouvy.

(viz body 30, 32, 34, 35, výrok 1)
(viz bod 21)

Viz znění rozhodnutí.

Pro účely určení práva rozhodného pro mimosmluvní závazkový vztah, který vznikne z civilního deliktu, čl. 4 odst. 1 nařízení č. 864/2007 o právu rozhodném pro mimosmluvní závazkové vztahy (Řím II) volí právo země, kde škoda vznikla, a to bez ohledu na to, ve které zemi došlo ke skutečnosti, jež vedla ke vzniku škody, a ve které zemi nebo kterých zemích se projevily nepřímé následky této skutečnosti. Z bodu 16 odůvodnění uvedeného nařízení plyne, že škodou, ke které je pro účely určení místa jejího vzniku třeba přihlédnout, je přímá škoda. Pro případy škody na zdraví nebo na majetku upřesnil unijní normotvůrce v bodě 17 odůvodnění nařízení Řím II, že zemí, kde vznikla přímá škoda, je země, v níž byla způsobena škoda na zdraví nebo na majetku. Z uvedeného vyplývá, že když lze zjistit vznik přímé škody, což v případě dopravní nehody obvykle lze, bude hraničním určovatelem relevantním pro určení rozhodného práva místo, kde vznikla tato přímá škoda, a to bez ohledu na nepřímé následky této nehody.

K dosažení cíle uvedeného v bodě 16 odůvodnění nařízení Řím II, jímž je zajistit předvídatelnost rozhodného práva a vyhnout se riziku možného rozložení daného civilního deliktu na více složek podléhajících odlišným právním řádům v závislosti na místech, kde škoda vznikla jiným osobám než přímé oběti, navíc přispívá uplatnění práva místa, kde vznikla přímá škoda.

(viz body 23–25, 29)
V souvislosti se šetřením možného obcházení uložených antidumpingových opatření vyplývá z článku 18 nařízení č. 1225/2009 o ochraně před dumpingovým dovozem ze zemí, které nejsou členy Evropského společenství, že unijní normotvůrce neměl v úmyslu zavést právní domněnku umožňující z nedostatečné spolupráce zúčastněných či dotčených stran přímo vyvodit existenci obcházení, a sejmout tak z unijních orgánů veškeré důkazní břemeno. Avšak s ohledem na možnost učinit závěry, a to dokonce i konečné, na základě dostupných údajů a zacházet se stranou, která nespolupracuje vůbec nebo jen částečně, méně příznivé, než kdyby spolupracovala, jsou unijní orgány oprávněny vycházet ze souboru shodujících se nepřímých důkazů umožňujících dospět k závěru, že existuje obcházení ve smyslu čl. 13 odst. 1 nařízení č. 1225/2009.

Na základě dostupných údajů v souladu s čl. 18 odst. 1 nařízení č. 1225/2009 se v prováděcím nařízení č. 260/2013, kterým se rozšiřuje konečné antidumpingové clo uložené nařízením č. 1458/2007 z dovozu neplnitelných plynových kapesních kamínkových zapalovačů pocházejících z Čínské lidové republiky na dovoz neplnitelných plynových kapesních kamínkových zapalovačů zasílaných z Vietnamské socialistické republiky bez ohledu na to, zda je u nich deklarován původ z Vietnamu, či nikoli, uvádí, že objem dovozu dotčeného výrobku z Čínské lidové republiky (ČLR) do Unie byl v roce 2007 nízký a objem dovozu tohoto výrobku z Vietnamu do Unie od téhož roku výrazně rostl. Z téhož nařízení č. 260/2013 naproti tomu plyne, že vývoz částí zapalovačů z ČLR do Vietnamu rostl od roku 1999.

Z toho vyplývá, že nelze důvodně dospět k závěru o existenci souvislosti mezi zvýšením vývozu částí zapalovačů z ČLR do Vietnamu na straně jedné a zvýšením dovozu dotčeného výrobku z Vietnamu do Unie na straně druhé.

Za těchto podmínek nelze mít za to, že unijní orgány vycházely ze souboru dostatečně se shodujících nepřímých důkazů umožňujících dospět k závěru, že dochází k obcházení ve smyslu čl. 13 odst. 1 nařízení č. 1225/2009. Nařízení č. 260/2013 je třeba prohlásit za neplatné.

(viz body 68, 75–78 a výrok)