STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

JÁNA MAZÁKA

přednesené dne 21. června 2011 ( )

Věc C‑257/10

Försäkringskassan

proti

Elisabeth Bergström

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Regeringsrätten (Švédsko)]

„Volný pohyb osob – Dohoda mezi Evropským společenstvím a jeho členskými státy na jedné straně a Švýcarskou konfederací na straně druhé o volném pohybu osob – Sociální zabezpečení – Rodinné dávky –Nařízení (EHS) č. 1408/71– Článek 3 odst. 1 a článek 72“





I – Úvod

1. Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 3 odst. 1 a článku 72 nařízení Rady (EHS) č. 1408/71 ze dne 14. června 1971 nařízení (EHS) č. 1408/71 o uplatňování systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané osoby, osoby samostatně výdělečně činné a jejich rodinné příslušníky pohybující se v rámci Společenství (Úř. věst. L 149, s. 2; Zvl. vyd. 05/01, s. 35)( ), jakož i výkladu dohody mezi Evropským společenstvím a jeho členskými státy na jedné straně a Švýcarskou konfederací na straně druhé o volném pohybu osob, podepsané dne 21. června 1999 v Lucemburku (Úř. věst. L 114, 2002, s. 6) (dále jen „dohoda“).

2. Uvedená žádost byla podána v rámci odvolacího řízení mezi Försäkringskassan (státní orgán sociálního zabezpečení, dále jen „orgán sociálního zabezpečení“) a Elisabeth Bergström v souvislosti s nárokem rodiče, který pracoval ve Švýcarsku a následně se přestěhoval do Švédska, na rodinné dávky.

II – Právní rámec

A – Unijní právo

3. Článek 1 uvedené smlouvy, nazvaný „Cíl“, zní:

„Cílem této dohody je státním příslušníkům členských států Evropského společenství a Švýcarska:

a) přiznat právo na vstup, pobyt, přístup k hospodářské činnosti jakožto zaměstnanec, usazení osob samostatně výdělečně činných a právo na setrvání na území smluvních stran;

[…]

d) přiznat tytéž životní, zaměstnanecké a pracovní podmínky, jaké jsou přiznány tuzemským státním příslušníkům.“

4. Článek 2 dohody, nazvaný „Zákaz diskriminace“, zní:

„Státní příslušníci jedné ze smluvních stran, kteří legálně pobývají na území druhé smluvní strany, nejsou při provádění a v souladu s ustanoveními příloh I, II a III této dohody diskriminováni na základě své státní příslušnosti.“

5. Článek 8 dohody, nazvaný „Koordinace systémů sociálního zabezpečení“, uvádí:

„Smluvní strany řídí koordinaci systémů sociálního zabezpečení podle Přílohy II, aby zajistily především následující:

a) rovné zacházení;

[…]

c) sečtení všech zohledněných dob pojištění podle různých vnitrostátních právních předpisů pro získání a zachování nároku na dávky a pro výpočet dávek; […]“

6. Článek 1 přílohy II( ) dohody stanoví:

„1. Smluvní strany se dohodly, že v oblasti koordinace systémů sociálního zabezpečení budou ve svých vzájemných vztazích používat akty Společenství, na které je odkazováno, které jsou platné ke dni podpisu dohody, a to ve znění části A této přílohy nebo pravidla, která jsou jim rovnocenná.

2. Pojem ‚členský stát (členské státy)‘ uvedený v aktech, na které je odkazováno v části A této přílohy, zahrnuje vedle států, na které se vztahují dotyčné akty Společenství, i Švýcarsko.“

7. Oddíl A přílohy II dohody, nazvaný „Akty, na které se odkazuje“, stanoví:

„1. 371 R 1408: Nařízení (EHS) č. 1408/71 ze dne 14. června 1971 o uplatňování systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané osoby, na osoby samostatně výdělečně činné a na jejich rodinné příslušníky pohybující se v rámci Společenství, ve znění […]“

8. Článek 3 odst. 1 nařízení č. 1408/71, nazvaný „Rovnost zacházení“, stanoví:

„S výhradou zvláštních ustanovení tohoto nařízení mají osoby s bydlištěm na území jednoho z členských států, na něž se vztahuje toto nařízení, stejná práva a povinnosti podle právních předpisů kteréhokoli členského státu jako státní příslušníci uvedeného státu.“

9. Článek 72 nařízení č. 1408/71, nazvaný „Sčítání dob pojištění, zaměstnání nebo samostatné výdělečné činnosti“, který se nachází v kapitole 7 tohoto nařízení nazvané „Rodinné dávky“, je formulovaný takto:

„Pokud právní předpisy členského státu podmiňují získání nároku na dávky získáním [dosažením] dob pojištění, zaměstnání nebo samostatné výdělečné činnosti, přihlíží příslušná instituce uvedeného státu v nezbytné míře k dobám pojištění, zaměstnání nebo samostatné výdělečné činnosti získaným v kterémkoli jiném členském státě, jako by byly získány podle jí uplatňovaných právních předpisů.“

10. Článek 89 nařízení č. 1408/71, nazvaný „Zvláštní postupy při uplatňování určitých právních předpisů“, stanovuje:

„Zvláštní postupy při uplatňování právních předpisů některých členských států jsou uvedeny v příloze VI.“

11. Bod N přílohy VI nařízení č. 1408/71, nazvaný „Švédsko“, stanoví:

„Při uplatňování článku 72 nařízení pro účely stanovení nároku osoby na rodičovskou dávku jsou doby pojištění získané [dosažené] v jiném členském státě považovány za doby založené na stejných průměrných příjmech jako doby pojištění získané [dosažené] ve Švédsku, ke kterým jsou přičteny.“

B – Vnitrostátní právo

12. Socialförsäkringslagen (zákon o sociálním pojištění) (1999:799) stanoví:

„Kapitola 3. Ochrana prostřednictvím sociálního pojištění

1. Každá osoba s bydlištěm ve Švédsku musí být pojištěna pro účely následujících dávek stanovených v Lagen om allmän försäkring (1962:381) [zákon o všeobecném systému sociálního zabezpečení]:

1. dávka na zdravotní ošetření apod. podle kapitoly 2, pokud jde o výkony, o kterých rozhodují instituce sociálního pojištění;

2. rodičovská dávka na nejnižší úrovni a na základní úrovni;

3. nemocenská dávka a vyrovnávací dávka z důvodu snížení výdělečné schopnosti ve formě zabezpečovací dávky; […]

Článek 4 – Každá osoba vykonávající výdělečnou činnost ve Švédsku musí být pojištěna pro účely následujících dávek stanovených v Lagen om allmän försäkring (1962:381):

1. nemocenská dávka a těhotenská dávka;

2. rodičovská dávka přesahující nejnižší úroveň a dočasná rodičovská dávka;

3. nemocenská dávka v závislosti na příjmu a vyrovnávací dávka z důvodu snížení výdělečné schopnosti v závislosti na příjmu; […]“

13. Lagen om allmän försäkring (1962:381) stanoví:

„Kapitola 3. Nemocenská dávka

Článek 2 – Příjmovým základem pro výpočet nemocenské dávky je roční peněžní příjem, který může pojištěná osoba bez dalšího očekávat za výdělečnou činnost ve Švédsku […].

Kapitola 4. Rodičovská dávka

Oddíl 6

Rodičovská dávka v plném rozsahu musí činit nejméně 60 SEK na den (nejnižší úroveň).

Rodičovská dávka se během prvních 180 dní vyplácí ve výši odpovídající nemocenské dávce rodiče vypočítané podle odstavce 5, pokud měl rodič po dobu alespoň 240 po sobě následujících dní před narozením dítěte nárok na nemocenskou dávku ve výši přesahující nejnižší úroveň nebo by měl takový nárok, pokud by orgán sociálního zabezpečení měl dispozici veškeré potřebné informace. Rodičovská dávka se však po dobu prvních 180 dní vyplácí za každých okolností ve výši nejméně 150 SEK na den (základní úroveň) v plném rozsahu této dávky […].“

III – Spor v původním řízení a předběžné otázky

14. Elisabeth Bergström je švédskou státní příslušnicí. Od letna 1994 měla bydliště ve Švýcarsku a byla tam výdělečně činná až do narození své dcery dne 19. března 2002. Dne 1. září 2002 se rodina přestěhovala do Švédska. Její manžel začal bezprostředně poté ve Švédsku pracovat. Elisabeth Bergström naopak ve Švédsku pracovat nezačala a zůstala nezaměstnaná, aby pečovala o jejich dceru. Požádala o rodičovskou dávku ve výši nemocenské dávky od 16. března 2003, vypočtenou na základě příjmu, který měla ve svém zaměstnání ve Švýcarsku.

15. Orgán sociálního zabezpečení se domníval, že E. Bergström nemá nárok na rodičovskou dávku ve výši nemocenské dávky, a rozhodl o přiznání rodičovské dávky v základní výši, tedy 150 SEK za den. Úřad uvedl, že podle nařízení č. 1408/71 musí být při stanovení, zda je splněn požadavek 240 dnů, rovněž započteny doby pojištění dosažené v jiných členských státech, ale že poslední den tohoto požadavku 240 dnů musí být dovršen ve Švédsku.

16. Elisabeth Bergström podala proti tomuto rozhodnutí žalobu k Länsrätten i Stockholms län (okresní soud ve Stockholmu). Länsrätten žalobu zamítl především z důvodů, že rodičovská dávka ve výši nemocenské dávky je pojištěním závislým na zaměstnání.

17. Elisabeth Bergström se proti tomuto rozhodnutí odvolala ke Kammarrätten i Stockholm (odvolací soud ve Stockholmu), který odvolání zamítl. Elisabeth Bergström podala proti tomuto rozhodnutí opravný prostředek k Regeringsrätten, který rozhodnutí zrušil a vrátil odvolání Elisabeth Bergström ke Kammarrätten. Kammarrätten i Stockholm poté vyhověl odvolání Elisabeth Bergström a rozhodl, že by měla být považována za osobu, která splnila požadavek 240 dnů díky své době pojištění ve Švýcarsku, a že by jí na základě jejího předchozího zaměstnání ve Švýcarsku měla být poskytnuta rodičovská dávka vyšší než v základní výši. Kammarrätten kromě jiného poukázal na čl. 72 nařízení č. 1408/71 a na rozsudky Soudního dvora ve věcech Rockler( ) a Öberg( ).

18. Orgán sociálního zabezpečení podal proti rozsudku Kammarrätten opravný prostředek a domáhal se, aby Regeringsrätten rozsudek zrušil a potvrdil rozsudek Länsrätten a rozhodnutí orgánu. Elisabeth Bergström opravný prostředek podaný navrhovatelem zpochybňuje.

19. Podle předkládajícího soudu se nyní orgán sociálního zabezpečení domnívá, že doby pojištění lze dosáhnout prostřednictvím výdělečné činnosti v jiném členském státě. Úřad však uvedl, že Elisabeth Bergström nemá nárok na vyšší částku rodičovské dávky, než je výše základní, protože nemá žádný příjmový základ pro nemocenskou dávku. Příjmový základ pro nemocenskou dávku je založen na předpokladu, že systém sociálního zabezpečení je financován příjmy ze zaměstnání ve Švédsku, ze kterých jsou odváděny zákonem stanovené příspěvky. Je třeba rovněž poznamenat, že ustanovení Smlouvy o volném pohybu pracovníků se na Švýcarsko nevztahují. Rozsudky Rockler a Öberg tedy není možné použít na projednávanou věc tak, jak to učinil Kammarrätten.

20. Elisabeth Bergström uvedla, že rodič, je výdělečně činný ve Švédsku a v souvislosti s narozením dítěte tuto činnost ukončí, má nárok na rodičovskou dávku ve výši nemocenské dávky. Stejné pravidlo musí platit v případě, že se osoba přestěhuje do Švédska z jiného členského státu EU nebo z jiné země, na kterou se vztahuje nařízení č. 1408/71.

21. Podle předkládajícího soudu je článek 72 nařízení č. 1408/71, který se týká rodinných dávek a upravuje sčítání dob pojištění, zaměstnání nebo samostatné výdělečné činnosti, nejasný. Nadpis tohoto článku používá výraz „sčítání“ dob pojištění. Znění názvu ukazuje, že článek se použije pouze tehdy, když byla dosažena doba v tuzemsku, ke které lze přičíst dobu dosaženou v zahraničí. Článek 72 nicméně ukládá členskému státu pouze to, aby „přihlédl“ k dobám pojištění dosaženým v jiném členském státě. Ze znění tohoto článku tedy vyplývá, že zahraniční doby se mají do výpočtu zahrnout, přímo však nepodporuje předpoklad, že musí zároveň existovat i doba pojištění v tuzemsku.

22. Pokud jde o výši dávek, předkládající soud uvádí, že článek 72 nařízení č. 1408/71 klade na stejnou úroveň některé doby dosažené v tuzemsku a v zahraničí, neupravuje však rozsah, ve kterém se domácí a zahraniční příjem mají považovat za rovnocenné. Článek 3 odst. 1 nařízení č. 1408/71 společně s článkem 8 dohody obsahují další ustanovení o právu na rovné zacházení. Podle předkládajícího soudu není jasné, zda se právo na rovné zacházení vztahuje rovněž na případ migrujících pracovníků, kteří jsou vlastními státními příslušníky dotčeného členského státu( ), a zda je podle čl. 3 odst. 1 příjem dosažený v jiném členském státě třeba při výpočtu rodinných dávek závislých na příjmu považovat za příjem dosažený v tuzemsku. Pokud ano, vyvstává otázka, zda je tomu tak i ve vztahu ke Švýcarsku, na které se Smlouva nevztahuje.

23. Za těchto okolností Regeringsrätten (Švédsko) položil Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

„1) Může být podle práva Unie, zejména dohody o volném pohybu osob se Švýcarskem a článku 72 nařízení č. 1408/71, minimální doba pro účely rodinné dávky ve formě dávky na péči o dítě závislé na příjmu dosažena zcela prostřednictvím výkonu výdělečné činnosti a pojištění ve Švýcarsku?

2) Je třeba podle práva Unie, zejména Dohody o volném pohybu osob se Švýcarskem a čl. 3 odst. 1 a článku 72 nařízení č. 1408/71, při stanovování nároku na rodinnou dávku ve formě dávky na péči o dítě závislé na příjmu považovat příjem získaný ve Švýcarsku za příjem získaný v tuzemsku?“

IV – Řízení

24. Elisabeth Bergström, švédská a finská vláda, jakož i Komise, předložily písemná vyjádření.

25. Podle článku 54a jednacího řádu Soudního dvora vyzval soudce zpravodaj a generální advokát účastníky původního řízení, členské státy, Komisi a Radu, aby v případě, že o to mají zájem, předložily vyjádření k otázce, zda žádost E. Bergström o rodinné dávky podle nich spadá do působnosti dohody. Účastníci původního řízení, členské státy, Komise a Rada měly při odůvodnění svých vyjádření zohlednit mimo jiné skutkové okolnosti nebo předpoklady, podle kterých je E. Bergström švédskou státní příslušnicí žijící ve Švédsku, která v tomto členském státě podala dotčenou žádost, dále články 1, 2, 8 a přílohu II dohody, jakož i rozsudek Soudního dvora ve věci Grimme( ).

26. Elisabeth Bergström, švédská a britská vláda, jakož i Komise přednesly svá vyjádření na jednání dne 4. května 2011.

V – Úvod do problematiky – použitelnost dohody

27. Elisabeth Bergström a Komise v odpovědi na otázku položenou ve smyslu článku 54a jednacího řádu Soudního dvora uvedly, že dohoda se na skutkové okolnosti a spor v původním řízení uplatňuje. Švédská vláda na otázku odpověděla v tom smyslu, že situace E. Bergström do působnosti dohody nespadá. Podle ní mají články 1 a 2 dohody za cíl ochranu migrujících pracovníků před diskriminací ve státě, ve kterém pracují. Dohoda však neupravuje situaci pracovníka v jeho státě původu ani jeho situaci při návratu do tohoto státu. To potvrzuje článek 9 přílohy I dohody, podle kterého se zaměstnancem, který je státním příslušníkem smluvní strany, nelze z důvodu jeho státní příslušnosti zacházet na území druhé smluvní strany jinak než s jejími vnitrostátními zaměstnanci. Kromě toho Soudní dvůr v rozsudku Grimme( ) konstatoval, že rovnost zacházení stanovená v článku 9 přílohy I dohody se neuplatňuje na zacházení státních orgánů smluvní strany se státním příslušníkem této strany.

28. Mám za to, že při zkoumání otázky, zda se dohoda na skutkové okolností v původním řízení uplatňuje, je nezbytné dohodu zkoumat jako celek, včetně jejích příloh a protokolů, které tvoří její neoddělitelné součásti( ) a v žádném případě nemají druhořadý význam. Zároveň však dohoda zvláštní působnost svých příloh upřesňuje a tedy omezuje. Článek 6 dohody například stanoví, že právo na pobyt na území smluvní strany je zaručeno osobám, které nevykonávají hospodářskou činnost ve smyslu ustanovení přílohy I o osobách nevykonávajících činnost( ).

29. Mám za to, že článek 9 přílohy I dohody, který zaměstnancům se státní příslušností jedné smluvní strany zaručuje na území druhé smluvní strany rovné zacházení, a rozsudek Soudního dvora ve věci Grimme( ), který na toto ustanovení částečně poukazoval, se na skutkové okolnosti a souvislosti v původním řízení nevztahují. Z článku 8 dohody jasně vyplývá, že na otázku koordinace systémů sociálního zabezpečení smluvních stran dohody se uplatňuje příloha II, a nikoli příloha I. Podle čl. 8 písm. a) dohody smluvní strany přijmou opatření ke koordinaci systémů sociálního zabezpečení podle přílohy II, aby zajistily zejména rovné zacházení.

30. Kromě toho na rozdíl od E. Bergström pan Grimme ve skutečnosti nevykonával práva poskytnutá ve smyslu dohody státním příslušníkům členských států, mezi která patří právo být výdělečně činný ve Švýcarské konfederaci a mít zde pobyt( ).

31. Podle ustálené judikatury čl. 1 odst. 1 přílohy II dohody, která se týká koordinace systémů sociálního pojištění, vyžaduje, aby smluvní strany vzájemně uplatňovaly unijní akty, na které se v této dohodě odkazuje a které jsou, ve znění změn a doplňků vyplývajících z oddílu A této přílohy, účinné ke dni podpisu této dohody. Kromě toho podle čl. 1 odst. 2 této přílohy „[p]ojem ‚členský stát (členské státy)‘ uvedený v aktech, na které je odkazováno v části A této přílohy, zahrnuje vedle států, na které se vztahují dotyčné akty Společenství, i Švýcarsko“. Nařízení č. 1408/71 je uvedeno v oddílu A přílohy II dohody nazvaném „Akty, na které se odkazuje“. Z toho vyplývá, že ustanovení těchto nařízení se kromě členských států EU vztahují také na Švýcarskou konfederaci( ).

32. Nařízení č. 1408/71 bylo přijato, aby přispělo k vytvoření co největší svobody pohybu migrujících pracovníků. Tohoto cíle by nebylo dosaženo, kdyby pracovníci následkem toho, že využijí svého práva volného pohybu, měli ztratit výhody sociálního zabezpečení, které jim poskytují právní předpisy členského státu, zejména když tyto výhody představují protiplnění jimi zaplacených příspěvků( ).

33. Podle mého názoru tím, že smluvní strany v oddílu A přílohy II dohody výslovně odkázaly na nařízení č. 1408/71, měly rovněž v úmyslu účinně zabezpečit volný pohyb migrujících pracovníků v rámci území smluvních stran. Mimoto se domnívám, že cíle této dohody, zejména ty, které jsou vymezeny v jejím čl. 1 písm. a) a týkají se mimo jiné práva na vstup, pobyt, přístup k zaměstnání a práva setrvání na území smluvních stran, jakož i ty, které jsou uvedeny v jejím čl. 1 písm. d) a týkají se zejména stejných životních podmínek, by byly vážně omezeny, kdyby se práva zaručená uvedenou dohodou uplatňovala jen v omezené a zúžené podobě v případě, že se státní příslušník jedné smluvní strany nachází na území druhé smluvní strany. Dotčené cíle a zásada zákazu diskriminace stanovená v článku 2 této dohody by byly narušeny, kdyby se občané EU, kteří využili svého práva na volný pohyb podle dohody, nemohli při návratu do svého členského státu dovolávat jejích ustanovení.

34. Zastávám proto názor, že žádost E. Bergström o rodinné dávky spadá do působnosti dohody. Mimoto práva a povinnosti stanovené v nařízení č. 1408/71 musejí mít v souladu s čl. 16 odst. 1 dohody ve vztahu mezi Švýcarskou konfederací a členskými státy EU stejný účinek.

VI – Posouzení

A – První otázka: minimální doba

35. Ze spisu, který má Soudní dvůr k dispozici, vyplývá, že podle švédské právní úpravy je pro vznik nároku na rodičovskou dávku ve výši nemocenského třeba dosáhnout minimální doby pojištění nebo zaměstnání. Svou první otázkou předkládající soud žádá Soudní dvůr, aby rozhodl, zda podle článku 72 nařízení č. 1408/71 může být uvedená doba dosažena v plné délce prostřednictvím výdělečné činnosti nebo pojištění ve Švýcarsku, nebo zda je třeba, aby byla doba pojištění nebo trvání výdělečné činnosti dosažena i ve Švédsku. Předkládající soud se zejména domnívá, že článek 72 nařízení č. 1408/71 je z hlediska svého názvu a bodu N odst. 1 přílohy VI tohoto nařízení nejasný.

36. Elisabeth Bergström ve svých vyjádřeních před Soudním dvorem uvedla, že podle článku 72 nařízení č. 1408/71 může být sporná doba dosažena v plné délce výdělečnou činností a pojištěním ve Švýcarsku. Z přímého uplatnění článku 72 nařízení č. 1408/71 a analogického uplatnění rozsudků Soudního dvora ve věcech Öberg( ) a Rockler( ) vyplývá, že vnitrostátní právní úprava, která nezohledňuje doby, během nichž byl pracovník pojištěn v rámci nemocenského pojištění v jiném členském státě, nebo vnitrostátní právní úprava požadující kromě doby pojištění v zahraničí také dobu pojištění v tuzemsku, bude odrazovat občany tohoto členského státu od odchodu a výkonu výdělečné činnosti v jiném členském státě. Švédská vláda ve svých písemných vyjádřeních uvedla, že článek 72 nařízení č. 1408/71 by se v souladu se zásadou rovnosti měl vykládat v tom smyslu, že doba pojištění může být v plné délce dosažena v jiném členském státě nebo ve Švýcarsku. V odpovědi na otázku položenou ve smyslu článku 54a jednacího řádu Soudního dvora a v ústních vyjádřeních však švédská vláda pozměnila svá písemná vyjádření v souvislosti s první předběžnou otázkou a uvedla, že požadavek vyplývající z vnitrostátního práva, podle kterého musí být doba pojištění dosažena i v členském státě příslušné instituce, je v souladu s dohodou a s článkem 72 nařízení č. 1408/71. Finská vláda se domnívá, že znění a název článku 72 nařízení č. 1408/71 vyžadují sečtení dob pojištění, zaměstnání nebo samostatné výdělečné činnosti a mají se vykládat v tom smyslu, že nebrání právní úpravě členského státu, která pro vznik nároku na dávky požaduje dosažení jisté doby pojištění nebo zaměstnání v souladu s touto právní úpravou. Vláda Spojeného království ve svém návrhu na nařízení jednání v této věci uvedla, že článek 72 nařízení č. 1408/71 nevyžaduje dobu zaměstnání nebo pojištění ve státě podání žádosti o dávku. Táto vláda na jednání tvrdila, že na první předběžnou otázku je třeba odpovědět záporně a že členské státy mají právo vyžadovat dobu pojištění nebo zaměstnání v tuzemsku podle článku 72 nařízení č. 1408/71.

37. Komise se domnívá, že článek 72 nařízení č. 1408/71 by se měl vykládat ve světle cíle tohoto nařízení, kterým je uskutečnění volného pohybu osob. Takový výklad je v souladu s rozsudky Soudního dvora ve věcech Öberg a Rockler. Článek 8 písm. c) dohody stanoví, že smluvní strany přijmou opatření ke koordinaci systémů sociálního zabezpečení podle přílohy II, aby zabezpečily sečtení všech dob pojištění zohledňovaných podle různých vnitrostátních právních předpisů, ze kterých vyplývá mimo jiné nárok na dávky. Podle článku 1 přílohy II dohody se smluvní strany dohodly, že budou uplatňovat některé akty EU včetně nařízení č. 1408/71. Komise zastává názor, že relevantní ustanovení dohody jsou výslovnými ustanoveními, která se podle judikatury Soudního dvora( ) musejí vykládat obdobně a v souladu s odpovídajícími pravidly unijního práva. Podle Komise by proto článek 72 nařízení č. 1408/71 měl být v souladu s rozsudky ve věcech Öberg a Rockler vykládán v tom smyslu, že doby dosažené v jiném členském státě nemusejí být nezbytně připočítávány k dobám dosaženým v členském státě, ve kterém byla podána žádost o dávku, jelikož jinak by byli občané EU odrazováni od výkonu výdělečné činnosti v jiném členském státě. Pro případ, že Soudní dvůr dospěje k závěru, že je vyžadována doba pojištění nebo zaměstnání ve Švédsku, poukazuje Komise na to, že manžel E. Bergström začal ve Švédsku pracovat od 1. září 2002 a že potřebné doby dosáhl v souladu s rozsudkem Soudního dvora ve věci Hoever a Zachow( ). Rozsudek uvádí, že rodinné dávky již nemohou být svou povahou považovány za nároky, které náleží jednotlivci nezávisle na jeho rodinné situaci. Jestliže je účelem přiznání dávek vyrovnání rodinných výdajů, je výběr jednoho z rodičů jako příjemce dávky bezvýznamný.

38. Je nesporné, že dávky upravené švédským právním předpisem, které jsou předmětem původního řízení, jsou „rodinné dávky“ ve smyslu čl. 4 odst. 1 nařízení č. 1408/71( ).

39. I když členský stát má v souladu se zásadou, podle které členské státy mají pravomoc definovat podmínky pro přiznání dávek sociálního zabezpečení, právo určit minimální dobu pro získání nároku na rodinnou dávku, formuluje čl. 48 písm. a) SFEU zásadu započítání určitých dob, které mají členské státy zohlednit. Tato zásada se v tomto kontextu vzhledem k rodinným dávkám promítá do článku 72 nařízení č. 1408/71. Zásada započítání je jednou ze základních zásad, kterou se řídí koordinace systémů sociálního zabezpečení členských států v rámci Unie a jejímž cílem je zajistit, že výkon práva na volný pohyb, které přiznává Smlouva, nezbaví pracovníka výhod sociálního zabezpečení, kterých by se mohl dovolávat, pokud by strávil celý svůj pracovní život pouze v jednom členském státě. Takový důsledek by totiž mohl pracovníka Unie odrazovat od výkonu jeho práva na volný pohyb, a představoval by tudíž překážku této svobody( ).

40. Článek 72 nařízení č. 1408/71 nazvaný „[s]čítání dob pojištění, zaměstnání nebo samostatné výdělečné činnosti“ stanoví, že pokud členský stát podmiňuje získání nároku na dávky získáním [dosažením] dob pojištění, zaměstnání nebo samostatné výdělečné činnosti, na doby zaměstnání získané [dosažené] v jiném členském státě se nahlíží, jako by byly získány [dosaženy] v prvním členském státě. I když slovo „sčítání“( ) v názvu článku 72 nařízení č. 1408/71 může podle mého názoru být abstraktně vzato nejednoznačné v tom, že z něj, jak uvádí předkládající soud, potenciálně plyne požadavek sečíst dvě doby či více relevantních dob v různých členských státech, a nezahrnuje tudíž situaci, kdy je jediná doba dosažena výlučně v jiném členském státě, než je členský stát příslušné instituce, jasné znění článku 72 nařízení č. 1408/71 nenechává prostor pro pochyby ani nijak nepodporuje závěr předkládajícího soudu či výklad tohoto ustanovení, který navrhují švédská a britská vláda.

41. Doslovný výklad článku 72 nařízení č. 1408/71 poskytuje jasnou oporu pro konstatování, že pokud je relevantní doba v plné délce dosažena v jiném členském státě, než je stát příslušné instituce, musí na ni být nahlíženo jako na dobu rovnocennou s dobou dosaženou v členském státě příslušné instituce( ), a že dosažení této doby samotné může zakládat vznik práv v prvně uvedeném členském státě. Jasné znění článku 72 neposkytuje oporu pro uplatnění dalších dodatečných podmínek ze strany členského státu příslušné instituce vyžadujících dobu pojištění v tuzemsku.

42. Mám rovněž za to, že bod N odst. 1 Přílohy VI k nařízení č. 1408/71 týkající se Švédska, který ve vztahu k uplatnění článku 72 tohoto nařízení stanoví, že pro účely stanovení nároku osoby na rodičovskou dávku jsou doby pojištění dosažené v jiném členském státě považovány za doby založené na stejných průměrných příjmech jako doby pojištění dosažené ve Švédsku, ke kterým jsou přičteny, nelze vykládat v tom smyslu, že švédské právo může pro účely vzniku nároku na rodinné dávky vyžadovat dobu pojištění či zaměstnání ve Švédsku. Ze znění bodu N odst. 1 Přílohy VI k nařízení č. 1408/71 je zjevné, že se toto ustanovení uplatní ve spojení s článkem 72 tohoto nařízení. Jsem navíc toho názoru, že bod N odst. 1 Přílohy VI k nařízení č. 1408/71 nestanoví a ani nenaznačuje, že tato doba pojištění ve Švédsku je povinná. Podle mého názoru je bod N odst. 1 Přílohy VI k nařízení č. 1408/71 relevantní pouze tehdy, jsou-li u jedné osoby dány dvě relevantní doby pojištění – doba ve Švédsku a doba v jiném členském státě. Za takových okolností stanoví bod N odst. 1 Přílohy VI k nařízení č. 1408/71 zvláštní pravidla pro Švédsko týkající se příjmu, na jehož základě se stanoví nárok určité osoby na rodičovskou dávku. Zastávám tudíž názor, že bod N odst. 1 Přílohy VI k nařízení č. 1408/71 je ve vztahu ke sporu v původním řízení irelevantní.

43. Jsem dále toho názoru, že vedle jazykového výkladu příslušných ustanovení nařízení č. 1408/71 poskytuje oporu pro výše zmíněný přístup judikatura Soudního dvora a cíle ustanovení dohody. Soudní dvůr v rozsudích Öberg( ) a Rockler( ) rozhodl, že vnitrostátní právní úprava, která pro účely výpočtu výše rodičovských dávek nezohledňuje období, během něhož byla vykonávána činnost v rámci společného systému zdravotního a nemocenského pojištění Evropských společenství, může odradit státní příslušníky členského státu od opuštění tohoto státu za účelem výkonu pracovní činnosti v některém orgánu Evropské unie nacházejícím se na území jiného členského státu, neboť by tím, že přijmou zaměstnání u takového orgánu, ztratili možnost požívat v rámci vnitrostátního systému zdravotního pojištění rodinnou dávku, na kterou by měli nárok, kdyby toto zaměstnání nepřijali. O švédské právní úpravě rodičovských dávek, která byla sporná v řízení ve věcech Öberg( ) a Rockler( ), bylo tudíž rozhodnuto, že představuje překážku volnému pohybu pracovníků podle článku 39 ES (nyní článek 45 SFEU). Podle mého názoru nelze základní úvahy Soudního dvora v těchto věcech, jak navrhovala během jednání britská vláda, omezit na konkrétní skutkový stav v těchto věcech, a tedy na situace týkající se bývalých zaměstnanců orgánů Evropské unie. Rozhodnutí v těchto věcech zdůrazňují zásadu započtení zakotvenou v článku 48 písm. A) SFEU( ), podle níž se – mimo jiné pro účely vzniku nároku na dávku sociálního zabezpečení ze strany členského státu – v zásadě vyžaduje, aby doby pojištění, zaměstnání a samostatně výdělečné činnosti dosažené migrujícím pracovníkem v jiném členském státě byly považovány za naprosto rovnocenné dobám dosaženým v členském státě příslušné instituce. Výjimky z této zásady v kontextu dávek sociálního zabezpečení musí být dle mého výslovně a jasně stanoveny zákonodárcem Evropské unie( ). Mám za to, že v případě nejasnosti by měla převážit zásada započtení.

44. Z článků 45 a 48 písm. A) SFEU a úvah Soudního dvora ve věcech Öberg a Rockler je tedy patrné, že relevantní doba pojištění a zaměstnání podle článku 72 nařízení č. 1408/71 může být v plné délce dosažena prostřednictvím zaměstnání a pojištění v jiném členském státě, než je členský stát příslušné instituce. Požadavek, že doba pojištění či zaměstnání musí být dosažena v členském státě příslušné instituce( ), by mohl státního příslušníka členského státu odradit od odchodu ze země původu za účelem výkonu práva na volný pohyb( ).

45. Jak však poznamenal předkládající soud, výklad ustanovení práva Společenství týkajícího se vnitřního trhu nemůže být automaticky použit na výklad dohody, kromě výslovných ustanovení stanovených za tímto účelem samotnou dohodou( ). Spor v původním řízení tedy musí být analyzován ve světle zvláštních ustanovení dohody.

46. Podle ustálené judikatury se pro účely aplikace nařízení č. 1408/71 považuje Švýcarská konfederace za rovnocennou členskému státu Evropské unie( ). Článek 72 nařízení č. 1408/71 a bod N odst. 1 Přílohy VI k tomuto nařízení proto zahrnuje Švýcarskou konfederaci.

47. Přestože rozsudky ve věcech Öberg a Rockler se podle mého názoru zakládají na článku 39 ES (nyní článek 45 SFEU), a nejsou tudíž v kontextu řízení před předkládajícím soudem přímo použitelné, zastávám názor, že úvahy Soudního dvora v těchto věcech společně se zásadou započtení zakotvenou mimo jiné v článku 48 písm. a) SFEU a s ní související judikaturou by se měly na spor v původním řízení uplatnit mutatis mutandis. Takové uplatnění je nezbytné k tomu, aby byl cílům dohody o volném pohybu osob a konkrétně cílům stanoveným v jejím čl. 1 písm. a) a d) dán konkrétní účinek. Dále je třeba zdůraznit, že na zásadu započtení v kontextu zajištění a zachování dávek sociálního zabezpečení výslovně odkazuje čl. 8 písm. c) této dohody.

48. V kontextu původního řízení zastávám názor, že cíle dohody by byly značně narušeny, kdyby doby pojištění, zaměstnání a samostatné výdělečné činnosti dosažené ve Švýcarsku, které se v této věci jeví být značně dlouhé( ), mohly být pro účely vzniku nároku na rodinné dávky při návratu jednotlivce do EU zohledněny pouze v případě, že se relevantní doby dosažené ve Švýcarsku přičtou k určité hypotetické minimální době pojištění, zaměstnání a samostatné výdělečné činnosti v členském státě příslušné instituce.

49. Zastávám tudíž názor, že v souladu se články 1 a 8 dohody a článkem 72 nařízení č. 1408/71 platí, že pokud vnitrostátní předpisy členského státu podmiňují vznik nároku na rodinné dávky dosažením dob pojištění, zaměstnání či samostatné výdělečné činnosti, příslušná instituce tohoto členského státu pro tento účel musí zohlednit dobu pojištění, zaměstnání a samostatně výdělečné činnosti, která byla v plné délce dosažena ve Švýcarsku.

B – Otázka 2 – úroveň dávek

50. Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda osoba, která byla před čerpáním rodičovské dovolené zaměstnána ve Švýcarsku, a neměla proto žádný příjmový základ pro dávku v nemoci ve Švédsku, může mít v souladu s dohodou a čl. 3 odst. 1 a 72 nařízení č. 1408/71 stále nárok na rodičovskou dávku ve výši nemocenského na základě svého příjmu ve Švýcarsku.

51. Cílem nařízení č. 1408/71, jak uvádí jeho druhý a čtvrtý bod odůvodnění, je zajistit v Evropské unii volný pohyb zaměstnanců a osob samostatně výdělečně činných při respektování zvláštních vlastností vnitrostátních právních předpisů v oblasti sociálního zabezpečení. Za tímto účelem nařízení vychází, jak vyplývá z jeho pátého, šestého a desátého bodu odůvodnění, ze zásady rovného zacházení s ohledem na různé vnitrostátní právní předpisy a jeho účelem je co nejlépe zajistit rovné zacházení se všemi pracovníky na území členského státu, jakož i zamezit znevýhodnění pracovníků, kteří vykonávají své právo na volný pohyb( ).

52. Jak uvedl předkládající soud a Komise, nařízení č. 1408/71 obsahuje zvláštní pravidla pro výpočet určitých druhů dávek. Avšak na rozdíl např. od článků 23, 47, 58 a 68 nařízení č. 1408/71, které se týkají výpočtu dávek v nemoci a mateřství, starobních a invalidních důchodů, dávek při pracovních úrazech a nemocích z povolání a dávek v nezaměstnanosti, žádné zvláštní ustanovení tohoto nařízení použitelné na skutkový stav spor v původním řízení neupravuje výpočet rodinných dávek( ).

53. Švédská a finská vláda a Komise zastávají názor, že dávky sporné v původním řízení by měly být vypočteny analogicky podle článku 23 nařízení č. 1408/71, který upravuje výpočet peněžitých dávek v nemoci a mateřství na základě průměrných příjmů. Švédská a finská vláda mají za to, že pro tento účel je možné zohlednit pouze příjem získaný v členském státě příslušné instituce. Podle Komise platí obecná zásada, že příjem získaný v jiném členském státě se při výpočtu dávek nezohledňuje. Pokud by však švédské orgány měly E. Bergström vyplatit rodinné dávky pouze v základní výši, zacházely by rozdílně s migrujícími pracovníky a pracovníky, kteří zůstali ve Švédsku. Aby bylo této diskriminaci zabráněno, měly by být jako základ pro účely předmětného výpočtu použity průměrné příjmy osoby se stejnou profesí a stejnou kvalifikací.

54. Jelikož kapitola 7 nařízení č. 1408/71 neobsahuje zvláštní ustanovení upravující výpočet rodinných dávek, a tedy žádné pravidlo, které by tuto oblast koordinovalo, musí být sporné rodinné dávky, které spadají do působnosti tohoto nařízení, vypočteny na základě práva příslušného členského státu za předpokladu, že stanovené podmínky nevedou ke zjevné či skryté diskriminaci u unijních pracovníků. Ustanovení vnitrostátního práva upravující výpočet dávky se tedy použijí, pokud neodporují 3 odst. 1 nařízení č. 1408/71.

55. Předkládající soud a švédská vláda zastávají názor, že čl. 3 odst. 1 nařízení č. 1408/71 má pouze zajistit, že zahraniční státní příslušníci, na než se nařízení uplatní, mají stejná práva a povinnosti jako vlastní státní příslušníci členského státu. Podle předkládajícího soudu není jasné, zda se právo na rovné zacházení vztahuje rovněž na případ migrujících pracovníků, kteří jsou vlastními státními příslušníky členského státu( ), a zda je podle čl. 3 odst. 1 příjem získaný v jiném členském státě třeba při výpočtu rodinných dávek závislých na příjmu považovat za příjem získaný v tuzemsku. Pokud ano, vyvstává otázka, zda je tomu tak rovněž ve vztahu ke Švýcarsku, na které se Smlouva nevztahuje. Švédská vláda má za to, že členské státy mohou s vlastními státními příslušníky zacházet méně výhodně než ostatními občany EU.

56. V rozsudku Petit( ) Soudní dvůr konstatoval, že pravidla o volném pohybu a nařízení č. 1408/71, a konkrétně jeho článek 3 se neuplatní v situacích, jejichž všechny relevantní prvky se nacházejí pouze uvnitř jednoho členského státu. Podle mého mínění je ze spisu předloženého Soudnímu dvoru zjevné, že okolnosti v původním řízení nepředstavují čistě vnitrostátní situaci, v níž by nebyl dán žádný faktor, který by je spojoval s některou ze situací upravených unijním právem, a které by se ve všech relevantních ohledech omezovaly pouze na jeden členský stát( ).

57. Zásada zákazu diskriminace provedená pokud jde o sociální zabezpečení v čl. 3 odst. 1, totiž zakazuje nejen zjevnou diskriminaci na základě státní příslušnosti osob, kterým přísluší nároky ze systémů sociálního zabezpečení, ale také všechny skryté formy diskriminace, které použitím jiných rozlišovacích kritérií vedou ve skutečnosti ke stejnému výsledku( ).

58. Ustanovení vnitrostátního práva musí tedy být považováno za nepřímo diskriminační, pokud se může svou samou povahou dotknout více státních příslušníků jiných členských států než vlastních státních příslušníků, a pokud v důsledku toho existuje nebezpečí, že znevýhodní zejména příslušníky jiných členských států. Takové ustanovení je přípustné pouze tehdy, pokud je objektivně odůvodněné a přiměřené( ). V tomto ohledu není nezbytné prokázat, že se sporné ustanovení v praxi dotýká podstatně větší části migrujících pracovníků. Stačí, že sporné ustanovení je s to mít takový účinek( ).

59. Jinak je tomu pouze tehdy, jsou-li tato ustanovení jednak odůvodněná objektivními důvody nezávislými na státní příslušnosti dotyčných pracovníků, a jednak přiměřená cíli legitimně sledovanému vnitrostátním právem( ).

60. Podle mého názoru z rozsudku Soudního dvora ve věci Borawitz( ) plyne, že skutečnost, že žadatel o dávky sociálního zabezpečení je státním příslušníkem členského státu příslušné instituce, nutně nevylučuje, že se na jeho situaci uplatní čl. 3 odst. 1 nařízení č. 1408/71, prokáže-li se, že státní příslušníci jiných členských států – či v tomto případě i Švýcarska – budou pravděpodobně postiženi či postiženi ve větší míře než státní příslušníci členského státu příslušné instituce( ).

61. Zastávám názor, že takové vnitrostátní právní předpisy, jaké jsou dotčeny v původním řízení, které s účinností stanoví, že pro účely vzniku nároku na rodičovskou dávku ve výši nemocenské dávky a ve vyšší než základní výši, se zohledňuje pouze příjem získaný v členském státě příslušné instituce (Švédsko), jsou s to znevýhodnit především státní příslušníky jiných členských států a Švýcarska, jelikož sporný požadavek na příjem v členském státě příslušné instituce a na pojištění v nemoci na vyšší než základní úrovni, pravděpodobně jednodušeji splní státní příslušníci tohoto státu (švédští státní příslušníci).

62. Takové právní předpisy navíc narušují samotné cíle volného pohybu osob a rovnosti životních podmínek stanovené v čl. 1 písm. a) a d) dohody ve spojení se zvláštním pravidlem zajištění rovného zacházení v kontextu systémů sociálního zabezpečení zakotveným v čl. 8 písm. a) této dohody. Článek 8 písm. a) má podle mého názoru zajistit, aby osoby, které využijí práva na volný pohyb, nebyly diskriminovány ve srovnání s ostatními pracovníky ve srovnatelné situaci, kteří tohoto práva nevyužili( ).

63. Podle sporných švédských právních předpisů hrozí migrujícímu pracovníkovi, jako je E. Bergström, že získá nižší rodinnou dávku, než jakou by získal, kdyby práva na volný pohyb podle dohody nevyužil. Z předkládacího rozhodnutí plyne, že E. Bergström dostává rodičovské dávky v základní výši, zatímco pracovníci v rovnocenném postavení, kteří jsou výdělečně činní ve Švédsku, mají nárok na takovou dávku vypočtenou podle jejich příjmového základu pro nemocenskou dávku.

64. Mám za to, že k nápravě předmětné diskriminace není nutné – při neexistenci zvláštní unijní právní úpravy v této oblasti – přiznat E. Bergström rodinné dávky ve výši nemocenského vypočítaného na základě jejího příjmu ve Švýcarsku. Povinnost napravit diskriminaci pouze implikuje, že rodinné dávky E. Bergström musí být stejné, jaké by byly, kdyby nevyužila svobody volného pohybu a zůstala ve Švédsku( ). Jsem tudíž toho názoru, že jako srovnávací či referenční hledisko by měla být použita úroveň příjmů ve Švédsku( ). Za okolností, jako jsou okolnosti dotčené v původním řízení, by měla být výše rodinné dávky ve výši nemocenského vypočítána s odkazem na příjem pracovníka ve Švédsku se srovnatelnou profesí a srovnatelnou pracovní zkušeností a kvalifikací.

65. Během jednání švédská vláda uvedla, že kdyby rodičovské dávky ve výši nemocenského nebyly vázány na skutečné příspěvky na pojištění, byla by rovnováha švédského systému sociálního zabezpečení vážně narušena( ). Kromě skutečnosti, že takové tvrzení je příliš obecné a naprosto nepodložené důkazy o tom, že hrozí vážné narušení finanční rovnováhy švédského systému sociálního zabezpečení, existenci takového rizika je podle mého mínění obtížné prokázat, jelikož z předkládacího rozhodnutí jasně vyplývá, že částka rodičovských dávek, kterou lze rodině za takových okolností vyplatit, je omezena právními předpisy a lze ji vyplácet pouze po omezenou dobu.

66. Poznamenávám, že britská vláda a Komise před Soudním dvorem ve zkratce navrhly, že jako základ pro posouzení výše sporné rodičovské dávky by mohl být použit příjem manžela E. Bergström( ). Ačkoli mám za to, že takovou možnost nelze vyloučit, Soudní dvůr by podle mého názoru neměl tuto hypotézu zkoumat, jelikož tento problém nebyl v předkládacím rozhodnutí nastolen a vzhledem k nedostatku informací k této otázce by vodítka poskytnutá v tomto ohledu Soudním dvorem byla dosti spekulativní.

67. Zastávám tudíž názor, že dohoda a čl. 3 odst. 1 a článek 72 nařízení č. 1408/71 nevyžadují, aby byl příjem získaný ve Švýcarsku považován za rovnocenný příjmu v tuzemsku pro účely určení nároku na rodinnou dávku ve formě na příjmu závislé dávky na péči o dítě; jako srovnávací či referenční hledisko by měla být spíše použita úroveň příjmů ve členském státě příslušné instituce. Jako referenční kritérium pro výpočet částky rodinné dávky ve výši nemocenského by měl vnitrostátní soud použít příjem pracovníka tohoto členského státu se srovnatelnou profesí, srovnatelnou profesní zkušeností a kvalifikací.

VII – Závěry

68. Navrhuji tedy, aby Soudní dvůr odpověděl na otázky položené Regeringsrätten (Švédsko) následovně:

„1) V souladu s článkem 1 a článkem 8 Dohody mezi Evropským společenstvím a jeho členskými státy na jedné straně a Švýcarskou konfederací na straně druhé o volném pohybu osob, podepsané dne 21. června 1999 v Lucemburku (‚dohoda‘), a článkem 72 nařízení Rady (EHS) č. 1408/71 ze dne 14. června 1971 o uplatňování systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané osoby, osoby samostatně výdělečně činné a jejich rodinné příslušníky pohybující se v rámci Společenství, ve znění nařízení (ES) Evropského parlamentu a Rady č. 1386/2001 ze dne 5. června 2001, platí, že pokud vnitrostátní předpisy členského státu podmiňují vznik nároku na rodinné dávky dosažením dob pojištění, zaměstnání či samostatné výdělečné činnosti, musí příslušná instituce tohoto členského státu pro tento účel zohlednit dobu pojištění, zaměstnání a samostatně výdělečné činnosti, která byla dosažena v plné délce ve Švýcarsku.

2) Dohoda a čl. 3 odst. 1 a čl. 72 nařízení č. 1408/71 nevyžadují, aby byl příjem dosažený ve Švýcarsku považován pro účely určení nároku na rodinnou dávku ve formě na příjmu závislé dávky na péči o dítě za rovnocenný příjmu v tuzemsku; jako srovnávací či referenční hledisko by měla být spíše použita úroveň příjmů v členském státě příslušné instituce. Jako referenční kritérium pro výpočet částky rodinné dávky ve výši nemocenského by měl vnitrostátní soud použít příjem pracovníka tohoto členského státu se srovnatelnou profesí, srovnatelnou profesní zkušeností a kvalifikací.“