STANOVISKO GENERÁLNÍ ADVOKÁTKY

CHRISTINE STIX-HACKL

přednesené dne 20. listopadu 2003( )

Věc C-164/01 P

G. van den Berg

proti

Radě Evropské unie

a

Komisi Evropských společenství

„Opravný prostředek – Žaloba na náhradu škody – Mimosmluvní odpovědnost – Podmínky – Kvóty na mléko – Nařízení (EHS) č. 857/84 – Referenční množství – Producenti, kteří přijali závazek neuvádět na trh – Příčinnost – Změna zemědělského podniku – Převod referenčního množství – Promlčení – Přerušení – Zastavení“

Obsah

I – Úvod

II – Právní rámec

A – Ustanovení v oblasti přidělení referenčního množství, která mají význam zvláště s ohledem na změnu zemědělského podniku

B – Právní akty Rady a Komise v souvislosti s náhradou škody vzniklé producentům SLOM

III – Skutkový stav

IV – Řízení u Soudu prvního stupně a napadený rozsudek

V – Opravný prostředek

VI – Právní posouzení

A – K odpovědnosti Společenství pro období po prodeji původního podniku SLOM (první důvod opravného prostředku)

1. Hlavní argumenty účastníků řízení

2. Posouzení

B – K promlčení nároků na náhradu škody (druhý a třetí důvod opravného prostředku)

1. Hlavní argumenty účastníků řízení

2. Posouzení

a) K přerušení nebo zastavení promlčení nároků na náhradu škody obecně

b) K posouzení promlčení v napadeném rozsudku

VII – Náklady řízení

VIII – Závěry

I – Úvod

1. Tento opravný prostředek směřuje proti rozsudku Soudu prvního stupně ze dne 31. ledna 2001 ve věci T-143/97( ) (dále jen „napadený rozsudek“), kterým Soud odmítl jako nepřípustnou žalobu na náhradu škody podanou nizozemským producentem mléka Gerhardusem van den Berg proti Radě a Komisi.

2. Toto řízení patří k celému komplexu právních sporů, které se, obecně řečeno, týkají postavení takzvaných producentů SLOM( ) v rámci systému kvót na mléko, tedy producentů mléka, kteří se na základě nařízení (EHS) č. 1078/77( ) zavázali v průběhu období pěti let neuvádět na trh mléko a mléčné výrobky (dále jen „závazek neuvádět na trh“) nebo přeměnit svá stáda dojnic na masná stáda (dále jen „závazek přeměny“).

3. Tato problematika vychází ze skutečnosti, že při zavedení režimu kvót na mléko ode dne 1. dubna 1984 – který za účelem omezení produkce mléka stanovil určitá referenční množství, jakož i dávky pro případ, že tato množství budou překročena – nebylo zohledněno postavení producentů SLOM. Podle nařízení Rady (EHS) č. 857/84 ze dne 31. března 1984 v původním znění( ), které podrobně upravilo výpočet referenčních množství, se totiž referenční množství musela stanovit na základě dodávek mléka během referenčního roku, který se, jak se ukázalo, zcela nebo částečně překrýval s dobou platnosti závazku neuvádět na trh přijatého producenty SLOM. Ve výsledku to vedlo k tomu, že takoví producenti mléka – pro nedostatek produkce mléka v průběhu referenčního roku – byli z přidělení referenčního množství vyloučeni, a nemohli tudíž produkovat žádné mléko, příp. žádné mléko osvobozené od dávek.

4. Z toho vyplývající nevýhodné postavení producentů SLOM, které bylo zčásti prostřednictvím následných „nápravných opatření“ zákonodárce Společenství ještě prodlouženo a „obohaceno“ o další právní aspekty, zaměstnává již déle než jedno desetiletí z různých hledisek soudy Společenství a nalezlo své uplatnění rovněž v řadě sekundárních právních aktů. Tyto rozsudky a opatření sekundárního práva, jejichž předmětem je zčásti právní úprava (její platnost) týkající se přidělení referenčního množství jako taková, zčásti náhrada škody vzniklé z této právní úpravy producentům SLOM, tvoří právní rámec dále blíže popsaný, do něhož zapadá projednávaná věc.

5. K problematice odpovědnosti týkající se producentů SLOM jsem se vyjádřila již ve svém stanovisku ze dne 18. září 2003 ve spojených věcech C‑162/01 P a C-163/01 P( ), přičemž v uvedených věcech šlo především o otázku, zda odpovědnost Společenství závisí na obnovení produkce po uplynutí doby platnosti závazku neuvádět na trh, resp. na příslušném vyjádření úmyslu producentů SLOM.

6. Tento opravný prostředek ve srovnatelných právních a faktických souvislostech vznáší především dvě otázky: na jedné straně, zda Soud vycházel v napadeném rozsudku právem z toho, že odpovědnost Společenství za škodu utrpěnou nepřidělením referenčního množství končí změnou zemědělského podniku příslušného producenta SLOM, a na straně druhé, zda Soud správně konstatoval, že předmětné nároky na náhradu škody jsou díky neexistenci přerušení nebo zastavení již promlčeny.

II – Právní rámec

7. Následně zopakuji pouze právní akty Společenství bezprostředně dotčené ve světle důvodů opravného prostředku. Pro širší právní kontext projednávané věci odkazuji na právní rámec uvedený v mém stanovisku ze dne 18. září 2003 ve spojených věcech Bouma a Beusmans( ).

A – Ustanovení v oblasti přidělení referenčního množství, která mají význam zvláště s ohledem na změnu zemědělského podniku

8. Podle odstavce 1 článku 3a, doplněného nařízením Rady (EHS) č. 764/89 ze dne 20. března 1989 o změně nařízení (EHS) č. 857/84( ) do tohoto nařízení, se provizorní referenční množství přiděluje producentům na žádost mimo jiné za podmínek, že producenti

„a) […] svůj zemědělský podnik zcela nepostoupili před uplynutím období neuvádění na trh nebo období přeměny;

b) […] na podporu své žádosti prokáží, že mohou ve svém zemědělském podniku produkovat požadované referenční množství v plném rozsahu.“

9. Podle čl. 3a odst. 1 nařízení Komise (EHS) č. 1546/88 ze dne 3. června 1988, které stanoví prováděcí pravidla pro doplňkovou dávku uvedenou v článku 5c nařízení (EHS) č. 804/68( ), ve znění nařízení Komise (EHS) č. 1033/89 ze dne 20. dubna 1989( ), podává producent žádost o zvláštní referenční množství „u příslušného orgánu určeného členským státem […] za podmínky, že producent může prokázat, že dosud zcela nebo zčásti obhospodařuje tentýž zemědělský podnik, který obhospodařoval v okamžiku […] své žádosti o poskytnutí prémie“. (neoficiální překlad)

10. Kromě toho je třeba odkázat na článek 7 nařízení č. 857/84 ve znění pozměněném nařízením Rady (EHS) č. 590/85 ze dne 26. února 1985( ), který stanoví zejména:

„(1) V případě prodeje, pronájmu nebo převodu podniku v rámci dědictví se odpovídající referenční množství převede zcela nebo zčásti na nabyvatele, nájemce nebo dědice v souladu s pravidly, jež budou stanovena.

V případě převodu pozemků veřejným orgánům nebo z důvodu veřejného zájmu, aniž je dotčen odst. 3 druhý pododstavec, mohou členské státy stanovit, že se celé referenční množství nebo jeho část odpovídající podniku nebo jeho části, která je předmětem převodu, přidělí odstupujícímu producentovi, pokud má v úmyslu pokračovat v produkci mléka.

[…]

(4) V případě uplynutí doby trvání zemědělských nájmů, jestliže nájemce nemá právo na prodloužení nájmu za srovnatelných podmínek, mohou členské státy stanovit, že se celé referenční množství nebo jeho část odpovídající podniku, který je předmětem nájmu, přidělí odstupujícímu nájemci, pokud má v úmyslu pokračovat v produkci mléka.“ (neoficiální překlad)

11. K tomu obsahuje článek 7 nařízení č. 1546/88 zase následující prováděcí ustanovení:

„Pro použití článku 7 nařízení (EHS) č. 857/84, a aniž by byl dotčen odstavec 3 tohoto článku, se referenční množství producentů a odběratelů, v rámci vzorců A a B, a producentů prodávajících k přímé spotřebě převedou za následujících podmínek:

1. V případě prodeje, nájmu nebo převodu celého podniku v rámci dědictví se příslušné referenční množství převede na producenta, který přebírá podnik.

2. V případě prodeje, nájmu nebo převodu části podniku v rámci dědictví se příslušné referenční množství rozdělí mezi producenty, kteří přebírají podnik, podle ploch užívaných k produkci mléka nebo podle jiných objektivních kritérií stanovených členskými státy. Převedené části podniku, jejichž plocha užívaná k produkci mléka je menší než minimální plocha určená členskými státy, nemusí být zohledněny. Část referenčního množství, která odpovídá této ploše, může být připsána rezervnímu množství.

3. Ustanovení bodů 1 a 2 a čtvrtého pododstavce se použijí, v souladu s jednotlivými vnitrostátními právními úpravami, analogicky na jiné případy převodu, které mají pro producenty srovnatelné právní účinky.

4. Pokud jsou použita ustanovení čl. 7 odst. 1 druhého pododstavce a odst. 4 nařízení (EHS) č. 857/84, týkající se jednak převodu pozemků veřejným orgánům nebo z důvodu veřejného zájmu a jednak případu zemědělských nájmů, jejichž doba trvání uplyne bez možnosti prodloužení za srovnatelných podmínek, celé referenční množství nebo jeho část odpovídající podniku nebo jeho části, která je předmětem buď převodu, nebo neprodlouženého nájmu, se přidělí dotyčnému producentovi, pokud má v úmyslu pokračovat v produkci mléka, za podmínky, že součet takto přiděleného referenčního množství a množství odpovídajícího podniku, který přebírá nebo ve kterém bude pokračovat ve výrobě, není vyšší než referenční množství, jež měl k dispozici před převodem nebo uplynutím nájmu.

Členské státy mohou použít ustanovení bodů 1, 2 a 4 pro převody, které se uskutečnily během referenčního období a po jeho uplynutí.

[…]“ (neoficiální překlad)

B – Právní akty Rady a Komise v souvislosti s náhradou škody vzniklé producentům SLOM

12. V návaznosti na rozsudek ze dne 19. května 1992, Mulder a další v. Rada a Komise( ) (dále jen „rozsudek Mulder II“) zveřejnily Rada a Komise dne 5. srpna 1992 sdělení 92/C 198/04( ).

13. V bodě 1 sdělení se odkazuje na to, že odpovědnost Společenství je založena vůči každému producentovi, který splňuje podmínky a kritéria vyplývající z rozsudku Mulder II. Ostatní body sdělení stanoví zejména následující:

„2. Orgány se zavazují vzdát se vůči každému producentovi uvedenému v bodě 1 až do uplynutí lhůty uvedené v bodě 3 vznesení námitky promlčení, vyplývající z ustanovení článku 43 Statutu Soudního dvora, pokud nárok na náhradu škody nebyl dosud promlčen k datu zveřejnění tohoto sdělení v Úředním věstníku Evropských společenství nebo k datu, kdy se producent již obrátil na jeden z orgánů.

3. Za účelem zajištění plného účinku rozsudku ze dne 19. května 1992 orgány přijmou praktická prováděcí pravidla pro poskytnutí náhrady škody dotyčným osobám zahrnující otázku úroků. […]“

14. K provedení rozsudku Mulder II přijala Rada nařízení (EHS) č. 2187/93 ze dne 22. července 1993 o nabídce náhrady škody některým producentům mléka nebo mléčných výrobků, kteří byli dočasně omezeni ve vykonávání své činnosti( ). Toto nařízení nabízí producentům, kterým bylo přiděleno konečné zvláštní referenční množství( ), paušální náhradu škody k vyrovnání veškerých škod, které utrpěli na základě právní úpravy, jež byla předmětem rozsudku Mulder II.

15. Podle čl. 8 odst. 1 tohoto nařízení je náhrada škody nabídnuta pouze pro období, pro které není promlčen nárok na náhradu škody. K určení tohoto období stanoví čl. 8 odst. 2 následující:

„a) Jako datum přerušení pětileté promlčecí lhůty podle článku 43 Statutu Soudního dvora platí datum žádosti u jednoho z orgánů Společenství nebo, pokud jde o žalobu podanou u Soudního dvora, datum zapsání žaloby do rejstříku Soudního dvora, nebo nejpozději datum sdělení orgánů zveřejněného v Úředním věstníku Evropských společenství č. C 198, tedy 5. srpna 1992.

b) Období, které připadá v úvahu pro náhradu škody, začíná pět let před přerušením promlčení, nejdříve však dnem 2. dubna 1984, příp. koncem doby platnosti závazku neuvádět na trh, resp. závazku přeměny.

c) Období, které připadá v úvahu pro náhradu škody, končí pro producenty, kteří obdrželi zvláštní referenční množství podle nařízení (EHS) č. 764/89, dne 29. března 1989; pro producenty, kteří obdrželi zvláštní referenční množství podle nařízení (EHS) č. 1639/91, končí toto období dne 15. června 1991.“ (neoficiální překlad)

16. Ohledně podávání žádostí o náhradu škody stanoví čl. 10 odst. 2 nařízení č. 2187/93 kromě toho následující:

„Producent podává svoji žádost u příslušného orgánu. Žádost producenta musí být příslušnému orgánu doručena nejpozději dne 30. září 1993.

Promlčecí lhůta podle článku 43 Statutu Soudního dvora začíná znovu běžet s ohledem na všechny producenty od data uvedeného v prvním pododstavci, jestliže žádost podle uvedeného pododstavce nebyla podána před tímto datem, pokud promlčení nebylo přerušeno žalobou podanou u Soudního dvora v souladu s článkem 43 jeho Statutu.“ (neoficiální překlad)

III – Skutkový stav

17. Skutkový základ sporu je v napadeném rozsudku uveden následovně( ):

„14 Žalobce je producentem mléka v Nizozemsku. Vzhledem k tomu, že v rámci nařízení č. 1078/77 přijal závazek neuvádět na trh, který skončil dne 23. února 1985, neprodukoval mléko během referenčního roku stanoveného při provádění nařízení č. 857/84. Proto mu nemohlo být po vstupu tohoto nařízení v platnost přiděleno referenční množství.

15 Dne 1. května 1985 žalobce získal zemědělský podnik v Dalfsen (Nizozemsko), který obhospodařoval po dobu jednoho roku společně se svým původním zemědělským podnikem, nacházejícím se ve Wijhe (Nizozemsko). Žalobce svůj podnik ve Wijhe dne 13. května 1986 prodal.

16 V dopise svého advokáta ze dne 31. března 1989 zaslaném Radě [Evropské unie] a Komisi [Evropských společenství], žalobce, jakož i 351 dalších producentů, uvedených na seznamu přiloženém k uvedenému dopisu, kteří při plnění závazku na základě nařízení č. 1078/77 nedodávali mléko v průběhu referenčního roku, běžně nazývaní producenti SLOM, uvedli, že považují Společenství za odpovědné za škodu způsobenou neplatností nařízení č. 857/84, která byla vyslovena Soudem v rozsudku Mulder I. Orgány Společenství na tento dopis neodpověděly.

17 V návaznosti na rozsudek Mulder I a na přijetí nařízení č. 764/89 žalobce v červnu 1989 znovu požádal o přidělení kvóty. Tato žádost byla dne 30. srpna 1989 zamítnuta z důvodu, že již neobhospodařuje tentýž podnik, který obhospodařoval v době svého závazku neuvádět na trh.

18 Žalobce bez úspěchu napadl toto zamítavé rozhodnutí u vnitrostátních soudů. Uvedené rozhodnutí tedy založilo překážku věci rozsouzené.

19 Dopisem ze dne 14. července 1992 poradce žalobce nárokoval přerušení promlčení pro žalobce a producenty uvedené v příloze k dopisu ze dne 31. března 1989 k datu tohoto dopisu. Dopisem ze dne 22. července 1992 generální ředitel právní služby Rady odpověděl, že promlčecí lhůta, pokud jde o 348 producentů, včetně žalobce, kteří nepodali žalobu, začala znovu běžet. Nicméně uznal, že dopis ze dne 14. července 1992 může vzhledem k nim představovat novou předběžnou žádost ve smyslu článku 43 Statutu Soudního dvora. Mimoto uvedl, že se Rada nebude odvolávat na promlčení od tohoto data do 17. září 1992, jestliže žádosti dotyčných osob o náhradu škody nebyly již promlčeny k 14. červenci 1992. Konečně upřesnil: ‚Během této lhůty budou orgány usilovat o společné stanovení praktických prováděcích pravidel pro náhradu škody v souladu s rozsudkem Soudního dvora. K zachování přerušení promlčení není tedy nezbytné podat mezitím žalobu u Soudního dvora. Pokud by tato pravidla nebyla stanovena do 17. září 1992, Rada by vás informovala, jak máte nadále postupovat.‘

20 Dopisem ze dne 10. září 1993, týkajícím se náhrady škody některým producentům v rámci nařízení č. 2187/93, Komise informovala nizozemské orgány:

‚V příloze je uveden seznam žadatelů SLOM, kteří podle obecného sdělení orgánů Společenství ze dne 5. srpna 1992 přerušili promlčecí lhůtu u svých žádostí o náhradu škody tím, že je předložili Komisi, Radě nebo Soudnímu dvoru.‘

21 Jméno žalobce bylo na tomto seznamu uvedeno a jako datum přerušení promlčení na základě sdělení ze dne 5. srpna 1992 bylo vzhledem k němu zmíněno datum 31. března 1989.“

IV – Řízení u Soudu prvního stupně a napadený rozsudek

18. Za tohoto stavu podal G. van den Berg (dále jen „žalobce“) na základě článku 178 a čl. 215 druhého pododstavce Smlouvy (nyní článek 235 a čl. 288 druhý pododstavec ES) návrhem došlým kanceláři Soudu dne 29. dubna 1997 proti Radě a Komisi (dále jen „žalované“) žalobu na náhradu škody, která mu údajně vznikla tím, že mu bylo zabráněno v uvádění mléka na trh z důvodu použití nařízení č. 857/84 ve znění pozměněném nařízením č. 1371/84.

19. Žalobce požadoval náhradu škody ve výši 606 315 NLG, zvýšenou o úroky z prodlení ve výši 8 % p.a. ode dne podání žaloby, za škodu vzniklou protiprávním odmítnutím referenčního množství, kterou utrpěl od uplynutí jeho závazku neuvádět na trh dne 23. února 1985, tedy dne, od kterého se na něho vztahovala právní úprava dávek( ).

20. Žalované popřely názor žalobce, podle kterého byly dány podmínky odpovědnosti Společenství za škodu, která mu vznikla, a vznesly námitku nepřípustnosti, neboť uplatněné nároky jsou podle nich promlčené( ).

21. Usnesením ze dne 24. června 1997 Soud přerušil řízení do vyhlášení rozsudku Mulder III.

22. Usnesením ze dne 11. března 1999 nařídil Soud pokračovat v řízení.

23. Napadeným rozsudkem Soud žalobu odmítl jako nepřípustnou. Odůvodnění rozsudku obsahuje v podstatě následující:

24. Soud ve svém rozsudku zkoumá nejprve otázku, zda Společenství vůbec může být podle článku 215 Smlouvy o ES (nyní článek 288 ES) činěno odpovědným, a pokud ano, tak do jakého okamžiku. Poté zkoumá, zda uplatněné nároky nejsou promlčeny( ).

Úvahy ohledně odpovědnosti Společenství

25. Po vylíčení podmínek eventuální mimosmluvní odpovědnosti Společenství vůči producentům SLOM, která je založena na porušení zásady legitimního očekávání, Soud konstatoval, že pokud jde o náhradu škody týkající se období mezi 23. únorem 1985 a 13. květnem 1986, datem, kdy žalobce prodal svůj podnik SLOM, je nesporné, že mu bylo na základě nařízení č. 857/84 zabráněno dodávat mléko a že za příslušnou škodu odpovídá Společenství( ).

26. Ve vztahu ke škodě vzniklé po dni 13. května 1986 Soud naproti tomu přezkoumával, do jaké míry je tato škoda následkem prvního odmítnutí přidělení kvóty žalobci v roce 1985. K tomu Soud uvedl následující( ):

„44 Je namístě připomenout, že žalobce v roce 1986 svůj podnik SLOM převedl a svou výrobní činnost přesunul na jiný podnik z důvodů hospodářské efektivnosti. Je zcela zřejmé, že toto dobrovolně přijaté rozhodnutí žalobce nebylo nijak spojeno s odmítnutím přidělení kvóty, se kterým se střetl při uplynutí jeho závazku neuvádět na trh v roce 1985.

45 Mimoto z čl. 7 odst. 1 nařízení č. 857/84, ve znění nařízení Rady č. 590/85 ze dne 26. února 1985 (Úř. věst. L 68, s. 1) ve spojení s článkem 7 nařízení č. 1546/88, vyplývá, že i za situace, kdy producent mléka nepřijal závazek neuvádět na trh nebo závazek přeměny, byly možnosti převodu kvóty z jednoho podniku na druhý omezeny na případy buď převodu pozemků veřejným orgánům nebo z důvodu veřejného zájmu (čl. 7 odst. 1), nebo zemědělských nájmů, jejichž doba trvání uplyne a které nemohou být obnoveny (čl. 7 odst. 4).

46 V důsledku toho, i kdyby bylo pravdou, že producenti disponující referenčním množstvím jej mohli v období 1985/1986 v souladu s nizozemskou správní praxí převést, jednalo by se o okolnost nezávislou na zákonodárci Společenství a příslušelo by nizozemským orgánům zacházet případně s žalobcem bez diskriminace.

47 Po vstupu nařízení č. 764/89 v platnost byla žádost žalobce směřující k získání kvóty na základě tohoto nařízení zamítnuta podle čl. 3a odst. 1 nařízení č. 1546/88 (viz výše, bod 7), podle nějž přidělení zvláštního referenčního množství podléhalo prokázání toho, že producent k datu podání žádosti obhospodařuje zcela nebo zčásti podnik SLOM.

48 Přitom v rozporu s tím, co tvrdí žalobce, a jak již Soudní dvůr opakovaně konstatoval (viz zejména rozsudek ze dne 27. ledna 1994, Herbrink, C-98/91, Recueil, s. I-223), se tento požadavek omezuje na zakotvení, v oblasti zvláštních referenčních množství, zásady stanovené v čl. 7 odst. 1 nařízení č. 857/84, podle níž se referenční množství převede s pozemky, na něž bylo přiděleno (bod 13). Za těchto okolností nemůže žalobce tvrdit, že použití tohoto požadavku představuje vůči němu porušení zásady legitimního očekávání v tom, že nemohl v okamžiku převodu svého podniku SLOM předvídat, že taková podmínka bude stanovena.

49 Vzhledem k tomu, že prodej podniku SLOM žalobcem nebyl následkem protiprávního odmítnutí přidělení kvóty v roce 1985 a nebyl proveden v rámci možností převodu stanovených nařízením č. 857/84, důvody, pro které žalobce nemohl získat kvótu v rámci nařízení č. 764/89, a z toho vyplývající škoda, nemohou být přičteny Společenství.“

27. Soud tudíž dochází k závěru, že škoda, již utrpěl žalobce z důvodu odepření referenčního množství, může být pouze ta, jež vznikla do 13. května 1986( ), a následně zkoumá, zda dotyčný požadavek žalobce není promlčen.

Úvahy k promlčení

28. K otázce promlčení Soud konstatoval, že promlčecí lhůta pro řízení před Soudem začala běžet dne 23. února 1985, datem použití nařízení č. 857/84 ve vztahu k žalobci. Nárok na náhradu škody se týká po sobě jdoucích období, začínajících každý den, během kterého nebylo možné uvádět na trh( ).

29. Podle názoru Soudu však žalobce neměl z důvodu prodeje svého podniku SLOM dne 13. května 1986 od tohoto okamžiku již žádný nárok na referenční množství. Promlčecí lhůta tudíž „s ohledem na to, že – jak vyplynulo z posouzení – mezi škodou, o které tvrdí, že ji utrpěl po tomto prodeji, a použitím nařízení č. 857/84 ve vztahu k němu neexistuje žádná souvislost, […] uplynula pět let po 13. květnu 1986, datu prodeje podniku SLOM, tedy 13. května 1991, ledaže by byla před tímto datem přerušena“( ).

30. Soud tak zamítl námitky vznesené žalobcem proti promlčení následovně( ):

„62 Podle článku 43 statutu Soudního dvora se promlčení přerušuje pouze podáním žaloby u soudu Společenství, nebo předběžnou žádostí předloženou příslušnému orgánu Společenství, přičemž v naposledy uvedeném případě dojde k promlčení pouze tehdy, pokud je po předložení žádosti podána žaloba ve lhůtě stanovené v článku 173 Smlouvy o ES (po změně nyní článek 230 ES) nebo článku 175 Smlouvy o ES (nyní článek 232 ES) (rozsudky Soudního dvora ze dne 5. dubna 1973 ve věci 11/72, Giordano v. Komise, Recueil, s. 417, bod 6, a Soudu ze dne 25. listopadu 1998 ve věci T-222/97, Steffens v. Rada a Komise, Recueil, s. II‑4175, body 35 a 42).

63 Z toho vyplývá, že se žalobce nemůže pro účely přerušení promlčení upraveného v článku 43 Statutu Soudního dvora dovolávat dopisu ze dne 31. března 1989 adresovaného orgánům Společenství, neboť po něm nenásledovalo podání žaloby k Soudu.

64 Žalobce namítá, že z použití sdělení ze dne 5. srpna 1992 vůči němu vyplývá, že žalované se zavázaly nedovolávat se promlčení od 31. března 1989, data, kdy se na ně obrátil.

65 Vzdání se práva dovolávat se promlčení, obsažené ve sdělení ze dne 5. srpna 1992, bylo jednostranným aktem, který, s cílem omezit počet soudních žalob, směřoval k tomu, podpořit producenty, aby vyčkali zavedení systému paušální náhrady škody stanoveného nařízením č. 2187/93 (rozsudek Steffens v. Rada a Komise, bod 38).

66 Toto sdělení se týkalo specificky producentů, jejichž nároky na náhradu škody nebyly dosud promlčeny k datu jeho zveřejnění v Úředním věstníku nebo k datu, kdy se obrátili na jeden z orgánů (viz výše, bod 11). Touto poslední zmínkou žalované mínily producenty, kteří se obrátili na orgány s nárokem na náhradu škody na základě rozsudku Mulder II před zveřejněním uvedeného sdělení, a které požádaly, aby nepodávali žaloby na náhradu škody a vyčkali nařízení o paušální náhradě škody. Cílem této zmínky totiž bylo zachovat těmto producentům práva na náhradu škody.

67 Na dopis ze dne 31. března 1989 nenásledovala nikdy odpověď žalovaných, a v důsledku toho žalované nepřijaly k tomuto datu vůči žalobci žádný závazek. Za těchto okolností se nemůže žalobce dovolávat sdělení ze dne 5. srpna 1992.

68 Dále je třeba odmítnout argument žalobce vycházející ze skutečnosti, že jeho jméno bylo uvedeno na seznamu zaslaném Komisí nizozemským orgánům po vstupu nařízení č. 2187/93 v platnost, který vyjmenoval producenty, na které se vztahuje závazek nedovolávat se promlčení, obsažený ve sdělení ze dne 5. srpna 1992.

69 Tento seznam byl adresován vnitrostátním orgánům za účelem oznámit jim pro případ, že obdrží žádosti o náhradu škody v rámci narovnání stanoveného nařízením č. 2187/93, od kterého data bylo promlčení žádostí přerušeno. Nerozlišoval producenty SLOM, kterým bylo přiděleno konečné referenční množství, a kteří tedy mohli využít návrhu na narovnání v rámci nařízení č. 2187/93, od těch, kteří jako žalobce neobdrželi kvótu, a v důsledku toho do takového rámce narovnání nespadali. Z toho vyplývá, že jméno žalobce bylo na tomto seznamu uvedeno omylem.

70 Takový omyl však nemohl v mysli žalobce vzbudit přesvědčení, že se na něj vztahuje závazek obsažený ve sdělení ze dne 5. srpna 1992 a že promlčení jeho žádosti bylo od 31. března 1989 přerušeno. Žalobce totiž již v okamžiku zaslání dotčeného seznamu dne 10. září 1993 mohl vědět, že se na něj nevztahuje nabídka narovnání upravená v nařízení č. 2187/93, a že se ho v důsledku toho výše uvedený závazek netýká.

71 Postoj žalovaných k promlčení projednávaného nároku nemůže ani představovat diskriminační zacházení v porovnání s postojem Komise k producentům SLOM, kteří obdrželi nabídky náhrady škody, protože podle výše uvedených úvah (viz bod 69) je situace žalobce odlišná od situace osob oprávněných podle nařízení č. 2187/93.

72 Konečně, k tvrzení žalobce o údajném vyjádření p. Boosse postačí konstatovat, že toto tvrzení není podloženo žádným důkazním materiálem.“

31. Z těchto důvodů Soud dochází k závěru, že žaloba podaná dne 29. dubna 1997 byla uplatněna příliš pozdě, neboť k promlčení nároku žalobce na náhradu škody došlo díky neexistenci přerušení nebo zastavení již dne 13. května 1991( ).

V – Opravný prostředek

32. Proti rozsudku Soudu podal G. Van den Berg (dále jen „navrhovatel“) dne 13. dubna 2001 u Soudního dvora tento opravný prostředek. G. Van den Berg navrhuje, aby Soudní dvůr

– zrušil napadený rozsudek Soudu ze dne 31. ledna 2001 ve věci T-143/97;

– vrátil věc Soudu k rozhodnutí;

– uložil Radě a Komisi náhradu nákladů řízení před Soudem a tohoto řízení.

33. Rada navrhuje, aby Soudní dvůr

– prohlásil opravný prostředek za částečně nepřípustný a v každém případě za neopodstatněný v celém rozsahu;

– uložil navrhovateli náhradu nákladů řízení.

34. Komise navrhuje, aby Soudní dvůr

– prohlásil opravný prostředek za neopodstatněný;

– nebo podpůrně prohlásil žalobu na náhradu škody za nepřípustnou;

– uložil navrhovateli náhradu nákladů řízení.

VI – Právní posouzení

35. Navrhovatel vznáší tři důvody na podporu svého opravného prostředku. První důvod opravného prostředku se týká otázky, zda Soud posoudil správně odpovědnost Společenství za škodu vzniklou v období po změně podniku. Jak svým druhým, tak třetím důvodem napadá navrhovatel zjištění Soudu, podle kterých je jeho nárok na náhradu škody již promlčen. Jelikož jsou posledně jmenované důvody založeny v podstatě na stejné výtce, budou přezkoumány společně.

A – K odpovědnosti Společenství pro období po prodeji původního podniku SLOM (první důvod opravného prostředku)

1. Hlavní argumenty účastníků řízení

36. Svým prvním důvodem navrhovatel v podstatě uplatňuje, že Soud v bodech 43 až 50 napadeného rozsudku nesprávně určil, že Společenství není odpovědné za škodu, kterou navrhovatel utrpěl po změně podniku uskutečněné dne 13. května 1986.

37. Soud nejprve přehlédl rozdělení pravomocí mezi Společenství a členské státy. S ohledem na bod 46 napadeného rozsudku navrhovatel uvádí, že se jedná o povinnosti orgánů Společenství, a nikoli o povinnosti vnitrostátních orgánů. Vnitrostátním orgánům bylo nařízeními Společenství zabráněno, aby v případě převodu podniku přidělily referenční množství; dotyčnou odpovědnost tudíž mají orgány Společenství.

38. Podle názoru navrhovatele Soud dále v bodě 48 napadeného rozsudku přehlédl zásadu ochrany legitimního očekávání, jakož i důležitost rozsudku Herbrink. Zdá se, že Soud na tomto místě chtěl vyjádřit, že navrhovatel se této zásady nemůže dovolávat, protože dovolávané očekávání nezasluhuje takovou ochranu. Navrhovatel se však dovolává pouze očekávání skutečnosti, že s ním nebude zacházeno jinak než s „normálním“ producentem, nebo, vyjádřeno jinak, že mu nebudou uložena zvláštní omezení pouze proto, že je producentem SLOM. Právě toto očekávání Soudní dvůr posoudil jako legitimní ve výše uvedeném rozsudku Herbrink( ). Pokud nájemce – jak lze vyvodit z tohoto rozsudku – může svoje referenční množství převést na nový podnik, musí mít rovněž producent SLOM možnost vložit svoje referenční množství do nového podniku. Je politováníhodné, že Soud tuto paralelu k věci Herbrink neuznal.

39. Navrhovatel zdůrazňuje, že změnu podniku – prostřednictvím jednoletého souběžného obhospodařování nového a starého podniku – provedl přesně takovým způsobem, který by podle nizozemské správní praxe umožnil každému producentovi, aby referenční množství převedl na nový podnik. Vždy bylo obecně uznáváno, že tato praxe je v souladu s právem Společenství. Nařízení č. 1033/89 nečekanou a se zpětnou účinností zavedenou podmínkou, aby producent SLOM prokázal, že k datu své žádosti o prémii dosud zcela nebo zčásti obhospodařoval týž podnik, porušuje jeho legitimní očekávání možnosti převést své referenční množství tímto pečlivě zvoleným způsobem jako každý normální producent. V každém případě je třeba odmítnout argumentaci Soudu a odpůrců, podle které navrhovatel podle právní úpravy Společenství nemůže převést svoje referenční množství ani jako normální producent, resp. nemůže se dovolávat nizozemské praxe.

40. Navrhovatel dále uvádí, že Soud – jak vyplývá již z výše uvedených úvah – nesprávně vyložil podmínku příčinné souvislosti. Odmítnutí přidělit mu v roce 1989 zvláštní referenční množství je třeba vyvodit nikoli ze změny podniku, nýbrž z použitelných právních předpisů Společenství. Soud použil nesprávně podmínku příčinné souvislosti na vztah mezi původní právní úpravou v oblasti dávek a změnou podniku v roce 1986. Tato souvislost samozřejmě neexistuje. Rozhodnou příčinnou souvislostí je souvislost mezi protiprávním aktem zákonodárce Společenství a ušlým ziskem navrhovatele.

41. Rada a Komise popírají, že by Soud svým rozhodnutím, podle kterého Společenství neodpovídá za škodu utrpěnou navrhovatelem po změně podniku, použil nesprávně zásadu legitimního očekávání či podmínku příčinné souvislosti nebo přehlédl rozsudek Herbrink.

42. Obě v podstatě uvádějí, že – jak Soud správně objasnil – jak podle příslušných nařízení, tak podle rozsudku Herbrink platí v právu Společenství zásada, podle níž se referenční množství převádí s pozemky, na něž bylo přiděleno. Podle práva Společenství tudíž nemohou v případě změny podniku, jako je tato, převést svoje referenční množství na nový podnik ani „normální“ producenti. Možnost převodu tvrzená navrhovatelem existovala nanejvýš v nizozemské správní praxi.

43. S odkazem na rozsudek nejvyšší nizozemské odvolací instance v záležitostech SLOM( ) vyjadřuje Rada v této souvislosti pochybnosti, zda podle nizozemského práva vůbec existovala možnost převodu způsobem popsaným navrhovatelem. Komise zdůrazňuje, že takovou praxi, pokud existovala, v žádném případě nikdy neuznala.

44. Jak v podstatě shodně uvádí Rada a Komise, nestejné zacházení ve vztahu k „normálním“ producentům tudíž existovalo, pokud vůbec, pouze na základě vnitrostátního práva, nikoli na základě práva Společenství nebo v souladu s ním. Soud tedy právem vycházel z toho, že přinejmenším zákonodárci Společenství nelze vytýkat porušení zásady legitimního očekávání. Příčinou tvrzené škody je podle zjištění Soudu kromě toho nikoli právní úprava dávek, nýbrž dobrovolná změna podniku navrhovatele.

2. Posouzení

45. K přezkoumání, zda se Soud při zjištění, že Společenství odpovídá pouze za škody, které žalobce utrpěl do dne 13. května 1986, dopustil nesprávného právního posouzení, je třeba dát dotyčnou část napadeného rozsudku do celkových souvislostí.

46. Jak vyplývá z rozsudku( ), navrhovatel v původním řízení požadoval náhradu škody, kterou utrpěl tím, že od skončení svého závazku neuvádět na trh dne 23. února 1985 nemohl podle nařízení č. 857/84 obdržet žádné referenční množství a že nařízení, která měla této situaci odpomoci, nestanovila žádná referenční množství pro producenty SLOM, kteří svůj původní podnik dobrovolně vyměnili za jiný podnik. Celkově tedy navrhovatel uplatňuje, jak stanoví Soud v bodě 41 napadeného rozsudku, škodu vzniklou protiprávním odmítnutím referenčního množství, která pokračuje v období od 23. února 1985 do dneška.

47. Podle skutkového stavu zjištěného Soudem je třeba posoudit dvě události, kdy došlo k odmítnutí referenčního množství vůči navrhovateli v období po uplynutí jeho závazku neuvádět na trh. Jednak mu bylo odepřeno přidělení referenčního množství po uplynutí doby neuvádění na trh. Kromě toho byla zamítnuta jeho žádost o přidělení (zvláštního) referenčního množství podaná znovu po vstupu nařízení č. 764/89 v platnost.

48. Podle toho přicházejí v úvahu jako akty orgánů Společenství zakládající odpovědnost dvě právní úpravy.

49. Jednak lze tvrzenou škodu navrhovatele odvodit z toho, že zákonodárce Společenství nezohlednil v nařízení č. 857/84 situaci producentů SLOM v rozsahu, v němž se referenční roky pro výpočet referenčního množství osvobozeného od dávek překrývaly s dobami neuvádění na trh. V rozsudku Mulder II Soud konstatoval, že Společenství odpovídá za případné škody vzniklé použitím této právní úpravy( ).

50. Kromě toho lze odmítnutí referenčního množství uskutečněné znovu po vstupu nařízení č. 764/89 v platnost a z toho vzniklé škody připsat právní úpravě, podle které může producent získat referenční množství pouze tehdy, pokud ještě disponuje původním podnikem.

51. Vytýkaná zjištění Soudu je třeba nyní nahlížet v tom smyslu, že zjevně zkoumal, zda a do jaké míry se musí z obou uvedených právních úprav ohledně přidělení referenčního množství vyvozovat nároky z odpovědnosti.

52. Body 42 až 46 napadeného rozsudku se týkají předně otázky, jaká škoda je přičitatelná Společenství z toho důvodu, že nařízení č. 857/84 bylo vůči navrhovateli použitelné až po uplynutí závazku neuvádět na trh, a proto mu odepřelo referenční množství, protože nezohlednilo, že producenti SLOM nemohli během referenčního roku produkovat žádné mléko.

53. V této souvislosti je třeba přezkoumat, zda Soud ve světle podmínky příčinné souvislosti určil neprávem, že Společenství lze přičítat pouze škodu vzniklou do prodeje původního podniku, nikoli však škodu, která vznikla po tomto okamžiku.

54. Přesněji řečeno se zde jedná o otázku, zda byl průběh příčinné souvislosti mezi výše popsanou právní úpravou a pokračující škodou přerušen prodejem podniku uskutečněným dne 13. května 1986.

55. Podle ustálené judikatury je akt orgánů Společenství příčinou škody, pouze pokud je možné prokázat přímou a výlučnou příčinnou souvislost mezi tímto aktem a vzniklou škodou( ).

56. Naproti tomu požadovaná příčinná souvislost (již) neexistuje, pokud by ke škodě došlo i bez dotčeného aktu orgánů Společenství( ).

57. Přeneseno na projednávaný případ to znamená, že škodu utrpěnou navrhovatelem nelze vyvozovat z okolnosti, že nařízení č. 857/84 neumožnilo přidělení žádného referenčního množství producentovi SLOM, jelikož by mu nenáleželo žádné referenční množství ani nezávisle na této právní úpravě, resp. na základě nesplnění dalších podmínek, a škoda by tudíž stejně vznikla.

58. Na projednávaný případ lze nahlížet jako na zvláštní formu přerušení příčinné souvislosti příp. překrývání příčinné souvislosti v důsledku jednání poškozeného( ). Poškozený se vlastním jednáním uvádí do postavení, ve kterém by škodu utrpěl i bez dotčeného protiprávního aktu orgánů Společenství, a tuto škodu tedy již nelze vyvozovat přímo resp. výlučně z tohoto aktu( ).

59. Prodej podniku je tedy třeba hodnotit jako okolnost přerušující příčinnou souvislost, pokud v rámci právní úpravy Společenství týkající se referenčních množství převod referenčního množství v takovém případě stejně nebyl možný.

60. Podle ustálené judikatury je v čl. 7 odst. 1 nařízení č. 857/84 zakotvena zásada charakteristická pro celou právní úpravu referenčních množství, podle níž se referenční množství převede s pozemky, na něž bylo přiděleno. Referenční množství tedy zásadně následuje pozemek, nikoli producenta( ).

61. Oddělený převod referenčního množství podle práva Společenství je oproti tomu možný pouze v rámci výslovných výjimek doplněných nařízením č. 590/85 do článku 7 nařízení č. 857/84 v případě převodu pozemků veřejným orgánům nebo z důvodu veřejného zájmu nebo zemědělských nájmů, jejichž doba trvání uplyne a které nemohou být obnoveny. Na to Soud správně odkázal v bodě 45 napadeného rozsudku.

62. Jak Soud tedy správně uvedl v bodě 46 napadeného rozsudku, mohla možnost převodu, uváděná navrhovatelem, v případě změny podniku existovat nanejvýš podle vnitrostátního práva, příp. podle vnitrostátní správní praxe.

63. Rozhodující je zde však, že podle práva Společenství – a sice nikoli jen pro producenty SLOM – nebylo možné v případě prodeje podniku převést referenční množství na nový podnik.

64. Ve výsledku tak Soud správně vycházel z toho, že škodu vzniklou případně po prodeji původního podniku nelze vyvozovat z protiprávního odmítnutí referenčního množství po uplynutí závazku neuvádět na trh, a tím z dotčeného aktu orgánů Společenství, protože navrhovatel by od tohoto okamžiku stejně nedisponoval žádným referenčním množstvím z jiných důvodů.

65. Je však třeba konstatovat, že výtka nesprávného použití podmínky příčinné souvislosti je oprávněná v rozsahu, v němž se Soud v bodě 44 a následně též v bodě 49 napadeného rozsudku zaměřuje na příčinnou souvislost mezi odmítnutím referenčního množství a prodejem podniku SLOM. Jak je zjevné z předešlých úvah, záleží totiž na tom, jak správně uvedl navrhovatel, do jaké míry je třeba na škodu nahlížet jako na následek protiprávního odmítnutí referenčního množství v rámci nařízení č. 857/84.

66. Body 47 a 48 napadeného rozsudku je tak třeba nahlížet ve světle otázky, zda z podmínky uvedené v čl. 3a odst. 1 nařízení č. 1546/88, podle které musí producent SLOM disponovat dosud (původním) podnikem, aby mohl požadovat (zvláštní) referenční množství na základě článku 3a nařízení č. 857/84 ve znění nařízení č. 764/89, lze vyvozovat nároky z odpovědnosti. Přesněji nahlíženo se zde jedná o to, zda je ve vztahu k této právní úpravě splněna podmínka protiprávnosti.

67. Navrhovatel k tomu uvedl, že Soud v bodě 48 nesprávně konstatoval, že použití tohoto požadavku nepředstavuje vůči němu porušení zásady legitimního očekávání.

68. K tomu je třeba konstatovat, že podle ustálené judikatury je legitimní očekávání producentů, kteří byli prostřednictvím aktu Společenství podněcováni v obecném zájmu a oproti vyplacení prémie k časově omezenému pozastavení uvádění mléka na trh, porušeno, pokud po skončení jejich závazku neuvádět na trh podléhají omezením, která je kvůli tomuto závazku určitým způsobem znevýhodňují( ).

69. Jak Soud konstatoval v bodě 48, dotčený požadavek odpovídá pouze obecné zásadě stanovené v čl. 7 odst. 1 nařízení č. 857/84, podle níž se referenční množství převede s pozemky, na něž bylo přiděleno( ). Jelikož tedy podle práva Společenství tomuto požadavku podléhají rovněž „normální“ producenti, nemůže navrhovatel uplatňovat, že podléhá zvláštním omezením právě z důvodu svého závazku neuvádět na trh.

70. Jinak vypadal oproti tomu případ producenta, o kterého šlo ve věci Herbrink. V případě tohoto producenta SLOM se totiž jednalo o nájemce. Ve vztahu k uplynutí doby trvání zemědělských nájmů jsou však členské státy v čl. 7 odst. 4 nařízení č. 857/84, ve znění nařízení č. 590/85, ve spojení s čl. 7 odst. 1 bodem 4 nařízení č. 1546/88 oprávněny přidělit referenční množství podniku, který je předmětem nájmu, odstupujícímu nájemci. Pokud dotyčný členský stát tohoto oprávnění obecně využil, mohl producent SLOM podle zásady ochrany legitimního očekávání tudíž očekávat, že mu bude po skončení nájemní smlouvy rovněž přiděleno zvláštní referenční množství( ).

71. Navrhovatel se ostatně nemůže za účelem založení odpovědnosti Společenství v souvislosti se zásadou legitimního očekávání odvolávat na to, že „normální“ producenti v Nizozemsku údajně mohli svá referenční množství převést na jiný podnik. Jelikož tato možnost převodu, jak vyplývá z předchozích úvah, nenachází oporu v právu Společenství, nelze z toho vyvozovat žádné porušení zásady legitimního očekávání ze strany orgánů Společenství. Zcela obecně totiž podle ustálené judikatury platí, že dovolávat se zásady ochrany legitimního očekávání vůči právní úpravě Společenství je možné pouze tehdy, pokud samo Společenství vytvořilo situaci, způsobilou vyvolat legitimní očekávání( ).

72. Výtky navrhovatele, podle kterých Soud přehlédl zásadu ochrany legitimního očekávání, důležitost rozsudku Herbrink nebo rozdělení pravomocí mezi členské státy a Společenství, musí být zamítnuty.

73. Z výše uvedeného vyplývá, že Soud správně konstatoval, že Společenství odpovídá pouze za škodu, kterou žalobce utrpěl do dne 13. května 1986. I pokud jsou zjištění Soudu ohledně podmínky příčinné souvislosti nesprávná, vyplývá z judikatury, že je to bez následků, pokud z jiných důvodů vyplývá, že Soud správně posoudil existenci, příp. neexistenci podmínek odpovědnosti( ). Jak vyplývá z mých výše uvedených úvah( ), tak je tomu v tomto případě.

74. Za těchto okolností musí být první důvod opravného prostředku zamítnut.

B – K promlčení nároků na náhradu škody (druhý a třetí důvod opravného prostředku)

1. Hlavní argumenty účastníků řízení

75. Jak druhý, tak třetí důvod opravného prostředku směřuje proti pojetí Soudu, podle kterého jsou nároky na náhradu škody, které jsou předmětem řízení, již promlčeny. V rámci druhého důvodu opravného prostředku navrhovatel vytýká, že právní posouzení promlčení v napadeném rozsudku je nesprávné v rozsahu, v němž Soud neuznal přerušení promlčení pro období mezi 31. březnem 1989 a zveřejněním sdělení dne 5. srpna 1992. V rámci třetího důvodu opravného prostředku navrhovatel vytýká, že právní posouzení promlčení je nesprávné v rozsahu, v němž Soud neuznal přerušení nebo zastavení promlčení ani pro období ode dne 5. srpna 1992. Oba důvody opravného prostředku spočívají v podstatě na dvou výchozích bodech. Navrhovatel jednak vychází z toho, že Soud chybně posoudil sdělení ze dne 5. srpna 1992, resp. z tohoto sdělení nevyvodil správné důsledky ve vztahu k promlčení. Kromě toho uplatňuje, že Soud přehlédl podstatné skutečnosti a porušil povinnost uvedení odůvodnění( ). Rozsudek tak celkově porušuje zásady rovnosti, právní jistoty, ochrany legitimního očekávání, jakož i povinnost uvedení odůvodnění.

76. Navrhovatel v podstatě uplatňuje, že Rada a Komise se sdělením ze dne 5. srpna 1992 vzdaly práva dovolávat se promlčení nároků na náhradu škody vůči některým producentům SLOM, k nimž patří i navrhovatel, resp. se svým vlastním jednáním tohoto práva zbavily. Uvádí, že toto sdělení bylo vědomě formulováno šířeji, než je znění článku 43 Statutu ES Soudního dvora (nyní článek 46 Statutu Soudního dvora( )) a zahrnovalo i dopis ze dne 31. března 1989. Výklad článku 43 Statutu ES Soudního dvora ostatně není podle názoru navrhovatele rozhodující, neboť se u Soudu dovolával vzdání se práva uskutečněného sdělením, a nikoli tohoto ustanovení. Ze znění sdělení ze dne 5. srpna 1992 v každém případě jasně vyplývá, že Společenství se již nemůže dovolávat promlčení nároků na náhradu škody vůči žádnému producentovi SLOM, který obdržel nabídku náhrady škody v rámci nařízení č. 2187/93.

77. Rovněž v rámci jednání o náhradě škody vedených s Komisí od roku 1993 se Komise vůči producentům SLOM, kteří se podíleli na dopise ze dne 31. března 1989, promlčení nedovolávala, a sice nezávisle na tom, zda producent SLOM mezitím podal k Soudu žalobu, či nikoli. Tuto skutečnost Soud neprávem nezohlednil.

78. Soud dále nevzal v úvahu ani okolnost, že Komise v písemném řízení ve věci T-179/96( ) na základě dopisu ze dne 31. března 1989 vzala zpět důvod založený na promlčení, a tím znovu uznala, že Společenství se nemůže dovolávat promlčení. Navíc Soud v bodě 72 neprávem připustil, že navrhovatel nese důkazní břemeno ohledně vyjádření úředníka Komise, a přehlédl, že dotčená vyjádření představovala přinejmenším konkludentní uznání přerušujícího účinku dopisu ze dne 31. března 1989 ve spojení se sdělením ze dne 5. srpna 1992.

79. Navrhovatel poté konkrétněji kritizuje další závěry Soudu v bodech 62 až 70 napadeného rozsudku. Pokud jde o body 62 a 63 rozsudku, nedovolával se ohledně přerušení promlčení článku 43 Statutu ES Soudního dvora, nýbrž sdělení ze dne 5. srpna 1992. Závěry v bodě 65, podle kterých vzdání se práva dovolávat se promlčení, obsažené ve sdělení ze dne 5. srpna 1992, bylo jednostranným aktem, nejsou ve vztahu k právům navrhovatele relevantní. Nejde totiž o to, co Rada a Komise obecně zamýšlely svým sdělením, ale o to, jaký právní vztah existuje mezi Společenstvím a navrhovatelem s ohledem na obsah sdělení a uvedené ostatní okolnosti.

80. Argumentace Soudu v bodech 66 a 67 je nesrozumitelná a nesprávná, protože Soud nezohlednil na jedné straně rozdíl v textu mezi sdělením ze dne 5. srpna 1992 a článkem 43 Statutu ES Soudního dvora a na straně druhé výše uvedenou důležitost, kterou Komise přisuzovala sdělení v praxi a se zřetelem na dopis ze dne 31. března 1989.

81. Z napadeného rozsudku dále nevyplývá, proč by navrhovatel měl být předmětem nerovného zacházení ve srovnání s ostatními producenty SLOM, u nichž Komise jasně uznala, že se k přerušení promlčení dovolávají dopisu ze dne 31. března 1989 ve spojení se sdělením ze dne 5. srpna 1992.

82. V bodech 68 a 69 napadeného rozsudku Soud přehlédl důležitost seznamu, jejž Komise zaslala nizozemským orgánům krátce po vstupu nařízení č. 2187/93 v platnost. Tento seznam představoval další potvrzení skutečnosti, že se Komise sdělením ze dne 5. srpna 1992 vzdala práva dovolávat se promlčení proti všem autorům dopisu ze dne 31. března 1989. Rovněž z toho vyplývá, že zjištění v bodě 70, podle kterého nemohlo mylné uvedení navrhovatele na tomto seznamu vzbudit v jeho mysli přesvědčení, že se na něj vztahuje závazek obsažený ve sdělení, je nesprávné.

83. Navrhovatel dochází k závěru, že Soud posoudil nesprávně otázku promlčení žaloby na náhradu škody a že namísto toho lze dospět pouze k závěru, že Společenství se vůči němu nemůže dovolávat promlčení alespoň pro období do 30. září 1993( ). Vzhledem k tomu, že Soud předpokládal, že jeho pohledávky jsou k tomuto datu již zcela promlčeny, nedošlo vůbec, jak navrhovatel dodává, k přezkoumání, zda mezi tímto datem a podáním žaloby dne 29. dubna 1997 došlo k částečnému promlčení. Tuto otázku musí Soud konec konců po vrácení věci ještě vyjasnit.

84. Rada odmítá výtky navrhovatele jako částečně nepřípustné, v každém případě však jako neopodstatněné.

85. Navrhovatel se pokouší přimět Soudní dvůr, aby se celým právním sporem znovu zabýval, zejména pokud jde o posouzení skutkového stavu. Nepřípustné jsou v každém případě ty argumenty, jimiž navrhovatel uplatňuje, že Soud vyložil nesprávně relevantní okolnosti nebo že je nezohlednil. Rada se při tom odvolává zejména na vyjádření navrhovatele ohledně p. Boosse. Podpůrně jsou tyto výtky rovněž neopodstatněné. Jako nepřípustnou novou výtku je třeba podle názoru Rady odmítnout tvrzení, podle kterého se Komise vzdala svého práva dovolávat se promlčení pro období ode dne 31. března 1989 do 5. srpna 1992. U Soudu navrhovatel zamýšlel spíše uplatnit přerušující účinek dopisu ze dne 31. března 1989 – s ohledem na období před 31. březnem 1989. Rada v této souvislosti podotýká, že pokud je připuštěno vzdání se promlčení až do dne 5. srpna 1992, je námitka promlčení pro období před tímto datem vyloučena. Pokud je však připuštěno přerušení promlčení, dochází podle ustálené judikatury ke ztrátě výhody přerušení, pokud není ve stanovené lhůtě podána žaloba u Soudu. Rada též obecně podotýká, že navrhovatel tvrdí, že práva dovolávat se promlčení se vzdala pouze Komise, zatímco takové vzdání se mohly platně provést pouze oba dotčené orgány.

86. Neopodstatněná je argumentace navrhovatele, podle které Soud přehlédl důležitost sdělení ze dne 5. srpna 1992 a důsledky, které se musí vyvodit z dopisu ze dne 31. března 1989. Rada odkazuje zejména na článek 43 Statutu ES Soudního dvora. Pokud orgán Společenství odmítl uplatnění nároku, může být promlčení nároků na náhradu škody podle tohoto ustanovení přerušeno pouze tehdy, pokud je podána žaloba během dvou měsíců. Rada ani neodpověděla na dopis ze dne 31. března 1989 – což se rovná konkludentnímu odmítnutí –, ani navrhovatel nepodal žalobu ve stanovené lhůtě dvou měsíců.

87. Rada popírá tvrzení, podle kterého se na dopis ze dne 31. března 1989 vztahovalo sdělení ze dne 5. srpna 1992, a způsobil tak přerušení promlčení – se zpětnou účinností. Soud správně vyložil uvedené sdělení ve světle článku 43 Statutu ES Soudního dvora, který je pro orgány Společenství jako ustanovení primárního práva rozhodující.

88. Rada dále uvádí, že Soud správně nevyvodil žádná práva navrhovatele z rozhodnutí Komise, které vydala vůči určitým producentům SLOM, jelikož se navrhovatel nenacházel ve srovnatelné situaci. Vzdání se práva vůči těmto producentům je třeba nahlížet v souvislosti s úsilím dospět k mimosoudní právní úpravě v případě producentů, jejichž nároky na náhradu škody nejsou ještě zcela promlčeny a kteří přicházejí v úvahu pro odškodnění. Nejedná se o žádné abstraktní ani obecné vzdání se práv náležejících Společenství na základě článku 43 Statutu ES Soudního dvora. Rada připomíná též to, že navrhovatel byl na seznamu dotčených producentů uveden pouze omylem.

89. Komise z větší části sdílí právní názory Rady. Rovněž podle jejího názoru je třeba otázku promlčení posuzovat na základě článku 43 Statutu ES Soudního dvora.

90. V podstatě tvrdí, že navrhovatel nepopřel – správné – zjištění Soudu, podle kterého k promlčení nároků na náhradu škody došlo dne 13. května 1991, pokud předtím nebylo přerušeno. Jako jediný možný úkon přerušení přichází v úvahu dopis ze dne 31. března 1989. Jelikož však po tomto dopise nebyla podána žaloba ve lhůtě stanovené v článku 43 Statutu ES Soudního dvora a orgány na tento dopis nikdy neodpověděly, vyvstává nyní ještě otázka, zda orgány Společenství vzbudily u navrhovatele dojem, že se vůči němu nebudou dovolávat promlčení. Sdělení bylo jasně zaměřeno na producenty, kteří splňovali podmínky rozsudku Mulder II, tedy na producenty, kteří disponovali konečným referenčním množstvím a jejichž nároky ještě nebyly promlčeny. Navrhovatel tedy nepatřil do skupiny producentů, vůči nimž se Komise vzdala dovolání se promlčení. Na tom nic nemění ani jeho uvedení na seznamu, který byl předán nizozemským orgánům, protože se na něj nevztahovala nabídka náhrady škody v rámci nařízení č. 2187/93, přestože byl dotčený seznam předložen právě za tímto účelem. Toto všechno Soud správně vyložil v bodech 68 až 71 rozsudku.

2. Posouzení

a) K přerušení nebo zastavení promlčení nároků na náhradu škody obecně

91. Aby bylo možno přezkoumat napadené části odůvodnění rozsudku a odpovídajícím způsobem zařadit výtky navrhovatele, je třeba se nejprve věnovat právní úpravě promlčení použitelné na mimosmluvní nároky na náhradu škody.

92. Nejprve je nutné konstatovat, že v článku 43 Statutu ES Soudního dvora (nyní článek 46 Statutu Soudního dvora( )), ve kterém je primárně upraveno promlčení nároků z mimosmluvní odpovědnosti, je řeč pouze o přerušení, nikoli zastavení promlčení( ).

93. Jak Soud správně uvedl v bodě 62, může k přerušení promlčení podle znění tohoto ustanovení dojít dvěma způsoby, a sice buď podáním žaloby u Soudního dvora, nebo předběžnou žádostí, kterou poškozený uplatní svůj nárok vůči příslušnému orgánu Společenství. V naposledy uvedeném případě nastane účinek přerušení pouze tehdy, pokud je po uplatnění nároku podána žaloba ve lhůtě stanovené v článku 230 ES nebo 232 ES( ).

94. Jak upřesnil Soudní dvůr ve svém rozsudku Roquette Frères v. Komise, Soud se však zásadně nemůže podle článku 46 Statutu otázkou promlčení zabývat z úřední moci( ).

95. Žalované orgány, resp. adresáti žaloby na náhradu škody, tak mohou zabránit zamítnutí nároku na náhradu škody na základě promlčení podle článku 46 Statutu – a tím ve výsledku způsobit prodloužení promlčecí lhůty –, pokud upustí od dovolání se promlčení.

96. Na tomto pozadí Soud v ustálené judikatuře v oblasti odškodnění producentů SLOM uznal, že se orgány Společenství mohou vzdát vznesení námitky promlčení též předem a vůči určité skupině, jakož i s ohledem na určité časové období( ).

97. Zatímco na toto lze nahlížet jako na pokračování uvedené judikatury ve věci Roquette‑Frères, ve které Soudní dvůr pojednal promlčení podle článku 46 Statutu ES Soudního dvora v zásadě jako námitku, jíž se lze vzdát, je rozhodující otázkou, jaké důsledky je třeba vyvodit ze vzdání se dovolání promlčení předem, pokud se orgány Společenství navzdory tomuto vzdání se přesto u Soudu dovolávají promlčení nároku na náhradu škody podle článku 46 Statutu.

98. V tomto případě lze mít za to, že Soud je povinen v celém rozsahu, tedy s ohledem na celkovou promlčecí dobu, použít článek 46 Statutu, a sice s tím následkem, že by případně musel konstatovat promlčení nároků na náhradu škody. Poškozený, kterému bylo zaručeno vzdání se vznesení námitky promlčení, a který tudíž upustil od dřívějšího podání žaloby, by se poté mohl pokusit pouze o odškodnění prostřednictvím zvláštní žaloby na náhradu škody, založené na porušení zásady legitimního očekávání.

99. Soud však ve své judikatuře zvolil jinou cestu. Taková vzdání se vznesení námitky promlčení, učiněná předem, kvalifikoval jako dobrovolné vlastní závazky, jejichž účinkem je to, že se orgány s ohledem na období zahrnuté promlčením nemohou podle konkrétního případu dovolávat promlčení. Období, na něž se vzdání se vznesení námitky vztahuje, je ohraničeno uplynutím promlčecí lhůty, takže vzdání se vznesení námitky má ve výsledku účinek zastavení promlčení( ).

100. Řešení podle ustálené judikatury Soudu spočívající v domněnce zastavení promlčení se v každém případě doporučuje z hlediska právní jistoty a hospodárnosti řízení.

101. Jelikož se tato možnost zastavení promlčení zakládá spíše než na ustanovení článku 46 Statutu na vzdání se dovolání tohoto článku dotčeným adresátem žaloby na náhradu škody, nebrání jí podle mého názoru ani skutečnost, že se v tomto článku hovoří pouze o přerušení promlčení.

102. S ohledem na průběh promlčecí doby u nároků na náhradu škody je tudíž třeba rozlišovat mezi možnostmi přerušení stanoveného v článku 46 Statutu ES Soudního dvora na jedné straně a zastavení v popsaném smyslu na straně druhé.

b) K posouzení promlčení v napadeném rozsudku

103. Pokud jde o posouzení promlčení v napadeném rozsudku, je třeba konstatovat, že Soud přezkoumal nejprve v bodech 62 až 63 existenci přerušení ve smyslu článku 46 Statutu.

104. S ohledem na otázku přerušení Rada a Komise správně odkázaly, jak vyplývá z mých předešlých úvah, na chybějící podání žaloby navrhovatelem (dodatečně k dopisu určenému orgánům Společenství ze dne 31. března 1989), a z tohoto důvodu Soud právem toto přerušení v bodě 63 odmítl.

105. V následujících bodech napadeného rozsudku se však Soud nezabývá otázkou přerušení promlčení, nýbrž tím, zda došlo k zastavení promlčení ve smyslu uvedeném výše( ), takže nezáleží na tom, zda byla podána žaloba ve smyslu článku 46 Statutu, ale na tom, zda existuje příslušné vzdání se námitky promlčení.

106. Jak Soud uvedl v bodě 64 napadeného rozsudku, navrhovatel v řízení před Soudem přednesl, že Rada a Komise se vůči němu zavázaly vzdát se vznesení námitky promlčení pro období ode dne 31. března 1989.

107. Proto Soud v bodech 65 až 72 napadeného rozsudku přezkoumává, zda a v jakém rozsahu se Rada a Komise ve světle jednání a okolností uvedených navrhovatelem, zejména sdělení ze dne 5. srpna 1992 a dopisu navrhovatele ze dne 31. března 1989, vůči navrhovateli skutečně vzdaly vznesení námitky promlčení.

108. Otázka, zda a v jakém rozsahu Rada a Komise sdělením ze dne 5. srpna 1992, v souvislosti s dopisem navrhovatele ze dne 31. března 1989 a s ohledem na ostatní okolnosti uvedené navrhovatelem, vůči němu skutečně prohlásily, že se vzdávají vznesení námitky promlčení, však představuje otázku posouzení skutkového stavu, která nepodléhá kontrole Soudního dvora. Podle ustálené judikatury Soudního dvora se totiž opravný prostředek může opírat pouze o důvody, které se vztahují k porušení právních předpisů, nikoli však k posuzování skutkového stavu( ).

109. Potud musí být výtky navrhovatele, které se týkají těchto bodů a jsou klíčové pro druhý a třetí důvod opravného prostředku, jež se vztahují k důležitosti sdělení ze dne 5. srpna 1992, dopisu ze dne 31. března 1989, seznamu předaného nizozemským orgánům a vyjádření p. Boosse, odmítnuty jako nepřípustné.

110. Pokud by konečně měly být výtky navrhovatele chápány v tom smyslu, že Soud porušil při posuzování promlčení povinnost uvedení odůvodnění, postačí konstatovat, že se Soud zabýval argumenty, které mu byly předneseny navrhovatelem proti promlčení, jak jsou shrnuty v bodech 52 až 57 napadeného rozsudku, přezkoumal je s ohledem na existenci přerušení( ) nebo zastavení( ) a na tomto základě učinil závěr, že promlčení nastalo pro nedostatek přerušení či zastavení už 13. května 1991. Soud tak své povinnosti uvést odůvodnění dostál.

111. Z toho vyplývá, že Soud promlčení posoudil správně a že druhý a třetí důvod opravného prostředku musí být zamítnuty jako nepřípustné a v každém případě jako neopodstatněné.

VII – Náklady řízení

112. Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu, který se použije na základě článku 118 tohoto řádu na řízení o opravném prostředku, bude účastníku řízení, který byl ve sporu neúspěšný, uložena náhrada nákladů řízení. Pokud budou všechny části opravného prostředku navrhovatele zamítnuty jako neopodstatněné nebo nepřípustné, uloží se náhrada nákladů řízení navrhovateli.

VIII – Závěry

113. S ohledem na výše uvedené navrhuji, aby Soudní dvůr

– zamítl opravný prostředek a

– uložil navrhovateli náhradu nákladů řízení.