ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
8

Článek 2 zákona o dani z přidané hodnoty (Código do Imposto sobre o Valor Acrescentado, dále jen „CIVA“) stanoví: „1 – Poplatníky daně jsou: a) fyzické nebo právnické osoby, které samostatně a jako svoji obvyklou činnost vykonávají výrobní či obchodní činnost nebo činnost poskytování služeb, včetně těžební činnosti, zemědělské výroby a výkonu svobodných povolání, jakož i fyzické nebo právnické osoby, které rovněž samostatně uskutečňují jediné zdanitelné plnění, doplňuje-li toto plnění výkon uvedených činností, a to bez ohledu na místo, na kterém se provádí, nebo splňuje-li toto plnění, odhlédne-li se od jeho akcesorického poměru, podmínky skutečného dopadu na daň z příjmu fyzických osob [...] a daň z příjmu právnických osob [...] [...] 2 – Stát a jiné právnické osoby veřejného práva nejsou však v souvislosti s plněními při výkonu svých pravomocí veřejné moci poplatníky daně, a to ani tehdy, vybírají-li při této příležitosti poplatky nebo jakékoliv jiné protiplnění, pokud jejich osvobození od daně nevede k narušení hospodářské soutěže. [...]“
6

Ustanovení § 26/A odst. 5 horního zákona stanoví, že pokud těžařský podnik, který svou činnost provozuje v režimu povolení k těžbě, tedy na nalezištích nacházejících se v otevřené oblasti, nezahájí těžbu do pěti let od získání povolení, může – pouze jednou – požádat báňský úřad o prodloužení této lhůty o dobu nejvýše pěti let. V případě souhlasu báňského úřadu stanoví smlouva mezi ministrem odpovědným za důlní činnost a těžařským podnikem množství surovin, které bude v případě nalezišť s prodlouženým povolením základem pro výpočet poplatku za těžbu, a sazbu tohoto poplatku, která musí být vyšší než sazba platná v okamžiku podání žádosti o prodloužení, ale nepřesáhne 1,2násobek této sazby (dále jen „poplatek za prodloužení“). Pokud se žádost o prodloužení týká více než dvou nalezišť, uplatní se sazba poplatku za prodloužení prostřednictvím smlouvy uzavřené na dobu nejméně pěti let na všechna naleziště těžařského podniku (dále jen „navýšený poplatek za těžbu“). Pokud se žádost o prodloužení týká více než pěti nalezišť, lze požadovat úhradu mimořádného poplatku, který nesmí přesáhnout 20 % částky splatné na základě navýšeného poplatku za těžbu.
33

S požadavky vlastními samotné povaze unijního práva by totiž bylo neslučitelné jakékoli ustanovení vnitrostátního právního řádu nebo jakákoli legislativní, správní nebo soudní praxe, které by vedly ke snížení účinku unijního práva v důsledku skutečnosti, že by soudu příslušnému k aplikaci tohoto práva byla upřena pravomoc učinit v samotném okamžiku jeho aplikace vše, co je nezbytné k vyloučení použití ustanovení vnitrostátních právních předpisů představujících případně překážku plného účinku unijních norem (viz rozsudky Simmenthal, 106/77, EU:C:1978:49, bod 22; Factortame a další, C‑213/89, EU:C:1990:257, bod 20, jakož v tomto smyslu i Križan a další, C‑416/10, EU:C:2013:8, bod 70). Tak by tomu bylo tehdy, pokud by v případě rozporu mezi ustanovením unijního práva a vnitrostátním zákonem bylo vyřešení tohoto rozporu vyhrazeno jinému orgánu, než je soud povolaný k zajišťování uplatňování unijního práva, nadanému vlastní posuzovací pravomocí, byť by z toho vyplývající překážka plného účinku tohoto práva byla jen dočasná (viz rozsudek A, C‑112/13, EU:C:2014:2195, bod 37 a citovaná judikatura).
15

Předkládající soud se táže, zda způsob vyjádření souhlasu zvaný „click-wrapping“, jímž kupující přijímá všeobecné obchodní podmínky uvedené na internetových stránkách tím, že klikne na hypertextový odkaz, čímž se otevře určité okno, splňuje požadavky čl. 23 odst. 2 nařízení Brusel I. Jelikož lze tyto podmínky zvlášť uložit a vytisknout, klade si uvedený soud otázku, zda lze takovýto způsob považovat za sdělení elektronickými prostředky, které umožňuje pořídit trvalý záznam kupní smlouvy, a tudíž vykazuje písemnou formu ve smyslu uvedeného ustanovení. Pokud by tomu tak bylo, byla by dohoda o příslušnosti belgického soudu platná a Landgericht Krefeld by nebyl příslušný k projednání dotyčného sporu.
30

Avšak kdyby bylo členskému státu uloženo, aby uznal platnost řidičského průkazu uděleného osobě jiným členským státem, třebaže byl prvním členským státem této osobě uložen zákaz získat řidičské oprávnění v tomto prvním členském státě z důvodu skutečností, které předcházely udělení uvedeného oprávnění druhým státem, znamenalo by to, že osoby, které se na území jednoho členského státu dopustily porušení předpisů, za něž lze uložit takové opatření, by byly podněcovány k tomu, aby se vydaly do jiného členského státu za účelem získání nového řidičského průkazu, a vyhnuly se tak správním a trestním následkům uvedených porušení předpisů a v konečném výsledku by tak byla zmařena důvěra, na které spočívá systém vzájemného uznávání řidičských průkazů (v tomto smyslu viz rozsudek Weber, C‑1/07, EU:C:2008:640, bod 39).
46

Požadavek další minimální příspěvkové doby při změně statusu nebo zaměstnání by však zpochybnil minimální ochranu upravenou v čl. 11 bodě 2 směrnice 92/85, pokud by dotyčná zaměstnankyně nesplnila požadavek šestiměsíční příspěvkové doby v novém zaměstnání, i když by doby předchozího zaměstnání bezprostředně před předpokládaným datem porodu přesahovaly dvanáct měsíců.
2

Tato žádost byla podána v rámci sporu, v němž stojí Union of Shop, Distributive and Allied Workers (USDAW) a B. Wilson proti WW Realisation 1 Ltd, v likvidaci (dále jen „Woolworths“) a dále sporu, v němž stojí USDAW proti Ethel Austin Ltd (dále jen „Ethel Austin“), jakož i Secretary of State for Business, Innovation and Skills (státní tajemník pro obchod, inovace a znalosti, dále jen „státní tajemník pro obchod“) ve věci legality propouštění ze strany společností Woolworths a Ethel Austin. Státní tajemník pro obchod se stal účastníkem sporu v původním řízení z důvodu, že pokud v případě uložení povinnosti k ochrannému plnění společnostem Woolworths či Ethel Austin nebudou moci tyto společnosti plnit, bude státní tajemník pro obchod povinen zaměstnancům, kteří o to požádají, vyplatit odškodnění ve výši, kterou bude v rámci zákonem stanovených mezí považovat za vhodnou ke kompenzaci této pohledávky.
26

Za těchto okolností se Gyulai Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (správní a pracovní soud v Gyule) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1) Je třeba článek 55 směrnice o DPH účinné do 1. ledna 2010 vykládat v tom smyslu, že se toto ustanovení vztahuje pouze na osoby povinné k dani, které jsou příjemci služeb, jež nejsou nebo nebyly povinny být identifikovány pro účely DPH v členském státě místa, v němž je služba skutečně vykonána? 2) V případně kladné odpovědi na první otázku, je pro určení místa poskytnutí služeb výlučně použitelný článek 52 směrnice o DPH? 3) V případě záporné odpovědi na první otázku, je třeba článek 55 směrnice o DPH účinné do 1. ledna 2010 vykládat v tom smyslu, že pokud osoba povinná k dani, které jsou poskytovány subdodavatelské služby, má nebo by měla mít přidělené identifikační číslo pro účely DPH ve více členských státech, závisí rozhodnutí, pod kterým daňovým číslem přijímá osoba povinná k dani tuto službu (včetně případu, kdy se má za to, že osoba povinná k dani přijímající službu je usazena v členském státě místa skutečného výkonu služby, ale je identifikována pro účely DPH v jiném členském státě), výlučně na rozhodnutí této osoby povinné k dani? 4) Pro případ, že je odpověď na třetí otázku taková, že je rozhodovací volnost příjemce služeb neomezená, je třeba článek 55 směrnice o DPH vykládat v tom smyslu, že: — lze mít do 31. prosince 2009 za to, že služba byla vykonána pod identifikačním číslem pro DPH uvedeným příjemcem této služby, jestliže je osobou povinnou k dani, která je rovněž registrována (usazena) v jiném členském státě, a výrobky jsou odeslány nebo přepraveny z členského státu, ve kterém byla služba skutečně vykonána? — na určení místa výkonu služeb má vliv skutečnost, že příjemce služby je osobou povinnou k dani usazenou v jiném členském státě, který však dodal hotové výrobky prostředníkovi tím, že je odeslal nebo přepravil z členského státu, kde byla služba poskytnuta, a že uvedený prostředník výrobky následně prodává dále do třetího členského státu Unie, aniž příjemce subdodavatelských služeb přepravil nejprve hotové výrobky zpět do svého sídla? 5) Jestliže není rozhodovací volnost příjemce služeb neomezená, mají na použitelnost článku 55 směrnice o DPH účinné do 1. ledna 2010 vliv: — okolnosti, za kterých příjemce výrobních služeb nabývá a poskytuje tomu, kdo uskutečňuje výrobu, příslušné suroviny ke zpracování, — z jakého členského státu a pod jakým daňovým identifikačním číslem osoba povinná k dani, jež je příjemcem služby, výrobky pocházející z výroby prodává, — skutečnost, že – tak jako je tomu v původním sporu – hotové zboží pocházející z výroby, bylo ještě v zemi, v níž bylo vyrobeno, předmětem několika prodejů v rámci řetězce plnění a poté bylo přepraveno z této země přímo ke konečnému kupujícímu?“
1

Svým kasačním opravným prostředkem se LG Display Co. Ltd (dále jen „LGD“) a LG Display Taiwan Co. Ltd (dále jen „LGDT“) domáhají částečného zrušení rozsudku Tribunálu Evropské unie LG Display a LG Display Taiwan v. Komise (T‑128/11, EU:T:2014:88, dále jen „napadený rozsudek“), kterým Tribunál zaprvé změnil rozhodnutí Komise C (2010) 8761 final ze dne 8. prosince 2010 v řízení podle článku 101 [SFEU] a článku 53 Dohody o Evropském hospodářském prostoru (věc COMP/39.309 – LCD), jehož shrnutí bylo zveřejněno v Úředním věstníku Evropské unie ze dne 7. října 2011 (Úř. věst. C 295, s. 8, dále jen „sporné rozhodnutí“), tím, že stanovil výši pokuty uložené společně a nerozdílně navrhovatelkám v článku 2 tohoto rozhodnutí na 210000000 eur a ve zbývající části zamítl jejich žalobu směřující k částečnému zrušení uvedeného rozhodnutí, v rozsahu, v němž se jich týká, jakož i ke snížení výše této pokuty.
9

Nařízení o Evropských společenstvích (úprava pracovní doby) (lékaři během svého vzdělávání) z roku 2004 [European Communities (Organisation of Working Time) (Activities of Doctors in Training) Regulations 2004, SI 2004, č. 494], ve znění nařízení z roku 2010 (SI 2010, č. 533, dále jen „nařízení z roku 2004“), provádí do irského práva směrnici 2003/88, pokud jde o NCHD,.
56

Co se týče údajného nebezpečí přerušení územní kontinuity, k němuž by mohlo dojít mezi případným zánikem společnosti SNCM a uzavřením nové dohody o pověření veřejnou službou, ze všech skutečností předložených Francouzskou republikou vyplývá, že případné ukončení činnosti SNCM by jistě krátkodobě mohlo podnítit určité snížení dopravy v námořním spojení mezi Marseille a přístavy na Korsice. Tento členský stát však neprokázal okolnosti umožňující dojít k závěru, že by takové snížení mělo následky takové šíře, že by mohly být považovány za absolutní nemožnost výkonu sporného rozhodnutí.
41

Soudní dvůr rovněž rozhodl, že pro účely DPH musí být každé plnění za běžných podmínek považováno za vlastní a samostatné, jak to vyplývá z čl. 1 odst. 2 druhého pododstavce směrnice o DPH (rozsudek BGŻ Leasing, C‑224/11, EU:C:2013:15, bod 29). Avšak za určitých okolností musí být několik formálně oddělených plnění, která by mohla být poskytnuta zvlášť, a tak vést individuálně ke zdanění nebo osvobození od daně, považováno za jediné plnění, pokud tato plnění nejsou samostatná (v tomto smyslu viz rozsudek RR Donnelley Global Turnkey Solutions Poland, C‑155/12, EU:C:2013:434, bod 20).
20

Co se konkrétně týče pojmu „poskytování lékařské péče“ uvedeného v čl. 13 části A odst. 1 písm. b) šesté směrnice a pojmu „poskytování péče“ ve smyslu čl. 13 části A odst. 1 písm. c) této směrnice, Soudní dvůr již opakovaně konstatoval, že oba tyto pojmy se týkají plnění, která mají za cíl diagnostikovat, léčit a v co největším možném rozsahu uzdravovat nemoci nebo zdravotní obtíže (viz rozsudek Klinikum Dortmund, C‑366/12, EU:C:2014:143, bod 29 a citovaná judikatura).
8

Body 2, 3, 6 a 7 odůvodnění směrnice 2007/44 zní: „(2) Právní úprava dosud nestanovila podrobná kritéria pro obezřetnostní posuzování navrhovaného nabytí, ani postup pro jejich uplatňování. Za účelem poskytnutí nezbytné právní jistoty, jasnosti a předvídatelnosti, pokud jde o proces posuzování a jeho výsledek, je nutné objasnit kritéria a proces obezřetnostního posuzování. (3) Úlohou příslušných orgánů ve vnitrostátních i přeshraničních případech by mělo být provádění obezřetnostního posuzování jasným a průhledným postupem a na základě omezeného souboru jasných kritérií pro posuzování, která jsou přísně obezřetnostní povahy. V souvislosti s navrhovaným nabytím je proto nutné upřesnit kritéria pro posuzování akcionářů a vedení a stanovit jasný postup jejich uplatňování. […] Tato směrnice by neměla bránit příslušným orgánům zohlednit závazky přijaté navrhovaným nabyvatelem s cílem dodržet obezřetnostní požadavky podle kritérií pro posuzování stanovených v této směrnici, pokud nejsou dotčena práva navrhovaného nabyvatele podle této směrnice. [...] (6) [...] Je […] nezbytně nutná maximální harmonizace průběhu [postupu] a obezřetnostního posuzování v celém Společenství, aniž by členské státy stanovovaly přísnější pravidla. Prahové hodnoty pro oznámení navrhovaného nabytí nebo zcizení kvalifikovaného podílu, průběh posuzování, seznam kritérií pro posuzování a ostatní ustanovení této směrnice, které se mají použít na obezřetnostní posuzování navrhovaných nabytí, by proto měly být předmětem maximální harmonizace. [...] (7) S cílem zajistit jasnost a předvídatelnost posuzovacího řízení by měla existovat omezená maximální lhůta pro dokončení obezřetnostního posuzování. V průběhu posuzovacího řízení by měly mít příslušné orgány možnost zastavit běh lhůty pouze jednou a pouze za účelem požadování doplňujících informací, a poté by měly v každém případě dokončit posuzování v maximální lhůtě pro posouzení. […] Nemělo by to […] bránit příslušným orgánům v tom, aby případně vyjádřily nesouhlas s navrhovaným nabytím kdykoliv během maximální lhůty pro posouzení. Spolupráce mezi navrhovaným nabyvatelem a příslušnými orgány by tak zůstala podstatným znakem celé doby posuzování. Pravidelné kontakty mezi navrhovaným nabyvatelem a příslušným orgánem pro regulovaný subjekt, v němž je navrhováno nabytí, mohou být zahájeny rovněž před formálním oznámením. Tato spolupráce by měla znamenat skutečné úsilí o vzájemné poskytování pomoci, například za účelem zabránit neočekávaným žádostem o poskytnutí informací nebo opožděnému předložení informací ve lhůtě pro posouzení.“
17

Předkládající soud uvádí, že tvrzení STV, že zemědělec je povinen z vlastní iniciativy zaplatit úhradu uvedenou v čl. 14 odst. 3 čtvrté odrážce nařízení č. 2100/94 před vysetím, vede zejména vzhledem k čl. 6 odst. 1 nařízení č. 1768/95 k pochybnostem. Má za to, že toto posledně uvedené ustanovení brání závěru, že zemědělec je povinen zaplatit tuto úhradu předem, tedy před výsevem. Tento soud dále uvádí, že kdyby mohla být uvedená úhrada zaplacena po výsevu chráněné odrůdy, vyvstala by otázka, do kdy musí být uhrazena, aby mohl zemědělec využít odchylky upravené v článku 14 nařízení č. 2100/94 a vyhnout se tak uplatnění článku 94 tohoto nařízení, který upravuje protiprávní jednání. Podle uvedeného soudu přitom ustanovení nařízení č. 2100/94 a č. 1768/95 neposkytují na tuto otázku jasnou a podrobnou odpověď a Soudní dvůr ostatně ani neměl příležitost na ni odpovědět.
5

Dne 3. listopadu 2011 přihlásila společnost Meatproducts, následně pojmenovaná „Deko Vleeswarenfabriek“, ochrannou známku Beneluxu EL BAINA pro výrobky zařazené — do třídy 29 ve smyslu Niceské dohody („maso, masné výrobky, výrobky ze zpracovaného masa, výrobky ze zpracovaného drůbežího masa, uzeniny, drůbeží uzeniny, uzeniny ze zvěřiny, hotové pokrmy z masa, ryb, drůbeže a zvěřiny nezařazené do jiných tříd, výtažky z masa; výše uvedené výrobky připravené v souladu s jídelními předpisy islámu“), a — do třídy 30 ve smyslu Niceské dohody („Hotové pokrmy za předpokladu, že nespadají do jiných tříd; káva, čaj, kakao, cukr, rýže, tapioka, […], mouka a přípravky vyrobené z obilnin, chléb, pečivo a cukrovinky […] výše uvedené výrobky připravené v souladu s jídelními předpisy islámu“).
49

V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle znění čl. 168 písm. e) směrnice o DPH vzniká nárok na odpočet pouze v případě, že je dovezené zboží použito pro účely zdaněných plnění osoby povinné dani. Podle ustálené judikatury Soudního dvora v oblasti nároku na odpočet DPH zatěžující pořízení zboží nebo služeb platí, že tato podmínka je splněna pouze tehdy, jsou-li náklady na pořízení plnění na vstupu zahrnuty do ceny konkrétních plnění na výstupu nebo do ceny zboží nebo služeb dodaných či poskytnutých osobou povinnou k dani v rámci její ekonomické činnosti (viz rozsudky SKF, C‑29/08, EU:C:2009:665, bod 60, a Eon Aset Menidjmunt, C‑118/11, EU:C:2012:97, bod 48).
40

Bod 5 odůvodnění směrnice 2009/54 v tomto ohledu uvádí, že prvořadým cílem veškerých pravidel týkajících se přírodních minerálních vod by mělo být chránit zdraví spotřebitelů, předcházet uvádění spotřebitelů v omyl a zajistit korektní podmínky obchodu. Bod 7 odůvodnění této směrnice v tomto smyslu uvádí, že by měla být věnována pozornost tomu, aby si přírodní minerální vody až do okamžiku prodeje zachovaly vlastnosti, díky kterým byly uznány jako takové, a její bod 9 odůvodnění upřesňuje, že z důvodu informování spotřebitele by měl být povinný údaj o analytickém složení přírodní minerální vody.
35

Tento závěr nemůže být zpochybněn okolností, že dotyčný opustil své zaměstnání v členském státě proto, aby odešel vykonávat výdělečnou činnost ne do jiného členského státu, ale do třetího státu. Požadovaný výklad čl. 39 odst. 2 ES, pokud jde o povinnost, kterou zakládá a kterou je nezacházet s pracovníkem, který vykonává v jiném členském státě, než je členský stát jeho bydliště, výdělečnou činnost, diskriminujícím způsobem, se totiž vztahuje na každý členský stát. Platí to i v situaci, o kterou se jedná ve věci v původním řízení, pokud jde o členský stát, v němž pracovník, i když bydlel v jiném členském státě, vykonával činnost předtím, než ji šel vykonávat do jiného státu, a to i pokud tento posledně uvedený stát není členským státem, nýbrž třetím státem.
113

Za těchto podmínek musí být důvody uplatněné členským státem na podporu omezení uvedených svobod vykládány ve světle základních práv, a to i tehdy, když se toto omezení týká oblasti spadající do pravomoci tohoto členského státu, pokud předmětná situace spadá do působnosti unijního práva (v tomto smyslu viz rozsudek Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, bod 21).
68

Pokud by za těchto podmínek mělo být připuštěno, že doba stanovená v čl. 3 odst. 1 čtvrtém pododstavci nařízení č. 2988/95 počíná běžet až od okamžiku, kdy správní orgán zjistil tyto nesrovnalosti, mohlo by to podpořit určitou liknavost vnitrostátních orgánů při stíhání uvedených nesrovnalostí a vystavit subjekty dlouhému období právní nejistoty a riziku, že po uplynutí takové doby již nebudou schopny předložit důkaz o správnosti dotčených operací (v tomto smyslu viz rozsudky Ze Fu Fleischhandel a Vion Trading, C‑201/10 a C‑202/10, EU:C:2011:282, bod 45, jakož i Cruz & Companhia, C‑341/13, EU:C:2014:2230, bod 62).
38

To nic nemění na tom, že podle samotného znění čl. 288 třetího pododstavce SFEU mají členské státy volbu formy a prostředků pro provedení směrnic, které nejlépe zajistí výsledek, jehož má být dosaženo. Z tohoto ustanovení rovněž vyplývá, že provedení směrnice do vnitrostátního práva nevyžaduje v každém členském státě nezbytně legislativní činnost. Formální převzetí ustanovení směrnice do výslovného a zvláštního právního předpisu tak není vždy vyžadováno, neboť k provedení směrnice může v závislosti na jejím obsahu postačovat všeobecný právní kontext. Zejména existence obecných zásad ústavního nebo správního práva může učinit provedení zvláštními právními nebo správními opatřeními nadbytečnými, avšak jen za podmínky, že tyto zásady skutečně zaručují plné uplatnění směrnice vnitrostátními správními orgány a že v případě, kdy je cílem dotčeného ustanovení směrnice vznik práv jednotlivců, je právní situace vyplývající z těchto zásad dostatečně přesná a jasná a oprávněné osoby mohou zjistit úplný rozsah svých práv a povinností, a případně se jich dovolat u vnitrostátních soudů (viz zejména rozsudek Komise v. Francie, C‑296/01, EU:C:2003:626, bod 55 a citovaná judikatura).
12

Čtečky elektronických knih dovezené společností Amazon do Německa v červnu 2011 byly příslušnými celními orgány zařazeny do podpoložky 8543 70 90 KN. V červenci 2011 podala Amazon proti tomuto zařazení stížnost. Rozhodnutím ze dne 20. října 2011 v té době příslušný Hauptzollamt Itzehoe (hlavní celní úřad v Itzehoe, Německo) přeřadil tyto čtečky do podpoložky 8543 70 10 KN. Dne 26. října 2011 Amazon požádala HZA o závaznou informaci o sazebním zařazení zboží a navrhla zařadit uvedené čtečky do podpoložky 8543 70 10 KN. HZA však v takto poskytnuté závazné informaci o sazebním zařazení zboží rozhodl o zařazení těchto čteček do podpoložky 8543 70 90 KN z důvodu, že jejich hlavní funkcí je zobrazování knih v nich uložených v elektronické podobě, a nikoliv překladatelská nebo slovníková funkce.
15

Tento soud mimoto uvedl, že schválení prodeje za takovou cenu neprofesionálním zemědělcům, kterými manželé Erbsovi jsou, by mělo nepříznivé důsledky na zemědělské podniky z důvodu, že pokud by se ceny dosud dostupných zemědělských pozemků staly příliš vysokými, nemohli by si je zemědělci mající potřebu dalších pozemků pro rozšíření svého podniku koupit. Podle odvolacího soudu ovšem lze prodej zemědělského pozemku neschválit pouze tehdy, existuje-li zemědělec ochotný uvedený pozemek koupit. Jelikož tento odvolací soud konstatoval, že přinejmenším jeden jiný profesionální zemědělec byl ochotný, ačkoliv se nezúčastnil veřejného nabídkového řízení, sporný pozemek koupit za cenu nepřekračující o více než 50 % jeho tržní zemědělskou hodnotu, žalobu BVVG a manželů Erbsových zamítl.
29

Za těchto podmínek se Gerechtshof Den Haag rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „Tyto otázky se týkají zboží, které nemá původ v EHP a jež poté, co bylo dovezeno na území EHP (nikoli majitelem ochranné známky ani s jeho souhlasem), bylo propuštěno do režimu vnějšího tranzitu nebo do režimu uskladnění v celním skladu [...] v některém členském státě Evropské unie. 1) Je-li za okolností projednávané věci takové zboží poté propuštěno do režimu s podmíněným osvobozením od spotřební daně, musí být považováno za dovezené zboží ve smyslu čl. 5 odst. 3 písm. c) směrnice 89/104/EHS, takže se jedná o ‚užívání (označení) v obchodním styku‘, které může majitel ochranné známky podle čl. 5 odst. 1 této směrnice zakázat? 2) V případě kladné odpovědi na první otázku, je třeba mít za okolností projednávané věci za to, že pouhá přítomnost takového zboží v některém členském státě (které je propuštěno do režimu s podmíněným osvobozením od spotřební daně v tomto členském státě) nezasahuje nebo nemůže zasahovat do funkcí ochranné známky, takže majitel této ochranné známky, který se v tomto členském státě odvolává na vnitrostátní právní předpisy o ochranných známkách, nemůže bránit přítomnosti tohoto zboží?“
41

Pokud jde zadruhé o posouzení z hlediska směrnice 94/11, je třeba připomenout, že se opatření stanovená pro liberalizaci obchodu mezi členskými státy, jakým je směrnice 94/11, obdobně použijí jak na výrobky pocházející ze členských států, tak i na výrobky pocházející ze třetích zemí, které byly propuštěny do volného oběhu v Unii. V tomto ohledu Soudní dvůr již rozhodl, že, pokud jde o volný pohyb zboží uvnitř Unie, výrobky propuštěné do volného oběhu jsou s konečnou platností a zcela stavěny na roveň výrobkům pocházejícím z členských států (v tomto smyslu viz rozsudek Tezi Textiel v. Komise, 59/84, EU:C:1986:102, bod 26).
6

Článek 30 zákona č. 411/2004 stanoví: „(1) Osoby mladší 35 let, které [...] platí příspěvky do veřejného důchodového systému, jsou povinny vstoupit do penzijního fondu. [...]“