ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
37

Z tohoto hlediska nemůže mít kumulace několika opožděných plateb dlužníka za postupná dodání zboží nebo poskytnutí služeb v rámci plnění jedné a téže smlouvy za následek snížení pevné minimální částky náležející jako náhrada nákladů spojených s vymáháním za každou opožděnou platbu na jedinou pevnou částku. Takové snížení by především znamenalo, že by článek 6 směrnice 2011/7 byl zbaven užitečného účinku, přičemž účelem uvedeného článku je – jak bylo zdůrazněno v předchozím bodě – nejen odradit od těchto opožděných plateb, ale i náhrada „vlastních nákladů věřitele spojených s vymáháním“, přičemž tyto náklady se mají zvýšit podle počtu plateb a částek, které dlužník neuhradí ve lhůtě splatnosti. Uvedené snížení by dále znamenalo přiznat dlužníkovi odchylku od nároku na pevnou částku stanoveného v čl. 6 odst. 1 této směrnice, aniž by k tomu byly „objektivní důvody“ ve smyslu čl. 7 odst. 1 druhého pododstavce písm. c) uvedené směrnice. Předmětné snížení by konečně vedlo k tomu, že dlužník bude zproštěn části finančních nákladů vyplývajících z jeho povinnosti, aby za každou platbu neuhrazenou ve lhůtě splatnosti zaplatil pevnou částku ve výši 40 eur, stanovenou v tomto čl. 6 odst. 1 (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 20. října 2022, BFF Finance Iberia, C‑585/20, EU:C:2022:806, bod 37).
28

Z tohoto hlediska nemůže mít nahromadění několika opožděných plateb za pravidelná dodávání zboží nebo poskytování služeb ze strany dlužníka při plnění jedné a téže smlouvy za následek snížení minimální částky splatné z titulu náhrady nákladů spojených s vymáháním za každou opožděnou platbu na jedinou pevnou částku. Toto snížení by především zbavilo užitečného účinku článek 6 směrnice 2011/7, jehož cílem je – jak bylo zdůrazněno v předchozím bodě tohoto rozsudku – nejen odradit od těchto opožděných plateb, ale i poskytnout těmito částkami „náhradu vlastních nákladů věřitele spojených s vymáháním“, přičemž tyto náklady mají tendenci se v závislosti na počtu plateb a částkách, které dlužník neuhradí ve stanovené lhůtě, zvyšovat. Uvedené snížení by dále znamenalo přiznat dlužníkovi výjimku z povinnosti uhradit pevnou částku podle čl. 6 odst. 1 této směrnice, aniž je tato výjimka odůvodněna jakýmkoli „objektivním důvodem“ ve smyslu čl. 7 odst. 1 druhého pododstavce písm. c) uvedené směrnice. Snížení by konečně vedlo k tomu, že dlužník bude zproštěn části finančních nákladů vyplývajících z jeho povinnosti, aby za každou fakturu neuhrazenou ve lhůtě splatnosti zaplatil pevnou částku ve výši 40 eur, stanovenou v tomto čl. 6 odst. 1 (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 20. října 2022, BFF Finance Iberia, C‑585/20, EU:C:2022:806, bod 37).
(34)

Je vhodné stanovit zvláštní pravidla týkající se prostředků pro zjednání nápravy při neplnění podmínek smlouvy o souborných službách pro cesty. Cestující by měl mít nárok na odstranění problémů, a pokud nelze podstatnou část cestovních služeb zahrnutých ve smlouvě o souborných službách pro cesty poskytnout, mělo by mu být nabídnuto vhodné náhradní řešení. Pokud pořadatel nápravu neplnění smluvních podmínek nesjedná v přiměřené lhůtě stanovené cestujícím, měl by mít cestující možnost učinit tak sám a požadovat náhradu nezbytných nákladů. V některých případech by nemělo být stanovení lhůty třeba, zejména je-li zapotřebí okamžité nápravy. O takovou situaci by se například mohlo jednat, pokud by z důvodu zpoždění autobusu poskytovaného pořadatelem musel cestující využít taxislužby, aby stihl svůj let. Cestující by rovněž měli mít právo na slevu, ukončení smlouvy o souborných službách pro cesty nebo náhradu škody. Náhrada by se měla vztahovat také na nehmotné škody, například na zkažený zážitek z cesty či pobytu v důsledku podstatných problémů při poskytování příslušných cestovních služeb. Cestující by měl mít povinnost informovat pořadatele bez zbytečného prodlení, s ohledem na okolnosti daného případu, o jakémkoli neplnění smluvních podmínek, jež zaznamená v průběhu poskytování cestovní služby zahrnuté ve smlouvě o souborných službách pro cesty. Pokud tak neučiní, může to být zohledněno při stanovování vhodné výše slevy nebo náhrady škody, pokud by takové oznámení škodě zabránilo nebo ji snížilo.“
58

Kdyby totiž rozhodnutí o přemístění takový účinek přiznán nebyl, každý státní příslušník třetí země, vůči němuž přijal členský stát rozhodnutí o přemístění, by se mohl definitivně vyhnout výkonu tohoto rozhodnutí ještě předtím, než by mohlo začít vyvolávat účinky, a to tak, že by podal žádost o mezinárodní ochranu v jiném členském státě a poté se vrátil do prvního členského státu, což by mohlo zcela ochromit mechanismus vyřizování žádostí o mezinárodní ochranu, který je zaveden v nařízení Dublin III, a zmařit naplnění cíle urychleného vyřízení těchto žádostí.
17

Předkládající soud má za to, že P. I. během celého šetření konzistentně tvrdil, že podnikatelé s korupčními vazbami na státní mocenskou strukturu se zmocnili jeho majetku, že po jeho odporu proti tomuto postupu bylo proti němu zahájeno na podnět jednoho z těchto podnikatelů trestní řízení a že toto trestní řízení určené k jeho zastrašení bylo poté, co bylo přerušeno, znovu otevřeno v návaznosti na pokus P. I. bránit se před soudem a vedlo zejména k usnesení o jeho vzetí do vazby. Předkládající soud dodává, že podle vnitrostátní právní úpravy v oblasti azylu představují trestní stíhání nebo trestní sankce akty pronásledování, jsou-li nepřiměřené a diskriminační, a upřesňuje, že se mu jeví jako pravděpodobné, že uvedené trestní řízení bylo „vykonstruováno“, takže pokud by se P. I. vrátil do země svého původu, mohl by být dále pronásledován.
42

Podle Komise musela v důsledku odstranění železniční trati každá železniční přeprava z rafinérie do lotyšského námořního terminálu využívat mnohem delší trasu na území Litvy. Komise měla zejména za to, že po odstranění železniční trati bylo jedinou možností, jak konkurovat společnosti LG, kterou měla LDZ, aby se pokusila být činná na trase do Klaipėdy nebo na delší trase do Lotyšska zmíněné v bodě 12 tohoto rozsudku. Z tohoto důvodu by byla LDZ nucena vykonávat činnost daleko od své logistické základny v Lotyšsku a byla by závislá na službách provozování infrastruktury svého konkurenta, společnosti LG. Za těchto okolností měla Komise za to, že z pohledu ex ante byla LDZ vystavena značnému obchodnímu riziku, a bylo málo pravděpodobné, že jej podstoupí.
3

Body 10, 11, 141 a 143 odůvodnění nařízení 2016/679 uvádějí: „(10) S cílem zajistit soudržnou a vysokou úroveň ochrany fyzických osob a odstranit překážky bránící pohybu osobních údajů v rámci [Evropské] [u]nie by měla být úroveň ochrany práv a svobod fyzických osob v souvislosti se zpracováním těchto údajů rovnocenná ve všech členských státech. V celé Unii je třeba zajistit soudržné a jednotné uplatňování pravidel ochrany základních práv a svobod fyzických osob v souvislosti se zpracováním osobních údajů. […] (11) Účinná ochrana osobních údajů v celé Unii vyžaduje […] posílení a podrobné vymezení práv subjektů údajů a povinností těch, kdo osobní údaje zpracovávají a o jejich zpracování rozhodují […] […] (141) Každý subjekt údajů by měl mít právo podat stížnost u jediného dozorové[ho] úřadu, zejména v členském státě, kde má své obvyklé bydliště, a právo na účinnou soudní ochranu v souladu s článkem 47 [Listiny základních práv Evropské unie], jestliže se domnívá, že byla porušena jeho práva podle tohoto nařízení, nebo pokud dozorový úřad na stížnost nereaguje, stížnost zcela či částečně odmítne či zamítne, nebo pokud nekoná, přestože je to nutné z důvodu ochrany práv subjektu údajů. […] […] (143) […] každá fyzická nebo právnická osoba by měla právo na účinnou soudní ochranu u příslušného vnitrostátního soudu proti rozhodnutím dozorového úřadu, která vůči ní zakládají právní účinky. […] Řízení proti dozorovému úřadu by mělo být zahájeno u soudů toho členského státu, v němž je daný dozorový úřad zřízen, a mělo by probíhat podle procesního práva tohoto členského státu. Tyto soudy by měly vykonávat soudní pravomoc v plném rozsahu, která by měla zahrnovat pravomoc řešit všechny skutkové a právní otázky, které jsou pro jimi projednávaný spor relevantní.“
26

Zaprvé je třeba uvést, že navrhovatel se argumentací směřující proti bodům 36 a 37 napadeného usnesení nedovolává nesprávného právního posouzení, kterým by bylo stiženo odůvodnění Tribunálu, ale ve skutečnosti usiluje o to, aby Soudní dvůr znovu posoudil důkazy, tím, že jej vyzývá k tomu, aby konstatoval, že Tribunál „nemohl […] převzít“, aniž by se dopustil „stejného pochybení“ jako Komise, posouzení skutkových okolností týkajících se neexistence důkazu o existenci koluze mezi podniky uvedenými ve stížnosti navrhovatele, což vedlo Komisi zejména k přijetí sporného rozhodnutí.
26

Předkládající soud konečně uvádí, že výkon trestu odnětí svobody uloženého Obecním soudem v Bosanské Krupě by v Německu byl možný. Vzhledem k tomu, že S. M. se již nachází na německém území, není Úmluva o předávání odsouzených osob, kterou ratifikovala jak Spolková republika Německo, tak Bosna a Hercegovina, relevantní. Výkon rozsudku by se tedy řídil německým právem, které nevyžaduje, aby stíhaná osoba měla německou státní příslušnost, ani aby udělila souhlas. Tento výkon by ovšem byl možný jen v případě a v rozsahu, v němž by s tím odsuzující stát souhlasil. V projednávané věci tomu tak není, jelikož orgány Bosny a Hercegoviny požádaly o vydání S. M., a nikoli o převzetí výkonu zmíněného trestu německými orgány.
47

Nemožnost převést do důchodového systému orgánu Unie nároky na důchod nabyté v důchodovém systému členského státu by přitom mohla tomuto orgánu ztížit nábor zaměstnanců s určitým počtem odpracovaných let z tohoto členského státu, neboť přechod dotyčné osoby do služebního poměru u tohoto orgánu by ji v případě, že by k takovému převodu nedošlo, mohlo zcela nebo zčásti zbavit nároků na důchod, které by jí vznikly, kdyby do služebního poměru u orgánu Unie nenastoupila (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 20. října 1981, Komise v. Belgie, 137/80, EU:C:1981:237, bod 19, a ze dne 4. února 2021, Ministre de la Transition écologique et solidaire a Ministre de l’Action et des Comptes publics, C‑903/19, EU:C:2021:95, bod 34, jakož i citovaná judikatura).
47

Porušení takových pozitivních či negativních povinností ze strany členského státu je způsobilé bránit dotyčným jednotlivcům ve výkonu práv, která jsou jim předmětnými ustanoveními unijního práva implicitně přiznána a kterých se tito jednotlivci mají možnost dovolávat na vnitrostátní úrovni, a tedy změnit právní postavení, které mají tato ustanovení za cíl ve vztahu k těmto jednotlivcům vytvořit [v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 4. října 2018, Kantarev, C‑571/16, EU:C:2018:807, body 103 a 104, jakož i ze dne 10. prosince 2020, Euromin Holdings (Cyprus), C‑735/19, EU:C:2020:1014, bod 90]. To je důvod, pro který plná účinnost těchto norem unijního práva a ochrana práv, která přiznávají, vyžadují, aby jednotlivci měli možnost získat náhradu škody (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 19. listopadu 1991, Francovich a další, C‑6/90 a C‑9/90, EU:C:1991:428, body 33 a 34), a to bez ohledu na to, zda předmětná ustanovení mají přímý účinek, jelikož ten není pro naplnění první ze tří podmínek připomenutých v bodě 44 tohoto rozsudku nezbytný (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 5. března 1996, Brasserie du pêcheur et Factortame, C‑46/93 a C‑48/93, EU:C:1996:79, body 18 až 22), ani sám o sobě dostačující (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 11. června 2015, Berlington Hungary a další, C‑98/14, EU:C:2015:386, body 108 a 109).
49

Jak uvedl generální advokát v bodě 33 svého stanoviska, pokud by měl převážit výklad zastávaný příslušným daňovým orgánem shrnutý v bodě 24 tohoto rozsudku, znamenalo by to, že líh určený k výrobě takových přísad by byl osvobozen od spotřební daně, zatímco líh již obsažený v těchto přísadách nikoli. Vedlo by to k nesoudržnému výsledku, a sice že by poté, co by byl líh osvobozen od daně ve fázi, kdy je určen k použití při výrobě přísad, tento líh opět podléhal spotřební dani, jakmile by byl použit k výrobě těchto přísad. Takový výsledek by neumožnil dosažení cíle, kterým je vyloučení dopadu spotřebních daní na alkohol používaný k výrobě přísad pro přípravu nealkoholických nápojů s obsahem alkoholu nepřesahujícím 1,2 % objemových.
9

Článek 1 bod 1 Código do Imposto do Selo (zákoník o kolkovném) stanoví: „Kolkovné se odvádí ze všech úkonů, smluv, dokumentů, cenných papírů, listin a dalších právních skutečností či situací uvedených v Tabela Geral do Imposto do Selo [(všeobecný sazebník kolkovného)], a to i z bezúplatného převodu zboží.“
11

Společnost Shell požádala celní úřad na úředním formuláři k tomuto účelu o osvobození od daně podle čl. 54 odst. 1 EnergieStG pro energetické produkty, které použila k obchodním účelům v období od srpna do listopadu 2010, a to formou částečného vrácení daně podle čl. 6 písm. c) směrnice 2003/96.
21

Pokud jde o způsoby poskytování zvláštních zrak chránících pomůcek, předkládající soud tvrdí, že směrnice 90/270 sice výslovně odkazuje pouze na poskytování takových pomůcek zaměstnavatelem, ale podobného výsledku by bylo dosaženo, kdyby zaměstnavatel nahradil zaměstnanci náklady na pořízení takové pomůcky. Výhodou takového řešení by bylo i to, že by zaměstnanec mohl včas učinit nezbytné kroky ke korekci svého zraku.
27

Rozsudkem ze dne 19. prosince 2019, Junqueras Vies (C‑502/19, EU:C:2019:1115), Soudní dvůr odpověděl na předběžné otázky zmíněné v bodě 22 tohoto rozsudku. Rozhodl, že osoba, jejíž zvolení do Parlamentu bylo oficiálně vyhlášeno v době, kdy na ni byla v rámci řízení pro zločiny uvalena vazba, ale nebylo jí umožněno vyhovět některým požadavkům, které v návaznosti na takové vyhlášení stanoví vnitrostátní právo, ani odcestovat do Evropského parlamentu s cílem zúčastnit se jeho prvního zasedání, požívá imunity podle čl. 9 druhého pododstavce protokolu o výsadách a imunitách. Soudní dvůr upřesnil, že tato imunita obnášela propuštění z vazby, aby dotčená osoba mohla odcestovat do Parlamentu a splnit tam formality požadované unijním právem. A konečně Soudní dvůr uvedl, že pokud měl příslušný vnitrostátní soud za to, že uvedenou osobu je třeba poté, co získala postavení člena Evropského parlamentu, ve vazbě ponechat, musel bezodkladně tento parlament požádat, aby ji uvedené imunity na základě čl. 9 třetího pododstavce téhož protokolu zbavil.
64

S ohledem na výše uvedené je třeba na první otázku odpovědět tak, že čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/18, ve spojení s přílohou I B bodem 1 této směrnice a ve světle bodu 17 jejího odůvodnění, musí být vykládán v tom smyslu, že na organismy získané použitím techniky/metody mutageneze zakládající se na stejném způsobu modifikace genetického materiálu dotyčného organismu působením mutagenu jako technika/metoda mutageneze, která je již dlouho běžně používána a je u ní dlouhodobě dokumentována bezpečnost, avšak odlišující se od této druhé techniky/metody mutageneze jinými charakteristikami, se výjimka upravená v tomto ustanovení v zásadě nevztahuje, pokud je prokázáno, že tyto charakteristiky mohou způsobit modifikace genetického materiálu tohoto organismu, které se svou povahou nebo tempem, jakým probíhají, liší od modifikací vyplývajících z použití této druhé techniky/metody mutageneze. Účinky neodmyslitelné spjaté s kulturami in vitro však jako takové neodůvodňují, aby byly z působnosti této výjimky vyloučeny organismy získané tak, že technika/metoda mutageneze, která je již dlouho běžně používána in vivo a je u ní pro toto použití dlouhodobě dokumentována bezpečnost, se použije in vitro.
24

Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda musí být primární právo Unie, zejména článek 110 SFEU, vykládáno v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, podle níž platí, že v případě vývozu motorového vozidla k trvalému užívání v jiném členském státě se vlastníkovi tohoto vozidla nevrací daň z vozidel zahrnutá do hodnoty každého vozidla, pokud od prvního uvedení zmíněného vozidla do provozu uplynulo v okamžiku tohoto vývozu více než deset let, a že je v tomto ohledu relevantní, že takové vozidlo bylo nejen určeno hlavně k trvalému užívání na území členského státu, který vybral daň z vozidel, ale i to, že bylo tímto způsobem skutečně užíváno.
46

Dále vzhledem k tomu, že ze spisu, který má Soudní dvůr k dispozici, ani z odpovědi předkládajícího soudu ohledně zachování žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce nevyplývá, že žalobkyně v původním řízení vzala zpět svou žalobu nebo že její nároky byly zcela uspokojeny tak, aby se stal spor bezpředmětným, není zjevné, že by se problém popsaný v žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce stal hypotetickým, takže odpověď na položené otázky se jeví být nadále nezbytná k vyřešení uvedeného sporu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 8. prosince 2022, Caisse régionale de Crédit mutuel de Loire-Atlantique et du Centre Ouest, C‑600/21, EU:C:2022:970, bod 25).
42

Pokud jde o získání postavení církve nebo náboženské společnosti uznané podle rakouského práva, v ustanovení § 11 BekGG jsou uvedeny tři alternativní podmínky. Toto postavení může mít zaprvé církev nebo náboženská společnost, která je přítomna na rakouském území nejméně po dobu 20 let. Zadruhé uvedené postavení může mít i bez předchozí přítomnosti na rakouském území církev nebo náboženská společnost, která je organizačně a doktrinálně začleněna do náboženské společnosti působící na mezinárodní úrovni, která existuje nejméně po dobu 200 let. Zatřetí, pokud taková společnost působí na mezinárodní úrovni nejméně po dobu 100 let, musí působit v Rakousku v organizované formě již nejméně 10 let, aby církev nebo náboženská společnost, která je do ní organizačně a doktrinálně začleněna, mohla mít dotčené postavení.
50

V těchto jednotlivých ohledech je třeba nejprve připomenout, že podle ustálené judikatury je v rámci spolupráce mezi Soudním dvorem a vnitrostátními soudy založené článkem 267 SFEU pouze věcí vnitrostátního soudu, před kterým probíhá původní řízení a který musí nést odpovědnost za soudní rozhodnutí, jež bude vydáno, aby s přihlédnutím ke konkrétním okolnostem věci posoudil jak nezbytnost rozhodnutí o předběžné otázce pro vydání svého rozsudku, tak relevanci otázek, které klade Soudnímu dvoru. Týkají-li se tedy položené otázky výkladu unijního práva, je Soudní dvůr v zásadě povinen rozhodnout (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 15. července 2021, The Department for Communities in Northern Ireland, C‑709/20, EU:C:2021:602, bod 54 a citovaná judikatura).
11

Část 3 sdělení o bankovnictví se týká rekapitalizace a opatření na záchranu znehodnocených aktiv. Její oddíl 3.1.2, nadepsaný „Sdílení nákladů akcionáři a podřízenými věřiteli“, je tvořen body 40 až 46, které znějí takto: „40. Státní podpora může vytvářet morální hazard a narušovat tržní disciplínu. V zájmu snížení morálního hazardu by podpora měla být poskytována pouze za podmínek zahrnujících přiměřené sdílení nákladů ze strany stávajících investorů. 41. Přiměřené sdílení nákladů obvykle znamená, že napřed jsou ztráty absorbovány do vlastního kapitálu a poté se předpokládají příspěvky držitelů hybridního kapitálu a držitelů podřízeného dluhu. Držitelé hybridního kapitálu a podřízeného dluhu se musí co nejvíce podílet na snížení nedostatku kapitálu. Jejich spoluúčast může mít buď podobu konverze nástrojů zahrnovaných do vedlejšího kapitálu tier 1 […] nebo úplného odpisu jejich jistiny. V každém případě se musí v co největší míře zákonným způsobem zabránit odlivu hotovosti od příjemce podpory směrem k držitelům takových cenných papírů. 42. Komise nebude požadovat příspěvek od držitelů přednostních dluhů (zejména z pojištěných vkladů, nepojištěných vkladů, dluhopisů a všech ostatních přednostních dluhů) jakožto povinnou složku sdílení nákladů podle pravidel státní podpory, a to ani konverzí těchto nástrojů na kapitál ani jejich odepsáním. 43. Pokud kvóta vlastního kapitálu banky, která má zjištěný nedostatek kapitálu, zůstává nad regulačním minimem [Unie], měla by tato banka být schopna sama obnovit kapitálovou pozici, zvláště s pomocí opatření na navýšení kapitálu, jak je uvedeno v bodě 35. Pokud neexistují žádné jiné možnosti jak překonat nedostatek kapitálu, (včetně jiného opatření orgánu dohledu, jako jsou opatření včasného zásahu, nebo jiného nápravného opatření potvrzeného příslušným orgánem dohledu nebo orgánem příslušným k řešení), musí být podřízený dluh přeměněn na vlastní kapitál a zásadně až poté lze poskytnout státní podporu. 44. V případech, kdy banka již nesplňuje minimální regulatorní kapitálové požadavky, musí se podřízený dluh přeměnit nebo odepsat zásadně před poskytnutím státní podpory. Státní podpora nesmí být poskytnuta dříve, dokud se na vyrovnání ztrát nepoužil v plné výši vlastní kapitál, hybridní kapitál a podřízený dluh. 45. Výjimku z požadavků uvedených v bodech 43 a 44 lze přiznat, pokud by realizace takových opatření ohrozila finanční stabilitu nebo by vedla k nepřiměřeným výsledkům. Tato výjimka by se mohla týkat případů, kdy je výše podpory, jež má být poskytnuta, nízká ve srovnání s rizikově váženými aktivy banky a kdy byl nedostatek kapitálu výrazně snížen zejména cestou opatření na navýšení kapitálu, jak se uvádí v bodě 35. Nepřiměřené výsledky nebo ohrožení finanční stability lze řešit též opětovným zvážením posloupnosti opatření zaměřených na řešení nedostatku kapitálu. 46. V souvislosti s prováděním bodů 43 a 44 by měla být dodržena zásada ‚žádný věřitel nesmí být v nevýhodnějším postavení‘ […] Podřízení věřitelé by tak v ekonomickém vyjádření neměli dostat méně, než kolik by byla hodnota jejich nástroje, kdyby nebyla poskytnuta státní podpora.“
4

Body 101 a 102 odůvodnění směrnice 2014/24 uvádějí: (101) Veřejní zadavatelé by […] měli mít možnost vyloučit hospodářské subjekty, které se ukázaly jako nespolehlivé, a to například z důvodu porušení environmentálních nebo sociálních povinností, včetně pravidel pro přístupnost osobám se zdravotním postižením nebo jiných druhů vážného profesního pochybení, jako je porušení pravidel hospodářské soutěže nebo práv duševního vlastnictví. […] Zároveň by [veřejní zadavatelé] měli mít možnost vyloučit zájemce nebo uchazeče, jejichž plnění u dřívějších veřejných zakázek vykazovalo závažné nedostatky s ohledem na základní požadavky, například absenci dodávky nebo výkonu, významné nedostatky dodaného výrobku nebo služby, které výrobek nebo službu činí neupotřebitelným pro zamýšlený účel, nebo pochybení, jež vyvolává vážné pochybnosti ohledně spolehlivosti daného hospodářského subjektu. Vnitrostátní právo by mělo stanovit maximální dobu takových vyloučení. Při použití fakultativních důvodů pro vyloučení by veřejní zadavatelé měli věnovat zvláštní pozornost zásadě proporcionality. […] (102) Měla by se však zohlednit možnost, že hospodářské subjekty přijmou opatření k zajištění souladu s předpisy zaměřená na odstranění důsledků všech trestných činů nebo pochybení a na účinnou prevenci dalšího výskytu nezákonného jednání. Tato opatření mohou spočívat zejména v personálních nebo organizačních opatřeních, jako je přerušení všech kontaktů s osobami nebo organizacemi zapojenými do nezákonného jednání, příslušná reorganizace zaměstnanecké struktury, zavedení systémů hlášení a kontrol, vytvoření mechanismu vnitřních auditů za účelem sledování dodržování předpisů a přijetí pravidel týkajících se vnitřní odpovědnosti a odpovědnosti za škodu. Pokud taková opatření poskytují dostatečné záruky, dotčené hospodářské subjekty by pouze z těchto důvodů již neměly být vylučovány. […]“
76

Nicméně vzhledem k tomu, že členové předsednictva měli pouze možnost nahlédnout do uvedených dokumentů, pokud by o to měli zájem, ale jak vyplývá z bodu 143 napadeného rozsudku, Parlament neprokázal, že by této možnosti využili, pokud jde o spis F. Carbajo Ferrery, měl Tribunál právem za to, že je třeba v souvislosti se zprávou o pohovorech určit, zda byl OOJ řádně informován poradním výborem o odborné praxi F. Carbajo Ferrery. Tato výtka je tudíž neopodstatněná.