STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

GERARDA HOGANA

přednesené dne 30. září 2021 ( 1 )

Věc C‑247/20

VI

proti

Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Social Security Appeal Tribunal (Northern Ireland) (United Kingdom) (Soud pro věci sociálního zabezpečení – Severní Irsko, Spojené království)]

„Řízení o předběžné otázce — Právo svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států — Směrnice 2004/38/ES — Článek 7 odst. 1 písm. b) a článek 16 — Dítě, které je státním příslušníkem členského státu a pobývá v jiném členském státě — Hospodářsky činná matka pocházející ze třetí země, která poskytuje dostatečné prostředky — Odvozené právo pobytu matky v hostitelském členském státě — Nárok na slevu na dani na dítě a rodinné přídavky (Přídavek na dítě) — Podmínka vyžadující ‚komplexní zdravotní pojištění‘ “

I. Úvod

1. Tato žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 7 a 16 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/38/ES ze dne 29. dubna 2004 o právu občanů Unie a jejich rodinných příslušníků svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států, o změně nařízení (EHS) č. 1612/68 a o zrušení směrnic 64/221/EHS, 68/360/EHS, 72/194/EHS, 73/148/EHS, 75/34/EHS, 75/35/EHS, 90/364/EHS, 90/365/EHS a 93/96/EHS ( 2 ).

2. Žádost byla předložena v rámci řízení vedeného mezi VI a Her Majesty’s Revenue & Customs (daňová a celní správa Spojeného království, dále jen „HMRC“) ve věci práva odvolatelky pobývat ve Spojeném království v období od 1. května 2006 do 20. srpna 2006 a od 18. srpna 2014 do 25. září 2016 a čerpat za tato období slevu na dani na dítě a přídavek na dítě.

II. Právní rámec

A. Unijní právo

1. Směrnice 2004/38

3. Body 10 a 18 odůvodnění směrnice 2004/38 stanoví: „(10) Při výkonu svého práva pobytu by se však osoby v počáteční fázi svého pobytu neměly stát nepřiměřenou zátěží pro systém sociální pomoci hostitelského členského státu. Proto by právo pobytu občanů Unie a jejich rodinných příslušníků delší než tři měsíce mělo podléhat určitým podmínkám. […] (18) Aby se trvalý pobyt stal opravdovým prostředkem integrace do společnosti hostitelského členského státu, ve kterém občan Unie žije, nemělo by být již jednou nabyté právo trvalého pobytu svázáno s žádnými dalšími podmínkami.“

4. Právo pobytu je upraveno v kapitole III směrnice 2004/38 nadepsané „Právo pobytu“. Článek 7 v této kapitole se týká práva pobytu po dobu delší než tři měsíce. Tento článek stanoví: „1. Všichni občané Unie mají právo pobytu na území jiného členského státu po dobu delší než tři měsíce, pokud: a) jsou v hostitelském členském státě zaměstnanými osobami nebo osobami samostatně výdělečně činnými; nebo b) mají pro sebe a své rodinné příslušníky dostatečné prostředky, aby se po dobu svého pobytu nestali zátěží pro systém sociální pomoci hostitelského členského státu, a jsou účastníky zdravotního pojištění, kterým jsou v hostitelském členském státě kryta všechna rizika; nebo […] d) jsou rodinnými příslušníky doprovázejícími nebo následujícími občana Unie, který splňuje podmínky uvedené v písmenech a), b) nebo c). 2. Právo pobytu stanovené v odstavci 1 se vztahuje rovněž na rodinné příslušníky doprovázející nebo následující v hostitelském členském státě občana Unie, kteří nejsou státními příslušníky žádného členského státu, za předpokladu, že tento občan Unie splňuje podmínky stanovené v odst. 1 písm. a), b) nebo c). […]“

5. Článek 8 odst. 4 směrnice 2004/38 stanoví, že „členské státy nesmějí stanovit pevnou částku, kterou považují za ‚dostatečné prostředky‘, ale musí zohledňovat osobní poměry dotyčné osoby. Tato částka nesmí být v žádném případě vyšší než minimum, při jehož nedosažení mají státní příslušníci hostitelského členského státu nárok na sociální pomoc, a není-li toto kritérium stanoveno, nesmí být vyšší než minimální důchod ze sociálního zabezpečení vyplácený hostitelským členským státem“.

6. Článek 12 v téže kapitole III, nadepsaný „Zachování práva pobytu rodinných příslušníků v případě smrti nebo odjezdu občana Unie“, uvádí: „1. Aniž je dotčen druhý pododstavec, není smrtí občana Unie nebo jeho odjezdem z hostitelského členského státu dotčeno právo pobytu jeho rodinných příslušníků, kteří jsou státními příslušníky některého členského státu. Před získáním práva trvalého pobytu musí dotyčné osoby splnit podmínky stanovené v čl. 7 odst. 1 písm. a), b), c) nebo d). 2. Aniž je dotčen druhý pododstavec, nevede smrt občana Unie ke ztrátě práva pobytu jeho rodinných příslušníků, kteří nejsou státními příslušníky žádného členského státu a kteří před smrtí občana Unie pobývali v hostitelském členském státě jako rodinní příslušníci po dobu alespoň jednoho roku. Právo pobytu dotyčných osob, které nezískaly právo trvalého pobytu, je podmíněno prokázáním skutečnosti, že jsou zaměstnanými osobami nebo osobami samostatně výdělečně činnými nebo že mají pro sebe a své rodinné příslušníky dostatečné prostředky, aby se po dobu svého pobytu nestali zátěží pro systém sociální pomoci hostitelského členského státu, a jsou účastníky zdravotního pojištění, kterým jsou v hostitelském členském státě kryta všechna rizika, nebo již jsou v hostitelském členském státě považováni za rodinné příslušníky osoby splňující tyto požadavky. Pojem ‚dostatečné prostředky‘ je vymezen v čl. 8 odst. 4. Takovým rodinným příslušníkům je zachováno právo pobytu na výlučně osobním základě. […]“

7. První pododstavec čl. 14 odst. 2 v téže kapitole III směrnice 2004/38 stanoví, že: „Občanům Unie a jejich rodinným příslušníkům náleží právo pobytu stanovené v článcích 7, 12 a 13, dokud splňují podmínky uvedených ustanovení.“

8. Článek 16 kapitoly IV, nadepsané „Právo trvalého pobytu“, stanoví: „1. Právo trvalého pobytu v hostitelském členském státě mají občané Unie, kteří tam nepřetržitě legálně pobývají po dobu pěti let. Toto právo není vázáno na splnění podmínek stanovených v kapitole III. 2. Odstavec 1 se vztahuje rovněž na rodinné příslušníky, kteří nejsou státními příslušníky žádného členského státu a s občanem Unie v hostitelském členském státě nepřetržitě legálně pobývají po dobu pěti let. […]“

2. Nařízení č. 492/2011

9. Kromě směrnice 2004/38 přijal unijní normotvůrce zvláštní předpis o volném pohybu pracovníků: nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 492/2011 ze dne 5. dubna 2011 o volném pohybu pracovníků uvnitř Unie ( 3 ).

10. První pododstavec článku 10 nařízení č. 491/2011 uvádí, že „děti státního příslušníka členského státu, který je nebo byl zaměstnán na území jiného členského státu, mají přístup k obecnému, učňovskému a odbornému vzdělání za stejných podmínek jako státní příslušníci tohoto státu, pokud tyto děti mají bydliště na jeho území“.

B. Právo Spojeného království

11. Směrnice 2004/38 byla do práva Spojeného království provedena Immigration (European Economic Area) Regulations 2006 [nařízení o imigraci (Evropský hospodářský prostor) z roku 2006, dále jen „nařízení o imigraci z roku 2006“], která byla následně konsolidována Immigration (European Economic Area) Regulations 2016 [nařízení o imigraci (Evropský hospodářský prostor) z roku 2016, dále jen „nařízení o imigraci z roku 2016“].

12. Článek 4 odst. 1 nařízení o imigraci z roku 2016 definuje jednotlivé kategorie občanů Unie uvedené v čl. 7 odst. 1 písm. a) až c) směrnice 2004/38, a sice kategorie „zaměstnaných osob“, „osob samostatně výdělečně činných“, „soběstačných osob“ a „studentů“. Podle čl. 4 odst. 1 písm. c) nařízení o imigraci z roku 2016 se „soběstačnou osobou“ rozumí: „osoba, která má i) dostatečné prostředky, aby se po dobu svého pobytu nestala zátěží pro systém sociální pomoci Spojeného království; a ii) komplexní zdravotní pojištění ve Spojeném království“.

13. Článek 4 odst. 3 písm. b) nařízení o imigraci z roku 2016 zdůrazňuje, že „požadavek, aby měl student nebo soběstačná osoba komplexní zdravotní pojištění ve Spojeném království, je splněn pouze tehdy, pokud se takové pojištění vztahuje na studenta nebo soběstačnou osobu a všechny jejich blízké členy rodiny“.

14. Článek 15 nařízení o imigraci z roku 2016 je nadepsán „Právo trvalého pobytu“. Tento článek stanoví: „1) Právo trvalého pobytu ve Spojeném království nabývají tyto osoby: a) státní příslušník státu EHP, který pobývá ve Spojeném království v souladu s tímto nařízením nepřetržitě po dobu pěti let; b) rodinný příslušník státního příslušníka státu EHP, který není státním příslušníkem státu EHP, ale pobývá na území Spojeného království se státním příslušníkem státu EHP v souladu s tímto nařízením nepřetržitě po dobu pěti let; […]“

15. Článek 16 nařízení o imigraci z roku 2016 je nadepsán „Odvozené právo pobytu“. Odpovídá článku 15a nařízení o imigraci z roku 2006 a stanoví: „1) Osoba má odvozené právo pobytu po celou dobu, kdy a) není osobou, na kterou se vztahuje výjimka, a b) splňuje každé z kritérií uvedených v jednom nebo více odstavců 2 až 6. 2) Kritéria v tomto odstavci jsou následující: a) osoba skutečně pečuje o státního příslušníka státu EHP a b) tento státní příslušník státu EHP i) je mladší 18 let, ii) pobývá ve Spojeném království jako soběstačná osoba a iii) nemohl by zůstat ve Spojeném království, pokud by osoba opustila Spojené království na neurčitou dobu. […]“

III. Skutkové okolnosti sporu v původním řízení

16. Popis skutkových okolností ze strany předkládajícího soudu je obzvláště stručný.

17. Z žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce lze nicméně vyvodit, že VI je pákistánskou státní příslušnicí s bydlištěm v Severním Irsku (Spojené království), kde se jí v roce 2004 narodil syn. Její dítě je irským občanem na základě ustanovení článku 2 irské Ústavy, která byla platná v době jeho narození. Uvedená ustanovení (jež byla poté podstatně změněna) stanovila, že osoba narozená na ostrově Irsko je od narození irským občanem.

18. Zdá se rovněž, že se účastníci původního řízení shodují na tom, že přinejmenším v období od 17. srpna 2006 do 16. srpna 2014 měla VI a její rodina právo na pobyt pro účely dávek, když se na ni a její rodinu vztahovalo komplexní zdravotní pojištění.

19. Její odvozené právo pobytu vzniklo na základě čl. 15a odst. 1 a 2 nařízení o imigraci z roku 2006 z důvodu, že skutečně pečuje o dítě, které je státním příslušníkem jednoho ze států EHP a které je soběstačné.

20. Mezi uvedenými účastníky řízení je rovněž nesporné, že syn VI získal z důvodu svého legálního pobytu na území Spojeného království po nepřetržitou dobu pěti let právo trvalého pobytu ve Spojeném království.

21. Účastníci původního řízení se naproti tomu rozcházejí v otázce nároku VI na slevu na dani na dítě a na přídavek na dítě, pokud jde o období od 1. května 2006 do 20. srpna 2006 a od 18. srpna 2014 do 25. září 2016.

22. Podle HMRC tento nárok neexistuje, neboť VI neměla po celou výše uvedenou dobu komplexní zdravotní pojištění. V důsledku toho VI neměla po uvedené období nárok na slevu na dani na dítě ani na přídavek na dítě. HMRC však nyní uznává, že částka ve výši přeplatku nemůže být na VI vymáhána, neboť nezkreslila žádné podstatné skutečnosti ani takové skutečnosti neopomněla uvést.

23. Dvě související žaloby projednávané před předkládajícím soudem byly tímto soudem spojeny pro účely této žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce z důvodu, že se týkají téhož předmětu, a sice práva VI na pobyt ve Spojeném království v průběhu dotčených období.

IV. Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce a řízení před Soudním dvorem

24. Za těchto okolností se Social Security Appeal Tribunal (United Kingdom) (Soud pro věci sociálního zabezpečení, Spojené království) rozhodnutím ze dne 11. března 2020, došlým Soudnímu dvoru dne 7. dubna 2020, rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1. Musí dítě s trvalým pobytem v EHP mít komplexní zdravotní pojištění za účelem zachování práva na pobyt, jak by tomu bylo v případě soběstačné osoby podle čl. 4 odst. 1 [nařízení o imigraci z roku 2016]? 2. Je požadavek podle čl. 4 odst. 3 písm. b) [nařízení o imigraci z roku 2016], podle kterého je kritérium komplexního zdravotního pojištění ve Spojeném království splněno, pokud se jedná o studenta nebo soběstačnou osobu, s ohledem na čl. 16 odst. 2 písm. b) bod ii) [nařízení o imigraci z roku 2016], pouze tehdy, pokud se takové pojištění vztahuje na tuto osobu a všechny její blízké členy rodiny, v rozporu s unijním právem ve světle čl. 7 odst. 1 směrnice 2004/38 a bodu 70 [rozsudku Soudního dvora Evropské unie ze dne 23. února 2010 ve věci Teixeira (C‑480/08, EU:C:2010:83)]? 3. Jsou v návaznosti na bod 53 rozsudku Ahmad v. Secretary of State for the Home Department [2014] EWCA Civ 988, platná vzájemná ujednání mezi Spojeným královstvím a Irskou republikou týkající se společného prostoru cestování použitelné na zdravotní pojištění považovány za ‚vzájemná ujednání‘, a představují tedy komplexní zdravotní pojištění ve smyslu čl. 4 odst. 1 [nařízení o imigraci z roku 2016]?“

25. Písemná vyjádření předložily VI, norská vláda a Komise. Soudní dvůr v souladu s čl. 76 odst. 2 svého jednacího řádu rozhodl, že bude rozhodováno bez konání jednání. Organizačním procesním opatřením ze dne 2. července 2021 položil Soudní dvůr odvolatelce v původním řízení, jakož i všem zúčastněným otázky k písemnému zodpovězení. Písemná vyjádření k otázkám, které byly předmětem uvedených organizačních procesních opatření, byla předložena VI a Komisí ve stanovené lhůtě.

26. V souladu s žádostí Soudního dvora se toto stanovisko zaměří na první dvě otázky položené předkládajícím soudem.

V. Úvodní poznámka k pravomoci Soudního dvora

27. Dne 1. února 2020, kdy vstoupila v platnost Dohoda o vystoupení Spojeného království Velké Británie a Severního Irska z Evropské unie a Evropského společenství pro atomovou energii ( 4 ), uvedený stát vystoupil z Evropské Unie, a stal se tak třetím státem. Z toho vyplývá, že soudy Spojeného království již nemohou být od tohoto data považovány za soudy členského státu.

28. Tato dohoda však v článku 126 stanoví přechodné období od data vstupu uvedené dohody v platnost, tedy od 1. února 2020, do 31. prosince 2020. Článek 127 této dohody stanoví, že v průběhu tohoto období, není-li v této dohodě stanoveno jinak, se na Spojené království a ve Spojeném království použije právo Unie, přičemž má stejné právní účinky jako v Unii a jejích členských státech a vykládá se a používá v souladu se stejnými metodami a obecnými zásadami, jako jsou metody a obecné zásady použitelné v Unii.

29. Článek 86 odst. 2 dohody o vystoupení Spojeného království rovněž stanoví, že Soudní dvůr má i nadále pravomoc rozhodovat o předběžných otázkách týkajících se žádostí, které byly před koncem přechodného období předloženy soudy Spojeného království. Z článku 86 odst. 3 uvedené dohody kromě toho vyplývá, že žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se považuje za předloženou ve smyslu odstavce 2 ke dni, kdy byl dokument zahajující řízení zaevidován soudní kanceláří Soudního dvora.

30. Projednávaná žádost o rozhodnutí o předběžné otázce byla Soudnímu dvoru předložena soudem Spojeného království dne 7. dubna 2020, tedy před koncem přechodného období, v rámci sporu týkajícího se práva pobytu VI a jejího nároku na určité státní dávky.

31. Z toho zaprvé vyplývá, že na základě článků 126 a 127 dohody o vystoupení Spojeného království spadá situace dotčená ve věci v původním řízení z hlediska ratione temporis do působnosti unijního práva, a zadruhé, že Soudní dvůr má pravomoc rozhodnout přinejmenším o prvních dvou otázkách položených předkládajícím soudem podle čl. 86 odst. 2 této dohody.

VI. Analýza

A. K první otázce

32. V rámci své první otázky se předkládající soud táže, zda musí dítě, které má trvalý pobyt ve státě EHP, mít komplexní zdravotní pojištění za účelem zachování práva na pobyt, jak by tomu bylo v případě soběstačné osoby podle čl. 4 odst. 1 nařízení o imigraci z roku 2016.

33. Takto formulovaná otázka mě vede k myšlence, zda je tato otázka přípustná nebo zda má vůbec Soudní dvůr pravomoc ji zodpovědět. Je totiž třeba připomenout, že systém spolupráce zavedený článkem 267 SFEU je založen na jasné dělbě funkcí mezi vnitrostátními soudy a Soudním dvorem. V rámci řízení zahajovaného na základě tohoto článku přísluší výklad vnitrostátních ustanovení soudům členských států, a nikoli Soudnímu dvoru, a Soudnímu dvoru nepřísluší, aby se vyjadřoval ke slučitelnosti norem vnitrostátního práva s ustanoveními práva unijního. Soudní dvůr má naproti tomu pravomoc poskytnout vnitrostátnímu soudu veškeré prvky výkladu unijního práva, které mu umožní posoudit slučitelnost norem vnitrostátního práva s unijní právní úpravou ( 5 ).

34. Z tohoto hlediska Soudnímu dvoru přísluší případně přeformulovat otázky, které jsou mu položeny. Úkolem Soudního dvora je totiž vyložit všechna ustanovení unijního práva, která vnitrostátní soudy potřebují pro rozhodnutí o sporech, které projednávají, i když tato ustanovení nejsou výslovně zmíněna v otázkách položených těmito soudy Soudnímu dvoru ( 6 ). V tomto ohledu přísluší Soudnímu dvoru, aby ze všech poznatků předložených vnitrostátním soudem, zejména pak z odůvodnění předkládacího rozhodnutí, vytěžil ty prvky uvedeného práva, které je s přihlédnutím k předmětu sporu třeba vyložit ( 7 ).

35. Ve světle této judikatury a s ohledem na informace uvedené v žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce se zdá být zjevné, že podstatou první předběžné otázky předkládajícího soudu je, zda článek 16 směrnice 2004/38 požaduje, aby dítě, které je státním příslušníkem státu EHP, mělo komplexní zdravotní pojištění za účelem zachování svého práva trvalého pobytu, jak je požadováno po dobu dočasného pobytu podle čl. 7 odst. 1 písm. b) směrnice 2004/38.

36. V tomto smyslu je třeba na danou otázku odpovědět velmi jasně a záporně. I když je totiž ojedinělé, aby bylo znění právní normy jednoznačné, může k tomu dojít: článek 16 odst. 1 směrnice 2004/38 je příkladem takové situace. Toto ustanovení výslovně stanoví, že „právo trvalého pobytu v hostitelském členském státě mají občané Unie, kteří tam nepřetržitě legálně pobývají po dobu pěti let. Toto právo není vázáno na splnění podmínek stanovených v kapitole III“ ( 8 ).

37. Požadavek komplexního zdravotního pojištění je však uveden v jednom z ustanovení této kapitoly, a sice v čl. 7 odst. 1 písm. b). Uvedená podmínka jako taková už tedy neplatí v případě občana Unie, který na území hostitelského členského státu legálně pobývá po dobu pěti let.

38. Pokud bych měl uvést nějaký odkaz, bylo by možné odkázat rovněž na bod 18 odůvodnění směrnice 2004/38, který jednoznačně potvrzuje záměr unijního normotvůrce osvobodit občany Unie, kteří získali právo trvalého pobytu, od všech podmínek. Podle tohoto bodu odůvodnění totiž platí, že „aby se trvalý pobyt stal opravdovým prostředkem integrace do společnosti hostitelského členského státu, ve kterém občan Unie žije, nemělo by být již jednou nabyté právo trvalého pobytu svázáno s žádnými dalšími podmínkami.“

39. Jinými slovy, jakmile je získáno právo trvalého pobytu, pak již občané Unie nemusí splňovat podmínky stanovené v článku 7 směrnice 2004/38 ( 9 ).

40. Tento výklad čl. 16 odst. 1 směrnice 2004/38 byl ostatně již uplatněn Soudním dvorem za podobných okolností. Z rozsudku ze dne 13. září 2016 ve věci Rendón Marín (C‑165/14, EU:C:2016:675) vyplývá, že pokud dítě státního příslušníka třetí země získalo právo trvalého pobytu v členském státě podle čl. 16 odst. 1 směrnice 2004/38, pak právo pobytu tohoto dítěte nemá být „vázáno na splnění podmínek stanovených v kapitole III této směrnice, mimo jiné podmínek stanovených v jejím čl. 7 odst. 1 písm. b)“ ( 10 ).

41. Konečně dodávám, že čl. 16 odst. 2 směrnice 2004/38 zdůrazňuje, že se toto pravidlo vztahuje rovněž na rodinné příslušníky, kteří nejsou státními příslušníky žádného členského státu a s občanem Unie, na něhož se vztahuje čl. 16 odst. 1 směrnice 2004/38, v hostitelském členském státě nepřetržitě legálně pobývají po dobu pěti let.

42. V důsledku toho je v souladu s výše uvedenými úvahami zřejmé, že je třeba článek 16 směrnice 2004/38 vykládat v tom smyslu, že dítě s pobytem ve státě EHP, které získalo právo trvalého pobytu na základě uvedeného ustanovení, není povinno mít komplexní zdravotní pojištění za účelem zachování svého práva trvalého pobytu.

B. K druhé otázce

43. Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda musí být čl. 7 odst. 1 směrnice 2004/38 vykládán v tom smyslu, že požadavek komplexního zdravotního pojištění je v případě hospodářsky nečinné osoby splněn pouze tehdy, pokud se takové pojištění vztahuje jak na tuto osobu, tak i na všechny její blízké členy rodiny. Předkládající soud ve své otázce odkazuje rovněž na bod 70 rozsudku Soudního dvora ze dne 23. února 2010 ve věci Teixeira (C‑480/08, EU:C:2010:83; dále jen „Teixeira“). Tyto dva aspekty přezkoumám postupně. Na závěr jsem doplnil poznámku k výrazu „komplexní zdravotní pojištění“.

1. K osobám, na které se vztahuje povinnost mít komplexní zdravotní pojištění podle čl. 7 odst. 1 písm. b) směrnice 2004/38

44. Podle čl. 7 odst. 1 písm. b) směrnice 2004/38 mají všichni občané Unie právo pobytu na území jiného členského státu po dobu delší než tři měsíce, „pokud mají pro sebe a své rodinné příslušníky dostatečné prostředky, aby se po dobu svého pobytu nestali zátěží pro systém sociální pomoci hostitelského členského státu, a jsou účastníky zdravotního pojištění, kterým jsou v hostitelském členském státě kryta všechna rizika“.

45. Jestliže mohlo anglické jazykové znění uvedeného ustanovení skutečně vyvolat pochybnosti o rozsahu povinnosti mít komplexním zdravotním pojištěním podle čl. 7 odst. 1 písm. b) směrnice 2004/38, pak je třeba připomenout, že Soudní dvůr v nedávné době toto ustanovení učinil předmětem výkladu a zodpověděl otázku položenou předkládajícím soudem.

46. Soudní dvůr totiž ve svém rozsudku ze dne 15. července 2021 ve věci A (Státem hrazená zdravotní péče) (C‑535/19, EU:C:2021:595) uvedl, že „z čl. 7 odst. 1 písm. b) směrnice 2004/38 vykládaného ve světle bodu 10 jejího odůvodnění plyne, že členské státy mohou požadovat, aby občané Unie, kteří jsou státními příslušníky jiného členského státu a chtějí uplatnit právo pobytu na jejich území po dobu delší než tři měsíce, aniž by vykonávali hospodářskou činnost, měli pro sebe a své rodinné příslušníky dostatečné prostředky a byli účastníky zdravotního pojištění, kterým jsou v hostitelském členském státě kryta všechna rizika, aby se během svého pobytu nestali zátěží pro systém sociální pomoci tohoto státu“ ( 11 ).

47. Jak bylo vysvětleno v uvedeném rozsudku, zdá se, že podle čl. 14 odst. 2 směrnice 2004/38 je právo občanů Unie a jejich rodinných příslušníků pobývat na území hostitelského členského státu na základě článku 7 této směrnice zachováno pouze za předpokladu, že tito občané a jejich rodinní příslušníci splňují podmínky uvedené v posledně uvedeném ustanovení. Z článku 7 odst. 1 písm. b) směrnice 2004/38 ve spojení s jejím čl. 14 odst. 2 tak vyplývá, že po celou dobu pobytu na území hostitelského členského státu přesahujícího tři měsíce a nedosahujícího pěti let hospodářsky nečinný občan Unie mj. musí mít pro sebe a své rodinné příslušníky uzavřeno zdravotní pojištění, kterým jsou kryta všechna rizika, aby se nestali nepřiměřenou zátěží pro veřejné finance tohoto státu ( 12 ).

48. Navzdory potenciální nejednoznačnosti znění čl. 7 odst. 1 písm. b) v jeho anglické jazykové verzi je tento výklad zcela v souladu s ostatními jazykovými zněními tohoto ustanovení ( 13 ). Podle ustálené judikatury Soudního dvora nicméně nemůže formulace použitá v jedné z jazykových verzí ustanovení unijního práva sloužit jako jediný základ pro výklad tohoto ustanovení ani jí nemůže být přiznána přednostní povaha vzhledem k ostatním jazykovým verzím ( 14 ).

49. Kromě toho je výklad čl. 7 odst. 1 písm. b) směrnice 2004/38 provedený Soudním dvorem rovněž v souladu s obecnou systematikou a účelem právní úpravy, jejíž je součástí. V tomto ohledu mohu odkázat na čl. 12 odst. 2 a čl. 14 odst. 2 směrnice 2004/38 a bod 10 odůvodnění této směrnice.

50. Za těchto okolností mohu pouze potvrdit, že čl. 7 odst. 1 písm. b) směrnice 2004/38 musí být vykládán v tom smyslu, že po celou dobu pobytu na území hostitelského členského státu přesahujícího tři měsíce a nedosahujícího pěti let musí mít hospodářsky nečinní občané Unie pro sebe a své rodinné příslušníky uzavřeno zdravotní pojištění, kterým jsou kryta všechna rizika.

2. K dosahu výkladu podaného ve věci Teixeira

51. Soudní dvůr v bodě 70 rozsudku ve věci Teixeira konstatoval, že právo pobytu v hostitelském členském státě, jež svědčí rodiči, který skutečně pečuje o dítě, jež vykonává právo získávat vzdělání v souladu s článkem 12 nařízení Rady (EHS) č. 1612/68 ze dne 15. října 1968 o volném pohybu pracovníků uvnitř Společenství ( 15 ), nepodléhá podmínce, že tento rodič musí mít dostatečné prostředky k tomu, aby se po dobu svého pobytu nestal zátěží pro systém sociální pomoci tohoto členského státu a zdravotní pojištění, kterým jsou v tomto státě kryta všechna rizika.

52. Je třeba připomenout, že i když byl článek 12 nařízení č. 1612/68 zrušen a nahrazen článkem 10 nařízení č. 492/2011, znění těchto dvou ustanovení je totožné a judikatura Soudního dvora týkající se prvně uvedeného ustanovení je tedy i nadále relevantní pro výklad článku 10 nařízení č. 492/2011 ( 16 ).

53. Není tedy žádných pochyb o tom, že děti státního příslušníka členského státu, který pracuje nebo pracoval v hostitelském členském státě, stejně jako rodič, který o ně skutečně pečuje, se mohou v posledně uvedeném státě dovolávat autonomního práva pobytu na pouhém základě článku 10 nařízení č. 492/2011, aniž by museli splňovat podmínky stanovené směrnicí 2004/38, k nimž patří podmínka, že dotyčné osoby mají v tomto státě dostatečné prostředky a komplexní zdravotní pojištění ( 17 ).

54. Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce v tomto ohledu neobsahovala žádné informace. V rámci své odpovědi na otázky k písemnému zodpovězení zaslané Soudnímu dvoru však VI uvedla, že její manžel, který je otcem dítěte, jehož se spor týká, je stejně jako ona pákistánským státním příslušníkem. Ve své replice VI sama uznává, že tedy netvrdí, že situace spadá do působnosti článku 10 nařízení č. 492/2011 ( 18 ).

55. Za těchto podmínek nemůže mít článek 10 nařízení č. 492/2011 žádný vliv na odpověď na druhou předběžnou otázku.

3. Poslední poznámka k výrazu „komplexní zdravotní pojištění“

56. Podle mého názoru nelze přehlížet skutečnost, že další zásadní otázkou, která vyvstala ve sporu mezi účastníky původního řízení, je pravděpodobně otázka, zda právo využívat zdravotní péči poskytovanou veřejným zdravotnickým systémem [konkrétně National Health Service (Národní zdravotní služba), dále jen „NHS“] představuje „komplexní zdravotní pojištění“ ve smyslu čl. 7 odst. 1 písm. b) směrnice 2004/38 ( 19 ). Z žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce kromě toho vyplývá, že potřeba otázky týkající se problematiky komplexního zdravotního pojištění byla výslovně vznesena v rámci diskuze před předkládajícím soudem.

57. Je však třeba připustit, že na jedné straně zástupce odvolatelky jasně odpověděl, že „není […] třeba, aby druhá otázka byla přeformulována nebo rozdělena za účelem vysvětlení pojmu‚komplexní zdravotní pojištění‘ “ ( 20 ), a na druhé straně, že předkládající soud nepovažoval za nutné položit Soudnímu dvoru v této souvislosti žádnou otázku. Druhá předběžná otázka se totiž netýká „povahy“ ani věcného rozsahu povinnosti mít „zdravotní pojištění“.

58. Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce nadto neobsahuje v tomto ohledu žádné další informace, kromě odkazu na rozhodnutí Court of Appeal (England Wales) (Civil Division) (United Kingdom) [Odvolací soud (Anglie a Wales) (občanskoprávní oddělení), Spojené království] ( 21 ) ve znění třetí otázky týkající se vzájemných ujednání mezi Spojeným královstvím a Irskem týkajících se společného prostoru cestování.

59. Konečně, mohu pouze vyjádřit lítost, že Spojené království nepovažovalo za důležité předložit písemné vyjádření nebo požádat o konání jednání za tím účelem, aby vysvětlilo Soudnímu dvoru fungování a oblast působnosti jeho veřejného zdravotnického systému ( 22 ).

60. Za těchto okolností se mi zdá, že by bylo obzvláště nepříhodné zabývat se touto otázkou, a to bez ohledu na skutečnost, že předkládající soud již nebude mít možnost pokládat Soudnímu dvoru žádné otázky týkající se této problematiky vzhledem k tomu, že se Spojené království rozhodlo opustit Evropskou Unii.

61. V důsledku toho lze v tomto ohledu konstatovat pouze to, zaprvé, že unijní normotvůrce věnoval pozornost obavám členských států, že jejich veřejné finance mohou být dotčeny výkonem svobody pohybu ( 23 ), ale zadruhé, že nezašel tak daleko, aby požadoval zajištění povinnosti mít „komplexní zdravotní pojištění“ soukromým hospodářským subjektem, a zatřetí, že upřednostnil výraz „zdravotní pojištění, kterým jsou […] kryta všechna rizika“ [pozn. překladatele – v anglickém znění výraz „comprehensive sickness insurance cover“], zatímco čl. 1 odst. 1 směrnice 90/365 dříve vyžadoval zdravotní pojištění, které je uzavřeno „v hostitelském členském státě […] pro všechna rizika“ ( 24 ) [pozn. překladatele – v anglickém znění výraz „sickness insurance covering all the risks in the host Member state“].

62. Naproti tomu, i když směrnice 2004/38 neposkytuje žádné vodítko ohledně způsobu, jakým má být chápán výraz, že jsou „kryta všechna rizika“, neobsahuje ani žádný odkaz na vnitrostátní právní řády, pokud jde o jeho význam. Z toho vyplývá, že tento výraz je pro účely použití uvedené směrnice třeba chápat jako výraz označující autonomní pojem unijního práva, který musí být na území všech členských států vykládán jednotně ( 25 ). Kromě toho, s ohledem na kontext směrnice 2004/38 a cíle, které sleduje, nelze její ustanovení vykládat restriktivně a každopádně nesmějí být zbavena užitečného účinku ( 26 ). Výše uvedené a contrario znamená, že podmínka, která může narušit volný pohyb – jako je podmínka účasti na zdravotním pojištění, kterým jsou kryta všechna rizika, stanovená v čl. 7 odst. 1 písm. b) směrnice 2004/38 – musí být vykládána restriktivně.

63. Za těchto okolností mám za to, že zdravotní pojištění musí být považováno za pojištění, kterým jsou „kryta všechna rizika“ ve smyslu čl. 7 odst. 1 písm. b) směrnice 2004/38, pokud pojištění využívané občanem EU odpovídá pojištění poskytovanému bezplatně hostitelským členským státem svým vlastním státním příslušníkům – a to tím spíše, že členské státy mohou stanovit, že přístup k jejich systému zdravotního pojištění není bezplatný ( 27 ) – nebo pojištění, ohledně něhož členský stát vyžaduje účast svých vlastních státních příslušníků, zejména, pokud se občané EU přispívají prostřednictvím daní na financování zdravotnického systému stejným způsobem jako státní příslušníci dotčeného členského státu.

64. Tento výklad není takové povahy, aby nadměrně zatěžoval veřejné finance, a v tomto rozsahu je v souladu se základním cílem směrnice 2004/38. Odpovídá navíc mutatis mutandis tomu, co je vyžadováno pro splnění podmínky týkající se dostatečných prostředků, kterou rovněž stanoví čl. 7 odst. 1 písm. b) směrnice 2004/38. Podle čl. 8 odst. 4 směrnice 2004/38 totiž částka, která je považována za „dostatečné prostředky“, nesmí být vyšší než minimum, při jehož nedosažení mají státní příslušníci hostitelského členského státu nárok na sociální pomoc, a není-li toto kritérium stanoveno, nesmí být vyšší než minimální důchod ze sociálního zabezpečení vyplácený hostitelským členským státem. Je tedy logické, že je zdravotní pojištění považováno za pojištění, kterým „jsou kryta všechna rizika“, pokud odpovídá pojištění, které je poskytováno státním příslušníkům hostitelského členského státu nebo je na nich požadováno.

VII. Závěry

65. S ohledem na výše uvedené úvahy tedy navrhuji, aby Soudní dvůr odpověděl na první dvě předběžné otázky položené Social Security Appeal Tribunal (Northern Ireland) (United Kingdom) (Soud pro věci sociálního zabezpečení – Severní Irsko, Spojené království) následovně: „1) Článek 16 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/38/ES ze dne 29. dubna 2004 o právu občanů Unie a jejich rodinných příslušníků svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států, o změně nařízení (EHS) č. 1612/68 a o zrušení směrnic 64/221/EHS, 68/360/EHS, 72/194/EHS, 73/148/EHS, 75/34/EHS, 75/35/EHS, 90/364/EHS, 90/365/EHS a 93/96/EHS musí být vykládán v tom smyslu, že dítě s pobytem ve státě EHP, které získalo právo trvalého pobytu na základě uvedeného ustanovení, není povinno mít komplexní zdravotní pojištění za účelem zachování svého práva trvalého pobytu. 2) Článek 7 odst. 1 písm. b) směrnice 2004/38 musí být vykládán v tom smyslu, že po celou dobu pobytu na území hostitelského členského státu přesahujícího tři měsíce a nedosahujícího pěti let musí mít hospodářsky nečinní občané Unie pro sebe a své rodinné příslušníky uzavřeno zdravotní pojištění, kterým jsou kryta všechna rizika.“

( 1 ) – Původní jazyk: angličtina.

( 2 ) – Úř. věst. 2004, L 158, s. 77; Zvl. vyd. 05/05, s. 46; a oprava v Úř. věst. 2011, L 327, s. 70.

( 3 ) – Úř. věst. 2011, L 141, s. 1.

( 4 ) – Úř. věst. 2020, L 29, s. 7 (dále jen „Dohoda o vystoupení Spojeného království“).

( 5 ) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 18. listopadu 2020, Syndicat CFTC (C‑463/19, EU:C:2020:932, bod 29).

( 6 ) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 13. září 2016, Rendón Marín (C‑165/14, EU:C:2016:675, bod 33).

( 7 ) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 13. září 2016, Rendón Marín (C‑165/14, EU:C:2016:675, bod 34).

( 8 ) – Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.

( 9 ) – Viz Mantu, S. a Minderhoud, P., „Exploring the Links between Residence and Social Rights for Economically Inactive EU Citizens“, European Journal of Migration and Law, 2019 (21), s. 313-337, zejm. s. 327.

( 10 ) – Bod 47.

( 11 ) – Bod 53, kurzivou zvýraznil autor stanoviska.

( 12 ) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 15. července 2021, A (Státem hrazená zdravotní péče) (C‑535/19, EU:C:2021:595, body 54 a 55). Lze poznamenat, že tento výklad již byl obsažen v předchozích rozsudcích týkajících se dřívějšího relevantního ustanovení – a sice čl. 1 odst. 1 směrnice Rady 90/364/EHS ze dne 28. června 1990 o právu pobytu (Úř. věst. 1990, L 180, s. 26; Zvl. vyd. 20/01, s. 3) – nebo ve formulaci, která se v anglickém jazykovém znění může jevit jako nejednoznačná. V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 17. září 2002, Baumbast a R (C‑413/99, EU:C:2002:493, bod 87), a rozsudek ze dne 19. září 2013, Brey (C‑140/12, EU:C:2013:565, bod 47). Ačkoliv tento přehled nemusí být vyčerpávající, relevantní odborná literatura tento výklad sdílí. V tomto smyslu viz zejména Sarolea, S., „De Strasbourg à Luxembourg, quels droits pour les familles migrantes?“, Revue Québecoise de Droit International, 2020, 33 (Zvláštní vydání), s. 439-464, zejm. s. 444; de Mars, S., „Economically inactive EU migrants and the United Kingdom’s National Health Service: unreasonable burdens without real links?“, E. L. Rev., 2014, 39(6), s. 770-789, zejm. s. 772; a Sokol, T., „Comprehensive Sickness Insurance as a Condition for EU Citizens’ Residence in Other Member State: a Need for a Reform?“, European Journal of Social Security, 2016, sv. 18, s. 380-398, zejm. s. 381 a s. 394.

( 13 ) – Srovnej například anglické jazykové znění čl. 7 odst. 1 písm. b) směrnice 2004/38 s německým jazykovým zněním („für sich und seine Familienangehörigen über ausreichende Existenzmittel verfügt […] und er und seine Familienangehörigen über einen umfassenden Krankenversicherungsschutz im Aufnahmemitgliedstaat verfügen“), španělským jazykovým zněním („dispone, para sí y los miembros de su familia, de recursos suficientes […] así como de un seguro de enfermedad que cubra todos los riesgos en el Estado miembro de acogida“), francouzským jazykovým zněním („s’il dispose, pour lui et pour les membres de sa famille, de ressources suffisantes […] et d’une assurance maladie complète dans l’État membre d’accueil“) nebo s italským jazykovým zněním („di disporre, per se stesso e per i propri familiari, di risorse economiche sufficienti […] e di un’assicurazione malattia che copra tutti i rischi nello Stato membro ospitante“).

( 14 ) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 20. prosince 2017, Gusa (C‑442/16, EU:C:2017:1004, bod 34).

( 15 ) – Úř. věst. 1968, L 257, s. 2; Zvl. vyd. 05/01, s. 15, ve znění nařízení Rady (EHS) č. 2434/92 ze dne 27. července 1992 (Úř. věst. 1992, L 245, s. 1; Zvl. vyd. 05/02, s. 69).

( 16 ) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 6. října 2020, Jobcenter Krefeld (C‑181/19, EU:C:2020:794, bod 34).

( 17 ) – V tomto smyslu viz rozsudky ze dne 23. února 2010, Ibrahim a Secretary of State for the Home Department (C‑310/08, EU:C:2010:80, body 50 a 59), a ze dne 6. října 2020, Jobcenter Krefeld (C‑181/19, EU:C:2020:794, bod 39).

( 18 ) – Viz bod 14 odpovědi odvolatelky na otázky k písemnému zodpovězení.

( 19 ) – Tato otázka se tedy liší od otázky, zda je hostitelský členský stát povinen přiznat hospodářsky nečinnému občanu Unie pobývajícímu na jeho území na základě čl. 7 odst. 1 písm. b) směrnice 2004/38 bezplatnou účast ve svém veřejném systému zdravotního pojištění. Jak je známo, Soudní dvůr odpověděl na tuto otázku záporně ve svém rozsudku ze dne 15. července 2021, A (Státem hrazená zdravotní péče) (C‑535/19, EU:C:2021:595, body 56 a 58).

( 20 ) – Záznam jednání Appeal Tribunal (odvolací soud) konaného dne 28. února 2020 ve Spires Centre, Belfast (Spojené království), zaslaný jako žádost o rozhodnutí o předběžné otázce v projednávané věci.

( 21 ) – Ahmad v. Secretary of State for the Home Department [2014] EWCA Civ 988. V této věci Court of Appeal (odvolací soud) uvedl, že péče NHS nepředstavuje komplexní zdravotní pojištění. Podle VI bude tato otázka projednána. V tomto smyslu viz de Mars, S., „Economically inactive EU migrants and the United Kingdom’s National Health Service: unreasonable burdens without real links?“, E. L. Rev., 2014, 39(6), s. 770-789.

( 22 ) – Nemám ani za to, že by bylo možné vyvodit jakýkoliv závěr ze skutečnosti, že Soudní dvůr uvedl v popisu skutkového stavu v rozsudku ze dne 23. února 2010 ve věci Ibrahim a Secretary of State for the Home Department (C‑310/08, EU:C:2010:80, bod 20), že N. H. Ibrahim „[[neměla] komplexní zdravotní pojištění a [využívala] National Health Service (Národní zdravotní služba)]“.

( 23 ) – Viz bod 10 odůvodnění směrnice 2004/38 a v tomto smyslu rozsudek ze dne 15. července 2021, A (Státem hrazená zdravotní péče) (C‑535/19, EU:C:2021:595, body 55 a 62).

( 24 ) – Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.

( 25 ) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 21. prosince 2011, Ziolkowski a Szeja (C‑424/10 a C‑425/10, EU:C:2011:866, bod 33).

( 26 ) – V tomto smyslu, z nedávné doby, viz rozsudek ze dne 11. dubna 2019, Tarola (C‑483/17, EU:C:2019:309, bod 38 a citovaná judikatura).

( 27 ) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 15. července 2021, A (Státem hrazená zdravotní péče) (C‑535/19, EU:C:2021:595, body 58 a 62).