STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

PHILIPPA LÉGERA

přednesené dne 14. července 2005 1( )

Věc C‑215/04

Marius Pedersen A/S

proti

Miljøstyrelsen

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Østre Landsret (Dánsko)]

„Nařízení (EHS) č. 259/93 o přepravě odpadů – Odpady určené k využití – Pojem oznamovatel – Povinnosti oznamovatele – Procesní lhůty“

1. V rámci projednávaného řízení o předběžné otázce požaduje Østre Landsret (Dánsko) na Soudním dvoru, aby podal výklad několika ustanovení nařízení Rady (EHS) č. 259/93 ze dne 1. února 1993 o dozoru nad přepravou odpadů v rámci Evropského společenství, do něj a z něj a o její kontrole( ).

2. Předběžné otázky, položené předkládajícím soudem, vybízejí Soudní dvůr zvláště k tomu, aby upřesnil některé důležité prvky postupu vymezujícího přepravu odpadů určených k využití mezi členskými státy.

I – Právní rámec Společenství

3. Jak Soudní dvůr uvedl( ), cílem nařízení je zavést za účelem zajištění ochrany životního prostředí systém harmonizovaných postupů, jejichž prostřednictvím může být omezen oběh odpadů.

4. Nařízení v hlavě II stanoví postup použitelný na přepravu odpadů mezi členskými státy. Kapitola A hlavy II, obsahující články 3 až 5, zahrnuje odpady určené k odstranění a kapitola B této hlavy, obsahující články 6 až 11, se vztahuje na odpady určené k využití. Pravidla použitelná na přepravu za účelem využití jsou méně omezující než pravidla, která se vztahují na přepravu za účelem odstranění. Tento rozdíl v režimu vyjadřuje vůli zákonodárce Společenství zajistit přednost pro využívání( ). Pojmy „odstraňování“ a „využívání“ odpadů jsou definovány směrnicí Rady 75/442/EHS ze dne 15. července 1975 o odpadech( ), na kterou nařízení výslovně odkazuje( ).

5. Nařízení ukládá povinnost fyzické nebo právnické osobě, zvané oznamovatel, která zamýšlí uskutečnit přepravu odpadů z jednoho členského státu do jiného za účelem jejich odstranění nebo využití, aby oznámila svůj záměr přepravy příslušným orgánům, jakož i osobě, která je příjemcem odpadů.

6. Článek 2 písm. g) nařízení definuje oznamovatele tak, že se:

„g) ,oznamovatelem‘ rozumí jakákoli fyzická osoba nebo společnost, kterým je svěřena oznamovací povinnost, to znamená níže uvedená osoba, která zamýšlí přepravovat odpady nebo přepravu provedla:

i) osoba, která svojí činností produkuje odpady (původní původce odpadu),

nebo

ii) tam, kde to není možné, osoba, která odpad sbírá, oprávněná k tomuto účelu členským státem, nebo registrovaný a oprávněný obchodník nebo zprostředkovatel, který zařizuje odstraňování nebo využívání odpadů,

nebo

iii) pokud tyto osoby nejsou známy nebo nemají oprávnění, osoba, která odpady vlastní nebo nad nimi má právní kontrolu (držitel odpadu),

[…]“

7. Podle devátého bodu odůvodnění nařízení má předběžné oznámení přepravy příslušným orgánům za cíl, aby tyto orgány mohly být „přesně informovány zejména o typu, pohybu a odstraňování nebo využívání odpadu, a mohly tak přijmout všechna nezbytná opatření pro ochranu lidského zdraví a životního prostředí, včetně možnosti vznést odůvodněné námitky vůči přepravě“.

8. Co se týče postupu oznamování odpadů určených k využití, článek 6 nařízení stanoví:

„1. Chce-li oznamovatel zaslat odpad určený k využití […] z jednoho členského státu do jiného členského státu anebo zaslat tento odpad tranzitem přes jeden nebo více členských států, vyrozumí oznámením příslušný orgán pro příjem a kopie tohoto oznámení zašle příslušným orgánům pro odesílání a pro tranzit, jakož i příjemci.

[…]

3. Oznámení je provedeno pomocí nákladního listu, který je vystaven příslušným orgánem pro odesílání.

4. Při oznamování vyplní oznamovatel nákladní list a dodá, bude-li o to příslušným orgánem požádán, doplňující informace a doklady.

5. V nákladním listu oznamovatel předloží informace týkající se zejména:

– původu, složení a množství odpadů určených k využití, včetně totožnosti jejich původce, a v případě odpadů z různých zdrojů i podrobný soupis odpadů a totožnost jejich původců, pokud je známa,

[…]“.

9. Mimoto podle článku 7 nařízení:

„1. Ve lhůtě tří pracovních dnů od obdržení oznámení zašle příslušný orgán pro příjem oznamovateli potvrzení o přijetí oznámení a jeho kopie ostatním dotčeným příslušným orgánům a příjemci.

2. Příslušné orgány pro příjem, odesílání a tranzit mají 30 dnů od odeslání potvrzení na uplatnění námitek proti přepravě. Tyto námitky musí vycházet z odstavce 4. Jakékoli námitky musí být podány písemně oznamovateli a ostatním dotčeným příslušným orgánům ve lhůtě třiceti dnů.

Dotčené příslušné orgány mohou rozhodnout o vydání písemného souhlasu ve lhůtě kratší než 30 dnů.

[…]

4. a) Příslušné orgány pro příjem a odesílání mohou vznést proti plánované přepravě odůvodněné námitky:

– v souladu se směrnicí 75/442/EHS, a zejména článkem 7 uvedené směrnice

nebo

– pokud daná přeprava není v souladu s vnitrostátními právními předpisy na ochranu životního prostředí, veřejného pořádku, veřejné bezpečnosti nebo ochrany zdraví

[…]“.

10. Článek 8 odst. 1 nařízení stanoví:

„1. Přeprava může být zahájena po uplynutí 30 dnů, pokud během tohoto období nebyly podány žádné námitky. Období tichého souhlasu s přepravou však končí uplynutím jednoho roku od uvedeného data.

Pokud se příslušné orgány rozhodnou vydat písemný souhlas, může být přeprava zahájena ihned po obdržení všech nezbytných souhlasných vyjádření.“

11. Článek 10 nařízení navíc obsahuje zvláštní ustanovení, která se vztahují zejména na odpady určené k využití, jež dosud nebyly zařazeny do přílohy II, III nebo IV. Stanoví, že tento odpad podléhá stejným postupům, jako jsou uvedeny v článcích 6 až 8, s výjimkou toho, „že souhlas dotčených příslušných orgánů musí být vydán písemně před zahájením přepravy“. Ze spisu vyplývá, že tento postup je použitelný v rámci přepravy odpadních elektronických zařízení dotčených ve sporu v původním řízení.

12. Konečně podotýkám, že Komise Evropských společenství předložila dne 30. června 2003 návrh nařízení Evropského parlamentu a Rady o přepravě odpadů( ) a dále dne 8. března 2004 pozměněný návrh tohoto textu( ), jenž dodnes těmito dvěma institucemi nebyl přijat. Později připomenu některé navrhované změny ohledně postupu při oznámení odpadů určených k využití.

II – Spor v původním řízení

13. Společnost Marius Pedersen A/S (dále jen „Pedersen“) požádala Miljøstyrelsen, která je v Dánsku národní agenturou pro životní prostředí a příslušným orgánem pro příjem oznámení o dovozu a kopií oznámení o vývozu odpadů( ), o povolení k přepravě 2 000 tun elektronických odpadů za účelem jejich využití svým partnerským podnikem v Německu.

14. Oznámení, stanovené článkem 6 nařízení, obdržely příslušné orgány přijímajícího členského státu dne 25. února 2000. Tyto orgány zaslaly dne 2. března 2000 potvrzení o přijetí jak společnosti Pedersen, tak agentuře Miljøstyrelsen.

15. Agentura Miljøstyrelsen dopisem ze dne 14. března 2000 oznámila společnosti Pedersen, že si přeje dodání podrobnějšího popisu odpadů předtím, než budou vyvezeny. Po tomto požadavku následovala výměna korespondence mezi oběma stranami sporu v původním řízení, schůzka dne 18. října 2000 a následně dva další dopisy od agentury Miljøstyrelsen, a to ze dne 31. října 2000 a ze dne 9. července 2001, v nichž tato agentura pro společnost Pedersen upřesňovala informace nezbytné podle ní k tomu, aby mohla povolení poskytnout.

16. Agentura Miljøstyrelsen odmítla povolit vývoz z důvodu, že jí společnost Pedersen neposkytla zejména následující informace nezbytné pro posouzení žádosti:

– seznam původních původců odpadů, jakož i jimi vydanou plnou moc osvědčující, že je společnost Pedersen zastupuje v rámci vývozu sebraných odpadů. Společnost Pedersen tak nemohla vystupovat jako oznamovatel přepravy;

– důkaz, že německé zařízení zpracovává odpady způsobem, který je z hlediska ochrany životního prostředí stejný jako ten, který je stanoven dánskou právní úpravou;

– dostatečné informace ohledně složení odpadů; ve formuláři ohledně přeshraniční dopravy totiž navrhovatelka v původním řízení uvedla, že se jednalo o přepravu „elektronických odpadů“.

Kromě toho se agentura Miljøstyrelsen vzhledem k údajné neúplnosti oznámení domnívala, že lhůta 30 dnů, stanovená v čl. 7 odst. 2 nařízení k tomu, aby příslušný orgán mohl poskytnout souhlas nebo vznést námitky, nemohla začít plynout.

Společnost Pedersen podala žalobu k Østre Landsret, neboť se domnívala, že poskytla dostatečnou dokumentaci k tomu, aby agentura Miljøstyrelsen mohla vydat požadované povolení, že lhůty pro vznesení námitek uplynuly a že v důsledku toho má právo vývoz uskutečnit.

III – Řízení o předběžné otázce

17. Vzhledem k pochybám o výkladu některých ustanovení nařízení se Østre Landsret rozhodl položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

„1) a) Musí se výraz ‚tam, kde to není možné‘, uvedený v čl. 2 písm. g) bodu ii) nařízení Rady (EHS) č. 259/93 ze dne 1. února 1993 o dozoru nad přepravou odpadů v rámci Evropského společenství, do něj a z něj a o její kontrole, chápat tak, že oprávněná osoba, která odpad sbírá, nemůže být automaticky oznamovatelem vývozu odpadů k jejich využití?

b) V případě kladné odpovědi Soudní dvůr žádá o upřesnění, která kritéria určují, zda oprávněná osoba, která odpad sbírá, může být oznamovatelem vývozu odpadů k jejich využití.

c) Může být kritériem to, že původce odpadů není znám nebo že existuje tolik původců a podíl každého z nich je tak malý, že by bylo nepřiměřené žádat po každém z nich oznámení vývozu odpadů?

2) Poskytuje čl. 7 odst. 2 ve spojení s čl. 7 odst. 4 písm. a) první a druhou odrážkou nařízení (EHS) č. 259/93 […] možnost příslušným orgánům odesílajícího státu vznést námitky proti žádosti o povolení vyvézt odpady k jejich využití, pokud oznamovatel neposkytne informace o tom, že zpracování uvedených odpadů přijímacím státem bude mít z hlediska ochrany životního prostředí stejnou úroveň, jaká je požadována podle vnitrostátní právní úpravy odesílajícího státu?

3) Má být čl. 6 odst. 5 první odrážka nařízení (EHS) č. 259/93 […] vykládán v tom smyslu, že požadavek informovat o složení odpadů je splněn, pokud oznamovatel uvede jednu kategorii odpadu, například ‚elektronické odpady‘?

4) a) Má být čl. 7 odst. 1 a 2 nařízení (EHS) č. 259/93 […] vykládán v tom smyslu, že lhůta uvedená čl. 7 odst. 2 začíná běžet od odeslání potvrzení o přijetí oznámení příslušnými orgány přijímajícího státu, přestože se příslušné orgány odesílajícího státu domnívají, že neobdržely veškeré informace předepsané čl. 6 odst. 5?

b) V případě záporné odpovědi, jaké informace musí být připojeny k oznámení, aby mohla začít běžet lhůta třiceti dnů stanovená čl. 7 odst. 2?

c) Má skutečnost, že byla překročena lhůta třiceti dnů, takové právní účinky, že příslušné orgány nemohou již vznášet námitky či požadovat doplňující informace?“

IV – Rozbor

A – K první otázce

18. Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda výraz „tam, kde to není možné“, uvedený v článku 2 písm. g) bodu ii) nařízení č. 259/93, má být vykládán v tom smyslu, že oprávněná osoba, která odpad sbírá, nemůže být automaticky oznamovatelem vývozu odpadů k jejich využití. Pro případ kladné odpovědi se tento soud dále ptá, podle kterých kritérií by oprávněnou osobu, která odpad sbírá, bylo možné považovat za oznamovatele. Předkládající soud se v tomto ohledu dotazuje na relevantnost dvou kritérií, a to jednak kritéria, podle něhož původce odpadu není znám, a jednak kritéria, podle něhož existuje vysoký počet původců odpadu a podíl každého z nich na produkci odpadů je tak malý, že by bylo nepřiměřené ukládat každému z nich povinnost oznámit přepravu odpadů.

19. Shodně s dánskou, rakouskou a polskou vládou, jakož i Komisí se domnívám, že výraz „tam, kde to není možné“, uvedený v článku 2 písm. g) bodu ii) nařízení, musí být vykládán v tom smyslu, že oprávněná osoba, která odpad sbírá, nemůže být automaticky, tedy ve všech případech, oznamovatelem vývozu odpadů určených k využití.

20. Ze znění článku 2 písm. g) bodů i) a ii) nařízení totiž výslovně vyplývá, že zákonodárce Společenství chtěl zavést zvláštní hierarchické uspořádání osob způsobilých oznámit příslušným orgánům vývoz odpadů. Při výkladu tohoto ustanovení je to předně a na hlavním místě „osoba, která svojí činností produkuje odpady“, tedy původní původce odpadů, kdo má postavení oznamovatele.

21. „[T]am, kde to není možné“ a pouze v takovém případě může osoba, která odpad sbírá, oprávněná členským státem, převzít úlohu oznamovatele, jedná‑li z pozice druhé úrovně uspořádání stanoveného čl. 2 písm. g) body i) a ii) nařízení. Oprávněná osoba, která odpad sbírá, tak může být považována za oznamovatele pouze subsidiárně ve vztahu k původnímu původci odpadů, a nikoli automaticky.

22. Zkoumaná otázka blížeji vybízí Soudní dvůr, aby stanovil, za jaké okolnosti či okolností je nemožné, aby právě původní původce odpadu mohl být považován za jediného oznamovatele přepravy odpadů oprávněného na základě nařízení.

23. Předkládající soud v tomto ohledu nechává na posouzení Soudního dvora dvě kritéria. Prvním je, že původce odpadu není znám, a druhým je, že existuje vysoký počet původců a podíl každého z nich je tak malý, že by bylo nepřiměřené, aby každý z nich oznamoval přepravu odpadů.

24. Mám za to, že k tomu, aby oprávněná osoba, která odpady sbírá, mohla být považována za oznamovatele ve smyslu nařízení, jsou kritéria navržená předkládajícím soudem relevantní.

25. Co se týče prvního kritéria, je totiž podle mého názoru zřejmé, že pokud osoba nezná totožnost původního původce odpadů k přepravě, jak tomu může být u opuštěných odpadů, jejichž označení nevypovídá o tom, kdo je vyprodukoval( ), je v podstatě nemožné přiznat tomuto původci postavení oznamovatele. V takovém případě bude oprávněná osoba, která odpad sbírá, jako osoba uvedená na pozici druhé úrovně seznamu osob, které z hlediska práva mohou naplňovat roli oznamovatele, oprávněna na základě samotného nařízení oznamovat přepravu dotčených odpadů příslušným orgánům( ).

26. Ohledně druhého kritéria, konkrétně vysokého počtu hospodářských subjektů, kde podíl každého z nich na odpadech je malý, se mi jeví obtížným vykládat nařízení tak, že ukládá absolutním způsobem, aby právě tito drobní původci, a jen oni, oznamovali zamýšlené přepravy odpadů. V tomto ohledu se domnívám, že výraz „tam, kde to není možné“ musí být za účelem zajištění účinnosti oznamovacího postupu vykládán extenzivně. Znásobení počtu oznámení pocházejících od původců odpadů, jejichž podíl na odpadech je malý, by totiž podle mého názoru bylo neslučitelné s povinností přezkoumat tato oznámení v poměrně krátkých lhůtách, která je podle nařízení svěřena příslušným orgánům.

27. Odmítnutí přiznat osobě, která odpad sbírá, postavení oznamovatele by za těchto okolností navíc nepřispělo k podpoře odděleného sběru odpadních elektrických a elektronických zařízení. Přestože v rozhodné době z hlediska skutečností původního sporu nebyla směrnice 2002/96 platná, je zajímavé, že mimo jiné zmiňuje cíl směřující k „dosažení vysoké úrovně odděleného sběru“ takových odpadů( ).

28. Tento cíl je odůvodněn tím, že přítomnost nebezpečných složek v elektrických a elektronických zařízeních vyžaduje zvláštní zacházení s odpady, které z nich pocházejí. Oddělený sběr v tomto ohledu představuje předběžnou podmínku pro to, aby se zajistilo uskutečnění tohoto zvláštního zacházení, jakož i recyklace odpadních elektrických a elektronických zařízení za podmínek respektujících životní prostředí( ).

29. Z tohoto hlediska jsem toho názoru, že výklad, podle něhož za přítomnosti vysokého množství hospodářských subjektů, kde podíl každého z nich na odpadech je malý, musí být oprávněná osoba, která odpad sbírá, uznána za oznamovatele ve smyslu čl. 2 písm. g) nařízení, odpovídá cíli ochrany životního prostředí sledovaného tímto nařízením. V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že podle šestého bodu odůvodnění nařízení „je důležité uspořádat dozor nad přepravou odpadů a její kontrolu způsobem, který zohlední nutnost uchovávání, ochrany a zlepšování kvality životního prostředí“.

30. S přihlédnutím k těmto prvkům navrhuji odpovědět předkládajícímu soudu, že výraz „tam, kde to není možné“, uvedený v čl. 2 písm. g) bodu ii) nařízení, musí být vykládán v tom smyslu, že oprávněná osoba, která odpad sbírá, nemůže být automaticky považována za oznamovatele přepravy odpadů určených k využití. Naproti tomu oprávněná osoba, která odpad sbírá, může být na základě zmíněného nařízení za oznamovatele takové přepravy považována zejména tehdy, jestliže buď původce odpadů není znám nebo existuje vysoký počet hospodářských subjektů, kde podíl každého z nich na odpadech je malý.

B – K druhé otázce

31. Touto otázkou se předkládající soud táže, zda čl. 7 odst. 2 a 4 písm. a) první a druhá odrážka nařízení má být vykládán v tom smyslu, že umožňuje příslušnému orgánu pro odesílání vznést námitky vůči přepravě odpadů určených k využití, pokud oznamovatel tomuto orgánu neposkytne informace, které by prokázaly, že zpracování uvedených odpadů přijímacím členským státem bude mít z hlediska ochrany životního prostředí úroveň rovnocennou úrovni požadované vnitrostátní právní úpravou odesílajícího členského státu.

32. Za účelem odpovědi na tuto otázku je třeba zdůraznit nedávný rozsudek ze dne 16. prosince 2004, EU‑Wood‑Trading( ). V této věci Soudní dvůr jednak rozhodl, že čl. 7 odst. 4 písm. a) první odrážka nařízení musí být vykládán tak, že námitky proti přepravě odpadů určených k využití, jež jsou příslušné orgány pro odesílání a pro příjem oprávněny vznést, se mohou zakládat na důvodech souvisejících nejen se samotným přepravováním odpadů po území v pravomoci každého příslušného orgánu, ale rovněž s využitím sledovaným uvedenou přepravou. Jednak rozhodl, že totéž ustanovení nařízení má být vykládáno tak, že příslušný orgán pro odesílání, vznáší‑li námitky proti přepravě odpadů, se může při posuzování dopadů využití, které je plánováno v místě určení, na zdraví a životní prostředí a za dodržování zásady proporcionality, opřít o kritéria, která za účelem zabránění takovýmto dopadům platí pro využívání odpadů v odesílajícím členském státě, třebaže tato kritéria jsou přísnější než ta, která platí v přijímajícím členském státě.

33. Úvahy, které Soudní dvůr dovedly k tomuto závěru, podle mého názoru poskytují odpověď na otázku položenou vnitrostátním soudem.

34. Je totiž třeba poznamenat, že Soudní dvůr k tomu, aby se dosáhlo cílů ochrany zdraví a životního prostředí, jasně zdůraznil nezbytnost pojmout každou přepravu odpadů mezi členskými státy globálně, tedy od výchozího bodu odpadů v odesílajícím členském státě až po ukončení jejich zpracování v přijímajícím členském státě. Přezkum přepravy odpadů v jejím plném rozsahu by tak byl ohrožen v případě, kdyby příslušné orgány nebyly řádně informovány o podrobnostech přepravy. Z tohoto pohledu je přesně cílem čl. 6 odst. 5 nařízení uložit oznamovateli povinnost předložit řadu informací, jako jsou informace o původu, složení a množství odpadů určených k využití nebo o způsobech jejich přepravy.

35. Soudní dvůr vyložil tento článek nařízení tak, že oznamovateli rovněž ukládá povinnost předložit informace o podmínkách, za jakých mají být dotčené odpady využity. V tomto ohledu konstatuje, že vůlí zákonodárce Společenství bylo, „aby všechny příslušné orgány byly informovány o celém procesu zpracování odpadů až do okamžiku, kdy již nebudou představovat nebezpečí pro zdraví a životní prostředí“( ). Tato úplná informovanost příslušných orgánů je nepostradatelným předpokladem k tomu, aby tyto orgány realizovaly nezbytná opatření k ochraně lidského zdraví a životního prostředí, jako je možnost vznášet odůvodněné námitky.

36. Tento přístup tak umožňuje Soudnímu dvoru, aby přiznal příslušnému orgánu pro odesílání právo dohledu na podmínky, za nichž se přikročí k využívání odpadů v přijímajícím členském státě. Toto právo dohledu s sebou na základě čl. 7 odst. 4 písm. a) první odrážka nařízení nese pravomoc tohoto orgánu vyjádřit námitku vůči přepravě, jestliže s ohledem na informace, které musí mít k dispozici, má za to, že plánované využití v místě určení může mít negativní dopady na lidské zdraví a životní prostředí( ). Příslušný orgán pro odesílání může na tomto základě v každém jednotlivém případě a při dodržování zásady proporcionality rovněž posoudit, zda využití plánované v přijímajícím státě, přestože je upraveno méně přísnými normami, může zajistit ochranu srovnatelnou s ochranou, kterou sleduje svými vnitrostátními normami.

37. Toto konkrétní posouzení nebezpečí příslušným orgánem pro odesílání, které podle Soudního dvora musí být uskutečněno nikoli podle obecných hledisek, nýbrž na základě relevantních vědeckých výzkumů, je nemožné v případě, že oznamovatel neposkytne informace o podmínkách, za kterých se využití uskuteční v přijímajícím členském státě( ).

38. Přitom jak jsem ukázal, tato povinnost informovat je oznamovateli přímo uložena čl. 6 odst. 5 nařízení, tak jak byl vyložen Soudním dvorem.

39. Z toho podle mého názoru vyplývá, že čl. 7 odst. 4 písm. a) první odrážka nařízení ve spojení s čl. 6 odst. 5 téhož nařízení musí být vykládán tak, že umožňuje příslušnému orgánu pro odesílání vznést námitky vůči přepravě odpadů určených k využití, pokud oznamovatel tomuto orgánu neposkytne informace svědčící o tom, že se zpracování uvedených odpadů přijímacím členským státem uskuteční z hlediska ochrany životního prostředí na úrovni rovnocenné s úrovní požadovanou podle vnitrostátní právní úpravy odesílajícího členského státu.

C – Ke třetí otázce

40. Touto otázkou si vnitrostátní soud přeje zjistit, zda čl. 6 odst. 5 první odrážka nařízení má být vykládán tak, že povinnost informovat o složení odpadů je splněna, když oznamovatel v rámci oznámení uvede pouze jednu kategorii odpadů, v projednávaném případě kategorii „elektronický odpad“.

41. Shodně s dánskou, belgickou, rakouskou a polskou vládou, jakož i s Komisí se domnívám, že toto ustanovení nařízení ukládá oznamovateli povinnost předložit detailní a úplné informace o složení odpadů určených k využití, a to proto, aby příslušné orgány mohly kontrolovat, které odpady jsou přepravovány, a posuzovat jejich nebezpečnost pro životní prostředí.

42. Podle mého názoru z toho vyplývá, že pouhé uvedení kategorie, do níž dotyčné odpady náleží, nemůže stačit ke splnění této informační povinnosti. Co se týče druhu odpadů dotčených ve sporu v původním řízení, s ohledem na velkou rozmanitost elektronických odpadů jak z hlediska jejich velikosti, tak z hlediska jejich obsahu zvláštních látek, je pouhé uvedení kategorie odpadů příliš obecné a neurčité. Takový prostý údaj totiž nepodává příslušnému orgánu informace ani o chemickém složení ani o fyzikálních vlastnostech odpadů, takže tyto orgány nemohou posoudit, zda plánované využití je přiměřené.

43. Ze znění čl. 6 odst. 5 první odrážky nařízení přitom vyplývá, že oznamovatel má povinnost podat podrobné informace, která vyžaduje více než pouhé uvedení druhu odpadů. Připomínám tak, že podle zmíněného ustanovení musí oznamovatel v nákladním listu, který zakládá formalitu oznámení, poskytnout informace, které se týkají především „původu, složení a množství odpadů určených k využití“( ). Navíc v případě odpadů z různých zdrojů totéž ustanovení oznamovateli ukládá, aby vyhotovil „podrobný soupis odpadů“.

44. V takovém případě, jako je případ ve sporu v původním řízení, tedy u sběru elektronických odpadů, ať pocházejí z různých zdrojů či nikoli, podle mě čl. 6 odst. 5 první odrážka nařízení ukládá oznamovateli vždy povinnost, aby předložil příslušným orgánům informace o složkách, materiálech a látkách obsažených v uvedených odpadech.

45. Nezbytnost takových podrobných informací se mimo jiné zvyšuje, jestliže se týkají odpadních elektrických a elektronických zařízení (OEEZ). V tomto ohledu se spokojím s odkazem na směrnici 2002/96, jen pro ilustraci, jelikož v době rozhodné z hlediska skutečností sporu v původním řízení ještě neplatila, která s ohledem na zvláštní zacházení, jež tento druh odpadů vyžaduje, a na nezbytnost podporovat oddělený sběr uvádí, že „[j]e důležité, aby výrobci poskytovali informace o identifikaci konstrukčních částí a materiálů pro usnadnění nakládání s OEEZ a zejména pro jejich zpracování a využití/recyklaci“( ). Je rovněž důležité trvat na informaci o přítomnosti nebezpečných složek v elektrických a elektronických zařízeních, která představuje „závažný problém při nakládání s odpady“( ).

46. S ohledem na tyto důvody se domnívám, že je třeba předkládajícímu soudu odpovědět, že čl. 6 odst. 5 první odrážka nařízení musí být vykládán tak, že povinnost oznamovatele informovat o přepravě odpadů určených k využití není dodržena, jestliže je v oznámení uvedena pouze kategorie, do níž dotyčné odpady náleží.

D – Ke čtvrté otázce

47. Touto poslední otázkou se předkládající soud táže, zda má být čl. 7 odst. 1 a 2 nařízení vykládán tak, že lhůta 30 dnů, kterou mají příslušné orgány na uplatnění námitek proti přepravě, začíná plynout od odeslání potvrzení o přijetí oznámení příslušným orgánem pro příjem, a to i v případě, kdy se příslušný orgán pro odesílání domnívá, že neobdržel všechny nezbytné informace stanovené čl. 6 odst. 5 nařízení. Předkládající soud se rovněž dotazuje, zda účinkem překročení lhůty 30 dnů je, že příslušné orgány již nemohou vznášet námitky vůči přepravě ani požádat oznamovatele o doplňující informace.

48. K první části předběžné otázky vyjádřily společnost Pedersen, belgická vláda a Komise názor, podle něhož lhůta 30 dnů začíná plynout odesláním potvrzení o přijetí oznámení příslušným orgánem pro příjem, a to nezávisle na skutečnosti, že informace poskytnuté oznamovatelem jsou nedostatečné. Podle Komise může příslušný orgán pro odesílání, jestliže se domnívá, že oznámení je neúplné, vznést námitky vůči přepravě před uplynutím lhůty 30 dnů. Společnost Pedersen má mimo jiné za to, že tato lhůta je zárukou proti svévolnému zacházení s oznámeními a že jak z důvodu práva na obhajobu, tak z důvodu právní jistoty oznamovatele je třeba zmíněnou lhůtu vykládat restriktivně.

49. Dánská, rakouská a polská vláda s tímto rozborem nesouhlasí a mají za to, že lhůta 30 dnů začíná běžet až v okamžiku, kdy je oznámení úplné. Připuštění opaku by podle nich vedlo k tomu, že během této lhůty by příslušné orgány nemohly vznést námitky vůči přepravě.

50. Rakouská vláda mimo jiné tvrdí, že nařízení výslovně neřeší situaci, kdy příslušný orgán pro odesílání v souladu s jeho čl. 6 odst. 4 požádá o informace či dokumenty k doplnění oznámení, zatímco příslušný orgán pro příjem již odeslal potvrzení o přijetí zmíněného oznámení. Tato vláda se domnívá, že v takovém případě by s ohledem na strukturu nařízení bylo třeba, aby se lhůta 30 dnů pozastavila do doby, než všechny požadované dokumenty budou oznamovatelem předloženy.

51. Shodně jako rakouská vláda konstatuji, že nařízení nestanoví důsledky žádosti o doplňující informace a dokumenty, vznesené příslušným orgánem na základě čl. 6 odst. 4 nařízení, na běh lhůty 30 dnů, uvedené v jeho čl. 7 odst. 2. Navíc je třeba poznamenat, že znění čl. 7 odst. 1 nařízení, jež stanoví, že příslušný orgán pro příjem zašle potvrzení o přijetí oznámení po obdržení oznámení, výslovně neuvádí požadavek na úplnost zmíněného oznámení.

52. Je důležité upřesnit, že případ projednávaný předkládajícím soudem, na jehož základě je dotazován Soudní dvůr, neodpovídá případu, kdy se příslušný orgán pro příjem domnívá, že není povinen posílat potvrzení o přijetí oznámení, jestliže je oznámení neúplné( ).

53. Rovněž je třeba přesně vymezit případ, v jehož rámci se předkládající soud dotazuje Soudního dvora: jde o případ, kdy potvrzení o přijetí již bylo příslušným orgánem pro příjem odesláno a zároveň se příslušný orgán pro odesílání domnívá, že nemá dostatek nezbytných informací k tomu, aby rozhodl. Je přesto nutné mít v tomto případě za to, že lhůta 30 dnů nezačala plynout? Domnívám se, že na tuto otázku je třeba odpovědět kladně.

54. Problematika vznesená předkládajícím soudem tak v tomto ohledu vyžaduje dosažení souladu dvou požadavků: jednak záruky pro oznamovatele, že v rámci postupu definovaného nařízením bude jeho záměr přepravy přezkoumán ve lhůtách stanovených tímto nařízením, a jednak pravomoci příslušných orgánů vznést námitky proti přepravě odpadů určených k využití.

55. Nejprve, ohledně záruky pro oznamovatele, že jeho záměr přepravy bude přezkoumán ve lhůtách stanovených nařízením, je třeba připomenout průběh postupu přezkumu oznámení příslušnými orgány.

56. Článek 7 odst. 1 nařízení stanoví, že ve lhůtě tří pracovních dnů od obdržení oznámení zašle příslušný orgán pro příjem oznamovateli potvrzení o přijetí oznámení a jeho kopii ostatním dotčeným příslušným orgánům a příjemci. Odeslání potvrzení o přijetí představuje podle odstavce 2 tohoto článku počátek lhůty 30 dnů, kterou mají příslušné orgány pro příjem, odesílání a tranzit k uplatnění námitek proti přepravě( ).

57. Znění čl. 7 odst. 1 a 2 nařízení nijak nenasvědčuje tomu, že by v případě neúplného oznámení lhůta 30 dnů výjimečně nezačala plynout. Z textu těchto ustanovení se naopak pro stanovení počátku zmíněné lhůty jeví jako rozhodující uskutečnění pouhé formality odeslání potvrzení o přijetí příslušným orgánem pro příjem.

58. Z judikatury Soudního dvora mimo jiné vyplývá, že „[p]ostup definovaný nařízením zaručuje oznamovateli, že jeho záměr přepravy bude přezkoumán ve lhůtách stanovených nařízením, a že bude informován nejpozději k okamžiku uplynutí této lhůty o tom, zda a případně za jakých podmínek bude moci být přeprava provedena“( ). Tento výklad vede k zakotvení důležité procesní záruky zajišťující oznamovateli, že jeho žádost bude přezkoumána v krátkých lhůtách a že o výsledku bude informován před uplynutím lhůty 30 dnů. Podle mě tento výklad brání analýze, podle které by příslušný orgán pro odesílání mohl mít na základě nařízení za to, že lhůta 30 dnů nezačala plynout, neboť oznámení považuje za neúplné.

59. Zadruhé, ohledně pravomoci příslušných orgánů pro odesílání a pro příjem vznést námitky, jak je stanoveno čl. 7 odst. 4 písm. a) nařízení, je zřejmé, že účinné uplatňování ustanovení zmíněného článku, která definují případy, kdy tyto orgány mohou bránit přepravě odpadů určených k využití, předpokládá, že tyto orgány mají předem k dispozici informace nezbytné k důkladnému přezkumu podmínek plánované přepravy.

60. V tomto ohledu připomínáme, že příkladmý výčet informací, které musí být poskytnuty oznamovatelem, je uveden v čl. 6 odst. 5 nařízení. Ze systému zavedeného nařízením navíc vyplývá, že příslušné orgány‑příjemci oznámení musí ověřit, zda oznámení obsahuje informace nezbytné k posouzení souladu plánované přepravy s nařízením. Přitom se tyto příslušné orgány totiž ujistí, že disponují prostředky, které jim umožňují vykonávat kontrolu nad podmínkami plánované přepravy. Podle mě z toho vyplývá, že každý z těchto příslušných orgánů může bránit přepravě odpadů určených k využití tím, že vznese námitku, jestliže nemá k dispozici informace nezbytné k podrobnému přezkumu navrhované přepravy.

61. Za takového předpokladu, v souvislosti s rozhodnutím Soudního dvora ve výše uvedeném rozsudku ASA ohledně chyby oznamovatele v kvalifikaci přepravy (odstraňování nebo využívání)( ) se domnívám, že příslušný orgán musí být oprávněn zdůvodnit svou námitku vůči přepravě neúplností informací obsažených v oznámení, aniž by byl nezbytný odkaz na jedno z konkrétních ustanovení nařízení, jež definují námitky, kterými členské státy mohou bránit přepravě odpadů. Upřesňuji, mimo jiné, že taková námitka, týkající se neúplnosti oznámení, musí být vznesena ve lhůtě 30 dnů, stanovené čl. 7 odst. 2 nařízení. Opačné řešení by totiž popřelo procesní záruku, která přísluší oznamovateli, že jeho věc bude přezkoumána ve lhůtě 30 dnů.

62. Z těchto úvah tak podle mě vyplývá, že při neúplném oznámení, tedy takovém, které neobsahuje všechny nezbytné informace pro kontrolu souladu plánované přepravy s nařízením, je příslušný orgán pro odesílání oprávněn vznést námitku vůči uvedené přepravě, a to během lhůty 30 dnů, jejíž počátek i v tomto případě odpovídá odeslání potvrzení o přijetí příslušným orgánem pro příjem.

63. Po tomto upřesnění bych ovšem rád uvedl, že by podle mě bylo v souladu s požadavkem řádné správy, aby předtím, než příslušný orgán pro odesílání vznese takovou námitku proti přepravě, požádal oznamovatele o doplnění oznámení.

64. V tomto ohledu je třeba připomenout, že čl. 6 odst. 4 nařízení stanoví, že „[p]ři oznamování vyplní oznamovatel nákladní list a dodá, bude‑li o to příslušným orgánem požádán, doplňující informace a doklady“.

65. Toto ustanovení nařízení je určeno zejména k tomu, aby upravovalo situaci, kdy je příslušnému orgánu pro odesílání podáno neúplné oznámení. Tento orgán by podle mě měl využít možnost stanovenou v tomto článku tím, že zašle oznamovateli žádost o doplňující informace a doklady.

66. Jak jsem již uvedl, nařízení nicméně nestanoví důsledky takové žádosti pro plynutí procesních lhůt. Nepochybně je možné se domnívat, že oznamovatel by měl na tuto žádost odpovědět během lhůty 30 dnů bez dalšího. Takové řešení se mi nicméně jeví v praxi jako málo realistické, neboť s ohledem na lhůtu, i když krátkou, která je pro oznamovatele nezbytná k tomu, aby shromáždil a podal příslušnému orgánu pro odesílání požadované informace a dokumenty, bude mít uvedený orgán nejspíše pouze několik dnů k podrobnému přezkumu podmínek navrhované přepravy předtím, než uplyne lhůta 30 dnů.

67. Právě proto se domnívám, že ochrana užitečného účinku čl. 6 odst. 4 nařízení, jakož i nezbytnost zahrnout obsah tohoto článku do procesního rámce vymezeného zákonodárcem Společenství opravňují k jinému výkladu, a sice takovému, podle něhož účinkem odeslání žádosti o doplňující informace a dokumenty příslušným orgánem pro odesílání oznamovateli je pozastavení lhůty 30 dnů do té doby, než uvedený orgán obdrží požadované informace a dokumenty.

68. Pod „pozastavením lhůty“ rozumíme situaci, při níž se aktem, jako je žádost o informace, „zastaví běh lhůty, aniž by došlo k retroaktivnímu zmaření doby, která již uplynula“, takže doba, která již uplynula, se zohlední, když tato lhůta začne znova běžet( ).

69. Kromě toho by za účelem zajištění účinnosti postupu oznamování při respektování procesních záruk oznamovatele měla být podle mě příslušným orgánem pro odesílání uskutečněna pouze jedna žádost o doplňující informace a dokumenty a měla by být urychleně zaslána oznamovateli po zahájení lhůty 30 dnů. Tato žádost by rovněž měla uložit oznamovateli povinnost dodržet lhůtu pro poskytnutí požadovaných doplňujících informací a dokumentů – lhůtu, jejíž stanovení přísluší členským státům s ohledem na cíl rychlosti, sledovaný zákonodárcem Společenství. Běh lhůty 30 dnů se tak obnoví buď okamžikem, kdy příslušný orgán pro odeslání obdrží požadované doplňující informace a dokumenty, nebo nejpozději okamžikem uplynutí krátké lhůty, během níž měl oznamovatel poskytnout tyto doplňující informace a dokumenty. Z těchto upřesnění vyplývá, že pozastavení lhůty 30 dnů nemůže v žádném případě přesáhnout dobu odpovídající krátké lhůtě, uložené uvedeným orgánem oznamovateli k poskytnutí doplňujících informací a dokumentů.

70. Toto řešení by podle mého názoru bylo výhodné k tomu, aby byl dosažen soulad záruky, která přísluší oznamovateli, že jeho oznámení bude přezkoumáno v krátkých lhůtách, a pravomoci příslušných orgánů vznést během podrobného přezkumu oznámení námitky týkající se podmínek přepravy odpadů.

71. Domnívám se, že na poslední část předběžné otázky předkládajícího soudu, kterou se, jak připomínám, ptá, zda účinkem překročení lhůty 30 dnů je ukončení možnosti příslušných orgánů dále vznášet námitky proti přepravě nebo požádat oznamovatele o doplňující informace, je třeba odpovědět kladně.

72. Jednak procesní záruka, zakotvená Soudním dvorem, podle níž je oznamovateli zabezpečeno, že jeho záměr přepravy bude přezkoumán ve lhůtách stanovených nařízením a že o výsledku bude informován nejpozději k okamžiku uplynutí těchto lhůt, by totiž zanikla, pokud by se mělo za to, že příslušné orgány mohou vznášet námitky i po uplynutí lhůty 30 dnů. Takový výklad by navíc byl přímo v rozporu se zněním čl. 7 odst. 2 nařízení, podle něhož „[p]říslušné orgány pro příjem, odesílání a tranzit mají 30 dnů od odeslání potvrzení na uplatnění námitek proti přepravě […]“.

73. Kromě toho na otázku, zda příslušné orgány mohou požadovat na oznamovateli doplňující informace a dokumenty po uplynutí lhůty 30 dnů, neposkytuje znění čl. 6 odst. 4 a čl. 7 odst. 2 nařízení výslovnou odpověď. Struktura těchto dvou ustanovení mě nicméně dovádí k úvaze, že žádost příslušného orgánu o doplňující informace a dokumenty se musí uskutečnit během této lhůty, která, jak již bylo ukázáno, představuje zásadní lhůtu vymezující dobu, kterou tyto orgány mohou věnovat přezkumu každého oznámení.

74. Pro poskytnutí úplné odpovědi předkládajícímu soudu, v rozsahu, v němž ze spisu vyplývá, že zvláštní postup stanovený v článku 10 nařízení je použitelný v rámci přepravy odpadních elektronických zařízení dotčených ve sporu v hlavním řízení, je třeba nakonec ověřit, zda se navrhovaný výklad vztahuje rovněž na přepravu odpadů upravenou uvedeným článkem.

75. V tomto ohledu připomínám, že článek 10 nařízení obsahuje zvláštní ustanovení použitelná zejména na odpady určené k využití, které ještě nebyly zařazeny do přílohy II, III nebo IV. Stanoví tak, že tyto odpady podléhají stejným postupům jako odpady upravené články 6 až 8 nařízení, s výjimkou „že souhlas dotčených příslušných orgánů musí být vydán písemně před zahájením přepravy“.

76. Ze znění článku 10 nařízení výslovně vyplývá, že postupy upravené v článcích 6 až 8 jsou použitelné na tyto zvláštní kategorie odpadů, tedy včetně lhůt, které jsou v těchto článcích uvedeny. Jediná zvláštnost spočívá v požadavku písemného souhlasu příslušných orgánů před zahájením přepravy. Přeprava odpadů spadajících pod článek 10 nařízení tak nemůže být považována za povolenou, a nemůže tedy být uskutečněna na základě případného konkludentního souhlasu těchto orgánů do konce lhůty 30 dnů.

77. Vzhledem k tomu, že zvláštnost postupu použitelného na odpady uvedené v článku 10 nařízení je takto jasně definována, nic nebrání tomu, aby se mnou navrhovaná odpověď předkládajícímu soudu vztahovala na případy spadající pod zmíněný článek.

78. Jinak řečeno, i za předpokladu, kdy nařízení vyžaduje písemný souhlas příslušných orgánů před zahájením přepravy, jsou tyto orgány povinny dodržet lhůtu 30 dnů, stanovenou čl. 7 odst. 2 nařízení, pro vznesení jejich námitek nebo požádání o doplňující informace a dokumenty.

79. Na závěr tohoto rozboru tedy navrhuji odpovědět předkládajícímu soudu, že čl. 7 odstavce 1 a 2 nařízení musí být vykládán tak, že lhůta 30 dnů, kterou mají příslušné orgány pro vznesení námitek proti přepravě, začíná běžet od odeslání potvrzení o přijetí oznámení příslušným orgánem pro příjem, a to i v případě, kdy se příslušný orgán pro odesílání domnívá, že neobdržel všechny informace stanovené v čl. 6 odst. 5 tohoto nařízení. Nicméně v takovém případě je v souladu s čl. 6 odst. 4 zmíněného nařízení účinkem odeslání žádosti o doplňující informace a dokumenty, kterou příslušný orgán pro odesílání zasílá oznamovateli, pozastavení lhůty 30 dnů na dobu, která v žádném případě nemůže přesáhnout krátkou lhůtu uloženou tímto orgánem k poskytnutí těchto doplňujících informací a dokumentů. Konečně překročení lhůty 30 dnů má za účinek, že příslušné orgány již nemohou vznést námitky proti přepravě nebo požádat oznamovatele o doplňující informace a dokumenty.

V – Závěry

80. Vzhledem ke všem těmto úvahám navrhuji Soudnímu dvoru, aby odpověděl na předběžné otázky, položené Østre Landsret, následujícím způsobem:

„1) Výraz ‚tam, kde to není možné‘, uvedený v čl. 2 písm. g) bodě ii) nařízení Rady (EHS) č. 259/93 ze dne 1. února 1993 o dozoru nad přepravou odpadů v rámci Evropského společenství, do něj a z něj a o její kontrole, ve znění rozhodnutí Komise 1999/816/ES ze dne 24. listopadu 1999, musí být vykládán tak, že oprávněná osoba, která odpad sbírá, nemůže být automaticky považována za oznamovatele přepravy odpadů určených k využití. Naproti tomu oprávněná osoba, která odpad sbírá, může být na základě uvedeného nařízení za oznamovatele takové přepravy považována, jestliže buď původce odpadů není znám, nebo existuje vysoký počet hospodářských subjektů, kde podíl každého z nich na odpadech je malý.

2) Článek 7 odst. 4 písm. a) první odrážka nařízení č. 259/93, ve znění rozhodnutí 1999/816, ve spojení s čl. 6 odst. 5 téhož nařízení, musí být vykládán tak, že umožňuje příslušnému orgánu pro odesílání vznést námitky vůči přepravě odpadů určených k využití, pokud oznamovatel tomuto orgánu neposkytne informace svědčící o tom, že se zpracování uvedených odpadů přijímacím členským státem uskuteční z hlediska ochrany životního prostředí na úrovni rovnocenné s úrovní požadovanou podle vnitrostátní právní úpravy odesílajícího členského státu.

3) Článek 6 odst. 5 první odrážka nařízení č. 259/93, ve znění rozhodnutí 1999/816, musí být vykládán tak, že povinnost informovat, která přísluší oznamovateli přepravy odpadů určených k využití, není dodržena, jestliže je v oznámení uvedena pouze kategorie, do níž dotyčné odpady náleží.

4) Článek 7 odstavce 1 a 2 nařízení č. 259/93, ve znění rozhodnutí 1999/816, musí být vykládán tak, že lhůta 30 dnů, kterou mají příslušné orgány pro vznesení námitek proti přepravě, začíná běžet okamžikem odeslání potvrzení o přijetí oznámení příslušným orgánem pro příjem, a to i v případě, kdy se příslušný orgán pro odesílání domnívá, že neobdržel všechny informace stanovené čl. 6 odst. 5 tohoto nařízení. Nicméně v takovém případě je v souladu s čl. 6 odst. 4 uvedeného nařízení účinkem odeslání žádosti o doplňující informace a dokumenty, kterou příslušný orgán pro odesílání zasílá oznamovateli, pozastavení lhůty 30 dnů na dobu, která v žádném případě nemůže přesáhnout krátkou lhůtu uloženou tímto orgánem k poskytnutí těchto doplňujících informací a dokumentů. Konečně překročení lhůty 30 dnů má za účinek, že příslušné orgány již nemohou vznést námitky proti přepravě ani požádat oznamovatele o doplňující informace a dokumenty.“