Věc T-217/06

Arkema France a další

v.

Evropská komise

„Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Trh s metakryláty – Rozhodnutí, jímž se konstatuje porušení článku 81 ES a článku 53 Dohody o EHP – Přičitatelnost protiprávního jednání – Povinnost uvést odůvodnění – Zásada rovného zacházení – Zásada řádné správy – Pokuty – Závažnost protiprávního jednání – Konkrétní dopad na trh – Odrazující účinek pokuty – Opakování protiprávního jednání – Zásada non bis in idem – Zásada proporcionality – Polehčující okolnosti – Faktické neprovádění dohod – Určení odpovědnosti k zaplacení v rámci skupiny společností – Pravomoc soudního přezkumu v plné jurisdikci“

Shrnutí rozsudku

1. Hospodářská soutěž – Pravidla Unie – Porušení – Přičtení odpovědnosti – Mateřská společnost a dceřiné společnosti – Hospodářská jednotka – Kritéria pro posouzení

(Články 81 ES a 82 ES; nařízení Rady č. 1/2003, čl. 23 odst. 2)

2. Hospodářská soutěž – Pravidla Unie – Porušení – Přičtení odpovědnosti – Mateřská společnost a dceřiné společnosti – Hospodářská jednotka – Kritéria pro posouzení

(Články 81 ES a 82 ES; nařízení Rady č. 1/2003, čl. 23 odst. 2)

3. Hospodářská soutěž – Pravidla Unie – Porušení – Přičtení odpovědnosti – Mateřská společnost a dceřiné společnosti – Hospodářská jednotka – Kritéria pro posouzení

(Články 81 ES a 82 ES; nařízení Rady č. 1/2003, čl. 23 odst. 2)

4. Akty orgánů – Odůvodnění – Povinnost – Rozsah – Rozhodnutí vydané podle pravidel hospodářské soutěže – Rozhodnutí určené více osobám

(Články 81 ES, 82 ES a 253 ES)

5. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Stanovení – Kritéria – Závažnost protiprávního jednání – Zohlednění skutečného dopadu na trh – Dosah

(Článek 81 ES; nařízení Rady č. 1/2003, čl. 23 odst. 2; sdělení Komise 98/C 9/03, bod 1 A)

6. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Určení – Odrazující povaha

(Článek 81 ES; nařízení Rady č. 1/2003, článek 23; sdělení Komise 98/C 9/03, bod 1 A)

7. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Určení – Odrazující povaha

(Články 81 ES a 82 ES; nařízení Rady č. 1/2003, článek 23; sdělení Komise 98/C 9/03, bod 1 A)

8. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Určení – Posuzovací pravomoc Komise – Soudní přezkum – Pravomoc unijního soudu přezkoumat věc v plné jurisdikci

(Článek 81 odst. 1 ES a článek 229 ES; jednací řád Tribunálu, článek 48; nařízení Rady č. 1/2003, článek 31)

9. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Určení – Odrazující povaha

(Článek 81 ES; nařízení Rady č. 1/2003, článek 23; sdělení Komise 98/C 9/03, bod 1 A)

10. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Určení – Kritéria – Obrat podniku jednajícího protiprávně

(Nařízení Rady č. 1/2003)

11. Hospodářská soutěž – Správní řízení – Rozhodnutí Komise o porušení, které bylo vydáno po jiných odsuzujících rozhodnutích zohledňujících opakování protiprávního jednání – Porušení zásady ne bis in idem – Neexistence

(Listina základních práv Evropské unie, článek 50; článek 81 ES; nařízení Rady č. 1/2003)

12. Hospodářská soutěž Pokuty – Výše – Určení – Kritéria – Polehčující okolnosti – Jednání odchylující se od dohodnutého jednání v rámci kartelové dohody

(Článek 81 ES; nařízení Rady č. 1/2003, čl. 23 odst. 2; sdělení Komise 98/C 9/03, bod 3 druhá odrážka)

13. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Určení – Zohledněný obrat – Hranice stanovená článkem 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 – Prováděcí pravidla

(Nařízení Rady č. 1/2003, čl. 23 odst. 2)

1. Jednání dceřiné společnosti může být přičteno mateřské společnosti, zejména pokud tato dceřiná společnost, byť má vlastní právní subjektivitu, neurčuje své jednání na trhu samostatně, ale v zásadě uplatňuje pokyny, které jsou jí uděleny mateřskou společností, především s ohledem na hospodářské, organizační a právní vazby, které tyto dva právní subjekty spojují. Je tomu tak proto, že v takové situaci jsou totiž mateřská společnost a její dceřiná společnost součástí téže hospodářské jednotky, a tudíž vytvářejí jediný podnik, což Komisi umožňuje určit rozhodnutí ukládající pokuty mateřské společnosti, aniž je vyžadováno prokázání osobního zapojení této společnosti do protiprávního jednání.

V konkrétním případě, kdy mateřská společnost vlastní 100 % kapitálu své dceřiné společnosti, která porušila unijní pravidla hospodářské soutěže, může jednak tato mateřská společnost mít rozhodující vliv na chování této dceřiné společnosti, a jednak existuje vyvratitelná domněnka, podle níž má uvedená mateřská společnost skutečně rozhodující vliv na chování své dceřiné společnosti. Za těchto podmínek k tomu, aby se dalo předpokládat, že mateřská společnost má rozhodující vliv na obchodní politiku dceřiné společnosti, postačí, aby Komise prokázala, že veškerý obchodní kapitál této dceřiné společnosti je vlastněn její mateřskou společností. Komise následně může činit mateřskou společnost společně a nerozdílně odpovědnou za zaplacení pokuty uložené její dceřiné společnosti, ledaže tato mateřská společnost, které přísluší tuto domněnku vyvrátit, předloží dostatečné důkazy, které by mohly prokázat, že se její dceřiná společnost chová na trhu samostatně.

Další nepřímé důkazy nejsou podmínkou pro založení této domněnky.

V otázce rozhodujícího vlivu na jednání dceřiné společnosti se mateřská společnost, která vlastní téměř veškerý kapitál své dceřiné společnosti, z hlediska hospodářských, organizačních a právních vazeb, které ji s uvedenou dceřinou společností pojí, nachází v zásadě v obdobné pozici jako 100% vlastník. Komise tudíž v této situaci může oprávněně uplatnit tentýž důkazní režim, tj. domněnku, že uvedená mateřská společnost ve skutečnosti rozhodujícím způsobem ovlivňuje jednání své dceřiné společnosti.

(viz body 43–46, 50, 53)

2. Uplatní-li Komise domněnku o rozhodujícím vlivu, aby mateřské společnosti přičetla odpovědnost za jednání její dceřiné společnosti porušující právo hospodářské soutěže, může ji činit společně a nerozdílně odpovědnou za zaplacení pokuty uložené její dceřiné společnosti.

Dotčená společnost musí pro účely vyvrácení uvedené domněnky předložit „postačující důkazy“, kterými lze prokázat, že se dceřiná společnost chová na trhu samostatně. Komise pak je povinna tyto důkazy přezkoumat a není povinna předkládat důkazy, které takový vliv prokazují. Kdyby totiž dotčené straně postačovalo zpochybnit uvedenou domněnku předložením pouhých nepodložených tvrzení, domněnka by pozbyla užitku.

(viz body 101, 110)

3. Skutečnost, že společnost je holdingem, nepostačuje k vyloučení toho, že mateřská společnost má rozhodující vliv na své dceřiné společnosti zvláště koordinováním finančních investic v rámci skupiny. V kontextu skupiny společností je totiž holding společností, jejímž posláním je seskupit podíly v různých společnostech a jejíž funkcí je zajistit jednotu jejich řízení.

Rozdělení skupiny na odvětvové úseky, které navíc nevyjadřuje kapitálové propojení mezi společnostmi skupiny, silně poukazuje na to, že činností těchto odvětvových úseků koordinuje zastřešující mateřská společnost skupiny. Taková funkce mateřské společností může vylučovat samostatné jednání dceřiné společnosti na trhu.

Okolnost, že mateřská společnost musí schvalovat velké investice své dceřiné společnosti je důkazem, že dceřiná společnost na trhu jedná s ohledem na zájmy mateřské společnosti.

(viz body 107,113–114)

4. Odůvodnění vyžadované článkem 253 ES musí být přizpůsobeno povaze dotčeného aktu a musejí z něho jasně a jednoznačně vyplývat úvahy orgánu, jenž akt vydal, tak, aby se zúčastněné osoby mohly seznámit s důvody, které vedly k přijetí opatření, a příslušný soud mohl vykonávat svůj přezkum. Požadavek odůvodnění musí být posuzován v závislosti na okolnostech případu, zejména v závislosti na obsahu aktu, povaze dovolávaných důvodů a zájmu, který mohou mít osoby, jichž se akt bezprostředně a osobně dotýká, na získání těchto vysvětlení. Není požadováno, aby odůvodnění upřesňovalo všechny relevantní skutkové a právní okolnosti, jelikož otázka, zda odůvodnění aktu splňuje požadavky článku 253 ES, musí být posuzována s ohledem nejen na jeho text, ale také na jeho celkovou souvislost, jakož i na všechna právní pravidla upravující dotčenou oblast.

Je-li rozhodnutí v rámci použití článku 81 ES určeno více osobám a řeší otázku přičitatelnosti protiprávního jednání, musí obsahovat dostatečné odůvodnění ve vztahu ke každé z osob, jimž je určeno, a zejména ve vztahu k těm z nich, které podle uvedeného rozhodnutí musejí nést odpovědnost za toto protiprávní jednání. Aby tak bylo rozhodnutí Komise ve vztahu k mateřským společnostem podniků stíhaných za jednání v rozporu s právem hospodářské soutěže dostatečně odůvodněno, musí obsahovat především podrobný popis důvodů, které mohou přičitatelnost protiprávního jednání těmto společnostem odůvodnit. Dále v rozsahu, v němž má toto přičtení odpovědnosti vliv na postavení uvedených podniků, v rozsahu, v němž toto přičtení odpovědnosti během správního řízení zpochybňovaly a v rozsahu, v němž tedy mají v tomto bodě zájem na zpochybnění rozhodnutí, jež bylo ve vztahu k nim přijato, musejí mít stejně jako jejich mateřské společnosti možnost seznámit se s odůvodněním stanoviska Komise. Z toho plyne, že založí-li Komise odpovědnost za protiprávní jednání na domněnce o rozhodujícím vlivu a pokud dotčené společnosti během správního řízení předložily důkazy směřující k vyvrácení této domněnky, musí uvedené rozhodnutí obsahovat dostatečný popis odůvodnění, který je s to ospravedlnit stanovisko, že uvedenou domněnku nelze na základě těchto důkazů vyvrátit.

Komise je sice na základě článku 253 ES povinna odůvodnit svá rozhodnutí tím, že uvede skutkové a právní okolnosti, na nichž závisí právní odůvodnění opatření, a úvahy, které ji vedly k přijetí jejího rozhodnutí, avšak není povinna se vyslovovat ke všem právním a skutkovým otázkám, které byly vzneseny během správního řízení. I když Komise musí ve svém rozhodnutí uvést, z jakých důvodů má za to, že předložené důkazy nepostačují k vyvrácení domněnky o rozhodujícím vlivu, neplyne z toho, že je povinna vyslovit se v každém případě zvlášť ke každému jednotlivém důkazu předloženému dotčenými podniky. Souhrnná odpověď může v závislosti na okolnostech daného případu postačovat k tomu, aby podnik mohl užitečně hájit svá práva a Tribunál mohl vykonat svůj přezkum.

(viz body 133–135, 141)

5. Závažnost protiprávních jednání musí být zjištěna v závislosti na více skutečnostech, jako jsou zejména zvláštní okolnosti věci, její kontext a odrazující dosah pokut, a to aniž je sestaven závazný nebo taxativní výčet kritérií, ke kterým je třeba povinně přihlédnout. K faktorům, které mají být zohledněny při posuzování závažnosti protiprávního jednání, patří jednání každého podniku, jeho role při zavádění jednání ve vzájemné shodě, zisk, který může z těchto jednání vytěžit, jeho velikost a hodnota dotyčného zboží, jakož i riziko, které představují protiprávní jednání tohoto druhu pro cíle Unie.

Z toho vyplývá, že účinek protisoutěžního jednání není sám o sobě určujícím kritériem při stanovení přiměřené výše pokuty. Zvláště okolnosti týkající se záměru mohou být důležitější než ty, které se týkají účinku jednání, zejména jedná-li se o protiprávní jednání, která jsou ve své podstatě závažná. Kartelové dohody zasluhují již z důvodu své povahy ukládání přísnějších pokut. Jejich případný skutečný dopad na trh, zejména otázka, nakolik omezení hospodářské soutěže vedlo k vyšší ceně na trhu, než jaká by převládala, kdyby ke kartelu nedošlo, není rozhodujícím kritériem pro stanovení úrovně pokut. V tomto případě skutečný dopad protiprávního jednání představuje pouze jednu z řady skutečností, která, je-li měřitelná, může Komisi umožnit zvýšit výchozí částku pokuty nad rámec minimální předpokládané částky.

Mimoto skutečnost, že Komise v pokynech o metodě stanovování pokut udělených podle s čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 Smlouvy o ESUO upřesnila svůj přístup k posouzení závažnosti protiprávního jednání, nebrání tomu, aby toto kritérium posoudila globálně v závislosti na všech relevantních okolnostech, včetně faktorů, které nejsou výslovně uvedeny ve jmenovaných pokynech.

(viz body 178–182)

6. Odrazení tvoří jeden z faktorů, které mají být zohledněny při výpočtu výše pokuty. Podle ustálené judikatury je totiž cílem pokut uložených z důvodu porušení článku 81 ES a stanovených v čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 potrestat protiprávní jednání dotčených podniků, a zároveň tyto podniky a jiné hospodářské subjekty odradit od budoucího porušování pravidel unijního práva hospodářské soutěže. Komise tedy může při výpočtu výše pokuty zohlednit zejména velikost a hospodářskou sílu dotyčného podniku.

Celkový obrat podniku dále představuje údaj, byť jen přibližný a nedokonalý, o jeho velikosti a hospodářské síle. Komise tak může pro účely určení částky pokuty ve výši, která zajišťuje její dostatečný odrazující účinek, zohlednit celkový obrat dotčeného podniku.

Nezbytnost zajistit dostatečný odrazující účinek pokuty totiž neodůvodňuje zvýšení obecné úrovně pokut v rámci provádění politiky hospodářské soutěže, ale vyžaduje úpravu částky pokuty tak, aby zohlednila zamýšlený dopad na podnik, kterému je uložena, aby se nestala nezanedbatelnou nebo naopak nadměrnou, zejména s ohledem na finanční způsobilost dotčeného podniku, v souladu s požadavky vycházejícími z potřeby zajistit účinnost pokuty, a z dodržení zásady proporcionality.

Zejména možnost dotčeného podniku jednodušeji shromáždit finanční prostředky potřebné k zaplacení jeho pokuty tudíž může za účelem dosažení dostatečně odrazujícího účinku této pokuty odůvodnit použití násobícího koeficientu.Z toho plyne, že aby tyto zdroje mohly být zohledněny pro účely určení dostatečně odrazující výše pokuty, nemusí Komise navíc prokazovat vazbu mezi využitím zdrojů podniku a jeho protiprávním jednáním, neboť v tomto kontextu je rozhodující velikost a hospodářská síla podniku jednajícího protiprávně jako taková.

(viz body 210–211, 213–214)

7. Požadavek zajistit odrazující účinek pokut uložených za porušení unijního přáva hospodářské soutěže je obecným požadavkem, jímž se má Komise řídit při výpočtu pokut. Nevyžaduje nutně, aby byla v rámci výpočtu vyhrazena zvláštní etapa pro celkové posouzení všech relevantních okolností pro účely dosažení tohoto cíle. Navýšení výchozí částky pokuty, aby byl zajištěn její dostatečný odrazující účinek s ohledem na velikost a hospodářskou sílu každého podniku, představuje fázi výpočtu pokuty, která vyplývá z potřeby upravit výchozí částku tak, aby pokuta měla dostatečně odrazující účinek s ohledem na celkové zdroje podniku a jeho způsobilost shromáždit prostředky potřebné k zaplacení pokuty.

Stran otázky, zda měla Komise v rozhodnutí sankcionujícím podnik přihlédnout z titulu odrazujícího účinku k předchozím pokutám uloženým témuž podniku za skutky spáchané v době, kdy došlo k protiprávnímu jednání, jež je předmětem tohoto rozhodnutí, a to v tom smyslu, že další navýšení pokuty uložené za nové protiprávní jednání z titulu odrazujícího účinku je zbytečné, jelikož předchozí pokuty měly dostatečně odrazující účinek, je nutno konstatovat, že takové řešení odporuje cíli odrazení, jehož dosažení Komise sleduje svou politikou v oblasti pokut. Toto řešení by vedlo k paradoxní situaci, kdy by se mezní náklady na sankce postupně snižovaly se stoupajícím počtem různých protiprávních jednání, na nichž se podnik podílí.

Takové řešení navíc spočívá na tezi, že Komise měla částku pokuty stanovit v závislosti na pravděpodobnosti, že se dotčený podnik v budoucnu znovu dopustí protiprávního jednání, a tuto pravděpodobnost měla posoudit s ohledem na celkovou částku pokut uložených tomuto podniku během určitého období. Taková teze však není slučitelná s pojmem odrazení v právu hospodářské soutěže.

Pravomoc Komise ukládat pokuty podnikům, které úmyslně nebo z nedbalosti porušily ustanovení čl. 81 odst. 1 ES nebo článku 82 ES, v tomto ohledu představuje jeden z prostředků svěřených Komisi, aby mohla plnit úkol dohledu, který jí svěřuje unijní právo. Tento úkol jistě zahrnuje vyšetřování a potlačování jednotlivých protiprávních jednání, ale rovněž povinnost provádět obecnou politiku směřující k uplatňování zásad v oblasti hospodářské soutěže stanovených ve Smlouvě a v tomto smyslu směrovat chování podniků. Předmětem pokut uložených z důvodu porušení článku 81 ES a stanovených v čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 je tak potrestání protiprávních aktů dotyčných podniků, jakož i odrazení jak dotyčných podniků, tak i dalších hospodářských subjektů od budoucího porušování pravidel unijního práva hospodářské soutěže. Odrazení se tedy posuzuje s přihlédnutím k řadě okolností, a nikoli pouze ke konkrétní situaci dotčeného podniku. Komise tak při posuzování nezbytnosti navýšení pokut za účelem zajištění jejich odrazujícího účinku vůbec není povinna zhodnotit pravděpodobnost, že se dotčené podniky znovu dopustí protiprávního jednání. Tato fáze výpočtu pokuty tudíž spočívá v tom, že výchozí částka pokuty je zvýšena s ohledem na objektivní skutečnosti jako velikost a hospodářská síla podniku, a nikoli s ohledem na subjektivní skutečnosti týkající se posouzení pravděpodobnosti, že v budoucnu znovu dojde k protiprávnímu jednání.

(viz body 224–225, 228, 231–235)

8. Pokud jde o přezkum rozhodnutí Komise v odvětví hospodářské soutěže soudem Unie, pravomoc v plné jurisdikci, kterou Tribunálu na základě článku 229 ES svěřuje článek 31 nařízení č. 1/2003, opravňuje tento soud k tomu, aby s přihlédnutím ke všem skutkovým okolnostem napadený akt změnil, aniž jej zruší, například za účelem úpravy výše pokuty.

Ustanovení článku 48 jednacího řádu Tribunálu nemůže bránit tomu, aby Tribunál z titulu plné jurisdikce vzal v úvahu argument přednesený žalující stranou během jednání pro účely přezkumu, zda bylo navýšení pokuty uložené žalujícímu podniku z titulu odrazujícího účinku odůvodněno vzhledem k dovolávané skutkové okolnosti, a to tím spíše, mohla-li se Komise k této otázce vyjádřit.

(viz body 252–253)

9. Cíle odrazení, který je Komise při stanovování částky pokuty uložené za porušení práva hospodářské soutěže oprávněna sledovat, lze skutečně dosáhnout pouze tehdy, je-li brána v úvahu situace sankcionovaného podniku ke dni uložení pokuty. Celkové finanční zdroje podniku, které se mohou snižováním a zvyšováním značně měnit v poměrně krátkém časovém úseku, především v období mezi ukončením protiprávního jednání a přijetím rozhodnutí o uložení pokuty, musejí být posuzovány ke dni uložení pokuty, má-li být náležitě dosaženo cíle odrazení při dodržení zásady proporcionality.

Komise může v rámci stanovování výše pokuty opravdu zohlednit skutečnost, že velké podniky většinou disponují právními a ekonomickými znalostmi a infrastrukturou, které jim umožňují lépe posoudit protiprávní povahu jejich chování a z něj vyplývající následky z pohledu práva hospodářské soutěže. V tomto případě se tudíž obrat, na jehož základě Komise posuzuje velikost dotčených podniků, a tedy jejich způsobilost určit povahu a důsledky jejich chování, musí vázat k jejich situaci v okamžiku protiprávního jednání, a nikoli v okamžiku vydání napadeného rozhodnutí.

Zohlednění právní a ekonomické infrastruktury, která velkému podniku umožňuje, aby měl povědomí o protiprávnosti svého chování, však představuje v rámci navýšení pokuty důvod, který se liší od důvodu týkajícího se potřeby zajistit dostatečný odrazující účinek pokuty a který má jiný cíl.

Jelikož je odůvodnění pro uplatnění násobícího koeficientu při určení výše pokuty založeno na úvaze o zamýšleném dopadu pokuty na sankcionovaný podnik a nikoli na úvahách týkajících se výše uvedených právních a ekonomických infrastruktur a jelikož hospodářské propojení mezi sankcionovaným podnikem a jeho mateřskou společností nepřetrvalo do vydání rozhodnutí, kterým se ukládá pokuta, finanční zdroje mateřské společnosti nelze zohlednit pro účely určení násobícího koeficientu vůči uvedenému podniku.

Velikost a hospodářská síla takového podniku tedy musí být pro účely uplatnění násobícího koeficientu posuzována ke dni rozhodnutí, kterým se ukládá pokuta.

(viz body 260, 263–265, 270–272)

10. I když by bylo možné podniku přičítat odpovědnost za chybu při určení výše pokuty, která mu má být uložena, tato okolnost nemůže odůvodnit zachování výše pokuty, která mu byla uložena, jelikož vychází ze zohlednění věcně nesprávné skutečnosti.

(viz bod 274)

11. Zásada non bis in idem, která představuje základní zásadu unijního práva, zakotvená dále v článku 50 listiny základních práv Evropské unie v oblasti hospodářské soutěže zakazuje, aby byl podnik potrestán nebo stíhán znovu za protisoutěžní jednání, za které mu byla uložena sankce nebo za které byl prohlášen neodpovědným dřívějším rozhodnutím, které již nelze napadnout žalobou. Použití této zásady podléhá třem podmínkám totožnosti skutků, totožnosti pachatele a totožnosti chráněného právního zájmu.

Uvedená zásada není porušena tím, že se rozhodnutí Komise, kterým je podniku uložena pokuta, zakládá na předchozích konstatováních odpovědnosti za protiprávní jednání, kterými již bylo odůvodněno navýšení pokuty tomuto podniku z titulu opakování protiprávního jednání v několika předchozích rozhodnutích. Skutečnost, že Komise založila zjištění opakování protiprávního jednání v několika rozhodnutích na týchž předchozích konstatováních odpovědnosti za protiprávní jednání, totiž vůbec neznamená, že Komise potrestala dotčený podnik vícekrát za totéž protiprávní jednání.

To, že se opakování protiprávního jednání zohledňuje jakožto přitěžující okolnost v rámci rozboru závažnosti všech protiprávních jednání jednoho podniku, se nutně váže na rozbor závažnosti všech těchto protiprávních jednání, která byla všechna nezávisle na sobě opakováním jednání porušujícího pravidla hospodářské soutěže, jež nasvědčovalo existenci sklonů uvedeného podniku k tomu nevyvozovat z těchto konstatování příslušné důsledky.

Zohlednění opakování protiprávního jednání je tedy v takovém případě odůvodněno potřebou dalšího odrazení, o níž svědčí skutečnost, že několik předchozích konstatování o protiprávních jednáních nezabránilo tomu, aby k protiprávnímu jednání došlo znovu.

(viz body 292–293, 295–296, 299)

12. Okolnost, že podnik částečné připouští provedení některých protisoutěžních dohod sama o sobě nestačí jako důvod k tomu, aby mu nebylo možné přiznat polehčující okolnost. V tomto ohledu je pro účely přiznání polehčující okolnosti týkající se praktického neprovádění dohod o protiprávním jednání na základě bodu 3 druhé odrážky pokynů o metodě stanovování pokut udělených podle s čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 Smlouvy o ESUO důležité ověřit, zda se dotčený podnik během období, v jehož průběhu se k uvedeným dohodám připojil, skutečně zdržel jejich provádění, když na trhu jednal soutěžním způsobem, nebo přinejmenším zda neplnil povinnosti k provedení této kartelové dohody tak jednoznačně a důrazně, aby to narušilo její samotné fungování.

(viz body 308–309)

13. Na základě čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 pokuta u každého podniku podílejícího se na protiprávním jednání nesmí přesáhnout 10 % jeho celkového obratu za předchozí hospodářský rok.

Podle judikatury, pouze pokud se jeví, že několik adresátů rozhodnutí, kterým se ukládá pokuta, tvoří podnik ve smyslu hospodářské jednotky odpovědné za sankcionované protiprávní jednání, a to navíc k datu přijetí tohoto rozhodnutí, může být tato maximální hranice vypočtena na základě celkového obratu tohoto podniku – tj. z kumulované sumy všech jeho částí. Pokud tato hospodářská jednota mezitím přestala existovat, předmětná maximální hranice musí být uplatněna vůči každé osobě, jíž je rozhodnutí určeno, zvlášť.

(viz bod 352)

ROZSUDEK TRIBUNÁLU (čtvrtého senátu)

7. června 2011( )

„Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Trh s metakryláty – Rozhodnutí, jímž se konstatuje porušení článku 81 ES a článku 53 Dohody o EHP – Přičitatelnost protiprávního jednání – Povinnost uvést odůvodnění – Zásada rovného zacházení – Zásada řádné správy – Pokuty – Závažnost protiprávního jednání – Konkrétní dopad na trh – Odrazující účinek pokuty – Opakování protiprávního jednání – Zásada non bis in idem – Zásada proporcionality – Polehčující okolnosti – Faktické neprovádění dohod – Určení odpovědnosti k zaplacení v rámci skupiny společností – Pravomoc soudního přezkumu v plné jurisdikci“

Ve věci T‑217/06,

Arkema Francie, se sídlem v Colombes (Francie),

Altuglas International SA, se sídlem v Puteaux (Francie),

Altumax Europe SAS, se sídlem v Puteaux,

původně zastoupené A. Wincklerem, S. Sorinasem Jimenem a P. Geffriaudem, poté Sorinasem Jimenem a E. Jégou, advokáty,

žalobkyně,

proti

Evropské komisi, původně zastoupené F. Arbaultem a V. Bottkou, poté V. Bottkou a F. Castillem de la Torre, jako zmocněnci,

žalované,

jejímž předmětem je návrh na zrušení rozhodnutí Komise COM (2006) 2098 final ze dne 31. května 2006 v řízení podle článku 81 ES a článku 53 Dohody o EHP (Věc COMP/F/38.645 – Metakryláty) v rozsahu, v němž se týká žalobkyň, a podpůrně návrh na zrušení či snížení pokuty uložené žalobkyním v uvedeném rozhodnutí,

TRIBUNÁL (čtvrtý senát),

ve složení O. Czúcz, předseda, I. Labucka (zpravodajka) a K. O’Higgins, soudci,

vedoucí soudní kanceláře: T. Weiler, rada,

s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 15. prosince 2009,

vydává tento

Rozsudek

Skutečnosti předcházející sporu

Úvod

1 Rozhodnutím Komise COM (2006) 2098 final ze dne 31. května 2006 v řízení podle článku 81 Smlouvy o založení Evropského společenství a článku 53 Dohody o Evropském hospodářském prostoru (EHP) (Věc č. COMP/F/38.645 – Metakryláty) (dále jen „napadené rozhodnutí“) Komise uložila společnosti Arkema SA a jejím dceřiným společnostem Altuglas International SA (dále jen „Altuglas“) a Altumax Europe SAS (dále jen „Altumax“ a společně jen „Arkema“) společně a nerozdílně pokutu ve výši 219 131 250 eur za to, že se od 23. ledna 1997 do 12. září 2002 účastnily kartelové dohody v odvětví metakrylátů (dále jen dotčená „kartelová dohoda“). Jejich mateřským společnostem Total SA a Elf Aquitaine SA byla společně a nerozdílně uložena pokuta ve výši 140,4 milionů a 181,5 milionů eur (článek 2 napadeného rozhodnutí).

2 Společnost Arkema (dříve Atofina SA) je francouzskou akciovou společností, která vyvíjí činnost ve třech odvětvích: v odvětví vinylových výrobků, průmyslové chemie a výrobků na zvýšení výkonu. V rozhodné době, ke které se váže napadené rozhodnutí, byla společnost Arkema z 97,6 % vlastněna společností Elf Aquitaine a poté, co dne 17. dubna 2000 převzala skupinu Elf společnost Total Fina SA, z 96,48 %. Od tohoto data až do ukončení předmětného protiprávního jednání byla samotná společnost Elf Aquitaine z 99,43 % vlastněna společností Total (původně Total Fina, poté TotalFinaElf SA) (body 265 až 266 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

3 Společnost Arkema se dne 18. května 2006 u příležitosti svého vstupu na burzu přejmenovala na Arkema France.

4 Společnosti Altuglas (původně Atohaas a Atoglas SA) a Altumax jsou hlavními dceřinými společnostmi společnosti Arkema v odvětví metakrylátů, konkrétně v odvětví polymetylmetakrylátu (dále jen „PMMA“), které se podílely na koluzním jednání popsaném v napadeném rozhodnutí (bod 259 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Po celou dobu protiprávního jednání byla společnost Arkema 100% vlastníkem společnosti Altumax. Společnost Arkema byla 100% vlastníkem společnosti Altuglas od roku 1998. Před tímto datem měla společnost Elf Atochem SA pouze 50% podíl na kapitálu společnosti Arkema, avšak odpovídala za její běžnou správu (bod 263 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

Správní řízení

5 Vyšetřování, které bylo ukončeno přijetím napadeného rozhodnutí, bylo zahájeno poté, co společnost Degussa AG podala dne 20. prosince 2002 žádost o ochranu na základě oznámení Komise o ochraně před pokutami a snížení pokut v případech kartelů (Úř. věst. C 45, s. 3; Zvl. 08/02, s. 155, dále jen „oznámení o spolupráci“).

6 Komise dne 25. a 26. března 2003 provedla šetření zejména v prostorách společnosti Arkema. Po tomto šetření společnost Arkema předložila dne 3. dubna 2003 na základě oznámení o spolupráci žádost o ochranu a snížení výše pokuty (bod 60 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

7 Komise dne 17. srpna 2005 vydala oznámení námitek týkající se protiprávního jednání v odvětví metakrylátů a adresovala jej jmenovitě společnostem Total, Elf Aquitaine, Arkema, Altuglas a Altumax (bod 85 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

8 Dne 15. a 16. prosince 2005 proběhlo jednání, kterého se účastnily všechny společnosti, jimž bylo adresováno oznámení námitek (bod 87 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

9 Komise dne 31. května 2006 přijala napadené rozhodnutí.

Napadené rozhodnutí

10 Pro účely tohoto sporu jsou zvlášť relevantní dva aspekty napadeného rozhodnutí: identifikace jeho adresátů a výpočet pokuty.

Osoby, jimž je určeno napadené rozhodnutí

11 Poté, co Komise konstatovala, že je třeba určit, kterým právním subjektům přičítat odpovědnost za protiprávní jednání (bod 245 napadeného rozhodnutí), dospěla k závěru, že společnosti Altuglas, Altumax, Arkema a Elf Aquitaine byly společně a nerozdílně odpovědné za protiprávní jednání společností Altuglas a Altumax v období od 23. ledna 1997 do 12. září 2002. Společnost Total byla společně a nerozdílně odpovědná za protiprávní jednání společností Altuglas a Altumax v období od 1. května 2000 do 12. září 2002 (bod 277 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

12 Konkrétněji Komise ohledně odpovědnosti společnosti Elf Aquitaine, vzhledem k tomu, že společnost Elf Aquitaine jmenovala členy správní rady společnosti Arkema a že svou dceřinou společnost vlastnila z 97,6 % a po dubnu 2000 z 96,48 %, dospěla k závěru, že společnost Elf Aquitaine měla na společnost Arkema rozhodující vliv a měla skutečnou kontrolu nad jejím jednáním (bod 265 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

13 K odpovědnosti společnosti Total Komise konstatovala, že od dubna 2000 do ukončení protiprávního jednání tato společnost přímo či nepřímo kontrolovala kapitál ve všech provozních společnostech skupiny včetně těch, které přímo hrály roli v předmětné kartelové dohodě. Za těchto okolností měla Komise za to, že společnost Total měla na jednání svých dceřiných společností Elf Aquitaine, Arkema, Altuglas a Altumax rozhodující vliv, a všem těmto subjektům adresovala oznámení námitek (bod 267 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

14 Společnost Arkema na jedné straně a společnosti Total a Elf Aquitaine na straně druhé odpověděly na oznámení námitek zvlášť a především tvrdily, že adresátem napadeného rozhodnutí měla být pouze společnost Arkema (body 268 a 269 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Komise jejich argumenty zamítla a potvrdila, že odpovědnost nese všech pět subjektů uvedených v předchozím bodě (body 270 až 277 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Na všechny tyto společnosti společně bude nadále odkazováno jako na „skupinu Total“.

Výpočet pokuty

15 Stran výpočtu pokuty Komise nejprve zkoumala závažnost protiprávního jednání a konstatovala, že s ohledem na povahu protiprávního jednání a na to, že se týkalo celého území EHS, šlo o velmi závažné protiprávní jednání ve smyslu pokynů o metodě stanovování pokut udělených podle s čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 Smlouvy o ESUO (Úř. věst. 1998, C 9, s. 3; Zvl. vyd. 08/01, s. 171, dále jen „pokyny“ ) (body 319 až 331 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Komise dále s podniky podílejícími se na protiprávním jednání naložila rozdílně s tím, že skupinu Total zařadila s ohledem na obrat společnosti Arkema dosažený v rámci EHS u tří výrobků z PMMA do první kategorie. Na tomto základě jí vyměřila výchozí částku [pokuty] ve výši 65 milionů eur (body 332 až 336 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Aby zajistila odrazující účinek pokuty, znásobila Komise nakonec vzhledem k celosvětovému obratu skupiny Total pokutu uloženou skupině Total násobícím koeficientem 3. Výchozí částka pokuty tedy činí 195 milionů eur (body 337 až 350 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

16 Komise zadruhé zkoumala dobu trvání protiprávního jednání a konstatovala, že poněvadž se společnost Arkema na protiprávním jednání podílela pod dobu pěti let a sedmi měsíců, výchozí částka pokuty musí být navýšena o 55 %. K tomuto navýšení došlo ve vztahu ke společnostem Elf Aquitaine, Arkema, Altuglas a Altumax. Ve vztahu ke společnosti Total, jež měla podíl na kapitálu svých dceřiných společností po kratší dobu, Komise pokutu navýšila o 20 % (body 351 až 353 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Základní výše pokuty vypočtená pro společnost Arkema (včetně společnosti Elf Aquitaine) tak činí 302,25 milionů eur. Z této částky je společnost Total společně a nerozdílně odpovědná za zaplacení 234 milionů eur (bod 354 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

17 Komise zatřetí zkoumala případné přitěžující okolnosti. Stran společnosti Arkema Komise konstatovala, že vzhledem ke třem předchozím rozhodnutím, které jí byly určeny, se tato společnost v důsledku protiprávního jednání téhož druhu dopustila opakování protiprávního jednání, a rozhodla se navýšit základní výši pokuty pro společnost Arkema o 50 %. Komise nicméně upřesnila, že společnosti Total a Elf Aquitaine se opakování protiprávního jednání nedopustily a že toto navýšení se tedy uplatní pouze ve vztahu ke společnostem Arkema, Altuglas a Altumax (bod 369 odůvodnění napadeného rozhodnutí a navazující poznámka pod čarou č. 250).

18 Komise začtvrté neuznala polehčující okolnosti, na které se odvolávala skupina Total.

19 Výše pokuty pro společnosti Arkema, Altuglas a Altumax s přihlédnutím k přitěžujícím či polehčujícím okolnostem činila v této fázi 365 218 750 eur. Pro společnost Total zůstala výše pokuty na částce 234 milionů eur. Pro společnost Elf Aquitaine zůstala pokuta nadále ve výši 302,25 milionů eur (bod 397 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Na základě čl. 23 odst. 2 nařízení Rady (ES) č. 1/2003 ze dne 16. prosince 2002 o provádění pravidel hospodářské soutěže stanovených v článcích 81 [ES] a 82 [ES] (Úř. věst. 2003, L 1, s. 1; Zvl. vyd. 08/02, s. 205) Komise dospěla k závěru, že pokuta nepřesahuje 10 % obratu dotčeného podniku (body 398 a 399 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

20 Komise zapáté a v poslední řadě uplatnila oznámení o spolupráci a na základě jeho bodu 23 písm. b) první odrážky se rozhodla o 40 % snížit pokutu, kterou by jinak uložila skupině Total (body 403 až 410 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

21 Komise tak v čl. 2 písm. b) napadeného rozhodnutí stanovila konečnou výši pokuty následovně:

„Společnosti Arkema [...], Altuglas [...] a Altumax [...] společně a nerozdílně odpovídají za zaplacení: 219,13125 milionů eur, přičemž společnost Total […] je společně a nerozdílně odpovědná za zaplacení 140,4 milionů eur z této částky a společnost Elf Aquitaine SA je společně a nerozdílně odpovědná za zaplacení 181,35 milionů eur z této částky“.

Řízení a návrhová žádání účastnic řízení

22 Podáním došlým kanceláři Tribunálu dne 10. srpna 2006 podaly žalobkyně – společnosti Arkema France, Altuglas a Altumax – projednávanou žalobu.

23 Vzhledem k tomu, že složení senátů Tribunálu bylo změněno, byl soudce zpravodaj přidělen čtvrtému senátu, kterému tedy byla přidělena projednávaná věc.

24 Na základě zprávy soudce zpravodaje se Tribunál (čtvrtý senát) rozhodl zahájit ústní část řízení a prostřednictvím organizačních procesních opatření účastnice vyzval k odpovědi na určité otázky, a Komisi dále vyzval, aby předložila určitý dokument. Účastnice této výzvě vyhověly ve stanovené lhůtě.

25 Řeči účastnic řízení a odpovědi na otázky Tribunálu byly vyslechnuty na jednání konaném dne 15. prosince 2009. Po ukončení jednání byla ústní část řízení uzavřena.

26 Usnesením ze dne 26. listopadu 2010 Tribunál v souladu s článkem 62 jeho jednacího řádu rozhodl o opětném otevření ústní části řízení a prostřednictvím organizačních procesních opatření účastnice vyzval, aby předložily dokumenty a odpověděly na otázky. Účastnice této výzvě vyhověly ve stanovených lhůtách. Ústní část řízení pak byla uzavřena dne 9. března 2011.

27 Žalobkyně navrhují, aby Tribunál:

– zrušil napadené rozhodnutí v rozsahu, v němž se jich týká;

– podpůrně zrušil pokutu či snížil výši pokuty, která jim byla v napadeném rozhodnutí uložena;

– uložil Komisi náhradu nákladů řízení.

28 Komise navrhuje, aby Tribunál:

– zamítl žalobu ;

– uložil žalobkyním náhradu nákladů řízení.

Právní otázky

29 Na podporu žaloby vznášejí žalobkyně v podstatě osm žalobních důvodů. První žalobní důvod vychází z porušení pravidel o přičitatelnosti jednání dceřiné společností její mateřské společnosti a z porušení zásady zákazu diskriminace. Druhý žalobní důvod vychází z nesprávného posouzení skutkového stavu, kterého se Komise dopustila, když protiprávní jednání společnosti Arkema přičetla společnostem Total a Elf Aquitaine. Třetí žalobní důvod vychází z porušení povinnosti uvést odůvodnění a porušení zásady řádné správy při uplatňování pravidel o přičitatelnosti. Čtvrtý žalobní důvod vychází z nesprávného uplatnění kritéria konkrétního dopadu na trh při stanovování výchozí částky pokuty ve výši 65 milionů eur. Pátý žalobní důvod vychází z nesprávného právního posouzení a nesprávného posouzení skutkového stavu při navýšení výchozí částky pokuty z titulu odrazujícího účinku. Šestý žalobní důvod vychází z nesprávného právního posouzení, kterého se Komise dopustila při navýšení pokuty z titulu opakování protiprávního jednání. Sedmý žalobní důvod vychází z nesprávného posouzení skutkového stavu spočívajícího v tom, že Komise nesnížila pokutu žalobkyň na základě toho, že společnost Arkema určitá protiprávní jednání ve skutečnosti neprováděla. Osmý žalobní důvod vychází z nesprávného právního posouzení a nesprávného posouzení skutkového stavu spočívajícího v tom, že Komise odmítla snížit pokutu žalobkyň na základě „jiných faktorů“. Během jednání navíc žalobkyně předložily dodatečný důvod, v jehož rámci zpochybňovaly navýšení pokuty z titulu dostatečně odrazujícího účinku.

K prvnímu důvodu vycházejícímu z porušení pravidel o přičitatelnosti jednání dceřiné společností její mateřské společnosti a z porušení zásady zákazu diskriminace

30 Žalobkyně tvrdí, že Komise se dopustila nesprávného právního posouzení, jelikož uplatnila domněnku, že mateřská společnost má na dceřinou společnost ve skutečnosti rozhodující vliv, vlastní-li veškerý nebo téměř veškerý její kapitál (dále jen „domněnka o rozhodujícím vlivu“), aniž předložila důkaz o skutečné kontrole (první část tohoto důvodu). Tím rovněž porušila zásadu zákazu diskriminace, jelikož vůči Arkema uplatnila odlišnou míru dokazování než vůči ostatním dceřiným společnostem, které se podílely na vytýkaném protiprávním jednání (druhá část tohoto důvodu).

K první části vycházející z nesprávného uplatnění pravidel o přičitatelnosti jednání dceřiné společnosti její mateřské společnosti

– Argumenty účastnic řízení

31 Žalobkyně tvrdí, že v souladu s ustálenou judikaturou a rozhodovací praxí Komise, je-li podnik, který se dopustil protiprávního jednání, součástí skupiny společností, odpovědnost za protiprávní jednání nese v zásadě dotčená dceřiná společnost. Jednání dceřiné společnosti lze přičítat její mateřské společnosti pouze za určitých okolností. Tak je tomu podle žalobkyň buď v případě, že mateřská společnost má ve skutečnosti rozhodující vliv na chování své dceřiné společnosti vzhledem k nesamostatnosti posledně uvedené při určování její obchodní politiky, nebo v případě, že se mateřská společnost na protiprávním jednání své dceřiné společnosti podílela (aktivně či pasivně, už jen proto, že o skutečnostech věděla).

32 Žalobkyně tvrdí, že podle uplatnitelné judikatury nelze pouze na základě 100% vlastnictví kapitálu (a tím méně 99,43%, 97,6% či 96,48 % vlastnictví) automaticky dospět k závěru, že mateřská společnost má ve skutečnosti rozhodující vliv na obchodní politiku své dceřiné společnosti. Podle žalobkyň v tomto ohledu judikatura vždy vyžadovala další skutečnosti jako to, že mateřská společnost ve správním řízení vystupuje jako jediný subjekt jednající za skupinu s Komisí, že existence skutečné kontroly nad dceřinou společností není zpochybňována a že o samostatnosti dceřiné společnosti neexistuje žádný důkaz.

33 V tomto případě Komise v napadeném rozhodnutí kromě skutečnosti, že takřka veškerý kapitál společnosti Arkema přímo či nepřímo vlastnily její tehdejší mateřské společnosti, neposkytla nic, co by prokazovalo, že společnosti Total či Elf Aquitaine měly v rozhodném období skutečný rozhodující vliv na obchodní politiku společnosti Arkema či na provádění vytýkaných protiprávních jednání. Skutečnost uváděná Komisí v napadeném rozhodnutí – že společnost Elf Aquitaine jmenovala v rozhodné době členy správní rady společnosti Arkema – je podle žalobkyň konkrétně pouze logickým projevem většinového vlastnictví kapitálu společnosti Arkema a jejím prostřednictvím nelze prokázat rozhodující vliv na tuto společnost.

34 Jelikož Komise společnostem Total a Elf Aquitaine přičetla odpovědnost za protiprávní jednání uvedená v napadeném rozhodnutí na základě domněnky o rozhodujícím vlivu vycházející pouze z přímého či nepřímého vlastnictví takřka veškerého kapitálu společnosti Arkema, dopustila se tím podle názoru žalobkyň nesprávného právního posouzení, které je důvodem pro zrušení napadeného rozhodnutí.

35 Konečně žalobkyně při jednání na dotaz Tribunálu ohledně důsledků rozsudku Soudního dvora ze dne 10. září 2009, Akzo Nobel a další v. Komise (C‑97/08 P, Sb. rozh. s. I‑8237) na projednávaný spor potvrdily, že skutečnosti ve věci, ve které byl vydán tento rozsudek – obzvláště kontrola mateřské společnosti nad jejími dceřinými společnostmi, které se podílely na protiprávním jednání – se v projednávaném případě lišily od skutečností. Žalobkyně dále uvedly, že v této věci měla mateřská společnost 100% podíl na kapitálu své dceřiné společnosti, zatímco v projednávaném případě tato hranice nebyla dosažena (jedná se o 99,43%, 97,6% a o 96,48% podíl). Žalobkyně v každém případě tvrdí, že musí-li být výše uvedený rozsudek Akzo Nobel a další v. Komise vykládán v tom smyslu, že protiprávní jednání dceřiné společnosti lze její mateřské společnosti přičíst bez další doplňující skutečnosti ke kapitálovému propojení, je třeba tuto judikaturu přezkoumat, jelikož dle žalobkyň zavádí režim objektivní odpovědnosti, který se neslučuje s nařízením č. 1/2003.

36 Komise sdílí tezi žalobkyň, podle níž lze odpovědnost za protiprávní jednání dceřiné společnosti přičíst mateřské společnosti pouze za určitých okolností. Podle Komise je tomu tak v případě, že mateřská společností má ve skutečnosti rozhodující vliv na jednání své dceřiné společnosti. Podle Komise však z ustálené judikatury vyplývá, že mohla opodstatněně dojít k závěru, že společnost, která vlastní veškerý či téměř veškerý kapitál své dceřiné společností, má na dceřinou společnost ve skutečnosti rozhodující vliv, jestliže mateřská společnost nevyvrátila domněnku o rozhodujícím vlivu předložením důkazu o samostatném jednání své dceřiné společnosti.

– Závěry Tribunálu

37 Je třeba připomenout, že z bodů 245 až 252 a 259 až 277 napadeného rozhodnutí vyplývá, že Komise přičetla sporné protiprávní jednání společnostem Total a Elf Aquitaine z toho důvodu, že se společností Arkema a jejími dceřinými společnostmi Altuglas a Altumax, které se podílely na koluzních jednáních, tvořily jediný podnik. K tomuto závěru Komise dospěla na základě domněnky uvedené v oznámení námitek, podle níž měly společnosti Total a Elf Aquitaine rozhodující vliv na jednání svých dceřiných společností. Stran společnosti Elf Aquitaine se domněnka o rozhodujícím vlivu zakládala na tom, že společnost Elf Aquitaine jmenovala členy správní rady společnosti Arkema, a na tom, že prvně jmenovaná měla na kapitálu společnosti Arkema 97,6% a poté 96,48% podíl (bod 265 odůvodnění napadeného rozhodnutí). U společnosti Total se uvedená domněnka zakládala na skutečnosti, že společnost Total od dubna 2000 vzhledem k jejímu 99,43% podílu na kapitálu společnosti Elf Aquitaine přímo či nepřímo kontrolovala kapitál všech společností ve skupině, včetně společností, které přímo hrály roli v předmětné kartelové dohodě (body 266 a 267 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Z napadeného rozhodnutí vyplývá, že dotčené společnosti v odpověď na oznámení námitek předložily určité argumenty směřující k vyvrácení domněnky o rozhodujícím vlivu, avšak Komise je neshledala dostatečnými (viz zejména body 272 a 274 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

38 Dále je třeba připomenout judikaturu Soudního dvora v této oblasti.

39 Z tohoto pohledu je třeba uvést, že unijní právo v oblasti hospodářské soutěže se vztahuje na činnosti podniků a že pojem „podnik“ zahrnuje jakoukoli jednotku vykonávající hospodářskou činnost nezávisle na právním postavení této jednotky a způsobu jejího financování (viz zejména rozsudek Akzo Nobel a další v. Komise, bod 35 výše, bod 54 a citovaná judikatura).

40 Soudní dvůr rovněž upřesnil, že pojem „podnik“ musí být v tomto kontextu chápán jako pojem označující hospodářskou jednotku, i když z právního hlediska je tato hospodářská jednotka složena z více fyzických nebo právnických osob (viz rozsudek Akzo Nobel a další v. Komise, bod 35 výše, bod 55 a citovaná judikatura).

41 Jestliže taková hospodářská jednotka poruší pravidla hospodářské soutěže, musí za toto protiprávní jednání nést odpovědnost na základě zásady osobní odpovědnosti (viz rozsudek Akzo Nobel a další v. Komise, bod 35 výše, bod 56 a citovaná judikatura).

42 Porušení unijního práva v oblasti hospodářské soutěže musí být jednoznačně přičteno právnické osobě, které mohou být pokuty uloženy, a musí jí být určeno oznámení námitek. Důležité je rovněž to, aby oznámení námitek uvádělo, v jakém postavení právnická osoba čelí obvinění z tvrzených skutečností (viz rozsudek Akzo Nobel a další v. Komise, bod 35 výše, bod 57 a citovaná judikatura).

43 Z ustálené judikatury vyplývá, že jednání dceřiné společnosti může být přičteno mateřské společnosti, zejména pokud tato dceřiná společnost, byť má vlastní právní subjektivitu, neurčuje své jednání na trhu samostatně, ale v zásadě uplatňuje pokyny, které jsou jí uděleny mateřskou společností, především s ohledem na hospodářské, organizační a právní vazby, které tyto dva právní subjekty spojují (viz rozsudek Akzo Nobel a další v. Komise, bod 35 výše, bod 58 a citovaná judikatura).

44 Je tomu tak proto, že v takové situaci jsou totiž mateřská společnost a její dceřiná společnost součástí téže hospodářské jednotky, a tudíž vytvářejí jediný podnik ve výše uvedeném smyslu. Skutečnost, že mateřská společnost a její dceřiná společnost představují jediný podnik ve smyslu článku 81 ES, Komisi umožňuje určit rozhodnutí ukládající pokuty mateřské společnosti, aniž je vyžadováno prokázání osobního zapojení této společnosti do protiprávního jednání (rozsudek Akzo Nobel a další v. Komise, bod 35 výše, bod 59).

45 Soudní dvůr též judikoval, že v konkrétním případě, kdy mateřská společnost vlastní 100 % kapitálu své dceřiné společnosti, která porušila unijní pravidla hospodářské soutěže, může jednak tato mateřská společnost mít rozhodující vliv na chování této dceřiné společnosti, a jednak existuje vyvratitelná domněnka, podle níž má uvedená mateřská společnost skutečně rozhodující vliv na chování své dceřiné společnosti (viz rozsudek Akzo Nobel a další v. Komise, bod 35 výše, bod 60 a citovaná judikatura).

46 Soudní dvůr tedy upřesnil, že za těchto podmínek k tomu, aby se dalo předpokládat, že mateřská společnost má rozhodující vliv na obchodní politiku dceřiné společnosti, postačí, aby Komise prokázala, že veškerý kapitál této dceřiné společnosti je vlastněn její mateřskou společností. Komise následně může činit mateřskou společnost společně a nerozdílně odpovědnou za zaplacení pokuty uložené její dceřiné společnosti, ledaže tato mateřská společnost, které přísluší tuto domněnku vyvrátit, předloží dostatečné důkazy, které by mohly prokázat, že se její dceřiná společnost chová na trhu samostatně (viz rozsudek Akzo Nobel a další v. Komise, bod 35 výše, bod 61 a citovaná judikatura).

47 Vzhledem k této judikatuře Soudního dvora je třeba konstatovat, že způsob uvedený v bodě 37 výše, jakým Komise v daném případě postupovala pro účely přičtení sporného protiprávního jednání mateřským společnostem žalobkyň, je správný.

48 Na rozdíl od toho, co žalobkyně patrně navrhují, se toto přičtení nezakládalo pouze na struktuře kapitálového vlastnictví, ale i na zjištění, že domněnka o rozhodujícím vlivu nebyla vyvrácena (viz zejména body 272 a 274 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

49 Z této judikatury dále jasně vyplývá (viz zejména body 45 a 46 výše), že struktura kapitálového vlastnictví dceřiné společnosti je dostatečným kritériem k založení uvedené domněnky, a Komise nemusí předkládat další nepřímé důkazy o skutečném vlivu mateřské společnosti, jak požadují žalobkyně.

50 Na tomto závěru nic nemění argumenty žalobkyň, že skutečnosti, které vedly k vydání rozsudku Akzo Nobel a další v. Komise uvedeného výše v bodě 35 – zejména kontrola, kterou mateřská společnost dotčená v této věci měla nad svými dceřinými společnostmi – se podle žalobkyň lišily od skutečností v projednávaném případě. Navzdory tomu, že takové další nepřímé důkazy mohly být v této věci poskytnuty (rozsudek Tribunálu ze dne 12. prosince 2007, Akzo Nobel a další v. Komise, T‑112/05, Sb. rozh. s. II‑5049, body 13 a 54), z výše uvedeného rozsudku ze dne 12. prosince 2007, Akzo Nobel a další v. Komise (body 61 a 62), i z rozsudku ze dne 10. září 2009 uvedeného výše v bodě 35, Akzo Nobel a další v. Komise (body 61 a 62), jednoznačné vyplývá, že další takovéto nepřímé důkazy nejsou podmínkou pro založení této domněnky.

51 Dále je třeba uvést, že výše zmíněná judikatura se týká zvláště „konkrétního případu, kdy mateřská společnost vlastní 100 % kapitálu své dceřiné společnosti“ (rozsudek ze dne 10. září 2009, Akzo Nobel a další v. Komise, bod 35 výše, bod 60). V projednávaném případě však společnosti Total a Elf Aquitaine nevlastní veškerý kapitál svých dceřiných společností.

52 Je však třeba zdůraznit, že i když žalobkyně na tento faktický rozdíl při jednání poukázaly (viz bod 35 výše), nepředložily žádný zvláštní argument, aby zabránily uplatnění téhož důkazního režimu v obou případech, a to přesto, že problematika uplatnění domněnky o rozhodujícím vlivu v jiných případech, než v případě mateřské společnosti, která vlastní veškerý kapitál své dceřiné společnosti, byla předmětem písemné otázky položené Tribunálem Komisi a následně předmětem diskuze během jednání.

53 Každopádně je třeba konstatovat, že v otázce rozhodujícího vlivu na jednání dceřiné společnosti se mateřská společnost, která vlastní téměř veškerý kapitál své dceřiné společnosti, z hlediska hospodářských, organizačních a právních vazeb, které ji s uvedenou dceřinou společností pojí, nachází v zásadě v obdobné pozici jako 100% vlastník. Komise tudíž v této situaci může oprávněně uplatnit tentýž důkazní režim, tj. domněnku, že uvedená mateřská společnost ve skutečnosti rozhodujícím způsobem ovlivňuje jednání své dceřiné společnosti. Není vyloučeno, že v určitých případech mohou menšinoví akcionáři ve vztahu k dceřiné společnosti disponovat právy, díky nimž lze výše zmíněnou analogii zpochybnit. Kromě skutečnosti, že taková práva se však obvykle nepojí s tak minimálními podíly, jako jsou podíly dotčené v projednávaném případě, žalobkyně v projednávaném případě ani nic v tomto smyslu neuváděly. Komise tedy na mateřské společnosti žalobkyň správně uplatnila domněnku o rozhodujícím vlivu.

54 A konečně má Tribunál v případě argumentu, že judikaturu, která v podstatě vychází z rozsudku ze dne 10. září 2009, Akzo Nobel a další v. Komise (bod 35 výše), je třeba přezkoumat, za to, že za okolností v daném případě mu nepřísluší vracet se k právnímu problému, který Soudní dvůr jasně vyřešil v nedávném rozsudku.

55 První část tohoto žalobního důvodu proto musí být zamítnuta.

Ke druhé části vycházející z porušení zásady zákazu diskriminace

– Argumenty účastnic řízení

56 Žalobkyně tvrdí, že ačkoli Komise pro účely přičtení protiprávního jednání mateřské společnosti v jejich případě vycházela pouze z domněnky o rozhodujícím vlivu, u většiny ostatních dceřiných společností, jimž bylo napadené rozhodnutí určeno, zohlednila další nepřímé důkazy. Žalobkyně se v tomto ohledu dovolávají způsobu, jakým Komise v napadeném rozhodnutí zacházela se společnostmi Degussa, ICI plc a Lucite International Ltd.

57 Komise se tím podle žalobkyň dopustila neodůvodněné diskriminace při provádění důkazů. Žalobkyně zdůrazňují, že kdyby Komise vůči společnosti Arkema uplatnila tutéž míru dokazování jako vůči ostatním podnikům, nutně by dospěla k závěru, že protiprávní jednání je přičitatelné pouze společnosti Arkema.

58 V otázce argumentu Komise vycházejícího z toho, že v napadeném rozhodnutí je uvedeno, že společnost Elf Aquitaine jmenovala členy správní rady společnosti Atofina, žalobkyně zdůrazňují, že se jedná pouze o logický projev většinového vlastnictví kapitálu společnosti Arkema a tvrdí, že tento nepřímý důkaz je nesrovnatelný s nepřímými důkazy Komise vůči společnosti Degussa, v jejímž případě Komise podle žalobkyň zohlednila aktivní účast mateřské společnosti na protiprávním jednání. Žalobkyně v každém případě uvádějí, že tento nepřímý důkaz je dán pouze u společnosti Elf Aquitaine, a nikoli u společnosti Total.

59 Komise s touto argumentací nesouhlasí.

– Závěry Tribunálu

60 Je třeba připomenout, že zásada rovného zacházení nebo zákazu diskriminace vyžaduje, aby se srovnatelnými situacemi nebylo zacházeno odlišně a s odlišnými situacemi stejně, není-li takové zacházení objektivně odůvodněné (viz rozsudek Soudního dvora ze dne 11. září 2007, Lindorfer v. Rada, C‑227/04 P, Sb. rozh. s. I‑6767, bod 63 a citovaná judikatura).

61 Je třeba vzít v úvahu, že žalobkyně netvrdí, že Komise tuto zásadu porušila, když odpovědnost za sporné protiprávní jednání přičetla adresátům napadeného rozhodnutí.

62 Nejprve je třeba konstatovat, že situaci ICI Acrylics nelze srovnávat se situací žalobkyň. Z napadeného rozhodnutí totiž jasně vyplývá, že ICI Acrylics – subjekt, který se přímo podílel na sporném protiprávním jednání – byla pouhou obchodní divizí společnosti ICI bez právní subjektivity, a nikoli její 100% či takřka 100% dceřinou společností (viz zejména body 280, 287 a 288 odůvodnění napadeného rozhodnutí). V případě společnosti ICI tudíž Komise neuplatnila domněnku o rozhodujícím vlivu (podloženou dalšími skutečnostmi či nikoli), ale jednoduše identifikovala právnickou osobu, jejíž součástí byla v rozhodné době obchodní divize, která se protiprávního jednání dopustila (body 288 a 289 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

63 Ke společnosti Degussa je dále třeba uvést, že Komise v bodě 255 odůvodnění napadeného rozhodnutí konstatovala následující:

„Společnost Röhm GmbH & Co. KG (100% dceřiná společnost společnosti Degussa) a společnost Para-Chemie GmbH (100% dceřiná společnost společnosti Röhm) jsou samostatné právní subjekty. Jelikož je společnost Degussa 100% přímým či nepřímým vlastníkem těchto dvou podniků […] a jelikož správní rada společnosti Röhm se zčásti skládá z členů vedení společnosti Degussa […], Komise činí společnost Degussa odpovědnou za protiprávní jednání společností Röhm […] a Para-Chemie […]“

64 Stran společnosti Lucite International Komise v bodě 294 odůvodnění napadeného rozhodnutí konstatovala následující:

„Společnost Lucite International UK Ltd je jednou z jejích 100% dceřiných společností. Členové správní rady společnosti Lucite International […] byly v době protiprávního jednání rovněž členy správní rady společnosti Lucite International UK […]“

65 Pro účely přičtení odpovědnosti za protiprávní jednání dceřiných společností společnostem Degussa a Lucite International tak Komise správně vyšla z domněnky o rozhodujícím vlivu vyplývající ze 100% vlastnictví kapitálu dceřiné společnosti mateřskou společností, a uvedla další skutečnost, tj. že ve správní radě dceřiné společnosti zasedali členové vedení mateřské společnosti a že obě společnosti měly tytéž členy správní rady.

66 Z toho však neplyne, že společnostem Degussa a Lucite International, jakož i jejich dceřiným společnostem, se dostalo jiného zacházení než žalobkyním a jejich mateřským společnostem, čímž by byla porušena zásada rovného zacházení.

67 Je totiž třeba zdůraznit, že stejně jako mateřským společnostem žalobkyň byla společnostem Degussa a Lucite International též přičtena odpovědnost za protiprávní jednání jejich dceřiných společností (body 258 a 296 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Nic v napadeném rozhodnutí však neumožňuje domnívat se, že by je Komise této odpovědnosti zprostila, kdyby nemohla uplatnit další výše uvedené skutečnosti.

68 V tomto ohledu je třeba připomenout, že Komise v bodech 245 až 252 odůvodnění napadeného rozhodnutí uvedla zásady, kterými se řídila při identifikaci adresátů napadeného rozhodnutí. Z toho jasně plyne, že v případě naprosté či téměř naprosté kontroly kapitálu dceřiné společností měla Komise za to, že ke konstatování o nesamostatnosti této dceřiné společnosti na základě samotné domněnky o rozhodujícím vlivu je oprávněna tehdy, nebyla-li tato domněnka v průběhu správního řízení vyvrácena, a že je tudíž oprávněna přičíst její protiprávní jednání mateřské společnosti z toho důvodu, že posledně uvedená je součástí téhož podniku (viz zejména body 247 a 248 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

69 Je tedy třeba konstatovat, jak tvrdí Komise, že jiné skutečnosti než kapitálové propojení uvedla jen pro doplnění, pokud byly k dispozici. Ohledně skupiny Total Komise ostatně taktéž uvedla, že členové správní rady společnosti Arkema byli jmenováni společností Elf Aquitaine. Komise však takové další skutečnosti neuvedla jako podmínku pro přičtení odpovědnosti mateřské společnosti za protiprávní jednání její 100% či téměř 100% dceřiné společnosti. Tento výklad ostatně potvrzuje skutečnost, že v napadeném rozhodnutí je u určitých mateřských společností uvedena pouze existence kapitálového propojení. Tak je tomu v případě společnosti Total (bod 266) a v případě společností skupiny Barlo, tj. Barlo Plastics Europe NV, Barlo Plastics NV a Barlo Group plc (bod 301).

70 Je tedy třeba připomenout, jak vyplývá z výše uvedeného, že způsob, kterým Komise v daném případě postupovala pro účely přičtení odpovědnosti za sporné protiprávní jednání mateřským společnostem žalobkyň, je správný (viz bod 47 výše).

71 Druhá část tohoto žalobního důvodu tedy musí být zamítnuta a s ní pak i celý první žalobní důvod.

Ke druhému žalobnímu důvodu vycházejícímu z nesprávného posouzení skutkového stavu, kterého se Komise dopustila, když odpovědnost za protiprávní jednání společnosti Arkema přičetla společnostem Total a Elf Aquitaine

72 Žalobkyně tvrdí, že i kdyby byl postup, jímž vůči nim byla uplatněna domněnka o rozhodujícím vlivu, správný, přičetla Komise ve skutečnosti odpovědnost za protiprávní jednání společnostem Total a Elf Aquitaine neopodstatněně. Žalobkyně totiž prý zaprvé prokázaly, že ředitelé společností Elf Aquitaine a Total nebyli zapojeni do dotčeného jednání a zadruhé že společnost Arkema měla samostatnost při určování své obchodní politiky.

K první části vycházející z nesprávného posouzení skutečnosti, že ředitelé společností Total a Elf Aquitaine nebyli zapojeni do protiprávního jednání uvedeného v napadeném rozhodnutí

– Argumenty účastnic řízení

73 Žalobkyně zdůrazňují, že Komise v napadeném rozhodnutí netvrdí, že ředitelé společností Elf Aquitaine či Total byli jakýmkoli způsobem zapojeni do předmětného protiprávního jednání nebo že věděli o protiprávních jednáních. Žalobkyně dále uvádějí, že Komise těmto podnikům během vyšetřování nezaslala žádnou žádost o informace, ani neprovedla šetření v jejich prostorách.

74 Podle názoru žalobkyň přitom z rozhodovací praxe Komise vyplývá, že neexistence aktivní či pasivní účasti mateřské společnosti na protiprávním jednání může vést k tomu, že jí nebude přičtena odpovědnost za protiprávní jednání dceřiné společnosti, a to i když tato mateřská společností vlastní většinu kapitálu či veškerý kapitál uvedené dceřiné společnosti.

75 Žalobkyně dále v tomto ohledu uvádějí, že skupina, jejíž součástí byly v rozhodné době, trvala na absolutním dodržování pravidel hospodářské soutěže, což ostatně společnost Arkemu vedlo k zavedení programu na dodržování práva hospodářské soutěže od ledna 2001, tedy jen několik měsíců poté, co skupinu Elf k 17. dubnu 2000 převzala společnost Total Fina. Žalobkyně tudíž mají za to, že kdyby společnosti Total či Elf Aquitaine mohly vědět o protisoutěžních jednáních společnosti Arkema, nařídily by jejich okamžité ukončení.

76 Podle žalobkyň tudíž Komise mohla vyjít z této skutečnosti pro účely závěru, že tyto společnosti nenesly odpovědnost za protiprávní jednání společnosti Arkema na trhu s PMMA, přestože během rozhodné doby vlastnily téměř veškerý její kapitál.

77 Komise s touto argumentaci nesouhlasí.

– Závěry Soudu

78 Je třeba připomenout, že z bodů 245 až 252 a 259 až 277 odůvodnění napadeného rozhodnutí vyplývá, že Komise sporné protiprávní jednání přičetla společnostem Total a Elf Aquitaine proto, že v rozhodné době tvořily se společností Arkema a jejími dceřinými společnostmi Altuglas a Altumax, které se podílely na koluzních jednáních, jediný hospodářský subjekt, a tudíž jeden podnik ve smyslu práva hospodářské soutěže. Komise k tomuto závěru došla na základě domněnky o rozhodujícím vlivu a konstatovala, že tato domněnka během správního řízení nebyla vyvrácena. Jak plyne i z přezkumu prvního žalobního důvodu, byl tento postup oprávněný.

79 Podle judikatury přitom skutečnost, že mateřská společnost a její dceřiná společnosti tvoří jediný podnik ve smyslu článku 81 ES, Komisi umožňuje určit mateřské společnosti rozhodnutí, kterým se ukládají pokuty, aniž musí prokazovat osobní zapojení posledně uvedené do protiprávního jednání (rozsudek ze dne 10. září 2009, Akzo Nobel a další v. Komise, bod 35 výše, bod 50). Komise tudíž nemusela prokazovat skutečnost, že ředitelé mateřské společnosti byli do předmětných jednání přímo zapojeni nebo o nich věděli. Postup Komise ve správním řízení, a zejména skutečnost, že mateřským společnostem neurčila žádost o informace a neprovedla ani šetření v jejich prostorách, rovněž nemá vliv na otázku, zda tyto mateřské společnosti tvoří s jejich dceřinou společností jeden podnik ve smyslu článku 81 ES.

80 K rozhodovací praxi Komise, které se žalobkyně dovolávají, je třeba konstatovat, že i kdyby Komise podmiňovala přičtení odpovědnosti za protiprávní jednání mateřské společnosti tím, že její ředitelé musejí být do protiprávního jednání přímo zapojeni, nemělo by to v tomto ohledu žádný vliv na legalitu napadeného rozhodnutí, jelikož postup zvolený v projednávaném případě byl správný. V replikách ostatně žalobkyně upřesňují, že neúčast mateřské společnosti na protiprávním jednání její dceřiné společnosti podle nich jako taková nestačí k vyloučení odpovědnosti mateřské společnosti, ale je pouze faktorem, který může Komise pro tento účel zohlednit.

81 Jak konečně správně tvrdí Komise, neexistence přímého zapojení ředitelů mateřské společnosti či skutečnost, že o protiprávních skutečnostech nevěděli, nemohou postačovat k vyvrácení domněnky o rozhodujícím vlivu, a to ani kdyby je bylo možné prokázat.

82 První část tohoto žalobního důvodu je tudíž třeba zamítnout.

Ke druhé části vycházející z nesprávného posouzení skutečností prokazujících reálnou samostatnost společnosti Arkema při určování její obchodní politiky

– Argumenty účastnic řízení

83 Žalobkyně tvrdí, že společnost Arkema v průběhu správního řízení prokázala, že společnost Elf Aquitaine či společnost Total neurčovaly její obchodní politiku v období uvedeném v napadeném rozhodnutí. Okolnost, že společnost Arkema byla v rozhodné době z právního hlediska dceřinou společností společnosti Elf Aquitaine a že posledně uvedená společnost jmenovala členy její správní rady, neměla vliv na její samostatnost při určování její obchodní politiky. Komise se tudíž dopustila nesprávného posouzení skutkového stavu, když odpovědnost za protiprávní jednání společnosti Arkema přičetla jejím tehdejším mateřským společnostem.

84 Žalobkyně zaprvé uvádějí, že skutečnost, že společnost Total ani společnost Elf Aquitaine neurčují obchodní politiku svých dceřiných společností, vyplývá ze samotné struktury skupiny. Tyto podniky jsou totiž podle žalobkyň holdingovými společnostmi, akcionáři v několika skupinách společností, které v rámci příslušných odvětví činnosti jednají samostatně.

85 Žalobkyně zadruhé tvrdí, že společnost Arkema prokázala, že má naprostou samostatnost při určování své obchodní politiky týkající se PMMA, a to především v otázkách její cenové politiky a výběru zákazníků. Žalobkyně uvádějí, že právě společnost Arkema je mateřskou společností v chemickém odvětví a že ve skutečnosti právě ona dává příkazy vlastním dceřiným společnostem, jako jsou Altuglas a Altumax. Na úrovni společnosti Arkema se podle žalobkyň jednalo pouze o obvyklý vztah mezi akcionářem, který se snaží chránit své finanční zájmy, a nezávislým manažerem pověřeným vedením chemického odvětví činnosti. Role společností Total a Elf Aquitaine se tak podle žalobkyň omezovala na schvalování velkých investic a na příjem informací účetní a finanční povahy týkajících se výsledků jejich dceřiné společnosti v souladu s požadavky stanovenými použitelnými právními předpisy. Žalobkyně v tomto ohledu odkazují na interní předpis nazvaný „Interní pravomoci a finanční závazky“ přiložený k žalobě.

86 Žalobkyně v tomto ohledu rozlišují dvě období: od roku 1992 do roku 2000 a od roku 2001 do roku 2004.

87 K období od roku 1992 do roku 2000 uvádějí, že obchodní politiku činnosti týkající se PMMA určovala samostatně společnost Elf Atochem prostřednictvím oddělení „Vstupní organické suroviny“ (dále jen „OVOS“). Výbor generálního ředitelství Elf Atochem každý rok předem schvaloval hlavní body této obchodní politiky ve formě pětiletého obchodního plánu a potvrzoval též rozpočet OVOS.

88 V období od roku 2001 do roku 2004 určovala obchodní politiku u činností týkajících se PMMA samostatně společnost Arkema prostřednictvím společnosti Atoglas (později Altuglas). Hlavní body této obchodní politiky ve formě pětiletého obchodního plánu schvaloval každý rok předem řídící výbor chemie, výkonný orgán v chemickém odvětví. Rozpočet činností týkajících se PMMA byl představován výkonnému výboru společnosti Total v rámci prezentace souhrnného rozpočtu společnosti Atoglas. Tento výkonný výbor hrál roli v otázkách investic při rozhodování o částkách přesahujících 10 milionů eur a posuzoval míru rizika a vratnost těchto investic.

89 Žalobkyně konkrétně zdůrazňují, že ani společnost Total, ani společnost Elf Aquitaine neurčovaly obchodní politiku společnosti Arkema u činností, jako jsou činnosti v daném případě, které představovaly pouze minimální procento z jejich obratu. V tomto ohledu připomínají, že celosvětový obrat společnosti Arkema z prodeje PMMA činil v roce 2002 (poslední rok protiprávního jednání) 416 milionů eur, což představovalo 2,1 % celkového obratu v chemickém odvětví a 0,4 % celkového obratu skupiny Elf Aquitaine/Total.

90 Žalobkyně dále zdůrazňují, že i kdyby byla domněnka o rozhodujícím vlivu založena, důkazní břemeno, které dotčený podnik nese, by se k vyvrácení takové domněnky muselo týkat neexistence skutečné kontroly mateřské společnosti nad obchodní politikou dceřiné společnosti na dotčeném trhu, tedy v projednávaném případě na trhu s PMMA. Odlišný postup – kdy se musí prokazovat naprostá samostatnost vůči mateřské společnosti – a tedy odmítnutí teoretické možnosti, že mateřská společnost má na svou dceřinou společnost rozhodující vliv v situaci, kdy je 100% vlastníkem, podle názoru žalobkyň vede k vyžadování probatio diabolica (nemožného důkazu) a domněnka se tím stává nevyvratitelnou.

91 Žalobkyně zatřetí uvádějí, že celková kontrola společnosti Arkema ze strany společností Total a Elf Aquitaine se neslučuje s kontrolou, kterou společnost Arkema uplatňuje vůči svým dceřiným společnostem Altuglas a Altumax, jež z provozního i funkčního hlediska součástí společnosti Arkema. Žalobkyně též zdůrazňují, že společnost Arkema po celou dobu řízení vystupovala svým jménem a jménem svých dceřiných společností a během vyšetřování nikdy nezpochybňovala, že má nad svými dceřinými společnostmi skutečnou kontrolu.

92 Společnost Arkema tak z provozního hlediska – na rozdíl od společností Elf Aquitaine a Total, které se na výrobě metakrylátů nepodílí – vyráběla metylmetakrylát, primární surovinu, již zčásti pro vlastní potřebu využívají její dceřiné společnosti Altuglas a Altumax k výrobě a distribuci PMMA.

93 Přestože činnost týkající se PMMA vyvíjely dceřiné společnosti Arkema (Altuglas a Altumax), byla podle žalobkyň z funkčního hlediska vždy součástí obchodní organizace společnosti Arkema – a to nejdříve v rámci OVOS až do roku 2000, a poté od roku 2001 v rámci obchodního oddělení zvlášť věnovaného PMMA. V rozhodné době navíc většinu členů správní rady společnosti Altuglas tvořili zástupci právního a finančního vedení společnosti Arkema. Ti byli podle žalobkyň činní nejen v rámci společnosti Arkema, ale rovněž ve společnosti Altuglas, která neměla vlastní právní a finanční oddělení. A konečně zaměstnanci společnosti Altuglas zapojení do protiprávního jednání uvedeného v napadeném rozhodnutí podle žalobkyň pravidelně informovali člena managementu společnosti Arkema, kterým byl po dobu protiprávního jednání pan G., ředitel OVOS do roku 2000 a od roku 2001 člen řídícího výboru chemického odvětví.

94 Žalobkyně dále uvádějí, že toto funkční a provozní propojení společnosti Arkema a jejích dceřiných společností Altuglas a Altumax bylo potvrzeno v roce 2004 při reorganizaci chemického odvětví skupiny Total a založení společnosti Arkema, a poté v květnu 2006 při vstupu společnosti Arkema na burzu.

95 Žalobkyně začtvrté zdůrazňují, že ačkoli Komise v sídle společnosti Arkema zabavila stovky dokumentů, žádný z dokumentů předložených během řízení neprokazuje, že by společnosti Elf Aquitaine či Total společnosti Arkema přímo či nepřímo daly jakýkoli příkaz či doporučení, jak vést obchodní politiku na trzích s metakryláty.

96 Žalobkyně zapáté tvrdí, že stanovisko Komise v napadeném rozhodnutí je v rozporu s její předchozí praxí. V rozhodnutí Komise COM (2003) 4570 final ze dne 10. prosince 2003 v řízení podle článku 81 Smlouvy o založení Evropského společenství a článku 53 Dohody o Evropském hospodářském prostoru (EHP) (Věc č. COMP/E-2/37.857 – Organické peroxidy, dále jen rozhodnutí „Organické peroxidy“) Komise společnosti Elf Aquitaine nepřičetla odpovědnost za protiprávní jednání společnosti Arkema, a to navzdory kapitálovému propojení mezi těmito dvěma podniky. Komise tak podle žalobkyň připustila, že společnost Arkema měla skutečnou samostatnost při určování své obchodní politiky. Jelikož se podle žalobkyň období, na které se vztahuje rozhodnutí Organické peroxidy, zčásti kryje s obdobím, na něž se vztahuje napadené rozhodnutí, a jelikož jsou hospodářské a finanční vazby mezi společnostmi Arkema a Elf Aquitaine v obou věcech naprosto totožné, Komise nebyla oprávněna odchýlit se od stanoviska, které zaujala ve věci, jež vedla k vydání rozhodnutí Organické peroxidy.

97 Celková omezená kontrola společností Total a Elf Aquitaine nad jejich dceřinými společnostmi byla podle žalobkyň nedávno potvrzena francouzským orgánem pro ochranu hospodářské soutěže, který v rozhodnutí týkajícím se trhu pro distribuci paliva na dálnicích konstatoval, že společnosti Total Raffinage Distribution SA a Elf Antar France SA měly dostatečnou samostatnost při určování jejich obchodní politiky.

98 Žalobkyně konečně tvrdí, že Komise nesprávně právně posoudila povahu a rozložení důkazního břemene. Mají za to, že k domněnce o rozhodujícím vlivu, kterou Komise uplatnila, se nepojí žádný další faktor, jehož prostřednictvím by bylo možné prokázat skutečnou kontrolu mateřských společností nad obchodní politikou společnosti Arkema na trhu s PMMA, a proto pouhá skutečnost, že společnost Arkema během správního řízení předložila důkazy, které jsou s to její skutečnou samostatnost na trhu prokázat, postačovala k přenosu důkazního břemene. Podle žalobkyň je tedy na Komisi, aby prokázala, že navzdory těmto důkazům měly společnosti Total a Elf Aquitaine v rámci dotčeného trhu rozhodující vliv na své dceřiné společnosti.

99 Komise tvrdí, že důkazy předložené žalobkyněmi během správního řízení a převzaté v žalobě nestačí ani ve vzájemném spojení k tomu, aby byla prokázána samostatnost chování společnosti Arkema na trhu ve vztahu ke společnosti Elf Aquitaine, a nestačí tedy k vyvrácení domněnky o rozhodujícím vlivu.

– Závěry Soudu

100 Úvodem je třeba konstatovat, že na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně (viz body 90 a 98 výše), Komise v projednávaném případě neporušila pravidla dokazování.

101 V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle judikatury vycházející z rozsudku ze dne 10. září 2009, Akzo Nobel a další v. Komise (bod 35 výše, bod 61) musí dotčená společnost pro účely vyvrácení domněnky o rozhodujícím vlivu předložit „postačující důkazy“, kterými lze prokázat, že se dceřiná společnost chová na trhu samostatně. Komise pak je povinna tyto důkazy přezkoumat a není povinna předkládat důkazy, které takový vliv prokazují. Kdyby totiž dotčené straně postačovalo zpochybnit uvedenou domněnku předložením pouhých nepodložených tvrzení, domněnka by pozbyla užitku.

102 Je přitom třeba úvodem zmínit, že stran samostatnosti společnosti Arkema na trhu žalobkyně v odpovědi na oznámení námitek na podporu svých tvrzení předložily velmi málo konkrétních důkazů. V části III‑2 této odpovědi nazvané „Společnost Arkema měla [po dobu protiprávního jednání] skutečnou samostatnost při určování své obchodní politiky“ se nepoukazuje na žádný dokument na podporu v ní obsažených tvrzení. Konstatování Komise v bodě 272 odůvodnění napadeného rozhodnutí, podle něhož jsou důkazy předložené žalobkyněmi pouze tvrzeními nepodloženými postačujícími důkazy, je tak zjevně správné. Jak vyplývá z předchozího bodu, lze díky němu oprávněně dospět k závěru, že domněnka o rozhodujícím vlivu nebyla vyvrácena.

103 Na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, po nich v napadeném rozhodnutí není vyžadován probatio diabolica (nemožný důkaz). Z judikatury totiž vyplývá, že k určení, zda dceřiná společnost určuje samostatně své chování na trhu, je třeba přihlédnout ke všem relevantním skutečnostem týkajícím se hospodářských, organizačních a právních vazeb, které tuto dceřinou společnost spojují s mateřskou společností, které se mohou lišit případ od případu, a nemohou tedy být předmětem taxativního výčtu (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 10. září 2009, Akzo Nobel a další v. Komise, bod 35 výše, body 73 a 74). Je tudíž na žalobkyních, aby předložily veškeré důkazy týkající se hospodářských, organizačních a právních vazeb pojících tuto dceřinou společnost s mateřskou společností, kterými lze podle nich prokázat, že netvoří jediný hospodářský subjekt (viz v tomto smyslu rozsudek Tribunálu ze dne 12. prosince 2007, Akzo Nobel a další v. Komise, bod 50 výše, bod 65). I kdyby však žalobkyně nebyly s to předložit v projednávaném případě takové důkazy, neznamená to, že uvedená domněnka nemůže být nikdy vyvrácena.

104 Právě v rámci těchto obecných úvah je třeba přezkoumat konkrétní argumenty přednesené žalobkyněmi.

105 Žalobkyně se zaprvé dovolávají toho, že společnosti Total a Elf Aquitaine jsou holdingovými společnostmi, a tvrdí, že samostatnost jejich dceřiných společností vyplývá ze samotné struktury skupiny.

106 Je třeba konstatovat, že tvrzení, že společnosti Total a Elf Aquitaine jsou holdingovými společnostmi, nejsou důkazně podložena.

107 I kdyby tato tvrzení byla správná, nepostačovala by k vyloučení toho, že předmětné mateřské společnosti měly rozhodující vliv na své dceřiné společnosti zvláště koordinováním finančních investic v rámci skupiny. Bylo už totiž judikováno, že v kontextu skupiny společností je holding společností, jejímž posláním je seskupit podíly v různých společnostech a jejíž funkcí je zajistit jednotu jejich řízení. (rozsudek Tribunálu ze dne 8. října 2008, Schunk a Schunk Kohlenstoff-Technik v. Komise, T‑69/04, Sb. rozh. s. II‑2567, bod 63). V projednávaném případě samy žalobkyně tvrdí, že jejich mateřské společnosti zasahovaly do významnějších rozhodnutí, která mohla mít dopad na úrovni skupiny jako celku. Tato tvrzení však nijak nevyvrací tezi o existenci hospodářského subjektu složeného ze žalobkyň a jejich mateřských společností, a spíše potvrzují, že funkcí posledně jmenovaných bylo zajistit jednotu řízení a koordinaci, která mohla mít vliv na chování dceřiných společností na trhu.

108 Žalobkyně zadruhé tvrdí, že prokázaly, že společnost Arkema měla při určování své obchodní politiky týkající se PMMA naprostou samostatnost. Společnost Arkema totiž podle nich byla mateřskou společností v chemickém odvětví a dávala příkazy vlastním dceřiným společnostem jako Altuglas a Altumax. Role společností Total a Elf Aquitaine se podle žalobkyň omezovala na schvalování velkých investic a příjem informací účetní a finanční povahy týkajících se výsledků jejich dceřiné společnosti v souladu s požadavky stanovenými použitelnými právními předpisy.

109 V tomto ohledu je třeba uvést, že tvrzení žalobkyň nejsou nijak důkazně podložena. Konkrétní důkaz však lze v zásadě předložit v případě tvrzení týkajícího se organizace a struktury skupiny Total a pravomocí různých společností ve skupině.

110 Žalobkyně sice v příloze k žalobě přiložily interní předpis nazvaný „Interní pravomoci a finanční závazky“ na podporu argumentu, že mateřská společnost pouze schvalovala nejvýznamnější investice uskutečňované společností Arkema. Tento dokument však podle tvrzení Komise, které žalobkyně nezpochybňují, není obsažen v odpovědi na oznámení námitek. V odpověď na otázku položenou v tomto smyslu během jednání ostatně žalobkyně potvrdily, že tento dokument během správního řízení nebyl předložen. Z rozsudku ze dne 10. září 2009, Akzo Nobel a další v. Komise, bod 35 výše (bod 61) přitom plyne, že uplatní-li Komise domněnku o rozhodujícím vlivu, může činit mateřskou společnost společně a nerozdílně odpovědnou za zaplacení pokuty uložené její dceřiné společnosti, ledaže tato mateřská společnost, které přísluší tuto domněnku vyvrátit, předloží dostatečné důkazy, které by mohly prokázat, že se dceřiná společnost chová na trhu samostatně. Komise tak mohla v bodě 272 odůvodnění napadeného rozhodnutí dojít ke správnému závěru, že předmětná tvrzení nebyla dostatečně důkazně podložena.

111 I kdyby tato tvrzení byla prokázána, nestačí v žádném případě k vyvrácení domněnky o rozhodujícím vlivu, jelikož se týkají výhradně určování obchodní politiky týkající se PMMA. Na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, je totiž pro účely určení, zda dceřiná společnost určuje své chování na trhu samostatně, třeba zohlednit nejenom důkazy týkající se obchodní politiky v odvětví výrobků, ne něž se vztahuje kartelová dohoda, ale též soubor relevantních důkazů týkajících se hospodářských, organizačních a právních vazeb, které tuto dceřinou společnost pojí s mateřskou společností (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 10. září 2009, Akzo Nobel a další v. Komise, bod 35 výše, body 67, 68, 73 a 74, a stanovisko generální advokátky J. Kokott k tomuto rozsudku, Sb. rozh. s. I‑8241).

112 Některá tvrzení žalobkyň navíc obsahují nepřímé důkazy o tom, že se svými mateřskými společnostmi tvoří jediný hospodářský subjekt.

113 Žalobkyně tak připouští, že společnosti Total a Elf Aquitaine musely schvalovat velké investice své dceřiné společnosti. Výkon takové pravomoci je přitom právě důkazem, že dceřiná společnost na trhu jedná s ohledem na zájmy mateřské společností (viz v tomto smyslu rozsudek Tribunálu ze dne 8. července 2008, Lafarge v. Komise, T‑54/03, nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 547).

114 Žalobkyně stejně tak opakovaně zmiňují existenci chemického odvětví společnosti Total. V odpovědi na písemný dotaz Tribunálu žalobkyně potvrdily, že od května 2000 až do ukončení protiprávního jednání patřila do chemického odvětví nejen společnost Arkema a její dceřiné společností, ale též ostatní společnosti skupiny Total. Žalobkyně vysvětlily, že záštitu nad veškerými činnostmi v chemickém odvětví prováděných původními skupinami převzala z funkčního hlediska společnost Arkema (tedy Atofina) po fúzi společností Total Fina a Elf Aquitaine. Toto funkční přeskupení však nebylo doprovozeno přeskupením kapitálovým. Takové rozdělení skupiny na odvětvové úseky, které navíc nevyjadřuje kapitálové propojení mezi skupinami společnosti, totiž silně poukazuje na to, že činností těchto odvětvových úseků koordinuje zastřešující mateřská společnost skupiny. Taková funkce mateřské společnosti může vylučovat samostatné jednání dceřiné společnosti na trhu (viz v tomto smyslu rozsudky Lafarge/Commission, bod 113 výše, bod 549, a Schunk a Schunk Kohlenstoff-Technik/Commission, bod 107 výše, bod 64).

115 Ohledně tvrzení, že činnosti týkající se PMMA tvoří pouze nepatrnou část z celkového obratu společností Total a Elf Aquitaine, nejsou žalobkyně s to prokázat, že mateřská společnost nechala dceřiné společnosti naprostou samostatnost při určování jejího chování na trhu. Jak bylo uvedeno výše, nezávislost dceřiné společnosti na její mateřské společnosti dále nelze posuzovat výhradně z hlediska její činnosti v odvětví výrobků, na které se vztahuje kartelová dohoda. I kdyby byl takový argument relevantní, význam společnosti Arkema pro její mateřské společnosti je třeba posoudit jako celek (viz v tomto smyslu rozsudek Schunk a Schunk Kohlenstoff-Technik v. Komise, bod 107 výše, bod 66). Žalobkyně však v tomto smyslu nepředložily žádné argumenty.

116 Zatřetí je třeba odmítnout argument, že celková kontrola společnosti Arkema ze strany společností Total a Elf Aquitaine se neslučuje s kontrolou, kterou společnost Arkema uplatňuje vůči svým dceřiným společnostem Altuglas a Altumax.. Zaprvé se opět jedná o tvrzení, které není dostatečně důkazně podložené a týká se vztahů mezi dotčenými společnostmi. Dále i za předpokladu, že by se prokázalo, že vazby mezi společnostmi Total a Elf Aquitaine a společností Arkema byly slabší než vazby mezi posledně uvedenou a jejími vlastními dceřinými společnostmi, nepostačovalo by to k prokázání samostatnosti chování společnosti Arkema na trhu.

117 Začtvrté v případě argumentu, že reorganizace chemického odvětví skupiny Total a založení společnosti Arkema v roce 2004 a dále její vstup na burzu v roce 2006 potvrzuje samostatnost posledně jmenované na trhu, postačí konstatovat, že se jedná o skutečnosti, které nastaly po ukončení protiprávního jednání a nelze jimi tedy prokázat samostatnost uvedené společnosti v průběhu tohoto protiprávního jednání. Výraz „reorganizace chemického odvětví skupiny Total“ navíc nasvědčuje tomu, že společnost Total převzala koordinační funkci v rámci uvedeného chemického odvětví.

118 Zapáté je argument, že žádný dokument ve spise neprokazuje, že společnost Arkema obdržela ze strany společnosti Elf Aquitaine či Total příkaz nebo doporučení ohledně obchodní politiky na trhu s metakryláty, sám o sobě irelevantní, jelikož samostatnost společnosti Arkema nelze posuzovat výlučně ve vztahu k tomuto trhu. Jak již bylo ostatně judikováno, skutečnost, že z informací obsažených ve spise nevyplývá, že mateřská společnost dává své dceřiné společnosti příkazy, neprokazuje neexistenci takových příkazů (viz v tomto smyslu rozsudek Lafarge v. Komise, bod 113 výše, bod 545).

119 Zašesté a v poslední řadě je třeba zabývat se argumentem, že stanovisko v napadeném rozhodnutí je v rozporu s předchozí praxí Komise vyplývající z rozhodnutí Organické peroxidy, jímž nebyla společnosti Elf Aquitaine přičtena odpovědnost za protiprávní jednání společnosti Arkema.

120 V tomto ohledu je třeba konstatovat, že z rozhodnutí Organické peroxidy (body 373 až 391), kterého se žalobkyně dovolávají, vyplývá, že Komise problematiku odpovědnosti mateřské společnosti za společnost Arkema neanalyzovala a že se konkrétně nevyslovila k otázce její samostatnosti ve vztahu k mateřské společnosti. I za předpokladu, že by se skutečnosti v této věci podobaly skutečnostem v projednávaném případě, je nepřípustné, aby toto rozhodnutí představovalo jakoukoli záruku ohledně toho, jak se Komisi jeví vztahy mezi společností Arkema a jejími mateřskými společnostmi, ani ohledně kritéria přičitatelnosti, které se uplatní na tuto skupinu společností.

121 Napadené rozhodnutí dále není prvním rozhodnutím, jímž Komise přičítá odpovědnost za protiprávní jednání společnosti Arkema společnosti Elf Aquitaine. V rozhodnutí Komise K (2004) 4876 ze dne 19. ledna 2005 v řízení podle článku 81 [ES] o založení Evropského společenství a článku 53 Dohody o EHP (Věc C 37.773 – Kyselina monochloroctová), dále jen „rozhodnutí Kyselina monochloroctová“) již Komise takto společnosti Elf Aquitaine odpovědnost přičetla, a to rovněž na základě nevyvrácené domněnky o rozhodujícím vlivu na její dceřinou společnost.

122 Z judikatury v každém případě vyplývá, že Komise není povinna systematicky ověřovat, zda lze protiprávní chování dceřiné společnosti přičíst její mateřské společnosti (viz v tomto smyslu rozsudek Tribunálu ze dne 14. prosince 2006, Raiffeisen Zentralbank Österreich a další v. Komise, T‑259/02 až T‑264/02 a T‑271/02, Sb. rozh. s. II‑5169, body 330 a 331, potvrzený rozsudkem Soudního dvora ze dne 24. září 2009, Erste Group Bank a další v. Komise, C‑125/07 P, C‑133/07 P, C‑135/07 P a C‑137/07 P, Sb. rozh. s. I‑8681, bod 82). I kdyby žalobkyně a společnost Elf Aquitaine tvořily jediný podniky i v rozhodné době z hlediska protiprávních jednání dotčených v rozhodnutí Organické peroxidy, skutečnost, že Komise nezamýšlela určit toto rozhodnutí mateřské společnosti žalobkyň a uložit jí sankci, nebrání tomu, aby tak v souladu se zásadami vyplývajícími z judikatury v oblasti přičitatelnosti odpovědnosti učinila v projednávaném případě.

123 I kdyby Komise zamýšlela přičíst společnosti Elf Aquitaine odpovědnost za protiprávní jednání dotčené v rozhodnutí Organické peroxidy, skutečnost, že tak neučinila, by nasvědčovala pouze tomu, že v této věci došlo k nesprávnému posouzení, a žalobkyně by se této skutečnosti nemohly v projednávaném případě účinně dovolávat.

124 Vzhledem k výše uvedenému je třeba dospět k závěru, že důkazy předložené žalobkyněmi i ve vzájemném spojení nepostačují pro účely vyvrácení domněnky, že společnosti Total a Elf Aquitaine měly ve skutečnosti rozhodující vliv na jednání svých dceřiných společností.

125 Druhá část tohoto žalobního důvodu musí být tedy jako celek zamítnuta a s ní i celý druhý žalobní důvod.

Ke třetímu důvodu vycházejícímu z porušení povinnosti uvést odůvodnění a porušení zásady řádné správy při uplatňování pravidel o přičitatelnosti

126 Tento žalobní důvod je rozdělen na dvě části.

K první části vycházející z porušení povinnosti uvést odůvodnění

– Argumenty účastnic řízení

127 Žalobkyně tvrdí, že Komise porušila svou povinnost uvést odůvodnění, jelikož napadené rozhodnutí neobsahuje odpověď na všechny argumenty společnosti Arkema směřující k prokázání její samostatné obchodní politiky. Vysvětlení Komise podaná v žalobní odpovědi dále nepostačují k nápravě tohoto porušení.

128 Žalobkyně uvádějí, že Komise neodpovídá na všechny argumenty přednesené společností Arkema, které jsou shrnuty v bodě 269 odůvodnění napadeného rozhodnutí. Konkrétně podle žalobkyň neodpověděla na argumenty, že jmenování členů správní rady společností Arkema společností Elf Aquitaine není samo o sobě důkazem o skutečné kontrole a že společnost Arkema měla naprostou samostatnost při určování své obchodní politiky, když se její povinnost podat vysvětlení omezovala na obecné informace sdělované v rámci běžného provozu skupiny společností a týkající se hlavně účetních a finančních otázek a otázek auditu.

129 Žalobkyně dále uvádějí, že Komise neodpověděla na některé argumenty společnosti Arkema předložené v její odpovědi na oznámení námitek, které nejsou v napadeném rozhodnutí ani shrnuty. Podle žalobkyň se jedná o argumenty, že ředitelé společností Total a Elf Aquitaine nikdy nebyli zapojeni do vytýkaných protiprávních jednání a že kontrola ze strany mateřských společností se omezovala na schvalování nejvýznamnějších investic a byla příliš obecná na to, aby omezovala samostatnost společnosti Arkema, zejména při stanovování cen.

130 Žalobkyně jsou toho názoru, že i když Komise nemá povinnost vyjádřit se ke všem právním a faktickým otázkám řešeným během správního řízení, musí nicméně přezkoumat opodstatněnost všech argumentů jako celku, jež byly předloženy k vyvrácení domněnky o rozhodujícím vlivu. Jakýkoli jiný postup by podle žalobkyň zakládal nevyvratitelnost domněnky.

131 Podle žalobkyň má dále neexistence odůvodnění v projednávaném případě tím závažnější důsledky, že postup Komise je novátorský – jak podle žalobkyň sama uznává v bodě 271 odůvodnění napadeného rozhodnutí – a že Komise u ostatních dceřiných společností, na které se vztahuje napadené rozhodnutí, uvedla další nepřímé důkazy podporující domněnku o rozhodujícím vlivu ze strany jejich mateřských společností. Žalobkyně zdůrazňují, že podle judikatury se povinnost Komise uvést odůvodnění zvětšuje, jde-li její rozhodnutí výrazně nad rámec předchozích rozhodnutí (rozsudek Soudního dvora ze dne 8. listopadu 2001, Silos, C‑228/99, Recueil, s. I‑8401, bod 28; usnesení Tribunálu ze dne 21. ledna 2004, FNSEA a další v. Komise, T‑245/03, Recueil, s. II‑271, bod 52, a FNCBV v. Komise, T‑217/03, Recueil, s. II‑239, bod 66).

132 Komise namítá, že povinnost uvést odůvodnění neporušila.

– Závěry Soudu

133 K povinnosti Komise uvést odůvodnění je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury musí být odůvodnění vyžadované článkem 253 ES přizpůsobeno povaze dotčeného aktu a musejí z něho jasně a jednoznačně vyplývat úvahy orgánu, jenž akt vydal, tak, aby se zúčastněné osoby mohly seznámit s důvody, které vedly k přijetí opatření, a příslušný soud mohl vykonávat svůj přezkum. Požadavek odůvodnění musí být posuzován v závislosti na okolnostech případu, zejména v závislosti na obsahu aktu, povaze dovolávaných důvodů a zájmu, který mohou mít osoby, jichž se akt bezprostředně a osobně dotýká, na získání těchto vysvětlení. Není požadováno, aby odůvodnění upřesňovalo všechny relevantní skutkové a právní okolnosti, jelikož otázka, zda odůvodnění aktu splňuje požadavky článku 253 ES, musí být posuzována s ohledem nejen na jeho text, ale také na jeho celkovou souvislost, jakož i na všechna právní pravidla upravující dotčenou oblast (viz zejména rozsudek Soudního dvora ze dne 2. dubna 1998, Komise v. Sytraval a Brink’s France, C‑367/95 P, Recueil, s. I‑1719, bod 63 a citovaná judikatura).

134 Bylo již judikováno, že je-li rozhodnutí v rámci použití článku 81 ES – jako v projednávaném případě – určeno více osobám a řeší otázku přičitatelnosti protiprávního jednání, musí obsahovat dostatečné odůvodnění ve vztahu ke každé z osob, jimž je určeno, a zejména ve vztahu k těm z nich, které podle uvedeného rozhodnutí musejí nést odpovědnost za uvedené protiprávní jednání (rozsudky Tribunálu ze dne 14. května 1998, SCA Holding v. Komise, Sb. rozh. s. II‑1373, bod 78, a ze dne 27. září 2006, Akzo Nobel v. Komise, T‑330/01, Sb. rozh. s. II‑3389, bod 93). Aby bylo napadené rozhodnutí ve vztahu k mateřským společnostem žalobkyň dostatečně odůvodněno, musí obsahovat především podrobný popis důvodů, které mohou přičitatelnost protiprávního jednání těmto společnostem odůvodnit (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek SCA Holding v. Komise, bod 80).

135 Dále v rozsahu, v němž má toto přičtení odpovědnosti vliv na postavení žalobkyň, v rozsahu, v němž žalobkyně toto přičtení odpovědnosti během správního řízení zpochybňovaly a v rozsahu, v němž tedy mají v tomto bodě zájem na zpochybnění napadeného rozhodnutí, musejí mít stejně jako jejich mateřské společnosti možnost seznámit se s odůvodněním stanoviska Komise.

136 Z toho plyne, že založí-li Komise jako v projednávaném případě odpovědnost za protiprávní jednání na domněnce o rozhodujícím vlivu a pokud dotčené společnosti během správního řízení předložily důkazy směřující k vyvrácení této domněnky, musí rozhodnutí obsahovat dostatečný popis odůvodnění, který je s to ospravedlnit stanovisko, že uvedenou domněnku nelze na základě těchto důkazů vyvrátit.

137 V projednávaném případě žalobkyně v odpovědi na oznámení námitek zejména tvrdily, že společnost Arkema měla po celou dobu protiprávního jednání skutečnou samostatnost při určování své obchodní politiky. Na podporu tohoto tvrzení žalobkyně v podstatě přednesly tytéž argumenty jako argumenty analyzované v rámci druhého žalobního důvodu.

138 Z výše uvedeného přitom vyplývá, že Komise na tyto argumenty odpověděla v bodě 272 odůvodnění napadeného rozhodnutí, když konstatovala, že „[o]statní argumenty [byly] pouhými tvrzeními [ne]podloženými důkazy, které by postačovaly k vyvrácení domněnky o odpovědnosti společností Total a Elf Aquitaine za jednání jejich dceřiné společnosti Atofina“. Žalobkyně tudíž nesprávně tvrdí, že Komise neodpověděla na jejich argumenty uvedené v bodě 269 písm. c) odůvodnění napadeného rozhodnutí, podle nichž měla společnost Arkema naprostou samostatnost při určování své obchodní politiky a při jednání na trhu.

139 Dále je třeba rozhodnout, že za okolností v daném případě toto konstatování obsažené v bodě 272 odůvodnění napadeného rozhodnutí splňuje podmínky kladené judikaturou.

140 Komise totiž uvedla důvod, proč dospěla k závěru, že důkazy předložené žalobkyněmi a jejich mateřskými společnostmi nepostačovaly k vyvrácení domněnky o rozhodujícím vlivu. Napadené rozhodnutí tedy žalobkyním poskytlo údaje nezbytné k tomu, aby mohly hájit svá práva. Žalobkyně mohly konkrétně zpochybnit správnost tohoto konstatování tím, že svá tvrzení podloží dostatečnými důkazy, nebo zpochybnit jeho relevantnost tvrzením, že dotčená – byť nepodložená – konstatování v projednávaném případě postačovala k vyvrácení uvedené domněnky. Toto odůvodnění nabývá na významu v konfrontaci s příslušnou pasáží v odpovědi na oznámení námitek, která je žalobkyním známa a neodkazuje na žádný dokument na podporu tvrzení v ní obsažených.

141 Z judikatury mimoto vyplývá, jak správně uvádí Komise, že i když je Komise na základě článku 253 ES povinna odůvodnit svá rozhodnutí tím, že uvede skutkové a právní okolnosti, na nichž závisí právní odůvodnění opatření, a úvahy, které ji vedly k přijetí jejího rozhodnutí, není povinna se vyslovovat ke všem právním a skutkovým otázkám, které byly vzneseny během správního řízení (rozsudek Soudního dvora ze dne 10. prosince 1985, Stichting Sigarettenindustrie a další v. Komise, 240/82 až 242/82, 261/82, 262/82, 268/82 a 269/82, Recueil, s. 3831, bod 88, a rozsudek Tribunálu ze dne 24. října 1991, Atochem v. Komise, T‑3/89, Recueil, s. II‑1177, bod 222). I když Komise musí ve svém rozhodnutí uvést, z jakých důvodů má za to, že předložené důkazy postačují k vyvrácení domněnky o rozhodujícím vlivu, neplyne z toho, že je povinna vyslovit se v každém případě zvlášť ke každému jednotlivém důkazu předloženému dotčenými podniky. Taková souhrnná odpověď, jaká je poskytnuta v projednávané věci, může v závislosti na okolnostech daného případu postačovat k tomu, aby podnik mohl užitečně hájit svá práva a Tribunál mohl vykonat svůj přezkum.

142 Skutečnost, že bod 269 odůvodnění napadeného rozhodnutí neobsahuje veškeré argumenty společnosti Arkema, není rozhodující.

143 Argument, že kontrola ze strany mateřských společností se omezovala na schvalování nejvýznamnějších investic a byla příliš obecná na to, aby omezovala samostatnost společnosti Arkema především při stanovování cen, se překrývá s argumentem uvedeným v bodě 269 písm. c) odůvodnění napadeného rozhodnutí, na který uvedené rozhodnutí odpovídá v bodě 272, a to, že společnost Atofina měla naprostou samostatnost v obchodní politice a při jednání na trhu. Dále je třeba konstatovat, že v bodech 115 a 117 odpovědi žalobkyň na oznámení námitek obsahujících tento argument není odkazováno na žádný dokument na jeho podporu. Žalobkyně tudíž mohly konstatování Komise v bodě 272 odůvodnění napadeného rozhodnutí chápat též jako odpověď na tento argument.

144 Jak vyplývá z odpovědi žalobkyň (viz zejména body 91 až 105) na oznámení námitek, argument, že ředitelé společností Total a Elf Aquitaine nebyli do vytýkaných protiprávních jednání nikdy zapojeni, přednesly v bodech 99 až 101 odpovědi nikoli pro účely vyvrácení domněnky o rozhodujícím vlivu, ale aby prokázaly, „že společnostem Elf Aquitaine a Total nelze […] vytýkat přímý ani nepřímý podíl na vytýkaných protiprávních jednáních“. Z výše uvedeného vyplývá, že Komise nepřičetla mateřským společnostem žalobkyň odpovědnost za sporné protiprávní jednání na základě této skutečnosti. Skutečnost, že Komise tento argument v napadeném rozhodnutí neuvedla, tudíž není porušením povinnosti uvést odůvodnění.

145 K tomu, že Komise výslovně neodpověděla na argument uvedený v bodě 269 odůvodnění napadeného rozhodnutí, podle něhož jmenování členů správní rady společnosti Arkema společností Elf Aquitaine neprokazovalo skutečnou kontrolu, je třeba zdůraznit, že Komise v napadeném rozhodnutí netvrdila, že tato skutečnost postačovala k založení odpovědnosti mateřských společností žalobkyň za sporné protiprávní jednání. Komise sice v bodě 264 odůvodnění napadeného rozhodnutí konstatovala, že „[č]leny správní rady společnosti Arkema […] jmenovala společnost Elf Aquitaine“ a že tato skutečnost jí stejně jako kapitálové propojení mezi těmito dvěma společnostmi umožnila domnívat se, že společnost Elf Aquitaine měla rozhodující vliv a skutečnou kontrolu nad jednáním své dceřiné společnosti Arkema. Jak však bylo konstatováno v bodech 68 a 69 výše, ze systematiky napadeného rozhodnutí vyplývá, že tato skutečnost byla uvedena jen pro doplnění a nebyla podmínkou pro přičtení odpovědnosti za sporné protiprávní jednání mateřským společnostem žalobkyň. Skutečnost, že na tento argument nebyla dána výslovná odpověď, žalobkyním nebránila v seznámení se s důvody pro přičtení této odpovědnosti, ani v tom, aby ji zpochybnily před Tribunálem.

146 K argumentu vycházejícímu ze znění bodu 271 odůvodnění napadeného rozhodnutí je třeba uvést, že Komise konstatovala následující:

„[S]kutečnost, že Komise v předchozí věci určila své rozhodnutí výhradně společnosti Stotina, není sama o sobě překážkou k tomu, aby své rozhodnutí v daném případě určila jak společnosti Atofina, tak společnostem Total/Elf Aquitaine. Pro účely přičtení odpovědnosti mateřské společnosti má Komise za takových okolností, jako jsou okolnosti projednávaného případu […], prostor pro uvážení, a skutečnost, že tuto pravomoc v dřívějším rozhodnutí nevyužila, ji nezavazuje k tomu, aby tak učinila v projednávaném případě.“

147 Je třeba konstatovat, že v této pasáži se v žádném případě nepřipouští, že by Komise v tomto případě přijala novátorské stanovisko, jak tvrdí žalobkyně. Konstatování Komise má pouze vyvrátit argument uvedený v bodě 268 odůvodnění napadeného rozhodnutí, který vychází z toho, že v předchozím rozhodnutí určeném společnosti Arkema nebyla odpovědnost za jednání posledně uvedené přičtena její mateřské společnosti (rozhodnutí Organické peroxidy). Dále je třeba uvést, že domněnku o rozhodujícím vlivu, založenou výhradně na kapitálovém propojení, již Komise uplatnila před vydáním napadeného rozhodnutí v rozhodnutí Kyselina monochloroctová, jímž společnosti Elf Aquitaine přičetla odpovědnost za protiprávní jednání společnosti Arkema.

148 Judikatura, které se dovolávají žalobkyně, v každém případě pouze vyžaduje, aby Komise výslovně rozvedla své úvahy v příp