ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1)

Musí být čl. 8 odst. 1 Nařízení Rady (ES) č. 2201/2003 ze dne 27. listopadu 2003 o příslušnosti a uznávání a výkonu rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti a o zrušení nařízení (ES) č. 1347/2000 ( 1 ) za okolností ve věci v původním řízení vykládán v tom smyslu, že: Místem obvyklého bydliště 18 měsíčního dítěte je členský stát, v němž je dítě do určité míry integrováno do sociálního a rodinného prostředí s ohledem: na státní příslušnost rodiče, který má dítě v každodenní péči, na skutečnost, že dítě komunikuje úředním jazykem tohoto členského státu, na to, že bylo dítě v tomto státě pokřtěno a zdržovalo se zde po dobu až tří měsíců během svátků a rodičovské dovolené tohoto rodiče, a s ohledem na kontakty s jeho rodinou, v situaci, kdy dítě s tímto rodičem po zbytek času pobývá v jiném členském státě, v němž je tento rodič zaměstnán na základě pracovní smlouvy na dobu neurčitou, a dítě v tomto státě udržuje pravidelné, avšak časové omezené kontakty s druhým rodičem a jeho rodinou?
3)

V případě kladné odpovědi na druhou otázku: musí soud členského státu, který řízení zahájil, zohlednit alespoň per analogiam: a) ustanovení článku 13 nařízení Rady (ES) č. 1346/2000 ze dne 29. května 2000 o úpadkovém řízení v tom smyslu, že strana, jejíž odpovědnost je předmětem sporu, se může proti žalobě podané správcem podstaty jménem všech věřitelů bránit tím, že prokáže, že v důsledku jejích úkonů jí nevznikla odpovědnost podle práva, jež by bylo právem rozhodným pro žalobu, pokud by se její odpovědnosti nedovolával správce konkurzní podstaty ale individuální věřitel; b) ustanovení článku 17 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 864/2007 ze dne 11. června 2007 o právu rozhodném pro mimosmluvní závazkové vztahy (Řím II) ( 3 ), ve spojení s článkem 13 nařízení Rady (ES) č. 1346/2000 ze dne 29. května 2000 o úpadkovém řízení, tj. pravidla týkající se bezpečnosti a chování, jež se použijí v údajném místě škodné události, jako jsou pravidla chování stanovená pro banky ve finanční oblasti?
2)

Je-li takové omezení, které je uvedené v první otázce, relevantní, je pak nutno zohlednit, zda v dotyčném případě existuje ve státě dceřiné společnosti skutečně ještě jiný právní subjekt, který by mohl provést odpočet ztrát, pokud by to v tomto státě bylo přípustné?
3)

V případě kladné odpovědi na druhou otázku, představuje odlišný postup při náboru řádných soudců do stálého poměru, v porovnání se zákonem stanoveným postupem výběru pro účely náboru dočasných smírčích soudců, objektivní důvod ve smyslu ustanovení 4 bodu 1 nebo 4 rámcové dohody o pracovních poměrech na dobu určitou, provedené směrnicí 1999/70, pokud jde o opodstatněnost neuplatnění – v rámci vnitrostátní judikatury, tj. rozsudku Corte di Cassazione a Sezioni unite (plénum kasačního soudu, Itálie) č. 13721/2017 a stanoviska Consiglio di Stato (Státní rada, Itálie) č. 464/2017 ze dne 8. dubna 2017 – stejných pracovních podmínek vztahujících se na srovnatelné řádné stálé soudce i na smírčí soudce, jakož i opodstatněnost neuplatnění preventivních a sankčních opatření proti zneužívání smluv na dobu určitou, ve smyslu ustanovení 5 rámcové dohody o pracovních poměrech na dobu určitou, provedené směrnicí 1999/70 a vnitrostátními prováděcími předpisy, s ohledem na skutečnost, že v italském právu neexistuje žádné ustanovení ani ústavní pravidlo, jež by mohla odůvodnit jednak diskriminaci týkající se pracovních podmínek, jednak úplný zákaz změnit dočasnou službu smírčích soudců na stálý služební poměr, a to i s ohledem na předchozí vnitrostátní právní úpravu (zákon č. 217/1974), v níž bylo již stanoveno zrovnoprávnění pracovních podmínek a přeměna pracovního poměru čestných soudců na pracovní poměr na dobu neurčitou (konkrétně zástupců čestných soudců)?
3)

V případě, že se oddíl 5 Hlavy II Luganské úmluvy použije pouze na žaloby, které by jinak spadaly do působnosti čl. 5 odst. 1 Luganské úmluvy, jaký je správný postup pro účely určení, zda žaloba spadá do působnosti čl. 5 odst. 1? (1) Spočívá správný postup v tom, že žaloba spadá do působnosti čl. 5 odst. 1, pokud by vytýkané jednání mohlo být žalováno jako porušení smlouvy, ačkoli zaměstnavatel ve skutečnosti v žalobě neuplatňuje či nenamítá porušení takové smlouvy? (2) Spočívá alternativně správný postup v tom, že žaloba spadá do působnosti článku 5 odst. 1 pouze v případě, že povinnost, z níž žaloba skutečně vychází, je smluvní povinností? V případě, že je tento postup správný, vyplývá z toho, že žaloba, která vychází pouze z porušení povinnosti, která byla založena nezávisle na pracovní smlouvě (a případně není povinností, k jejímuž plnění se zaměstnanec „dobrovolně zavázal“), nespadá do působnosti čl. 5 odst. 1? (3) V případě, že ani jeden z výše uvedených postupů není správný, jaký postup lze považovat za správný?
2)

Brání evropská právní úprava v oblasti zadávání veřejných zakázek na stavební práce, služby a dodávky, a zejména články 1 a 2 směrnice 2004/18/ES a články 49, 56, 105 a násl. Smlouvy o EU vnitrostátní právní úpravě, která tím, že „klasifikované“ soukromé nemocnice klade na roveň s nemocnicemi veřejnými, a to prostřednictvím jejich zařazení do systému národního plánování veřejného zdravotnictví upraveného speciálními smlouvami odlišnými od běžných akreditačních vztahů s jinými soukromými subjekty, které se účastní systému poskytování zdravotnických služeb, a to při nesplnění požadavků na uznání postavení veřejnoprávního subjektu a předpokladů pro přímé zadání zakázky podle modelu „in house providing“, vyjímá tyto nemocnice z vnitrostátní i evropské právní úpravy veřejných zakázek, a to také v případech, kdy jsou takové subjekty pověřeny tím, aby vyráběly a bezplatně dodávaly veřejným zdravotnickým zařízením specifické výrobky nutné pro poskytování zdravotnické péče, přičemž současně obdrží veřejné prostředky na uskutečnění těchto dodávek?
2)

V případě kladné odpovědi na první otázku: Musí být čl. 7 odst. 1 první věta směrnice 97/67 ve spojení s čl. 4 odst. 3 SEU vykládán v tom smyslu, že výhody, které pro určeného poskytovatele vyplývají z toho, že mu v rozporu s čl. 7 odst. 1 první větou směrnice 97/67 bylo přiznáno zvláštní právo, je třeba rozšířit na ostatní poskytovatele poštovních služeb s tím účinkem, že je třeba předání procesní písemnosti na tuzemské poštovní pobočce poskytovatele všeobecných poštovních služeb, který není určeným poskytovatelem, považovat za rovnocenné s podáním písemnosti u soudu, a to na základě obdobných zásad, které vyplývají z rozsudku Soudního dvora Evropské unie ze dne 21. června 2007 ve spojených věcech C 231/06 až C 233/06, Jonkmann (EU:C:2007:373)?
CS Úřední věstník Evropské unie C 13/5

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Finanzgericht Baden-Württemberg (Německo) dne 4. října 2017 – Martin Wächtler v. Finanzamt Konstanz

(Věc C-581/17)

(2018/C 013/06)

Jednací jazyk: němčina

Předkládající soud

Finanzgericht Baden-Württemberg

Účastníci původního řízení

Žalobce: Martin Wächtler

Žalovaný: Finanzamt Konstanz

Předběžné otázky

Musí být ustanovení Dohody o volném pohybu osob mezi Evropským Společenstvím a jeho členskými státy na jedné straně a Švýcarskou konfederací na straně druhé uzavřené dne 21. června 1999, která vstoupila v platnost 1. června 2002, zejména její preambule a články 1, 2, 4, 6, 7, 16 a 21 a příloha I článek 9, vykládána v tom smyslu, že brání právní úpravě členského státu, podle níž je v případě, kdy osoba, která má v určitém členském státě neomezenou daňovou povinnost a která je státním příslušníkem tohoto státu, přesune své sídlo z tohoto státu do Švýcarska, a nikoli do jiného členského státu Evropské unie nebo do státu, na který se vztahuje Dohoda o Evropském hospodářském prostoru, každé latentní, dosud neuskutečněné kapitálové výnosy vyplývající z práv společnosti (bez odkladu) zdaněno, aby bylo zamezeno ztrátě základu daně?
8.

Má být požadavek týkající se dostatečně závažného porušení stanovená v rozsudcích Köbler a Traghetti [del Mediterraneo] vykládán v tom smyslu, že o takové porušení nejde, pokud soud rozhodující v posledním stupni ve zjevném rozporu s ustálenou judikaturou Soudního dvora Evropské unie, která byla citovaná s nejvyšší mírou podrobnosti – a která se dokonce opírá o různá právní stanoviska –, zamítne žádost jednotlivce o podání žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce týkající se nezbytnosti připustit obnovu řízení a to na základě absurdního odůvodnění, že unijní právo – v tomto případě zejména směrnice 89/665/EHS a 92/13/EHS – neobsahuje ustanovení, která by upravovala obnovu řízení, ačkoli v této souvislosti byla též s nejvyšší mírou podrobnosti citována relevantní judikatura Soudního dvora Evropské unie, a to včetně rozsudku Impresa Pizzarotti, v němž se právě v souvislosti s postupem zadávání veřejných zakázek konstatuje, že je obnova řízení nezbytná? S přihlédnutím k rozsudku Soudního dvora Evropské unie CILFIT (C-283/81), s jakou mírou podrobnosti musí vnitrostátní soud odůvodnit nepřipuštění obnovy řízení, pokud se odkloní od závazného právního výkladu provedeného Soudním dvorem?
2.

Má být v případě kladné odpovědi na první předběžnou otázku čl. 3 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 98/26/ES ze dne 19. května 1998 o neodvolatelnosti zúčtování v platebních systémech a v systémech vypořádání obchodů s cennými papíry, ve znění směrnice 2009/44/ES, který stanoví, že „[p]řevodní příkazy a vzájemné započtení jsou právně vymahatelné a závazné pro třetí osoby i v případě úpadkového řízení proti účastníku za předpokladu, že převodní příkazy byly vloženy do systému před okamžikem zahájení úpadkového řízení, jak je vymezen v čl. 6 odst. 1. To platí i v případě úpadkových řízení proti účastníku (v dotčeném systému nebo v interoperabilním systému) nebo proti provozovateli interoperabilního systému, který není účastníkem“, vykládán v tom smyslu, že takový příkaz, jako je příkaz ve věci samé, lze považovat za příkaz, který „vstoupil do systému“ a který měl být vykonán?
CS Úřední věstník Evropské unie C 42/5

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná High Court (Irsko) dne 27. listopadu 2017 – M.A., S.A., A.Z v. The International Protection Appeals Tribunal, The Minister for Justice and Equality, Attorney General, Irsko

(Věc C-661/17)

(2018/C 042/09)

Jednací jazyk: angličtina

Předkládající soud

High Court (Irsko)

Účastníci původního řízení

Žalobci: M.A., S.A., A.Z.

Žalovaní: International Protection Appeals Tribunal, Minister for Justice and Equality, Attorney General, Irsko

Předběžné otázky

1) Musí vnitrostátní rozhodovací orgán při rozhodování o přemístění žadatele o mezinárodní ochranu podle nařízení č. 604/2013 (1) do Spojeného království při posuzování otázek, které vyvstaly v souvislosti s posuzovací pravomocí podle článku 17, a/nebo jakýchkoli otázek ohledně ochrany základních práv ve Spojeném království ignorovat v okamžiku takového posuzování okolnosti týkající se navrhovaného vystoupení Spojeného království z EU?

2) Zahrnuje pojem „členský stát, který vede řízení o určení příslušného státu“, obsažený v nařízení č. 614/2013 taktéž roli členského státu při výkonu pravomoci uznané a svěřené článkem 17 nařízení?

3) Zahrnují pravomoci členského státu podle článku 6 nařízení č. 604/2013 pravomoc uznanou či svěřenou článkem 17 nařízení?

4) Uplatní se koncept účinného opravného prostředku na prvostupňové rozhodnutí podle článku 17 nařízení č. 604/2013 v tom smyslu, že musí být přípustné odvolání či rovnocenný opravný prostředek proti takovému rozhodnutí, a/nebo mají být vnitrostátní právní předpisy upravující odvolací řízení proti prvostupňovému rozhodnutí podle nařízení vykládány tak, že zahrnuje rovněž odvolání proti rozhodnutí podle článku 17?

5) Vyplývá z čl. 20 odst. 3 nařízení č. 604/2013 to, že v případě nedostatku důkazů pro vyvrácení domněnky, že v nejlepším zájmu dítěte je posoudit jeho situaci jako neoddělitelnou od situace jeho rodičů, nemá vnitrostátní rozhodovací orgán povinnost vzít v úvahu takový nejlepší zájem dítěte odděleně od rodičů jako samostatnou otázku nebo jako výchozí bod pro posouzení, zda se má přemístění uskutečnit?

(1) Nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 604/2013 ze dne 26. června 2013 , kterým se stanoví kritéria a postupy pro určení členského státu příslušného k posuzování žádosti o mezinárodní ochranu podané státním příslušníkem třetí země nebo osobou bez státní příslušnosti v některém z členských států (Úř. věst. 2013, L 180, s. 31).
CS Úřední věstník Evropské unie C 42/2

Kasační opravný prostředek podaný dne 3. srpna 2017 Morton’s of Chicago Inc. proti rozsudku Tribunálu (šestého senátu) vydanému dne 15. května 2017 ve věci T-223/15, Morton’s of Chicago v. Úřad Evropské unie pro duševní vlastnictví (EUIPO)

(Věc C-468/17 P)

(2018/C 042/03)

Jednací jazyk: angličtina

Účastníci řízení

Účastnice řízení podávající kasační opravný prostředek: Morton’s of Chicago Inc. (zástupci: J. Moss, Barrister, M. Krause, Solicitor)

Další účastníci řízení: Úřad Evropské unie pro duševní vlastnictví (EUIPO), Mortons the Restaurant Ltd

Usnesením ze dne 13. prosince 2017 Soudní dvůr (desátý senát) rozhodl, že kasační opravný prostředek je nepřípustný.
CS Úřední věstník Evropské unie C 42/8

Kasační opravný prostředek podaný dne 28. listopadu 2017 společností Trasta Komercbanka AS, Ivanem Fursinem, Igorsem Buimistersem a společnostmi C & R Invest SIA, Figon Co. Ltd, GCK Holding Netherlands BV a Rikam Holding SA proti usnesení Tribunálu (druhého senátu) vydanému dne 12. září 2017 ve věci T-247/16, Trasta Komercbanka AS a další v. Evropská centrální banka

(Věc C-669/17 P)

(2018/C 042/11)

Jednací jazyk: angličtina

Účastníci řízení

Účastníci řízení podávající kasační opravný prostředek: Trasta Komercbanka AS, Ivan Fursin, Igors Buimisters, C & R Invest SIA, Figon Co. Ltd, GCK Holding Netherlands BV, Rikam Holding SA (zástupci: O.H. Behrends, L. Feddern, M. Kirchner, Rechtsanwälte)

Další účastnice řízení: Evropská centrální banka

Návrhová žádání účastníků řízení podávajících kasační opravný prostředek

Účastníci řízení podávající kasační opravný prostředek (dále jen „navrhovatelé“) navrhují, aby Soudní dvůr:

— zrušil bod 1 výroku usnesení, tj. rozhodnutí Tribunálu, podle kterého není důvodné rozhodnout o žalobě na neplatnost podané společností Trasta Komercbanka AS (TKB);

— prohlásil, že žaloba na neplatnost podaná společností TKB není bezpředmětná;

— prohlásil žalobu na neplatnost za přípustnou;

— vrátil věc Tribunálu k rozhodnutí o jejich žalobě na neplatnost a

— uložil Evropské centrální bance (ECB) náhradu nákladů vynaložených navrhovateli v řízení v prvním stupni i v řízení o kasačním opravném prostředku.

Důvody kasačního opravného prostředku a hlavní argumenty

V rámci svého prvního důvodu navrhovatelé tvrdí, že Tribunál pochybil, když dospěl k závěru, že odpovědnost za podání žaloby společnosti TKB náleží likvidátorovi. Navrhovatelé tvrdí, že tento závěr je v rozporu s článkem 263 SFEU a zárukou účinného prostředku nápravy, jakož i s mnoha dalšími souvisejícími zásadami.

V rámci svého druhého důvodu navrhovatelé tvrdí, že Tribunál pochybil, když dospěl k závěru, že žaloba podaná akcionáři nahrazuje možnost akcionářů bránit povolení společnosti TKB prostřednictvím žaloby podané samotnou společností TKB.

V rámci svého třetího důvodu navrhovatelé namítají několik věcných vad, včetně neuplatnění zásady „nemo uditur“ z důvodu zasahování ECB do žaloby společnosti TKB.

V rámci svého čtvrtého důvodu navrhovatelé tvrdí, že Tribunál nezohlednil požadavky (včetně formálních požadavků), kterým podléhá platné zrušení zmocnění původně uděleného společnosti TKB.

V rámci svého pátého důvodu navrhovatelé tvrdí, že Tribunál nesprávně použil čl. 51 odst. 1 namísto článku 131 jednacího řádu a namítají také řadu dalších procesních vad.
1)

Je třeba ve smyslu článku 1 směrnice 98/50/ES (1) a k určení existence či neexistence převodu podniku, závodu nebo části závodu nebo podniku rozumět „hospodářskou jednotkou“ takovou jednotku se soběstačnou výrobou, která je schopná provozu za účelem dosahování svého hospodářského účelu, aniž by si obstarávala (na základě koupě, půjčky, leasingu atd.) výrobní faktory (suroviny, pracovní sílu, stroje, součásti konečného výrobku, služby podpory, finanční zdroje atd.) u třetích osob? Anebo naopak pro zařazení pod pojem „hospodářská jednotka“ postačují oddělený předmět činnosti, možnost, že tento předmět skutečně představuje cíl hospodářského podniku, a taková efektivní organizace výrobních faktorů (surovin, strojů a dalšího vybavení, pracovní síly, služeb podpory), že lze dotčeného cíle dosáhnout bez ohledu na to, zda si nový provozovatel obstarává výrobní faktory i mimo tuto jednotku, anebo bez ohledu na to, že v konkrétním případě vůbec nedosáhne stanoveného cíle?
2)

a) Je třeba pojem „potřebné informace“ uvedený v čl. 15 odst. 2 nařízení (ES) č. 1225/2009 vykládat v tom smyslu, že se vztahuje i na stanovisko nezávislého dovozce zboží usazeného v Evropské unii, které se týká závěrů Komise, které jsou předmětem přezkumu ve smyslu tohoto ustanovení, pokud byl tento dovozce Komisí informován o tomto šetření, poskytl Komisi nezbytné informace a poté co mu to Komise umožnila, se neprodleně vyjádřil k závěrům Komise? b) Pokud je třeba na otázku 2a odpovědět kladně: Může tento dovozce uplatnit porušení čl. 15 odst. 2 nařízení (ES) č. 1225/2009, pokud jeho stanovisko není předloženo poradnímu výboru uvedenému v tomto ustanovení alespoň deset pracovních dní před jeho zasedáním? c) Pokud je třeba na otázku 2b odpovědět kladně: Vede toto porušení čl. 15 odst. 2 nařízení (ES) č. 1225/2009 k tomu, že toto rozhodnutí je protiprávní a nelze jej použít?
3)

V případě kladné odpovědi na druhou otázku, představuje odlišný postup při náboru řádných soudců do stálého poměru, v porovnání se zákonem stanoveným postupem výběru pro účely náboru dočasných smírčích soudců, objektivní důvod ve smyslu ustanovení 4 bodu 1 nebo 4 rámcové dohody o pracovních poměrech na dobu určitou, provedené směrnicí 1999/70, pokud jde o opodstatněnost neuplatnění – v rámci vnitrostátní judikatury, tj. rozsudku Corte di Cassazione a Sezioni unite (plénum kasačního soudu, Itálie) č. 13721/2017 a stanoviska Consiglio di Stato (Státní rada, Itálie) č. 464/2017 ze dne 8. dubna 2017 – stejných pracovních podmínek vztahujících se na srovnatelné řádné stálé soudce i na smírčí soudce, jakož i opodstatněnost neuplatnění preventivních a sankčních opatření proti zneužívání smluv na dobu určitou, ve smyslu ustanovení 5 rámcové dohody o pracovních poměrech na dobu určitou, provedené směrnicí 1999/70 a čl. 5 odst. 4a legislativního nařízení č. 368/2001, který tato pravidla provádí do vnitrostátního právního řádu, s ohledem na skutečnost, že ve vnitrostátním právu neexistuje žádná základní zásada ani ústavní pravidlo, jež by mohly odůvodnit jednak diskriminaci týkající se pracovních podmínek, jednak úplný zákaz změnit dočasnou službu smírčích soudců na stálý služební poměr, a to i s ohledem na předchozí vnitrostátní právní úpravu (článek 1 zákona č. 217/1974), v níž bylo již stanoveno zrovnoprávnění pracovních podmínek a přeměna pracovního poměru čestných soudců, kteří opakovaně vykonávali své funkce na dobu určitou, na pracovní poměr na dobu neurčitou?
CS Úřední věstník Evropské unie C 94/5

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Centrale Raad van Beroep (Nizozemsko) dne 4. prosince 2017 – M. Çoban v. Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen

(Věc C-677/17)

(2018/C 094/06)

Jednací jazyk: nizozemština

Předkládající soud

Centrale Raad van Beroep

Účastníci původního řízení

Žalobce: M. Çoban

Žalovaný: Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen

Předběžná otázka

Je třeba čl. 6 odst. 1 rozhodnutí č. 3/80 (1) vykládat s ohledem na článek 59 dodatkového protokolu v tom smyslu, že brání takové zákonné úpravě členského státu, jako je článek 4a TW, na základě které se schválené doplňková dávka odejme, pokud se zvýhodněná osoba přestěhuje do Turecka, a to i tehdy, když opustí území členského státu dobrovolně? Je přitom relevantní, že dotčená osoba v době odstěhování již nemá právo na pobyt na základě práva přidružení, ale je držitelem povolení k pobytu pro dlouhodobě pobývajícího rezidenta – EU? Je přitom relevantní, že dotčená osoba má na základě vnitrostátních ustanovení možnost vrátit se během jednoho roku od odstěhování, a tím opět získat příplatek a že tato možnost trvá do doby, dokud je tato osoba držitelem povolení k pobytu pro dlouhodobě pobývajícího rezidenta – EU?

(1) Rozhodnutí Rady přidružení č. 3/80 ze dne 19. září 1980 o uplatňování systémů sociálního zabezpečení členských států Evropských společenství na turecké pracovníky a jejich rodiny (Úř. věst. 1983, C 110, s. 60).
1.1.

Je třeba vykládat ustanovení čl. 65 odst. 3 SFEU a čl. 9 odst. 1 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1889/2005 ze dne 26. října 2005 o kontrolách peněžní hotovosti vstupující do Společenství nebo je opouštějící v tom smyslu, že brání vnitrostátním právním předpisům, jež pro případ porušení oznamovací povinnosti podle článku 3 uvedeného nařízení stanoví sankce takového druhu a rozsahu, jako jsou sankce uvedené v článku 251 Nakazatelen kodeks (trestní zákoník, dále jen „NK“) Bulharské republiky, který za porušení oznamovací povinnosti podle článku 3 uvedeného nařízení stanoví ve svém odstavci 1 buď uložení trestu odnětí svobody v trvání maximálně šesti let, s možností uložit výkon trestu i v případě, že se jedná o první trestný čin pachatele, nebo pokutu odpovídající dvojnásobku hodnoty předmětu trestného činu, a navíc stanoví v odstavci 2 téhož článku z titulu dodatečné sankce kumulativní zabavení veškerých neoznámených peněžitých částek ve prospěch státu, aniž by bylo třeba ověřit jejich původ a účel převodu, jelikož toto vnitrostátní ustanovení stanovuje celkové sankce, které jdou nad rámec toho, co je nutné k dosažení cílů sledovaných nařízením, což je v rozporu se zásadou přiměřenosti trestu za trestný čin, jež je zakotvena v čl. 49 odst. 3 Listiny základních práv Evropské unie, a představují zastřené omezení volného pohybu kapitálu?
1)

Musí být čl. 13 odst. 1 směrnice 2010/24/EU (1), podle něhož pohledávky, které mají být vymáhány na základě žádosti o vymáhání, se v dožádaném členském státě považují za pohledávky dožádaného členského státu, vykládán v tom smyslu, že a) dožádaný členský stát je také účastníkem soudního řízení, ve kterém se jedná o vrácení částek uhrazených v důsledku vymožení pohledávky, do majetkové podstaty, nebo že b) dožádaný členský stát se omezuje jen na vymožení pohledávky v rámci výkonu rozhodnutí a pohledávku přihlásí do samotného insolvenčního řízení, avšak v rámci odpůrčí žaloby v insolvenčním řízení, která se týká rozsahu majetku patřícího do majetkové podstaty, je žalovaným dožadující členský stát?