ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
36

Je-li tudíž členským státům dovoleno, jak bylo uvedeno v bodě 32 tohoto rozsudku, zavést ve svém vnitrostátním právu výjimku pro dočasné záznamy, výklad, podle něhož by členské státy, které využily možnosti, jež jim přiznává unijní právo, a takovou výjimku zavedly, mohly volně a nekoordinovaně upřesnit parametry uplatnění této výjimky, zejména pokud jde o povahu prostředků využitých k pořízení uvedených dočasných záznamů, by byl v rozporu s cílem uvedené směrnice, který byl připomenut v předcházejícím bodě, jelikož by se parametry uplatnění této výjimky mohly v jednotlivých členských státech lišit a byly by tudíž příčinou potenciálních nesoudržností (obdobně, pokud jde o pojem „spravedlivé odměny“ uvedený v čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29, viz rozsudek ze dne 21. října 2010, Padawan, C-467/08, Sb. rozh. s. I-10055, body 34 až 36).
49

Začtvrté, španělská vláda je toho názoru, že omezení volného pohybu zboží má být každopádně zrušeno pouze tehdy, pokud toto zrušení přinese spotřebitelům výhodu, a to zejména snížení ceny. Avšak vzhledem k tomu, že tabák je monopolizovaný výrobek prodávaný za stanovené ceny, nepřineslo by zrušení zákazu dovozu v případě maloobchodních prodejců spotřebitelům žádný prospěch, neboť ten by z něj mohli získat pouze sami maloobchodní prodejci.
52

Naproti tomu z bodu 47 tohoto rozsudku vyplývá, že pokud vozidla dotčená v původním řízení nejsou určena hlavně k trvalému užívání na území Nizozemska anebo nejsou skutečně tímto způsobem užívána, existovalo by odlišné zacházení mezi dvěma kategoriemi osob uvedenými v bodě 50 tohoto rozsudku, a předmětné zdanění by nebylo odůvodněné. Za takových podmínek by byl vztah daných vozidel k nizozemskému území nedostatečný k tomu, aby mohlo být odůvodněno uložení daně, která je obvykle splatná při registraci vozidla v Nizozemsku.
22

V tomto ohledu je třeba připomenout, že výklad pojmu „zneužívající klauzule“, uvedeného v čl. 3 odst. 1 směrnice a v příloze této směrnice, jakož i stanovení kritérií, která vnitrostátní soud může nebo musí použít při přezkumu smluvní klauzule s ohledem na ustanovení směrnice, spadají do pravomoci Soudního dvora a je věcí vnitrostátního soudu, aby s přihlédnutím k uvedeným kritériím rozhodl o konkrétní kvalifikaci předmětné smluvní klauzule v závislosti na okolnostech daného případu (rozsudek ze dne 9. listopadu 2010, VB Pénzügyi Lízing, C-137/08, Sb. rozh. s. I-10847, bod 44). Z toho vyplývá, že se Soudní dvůr musí ve své odpovědi omezit na to, že předkládajícímu soudu poskytne údaje, které by posledně uvedený měl zohlednit při posuzování zneužívajícího charakteru dotyčné klauzule.
7

Druhý až čtvrtý, šestý, dvanáctý a třináctý bod odůvodnění směrnice 2003/109 zní následovně: „(2) Evropská rada na svém zvláštním zasedání v Tampere ve dnech 15. a 16. října 1999 prohlásila, že právní postavení státních příslušníků třetích zemí by se mělo sbližovat s právním postavením státních příslušníků členských států a že by osobě, která pobývala oprávněně v členském státě po dobu, kterou je třeba stanovit, a je držitelem povolení k dlouhodobému pobytu, měl být v uvedeném členském státě přiznán soubor jednotných práv, která se co nejvíce přibližují právům přiznávaným občanům Evropské unie. (3) Tato směrnice ctí základní práva a zachovává zásady uznané zejména [EÚLP] a [Listinou]. (4) Integrace státních příslušníků třetích zemí, kteří dlouhodobě pobývají v členských státech, je rozhodující pro podporu hospodářské a sociální soudržnosti, základního cíle Společenství stanoveného Smlouvou [ES]. […] (6) Hlavním kritériem pro získání právního postavení dlouhodobě pobývajícího rezidenta by měla být délka pobytu na území členského státu. Pobyt by měl být oprávněný a nepřetržitý, aby bylo možno prokázat, že se dotyčná osoba se v zemi usídlila. […] […] (12) K vytvoření skutečného nástroje integrace dlouhodobě pobývajících rezidentů do společnosti, ve které žijí, je důležité, aby s dlouhodobě pobývajícími rezidenty bylo v široké řadě hospodářských a sociálních oblastí zacházeno stejně jako s občany členského státu za podmínek stanovených touto směrnicí. (13) V oblasti sociální podpory je třeba možnost omezení dávek pro dlouhodobě pobývající rezidenty na dávky základní chápat v tom smyslu, že tento pojem zahrnuje alespoň podporu ve formě životního minima, podporu v případě nemoci, těhotenství, rodičovskou podporu a podporu v rámci dlouhodobé péče. Způsob poskytování uvedených dávek by měl být stanoven vnitrostátními právními předpisy.“
40

Pokud by uvedené stavby a pozemek k nim přiléhající nemohly být kvalifikovány jako „budovy“ ve smyslu čl. 12 odst. 2 prvního pododstavce směrnice o DPH, bylo by třeba rozlišovat podle toho, zda se jedná o oddělená dodání pozemků resp. jiného zboží, nebo o jediné plnění sestávající především z dodání pozemků (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 19. listopadu 2009, Don Bosco Onroerend Goed, C-461/08, Sb. rozh. s. I-11079, body 35 až 38). Kromě toho je třeba ověřit, zda dotčené pozemky spadají pod pojem „stavební pozemky“ ve smyslu čl. 12 odst. 3 směrnice o DPH. Kdyby tomu tak bylo, dodání by byla zdanitelná. V opačném případě by dodání byla osvobozena od daně podle čl. 135 odst. 1 písm. k) uvedené směrnice, s výhradou případné možnosti rozhodnout se pro zdanění.
33

Ve věci v původním řízení ze spisu vyplývá, že D. Reichel-Albert až do 30. června 1980 bydlela, pracovala a odváděla příspěvky do systému důchodového pojištění v Německu, poté přesunula své bydliště do Belgie, kde nadále pobírala podporu v nezaměstnanosti až do 30. října 1980 a kde se jí narodily dvě děti, a následně se dne 1. července 1986 opět oficiálně usadila se svou rodinou v Německu, kde znovu začala vykonávat stálou výdělečnou činnost.
54

Pokud jde o článek 75 SFEU na jedné straně a o články 60 ES a 301 ES na straně druhé, liší se v kontextu i obsahu. Článek 75 SFEU totiž neupravuje pozastavení, omezení nebo úplné přerušení hospodářských a finančních vztahů s jednou nebo více třetími zeměmi. Tento článek, který je zahrnut do třetí části Smlouvy o FEU, týkající se vnitřních politik a činností Unie, a konkrétně do její hlavy V, nazvané „Prostor svobody, bezpečnosti a práva“, vymezuje pouze rámec správních opatření týkajících se pohybu kapitálu a plateb, a to za účelem předcházení terorismu a souvisejícím činnostem, jakož i boje proti nim, je-li to nezbytné pro dosažení cílů uvedených v článku 67 SFEU.
23

Dále měl Soudní dvůr za to, že přísluší vnitrostátnímu soudu, aby posoudil existenci souvislosti mezi jednotlivými žalobami, které k němu byly podány, to jest nebezpečí vydání vzájemně si odporujících rozhodnutí, jestliže by o těchto žalobách bylo rozhodnuto v oddělených řízeních, a v tomto ohledu zohlednil všechny nezbytné skutečnosti ze spisu (viz výše uvedené rozsudky Freeport, bod 41, a Painer, bod 83).
(10)

Definice obsažené v této směrnici určují rozsah harmonizace. Povinnost členských států provést ustanovení této směrnice by se tedy měla omezovat na oblast její působnosti stanovenou uvedenými definicemi. Touto směrnicí by však nemělo být dotčeno uplatňování ustanovení této směrnice členskými státy v oblastech, které nespadají do oblasti její působnosti, je-li to v souladu s právem Společenství. Členské státy by tak mohly zachovat nebo zavést vnitrostátní právní předpisy, které odpovídají této směrnici nebo některým z jejích ustanovení, pro úvěrové smlouvy mimo oblast její působnosti, například na úvěrové smlouvy na částky nižší než 200 EUR nebo vyšší než 75000 EUR. [...]“
16

Za těchto podmínek se Legfelsőbb Bíróság rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1) Je hostitelský členský stát povinen řídit se články [49 SFEU a 54 SFEU] v případě, kdy společnost založená v jiném členském státě (státě původu) přemístí své sídlo do hostitelského členského státu a současně za tímto účelem zajistí svůj výmaz z obchodního rejstříku v členském státě původu, vlastníci společnosti schválí zakládající akt vyhotovený podle práva hostitelského členského státu a společnost podá návrh na zápis do obchodního rejstříku hostitelského členského státu v souladu s právem tohoto státu? 2) Je v případě kladné odpovědi na první otázku třeba vykládat články [49 SFEU a 54 SFEU] v tom smyslu, že brání právní úpravě nebo praxi (hostitelského) členského státu, která upírá společnosti legálně založené podle práva jiného členského státu (původu) právo přemístit své sídlo do hostitelského členského státu a tam pokračovat v činnosti podle práva tohoto státu? 3) Je pro účely odpovědi na druhou otázku relevantní důvod, z jakého hostitelský členský stát odmítne zápis společnosti do obchodního rejstříku? Konkrétně: — že v aktu, kterým se společnost zakládá, vydaném v hostitelském členském státě, společnost uvede jako svou právní předchůdkyni společnost založenou v členském státě původu, jež byla vymazána z obchodního rejstříku tohoto státu, a navrhne, aby byla tato společnost jako její právní předchůdkyně uvedena v obchodním rejstříku hostitelského členského státu, jakož i — je v případě mezinárodní přeměny uvnitř Společenství pro účely rozhodnutí hostitelského členského státu o návrhu na zápis společnosti do obchodního rejstříku hostitelský členský stát povinen zohlednit akt, jímž členský stát původu zaznamenal do svého obchodního rejstříku skutečnost, že došlo ke změně sídla, a pokud ano, do jaké míry? 4) Je hostitelský členský stát oprávněn přezkoumat v souladu s ustanoveními svého vnitrostátního práva, která upravují vnitrostátní přeměny společností, návrh na zápis do obchodního rejstříku podaný v tomto státě společností, jež uskutečňuje mezinárodní přeměnu uvnitř Společenství, a tedy požadovat, aby tato společnost splnila veškeré podmínky, které stanoví vnitrostátní právo hostitelského členského státu pro vnitrostátní přeměny (například vypracování návrhu zahajovací rozvahy inventurního soupisu počátečního majetku), nebo je naopak povinen na základě článků [49 SFEU a 54 SFEU] rozlišovat mezi mezinárodními přeměnami uvnitř Společenství a vnitrostátními přeměnami, a pokud ano, do jaké míry?“
25

Na základě platebního prohlášení ze dne 8. listopadu 2001 nechala Moksel, zastoupená Nordfrost Kühl- und Lagerhaus GmbH & Co. KG, (dále jen „Nordfrost“), jejíž sídlo je v Německu, u Hauptzollamt Itzehoe propustit do režimu uskladňování 546 kartonů mraženého hovězího masa za účelem získání vývozní náhrady a s cílem vyvézt je do Ruska. Rozhodnutím ze dne 11. února 2002 Hauptzollamt Hamburg-Jonas poskytl společnosti Moksel zálohu odpovídající částce vývozní náhrady, která činila 9840,95 eur.
36

Podle Spolkové republiky Německo by povinnost vyvážet věcné dávky do zahraničí vedla ke značně vyššímu celkovému finančnímu zatížení pojištění pro případ odkázanosti, což by ohrozilo zásadu solidárního financování tohoto pojištění. Takovýto přesun by totiž mohl zatížit pojištění pro případ odkázanosti dodatečnými náklady, které by mohly dosáhnout až 100 milionů eur ročně.
39

Dále J. Geistbeck a T. Geistbeck nemohou ani tvrdit, že kdyby se částka rovnající se poplatku za výrobu na základě licence C považovala za základ výpočtu „přiměřené náhrady“, již je třeba zaplatit podle čl. 94 odst. 1 nařízení č. 2100/94 zemědělcem, který nesplnil podmínky stanovené v čl. 14 odst. 3 zmíněného nařízení ve spojení s článkem 8 nařízení č. 1768/95, znamenalo by to, že se ustanovením tohoto článku 94 přiznává povaha trestní sankce, což neodpovídá vlastnímu cíli tohoto článku.
50

V tomto ohledu z judikatury Soudního dvora vyplývá, že lze právní předpisy, které jsou založeny na přezkumu objektivních a ověřitelných skutečností za účelem určení, zda má transakce povahu čistě vykonstruované operace výlučně pro daňové účely, a které v každém případě, kdy existenci takové operace nelze vyloučit, umožňují daňovému poplatníkovi, jenž by přitom nebyl předmětem nepřiměřených správních požadavků, předložit důkazy o případných obchodních důvodech, proč byla tato transakce uzavřena, považovat za nepřekračující meze toho, co je pro zamezení zneužívajících praktik nezbytné (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation, bod 82).
4

Body 6, 11 a 23 až 25 odůvodnění nařízení stanoví: „(6) V souladu se zásadou proporcionality se toto nařízení omezuje na ustanovení, která upravují příslušnost pro zahájení úpadkových řízení a rozhodnutí, která jsou učiněna přímo na základě úpadkových řízení a s takovými řízeními úzce souvisí. Kromě toho obsahuje toto nařízení ustanovení, která se týkají uznávání takových rozhodnutí a rozhodného práva, které tyto zásady rovněž splňují. [...] (11) Toto nařízení vychází ze skutečnosti, že z důvodů značných odlišností v oblasti hmotného práva není účelné zavádět úpadkové řízení s obecnou působností na celém území Společenství. Bezvýjimečné uplatňování práva státu, který řízení zahájil, by z tohoto důvodu často mohlo vést k potížím. To platí například pro v rámci Společenství značně rozdílné úpravy zajištění závazků. […] Tuto skutečnost by mělo toto nařízení brát v úvahu jednak tím, že stanoví zvláštní pravidla pro rozhodné právo v případě zvláště závažných práv a právních vztahů (například věcná práva nebo pracovní smlouvy), a jednak tím, že souběžně s vnitrostátními řízeními, která se týkají pouze majetku nacházejícího se ve státě, ve kterém bylo řízení zahájeno, umožní rovněž hlavní úpadkové řízení s obecnou působností. [...] (23) Toto nařízení stanoví v oblasti své působnosti jednotná pravidla pro kolizní normy jednotlivých států, které nahrazují předpisy mezinárodního práva soukromého jednotlivých států. Pokud není stanoveno jinak, měly by být použity právní předpisy státu, který řízení zahájil (lex concursus). Tato kolizní norma jednotlivých států by měla platit pro hlavní i územní řízení. Lex concursus určuje veškeré procesní i hmotněprávní účinky úpadkového řízení na osoby a právní vztahy. Upravuje veškeré podmínky pro zahájení, vedení a skončení úpadkového řízení. (24) Automatické uznávání úpadkového řízení, na které se zpravidla vztahují právní předpisy státu, který řízení zahájil, se může dostat do rozporu s pravidly, na jejichž základě jsou právní úkony prováděny v jiném členském státě. K ochraně oprávněných očekávání a právní jistoty v členských státech jiných než ve státě, ve kterém bylo řízení zahájeno, by měly být přijaty určité výjimky z obecného pravidla. (25) Zvlášť nezbytné je stanovit zvláštní úpravu odchylující se od práva státu, ve kterém bylo řízení zahájeno, v případě věcných práv, neboť ta mají při poskytování úvěrů značný význam. Základ, platnost a rozsah takového věcného práva se tedy obvykle řídí právem místa, ve kterém se věc nachází (lex situs), a nejsou zahájením úpadkového řízení dotčeny. Osobě, které věcné právo náleží, by mělo být tedy nadále umožněno pokračovat v uplatňování jejího práva na oddělení nebo oddělené vypořádání zajištění závazku. Podléhá-li majetek v jednom členském státě věcnému právu podle lex situs, ale hlavní řízení probíhá v jiném členském státě, mělo by být správci podstaty v hlavním řízení umožněno navrhnout zahájení vedlejšího řízení v místě, kde existuje věcné právo, pokud tam má dlužník provozovnu. Pokud k zahájení vedlejšího řízení nedojde, musí být přebytek z prodeje majetku, ke kterému se vztahuje věcné právo, zaplacen správci podstaty v hlavním řízení.“
130

V takové situaci, jaká nastala v projednávaném případě, kdy dotyčný orgán by mohl v závislosti na výsledku soudního řízení přistoupit k obnovení vyšetřování pro účely případného přijetí nového rozhodnutí o dotčeném spojení, je třeba připustit existenci obecné domněnky, podle níž povinnost zpřístupnit v průběhu tohoto řízení interní zprávy, které jsou uvedeny v bodě 127 tohoto rozsudku, která by byla uložena uvedenému orgánu, by vážně narušila jeho rozhodovací proces.
11

Ustanovení § 64 tohoto zákona zní: „Cizí rozhodnutí nelze uznat ani vykonat, jestliže: […] c) účastníku řízení, vůči němuž má být rozhodnutí uznáno, byla odňata postupem cizího orgánu možnost řádně se účastnit řízení, zejména nebylo-li mu doručeno do vlastních rukou předvolání nebo návrh na zahájení řízení, nebo nebyl-li odpůrci návrh na zahájení řízení doručen do vlastních rukou; […] e) není zaručena vzájemnost; vzájemnost se nevyžaduje, nesměřuje-li cizí rozhodnutí proti čes[kému] občanu nebo právnické osobě.“
29

Za těchto podmínek se The Person Appointed by the Lord Chancellor under Section 76 of the Trade Marks Act 1994, on Appeal from the Registrar of Trade Marks, rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „V rámci směrnice 2008/95 […]: 1) Je nezbytné, aby jednotlivé výrobky nebo služby, na něž se vztahuje přihláška ochranné známky, byly identifikovány jasně a přesně, a v kladném případě konkrétně s jakou jasností a přesností? 2) Je přípustné používat obecné pojmy uvedené v záhlavích tříd [Niceského] třídění za účelem identifikace jednotlivých výrobků nebo služeb, na něž se vztahuje přihláška ochranné známky? 3) Je nezbytné nebo přípustné, aby takové použití obecných pojmů uvedených v záhlavích tříd uvedeného třídění […] bylo vykládáno v souladu se sdělením č. 4/03 […]?“
„169

Je však třeba uvést, že Komisi při přezkumu určitého režimu z hlediska ustanovení o státních podporách nepřísluší uvažovat o subjektivních volbách, k jakým by přikročily příjemci tohoto režimu, kdyby takového režimu nebylo, nýbrž přezkoumávat tento režim s cílem určit, zda objektivně přináší hospodářskou výhodu oproti zdanění, z něhož stanoví odchylku a které by se při jeho neexistenci za obvyklých okolností uplatnilo (v tomto smyslu viz rozsudek Soudního dvora ze dne 15. prosince 2005, Unicredito Italiano, C-148/04, Sb. rozh. s. I-11137, bod 118). Úvaha, že při neexistenci sporného režimu úpravy by dotčené podniky nebyly domněle postoupily svá aktiva, je v kontextu takového objektivního posuzování bez relevance.
69

V této souvislosti je třeba konstatovat, jak uvedla generální advokátka v bodech 86 až 88 svého stanoviska, že pokud by vnitrostátní soud mohl měnit obsah zneužívajících klauzulí v takové smlouvě, splnění dlouhodobého cíle stanoveného v článku 7 směrnice 93/13 by mohlo být ohroženo. Tato možnost by totiž mohla přispět k eliminaci odrazujícího účinku pro prodávající a poskytovatele spočívající v tom, že se takové zneužívající klauzule vůči spotřebiteli jednoduše neuplatní (v tomto smyslu viz výše uvedené usnesení Pohotovost’, bod 41 a citovaná judikatura), jelikož s vědomím, že sice má být rozhodnuto o neplatnosti takových klauzulí, ale že vnitrostátní soud může smlouvu v nezbytném rozsahu doplnit, by uvedení prodávající či poskytovatelé byli nadále podněcováni uvedené klauzule využívat, takže by jejich zájmy byly tímto způsobem zajištěny.
82

Tento závěr není zpochybněn cílem čl. 14 odst. 1 písm. a) nařízení č. 1408/71, který, podle judikatury Soudního dvora a jak připomíná předkládající soud, spočívá v podpoře volného pohybu služeb a v zabránění tomu, aby podnik se sídlem na území členského státu nebyl povinen přihlásit své pracovníky, podléhající jinak systému sociálního zabezpečení tohoto státu, do systému sociálního zabezpečení jiného členského státu, jestliže do něj byli vysláni k provedení prací omezeného trvání, což by ztěžovalo tomuto podniku výkon této základní svobody (v tomto smyslu viz zejména rozsudek ze dne 10. února 2000, FTS, C-202/97, Recueil, s. I-883, body 28 a 29).
20

Mangat Singh, indický státní příslušník, přicestoval do Nizozemska dne 4. září 2001. Dne 22. října 2001 mu bylo uděleno řádné povolení k pobytu na dobu určitou, jehož platnost byla omezena na výkon činnosti duchovního vůdce nebo učitele náboženství, a to na období do 6. září 2002. Platnost tohoto povolení k pobytu byla prodloužena do 19. ledna 2005, poté do 19. ledna 2008. Omezení, které se vztahovalo na povolení k pobytu, bylo mezitím změněno v tom smyslu, že platnost tohoto povolení k pobytu byla napříště omezena na výkon činnosti duchovního vůdce.
29

Maďarská vláda dodává, že pokud by Evropský parlament a Rada Evropské unie chtěly, aby výkon práva na volný pohyb podléhal normám mezinárodního práva, pak by tuto skutečnost upravily, jak učinily například v čl. 3 odst. 2 písm. f) směrnice Rady 2003/109/ES ze dne 25. listopadu 2003 o právním postavení státních příslušníků třetích zemí, kteří jsou dlouhodobě pobývajícími rezidenty (Úř. věst. 2004, L 16, s. 44; Zvl. vyd. 19/06, s. 272). Maďarská vláda dále tvrdí, že takové normy mezinárodního práva neexistují. Vzhledem k judikatuře Soudního dvora, podle které unijní zákonodárce musí dodržovat mezinárodní právo, má za to, že pokud by takové normy existovaly, směrnice 2004/38 by je zohlednila. I za předpokladu, že by tyto normy existovaly, je Maďarsko v každém případě toho názoru, že jejich použití nemůže ohrožovat účinek takové unijní právní úpravy, jako je směrnice 2004/38, zavedením výjimky z její osobní působnosti.
50

Upuštění od srážkové daně by kromě toho vedlo k tomu, že by bylo nutné provést výběr daně u poskytovatele služby – nerezidenta, což by mohlo znamenat, jak uvedla generální advokátka v bodě 58 svého stanoviska, významnou zátěž pro tohoto poskytovatele služby, jelikož by musel podat daňové přiznání v jazyce, který pravděpodobně neovládá, a vyznat se v daňovém systému jiného členského státu než toho, v němž je usazen. Poskytovatel služeb – nerezident by tím mohl být odrazen od poskytnutí služby v dotčeném členském státě a pro příjemce služeb by využívání služby pocházející z jiného členského státu, než ve kterém je usazen, mohlo být v konečném důsledku ještě obtížnější.
13

Předkládající soud zaprvé zdůrazňuje, že ZDDPO-1 byl přijat za účelem provedení ustanovení směrnice 90/434 do slovinského právního řádu. Dále konstatuje, že žádost umožňující poskytnutí daňových zvýhodnění musí být sice podle čl. 363 odst. 2 ZDavP-1 podána nejpozději 30 dnů před plánovanou operací, tento zákon ale neupřesňuje, ve kterém okamžiku se tato operace považuje za uskutečněnou. V tomto ohledu připomíná, že daňový orgán se opírá o článek 533 zákona o obchodních společnostech (Zakon o gospodarskih družbah, Uradni list RS, č. 30/1993, ve znění, jež se použije na dané skutkové okolnosti), podle něhož příslušný soud zapíše do obchodního rejstříku zároveň rozdělení i založení nové společnosti. Předkládající soud z toho vyvozuje, že datum operace odpovídá datu zápisu změn stanov do tohoto rejstříku. Předkládající soud má konečně za to, že směrnice 90/434 neposkytuje žádný základ umožňující odmítnout poskytnutí daňových zvýhodnění společnosti-osobě povinné k dani, aniž je zkoumáno, zda tato společnost splňuje podmínky odůvodňující poskytnutí takových zvýhodnění či nikoli.
37

Ačkoliv metoda používaná Spojeným královstvím pro výpočet toho, co představuje jediné vypuštění, není Komisí zpochybňována, neřeší to podle tohoto členského státu problém související se skutečností, že se definice toho, co představuje vypuštění, může v jednotlivých členských státech lišit. Soudržnost politik jednotlivých členských států by tedy nebyla zajištěna, měl-li by být soulad se směrnicí 91/271 určován podle toho, zda a jak často k vypuštění došlo.
2)

Porušují napadený oběžník a vnitrostátní předpisy v něm uvedené konkrétně články 34 SFEU až 37 SFEU, které zakazují omezení dovozu a opatření s rovnocenným účinkem, a to tím, že uvedení na trh výrobku pocházejícího z jiného státu [Unie], jako v projednávaném případě, podmiňují technickým požadavkem, a to připojením označení CE – které by bylo možné a legitimní pouze v případě, že by existovala odpovídající harmonizovaná norma, což prakticky brání dovozu dotčeného výrobku na italské území a jeho distribuci na tomto území, a to v rozporu se zásadami stanovenými ve výše uvedených ustanoveních Smlouvy a práva Společenství, jež zaručují volnou hospodářskou soutěž tím, že vyžadují pravidla, která mohou zajistit nediskriminační rovné zacházení, jakož i transparentnost, proporcionalitu a dodržování práv jednotlivých podniků?