ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3

Body 1, 7 a 12 odůvodnění nařízení č. 261/2004 uvádějí: „(1) Činnost Společenství v oblasti letecké dopravy měly [by měla] mimo jiné směřovat k zajištění vysoké úrovně ochrany cestujících. Kromě toho by měl být obecně brán zásadní zřetel na požadavky ochrany spotřebitele. […] (7) V zájmu zajištění účinného uplatňování tohoto nařízení by měly povinnosti z něj vyplývající spočívat na provozujícím leteckém dopravci, který uskutečňuje nebo má v úmyslu uskutečnit let, ať již vlastním letadlem, nebo letadlem pronajatým s posádkou a s dalšími službami nebo bez posádky a dalších služeb, nebo za jiných podmínek. […] (12) Obtíže a nepohodlí způsobené cestujícím zrušením jejich letů by se měly rovněž zmírnit. Toho by mělo být dosaženo povinností dopravců informovat cestující o zrušení letu před plánovaným časem odletu a navíc jim nabídnout přiměřené přesměrování tak, aby cestující mohli provést jiná opatření. Pokud tak neučiní, měli by letečtí dopravci cestující odškodnit s výjimkou případu, kdy ke zrušení letu dojde za mimořádných okolností, kterým by nebylo možné zabránit, i kdyby byla všechna přiměřená opatření přijata.“
25

V této souvislosti je třeba předně připomenout, že z povinnosti veřejného zadavatele dodržovat zásadu rovného zacházení s uchazeči, jejímž cílem je zajistit příznivé podmínky pro rozvoj zdravé a efektivní hospodářské soutěže mezi podniky účastnícími se veřejné zakázky (viz mimo jiné rozsudek ze dne 29. dubna 2004, Komise v. CAS Succhi di Frutta, C‑496/99 P, EU:C:2004:236, bod 110, a rozsudek ze dne 12. března 2015, eVigilo,C‑538/13, EU:C:2015:166, bod 33) a která odpovídá samotné podstatě unijních pravidel o postupech při zadávání veřejných zakázek (viz zejména rozsudek ze dne 22. června 1993, Komise v. Dánsko, C‑243/89, EU:C:1993:257, bod 33; rozsudek ze dne 25. dubna 1996, Komise v. Belgie, C‑87/94, EU:C:1996:161, bod 51, a rozsudek ze dne 18. října 2001, SIAC Construction, C‑19/00, EU:C:2001:553, bod 33), vyplývá zejména to, že uchazeči musí mít rovné postavení jak při sestavování nabídek, tak při posuzování těchto nabídek veřejným zadavatelem (viz rozsudek ze dne 16. prosince 2008, Michaniki, C‑213/07, EU:C:2008:731, bod 45, a rozsudek ze dne 24. května 2016, MT Højgaard a Züblin, C‑396/14, EU:C:2016:347, bod 37).
10

Poté, co byla po dovozu textilních výrobků provedena kontrola účetnictví společnosti The Shirtmakers, měl nizozemský inspektor daňové správy za to, že byla stanovena příliš nízká celní hodnota. Podle jeho názoru měly být podle čl. 32 odst. 1 písm. e) bodu i) celního kodexu k nákupním cenám připočteny částky, které samotná Fracht účtovala společnosti The Shirtmakers. Z tohoto důvodu požadoval tento inspektor od společnosti The Shirtmakers zaplacení dodatečného cla, které bylo podle jeho názoru dlužné.
2

Body 5 a 8 odůvodnění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2010/30/EU ze dne 19. května 2010 o uvádění spotřeby energie a jiných zdrojů na energetických štítcích výrobků spojených se spotřebou energie a v normalizovaných informacích o výrobku (Úř. věst. 2010, L 153, s. 1) uvádí: „(5) Získání přesných, věcných a srovnatelných informací o specifické spotřebě energie výrobků spojených se spotřebou energie by mělo ovlivnit konečného uživatele v tom smyslu, že při výběru dá přednost výrobkům s nižší spotřebou energie, nebo které nepřímo vedou k nižší spotřebě energie a jiných hlavních zdrojů během používání, což bude nutit výrobce k opatřením ke snížení spotřeby energie a jiných hlavních zdrojů u výrobků, které vyrábějí. Tím by se rovněž mělo nepřímo podpořit účinné využívání těchto výrobků s cílem přispět k cíli EU zvýšit energetickou účinnost o 20 %. Působením samotných tržních sil bez těchto informací nedojde k prosazení racionálního využívání energie a jiných hlavních zdrojů u těchto výrobků. […] (8) Informace hrají klíčovou roli v působení tržních sil a je tedy nezbytné zavést jednotný energetický štítek u všech výrobků stejného typu a poskytnout potenciálním zákazníkům doplňující normalizované informace o nákladech na tyto výrobky, pokud jde o energii a spotřebu jiných hlavních zdrojů, a přijmout opatření k tomu, aby potenciální koneční uživatelé, kteří nevidí vystavený výrobek a nemají tedy ani příležitost vidět energetický štítek, rovněž obdrželi tyto informace. Aby byl energetický štítek účinný a úspěšný, měl by být pro konečné uživatele snadno rozpoznatelný, jednoduchý a výstižný. Pro tento účel by měla být jako základ zachována stávající podoba štítku s cílem informovat konečné uživatele o energetické účinnosti výrobků. Spotřeba energie a jiné informace vztahující se k výrobkům by měly být měřeny v souladu s harmonizovanými technickými normami a metodami.“
23

Dále je důležité konstatovat, že Soudnímu dvoru nebyla předložena otázka týkající se mezinárodní příslušnosti předkládajícího soudu a tribunal de commerce de Toulon (Obchodní soud v Toulonu), a to bez ohledu na informace poskytnuté v tomto ohledu předkládajícím soudem. I když se v projednávaném případě jeví, že se HanseYachts domáhala výlučné mezinárodní příslušnosti německého soudu podle článku 23 nařízení č. 44/2001, předkládající soud potvrzuje, že svoji mezinárodní příslušnost vyvozuje z čl. 5 odst. 1 nařízení č. 44/2001, a má za to, že německé soudy nemají výlučnou příslušnost, která by bránila žalobě podané k tribunal de commerce de Toulon (Obchodní soud v Toulonu), přičemž francouzský soud naproti tomu vyvozuje svoji mezinárodní příslušnost z čl. 5 odst. 3 tohoto nařízení.
23

Je přitom třeba uvést, že čl. 148 písm. c) směrnice 2006/112 osvobozuje zejména nájem, opravu a údržbu zařízení, pokud se posledně uvedené týkají předmětu, který slouží provozování lodi, která spadá do bodu a) tohoto článku. V podstatě tedy tento čl. 148 písm. c) stanoví požadavek existence souvislosti mezi poskytnutím služeb a užíváním dotyčné lodi (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 4. července 1985, Berkholz, 168/84, EU:C:1985:299, bod 21).
16

V této souvislosti je třeba připomenout, že Soudní dvůr rozhodl, že čl. 3 odst. 1 písm. c) směrnice 2008/95 zakazuje zápis zeměpisných názvů jako ochranných známek, pokud tyto názvy označují místa, která pro zúčastněné kruhy skutečně vykazují spojitost s dotyčnou kategorií výrobků, nebo pokud je rozumné očekávat, že by taková spojitost mohla v budoucnu vzniknout (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 4. května 1999, Windsurfing Chiemsee, C‑108/97 a C‑109/97, EU:C:1999:230, body 31 a 37).
32

Odlišný výklad čl. 23 odst. 1 třetí věty nařízení č. 1008/2008 by ostatně mohl zbavit toto ustanovení jakéhokoli užitečného účinku. Na straně jedné by totiž částečné zahrnutí položek uvedených v čl. 23 odst. 1 třetí větě písm. b) až d) nařízení č. 1008/2008 do leteckého tarifu vedlo k tomu, že by se uváděly pouze částky bez vztahu k realitě. Na straně druhé by úplné zahrnutí těchto položek do leteckého tarifu vedlo k tomu, že částka uvedená jako letecký tarif by se mohla rovnat konečné ceně, jež má být zaplacena. Povinnost uvést konečnou cenu, jež má být zaplacena, je však stanovena již v čl. 23 odst. 1 druhé větě tohoto nařízení.
45

Co se týče nejprve vhodnosti takového ustanovení s ohledem na cíl, který sleduje, z judikatury Soudního dvora vyplývá, že pokud jde o bezpečnost letectví, představují opatření, která směřují k zabránění leteckým nehodám kontrolou způsobilosti a fyzické zdatnosti pilotů, aby příčinou těchto nehod nebyla lidská selhání, nepopiratelně opatření, která jsou s to zajistit bezpečnost letového provozu (per analogiam viz rozsudek ze dne 13. září 2011, Prigge a další, C447/09, EU:C:2011:573, bod 58).
21

Extenzivní výklad tohoto ustanovení, který by zahrnoval služby, jež nejsou poskytnuty přímo vývozci, dovozci nebo příjemci takového zboží, by mohl pro členské státy a dotčené hospodářské subjekty znamenat omezení, která by byla neslučitelná se správným a jednoduchým uplatňováním osvobození od daně, které vyžaduje článek 131 směrnice 2006/112.
2

Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Georgiosem Leventisem a Nikolaosem Vafeiasem, zástupci nájemce plavidla, společnosti Brave Bulk Transport ltd., na straně jedné a společností Malcon Navigation Co. ltd. (dále jen „Malcon Navigation“) na straně druhé ve věci návrhu na náhradu škody, podaného touto společností proti společnosti Brave Bulk Transport, jakož i společně a nerozdílně proti G. Leventisovi a N. Vafeiasovi, přičemž ohledně tohoto návrhu na náhradu škody je zpochybňována příslušnost řeckých soudů.
19

Ustanovení § 37 bodu 31 tohoto zákona stanovilo: „ ‚Důvěryhodným provozovatelem her‘ se v případě provozování hazardních her rozumí provozovatel hazardních her, který je považován za transparentní organizaci ve smyslu § 3 odst. 1 bodu 1 zákona č. CXCVI z roku 2011 o státním majetku a a) který splnil v daňové a parafiskální oblasti všechny oznamovací a platební povinnosti, jež překračují částku 500000 HUF [(přibližně 1550 eur)] a jsou evidovány státní daňovou správou nebo daňovými orgány státu, ve kterém má provozovatel hazardních her sídlo, nebo státu, který vydal povolení k výkonu činnosti provozování hazardních her, přičemž s plněním těchto povinností nebyl nikdy v prodlení delším než 90 dnů, b) na jehož bankovní účet daňové orgány státu, který vydal povolení k výkonu činnosti provozování hazardních her, nikdy nevydaly příkaz na přikázání pohledávky na částku vyšší než 500000 HUF [(přibližně 1550 eur)] a vůči němuž nebylo ve státě, který vydal povolení k výkonu činnosti provozování hazardních her, nikdy v rámci výkonu jeho činnosti vedeno exekuční řízení na částku vyšší než 500000 HUF [(přibližně 1550 eur)], c) který se při výkonu činnosti a v souvislosti s ní ve státě, který vydal povolení k výkonu činnosti provozování hazardních her, nikdy nedopustil protiprávního jednání, za něž by mu byla udělena pokuta překračující částku 5 milionů HUF [(přibližně 15500 eur)], d) který vykonával ve státě, který vydal povolení k výkonu činnosti provozování hazardních her, činnost provozování hazardních her po dobu nejméně tří let, a e) který plně dodržoval právní předpisy upravující určení totožnosti hráčů a nakládání s údaji, jež se jich týkají, ve státě vydání povolení k provozování hazardních her, pokud má takovou povinnost. Pokud provozovatel hazardních her má nebo měl povolení k provozování hazardních her v několika státech, splnění podmínek stanovených v písmenech a) až e) musí být prokázáno ve vztahu k jednomu z těchto států.“
Zaprvé by skutečnost, že Spolková republika Německo umožní odpočet takových příspěvků na zdravotní a důchodové pojištění, jako jsou příspěvky dotčené v původním řízení, nezpochybnila rozdělení daňové pravomoci, jak je dohodnuto francouzsko-německou smlouvou. Spolková republika Německo by se tím, že by poskytla odpočet těchto příspěvků, nevzdala části své daňové pravomoci ve prospěch jiného členského státu a to by neovlivnilo její pravomoc zdanit činnosti vykonávané na jejím území.
11

Směrnice 2011/98 byla do vnitrostátního práva provedena decreto legislativo n. 40 – Attuazione della direttiva 2011/98/UE relativa a una procedura unica di domanda per il rilascio di un permesso unico che consente ai cittadini di Paesi terzi di soggiornare e lavorare nel territorio di uno Stato membro e a un insieme comune di diritti per i lavoratori di Paesi terzi che soggiornano regolarmente in uno Stato membro (legislativní vyhláška č. 40 o provedení směrnice 2011/98) ze dne 4. března 2014 (GURI č. 68 ze dne 22. března 2014), kterou bylo zavedeno „jednotné pracovní povolení“.
25

V tomto ohledu je třeba uvést, že předkládající soud ve své žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce uvádí, že potřebuje odpověď na položené otázky, aby mohl rozhodnout, zda je třeba potrestat obžalovaného za kladení odporu úřední osobě ve výkonu služby na základě vnitrostátního práva dotčeného ve věci v původním řízení, zejména § 113 odst. 1 trestního zákoníku. Tento soud sdílí výklad vnitrostátního práva, podle kterého v případě, kdy by k dotčené kontrole totožnosti došlo bez právního základu, z důvodu toho, že by vnitrostátní ustanovení, o které se opírala úřední osoba, byla shledána v rozporu s unijním právem, nebylo by obžalovaného možné potrestat za kladení odporu úřední osobě ve výkonu služby na základě § 113 odst. 1 trestního zákoníku.
4

Body 15 a 16 daného nařízení uvádějí: „(15) Pravidla pro určení příslušnosti by měla být vysoce předvídatelná a měla by vycházet ze zásady, podle které je příslušnost obecně založena na místě bydliště žalovaného. Příslušnost by měla být na tomto základě vždy určitelná, kromě několika přesně vymezených případů, kdy předmět sporu nebo smluvní volnost stran opravňuje k použití odlišného spojujícího prvku. Sídlo právnické osoby musí být v nařízení samostatně vymezeno tak, aby společná pravidla byla přehlednější a zamezilo se sporům o příslušnost. (16) Kromě místa bydliště žalovaného by měla existovat i jiná kritéria pro určení příslušnosti, založená na úzké vazbě mezi soudem a podanou žalobou nebo usnadňující řádný výkon spravedlnosti. Existence této úzké vazby by měla posílit právní jistotu a předejít možnosti, aby žalovaný byl žalován v řízení před soudem členského státu, jehož příslušnost nemohl rozumně předpokládat. To je důležité zejména ve sporech týkajících se mimosmluvních závazků, které vyplývají z porušení práva na soukromí a práv na ochranu osobnosti, včetně pomluvy.“
8

Body 16, 19 a 45 odůvodnění směrnice 2013/11 uvádějí: „(16) […] Tato směrnice by se měla vztahovat na stížnosti předložené spotřebiteli proti obchodníkům. Neměla by se vztahovat na stížnosti předložené obchodníky proti spotřebitelům ani na spory mezi obchodníky. Tato směrnice by však neměla bránit členským státům přijímat nebo ponechat v platnosti ustanovení týkající se postupů pro mimosoudní řešení takových sporů. […] (19) Některé stávající právní akty Unie již obsahují ustanovení týkající se alternativního řešení sporů. Za účelem zajištění právní jistoty by mělo být stanoveno, že v případě rozporu má tato směrnice přednost, kromě případů, kdy je výslovně stanoveno jinak. Touto směrnicí by neměla být dotčena zejména směrnice [2008/52], která již stanoví pro přeshraniční spory rámec pro mediační systémy na úrovni Unie, aniž by bránila uplatňování uvedené směrnice na vnitřní mediační systémy. Tato směrnice by se měla vztahovat horizontálně na všechny druhy postupů alternativního řešení sporů, včetně postupů alternativního řešení sporů, na něž se vztahuje směrnice [2008/52]. […] (45) Právo na účinné prostředky nápravy a spravedlivý proces jsou základní práva stanovená v článku 47 Listiny základních práv Evropské unie. Postupy alternativního řešení sporů by proto neměly nahrazovat soudní řízení a neměly by zbavovat spotřebitele nebo obchodníky jejich práva obrátit se při zjednávání nápravy na soudy. Tato směrnice by proto neměla bránit stranám sporu ve výkonu jejich práva na přístup k soudnictví. V případech, kdy spor nemohl být vyřešen příslušným postupem alternativního řešení sporů, jehož výsledek není závazný, by se stranám sporu nemělo bránit v pozdějším zahájení soudních řízení týkajících se tohoto sporu. Členské státy by měly mít možnost svobodně si zvolit vhodné prostředky k dosažení tohoto cíle. Měly by mít možnost mimo jiné stanovit, že promlčecí nebo prekluzivní lhůty nemohou uplynout v průběhu postupu alternativního řešení sporů.“
40

Je pravda, že Soudní dvůr v bodě 112 citovaného rozsudku rozhodl, že pokud má normotvůrce Evropské unie za to, že určitá organizace, jejíž existence je zpochybňována, má nadále existenci dostatečnou k tomu, aby byla předmětem omezujících opatření, vynucují si koherence a spravedlnost uznat, že tato entita i nadále požívá existence dostatečné ke zpochybnění tohoto opatření. Jakýkoli jiný závěr by totiž měl za následek, že by určitá organizace mohla být zahrnuta na sporný seznam, aniž by mohla podat žalobu proti tomuto zahrnutí.
36

V tomto ohledu je třeba podotknout, že ačkoli ustanovení vnitrostátního práva dotčená ve věci v původním řízení nepřevzala doslova ustanovení směrnice 78/660, není zpochybňováno, že vypracování ročních závěrek společností se provádí v souladu s účelem, zásadami a ustanoveními této směrnice, takže výklad ustanovení uvedené směrnice poskytnutý Soudním dvorem by byl závazný pro vyřešení věci v původním řízení předkládajícím soudem (viz obdobně rozsudek ze dne 7. ledna 2003, BIAO, C‑306/99, EU:C:2003:3, body 92 a 93). Kromě toho podle ustálené judikatury Soudního dvora musí za takových podmínek předkládající soud vykládat relevantní vnitrostátní právo v co největší míře ve světle unijního práva a v projednávaném případě směrnice 78/660 (viz obdobně rozsudek ze dne 17. března 2016, Aspiro, C‑40/15, EU:C:2016:172, bod 18).
Bylo vytýkáno, že chybí analýza možných přínosů plynoucích dovozcům v případě ukončení opatření. V této souvislosti je třeba poznamenat, že na základě znění článku 21 základního antidumpingového nařízení, musí být posouzeno, zda existují přesvědčivé důvody pro neuložení antidumpingových opatření. V rámci přezkumu před pozbytím platnosti to znamená, že musí být posouzeno, zda neexistují přesvědčivé důvody hovořící proti zachování opatření, tj. musí být identifikovány nepříznivé účinky prodloužení platnosti daných opatření a tyto účinky musí být porovnány s přínosy pro výrobní odvětví Unie s cílem posoudit, jestli tyto nepříznivé účinky nejsou neúměrné. Z právního hlediska by tedy opačný scénář, tzn. neprodloužení platnosti opatření, musel být dále analyzován pouze tehdy, existují-li v daném případě konkrétní náznaky, že by to pro dovozce, maloobchodníky či spotřebitele představovalo neúměrnou zátěž. Žádné takové náznaky nebyly zjištěny. Pouze pro účely argumentace lze však o pravděpodobných účincích na dovozce, maloobchodníky a spotřebitele v případě skončení platnosti opatření říci následující. Pokud jde o dovozce, vyplynulo ze šetření, že určitou část jejich ztráty ziskovosti v období od roku 2005 [do období přezkumného šetření] lze připsat zaplaceným antidumpingovým clům. Kdyby platnost opatření skončila a všechny ostatní náklady by zůstaly na stejné úrovni, tyto náklady by zanikly a úroveň zisku by tak mohla vzrůst na úroveň vyšší než zhruba 20 %, která byla zjištěna v průběhu šetření. V případě maloobchodníků není z informací ve spisu jasné, zda by z pozbytí platnosti opatření měli prospěch, neboť dovozci zařazení do vzorku nepřizpůsobovali vždy své ceny při dalším prodeji v případě poklesu dovozních cen, jak lze vyčíst z porovnání aritmetického průměru dovozní ceny s aritmetickým průměrem cen při dalším prodeji za období od roku 2007 do období [přezkumného šetření].

Pokud jde o účinek na spotřebitele, je dokonce ještě nepravděpodobnější, že by skončení platnosti opatření vedlo ke snížení cen, vzhledem k tomu, že maloobchodní ceny zůstávaly ve velké míře stabilní navzdory kolísání cen při dovozu v období od roku 2005 [do období přezkumného šetření]. Kromě toho je rovněž nepravděpodobné, že by měli spotřebitelé prospěch z širší nabídky, vzhledem k tomu, že spis neobsahuje žádný důkaz svědčící o tom, že by byla nabídka pro spotřebitele uložením antidumpingových cel nějak ovlivněna. V každém případě všechny tyto úvahy nemohou změnit celkové závěry, že neexistují žádné přesvědčivé důvody pro nezachování opatření.“
45

Uložit takovou podmínku by mimoto bylo v rozporu se strukturou tohoto ustanovení, jakož i s kontextem a účely přechodné úpravy DPH vztahující se na obchod uvnitř Společenství, jak je připomenuta v bodech 37 až 39 tohoto rozsudku. Pokud by totiž nezávisle na splnění hmotněprávních podmínek osvobození odmítl osvobození dodání uvnitř Společenství pouze proto, že pořizovatel nového dopravního prostředku není usazen nebo nemá bydliště ve státě určení, byl by členský stát dodání veden ke zdanění plnění, které – jsou-li splněny uvedené podmínky – musí být zdaněno v členském státě určení jako pořízení zboží uvnitř Společenství. V rozporu se zásadou daňové neutrality by to vedlo ke dvojímu zdanění.
11

Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) [Odvolací soud (pro Anglii a Wales) (občanskoprávní oddělení) Spojené království] uplatňoval tuto judikaturu v oblasti žádostí o odpočet DPH zaplacené na vstupu, jelikož od 1. května 1997 zkrátilo Spojené království rovněž promlčecí lhůtu u takových žádostí ze šesti let na tři roky. Uvedený soud rozhodl ve věci Michael Fleming (t/a Bodycraft) v. Commissioners [(2006) EWCA Civ 70], že vzhledem k tomu, že toto zkrácení promlčecí lhůty bylo uskutečněno bez přechodného období, musí být osobám, jejichž nárok na odpočet DPH zaplacené na vstupu vznikl před 1. květnem 1997, povoleno podat takovou žádost a tato nová lhůta nesmí být na ně uplatněna. House of Lords ve svém rozsudku Fleming a Condé Nast v. Commissioners [(2008) UKHL 2] ze dne 23. ledna 2008 potvrdil tento rozsudek Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) [Odvolací soud (pro Anglii a Wales) (občanskoprávní oddělení)].
44

Při neexistenci takového omezení by totiž tyto názvy neumožňovaly identifikovat s jistotou produkty, které mají specifické vlastnosti související s přirozeným složením živočišného mléka, což by vzhledem k nebezpečí záměny, které by to vyvolalo, bylo v rozporu s ochranou spotřebitelů. Bylo by to rovněž v rozporu s cílem zlepšení hospodářských podmínek produkce a uvádění na trh, jakož i jakosti „mléka“ a „mléčných výrobků“.
4

Článek 3 této směrnice, nadepsaný „Obecné zásady“, stanoví: „1. Za účelem uplatňování této směrnice členské státy zajistí dodržování těchto zásad: a) všem držitelům cenných papírů cílové společnosti stejného druhu musí být poskytnuto rovnocenné zacházení; kromě toho, pokud některá osoba ovládne společnost, musí být ostatní držitelé cenných papírů chráněni; b) držitelé cenných papírů cílové společnosti musí mít dostatek času a informací, které jim umožní dojít k řádně informovanému rozhodnutí o nabídce; pokud řídící nebo správní orgán cílové společnosti informuje držitele cenných papírů, musí vyjádřit své názory na účinky provedení nabídky na zaměstnanost, podmínky zaměstnání a místa podnikání společnosti; c) řídící nebo správní orgán cílové společnosti musí jednat v zájmu společnosti jako celku a nesmí držitelům cenných papírů odepřít možnost rozhodovat o podstatě nabídky; d) pro cenné papíry cílové společnosti, společnosti předkladatele nabídky nebo jakékoliv jiné společnosti, které se nabídka týká, nesmějí vznikat nepravé trhy tak, že by vzestup nebo pokles cen cenných papírů byl umělý a bylo by narušeno obvyklé fungování trhů; e) předkladatel nabídky musí oznámit nabídku až poté, co zajistí, že je schopen v plné výši zaplatit jakékoliv hotovostní protiplnění, pokud je nabízeno, a poté, co přijme veškerá přiměřená opatření k tomu, aby zajistil provedení jakéhokoliv jiného druhu protiplnění; f) cílová společnost nesmí být nabídkou svých cenných papírů zdržena ve svém provozu po dobu delší, než je přiměřené. 2. Aby zajistily dodržení zásad stanovených v odstavci 1, členské státy a) zajistí, aby byly dodržovány minimální požadavky stanovené v této směrnici; b) mohou stanovit přísnější dodatečné podmínky a ustanovení, než jsou podmínky a ustanovení této směrnice pro regulaci nabídek.“
2

Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi společností Ornua Co-operative Ltd, dříve The Irish Dairy Board Co-operative Ltd (dále jen „Ornua“), a společností Tindale & Stanton Ltd España SL (dále jen „T & S“) ve věci užívání označení společností T & S, které podle společnosti Ornua vyvolává nebezpečí záměny s ochrannými známkami EU, jejichž je majitelkou, a poškozuje dobré jméno těchto ochranných známek.