Článek 28 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 604/2013 ze dne 26. června 2013, kterým se stanoví kritéria a postupy pro určení členského státu příslušného k posuzování žádosti o mezinárodní ochranu podané státním příslušníkem třetí země nebo osobou bez státní příslušnosti v některém z členských států, musí být vykládán v tom smyslu, že:

– nebrání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je úprava dotčená ve věci v původním řízení, která v situaci, kdy k zajištění žadatele o mezinárodní ochranu došlo poté, co dožádaný členský stát vyhověl žádosti o převzetí, stanoví, že v tomto zajištění lze pokračovat po dobu nejdéle dvou měsíců, pokud délka zajištění nepřesáhne čas nezbytný k řízení o přemístění, který se posuzuje s ohledem na konkrétní požadavky tohoto řízení v každém jednotlivém případě, a případně pokud tato délka nepřesáhne šest týdnů od data, kdy skončil odkladný účinek odvolání nebo žádosti o přezkum, a

– brání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je úprava dotčená ve věci v původním řízení, která v takové situaci umožňuje, aby se pokračovalo v uvedeném zajištění po dobu tří nebo dvanácti měsíců, během nichž mohlo být přemístění platně provedeno.

Článek 28 odst. 3 třetí pododstavec nařízení Dublin III je tedy třeba vykládat v tom smyslu, že se v něm stanovená nejdelší doba šesti týdnů, v níž se musí uskutečnit přemístění zajištěné osoby, použije pouze v případě, kdy je dotyčná osoba již zajištěna a nastane jedna ze dvou událostí uvedených v tomto ustanovení. Pokud tedy dojde k zajištění dotyčné osoby do doby, než bude přemístěna, předtím než dožádaný členský stát vyhoví žádosti o převzetí, doba zajištění bude omezena jednou z přesně daných lhůt stanovených v čl. 28 odst. 3 tohoto nařízení, počítanou až ode dne, kdy případně skončí odkladný účinek odvolání nebo žádosti o přezkum podle čl. 27 odst. 3 uvedeného nařízení.

I když v nařízení Dublin III není stanovena maximální doba zajištění, platí nicméně, že takové zajištění musí být zaprvé v souladu se zásadou uvedenou v čl. 28 odst. 3 prvním pododstavci tohoto nařízení, podle které musí být zajištění co nejkratší a nesmí trvat déle než po dobu, která je nezbytná k náležitému provedení požadovaných správních řízení do doby provedení přemístění. Dotyčná osoba by ani neměla být zajištěna po dobu značně přesahující šest týdnů, během nichž mohlo být přemístění platně provedeno, jelikož z čl. 28 odst. 3 třetího pododstavce nařízení Dublin III vyplývá, že tato lhůta je především s ohledem na zjednodušenou povahu postupu pro přemístění mezi členskými státy, který je upraven tímto nařízením, v zásadě dostatečná k tomu, aby příslušné orgány přemístění provedly (obdobně viz rozsudek ze dne 16. července 2015, Lanigan,C‑237/15 PPU, EU:C:2015:474, bod 60).

Vzhledem k tomu, že okolnost, že k zajištění žadatele o mezinárodní ochranu došlo až poté, co dožádaný členský stát vyhověl žádosti o převzetí, nemůže činit přemístění žadatele zvláště obtížným, přesahuje zajištění po dobu tří nebo dvanácti měsíců, během nichž mohlo být přemístění platně provedeno, dobu, která je nezbytná k náležitému provedení požadovaných správních řízení do doby provedení přemístění.

Délka zajištění v délce dvou měsíců nemůže být naopak v takové situaci s ohledem na prostor pro uvážení, který je přiznán členským státům pro přijetí opatření k provedení unijních právních předpisů, považována za nadměrně nepřiměřenou, nicméně je třeba, aby příslušný orgán pod dohledem vnitrostátních soudů ověřil její přiměřenost s ohledem na vlastnosti každého jednotlivého případu.

(viz body 39–41, 45–47, 49, výrok 1)