STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

EVGENIJE TANČEVA

přednesené dne 28. března 2019 ( 1 )

Věc C‑171/18

Safeway Ltd

proti

Andrewovi Richardovi Newtonovi,

Safeway Pension Trustees Ltd

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Court of Appeal (Odvolací soud, Spojené království)]

„Článek 157 SFEU a stejná odměna mužů a žen – Provedení rozhodnutí ve věci Barber o stejné odměně ve vztahu k důchodovému věku – Určení data skončení ‚časové etapy‘ dle rozsudku Barber – Rozsah působnosti zákazu zpětného vyrovnání důchodového věku na nižší úroveň na základě unijního práva po dobu časové etapy dle rozsudku Barber – Neexistence lhůty pro podání žaloby k prosazení rovného zacházení ve vztahu k důchodovému věku v právu členského státu – Autonomie v oblasti prostředků nápravy v rámci práva členského státu a právo na účinnou právní ochranu podle článku 47 Listiny“

1. Původní řízení poskytuje Soudnímu dvoru neobyčejnou příležitost rozhodnout, co se dle unijního práva vyžaduje k zajištění účinného prosazování zásady stejné odměny mužů a žen za stejnou práci za okolností, kdy právo členského státu nestanoví žádnou lhůtu pro zahájení řízení pro údajné porušení této zásady a kdy jedna soukromá osoba vymáhá právní úpravu stejné odměny vůči jiné soukromé osobě. Účastníci řízení se konkrétně v podstatě přou o to, zda byla opatření, která přijal penzijní fond v roce 1991 v důsledku rozsudku Soudního dvora ve věci Barber ( 2 ), přiměřená k dosažení souladu s pravidly stanovenými v uvedeném rozsudku, který se týkal stejné odměny, ve vztahu k důchodům. Pro spor je rovněž relevantní širší požadavek unijního práva, aby byla práva doplněna účinnými prostředky nápravy.

2. Court of Appeal of England and Wales (Odvolací soud Anglie a Walesu, Spojené království, dále jen „předkládající soud“) se táže, zda je změna statutu svěřenského fondu upravujícího předmětný penzijní plán, k níž došlo v roce 1996 (přičemž svěřenský fond je právní forma, na které se ve Spojeném království obecně zakládají zaměstnanecké penzijní plány) a ( 3 ) která však odrážela změny tohoto fondu z roku 1991, slučitelná se zákazem zpětného vyrovnání na nižší úroveň ( 4 ) stanoveným v judikatuře Soudního dvora ( 5 ), došlo-li ke sjednocení důchodového věku mužů a žen tak, že se do provedení rozsudku Soudního dvora ve věci Barber zavádí pro ženy důchodový věk mužů.

I. Právní rámec

A. Unijní právo

3. Článek 157 odst. 1 a odst. 2 SFEU stanoví: „1. Každý členský stát zajistí uplatnění zásady stejné odměny mužů a žen za stejnou nebo rovnocennou práci. 2. ‚Odměnou‘ ve smyslu tohoto článku se rozumí obvyklá základní či minimální mzda nebo plat a veškeré ostatní odměny, jež zaměstnavatel přímo nebo nepřímo, v hotovosti nebo v naturáliích vyplácí zaměstnanci v souvislosti se zaměstnáním. Rovnost odměňování mužů a žen bez diskriminace na základě pohlaví znamená, že: a) se odměna za stejnou práci vypočítává při úkolové mzdě podle stejné sazby; b) časová odměna za práci je stejná na stejném pracovním místě.“

B. Právo členského státu

4. Článek 19 statutu svěřenského fondu upravujícího penzijní plán společnosti Safeway (dále jen „penzijní plán“) ze dne 1. dubna 1984 stanoví následující: „Hlavní zakládající společnost může kdykoli, a to i opakovaně, se souhlasem svěřenských správců formou dodatku ke statutu vyhotoveného hlavní zakládající společností a svěřenskými správci změnit nebo přidat svěřenskému fondu jakékoliv oprávnění a změnit nebo přidat jakékoliv ustanovení penzijního plánu včetně tohoto statutu a pravidel a všech listin a jiných písemných nástrojů, které tento statut doplňují, a statutů uvedených v druhé příloze, přičemž takové oprávnění nabývá účinnosti ode dne určeného v dodatku statutu, což může být den vyhotovení dodatku statutu nebo den vyhotovení jemu předcházejícího písemného oznámení změny nebo doplnění účastníkům nebo jakékoli jiné datum v přiměřené době před nebo po dni vyhotovení dodatku statutu, takže předmětné změny nebo doplnění mohou být dle konkrétní situace účinné zpětně nebo do budoucna.“

II. Skutkové okolnosti v původním řízení a předběžná otázka

5. Původní řízení se týká určení data, od kterého byl důchodový věk zaměstnanců skupiny Safeway na základě zaměstnaneckého penzijního plánu (dále jen „penzijní plán“) sjednocen na 65 pro muže i ženy, když dříve byl stanoven důchodový věk 60 let pro ženy a 65 let pro muže.

6. Společnost Safeway Limited (dále jen „odvolatelka“), která je podle penzijního plánu hlavním zaměstnavatelem, tvrdí, že ke sjednocení důchodového věku došlo 1. prosince 1991, což je datum, kdy byli účastníci penzijního plánu písemným oznámením vyrozuměni o sjednocení zacházení s muži a ženami zavedením důchodového věku 65 let pro obě pohlaví, a datum, k němuž byla stanovena zpětná účinnost následné formální změny penzijního plánu.

7. První další účastník řízení, pan Andrew Newton, účastník penzijního plánu, tvrdí, že ke sjednocení důchodového věku na 65 let nedošlo až do 2. května 1996, což je datum vydání dodatku statutu, jímž se formálně mění penzijní plán. Pokud by tomu tak bylo, ke sjednocení důchodového věku mužů a žen by v době mezi prosincem 1991 a květnem 1996 nedošlo, takže práva mužů měla být v této době stejná jako práva zvýhodněné skupiny, tedy žen. Podle dalšího účastníka řízení platil důchodový věk žen 60 let až do formální změny v květnu 1996, takže do tohoto data měli muži také nárok na tento důchodový věk.

8. Předkládající soud uvádí, že pokud by tomu tak bylo, činily by odhadované souhrnné finanční dopady rozhodnutí této otázky více než 100 milionů liber (GBP).

9. Podle písemného vyjádření společnosti Safeway Pensions Trustees Ltd, druhého dalšího účastníka řízení, je jeho postavení v původním řízení neutrální.

10. Změna důchodového věku byla učiněna v důsledku rozsudku ze dne 17. května 1990 ve věci Barber ( 6 ), v němž Soudní dvůr konstatoval, že podle článku 119 Smlouvy o ES (nyní článku 157 SFEU) je diskriminace mužů v rámci penzijních plánů daná různým důchodovým věkem pro muže a ženy protiprávní. Důchodový věk ve věci Barber byl 65 let pro muže a 60 let pro ženy.

11. Časové účinky rozsudku však byly omezeny a Soudní dvůr ve věci Barber konstatoval, že přímého účinku článku 119 ES, nyní 157 SFEU, se nelze dovolávat pro účely uplatnění nároku na důchod z důvodu diskriminace s účinkem od data předcházejícího zveřejnění rozhodnutí ve věci Barber ze dne 17. května 1990. Rozsudek tak měl pouze účinek do budoucna ( 7 ). Ačkoli penzijní fondy mohly případně reagovat na rozhodnutí ve věci Barber „vyrovnáním na nižší úroveň“, tedy zvýšit důchodový věk žen na důchodový věk mužů (a to v původním řízení na 65 let) ( 8 ), a před přijetím takových opatření bylo třeba zacházet se znevýhodněnou skupinou, tedy s muži, stejným způsobem jako se zvýhodněnou skupinou, tedy ženami. Od 17. května 1990, tedy data rozhodnutí ve věci Barber, do zavedení opatření penzijním fondem k zajištění stejné odměny mužů a žen za stejnou práci uplatněním stejného důchodového věku pro obě pohlaví, tedy mělo být s muži zacházeno stejně příznivě jako s ženami ( 9 ). Toto je nazýváno „vyrovnání na vyšší úroveň“ a tato doba je přinejmenším ve Spojeném království známa jako časová etapa dle rozsudku „Barber“ ( 10 ).

12. Dne 1. září 1991 bylo všem účastníkům penzijního plánu sděleno oznámení uvedené výše (dále jen „oznámení z roku 1991“), že svěřenský správce rozhodl v reakci na rozhodnutí ve věci Barber o změně penzijního plánu spočívající v zavedení jednotného důchodového věku 65 let pro muže a ženy ve vztahu k obdobím zaměstnání od 17. května 1990. Dopisem datovaným dne 1. prosince 1991 a adresovaným těm svým zaměstnancům, kteří byli účastníky nebo kteří by se mohli stát účastníky penzijního plánu, odvolatelka potvrdila, že změny důchodových nároků popsané v rozhodnutí z roku 1991 byly účinné od 1. prosince 1991.

13. Následuje výňatek z oznámení z roku 1991: „Změny Vašich nároků z penzijního plánu Tímto oznámením Vás předem informujeme o […] významných změnách plánu penzijních a rodinných dávek Safeway, které mají společnost a svěřenští správci v plánu zavést s účinností od 1. prosince 1991 […]. Společný důchodový věk pro muže i ženy 65 let – Rozdílné zacházení s muži a ženami v zaměstnávání je již dlouho zakázáno. V oblasti důchodů bylo překvapivě možné rozdílné zacházení připustit, zejména ve vztahu k důchodovému věku. Nedávná věc předložená Evropskému soudnímu dvoru to vše změní […] Evropský soudní dvůr vytyčuje novou cestu v důchodové oblasti Možná jste slyšeli o nedávném případu, který se týkal Guardian Royal Exchange (GRE) a jednoho z jejích bývalých zaměstnanců, pana Barbera. Pan Barber tvrdil, že se stal obětí diskriminace na základě pohlaví, když mu bylo po jeho propuštění pro nadbytečnost zamítnuto poskytnutí důchodu ze strany GRE, přičemž pan Barber byl ve věku, kdy by žena důchod získala. Po dlouhém boji, který skončil u Evropského soudního dvora, byla věc rozhodnuta ve prospěch pana Barbera. Jedná se o důležitý rozsudek, jelikož znamená, že je nyní nutné změnit mnoho zaměstnaneckých penzijních plánů s ohledem na odlišný důchodový věk pro muže a pro ženy. Dosud není úplně jisté, jak bude toto soudní rozhodnutí fungovat v praxi. Společnost a svěřenští správci se však rozhodli, že je správné jednat již nyní a sjednotit důchodový věk. Společnost a svěřenští správci nadále sledují situaci a přijmou jakékoliv další změny, které mohou být po objasnění účinků rozsudku třeba.“

14. Oznámení z roku 1991 obsahovalo následující poznámku pod čarou: „Je třeba zdůraznit, že statut a pravidla tvoří právní základ [penzijního plánu] a že toto oznámení má sloužit pouze jako obecné vodítko a informace. Upozorňujeme, že změny popsané v tomto letáku představují změnu podmínek Vašeho pracovního poměru.“

15. Podle předkládajícího soudu byl penzijní plán od začátku prosince 1991 spravován na základě předpokladu, že byl dříve rozdílný důchodový věk mužů a žen skutečně sjednocen přijetím společného důchodového věku 65 let. Nároky účastníků tak byly vypočítány na tomto základě. Platby účastníkům, kteří poté odešli do důchodu, byly uskutečněny na základě důchodového věku 65 let pro muže i ženy, stejně jako převody a platby vyplácené po smrti účastníka, k níž došlo v rámci pracovního poměru.

16. Jak však bylo uvedeno výše, do 2. května 1996, kdy odvolatelka a svěřenští správci vydali další statut a pravidla penzijního plánu (dále jen „statut z roku 1996“), nebyl přijat žádný odpovídající dodatek statutu. Pravidla, která tvořila přílohu 2 statutu z roku 1996, stanovila společný důchodový věk 65 let pro muže i ženy. Sjednocení důchodového věku mělo mít zpětné účinky od 1. prosince 1991, tedy od data uvedeného v oznámení z roku 1991 jako datum účinnosti sjednocení důchodového věku.

17. V lednu 2009 nezávislý poradce svěřenských správců vyslovil obavy ohledně pětileté časové prodlevy mezi oznámením z roku 1991 a vstupem statutu z roku 1996 v platnost. Vzhledem k tomu, že dle práva členského státu není stanovena žádná lhůta k domáhání se nároku ze svěřenského fondu, pokud má tento svěřenský fond stále nějaký majetek ( 11 ), podal první další účastník původního řízení o několik let později k High Court (Vrchní soud, Spojené království) žalobu, v níž tvrdil, že byla porušena zásada stejné odměny mužů a žen za stejnou práci stanovená v článku 157 SFEU a rozvinutá dále v rozhodnutí Soudního dvora ve věci Barber ( 12 ). Dne 29. února 2016 High Court (Vrchní soud) žalobě vyhověl. Proti tomuto rozsudku bylo podáno odvolání k předkládajícímu soudu.

18. Předkládající soud uvádí, že mezi účastníky řízení nebylo sporu o tom, že prováděcí opatření, která měla ukončit „časovou etapu dle rozsudku Barber“, byla přijata až 2. května 1996, tedy v den vydání statutu z roku 1996, a nikoli 1. prosince 1991, tedy v den oznámení z roku 1991 ( 13 ). Jak bylo vysvětleno výše (bod 11), podle rozsudku ve věci Barber má být do doby přijetí opatření k provedení zásady stejné mzdy v souvislosti s důchodovým věkem (ve vztahu k obdobím zaměstnání následujícím po uvedeném rozsudku, tedy po 17. květnu 1990) se znevýhodněnou skupinou (muži) během této „časové etapy“ zacházeno stejně jako se zvýhodněnou skupinou (ženami), takže zacházení je sjednoceno na vyšší úroveň. Po skončení „časové etapy dle rozsudku Barber“ však může vyrovnání zahrnovat důchodový věk 65 let pro muže i ženy. Jinými slovy je vyrovnání na nižší úroveň podle rozsudku ve věci Barber přípustné pouze v tomto období.

19. Předkládající soud doplňuje, že „měřítko pro posouzení […] v rámci časové etapy dle rozsudku Barber lze nalézt ve statutu svěřenského fondu a pravidlech daného penzijního plánu, neboť tyto obsahují jediný a výlučný systém či referenční rámec pro účely zajištění rovného zacházení“ ( 14 ).

20. Předkládající soud však má pochybnosti, zda High Court (Vrchní soud) správně použil judikaturu Soudního dvora, která brání zpětnému vyrovnání práv zvýhodněné skupiny na nižší úroveň práv znevýhodněné skupiny do přijetí opatření k provedení rozsudku ve věci Barber ( 15 ) a skončení této časové etapy. Předkládající soud vysvětluje, že podle práva členského státu bylo právo žen na důchodový věk 60 let „zrušitelným“ právem (tj. bylo možné jej změnit se zpětnou účinností) ( 16 ), jelikož po celé období od 1. prosince 1991 do 2. května 1996 existovalo oznámení z roku 1991, kterým se zvyšoval důchodový věk žen na 65 let a které bylo podle práva členského státu proveditelné. Penzijní plán byl v tomto období skutečně spravován na základě tohoto předpokladu.

21. Předkládající soud se tedy táže, zda je zpětné potvrzení změny praxe obsažené v oznámení z roku 1991 a uvedené ve statutu ze dne 2. května 1996, která zavedla společný důchodový věk 65 let pro muže i ženy, ve skutečnosti podle judikatury Soudního dvora přípustné na základě toho, že se zákaz zpětného vyrovnání na nižší úroveň během časové etapy dle rozsudku Barber použije pouze na práva, která jsou „nezrušitelná“ (pevně stanovená).

22. Kromě toho předkládající soud poukazuje na to, že po dobu časové etapy dle rozsudku Barber unijní právo nevyžaduje, aby byla znevýhodněné skupině přiznána výhodnější práva než ta, kterých požívá zvýhodněná skupina. Přiznání nezrušitelného nároku na důchodový věk ve výši 60 let mužům v období mezi rokem 1991 a 1996 by přesahovalo nároky žen v tomto období, jelikož ženy měly pouze zrušitelný nárok na důchod ve věku 60 let.

23. V důsledku výše uvedeného předkládající soud přerušil řízení a položil Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku. „V případě, že pravidla penzijního plánu zakotvují oprávnění dle vnitrostátní právní úpravy snížit se zpětnou účinností na základě změny statutu svěřenského fondu hodnoty nabytých důchodových nároků u mužů i žen za období ode dne písemného oznámení zamýšlených změn penzijního plánu do dne, kdy je statut svěřenského fondu skutečně změněn, vyžaduje článek 157 Smlouvy o fungování Evropské unie (dříve a v rozhodné době článek 119 Římské smlouvy), aby nabyté důchodové nároky mužů i žen byly považovány za nezrušitelné během tohoto období, tj. že jejich důchodové nároky požívají ochrany proti zpětnému snížení na základě vnitrostátního práva?“

24. Soudnímu dvoru byla předložena písemná vyjádření odvolatelky, obou dalších účastníků řízení a Evropské komise. Všichni uvedení se zúčastnili jednání, které se konalo dne 4. února 2019.

III. Posouzení

A. Úvod

25. Původ sporu, který je předmětem posouzení v původním řízení, zřejmě pramení ze dvou prvků, které jsou zvláštní pro právní systém členského státu. Prvním z nich je neexistence lhůty pro vymáhání nároku ze svěřenského fondu ( 17 ). Druhým z nich je nejasnost, jaký je právní charakter a účinek oznámení z roku 1991 podle práva členského státu.

26. Před tím, než vysvětlím, proč je pro rozhodnutí sporu klíčové určení data, kdy skončila časová etapa dle rozsudku Barber, což je otázka, jejíž posouzení přísluší předkládajícímu soudu, však s ohledem na všechny relevantní zásady unijního práva začnu posouzením těchto dvou prvků projednávané věci. Vzhledem k výše uvedenému Soudnímu dvoru doporučuji předběžnou otázku přeformulovat podle návrhu, který je podrobněji popsán v části F níže. K tomuto přeformulování vede následující cesta.

B. Neexistence lhůty pro podání žaloby.

27. Stojí za připomenutí, že v případě, kdy unijní právo dává jednotlivcům práva, která jsou soudy členských států povinny chránit na základě povinností, které jsou součástí čl. 19 odst. 1 druhého pododstavce SEU, unijní právo nevyžaduje, aby taková práva byla soudně vymahatelná po neomezenou dobu. V souladu s ustálenou judikaturou Soudního dvora naopak platí, že v případě, že unijní právo nestanoví žádné procesní požadavky, platí pro nároky, které se zakládají na unijním právu, přiměřené lhůty pro podávání opravných prostředků stanovené právem členského státu za předpokladu, že se tytéž lhůty použijí na analogické nároky čistě vnitrostátní povahy (zásada rovnocennosti) a že dotčená promlčecí doba nebude prakticky znemožňovat nebo nadměrně ztěžovat výkon dotčených práv přiznaných unijním právním řádem (zásada efektivity). Stanovení přiměřených lhůt pro podání žaloby v zájmu právní jistoty je v souladu s unijním právem ( 18 ).

28. Soudní dvůr konstatoval, že vnitrostátních právních předpisů, které upravují lhůty pro podání žaloby podle vnitrostátního práva, se lze dovolávat vůči pracovníkům, kteří se domáhají svého práva stát se účastníkem zaměstnaneckého penzijního plánu za účelem zajištění stejné odměny za stejnou práci podle článku 157 SFEU, s výhradou zásady rovnocennosti a efektivity ( 19 ).

29. Judikatura Evropského soudu pro lidská práva vnímá časová omezení vymáhání nároků obdobně. Uvedený soud konstatoval, že „právo na spravedlivý soudní proces musí být jakožto právo zaručené článkem 6 odst. 1 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv […] vykládáno s ohledem na preambuli Úmluvy, která ve své relevantní části prohlašuje zásadu právního státu za součást společného dědictví smluvních států. Jedním ze základních aspektů právního státu je zásada právní jistoty“ ( 20 ). Ustálená judikatura Evropského soudu pro lidská práva potvrzuje, že účelem lhůt pro podání žaloby je zajištění řádného výkonu spravedlnosti ( 21 ), takže nesoudržné a nejasné lhůty, které upravují občanskoprávní řízení, nesplňují standardy spravedlnosti stanovené článkem 6 dost. 1 EÚLP ( 22 ).

30. Judikatura Evropského soudu pro lidská práva dále stanoví, že lhůty pro podání žaloby chrání právo na obhajobu a předchází důkazním obtížím. Brání pozdnímu podání žalob a nespravedlnostem, které mohou vzniknout, pokud je od soudů vyžadováno, aby rozhodovaly o událostech, které se staly v dávné minulosti a ke kterým již neexistují důkazy ( 23 ). Ačkoli Evropský soud pro lidská práva připouští, že příliš formalistické uplatňování lhůt by nemělo bránit stíhání závažných porušení lidských práv, jako jsou válečné zločiny, zločiny proti lidskosti ( 24 ), únosy a nezákonné zabití ( 25 ), občanskoprávní řízení, která se týkají pracovněprávního sporu, do této kategorie nepatří ( 26 ).

31. V souladu s parametry stanovenými Evropským soudem pro lidská práva je pro účely určení, jestli je neexistence lhůty k zahájení občanskoprávního řízení za okolností projednávané věci v souladu s požadavky na spravedlnost vyplývajícími z čl. 6 odst. 1 EÚLP, třeba posoudit celkový průběh řízení ( 27 ), a to s náležitým ohledem na to, že zastřešující právo na spravedlivý proces je hlavní demokratickou zásadou, na níž se zakládá zásada právního státu ( 28 ).

32. Tato otázka není v původním řízení předmětem posouzení. Neexistence lhůty pro zahájení řízení k vymáhání rovného zacházení ve vztahu k důchodovému věku dle práva členského státu však činí přesné určení data, kdy skončila časová etapa dle rozsudku Barber, o to důležitější. Jak bylo uvedeno výše, tato otázka vyžaduje náležité zohlednění všech relevantních zásad unijního práva.

C. Právní účinek oznámení z roku 1991

1. Spor účastníků řízení ohledně důsledků oznámení z roku 1991

33. Spor mezi účastníky řízení o této otázce je rozhodující pro rozhodnutí sporu v původním řízení. Jsem toho názoru, že na základě unijního práva je datem skončení časové etapy dle rozsudku Barber datum přijetí plně právně vymahatelných opatření pro sjednocení důchodového věku mužů a žen. Tato opatření mají být včleněna do právního režimu, který je v souladu s právem na účinnou právní ochranu podle článku 47 Listiny základních práv Evropské unie a čl. 19 odst. 1 SEU. Musí jinak být v souladu s obecnými právními principy, které jsou pro toto právo relevantní (viz dále části D až F níže).

34. Odvolatelka na jednání odkázala na bod 20 předkládacího rozhodnutí a tvrdila, že v důsledku oznámení z roku 1991, které bylo účinné od 1. prosince 1991, měli zaměstnávající společnost a svěřenští správci oprávnění změnit penzijní plán a stanovit od 1. prosince 1991 důchodový věk ve výši 65 let pro muže i ženy a že tato změna byla podle práva členského státu právně účinná a platná. Před 2. květnem 1996 nemohl žádný zaměstnanec, ať už muž nebo žena, trvat na důchodovém věku 60 let. Právní zástupce odvolatelky tvrdil, že pokud by tento důchodový věk požadovali, byly by jejich požadavky splněny změnou penzijního plánu.

35. První další účastník řízení však tvrdil, že aby byla změna důchodového věku právně vymahatelná, museli by svěřenští správci přijmout stanovy svěřenského fondu, k čemuž došlo až 2. května 1996. Pravidla penzijního plánu až do vydání statutu dne 2. května 1996 nadále stanovila důchodový věk na 60 let pro ženy a 65 let pro muže. První další účastník řízení na jednání odkázal mimo jiné na body 21, 24 a 30 rozsudku předkládajícího soudu ( 29 ).

2. Předkládající soud a změna z roku 1991

36. Jak je uvedeno výše (bod 19), předkládající soud zároveň uvedl, že „měřítko pro posouzení […] v rámci časové etapy dle rozsudku Barber lze nalézt ve statutu svěřenského fondu a pravidlech daného penzijního plánu, neboť tyto obsahují jediný a výlučný systém či referenční rámec pro účely zajištění rovného zacházení“ ( 30 ). Předkládající soud však uvádí (viz bod 18 výše), že mezi účastníky řízení nebylo sporu o tom, že časová etapa dle rozsudku Barber skončila dne 2. května 1996 ( 31 ). Když bylo oznámení z roku 1991 zveřejněno, zaměstnanci v něm byli upozorněni na to, „že změny popsané v tomto letáku představují změnu podmínek [jejich] pracovního poměru“.

37. Vzhledem k tomu, že hranice mezi (povinným) vyrovnáním na vyšší úroveň a (dobrovolným) vyrovnáním na nižší úroveň vyplývá z toho, jak Soudní dvůr vyložil rozsah pojmu stejná odměna mužů i žen za stejnou práci podle článku 157 SFEU, nelze datum účinného provedení povinnosti zaměstnavatelů umožnit mužům i ženám odejít do důchodu ve stejném věku, pokud jde o období zaměstnání po 17. květnu 1990 (tj. datu vydání rozsudku ve věci Barber), vyjmout z oblasti působnosti unijního práva. Rozsudky Soudního dvora, na které předkládající soud odkazoval pro účely určení data skončení časové etapy dle rozsudku Barber, neposkytují celý obrázek rozsahu unijní právní zásady, která je pro tuto otázku relevantní.

38. Ve věci Razzouk a Beydoun v. Komise ( 32 ) byl dvěma vdovcům zamítnut pozůstalostní důchod za příspěvky placené jejich zemřelými ženami, které byly úřednicemi Evropského společenství. V rozhodné době se podmínky pro výplatu pozůstalostních důchodů pro vdovce lišily od podmínek pro výplatu pozůstalostních důchodů pro vdovy. Soudní dvůr konstatoval, že vzhledem k tomu, že zásada rovného zacházení je základní zásadou unijního práva, má být se vdovci v otázce pozůstalostních důchodů zacházeno stejně jako se vdovami.

39. Ve věci Federatie Nederlandse Vakbeweging ( 33 ) Soudní dvůr konstatoval, že vdané ženy, kterým nevznikl nárok podle vnitrostátního práva, získají nárok na základě stejných podmínek jako muži v důsledku přímého účinku čl. 4 odst. 1 směrnice 79/7/EHS ze dne 19. prosince 1978 o postupném zavedení zásady rovného zacházení pro muže a ženy v oblasti sociálního zabezpečení ( 34 ).

40. Věc Nimz ( 35 ) se pak týkala nepřímé diskriminace na základě pohlaví a nepříznivého zacházení s pracovníky na částečný úvazek v porovnání s pracovníky na plný úvazek a povinnosti soudů členského státu nepoužít vnitrostátní právní předpisy způsobující předmětnou nepříznivou diskriminaci.

41. Jak však bylo naznačeno výše (bod 37), tyto tři věci neodrážejí plnou škálu právních zásad, které jsou relevantní pro účely určení data, kdy skončila časová etapa dle rozsudku Barber.

D. Zásady unijního práva relevantní pro účely určení skončení časové etapy dle rozsudku Barber

1. Rozhodnutí Soudního dvora k článku 157 SFEU a důchodovému věku

42. Ačkoli uznávám, že Soudní dvůr konstatoval, že článek 157 SFEU ukládá zaměstnavatelům povinnost pouze co do výsledku, takže „ani uvedený článek, ani jiná ustanovení komunitárního práva neupravují způsob, jakým mají zaměstnavatelé nebo svěřenští správci zaměstnaneckého penzijního plánu tuto povinnost provést“ ( 36 ), Soudní dvůr zároveň konstatoval, že nemá být ohrožena efektivita článku 157 SFEU a že nemá být zhoršena „právní ochrana, která je vyžadována k zajištění skutečné rovnosti“ ( 37 ). Svěřenští správci tak musí udělat vše v rámci svých pravomocí, aby dodrželi zásadu rovného zacházení ( 38 ), včetně přístupu k vnitrostátním soudům, je-li to nezbytné ke změně ustanovení penzijního plánu nebo statutu svěřenského fondu.“ ( 39 ) Použití článku 157 SFEU zaměstnavateli „musí být okamžité a úplné“ ( 40 ) a vnitrostátní soudy jsou povinny nepoužít „žádné diskriminační vnitrostátní ustanovení, aniž by [byly] předtím [povinny] žádat o jeho zrušení […], či na něj [musely] počkat“ ( 41 ).

2. Role Listiny

43. Původní řízení se týká horizontálního vymáhání požadavků na stejnou odměnu stanovených v článku 157 SFEU jednotlivcem vůči jinému jednotlivci a Soudní dvůr nedávno konstatoval, že je článek 47 Listiny za takových okolností plně vymahatelný, i když jsou s ním právní předpisy členského státu v přímém rozporu ( 42 ).

44. Vzhledem k výše uvedenému vstupuje do hry čl. 52 odst. 3 Listiny, jelikož, jak bylo uvedeno ve vysvětlení k článku 47, první odstavec odpovídá článku 13 EÚLP ( 43 ). Podle čl. 52 odst. 3 Listiny jsou za těchto okolností „smysl a rozsah těchto práv stejné“, takže je třeba náležitě zohlednit související judikaturu Evropského soudu pro lidská práva, aby bylo zajištěno, že unijní právo splňuje minimální standard ochrany stanovený touto judikaturou ( 44 ).

45. Chtěl bych poznamenat, že přestože čl. 51 odst. 1 Listiny stanoví, že „ustanovení této listiny jsou […] určena […] členským státům, výhradně pokud uplatňují právo Unie“, Soudní dvůr se na základě návrhu jednoho generálního advokáta, podle něhož soukromé osoby nejsou Listinou „přímo vázány“ vzhledem ke znění čl. 51 odst. 1, vydal jiným směrem ( 45 ). Soudní dvůr rozhodl, že povinnost dodržovat Listinu má širší škála právnických osob, a konstatoval, že platí pro „[oblast], na kterou se vztahuje unijní právo“ ( 46 ), včetně okolností, kdy tyto „oblasti“ zahrnují horizontálně uložené povinnosti ( 47 ). Zásada stejné odměny mužů i žen za stejnou práci podle článku 157 SFEU má již dlouho horizontální přímý účinek mezi soukromými osobami ( 48 ), a jedná se proto nesporně o „oblast, na kterou se vztahuje unijní právo“.

46. Jak bylo zmíněno výše (bod 33), článek 47 Listiny je třeba vykládat s ohledem na čl. 19 odst. 1 SEU. Podle tohoto ustanovení jsou soudy členských států povinny poskytnout komplexní systém účinné právní ochrany ( 49 ).

3. Obsah relevantních hmotněprávních ustanovení

47. Soudní dvůr již rozhodl, že zásada účinné soudní ochrany, která je stanovena v článku 47 Listiny, je složena z několika částí, k nimž patří zejména zásada rovnosti zbraní a právo na přístup k soudům ( 50 ). Pro účely projednávané věci spočívá podstata článku 47 Listiny, jak byla stanovena v judikatuře Soudního dvora, v zajištění prostředku nápravy k zajištění dodržování unijních práv ( 51 ).

48. Evropský soud pro lidská práva v podobném duchu rozhodl, že článek 13 EÚLP vyžaduje stanovení vnitrostátních právních prostředků k řešení podstaty podložené stížnosti a k zajištění vhodné nápravy, a takové prostředky musí být efektivní z praktického i právního hlediska ( 52 ).

49. Podle ustálené judikatury Soudního dvora „pouhá praktika nebo správní oběžník […] nestačí ke správnému provedení směrnice, jelikož na rozdíl od původních legislativních zdrojů nezaručují právní jistotu, právně závazné povinnosti a veřejnost.“ ( 53 )

50. Kromě toho jsou relevantní také obecné unijní zásady, které vyžadují, aby byly dostupné účinné prostředky nápravy k vymáhání unijních práv.

51. Jak bylo již uvedeno výše (bod 27) v souvislosti s vnitrostátními lhůtami pro podání žaloby, prostředky nápravy a postupy podle práva členského státu nesmí prakticky znemožňovat nebo nadměrně ztěžovat výkon práv přiznaných unijním právním řádem. Prostředky nápravy k prosazení práv poskytovaných na základě unijního práva musí být stejné jako prostředky nápravy u analogických nároků čistě vnitrostátní povahy ( 54 ).

E. Přístup k rozhodování sporu v původním řízení

52. S ohledem na výše uvedené jsem proto dospěl k závěru, že klíč k rozhodnutí sporu, který vyvstal v původním řízení, spočívá v přijetí přístupu, který Komise navrhla na jednání. Tedy, že je nejdříve nutné zjistit, zda za skutkových okolností věci vůbec dochází ke zpětné účinnosti.

53. Odpověď na tuto otázku bude záporná, pokud bylo oznámení z roku 1991 plně právně závazné ( 55 ), takže v této době existoval prostředek nápravy k zajištění společného důchodového věku ve výši 65 let, který byl účinný z praktického i právního hlediska, v souladu s právními povinnostmi, které se odrážejí v článku 47 Listiny a čl. 19 odst. 1 SEU. Podle judikatury, k níž jsem se vyjádřil výše, je po skončení etapy dle rozsudku Barber naprosto zákonné vyrovnání na nižší úroveň v tom smyslu, že důchodový věk pro muže i ženy činí 65 let, takže řízení ve vztahu k prvnímu dalšímu účastníkovi řízení nebude moci pokračovat, jelikož není dána zpětná účinnost.

54. Neexistoval-li naopak žádný prostředek nápravy do 2. května 1996, tedy data přijetí stanov svěřenského fondu, trvala časová etapa dle rozsudku Barber až do tohoto okamžiku, takže v souladu se zákazem zpětného vyrovnání na nižší úroveň stanoveným Soudním dvorem se musí mužům (znevýhodněná skupina) dostat stejného zacházení jako ženám (zvýhodněná skupina), tj. odchodu do důchodu ve věku 60 let až do 2. května 1996. V takové situaci by byla žaloba prvního dalšího účastníka řízení úspěšná.

55. Jak bylo již uvedeno, je na předkládajícím soudu, aby rozhodl o těchto otázkách v rámci mezí stanovených relevantní judikaturou Soudního dvora.

F. Přeformulování předběžné otázky a navrhovaná odpověď

56. V rámci postupu spolupráce mezi vnitrostátními soudy a Soudním dvorem zavedeného článkem 267 SFEU přísluší Soudnímu dvoru poskytnout vnitrostátnímu soudu užitečnou odpověď, která mu umožní rozhodnout spor, jenž mu byl předložen. Z tohoto hlediska Soudnímu dvoru přísluší, aby otázky, které jsou mu položeny, případně přeformuloval ( 56 ).

57. Vzhledem k tomu, že okamžik, kdy skončila časová etapa dle rozsudku Barber, je podstatný pro účely rozhodnutí sporu v původním řízení, navrhuji, aby Soudní dvůr přeformuloval předběžnou otázku následovně.

58. „Jaké faktory je třeba zohlednit při určování data, ke kterému penzijní fond přijal budoucí opatření týkající se období zaměstnání po vydání rozsudku Soudního dvora ze dne 16. května 1990, Barber (C‑262/88, EU:C:1990:209) k prosazení zásady stejné odměny mužů i žen za stejnou práci podle článku 157 SFEU, pokud jde o řádný důchodový věk? Do té doby a po dobu, kdy trvá časová etapa dle rozsudku Barber, platí zákaz zpětného vyrovnání na nižší úroveň stanovený unijním právem, který brání tomu, aby pro ženy (zvýhodněné skupině) platil stejný důchodový stejný věk jako pro muže (znevýhodněné skupině) v případě, kdy pravidla penzijního plánu zakotvují dle vnitrostátní právní úpravy oprávnění snížit se zpětnou účinností na základě změny statutu svěřenského fondu hodnoty nabytých důchodových nároků mužů i žen za období ode dne písemného oznámení zamýšlených změn penzijního plánu do dne, kdy je statut svěřenského fondu skutečně změněn?“

59. Ve vztahu k první části této otázky je třeba náležitě zohlednit čl. 19 odst. 1 druhý pododstavec SEU ve spojení s článkem 47 Listiny, podle nichž musí právo členského státu zajistit, aby rovné zacházení v otázce řádného důchodového věku bylo závaznou povinností, která je z praktického i právního hlediska plně vynutitelná (viz body 47 až 49 výše). Nesmí tak být prakticky znemožněn nebo nadměrně ztížen výkon práva na stejnou odměnu podle článku 157 SFEU, pokud jde o řádný důchodový věk. Systém prostředků nápravy k zajištění rovného zacházení v otázce důchodového věku musí být zároveň stejný jako v případě analogických nároků čistě vnitrostátní povahy (viz bod 51 výše).

60. Pokud jde o odpověď na druhou polovinu výše uvedené otázky, dospěl jsem k závěru, že zrušitelnost (změnitelnost se zpětnou účinností), nebo nezrušitelnost (pevně stanovená) práva žen odejít do důchodu v 60 letech není relevantní pro účely použití zákazu vyrovnání na nižší úroveň dle judikatury Soudního dvora, který trvá po dobu trvání časové etapy dle rozsudku Barber. K tomuto závěru jsem dospěl z následujících důvodů.

61. Nepřijímám argumenty obsažené v písemném vyjádření odvolatelky, že zákaz vyrovnání na nižší úroveň v původním řízení zasahuje do diskreční pravomoci členského státu určit ve svém právu nároky zvýhodněné skupiny ( 57 ). Judikatura Soudního dvora jednoznačně stanoví, že důchodový věk mužů a žen má být za účelem zajištění souladu s článkem 157 SFEU stejný. Tento požadavek nelze narušit nuancemi práva členského státu, jelikož Soudní dvůr konstatoval, že „zásada stejné odměny je jedním ze základů Společenství“ ( 58 ).

62. Tento přístup není výkladem práva členského státu a posouzením jeho účinků. Je zásadní zabránit tomu, aby byla dotčena přednost takového již dlouhodobě přímo účinného článku Smlouvy, jako je článek 157 SFEU. Jak bylo uvedeno v písemném vyjádření prvního dalšího účastníka, Soudní dvůr ve svém rozsudku ve věci Coloroll uvádí, že „zaměstnanci a svěřenští správci […] se nemohou odvolávat na pravidla jejich penzijního plánu nebo pravidla obsažená ve stanovách za účelem obcházení své povinnosti zajistit rovné zacházení v oblasti odměňování“ ( 59 ).

63. Nesouhlasím ani s argumentem uvedeným v písemném vyjádření odvolatelky, že důsledkem použití zákazu vyrovnání na nižší úroveň v době trvání časové etapy dle rozsudku Barber na základě skutkových okolností, které jsou dány v původním řízení, bude přiznání nezrušitelného práva na důchodový věk ve výši 60 let pro muže, zatímco ženám je na základě anglického práva přiznáno pouze zrušitelné právo odejít do důchodu v 60 letech, takže jsou mužům přiznána větší práva než ženám. Podotýkám, že judikatura Soudního dvora brání tomu, aby se znevýhodněné skupině dostalo příznivějšího zacházení než zvýhodněné skupině ( 60 ).

64. Není přitom sporu o tom, že v době rozhodnutí ve věci Barber činil důchodový věk žen, které byly účastnicemi penzijního svěřenského fondu Safeway, 60 let. Dle ustálené judikatury Soudního dvora vzhledem k tomu, že zásada stejné odměny je zásadní zásadou unijního práva, „nelze proto význam a rozsah této zásady určit odkazem na formální kritérium, které samo závisí na pravidlech nebo postupech dodržovaných členskými státy. Potřeba zajistit jednotné uplatňování Smlouvy v celém Společenství vyžaduje, aby byl [článek 157 SFEU] vykládán nezávisle na těchto pravidlech nebo postupech.“ ( 61 )

65. Jak bylo dále uvedeno v písemném vyjádření prvního dalšího účastníka řízení, nemá smysl vykládat hlavní rozsudek Soudního dvora, který brání zpětnému vyrovnání na nižší úroveň ( 62 ), restriktivně tak, že podle unijního práva je nepřípustné zpětně snížit nároky, pokud by to bylo nepřípustné také podle práva členského státu, jelikož v rámci uspořádání svěřenského fondu chybí mechanismus, který by to upravoval. Další účastník řízení správně tvrdí, že pokud by Soudní dvůr tento argument přijal, ztratila by judikatura, která brání vyrovnání na nižší úroveň v době trvání časové etapy dle rozsudku Barber, jakýkoliv účinek ( 63 ). Tento zákaz by se použil, pouze pokud by ho nebylo potřeba, jelikož zpětnému vyrovnání na nižší úroveň by již bránilo právo členského státu.

IV. Závěry

66. S ohledem na výše uvedené navrhuji odpovědět předkládajícímu soudu následovně. „Při určování okamžiku, kdy penzijní fond přijal budoucí opatření týkající se období zaměstnání po vydání rozsudku Soudního dvora ze dne 17. května 1990, Barber (C‑262/88, EU:C:1990:209), k prosazení zásady stejné odměny mužů i žen za stejnou práci podle článku 157 SFEU, pokud jde o řádný důchodový věk, což je otázka, jejíž rozhodnutí přísluší předkládajícímu soudu, je třeba náležitě zohlednit skutečnost, že podle čl. 19 odst. 1 druhého pododstavce SEU ve spojení s článkem 47 Listiny základních práv Evropské unie musí právo členského státu zajistit, aby rovné zacházení v otázce řádného důchodového věku bylo závaznou povinností, která je z praktického i právního hlediska plně vynutitelná, a aby prostředky nápravy stanovené státem členského státu k zaručení stejné mzdy podle článku 157 SFEU, pokud jde o řádný důchodový věk, prakticky neznemožnily nebo nadměrně neztížily výkon tohoto práva. Systém prostředků nápravy zajišťujících rovné zacházení v otázce důchodového věku musí být zároveň stejný jako u analogických nároků čistě vnitrostátní povahy. Do tohoto okamžiku, kdy trvá časová etapa dle rozsudku Barber, platí zákaz zpětného vyrovnání na nižší úroveň stanovený unijním právem, který brání tomu, aby pro ženy (zvýhodněnou skupinu) platil stejný důchodový věk jako pro muže (znevýhodněnou skupinu) i v případě, že pravidla penzijního plánu zakotvují dle vnitrostátní právní úpravy oprávnění snížit se zpětnou účinností na základě změny statutu svěřenského fondu hodnoty nabytých důchodových nároků mužů i žen za období ode dne písemného oznámení zamýšlených změn penzijního plánu do dne, kdy je statut svěřenského fondu skutečně změněn.“

( 1 ) – Původní jazyk: angličtina.

( 2 ) – Rozsudek ze dne 17. května 1990, Barber (C‑262/88, EU:C:1990:209).

( 3 ) – Rozsudek ze dne 28. září 1994, Coloroll Pension Trustees (C‑200/91, EU:C:1994:348, bod 3).

( 4 ) – Význam tohoto pojmu je vysvětlen v bodě 11 níže.

( 5 ) – V tomto ohledu viz rozsudky ze dne 28. září 1994, Coloroll Pension Trustees (C‑200/91, EU:C:1994:348), Avdel Systems (C‑408/92, EU:C:1994:349); Fisscher (C‑128/93, EU:C:1994:353), Vroege (C‑57/93, EU:C:1994:352).

( 6 ) – C‑262/88, EU:C:1990:209.

( 7 ) – Tamtéž, bod 45, kde bylo konstatováno, že se „přímého účinku článku 119 Smlouvy o EHS nelze dovolávat pro účely uplatnění nároku na důchod od data předcházejícího tomuto rozsudku, s výjimkou ve prospěch zaměstnanců nebo jejich zástupců, kteří před tímto datem podali k soudu žalobu nebo vznesli rovnocennou stížnost podle použitelného vnitrostátního práva.“ Následoval protokol (č. 2) k článku 119 Smlouvy o založení Evropského společenství, který byl přílohou Smlouvy o Evropské unii ze dne 7. února 1992, jehož znění je následující. „Pro účely použití článku 119 této smlouvy se plnění vyplývající ze systému sociálního zabezpečení pracovníků nepovažují za peněžní odměnu, pokud se týkají období zaměstnání před 17. květnem 1990, s výjimkou zaměstnanců nebo oprávněných osob jednajících v jejich zastoupení, kteří před tímto datem podali žalobu nebo zahájili obdobné řízení podle vnitrostátního práva.“

( 8 ) – Předkládací rozhodnutí bod 24. Viz také rozsudek ze dne 28. září 1994, Avdel Systems (C‑408/92, EU:C:1994:349, bod 21).

( 9 ) – Předkládací rozhodnutí bod 24. Viz také rozsudky Soudního dvora ze dne 28. září 1994, Coloroll Pension Trustees (C‑200/91, EU:C:1994:348, bod 32), Avdel Systems (C‑408/92, EU:C:1994:349, bod 17).

( 10 ) – Předkládací rozhodnutí tamtéž a v bodě 38.

( 11 ) – Odvolatelka na jednání uvedla, že toto vyplývá z článku 21 zákona z roku 1980 o promlčecí době, a další účastníci řízení toto tvrzení nerozporovali. Uvedené ustanovení stanoví následující.

„Promlčecí doba pro podání žaloby týkající se majetku svěřenského fondu.

1) Žádná promlčecí doba stanovená tímto zákonem se nepoužije na žalobu obmyšleného, čímž se rozumí žaloba

a) týkající se podvodu nebo zpronevěry ve vztahu k svěřenskému fondu, jichž se svěřenský správce účastnil, nebo o nichž věděl; nebo

b) na vydání majetku svěřenského fondu nebo výnosů z majetku svěřenského fondu, které svěřenský správce drží, nebo které dříve obdržel a použil pro své potřeby, svěřenským správcem.

2) V případě, že svěřenský správce, který je zároveň obmyšleným, obdrží či drží majetek svěřenského fondu nebo výnosy z něj jakožto svůj podíl na rozdělení majetku svěřenského fondu, je jeho odpovědnost v rámci žaloby podané na základě odstavce 1 písm. b) výše na vydání tohoto majetku nebo výnosů z něj po uplynutí promlčecí doby stanovené tímto zákonem pro podání žaloby na vydání majetku svěřenského fondu omezena na částku převyšující jeho řádný podíl.

Tento odstavec se použije, pouze pokud svěřenský správce jednal při rozdělení majetku poctivě a přiměřeně

3) S výhradou předchozích ustanovení tohoto článku nemůže obmyšlený podat žalobu na vydání majetku svěřenského fondu nebo žalobu týkající se zpronevěry, pro niž nestanoví promlčecí dobu žádné jiné ustanovení tohoto zákona, po uplynutí šesti let ode dne, kdy právo podat žalobu vzniklo.

Pro účely tohoto odstavce nemá obmyšlený, který má nárok na budoucí podíl na majetku svěřenského fondu, právo podat žalobu, dokud tento podíl nedrží.

4) Žádný obmyšlený, proti němuž by příslušela námitka dle tohoto zákona, nezíská z rozsudku nebo usnesení, které získal jakýkoliv jiný obmyšlený, větší nebo jakoukoliv jinou výhodu, než jakou mohl získat, pokud by podal žalobu a dovolával se tohoto zákona.“

( 12 ) – Rozsudek ze dne 17. května 1990, Barber (C‑262/88, EU:C:1990:209).

( 13 ) – Viz rozsudek ve věci Safeway Limited v. Andrew Newton and Safeway Pension Trustees Limited [2017] EWCA Civ 1482, bod 41.

( 14 ) – Tamtéž, bod 39, který odkazuje na rozsudek ze dne 20. března 1984, Razzouk a Beydoun v. Komise (75/82 a 117/82, EU:C:1984:116), rozsudek ze dne 4. prosince 1986, Federatie Nederlandse Vakbeweging (71/85, EU:C:1986:465) a rozsudek ze dne 7. února 1991, Nimz (C‑184/89, EU:C:1991:50). Viz vyjádření k těmto věcem v bodech 38 až 40 níže.

( 15 ) – Rozsudek ze dne 17. května 1990, Barber (C‑262/88, EU:C:1990:209).

( 16 ) – Zástupce prvního dalšího účastníka uvedl na jednání, že toto je smysl „zrušitelného práva“. Toto nebylo rozporováno.

( 17 ) – Poznámka pod čarou 11 výše.

( 18 ) – Např. nedávný rozsudek ze dne 22. února 2018, INEOS Köln (C‑572/16, EU:C:2018:100, bod 47 a citovaná judikatura). Ve vztahu k zásadám rovnocennosti a efektivity viz také body 42 až 46 téhož rozsudku. Uplatní se omezené výjimky, které se původního řízení podle všeho netýkají, např. rozsudek ze dne 1. prosince 1998, Levez (C‑326/96, EU:C:1998:577, bod 34), kde se vnitrostátní lhůta pro účely domáhání se úroků neuplatnila, jelikož její nedodržení bylo možné „přičíst skutečnosti, že zaměstnavatel zaměstnanci tvrdil úmyslně nepravdivou výši odměny osob opačného pohlaví, které vykonávají podobnou práci“.

( 19 ) – Rozsudek ze dne 28. září 1994, Fisscher (C‑128/93, EU:C:1994:353, bod 40).

( 20 ) – Rozsudek ESLP ze dne 24. července 2003 Ryabykh (CE:ECHR:2003:0724JUD005285499, bod 51).

( 21 ) – Rozsudek ESLP ze dne 20. dubna 1999, Valin v. Španělsko (CE:ECHR:2001:1011JUD004779299, bod 22).

( 22 ) – Rozsudek ESLP ze dne 16. prosince 1992, de la Pradelle v. Francie, (CE:ECHR:1992:1216JUD001296487, bod 35).

( 23 ) – Rozsudek ESLP ze dne 22. prosince 1996, Stubbings v. Spojené království (CE:ECHR:2009:0707JUD000106207, bod 51).

( 24 ) – ESLP ze dne 24. dubna 2011, Sdružení „21. prosince 1989“ v. Rumunsko, (CE:ECHR:2011:0524JUD003381007, bod 144). Viz také Úmluvu Valného shromáždění OSN o nepromlčitelnosti válečných zločinů a zločinů proti lidskosti ze dne 26. listopadu 1968, A/RES/2391 (XXIII) a Evropskou úmluvu o nepromlčitelnosti zločinů proti lidskosti a válečných zločinů, která vstoupila v platnost v roce 2003, ETS n. 082.

( 25 ) – ESLP ze dne 18. prosince 2012, Aslakhanova a další v. Rusko (CE:ECHR:2012:1218JUD000294406).

( 26 ) – Chtěl bych poznamenat, že podle bulharského ústavního soudu se zásada, na níž se zakládají promlčecí lhůty, zakládá na několika předpokladech. Zaprvé, že uplynutí dlouhého časového úseku vede k vážným procesním obtížím. Zadruhé, že promlčecí lhůty motivují dotčenou stranu, aby jednala včas. Výjimka z této zásady je přípustná pouze za extrémních okolností, které jsou výslovně uvedeny v Úmluvě, jako jsou zločiny proti lidskosti. (rozhodnutí č. 12, 13. října 2016, věc č. 13/2015; Решение №12 от 13 октомври 2016 по конституционно дело 13/2015).

( 27 ) – ESLP ze dne 7. června 2012, Centro Europa 7 a Di Stefano v. Itálie, (CE:ECHR:2012:0607JUD003843309, bod 197).

( 28 ) – ESLP ze dne 21. února 1975, Golder v. Spojené království, (CE:ECHR:1975:0221JUD000445170, bod 34).

( 29 ) – Viz Safeway Limited v. Andrew Newton a Safeway Pension Trustees Limited [2017] EWCA Civ 1482. Druhý další účastník řízení na jednání uvedl, že podle jeho názoru není vhodné se k tomuto bodu vyjadřovat vzhledem ke sporu mezi odvolatelkou a prvním dalším účastníkem řízení.

( 30 ) – Tamtéž, bod 39, který dokazuje na rozsudek ze dne 20. března 1984, Razzouk a Beydoun v. Komise (75/82 a 117/82, EU:C:1984:116), rozsudek ze dne 4. prosince 1986, Federatie Nederlandse Vakbeweging (71/85, EU:C:1986:465); a ze dne 7. února 1991, Nimz (C‑184/89, EU:C:1991:50).

( 31 ) – Tvrzení odvolatelky na jednání, která jsou zopakována v bodech 6 a 34 výše, jsou s tímto jen těžko slučitelná.

( 32 ) – Rozsudek ze dne 20. března 1984, (75/82 a 117/82, EU:C:1984:116).

( 33 ) – Rozsudek ze dne 4. prosince 1986, (71/85, EU:C:1986:465).

( 34 ) – Úř. věst. 1979, L 6, s. 24.

( 35 ) – Rozsudek ze dne 7. února 1991 (C‑184/89, EU:C:1991:50).

( 36 ) – Rozsudek ze dne 28. září 1994, Coloroll Pension Trustees (C‑200/91, EU:C:1994:348, bod 38).

( 37 ) – Tamtéž, bod 23.

( 38 ) – Tamtéž, bod 22.

( 39 ) – Tamtéž, bod 28.

( 40 ) – Rozsudek ze dne 28. září 1994, Avdel Systems (C‑408/92, EU:C:1994:349), bod 25).

( 41 ) – Tamtéž, bod 16.

( 42 ) – Rozsudek ze dne 17. dubna 2018, Egenberger (C‑414/16, EU:C:2018:257). Srov. stanovisko generálního advokáta M. Bobka ve věci Cresco Investigation (C‑193/17, EU:C:2018:614). Soudní dvůr vydal své rozhodnutí dne 22. ledna 2019, (C‑193/17, EU:C:2019:43).

( 43 ) – Rozsudek ze dne 30. června 2016, Toma a Biroul Executorului Judecătoresc Horațiu-Vasile Cruduleci (C‑205/15, EU:C:2016:499, bod 40).

( 44 ) – Tamtéž, bod 41.

( 45 ) – Viz zejména stanovisko generální advokátky V. Trstenjak ve věci Dominguez (C‑282/10, EU:C:2011:559, bod 83).

( 46 ) – Rozsudek ze dne 17. dubna 2018, Egenberger (C‑414/16, EU:C:2018:257, bod 76). Viz také rozsudek ze dne 6. listopadu 2018, Bauer a Willmeroth (C‑569/16 a C‑570/16, EU:C:2018:871, bod 85).

( 47 ) – Tamtéž.

( 48 ) – Rozsudek ze dne 8. dubna 1976, Defrenne (43/75, EU:C:1976:56, bod 39).

( 49 ) – Rozsudek ze dne 27. února 2018, Associação Sindical dos Juízes Portugueses (C‑64/16, EU:C:2018:117, body 33 až 36).

( 50 ) – Rozsudek ze dne 30. června 2016, Toma a Biroul Executorului Judecătoresc Horațiu-Vasile Cruduleci (C‑205/15, EU:C:2016:499, bod 42).

( 51 ) – Rozsudek ze dne 13. března 2007, Unibet (C‑432/05, EU:C:2007:163).

( 52 ) – Stanovisko generální advokátky E. Sharpston ve věci Ghezelbash (C‑63/15, EU:C:2016:186, bod 83). Generální advokátka odkazuje na rozsudek ESLP ze dne 6. června 2013, Mohammed v. Rakousko, CE:ECHR:2013:0606JUD000228312, body 69 a 70. Viz také mé stanovisko ve věci National Iranian Tanker Company v. Rada (C‑600/16 P, EU:C:2018:227, body 118 a 119).

( 53 ) – Kurzivou zvýraznil autor stanoviska. Viz stanovisko generálního advokáta A. Tizzana ve věci Komise v. Francie (C‑292/99, EU:C:2001:384, bod 52). Generální advokát odkazuje na rozsudek ze dne 2. prosince 1986, Komise v. Belgie, C‑239/85 (239/85, EU:C:1986:457, bod 7); ze dne 17. října 1991, Komise v. Německo (C‑58/89, EU:C:1991:391, bod 13); ze dne 10. prosince 1991Komise v. Řecko (C‑306/89, EU:C:1991:463, bod 19), a ze dne 20. března 1997, Komise v. Německo (C‑96/95, EU:C:1997:165, bod 38).

( 54 ) – Pro další příklad viz např. rozsudek ze dne 6. října 2015, Orizzonte Salute (C‑61/14, EU:C:2015:655). Ke kritice, podle níž Soudní dvůr údajně nevěnoval dostatečnou péči rozdílu mezi právem na účinnou právní ochranu podle článku 47 Listiny a zásadami efektivity a rovnocennosti, viz např. Krommendijk, J. „Is there light on the horizon? The distinction between ‚Rewe effectiveness‘ and the principle of effective judicial protection in Article 47 of the Charter after Orizzonte“ 53 (2016) Common Market Law Review, 1395, zejména s. 1408 a následující.

( 55 ) – Viz body 47 až 49 výše. Rád bych poznamenal, že generální advokát W. van Gerven ve svém stanovisku ve věci Avdel Systems (C‑408/92 a C‑28/93, EU:C:1994:183) odkázal v bodě 15 na požadavek „plného souladu se zásadou rovného zacházení“ a v bodě 24 na „přímou (a v zásadě bezprostřední) použitelnost článku 119 na ‚horizontální‘ penzijní plány“.

( 56 ) – Rozsudek ze dne 30. června 2016, Toma a Biroul Executorului Judecătoresc Horațiu-Vasile Cruduleci (C‑205/15, EU:C:2016:499, bod 30 a citovaná judikatura).

( 57 ) – V tomto ohledu se odvolatelka opírá o rozsudky ze dne 20. března 1984, Razzouk a Beydoun v. Komise (75/82 a 117/82, EU:C:1984:116); ze dne 4. prosince 1986, Federatie Nederlandse Vakbeweging (71/85, EU:C:1986:465); ze dne 7. února 1991, Nimz (C‑184/89, EU:C:1991:50), a ze dne 28. září 1994, Fisscher (C‑128/93, EU:C:1994:353).

( 58 ) – Rozsudek ze dne 28. září 1994, Coloroll Pension Trustees (C‑200/91, EU:C:1994:348).

( 59 ) – Rozsudek ze dne 28. září 1994, Coloroll Pension Trustees (C‑200/91, EU:C:1994:348, bod 27).

( 60 ) – Rozsudek ze dne 28. září 1994, Fisscher (C‑128/93, EU:C:1994:353, body 35 a 36).

( 61 ) – Rozsudek ze dne 28. září 1994, Beune (C‑7/93, EU:C:1994:350, bod 28).

( 62 ) – Rozsudek ze dne 28. září 1994, Avdel Systems (C‑408/92, EU:C:1994:349).

( 63 ) – V tomto ohledu se první další účastník řízení opírá o stanovisko generálního advokáta W. van Gervena ve spojených věcech Ten Oever (C‑109/91, C‑110/91, C‑152/91 a C‑200/91, nezveřejněné, EU:C:1993:158, bod 19, poznámka pod čarou 4 a zde citovaná judikatura.