ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Článek 13 rozhodnutí č. 1/80 o vývoji přidružení, přijatého Radou přidružení, která byla zřízena Dohodou zakládající přidružení mezi Evropským hospodářským společenstvím a Tureckem, musí být vykládán tak, že je-li cílem opatření hostitelského členského státu vymezit kritéria legálnosti postavení tureckých státních příslušníků tím, že se přijímají nebo mění hmotněprávní nebo procesní podmínky vstupu, pobytu a případně zaměstnávání těchto státních příslušníků na jeho území, a představují-li tyto podmínky nové omezení výkonu volného pohybu tureckých pracovníků ve smyslu klauzule „standstill“ uvedené v tomto článku, pak samotná skutečnost, že opatření má bránit nelegálnímu vstupu a pobytu před podáním žádosti o povolení k pobytu, neumožňuje vyloučit použití této klauzule.

I když se opatření, která mohou být přijata vůči tureckým státním příslušníkům, kteří se nacházejí v nelegálním postavení, mohou týkat následků takové nelegálnosti, aniž by spadala do oblasti působnosti klauzule „standstill“ uvedené v článku 13 rozhodnutí č. 1/80, nesmějí totiž sloužit k vymezení samotné nelegálnosti. Takové omezení, které by mělo za cíl nebo za následek podrobení výkonu volného pohybu pracovníků tureckým státním příslušníkem na území členského státu restriktivnějším podmínkám, než jsou ty, které platily v okamžiku vstupu rozhodnutí č. 1/80 v platnost, je zakázáno, ledaže patří mezi omezení uvedená v článku 14 tohoto rozhodnutí nebo je odůvodněno naléhavými důvody obecného zájmu. I když cíl zabránit nelegálnímu vstupu a pobytu představuje převažující veřejný zájem, je taktéž nutné, aby dotčené opatření bylo s to zajistit dosažení tohoto cíle a nešlo nad rámec toho, co je k jeho dosažení nezbytné.

(viz body 36, 38, 40–42, výrok 1)
Článek 10 odst. 1 písm. d) ve spojení s čl. 2 písm. c) směrnice 2004/83 o minimálních normách, které musí splňovat státní příslušníci třetích zemí nebo osoby bez státní příslušnosti, aby mohli žádat o postavení uprchlíka nebo osoby, která z jiných důvodů potřebuje mezinárodní ochranu, a o obsahu poskytované ochrany, musí být vykládán tak, že z oblasti působnosti této směrnice je vyloučeno pouze homosexuální jednání, které je podle vnitrostátní právní úpravy členských států trestné. Při posuzování žádosti o přiznání postavení uprchlíka nemohou příslušné orgány rozumně očekávat, že žadatel o azyl bude v zemi původu svou homosexualitu skrývat nebo si bude počínat se zdrženlivostí při projevování sexuální orientace, aby se vyhnul riziku pronásledování.

V tomto ohledu žádat příslušníky společenské vrstvy sdílející stejnou sexuální orientaci, aby tuto orientaci skrývali, je v rozporu se samotným uznáním charakteristiky, která je natolik zásadní pro identitu, že dané osoby nemají být nuceny, aby se jí zřekly. Z toho vyplývá, že žadateli by mělo být přiznáno postavení uprchlíka podle článku 13 směrnice, pokud se prokáže, že by jej po návratu do země původu jeho homosexualita vystavila reálnému riziku pronásledování ve smyslu čl. 9 odst. 1 směrnice, přičemž ke skutečnosti, že by mohl zabránit riziku tím, že by si při projevování sexuální orientace počínal s větší zdrženlivostí než heterosexuál, nelze v této souvislosti přihlížet.

(viz body 70, 75, 76, výrok 3)
(viz body 18–24)

Viz znění rozhodnutí.

Články 20 SFEU a 21 SFEU musí být vykládány v tom smyslu, že brání právní úpravě členského státu, která přiznání podpory na vzdělávání pro studium v jiném členském státě podmiňuje v zásadě jedinou podmínkou, kterou je založení trvalého bydliště ve smyslu této právní úpravy v tuzemsku po dobu nejméně tří let před zahájením uvedeného studia, a která v případě, kdy je žadatel tuzemským státním příslušníkem, který nemá trvalé bydliště v tuzemsku po uvedenou dobu, stanoví podporu na vzdělávání v zahraničí jen pro vzdělávání ve státě bydliště žadatele nebo ve státě, který s tímto státem sousedí, a to pouze tehdy, pokud to odůvodňují zvláštní okolnosti.

Tato právní úprava totiž představuje omezení práva na volný pohyb a pobyt, které je přiznáno všem občanům Unie na základě článku 21 SFEU, neboť může státní příslušníky Unie s přihlédnutím k dopadu, který může výkon svobody volného pohybu a pobytu v jiném členském státě mít na nárok na podporu na vzdělávání, odradit od toho, aby této svobody využili.

Omezení vyplývající z právní úpravy dotčené v původním řízení přitom může být s ohledem na unijní právo odůvodněno pouze tehdy, pokud se zakládá na objektivních důvodech obecného zájmu, které jsou nezávislé na státní příslušnosti dotyčných osob, a je přiměřené cíli legitimně sledovanému vnitrostátním právem.

Podmínka trvalého bydliště je v této souvislosti i přes omezené výjimky z ní příliš obecná a současně příliš výlučná. Toto omezení práva volného pohybu a pobytu tedy nelze považovat za přiměřené sledovanému hospodářskému cíli.

(viz body 27–29, 46, 51 a výrok)
V rámci systému pravomocí Unie se musí volba právního základu aktu zakládat na objektivních skutečnostech, jež mohou být soudem přezkoumány, mezi které patří zejména cíl a obsah aktu. Pokud přezkum dotčeného aktu ukáže, že sleduje dvojí cíl nebo že má dvě složky, a pokud jednu z nich je možno identifikovat jako hlavní nebo převažující, zatímco druhá je pouze vedlejší, musí být akt založen na jediném právním základu, a sice na tom, který je vyžadován hlavním nebo převažujícím cílem nebo složkou.

Rozhodnutí 2011/853 o podpisu Evropské úmluvy o právní ochraně služeb s podmíněným přístupem a služeb tvořených podmíněným přístupem jménem Evropské unie v tomto ohledu sleduje především cíl, který má zvláštní souvislost se společnou obchodní politikou a který pro účely přijetí tohoto rozhodnutí vyžaduje právní základ v podobě čl. 207 odst. 4 SFEU ve spojení s čl. 218 odst. 5 SFEU, což znamená, že podpis úmluvy jménem Unie spadá na základě čl. 3 odst. 1 písm. e) SFEU do výlučné pravomoci Unie. Zlepšení podmínek pro fungování vnitřního trhu je naopak podle všeho vedlejším cílem uvedeného rozhodnutí, který není důvodem pro to, aby bylo založeno na článku 114 SFEU.

Unijní akt totiž spadá do společné obchodní politiky v případě, že se týká zvláště mezinárodního obchodu, poněvadž je jeho účelem především podpora, usnadnění nebo úprava tohoto obchodu, a má na něj přímé a bezprostřední účinky. Z toho vyplývá, že do oblasti společné obchodní politiky mohou spadat jen ty unijní akty, které vykazují zvláštní spojitost s mezinárodním obchodem. Zatímco směrnice 98/84 o právní ochraně služeb s podmíněným přístupem a služeb tvořených podmíněným přístupem má zajistit přiměřenou právní ochranu dotčených služeb na úrovni Unie, aby tak obchod s nimi podpořila na vnitřním trhu, rozhodnutí 2011/853, kterým se schvaluje podpis uvedené úmluvy jménem Unie, má podobnou ochranu zavést na území evropských států, které nejsou členy Unie, aby bylo v těchto státech podpořeno poskytování těchto služeb poskytovateli z Unie. Sledovaný cíl, který je s ohledem na jeho body odůvodnění a úmluvu podle všeho hlavním cílem tohoto rozhodnutí, tak vykazuje zvláštní vztah s mezinárodním obchodem týkajícím se uvedených služeb, kterýžto je s to odůvodnit spojení tohoto rozhodnutí se společnou obchodní politikou.

(viz body 52, 53, 57, 58, 64, 65, 76)
Členský stát, který nepřijme všechna opatření nezbytná k provedení čl. 4 odst. 8, čl. 7 odst. 2, čl. 10 odst. 1 a 2, jakož i přílohy V oddílu 1.3 a pododdílu 1.4.1 bodů i) až iii) směrnice 2000/60, kterou se stanoví rámec pro činnost Společenství v oblasti vodní politiky, na kterou odkazuje čl. 8 odst. 2 této směrnice, pokud jde o povodí uvnitř samosprávných společenství, která se nacházejí mimo určité samosprávné společenství, jakož i čl. 7 odst. 2 a čl. 10 odst. 1 a 2 téže směrnice, pokud jde o povodí uvnitř samosprávných společenství nacházející se uvnitř tohoto společenství, nesplní povinnosti, které pro něj vyplývají z uvedené směrnice.

V tomto ohledu se dotčený členský nemůže stát dovolávat doplňujícího ustanovení své Ústavy, které stanoví, že pokud samosprávná společenství nevyužila svou zákonodárnou pravomoc, použije se vnitrostátní právní úprava, protože tato právní úprava výslovně omezuje svou působnost pouze na povodí uvnitř společenství. Výklad, který by rozšířil použití této právní úpravy na povodí uvnitř společenství, by měl za následek vytvoření právní situace, která by nesplňovala požadavky na jasnost a přesnost, kterými se musí vyznačovat vnitrostátní prováděcí opatření, a to tím spíše, pokud existuje nejistota v právu dotyčného členského státu ohledně dosahu doplňujícího ustanovení jakožto nástroje k zajištění provedení unijního práva.

(viz body 30–35, výrok 1)
(viz body 26, 27)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 28–30)

Viz znění rozhodnutí.

Články 49 SFEU a 56 SFEU musejí být vykládány v tom smyslu, že se hospodářský subjekt členského státu může před soudy tohoto členského státu dovolávat porušení povinnosti transparentnosti vyplývající z těchto článků, ke kterému došlo v souvislosti s uzavřením dohody, kterou jeden nebo více veřejnoprávních subjektů uvedeného členského státu udělily hospodářskému subjektu z téhož členského státu koncesi na služby mající nepochybný přeshraniční význam nebo svěřily hospodářskému subjektu výlučné právo provozovat hospodářskou činnost mající takový význam.

V posledně uvedeném případě unijní právo ukládá téže požadavky orgánu, který uzavírá smlouvu o koncesi, i v případě, že by dohoda neukládala nabyvateli povinnost vykonávat převedenou činnost, takže by tedy tato dohoda obsahovala oprávnění k vykonávání hospodářské činnosti. Takové oprávnění se totiž neliší od koncese na služby stran povinnosti dodržovat základní pravidla Smlouvy a z ní vyplývající zásady, jelikož o vykonávání této činnosti by mohly mít případně zájem hospodářské subjekty usazené v jiných členských státech.

(viz body 33, 34, výrok 1)
(viz body 17–20)

Viz znění rozhodnutí.

Článek 45 SFEU a čl. 7 odst. 1 nařízení č. 492/2011 o volném pohybu pracovníků uvnitř Unie musí být vykládány v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, podle které se pro určení dne rozhodného pro postup zaměstnanců územního samosprávného celku do vyšších platových stupňů v rámci jejich třídy zohledňují doby zaměstnání získané nepřetržitě ve službě tohoto samosprávného celku v plném rozsahu, kdežto jakákoli jiná doba zaměstnání se zohledňuje pouze částečně.

Taková vnitrostátní právní úprava je totiž způsobilá být na překážku volnému pohybu pracovníků, což je v zásadě zakázáno článkem 45 SFEU a čl. 7 odst. 1 nařízení č. 492/2011.

Takovou právní úpravu lze připustit pouze tehdy, sleduje-li některý z legitimních cílů stanovených ve Smlouvě nebo je-li odůvodněna naléhavými důvody obecného zájmu. V takovém případě je však ještě třeba, aby použití takovéto úpravy bylo způsobilé zaručit uskutečnění dotčeného cíle a nepřekračovalo meze toho, co je pro dosažení tohoto cíle nezbytné.

I kdyby tato právní úprava skutečně sledovala cíl podpory věrnosti zaměstnanců vůči jejich zaměstnavatelům a byť nelze vyloučit, že by tento cíl mohl představovat naléhavý důvod obecného zájmu, je v tomto ohledu nutno konstatovat, že s ohledem na znaky uvedené právní úpravy nic nenasvědčuje tomu, že by překážka, kterou tato právní úprava přináší, byla způsobilá zaručit uskutečnění tohoto cíle, neboť tato právní úprava má umožnit mobilitu v rámci jedné skupiny různých zaměstnavatelů, a nikoli odměňovat věrnost zaměstnance vůči konkrétnímu zaměstnavateli.

Krom toho nelze připustit, že cíl spočívající v administrativním zjednodušení, které má pouze ulehčit úkoly přináležející veřejné správě, zejména usnadněním výpočtů, jež musí tato správa provádět, představuje naléhavý důvod obecného zájmu způsobilý odůvodnit omezení natolik základní svobody, jako je volný pohyb pracovníků zaručený článkem 45 SFEU. Navíc úvaha, že takové zjednodušení umožňuje snížit administrativní výdaje, je čistě hospodářské povahy, a tudíž nemůže představovat naléhavý důvod obecného zájmu.

Konečně, je-li cílem dotčené vnitrostátní právní úpravy zajistit větší transparentnost při určování dne rozhodného pro postup do vyšších platových stupňů, je nutno konstatovat, že tato právní úprava každopádně překračuje meze toho, co je k dosažení tohoto cíle nezbytné. Požadovaná transparentnost může být totiž zajištěna opatřeními, která nejsou na překážku volnému pohybu pracovníků, jako např. vypracováním a zveřejněním nebo rozšířením vhodnými prostředky předem stanovených nediskriminačních kritérií pro posouzení délky relevantní odborné praxe pro postup do vyšších platových stupňů.

(viz body 35, 36, 38, 40, 42–45 a výrok)
V rámci žádosti o převod důchodových nároků vzniklých dříve ve vnitrostátním důchodovém systému do důchodového systému Unie je třeba za účelem zajištění koordinace vnitrostátních důchodových systémů a unijního důchodového systému provést dvě na sebe navazující operace, přičemž druhá z těchto operací spočívá v přepočtu kapitálové hodnoty důchodových nároků vzniklých ve vnitrostátním důchodovém systému na počet let služby započitatelných v důchodovém systému Unie. Tento přepočet provádějí unijní orgány v souladu s obecnými pravidly k čl. 11 odst. 2 přílohy VIII služebního řádu, která tyto orgány stanoví. Tato operace je upravena unijním právem. Naproti tomu první operace spadá do pravomoci vnitrostátního orgánu spravujícího důchodový systém, jehož byl dotyčný účasten před svým nástupem do služebního poměru v Unii, přičemž prostřednictvím této operace je na základě příslušných právních předpisů dotyčného členského státu určena kapitálová hodnota důchodových nároků vzniklých ve vnitrostátním systému. Z článku 48 SFEU a čl. 153 odst. 4 SFEU přitom vyplývá, že právo členských států vymezovat základní zásady svého systému sociálního zabezpečení je uznáno unijním právem.

(viz body 28–30)
Článek 30 odst. 2 směrnice 2004/18 o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek na stavební práce, dodávky a služby veřejnému zadavateli nedovoluje, aby s uchazeči vyjednával o nabídkách, které neodpovídají závazným požadavkům stanoveným v technických specifikacích veřejné zakázky.

Ačkoli je veřejný zadavatel oprávněn v rámci vyjednávacího řízení vyjednávat, je vždy povinen dbát na to, aby byly dodrženy požadavky veřejné zakázky, kterým byla přiznána závazná povaha. Pokud by tomu tak nebylo, byla by porušena zásada, že veřejní zadavatelé postupují transparentním způsobem, a nemohlo by být dosaženo cíle, kterým je vyloučit existenci rizika zvýhodnění a svévole ze strany veřejného zadavatele.

Pokud by byla nabídka, která nesplňuje závazné požadavky, shledána přípustnou pro účely vyjednávání, bylo by stanovení závazných požadavků v zadávacím řízení zbaveno veškerého užitku a veřejný zadavatel by nemohl s uchazeči vyjednávat na základě, který je pro tyto uchazeče společný a který tvoří uvedené požadavky, takže by s nimi nemohl zacházet rovným způsobem.

(viz body 36–39 a výrok)
Pokud navrhovatel zpochybňuje legalitu rozhodnutí, jímž mu byl na základě některé z výjimek stanovených v článku 4 nařízení č. 1049/2001 o přístupu veřejnosti k dokumentům Evropského parlamentu, Rady a Komise odepřen přístup k dokumentu, a tvrdí, že výjimka, jíž se dovolává dotyčný orgán, se nevztahuje na požadovaný dokument, je unijní soud povinen nařídit předložení tohoto dokumentu a prozkoumat jej, přičemž zajistí soudní ochranu zmíněného navrhovatele. Kdyby unijní soud zmíněný dokument sám nepřezkoumal, nebyl by totiž s to in concreto posoudit, zda mohl být přístup k tomuto dokumentu zmíněným orgánem platně odmítnut na základě dovolávané výjimky, a tedy posoudit legalitu rozhodnutí odmítajícího přístup ke zmíněnému dokumentu.

Nelze však tvrdit, že pro posouzení legality důvodů pro odepření přístupu k dokumentu dovolávaných orgánem na základě výjimky, jejíž použitelnost není zpochybněna, je Tribunál povinen systematicky nařizovat vydání celého dokumentu, k němuž byl požadován přístup. Tribunál může totiž na základě své diskreční pravomoci při posuzování důkazů rozhodnout, zda je v konkrétním případě nezbytné, aby mu byl tento dokument předložen, a to ke zkoumání opodstatněnosti důvodů, proč orgán odmítl přístup ke zmíněnému dokumentu.

(viz body 27, 29, 30)
Životní prostředí – Odpady – Přeprava – Nařízení č. 1013/2006 – Povinnost, uložená budoucímu úspěšnému uchazeči o koncesi na sběr a přepravu některých druhů odpadu, svážet je do nejbližšího zařízení na zpracování – Použitelnost článků 34 SFEU až 36 SFEU – Neexistence

Životní prostředí – Odpady – Přeprava – Nařízení č. 1013/2006 – Směsný komunální odpad a odpad určený k odstranění – Povinnost přepravit uvedený odpad do nejbližšího vhodného zařízení na zpracování usazeného v témže členském státě – Zásady soběstačnosti a blízkosti – Přípustnost

Životní prostředí – Odpady – Přeprava – Nařízení č. 1013/2006 – Odpad určený k využití kromě směsného komunálního odpadu – Povinnost původců těchto odpadů předat odpady do podniku pověřeného sběrem odpadu nebo je svážet přímo do tohoto zařízení – Povinnost tohoto podniku přepravovat uvedené odpady do nejbližšího vhodného zařízení na zpracování usazeného v tomtéž členském státě – Nepřípustnost

[Nařízení Evropského parlamentu a Rady č. 1013/2006, čl. 3 odst. 1 písm. b) a články 2 a 12 odst. 1 a čl. 18; směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/98, článek 16]
V tomto ohledu z uvedené směrnice nevyplývá, že se její čl. 6 odst. 3 nevztahuje na takové technologické prostředky, které jsou zakomponovány zčásti do hmotných nosičů her a zčásti do konzolí a které mezi sebou vyžadují vzájemnou součinnost.

Právní ochrana stanovená článkem 6 směrnice 2001/29 o harmonizaci určitých aspektů autorského práva a práv s ním souvisejících v informační společnosti před úkony nepovolenými nositelem autorských práv musí podle čl. 6 odst. 2 uvedené směrnice, vykládaného s ohledem na bod 48 jejího odůvodnění, dodržovat zásadu proporcionality a nesmí zakazovat ta zařízení nebo činnosti, které mají komerčně důležitý účel nebo užití jiné než usnadnění takových úkonů prostřednictvím obcházení technologické ochrany.

Uvedená právní ochrana se tak přiznává pouze technologickým prostředkům, jejichž cílem je zabránit úkonům, jako jsou rozmnožování, sdělování děl veřejnosti a jejich zpřístupnění veřejnosti, jakož i rozšiřování originálů děl nebo jejich rozmnoženin, nepovoleným nositelem autorského práva ve vztahu k dílům, nebo takové úkony vyloučit. Uvedené prostředky musí být přiměřené uskutečnění tohoto cíle a nesmí překračovat meze toho, co je k jeho uskutečnění nezbytné.

Pokud jde o technologické prostředky, které přednostně slouží k vybavení rozpoznávacím zařízením nejen nosiče, na němž je zaznamenáno chráněné dílo, jako je videohra, za účelem jeho ochrany před úkony, k nimž nositel autorského práva neudělil svolení, ale i přenosných přístrojů nebo konzolí, jež jsou určeny k zajištění přístupu k těmto hrám a jejich užívání, je na vnitrostátním soudu, aby ověřil, zda by jiné prostředky nebo prostředky nenainstalované do konzolí mohly vést k mírnějšímu zásahu do činností třetích osob nebo k menšímu omezení těchto činností a zároveň by právům nositele poskytovaly srovnatelnou ochranu. Za tímto účelem je třeba přihlédnout zejména k nákladům spojeným s jednotlivými druhy technologických prostředků, technologickým a praktickým aspektům jejich uplatňování, jakož i ke srovnání účinnosti těchto jednotlivých druhů technologických prostředků, pokud jde o ochranu práv nositele, avšak tato účinnost nemusí být přitom absolutní. Uvedenému soudu též přísluší přezkoumat cíl zařízení, výrobků nebo součástek, které jsou s to obcházet uvedené technologické prostředky. V tomto ohledu bude v závislosti na okolnostech daného případu obzvláště důležitý důkaz o tom, jak třetí osoby tato zařízení, výrobky nebo součástky ve skutečnosti užívají. Vnitrostátní soud může zejména přezkoumat, jak často jsou tato zařízení, výrobky nebo součástky ve skutečnosti užívány v rozporu s autorským právem a jak často jsou užívány k účelům, které uvedené právo neporušují.

(viz body 30, 31, 38 a výrok)
Pojem „právní akty s obecnou působností [nařizovací akty]“, které nevyžadují přijetí prováděcích opatření, ve smyslu čl. 263 čtvrtého pododstavce poslední části věty SFEU musí být vykládán ve světle cíle tohoto ustanovení, kterým je, jak vyplývá z historie jeho vzniku, zabránit tomu, aby byl jednotlivec nejprve nucen právo porušit, aby se poté mohl obrátit na soud. Má-li tedy nařizovací akt bezprostřední účinky na právní postavení fyzické či právnické osoby, aniž vyžaduje přijetí prováděcích opatření, hrozilo by této osobě nebezpečí, že by se jí nedostalo účinné právní ochrany, pokud by za účelem zpochybnění legality tohoto nařizovacího aktu nedisponovala možností podat přímou žalobu k unijnímu soudu.

V této souvislosti, vyžaduje-li zaprvé nařizovací akt přijetí prováděcích opatření, je soudní přezkum dodržení unijního právního řádu zajištěn nezávisle na otázce, zda uvedená opatření byla přijata Unií či členskými státy. Fyzické či právnické osoby, které z důvodu podmínek přípustnosti stanovených v čl. 263 čtvrtém pododstavci SFEU nemohou unijní nařizovací akt napadnout přímo u unijního soudu, jsou před použitím takovéhoto aktu vůči nim chráněny tím, že mají možnost napadnout prováděcí opatření, jež tento akt vyžaduje. Přísluší-li provádění uvedených aktů orgánům, institucím nebo jiným subjektům Unie, mohou fyzické nebo právnické osoby podat k unijnímu soudu přímou žalobu proti prováděcím aktům za podmínek uvedených v čl. 263 čtvrtém pododstavci SFEU a na podporu této žaloby se na základě článku 277 SFEU dovolávat protiprávnosti dotčeného základního aktu. Pokud toto provádění přísluší členským státům, mohou tyto osoby uplatňovat neplatnost dotčeného základního aktu u vnitrostátních soudů a přimět tyto soudy, aby na základě článku 267 SFEU předložily v tomto ohledu Soudnímu dvoru žádost o rozhodnutí o předběžné otázce.

Zadruhé je pro účely posouzení, zda nařizovací akt vyžaduje přijetí prováděcích opatření, nutno vycházet z postavení té osoby, která se na základě čl. 263 čtvrtého pododstavce poslední části věty SFEU dovolává práva podat žalobu. Otázka, zda vůči ostatním osobám vyžaduje dotčený akt přijetí prováděcích opatření, je proto irelevantní.

Zatřetí se přezkum, zda napadený akt vyžaduje přijetí prováděcích opatření, musí řídit jen předmětem žaloby, a pokud žalobce navrhuje jen částečné zrušení určitého aktu, musí se případně vzít v úvahu jen ta prováděcí opatření, jejichž přijetí vyžaduje tato část aktu.

(viz body 27–31, 56–58)