Věc T-16/04

Arcelor SA

v.

Evropský parlament a Rada Evropské unie

„Životní prostředí – Směrnice 2003/87/ES – Systém pro obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů – Návrh na zrušení – Neexistence bezprostředního a osobního dotčení – Návrh na náhradu škody – Přípustnost – Dostatečně závažné porušení ustanovení vyšší právní síly, které přiznává práva jednotlivcům – Právo na vlastnictví – Svobodný výkon podnikatelské nebo jiné samostatně výdělečné činnosti – Proporcionalita – Rovné zacházení – Svoboda usazování – Právní jistota“

Shrnutí rozsudku

1. Žaloba na neplatnost – Fyzické nebo právnické osoby – Akty týkající se jich bezprostředně a osobně – Normativní akt – Směrnice

(Čl. 230 čtvrtý pododstavec ES a čl. 249 třetí pododstavec ES)

2. Žaloba na neplatnost – Fyzické nebo právnické osoby – Akty týkající se jich bezprostředně a osobně – Směrnice 2003/87 – Systém pro obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů

(Článek 174 ES, čl. 175 odst. 1 ES a čl. 230 čtvrtý pododstavec ES; směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/87, příloha I)

3. Řízení – Návrh na zahájení řízení – Formální požadavky – Určení předmětu sporu – Stručný popis žalobních důvodů

(Statut Soudního dvora, čl. 21 první pododstavec a čl. 53 první pododstavec; jednací řád Tribunálu, čl. 44 odst. 1 písm. c))

4. Mimosmluvní odpovědnost – Podmínky – Protiprávnost – Dostatečně závažné porušení práva Společenství

(Články 174 ES, 175 ES a čl. 288 druhý pododstavec ES; směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/87)

5. Volný pohyb osob – Svoboda usazování – Ustanovení Smlouvy

(Čl. 3 odst. 1 písm. c) ES, články 43 ES, 174 ES, 175 ES a čl. 249 třetí pododstavec ES; směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/87)

6. Životní prostředí – Znečištění ovzduší – Směrnice 2003/87 – Systém pro obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů

(Čl. 5 druhý pododstavec ES, články 10 ES, 174 ES až 176 ES a čl. 249 třetí pododstavec ES; směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/87, čl. 9 odst. 1 a čl. 11 odst. 1)

7. Právo Společenství – Zásady – Základní práva

(Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/87, čl. 9 odst. 1 a čl. 11 odst. 1)

8. Životní prostředí – Znečištění ovzduší – Směrnice 2003/87 – Systém pro obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů

(Články 43 ES a 174 ES; směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/87, čl. 3 písm. a) a čl. 12 odst. 2 a 3)

9. Životní prostředí – Znečištění ovzduší – Směrnice 2003/87 – Systém pro obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů

(Článek 174 ES; směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/87, čl. 9 odst. 1, článek 3 a čl. 11 odst. 1 a příloha III; rozhodnutí Rady 2002/358)

10. Právo Společenství – Zásady – Právní jistota

(Článek 2 ES a čl. 3 odst. 1 písm. c) a g) ES; směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/87, článek 1)

1. Pouhá okolnost, že ustanovení čtvrtého pododstavce článku 230 ES výslovně neuznává přípustnost žaloby na neplatnost směrnice podané jednotlivcem ve smyslu třetího pododstavce článku 249 ES, není dostačující k prohlášení nepřípustnosti takové žaloby. Orgány Společenství totiž nemohou svou volbou formy dotčeného aktu vyloučit právní ochranu, kterou Smlouva jednotlivcům poskytuje, a to ani když má formu směrnice. Stejně tak pouhá okolnost, že sporná ustanovení jsou součástí obecně závazného aktu, který představuje skutečnou směrnici, a nikoli rozhodnutí ve smyslu čtvrtého pododstavce článku 249 ES, které bylo přijato ve formě směrnice, nepostačuje sama o sobě k vyloučení možnosti, že se tato ustanovení mohou určitého subjektu bezprostředně a osobně dotknout.

(viz bod 94)

2. I když platí, že při přijímání obecně závazného aktu musí orgány Společenství dodržovat pravidla vyšší právní síly, včetně základních práv, byly by požadavky čtvrtého pododstavce článku 230 ES zbaveny své podstaty, kdyby k tomu, aby byla žaloba jednotlivce prohlášena za přípustnou, postačovalo pouhé tvrzení, že takový akt porušuje tato pravidla nebo práva, pokud údajné porušení není způsobilé individualizovat jej způsobem obdobným tomu, jakým by byl individualizován adresát aktu.

V tomto ohledu neexistuje žádné výslovné a zvláštní ustanovení, ať již nadřazené, nebo vyplývající ze sekundárního práva, které by zákonodárci Společenství při přijímání směrnice 2003/87/ES o vytvoření systému pro obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů ve Společenství ukládalo povinnost zohlednit konkrétně situaci výrobců surového železa nebo oceli ve vztahu k situaci hospodářských subjektů v ostatních průmyslových odvětvích, uvedených v příloze I uvedené směrnice. Zejména pak takovou povinnost nestanoví článek 174 ES a čl. 175 odst. 1 ES, které jsou právními základy pro normotvornou činnost Společenství v oblasti životního prostředí.

Producenta oceli rovněž nelze považovat za osobně dotčeného ustanoveními směrnice 2003/87.

(viz body 102–103, 105)

3. Žaloba na náhradu škody způsobené, jak bylo tvrzeno, orgánem Společenství musí obsahovat údaje, které umožňují určit jednání, které žalobce orgánu vytýká, důvody, na základě kterých má za to, že mezi jednáním a škodou, o které tvrdí, že ji utrpěl, existuje příčinná souvislost, jakož i charakter a rozsah této škody.

Platí však, že i když vzhledem k okolnostem v době podání žaloby na náhradu škody z důvodu údajného protiprávního jednání Evropského parlamentu a Rady při přijímání směrnice 2003/87/ES o vytvoření systému pro obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů ve Společenství musela tato škoda nutně vykazovat znaky toho, že nastane v budoucnosti, a to z toho důvodu, že se napadená směrnice nacházela ještě ve fázi provádění do vnitrostátních právních řádů, a i když vzhledem k prostoru pro uvážení, který mají členské státy ohledně provádění systému obchodování s povolenkami na svých územích na základě svých národních alokačních plánů, nemohla žalobkyně při podání své žaloby určit přesný rozsah této budoucí škody, nebylo nicméně nezbytné v žalobě uvádět jakožto podmínku přípustnosti přesný rozsah škody a tím méně vyčíslovat výši požadované náhrady škody, jelikož toto je možné každopádně učinit až ve stadiu repliky za podmínky, že žalobkyně uplatní takové okolnosti a uvede skutečnosti, které umožní posoudit charakter a rozsah této škody, takže žalovaná strana bude moci zajistit svou obhajobu.

(viz body 132, 135)

4. Pokud jde o vznik mimosmluvní odpovědnosti Společenství z důvodu přijetí směrnice 2003/87/ES o vytvoření systému pro obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů ve Společenství, musí případné dostatečně závažné porušení právních pravidel, která přiznávají práva jednotlivcům, spočívat na zjevném a závažném nedodržení mezí široké posuzovací pravomoci, kterou má zákonodárce Společenství při výkonu pravomocí v oblasti životního prostředí podle článků 174 ES a 175 ES. Výkon této diskreční pravomoci totiž jednak znamená, že zákonodárce Společenství musí předjímat a vyhodnocovat ekologický, vědecký, technický a hospodářský vývoj, který je složitý a nejistý, a jednak vyvažování a volbu různých cílů, zásad a zájmů uvedených v článku 174 ES tímto zákonodárcem. To se promítá do uvedené směrnice zakotvením řady cílů a dílčích cílů, které jsou částečně protichůdné.

(viz body 141, 143)

5. Orgány Společenství musí respektovat, stejně jako členské státy, základní svobody, jako je svoboda usazování, které slouží k dosažení jednoho z hlavních cílů Společenství, kterým je především uskutečnění vnitřního trhu, zakotveného v čl. 3 odst. 1 písm. c) ES.

Z této obecné povinnosti nicméně nevyplývá, že zákonodárce Společenství musí upravit dotčenou oblast takovým způsobem, aby právní úprava Společenství, mimo jiné v případě, kdy využívá formy směrnice ve smyslu třetího pododstavce článku 249 ES, přinesla vyčerpávající a konečné řešení některých problémů vyvstávajících z pohledu uskutečňování vnitřního trhu nebo provedla úplnou harmonizaci vnitrostátní právní úpravy za účelem vyloučení jakékoli myslitelné překážky obchodu uvnitř Společenství. Pokud má zákonodárce Společenství restrukturalizovat nebo vytvořit takový komplexní systém, jako je systém pro obchodování s povolenkami zavedený směrnicí 2003/87/ES o vytvoření systému pro obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů ve Společenství, může postupovat v etapách a provést pouze postupnou harmonizaci dotčených vnitrostátních předpisů, přičemž provedení takových opatření je obvykle obtížné, protože předpokládá, že příslušné orgány Společenství vytvoří z rozdílných a složitých vnitrostátních předpisů společná pravidla, která musí být v souladu s cíli stanovenými Smlouvou a vyžadují souhlas kvalifikované většiny členů Rady. Tak je tomu i v případě právní úpravy Společenství v oblasti ochrany životního prostředí podle článků 174 ES a 175 ES.

(viz body 177–178)

6. Na základě třetího pododstavce článku 249 ES je směrnice závazná pro každý členský stát, kterému je určena, pouze pokud jde o výsledek, jehož má být dosaženo, přičemž volba formy a prostředků se ponechává vnitrostátním orgánům, což logicky znamená nezbytný prostor pro uvážení tohoto státu, jaká opatření zvolí k jejímu provedení. Navíc na základě zásady subsidiarity, zakotvené v druhém pododstavci článku 5 ES, na který odkazuje bod 30 odůvodnění směrnice 2003/87/ES o vytvoření systému pro obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů ve Společenství, jedná Společenství v oblastech, které nespadají do jeho výlučné pravomoci, pouze tehdy a do té míry, pokud cílů zamýšlené činnosti nemůže být uspokojivě dosaženo na úrovni členských států, a proto jich lze z důvodu rozsahu či účinků zamýšlené činnosti lépe dosáhnout na úrovni Společenství. Z článků 174 ES až 176 ES přitom vyplývá, že v oblasti ochrany životního prostředí jsou pravomoci Společenství a členských států sdílené. Právní úprava Společenství v této oblasti proto nemá za cíl úplnou harmonizaci a článek 176 ES stanoví pro členské státy možnost přijetí přísnějších ochranných opatření, přičemž je podmiňuje pouze tím, že musí být slučitelná se Smlouvou a oznámena Komisi.

V souladu s těmito zásadami dotčená směrnice 2003/87 nepočítá s tím, že by na úrovni Společenství byla provedena úplná harmonizace podmínek, které upravují fungování systému obchodování s povolenkami. S výhradou povinnosti dodržovat pravidla Smlouvy totiž členské státy disponují širokým prostorem pro uvážení ohledně zavádění tohoto systému, především při vypracování svých národních alokačních plánů a autonomních rozhodnutí o přidělení povolenek k vypouštění na základě čl. 9 odst. 1 a čl. 11 odst. 1 uvedené směrnice. Pouhá skutečnost, že zákonodárce Společenství ponechal otevřenou zvláštní otázku týkající se oblasti působnosti této směrnice a působnosti takové základní svobody, jako je svoboda usazování – takže přísluší členským státům, aby tuto otázku upravily při využití svého prostoru pro uvážení, avšak v souladu s pravidly práva Společenství vyšší právní síly – tedy sama o sobě neodůvodňuje kvalifikaci tohoto opomenutí jakožto porušení pravidel Smlouvy. To platí tím spíš, že členské státy musí na základě své povinnosti loajální spolupráce podle článku 10 ES zajistit užitečný účinek směrnic, což také znamená, že musí vykládat vnitrostátní právo ve světle cílů a zásad, na kterých spočívá dotčená směrnice.

(viz body 179–180)

7. Jak zákonodárce Společenství při přijímání směrnice, tak členské státy při provádění uvedené směrnice do vnitrostátního práva, mají povinnost dbát na dodržování obecných zásad práva Společenství. Požadavky vyplývající z ochrany obecných zásad uznaných právním řádem Společenství, mezi které patří základní práva, tak zavazují členské státy rovněž tehdy, provádějí-li právní předpisy Společenství, a tyto státy jsou proto povinny uplatňovat tyto právní předpisy v co největším možném rozsahu za podmínek neporušujících uvedené požadavky. Tyto zásady se použijí obdobně na základní svobody zakotvené Smlouvou.

V tomto ohledu platí, že pokud směrnice 2003/87/ES o vytvoření systému pro obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů ve Společenství, konkrétně pak její čl. 9 odst. 1 a čl. 11 odst. 1, ponechávají členským státům prostor pro uvážení, je tento prostor v zásadě dostatečně široký k tomu, aby jim umožnil uplatňovat pravidla uvedené směrnice v souladu s požadavky plynoucími z ochrany základních práv a základních svobod zakotvených Smlouvou. Krom toho, jelikož provádění této směrnice podléhá přezkumu vnitrostátních soudů, přísluší těmto soudům položit za podmínek uvedených v článku 234 ES Soudnímu dvoru předběžnou otázku v případě, že se setkají s obtížemi souvisejícími s výkladem nebo s platností této směrnice. Orgány a soudy členských států tedy musí nejen vykládat své vnitrostátní právo v souladu s napadenou směrnicí, ale musí rovněž dbát na to, aby se neopíraly o výklad uvedené směrnice, který by kolidoval se základními právy chráněnými právním řádem Společenství, s jinými obecnými zásadami práva Společenství, nebo s takovými základními svobodami zakotvenými Smlouvou, jako je svoboda usazování. Zákonodárci Společenství nelze vytýkat, že v rámci určité směrnice nevyřešil vyčerpávajícím způsobem a s konečnou platností určitý problém spadající do působnosti svobody usazování, když tato směrnice vyhrazuje státům prostor pro uvážení, který jim umožňuje plně respektovat pravidla Smlouvy a obecné zásady práva Společenství.

(viz body 181–184)

8. Kdyby totiž neexistoval volný přeshraniční převod povolenek k vypouštění skleníkových plynů ve smyslu čl. 12 odst. 2 a 3 ve spojení s článkem 3 písm. a) směrnice 2003/87/ES o vytvoření systému pro obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů ve Společenství, byla by značně narušena účinnost a výkonnost systému pro obchodování s povolenkami ve smyslu článku 1 uvedené směrnice. Právě z tohoto důvodu ukládá čl. 12 odst. 2 této směrnice členským státům obecnou povinnost zajistit, aby této svobody bylo možné využít v rámci relevantní vnitrostátní právní úpravy. A obráceně, uvedená směrnice neupravuje omezení přeshraničního převodu povolenek mezi právnickými osobami v rámci jedné skupiny podniků nezávisle na jejich sídle určeném z ekonomického hlediska nebo sídle společnosti na vnitřním trhu. Ve světle výše uvedených ustanovení směrnice 2003/87 tedy nelze učinit závěr, že tato směrnice protiprávně omezuje základní svobody zakotvené ve Smlouvě, tedy ani svobodu usazování, nebo že podněcuje členské státy, aby tyto svobody nedodržovaly. Tím spíše nemůže nést zákonodárce Společenství odpovědnost za to, že v tomto ohledu zjevně a závažně porušil meze své posuzovací pravomoci, kterou má na základě článku 174 ES ve spojení s článkem 43 ES.

(viz body 188, 190)

9. Směrnice 2003/87/ES o vytvoření systému pro obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů ve Společenství neobsahuje žádné ustanovení upravující rozsah finančních důsledků, které by mohly vyplývat jak z případného nedostatku emisních povolenek vydaných určitému zařízení, tak z ceny těchto povolenek, jelikož tato cena je určována výlučně tržními silami, přičemž tento trh byl vytvořen po zavedení systému obchodování s povolenkami, jenž na základě článku 1 uvedené směrnice směřuje k tomu, aby se podpořilo snižování emisí skleníkových plynů způsobem efektivním z hlediska nákladů a ekonomicky účinným. Regulace cen povolenek na úrovni Společenství by naopak mohla bránit uskutečnění hlavního cíle této směrnice, kterým je snižování emisí skleníkových plynů prostřednictvím účinného systému pro obchodování s povolenkami, v jehož rámci jsou náklady související s emisemi a investice uskutečňované pro účely jejich snížení zásadně určovány tržními mechanismy (bod 5 odůvodnění uvedené směrnice). Z toho vyplývá, že v případě nedostatku povolenek se stimulace provozovatelů k tomu, aby snížili své emise skleníkových plynů, či nikoli, odvíjí od komplexního hospodářského rozhodnutí, přijatého především s ohledem jednak na ceny emisních povolenek, které jsou dostupné na trhu pro obchodování s povolenkami, a jednak na náklady na případná opatření ke snižování emisí, jejichž předmětem může být buď snížení výroby, nebo investice do energeticky účinnějších výrobních prostředků (bod 20 odůvodnění této směrnice).

V takovém systému nemůže být růst nákladů souvisejících s emisemi, a tudíž cen povolenek, které závisí na řadě ekonomických parametrů, upraven předem zákonodárcem Společenství, neboť jinak by došlo k omezení či dokonce zániku ekonomických pobídek, které jsou základem jeho fungování, a tím i narušení účinnosti systému obchodování s povolenkami. Mimoto zavedení takového systému, včetně jeho hospodářských předpokladů, pro účely dodržování povinností plynoucích z Kjótského protokolu, spadá do širokého prostoru pro uvážení, kterým disponuje zákonodárce Společenství na základě článku 174 ES a představuje samo o sobě jeho legitimní a přiměřené rozhodnutí. Právě na základě tohoto legitimního rozhodnutí založil zákonodárce Společenství systém pro obchodování s povolenkami na předpokladu, podle něhož v souladu s čl. 9 odst. 1 a čl. 11 odst. 1 směrnice 2003/87 přísluší členským státům rozhodnout na základě svých národních alokačních plánů a při využití prostoru pro uvážení, který je jim v tomto ohledu vyhrazen, o celkovém množství povolenek, které budou přiděleny a o vydání těchto povolenek jednotlivým zařízením, jež se nacházejí na jejich území. Toto rozhodnutí podléhá pouze předběžné kontrole vyhrazené Komisi podle čl. 9 odst. 3 této směrnice, která bude provedena zejména z hlediska kritérií uvedených v její příloze III. Různost cílů a opatření ke snížení emisí jednotlivých členských států, jež je výsledkem jejich závazků převzatých na základě Kjótského protokolu, tak jak jsou uvedeny v rozvrhu zátěže upraveném v rozhodnutí 2002/358 o schválení Kjótského protokolu k Rámcové úmluvě OSN o změně klimatu jménem Evropského společenství a o společném plnění závazků z něj, a tudíž nejistotu ohledně rozsahu celkového množství a jednotlivých počtů povolenek, které mají být přiděleny různým průmyslovým odvětvím a provozovatelům na základě jednotlivých národních alokačních plánů, nelze vytýkat ustanovením směrnice jako takovým.

(viz body 199–202)

10. Nepředvídatelnost vývoje trhu s obchodováním s povolenkami představuje okolnost, jež je vlastní a neoddělitelná od hospodářského mechanismu systému pro obchodování s povolenkami, zavedeného směrnicí 2003/87/ES o vytvoření systému pro obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů ve Společenství, který podléhá klasickým pravidlům nabídky a poptávky charakterizujícím volný a soutěžní trh v souladu se zásadami zakotvenými v článku 1 ve spojení s bodem 7 odůvodnění uvedené směrnice, jakož i v článku 2 a čl. 3 odst. 1 písm. c) a g) ES. Tento aspekt proto nelze kvalifikovat jako odporující zásadě právní jistoty, neboť jinak by byly zpochybněny samotné ekonomické základy systému obchodování s povolenkami, jak je upravuje uvedená směrnice v souladu s pravidly Smlouvy.

(viz bod 203)

ROZSUDEK TRIBUNÁLU (třetího senátu)

2. března 2010 ( )

„Životní prostředí – Směrnice 2003/87/ES – Systém pro obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů – Návrh na zrušení – Neexistence bezprostředního a osobního dotčení – Návrh na náhradu škody – Přípustnost – Dostatečně závažné porušení ustanovení vyšší právní síly, které přiznává práva jednotlivcům – Právo na vlastnictví – Svobodný výkon podnikatelské nebo jiné samostatně výdělečné činnosti – Proporcionalita – Rovné zacházení – Svoboda usazování – Právní jistota“

Ve věci T‑16/04,

Arcelor SA, se sídlem v Lucemburku (Lucembursko), původně zastoupená W. Deselaersem, B. Meyringem a B. Schmitt-Radym, dále W. Deselaersem a B. Meyringem, avocats,

žalobkyně,

proti

Evropskému parlamentu, původně zastoupenému K. Bradleyem a M. Moorem, dále L. Visaggiem a I. Anagnostopoulou, jako zmocněnci,

a

Radě Evropské unie, původně zastoupené B. Hoff-Nielsenem a M. Bishopem, dále E. Karlsson a A. Westerhof Löfflerovou, dále A. Westerhof Löfflerovou a K. Michoel, jako zmocněnci,

žalovaným,

podporovanými

Komisí Evropských společenství, zastoupenou U. Wölkerem, jako zmocněncem,

vedlejší účastnicí,

jejímž předmětem je jednak návrh na částečné zrušení směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/87/ES ze dne 13. října 2003, o vytvoření systému pro obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů ve Společenství a o změně směrnice Rady 96/61/ES (Úř. věst. L 275, s. 32; Zvl. vyd. 15/07, s. 631), a jednak návrh na náhradu škody, která žalobkyni vznikla v důsledku přijetí uvedené směrnice,

TRIBUNÁL (třetí senát),

ve složení J. Azizi (zpravodaj), předseda, E. Cremona a S. Frimodt Nielsen, soudci,

vedoucí soudní kanceláře: K. Pocheć, rada,

s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 15. dubna 2008,

vydává tento

Rozsudek

Právní rámec

I – Ustanovení Smlouvy ES

1 Článek 174 ES mimo jiné stanoví:

„1. Politika Společenství v oblasti životního prostředí přispívá k sledování následujících cílů:

– zachování, ochrana a zlepšování kvality životního prostředí,

– ochrana lidského zdraví,

– uvážlivé a racionální využívání přírodních zdrojů,

– podpora opatření na mezinárodní úrovni, určených k řešení regionálních a celosvětových problémů životního prostředí.

2. Politika Společenství v oblasti životního prostředí je zaměřena na vysokou úroveň ochrany, přičemž přihlíží k rozdílné situaci v jednotlivých regionech Společenství. Je založena na zásadách obezřetnosti a prevence, odvracení ohrožení životního prostředí především u zdroje a na zásadě znečišťovatel platí.

[…]

3. Při přípravě politiky v oblasti životního prostředí přihlédne Společenství k:

– dostupným vědeckým a technickým údajům,

– podmínkám životního prostředí v různých regionech Společenství,

– možnému prospěchu a nákladům plynoucím z činnosti nebo nečinnosti,

– hospodářskému a sociálnímu rozvoji Společenství jako celku a vyváženému rozvoji jeho regionů.

[…]“

2 Článek 175 odst. 1 ES stanoví:

„1. Rada postupem podle článku 251 [ES] po konzultaci s Hospodářským a sociálním výborem a Výborem regionů rozhodne, jakou činnost bude Společenství vyvíjet, aby bylo dosaženo cílů uvedených v článku 174 [ES].“

II – Napadená směrnice

3 Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/87/ES ze dne 13. října 2003 o vytvoření systému pro obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů ve Společenství a o změně směrnice Rady 96/61/ES (Úř. věst. L 275, s. 32; Zvl. vyd. 15/03, s. 80, dále jen „napadená směrnice“), která vstoupila v platnost dne 25. října 2003, vytváří systém obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů v Evropském společenství (dále jen „systém obchodování s povolenkami“), aby se podpořilo snižování emisí skleníkových plynů, zvláště pak oxidu uhličitého (dále jen „CO 2“), způsobem efektivním z hlediska nákladů a ekonomicky účinným (článek 1 směrnice 2003/87). Směrnice vychází z povinností, které vyplývají pro Společenství z Rámcové úmluvy Organizace spojených národů o změně klimatu a z Kjótského protokolu. Tento protokol byl schválen rozhodnutím Rady 2002/358/ES ze dne 25. dubna 2002 o schválení Kjótského protokolu k Rámcové úmluvě OSN o změně klimatu jménem Evropského společenství a o společném plnění závazků z něj (Úř. věst. L 130, s. 1; Zvl. vyd. 11/42, s. 24). Vstoupil v platnost dne 16. února 2005.

4 Společenství a jeho členské státy se zavázaly, že v letech 2008 až 2012 sníží své úhrnné antropogenní emise skleníkových plynů uvedených v příloze A Kjótského protokolu o 8 % v porovnání s hodnotami z roku 1990 (bod 4 odůvodnění napadené směrnice). Za tímto účelem se dohodly na společném plnění svých závazků ohledně snížení emisí v souladu s článkem 4 Kjótského protokolu, podle dohody nazvané „sdílení zátěže“, přičemž tabulka uvádějící jednotlivé příspěvky členských států je obsažena v příloze II rozhodnutí 2002/358.

5 Kjótský protokol upravuje tři mechanismy, jejichž prostřednictvím mohou zúčastněné státy dosáhnout svých cílů snížení emisí skleníkových plynů, a to zaprvé mezinárodní obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů, zadruhé společné provádění projektů týkajících se snižování emisí, a zatřetí mechanismus „čistého“ rozvoje, přičemž poslední dva uvedené mechanismy jsou rovněž nazývány „mechanismy flexibility“. Zatímco společné provádění projektů týkajících se snižování emisí má za cíl snižovat emise skleníkových plynů v zemích, které jsou signatáři Kjótského protokolu, mechanismus „čistého“ rozvoje se týká projektů snižování emisí, které je třeba provádět v rozvojových zemích, které se nezavázaly ke splnění cílů Kjótského protokolu.

6 Pro účely naplňování cílů snižování emisí stanovených v Kjótském protokolu a rozhodnutí č. 2002/358 ve Společenství napadená směrnice stanoví, že v rámci systému obchodování s povolenkami musí provozovatelé zařízení uvedených v její příloze I pokrýt své emise skleníkových plynů povolenkami, které jim jsou přiděleny podle národních alokačních plánů (dále jen „NAP“). Pokud provozovatel sníží své emise, může prodat přebývající povolenky jiným provozovatelům. Naopak, provozovatel zařízení, jehož emise jsou nadměrné, může nakoupit potřebné povolenky u provozovatele, který jich má přebytek.

7 Do působnosti napadené směrnice spadají podle její přílohy I především některá spalovací zařízení určená k výrobě energie, jakož i „výrobě a zpracování železných kovů“, jako jsou „zařízení na výrobu surového železa nebo oceli (z prvotních nebo druhotných surovin), včetně kontinuálního lití, o kapacitě větší než 2,5 t za hodinu“.

8 Napadená směrnice stanoví první fázi od roku 2005 do roku 2007 (dále jen „první alokační období“), která předchází prvnímu období závazků stanovenému v Kjótském protokolu, a poté druhou fázi od roku 2008 do roku 2012 (dále jen „druhé alokační období“), která odpovídá výše uvedenému prvnímu období závazků (článek 11 napadené směrnice). V průběhu prvního alokačního období se směrnice použije pouze na skleníkové plyny uvedené v příloze II, a to CO2, a pouze na emise z činností uvedených v příloze I (článek 2 napadené směrnice), mezi něž patří výroba a zpracování železných kovů.

9 Systém obchodování s povolenkami je konkrétně založen jednak na povinnosti předchozího povolení k vypouštění skleníkových plynů (články 4 až 8 napadené směrnice), a jednak na přidělení povolenek dovolujících provozovateli, který je jejich majitelem, vypouštět určité množství těchto plynů, přičemž tento provozovatel má povinnost každoročně vyřadit počet povolenek rovnající se celkovým emisím ze svého zařízení (čl. 12 odst. 3 napadené směrnice).

10 Každé zařízení uvedené v příloze I napadené směrnice tak musí získat od příslušného vnitrostátního úřadu povolení. Podle článku 4 napadené směrnice „[č]lenské státy zajistí, že od 1. ledna 2005 žádné zařízení nebude provozovat činnosti uvedené v příloze I, při kterých vznikají emise specifické pro tyto činnosti, pokud provozovatel nemá povolení udělené příslušným orgánem v souladu s články 5 a 6 nebo pokud nebylo zařízení dočasně vyňato ze systému [obchodování s povolenkami] podle článku 27“ uvedené směrnice.

11 Krom toho čl. 6 odst. 2 napadené směrnice stanoví:

„Povolení k vypouštění emisí skleníkových plynů obsahuje tyto údaje:

[…]

c) požadavky týkající se monitorování, s uvedením podrobností metody a frekvence monitorování;

d) požadavky týkající se podávání zpráv;

e) povinnost vyřadit povolenky ve výši rovnající se celkovým emisím zařízení v každém kalendářním roce, ověřené podle článku 15 [napadené směrnice], do čtyř měsíců po konci uvedeného roku.“

12 Podmínky a postupy, podle nichž příslušné vnitrostátní orgány přidělují na základě NAP povolenky provozovatelům zařízení, jsou stanoveny v článcích 9 až 11 napadené směrnice.

13 Článek 9 odst. 1 první pododstavec napadené směrnice stanoví následující:

„Členské státy vytvoří pro každé období uvedené v čl. 11 odst. 1 a 2 [napadené směrnice] [NAP] uvádějící celkové množství povolenek, které mají v úmyslu přidělit pro uvedené období, a způsob, jak je zamýšlí přidělit. Tento [NAP] je založen na objektivních a transparentních kritériích, včetně kritérií uvedených v příloze III, přičemž se náležitě přihlédne k připomínkám veřejnosti. Aniž je dotčena Smlouva [ES], Komise vypracuje nejpozději do 31. prosince 2003 pokyny k provádění kritérií uvedených v příloze III.“

14 Komise Evropských společenství vydala první verzi výše uvedených pokynů ve svém sdělení KOM (2003) 830 v konečném znění, ze dne 7. ledna 2004 o pokynech ohledně pomoci členským státům při provádění kritérií uvedených v příloze III napadené směrnice a podmínkách prokázání vyšší moci. Ve svém sdělení KOM (2005) 703 v konečném znění, ze dne 22. prosince 2005, Komise vydala další pokyny k NAP druhého alokačního období (dále jen „další pokyny Komise“).

15 Článek 9 odst. 1 druhý pododstavec napadené směrnice stanoví:

„Pro období uvedené v čl. 11 odst. 1 [napadené směrnice] se [NAP] zveřejní a oznámí Komisi a ostatním členským státům nejpozději do 31. března 2004. Pro následující období se [NAP] zveřejní a oznámí Komisi a ostatním členským státům nejpozději 18 měsíců před začátkem příslušného období.“

16 Článek 9 odst. 3 napadené směrnice uvádí:

„Do tří měsíců po oznámení [NAP] členským státem podle odstavce 1 může Komise [NAP] nebo jeho jakoukoli část odmítnout z důvodu neslučitelnosti s kritérii uvedenými v příloze III nebo s článkem 10 [napadené směrnice]. Členský stát učiní rozhodnutí podle čl. 11 odst. 1 nebo 2 [napadené směrnice] pouze tehdy, pokud Komise přijme navržené změny. Odmítavé rozhodnutí musí Komise odůvodnit.“

17 Podle článku 10 napadené směrnice musejí členské státy zdarma přidělit pro první alokační období alespoň 95 % povolenek a pro druhé alokační období alespoň 90 % povolenek.

18 Článek 11 napadené směrnice týkající se přidělování a vydávání povolenek stanoví:

„1. Pro tříleté období počínající dnem 1. ledna 2005 rozhodne každý členský stát o celkovém množství povolenek, které přidělí pro uvedené období, a o přidělení těchto povolenek provozovateli každého zařízení. Toto rozhodnutí se učiní alespoň tři měsíce před začátkem období a bude založeno na [NAP] vytvořeném podle článku 9 a v souladu s článkem 10 [napadené směrnice], přičemž se náležitě přihlédne k připomínkám veřejnosti.

2. Pro pětileté období počínající dnem 1. ledna 2008 a pro každé následující pětileté období rozhodne každý členský stát o celkovém množství povolenek, které přidělí pro uvedené období, a zahájí postup přidělování těchto povolenek provozovateli každého zařízení. Toto rozhodnutí se učiní alespoň 12 měsíců před začátkem příslušného období a bude založeno na [NAP] vytvořeném podle článku 9 a v souladu s článkem 10 [napadené směrnice], přičemž se náležitě přihlédne k připomínkám veřejnosti.

3. Rozhodnutí podle odstavce 1 nebo 2 musí být v souladu s požadavky Smlouvy, a zejména s články 87 a 88. Při rozhodování o přidělování přihlíží členské státy k potřebě poskytnout přístup k povolenkám novým účastníkům na trhu.

[…]“

19 Příloha III napadené směrnice vyjmenovává jedenáct kritérií pro NAP.

20 Kritérium č. 1 přílohy III napadené směrnice uvádí:

„Celkové množství povolenek, které mají být přiděleny pro příslušné období, je v souladu s povinností členského státu omezit své emise podle rozhodnutí 2002/358 […] a Kjótského protokolu, přičemž se přihlédne na jedné straně k podílu na celkových emisích, který tyto povolenky představují ve srovnání s emisemi ze zdrojů nespadajících pod tuto směrnici, a na druhé straně k národním energetickým politikám, a mělo by být v souladu s národním programem změny klimatu. Celkové množství povolenek, které mají být přiděleny, nesmí být větší, než je pravděpodobně nutné k přísnému uplatňování kritérií této přílohy. Do roku 2008 musí být množství tak velké, aby bylo v souladu s cestou k dosažení nebo překročení cíle každého členského státu podle rozhodnutí 2002/358 […] a Kjótského protokolu.“

21 Kritérium č. 3 přílohy III napadené směrnice uvádí:

„Množství povolenek, které mají být přiděleny, je v souladu s potenciálem, včetně technologického potenciálu, činností spadajících pod tento systém [obchodování s povolenkami] a zaměřených na snížení emisí. Členské státy mohou založit své přidělování povolenek na průměrných emisích skleníkových plynů podle produktu pro každou činnost a dosažitelném pokroku v každé činnosti.“

22 Podle kritéria č. 6 přílohy III napadené směrnice „[NAP] obsahuje informace o způsobu, jak se do systému [obchodování s povolenkami] v daném členském státě bude moci zapojit nový účastník na trhu“.

23 Podle kritéria č. 7 přílohy III napadené směrnice „[NAP] může přihlížet k časným akcím [snižování emisí] a obsahuje informace o způsobu, kterým se časné akce berou v úvahu“. Podle tohoto kritéria mohou „[č]lenské státy při přípravě [NAP] využívat referenční úrovně odvozené z referenčních dokumentů týkajících se nejlepších dostupných technologií, a tyto referenční úrovně mohou zahrnovat možnost využití časných akcí [ke snížení emisí]“.

24 Článek 12 odst. 1 napadené směrnice stanoví, že povolenky mohou být převáděny mezi fyzickými nebo právnickými osobami v rámci Společenství nebo na osoby ve třetích zemích, pokud byla mezi těmito zeměmi a Společenstvím uzavřena dohoda podle článku 25 napadené směrnice, a aby tyto povolenky byly vzájemně uznávány příslušnými orgány všech členských států. Podle čl. 12 odst. 3 napadené směrnice musí každý provozovatel zařízení vyřadit do 1. května každého roku a odevzdat příslušnému orgánu počet povolenek rovnající se celkovým emisím z uvedeného zařízení během předchozího kalendářního roku, aby uvedené povolenky byly následně zrušeny.

25 Článek 13 odst. 1 napadené směrnice stanoví, že povolenky jsou platné pouze pro emise během období, pro které byly vydány.

26 Podle čl. 16 odst. 2 napadené směrnice členské státy zajistí, aby byla zveřejněna jména provozovatelů, kteří porušují požadavky na vyřazení dostačujícího množství povolenek podle čl. 12 odst. 3 napadené směrnice. Článek 16 odst. 3 a 4 napadené směrnice stanoví, že každý provozovatel, který nevyřadil dostačující množství povolenek ke krytí svých emisí během předchozího roku, musí zaplatit pokutu za překročení emisí ve výši 40 eur během prvního alokačního období a 100 eur v průběhu následných let za každou tunu ekvivalentu oxidu uhličitého, která byla přebytečně vypuštěna a není kryta vyřazenou povolenkou. Krom toho platba pokuty za překročení emisí nezprošťuje provozovatele povinnosti vyřadit takový počet povolenek, který se rovná celkovému množství jeho emisí.

27 Podle článku 24 napadené směrnice, s výhradou schválení Komise v souladu s postupem uvedeným v čl. 23 odst. 2 uvedené směrnice ve spojení s rozhodnutím Rady 1999/468/ES ze dne 28. června 1999 o postupech pro výkon prováděcích pravomocí svěřených Komisi (Úř. věst. L 184, s. 23; Zvl. vyd. 01/03, s. 124), mohou členské státy aplikovat systém obchodování s povolenkami na emise na další činnosti, zařízení a skleníkové plyny, s přihlédnutím ke všem relevantním kritériím, zejména vlivům na vnitřní trh, možným narušením hospodářské soutěže, environmentálnímu dopadu systému obchodování s povolenkami a spolehlivosti plánovaného systému monitorování a vykazování.

28 Článek 27 napadené směrnice stanoví, že členské státy mohou rovněž požádat Komisi o dočasné vynětí některých zařízení ze systému obchodování s povolenkami, přičemž Komise může této žádosti vyhovět rozhodnutím. Krom toho podle článku 28 napadené směrnice mohou členské státy se souhlasem Komise povolit provozovatelům, kteří o to požádali, aby vytvořili sdružení zařízení provozujících stejnou činnost. Dále pak podle článku 29 napadené směrnice mohou členské státy požádat Komisi, aby některým zařízením vydala další povolenky v případech vyšší moci.

29 Článek 30 napadené směrnice s názvem „Přezkum a další vývoj“ stanoví:

„[…]

2. Na základě zkušeností s uplatňováním této směrnice a na základě pokroku dosaženého při monitorování emisí skleníkových plynů a ve světle vývoje v mezinárodních souvislostech vypracuje Komise zprávu o uplatňování této směrnice, ve které bude posuzovat:

a) jak a zda by měla být změněna příloha I, aby zahrnovala další relevantní odvětví, mimo jiné odvětví chemického průmyslu, zpracování hliníku a oblast dopravy, jiné činnosti a emise jiných skleníkových plynů uvedených v příloze II, s cílem zlepšit ekonomickou účinnost systému [obchodování s povolenkami];

[…]“

Skutkový stav a řízení

30 Žalobkyně, společnost Arcelor SA, vznikla v roce 2001 v důsledku spojení mezi společnostmi ARBED, Aceralia a Usinor. Po svém spojení se společností Mittal v roce 2006, nese název ArcelorMittal a stala se nejvýznamnějším světovým výrobcem oceli. V době podání této žaloby však na žalobkyni s ročním objemem výroby ve výši 44 milionů tun ročně, z nichž více než 90 % bylo vyrobeno v Evropské unii, připadalo méně než 5 % světové výroby oceli. V Evropské unii vlastní ArcelorMittal 17 zařízení na výrobu surového železa a oceli, která se nacházejí ve Francii (Fos-sur-Mer, Florange a Dunkerque), v Belgii (Liège a Gent), ve Španělsku (Gijón-Avilés) a v Německu (Brémy a Eisenhüttenstadt).

31 Návrhem podaným kanceláři Tribunálu dne 15. ledna 2004 podala žalobkyně tuto žalobu.

32 Žalobkyně navrhuje, aby Tribunál:

– zrušil článek 4, čl. 6 odst. 2 písm. e), článek 9, čl. 12 odst. 3, čl. 16 odst. 2 až 4 ve spojení s článkem 2 přílohy I a kritériem č. 1 přílohy III napadené směrnice, a to v rozsahu, v němž se tato ustanovení (dále jen „sporná ustanovení“) použijí na zařízení na výrobu surového železa nebo oceli, včetně kontinuálního lití, o kapacitě větší než 2,5 t za hodinu;

– určil, že Evropský parlament a Rada Evropské unie mají povinnost nahradit škodu vzniklou v důsledku přijetí sporných ustanovení;

– uložil Parlamentu a Radě náhradu nákladů řízení.

33 Krom toho žalobkyně v replice podpůrně navrhuje, aby Tribunál zrušil napadenou směrnici v celém rozsahu.

34 Samostatnými podáními zapsanými do rejstříku kanceláře Tribunálu ve dnech 1. a 6. dubna 2004 vznesl Parlament a Rada námitku nepřípustnosti na základě článku 114 jednacího řádu Tribunálu. Žalobkyně podala připomínky k těmto námitkám dne 25. června 2004.

35 Podáním doručeným kanceláři Tribunálu dne 5. května 2004 podala Komise v souladu s čl. 115 odst. 1 jednacího řádu návrh na vstup vedlejšího účastníka do řízení na podporu Parlamentu a Rady. Usnesením ze dne 24. června 2004 předseda třetího senátu Tribunálu toto vedlejší účastenství připustil. Dne 2. září 2004 předložila Komise v souladu s čl. 116 odst. 4 jednacího řádu spis vedlejšího účastníka, který se omezil na otázku přípustnosti.

36 Parlament a Rada ve svých námitkách nepřípustnosti a Komise ve svém spise vedlejšího účastníka k otázce přípustnosti navrhují Tribunálu, aby:

– odmítl žalobu jako nepřípustnou;

– uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.

37 Usnesením Tribunálu ze dne 26. září 2005 Tribunál projednání námitek nepřípustnosti spojil s projednáním věci samé a rozhodl, že o nákladech řízení bude rozhodnuto později.

38 Mimoto Rada ve své žalobní odpovědi, Parlament ve své duplice a Komise ve svém spise vedlejšího účastníka ve věci samé podpůrně navrhují, aby Tribunál zamítl žalobu jako neopodstatněnou.

39 Na základě zprávy soudce zpravodaje se Tribunál (třetí senát) rozhodl zahájit ústní část řízení a v rámci organizačních procesních opatření stanovených v článku 64 jednacího řádu vyzval Parlament, Radu a Komisi, aby před zahájením jednání odpověděly na písemné otázky. Parlament, Rada i Komise na tyto otázky odpověděly ve stanovených lhůtách.

40 Řeči účastníků řízení a jejich odpovědi na otázky položené Tribunálem byly vyslechnuty na jednání dne 15. dubna 2008.

41 Po vyslechnutí účastníků řízení na jednání rozhodl předseda třetího senátu Tribunálu usnesením o přerušení řízení na základě čl. 77 písm. a) jednacího řádu ve spojení s třetím pododstavcem čl. 54 statutu Soudního dvora až do vydání rozsudku Soudního dvora ve věci C‑127/07, což bylo zaznamenáno do protokolu z jednání.

42 Vzhledem k tomu, že Soudní dvůr vyhlásil rozsudek ve věci Arcelor Atlantique et Lorraine a další (C‑127/07, Sb. rozh. I-9895) dne 16. prosince 2008, byli účastníci řízení vyzváni, aby předložili svá vyjádření k případným důsledkům, které plynou z tohoto rozsudku, v tomto řízení. Poté, co účastníci řízení předložili ve stanovené lhůtě svá vyjádření, byla ústní část řízení prohlášena za skončenou.

43 Po vstupu v platnost Lisabonské smlouvy dne 1. prosince 2009 rozhodl Tribunál o znovuotevření ústní části řízení a vyzval účastníky řízení, aby se vyslovili k případným důsledkům plynoucím z této okolnosti a zvláště ze skutečnosti, že vstoupil v platnost článek 263 čtvrtý pododstavec Smlouvy o FEU v rámci tohoto řízení. Poté, co účastníci řízení předložili svá vyjádření, byla ústní část řízení skončena.

Právní otázky

I – K přípustnosti návrhu na neplatnost

A – Argumenty účastníků řízení

1. Argumenty Parlamentu, Rady a Komise

44 Parlament a Rada, které podporuje Komise, mají za to, že návrh na prohlášení částečné neplatnosti napadené směrnice je nepřípustný.

45 Podle Parlamentu a Rady představuje napadená směrnice „skutečnou směrnici“ ve smyslu třetího pododstavce článku 249 ES, tedy obecně závazný akt, který musí členské státy provést do vnitrostátního práva a který se abstraktně použije na objektivně vymezené situace. Čtvrtý pododstavec článku 230 ES přitom nedává jednotlivcům možnost napadnout takovouto směrnici přímou žalobou.

46 Parlament a Rada, podporovány Komisí, mají navíc za to, že žalobkyně není spornými ustanoveními ani bezprostředně ani osobně dotčena ve smyslu čtvrtého pododstavce článku 230 ES.

47 Pokud jde o kritérium bezprostředního dotčení, je podstatou tvrzení Parlamentu a Rady to, že na rozdíl od nařízení nemůže mít „skutečná směrnice“ bezprostřední právně závazné účinky na právní postavení jednotlivce nebo mu dokonce ukládat právní povinnosti předtím, než budou přijata vnitrostátní nebo komunitární opatření určená k jejímu provedení, nebo předtím, než uplyne lhůta k jejímu provedení. Taková směrnice se proto nemůže sama o sobě bezprostředně dotýkat tohoto jednotlivce ve smyslu čtvrtého pododstavce článku 230 ES. Sporná ustanovení, která se týkají především udělování povolení k vypouštění, povinností v oblasti monitorování a podávání zpráv, vytváření NAP, jakož i přidělování a vydávání povolenek k vypouštění, neukládají žalobkyni žádnou povinnost a nemění její právní situaci, dokud nejsou provedena vnitrostátními opatřeními.

48 Parlament a Rada, které podporuje Komise, se navíc domnívají, že napadená směrnice ponechává členským státům široký prostor pro uvážení ohledně jejího provedení vnitrostátními prováděcími opatřeními, především pokud jde o vytvoření NAP podle jejího článku 9, stanovení minimálního procentního počtu povolenek, který má být přidělen zdarma v souladu s jejím článkem 10, stanovení celkového množství povolenek pro dotyčné alokační období podle jejího článku 11, a jejich vydání provozovatelům zařízení v souladu s kritérii její přílohy III.

49 Rada, podporovaná Komisí, zpochybňuje tvrzení, podle něhož napadená směrnice zbavuje žalobkyni možnosti využít povolení k vypouštění, která získala na základě směrnice Rady 96/61/ES ze dne 24. září 1996 o integrované prevenci a omezování znečištění (Úř. věst. L 257, s. 26; Zvl. vyd. 15/03, s. 80). Směrnice 96/61 je pouze koordinačním nástrojem, který vytváří obecný rámec pro legislativní akty v jednotlivých odvětvích, a vymezuje především obecné povinnosti ukládané zařízením a podmínky povolení (bod 9 odůvodnění směrnice 96/61). Směrnice však neuděluje práva k vypouštění a ani nepředstavuje přímý právní základ pro jejich udělení. V samotné směrnici 96/61 nejsou především stanoveny žádné emisní stropy (článek 18 směrnice 96/61).

50 Z výše uvedeného Parlament a Rada vyvozují, že žalobkyně není spornými ustanoveními bezprostředně dotčena.

51 Pokud jde o kritérium osobního dotčení, Rada uvádí, že napadená směrnice se použije obecně a abstraktně na veškeré hospodářské subjekty vykonávající činnosti stanovené v příloze I uvedené směrnice a na veškerá velká zařízení vypouštějící CO2, včetně zařízení na výrobu surového železa nebo oceli. Žalobkyně přitom podle Rady neprokázala, že se její situace odlišuje od situace ostatních výrobců surového železa nebo oceli. Rada dodává, že v souladu s kritériem č. 6 přílohy III a čl. 11 odst. 3 napadené směrnice mají členské státy povinnost zjednodušit přístup k povolenkám novým účastníkům na trhu. Napadená směrnice je navíc od 1. května 2004 použitelná na výrobce surového železa nebo oceli usazené v deseti členských státech, které k tomuto datu vstoupily do Evropské unie, a jejichž činnosti rovněž spadají do působnosti přílohy I uvedené směrnice.

52 Parlament a Rada mají za to, že ani čl. 175 odst. 1 ES, jakožto právní základ pro akce Společenství v oblasti životního prostředí, ani článek 174 ES neukládají zákonodárci Společenství povinnost, aby při přijímání obecně závazného opatření zohlednil zvláštní situaci některých hospodářských subjektů. Taková povinnost nevyplývá ani z jiných pravidel vyšší právní síly, jakými jsou zásada proporcionality a zásada rovného zacházení nebo základní práva. Parlament a Rada se domnívají, že by požadavky stanovené ve čtvrtém pododstavci článku 230 ES byly zbaveny svého opodstatnění, pokud by z těchto pravidel bylo vyvozováno právo jednotlivce na podání přímé žaloby u soudu Společenství. Žalobkyně podle jejich názoru každopádně neprokázala, že sporná ustanovení vyvolala tak „dramatické následky“ pro její zvláštní situaci, že je možné je považovat za ustanovení, která jsou v rozporu s uváděnými pravidly vyšší právní síly.

53 V této souvislosti Rada zpochybňuje argumenty žalobkyně, že je jakožto největší výrobce oceli v Evropě, jehož situace je ojedinělá z důvodu jeho probíhající restrukturalizace, omezené hrubé ziskové marže a již uskutečněného významného snížení emisí CO2, údajně zvláště závažně dotčena. Skutečnost, že některé hospodářské subjekty jsou aktem hospodářsky více dotčeny než jejich konkurenti, nepostačuje k tomu, aby se jich tento akt osobně dotýkal. Podle názoru Rady je žalobkyně dotčena na základě pouhé skutečnosti jejího objektivního postavení jakožto výrobce surového železa nebo oceli stejně jako kterýkoli jiný subjekt, který se nachází ve stejné situaci. Stejně tak okolnost, že obecně závazný akt může mít na různé právní subjekty, na které se vztahuje, odlišné konkrétní účinky, nemůže žalobkyni vymezovat vzhledem ke všem ostatním dotčeným subjektům, jelikož se takové použití tohoto aktu, jakým je použití napadené směrnice, uskutečňuje na základě objektivně určené situace.

54 Pokud jde o tvrzení žalobkyně, že napadená směrnice narušuje restrukturalizaci její skupiny, jelikož neumožňuje přeshraniční převod povolenek spojených s výrobní kapacitou zařízení umístěných v různých členských státech, Rada namítá, že žalobkyně nevysvětlila důvody, proč by měla být jediným dotčeným subjektem, když sama zmiňuje příklad probíhající restrukturalizace společnosti Corus. Případná možnost využívat povolenky přidělené uzavřeným zařízením je každopádně ve velké míře v diskreční pravomoci členských států. Téměř polovina z nich tak umožnila převod povolenek z uzavřeného zařízení na náhradní zařízení, i když ve vícero případech bylo možné tyto převody uskutečňovat pouze v rámci jednoho členského státu. Rada, podporovaná Komisí, krom toho tvrdí, že všechny členské státy při výkonu své posuzovací pravomoci rozhodly podle čl. 11 odst. 3 a kritéria č. 6 přílohy III napadené směrnice, že novým účastníkům na trhu zdarma přidělí povolenky pocházející z rezerv. Navíc i za předpokladu, že by žalobkyně nemohla převést povolenky přidělené zařízením, která musejí být uzavřena, na ostatní zařízení v rámci své skupiny, mohla by nicméně vznést nárok na bezplatné přidělení povolenek při rozšiřování kapacit těchto ostatních zařízení, vzhledem k tomu, že pojem „nový účastník na trhu“ ve smyslu čl. 3 písm. h) napadené směrnice pokrývá rozšíření stávajícího zařízení. Konečně, pokud jde o případné časné akce snižování emisí, Rada připomíná, že v souladu s kritériem č. 7 přílohy III napadené směrnice může NAP k takovým akcím přihlížet a že v této souvislosti mají členské státy určitý rozhodovací prostor.

55 Podle Parlamentu a Rady žalobkyně neprokázala, že se z hlediska napadené směrnice nachází v situaci, která je obdobná situaci žalobkyň ve věcech, ve kterých byly vydány rozsudky Soudního dvora ze dne 17. ledna 1985, Piraiki-Patraiki a další v. Komise (11/82, Recueil, s. 207); ze dne 26. června 1990, Sofrimport v. Komise (C‑152/88, Recueil, s. I‑2477, bod 28), a ze dne 18. května 1994, Codorníu v. Rada (C‑309/89, Recueil, s. I‑1853), jakož i ve věcech, ve kterých byly vydány rozsudky Tribunálu ze dne 14. září 1995, Antillean Rice Mills a další v. Komise (T‑480/93 a T‑483/93, Recueil, s. II‑2305, bod 67), a ze dne 17. června 1998, UEAPME v. Rada (T‑135/96, Recueil, s. II‑2335). Pokud jde o argument, že žalobkyně před přijetím napadené směrnice uzavřela s elektrárnami dlouhodobé smlouvy o dodávkách plynu, má Rada za to, že v projednávaném případě nebyly splněny dvě kumulativní podmínky obsažené ve výše uvedených rozsudcích k určení existence osobního dotčení ve smyslu čtvrtého pododstavce článku 230 ES, a to jednak existence pravidla vyšší právní síly, které orgánům Společenství ukládá povinnost, aby zohlednily zvláštní situaci žalobkyně vzhledem ke všem ostatním dotčeným osobám, a dále skutečnost, aby napadený akt bránil, zcela nebo zčásti, plnění dotčených smluv. Samotná žalobkyně podle Rady tvrdí, že plyn, který je předmětem těchto smluv, je dodáván jak jejím vlastním elektrárnám, tak i elektrárnám, které patří jiným subjektům. Proto tedy může využívat povolenky přidělené elektrárnám, které patří do její skupiny, nebo je převádět mezi různými výrobními zařízeními. Rada totiž tvrdí, že bod 92 pokynů Komise (viz bod 14 výše) stanoví, že pokud odpadní plyn pocházející z výrobního procesu zařízení je jiným zařízením používán jako palivo, přísluší členskému státu, aby rozhodl o rozdělení povolenek mezi obě zařízení. Členský stát se tedy může rozhodnout, že přidělí povolenky provozovateli zařízení, který převádí odpadní plyn, v projednávaném případě výrobci surového železa nebo oceli, i když emise ze spalování těchto plynů nepochází od samotného zařízení, které vyrábí ocel, ale od elektrárny. Za těchto podmínek žalobkyně neprokázala, že jí napadená směrnice brání plnit dotyčné smlouvy o dodávkách plynu. Pouhá skutečnost, že napadená směrnice může prostřednictvím vnitrostátních prováděcích opatření plnění těchto smluv ztížit, neumožňuje v žádném případě konstatovat, že je žalobkyně osobně dotčená.

56 Parlament a Rada, které podporuje Komise, tvrdí, že žalobkyně také neprokázala, že je součástí uzavřené kategorie provozovatelů. Vzhledem k tomu, že napadená směrnice představuje opatření s obecnou působností, které se vztahuje na všechny provozovatele vykonávající činnosti vymezené v její příloze I, týká se žalobkyně pouze v jejím objektivním postavení výrobce surového železa a oceli, stejně jako každého jiného hospodářského subjektu, který se nachází ve stejné situaci. Skutečnost, že v době přijetí napadené směrnice existovalo případně jen patnáct výrobců surového železa nebo oceli, proto nepostačuje k individualizaci žalobkyně. Parlament uvádí, že ani skutečnost, že v době přijetí napadené směrnice patřila žalobkyně k „uzavřené a identifikovatelné skupině“ nebo že byla hospodářsky více postižena než její konkurenti, nemá za následek její individualizaci jakožto adresáta aktu.

57 Rada zpochybňuje, že by se žalobkyně mohla stát na základě svého zvláštního postavení „čistým kupujícím povolenek“. V tomto ohledu zaprvé připomíná, že během prvního alokačního období musí členské státy přidělit zdarma alespoň 95 % povolenek stanovených v NAP oproti alespoň 90 % během druhého alokačního období. Zadruhé podle čl. 12 odst. 1 a 2 napadené směrnice jsou povolenky převoditelné bez omezení jak v rámci jedné skupiny podniků, tak i jiným osobám, které se nacházejí buď ve Společenství, nebo ve třetích zemích. Zatřetí počet původně přidělených povolenek určuje každý členský stát v rámci své diskreční pravomoci, přičemž zohledňuje řadu faktorů a kritérií (viz výše uvedený bod 47 a následující). Konečně pak mechanismy flexibility Kjótského protokolu (viz bod 5 výše) nabízejí výrobcům surového železa nebo oceli možnost přeměnit emisní kredity, získané díky dotyčným projektům, na povolenky, které lze využít v rámci systému obchodování s povolenkami. V důsledku toho může žalobkyně získat zdarma povolenky pro veškeré své emise.

58 Rada, podporovaná Komisí, se opírá o studie a zpochybňuje tvrzení, že se výrobci surového železa nebo oceli nacházejí v „situaci jedinečného uzavření“ (unique lock-in situation) z důvodu, že je pro ocelářský průmysl technicky nemožné více snižovat emise CO2. V této souvislosti Rada v podstatě uvádí, že technické možnosti snižování emisí v ocelářském průmyslu existují, a to jak dlouhodobého, tak i krátkodobého charakteru, že Společenství poskytuje za tímto účelem významnou finanční podporu na výzkum a že systém obchodování s povolenkami nabízí výrobcům surového železa nebo oceli hospodářské podněty k většímu snižování jejich emisí CO2.

59 K tvrzení žalobkyně, že výrobci surového železa nebo oceli nemohou přenést případné zvýšení výrobních nákladů plynoucí z nezbytnosti nákupu emisních povolenek na své zákazníky, Rada, podporovaná Komisí, uvádí, že případná potřeba takového výrobce nakupovat povolenky, bude záviset na počátečním množství povolenek, které mu byly přiděleny na základě NAP, a na jeho úsilí o snížení emisí. Sama žalobkyně podle ní poukázala na proces restrukturalizace v rámci své skupiny a na snížení počtu svých vysokých pecí do roku 2012, což pravděpodobně samo o sobě sníží emise. K tomu by mělo dojít zejména tehdy, až budou tyto vysoké pece v souladu s veřejným oznámením žalobkyně nahrazeny elektrickými obloukovým pecemi, které produkují menší množství CO2 na tunu vyrobené oceli. I za předpokladu, že by žalobkyně musela nakupovat dodatečné povolenky, lze náklady s tím spojené přenést, alespoň zčásti, na spotřebitele z důvodu značného nárůstu cen v ocelářském odvětví, v němž dochází k expanzi.

60 Parlament a Rada, podporovány Komisí, činí na základě uvedeného závěr, že žalobkyně není napadenou směrnicí osobně dotčena a že návrh na její zrušení musí být v důsledku toho prohlášen za nepřípustný.

61 Krom toho se Parlament, podporovaný Komisí, dovolává nepřípustnosti návrhu na neplatnost v rozsahu, v němž jsou sporná ustanovení neoddělitelná od zbytku napadené směrnice, protože jinak by ztratila smysl. Parlament je totiž toho názoru, že kdyby byly zrušeny například povinnosti týkající se povolení k vypouštění skleníkových plynů (články 4 a 6) a povinnosti ohledně NAP (článek 9), vznikl by akt se zcela „opačným“ obsahem.

62 V této souvislosti Parlament zpochybňuje tvrzení žalobkyně, že by systém pro obchodování s povolenkami zůstal „z podstatné části nedotčen“, i kdyby z jeho oblasti působnosti byli vyloučeni výrobci surového železa nebo oceli, jelikož toto hledisko nemá žádnou souvislost s tím, zda by zrušení sporných ustanovení mělo za následek změnu podstaty zbývající části napadené směrnice. Navíc podle Parlamentu a Rady nemůže obstát opožděný pokus žalobkyně o změnu jejích návrhových žádání ve stadiu repliky, tj. v rozporu s požadavky čl. 48 odst. 2 jednacího řádu, v tom smyslu, aby její žaloba začala být chápána tak, že „zahrnuje návrh na celkové zrušení [napadené] směrnice, pokud není možné její částečné zrušení“. Tento přístup by směřoval k rozšíření, a nikoli zúžení původních návrhových žádání žalobkyně, která se týkala „částečného zrušení“ napadené směrnice. Žalobkyně přitom nepředložila nové právní a skutkové okolnosti, které vyšly najevo v průběhu řízení ve smyslu čl. 48 odst. 2 jednacího řádu, které by mohly odůvodnit předložení nového důvodu.

63 V důsledku toho se Parlament a Rada domnívají, že návrh znějící na neplatnost by měl být i z tohoto důvodu prohlášen za nepřípustný.

64 Parlament a Rada, které podporuje Komise, uvádějí ve svých vyjádřeních k důsledkům plynoucím ze vstupu v platnost článku 263 čtvrtého pododstavce SFEU, že tato okolnost nemůže změnit toto posouzení, jelikož se uvedený článek nepoužije na toto řízení a jelikož napadená směrnice není právním aktem ve smyslu tohoto ustanovení.

2. Argumenty žalobkyně

65 Žalobkyně úvodem tvrdí, že podle ustálené judikatury ke čtvrtému pododstavci článku 230 ES pouhá skutečnost, že napadené opatření je směrnicí, nepostačuje k tomu, aby byla žaloba na neplatnost prohlášena za nepřípustnou. Proto je žaloba na zrušení určitých ustanovení směrnice přípustná, jestliže je žalobkyně těmito ustanoveními osobně a bezprostředně dotčena.

66 Pokud jde o kritérium bezprostředního dotčení, žalobkyně tvrdí, že i když směrnice v souladu s třetím pododstavcem článku 249 ES vyžaduje, aby akt vydaný členskými státy k jejímu provedení vytvářel přímé účinky na právní situaci hospodářských subjektů, nepostačuje tento požadavek sám o sobě k přijetí závěru, že není bezprostředně dotčena ve smyslu čtvrtého pododstavce článku 230 ES. Pokud by tomu tak bylo, nemohly by být směrnice takovým hospodářským subjektem nikdy zpochybněny, což by bylo neslučitelné jak s judikaturou, tak i s právem na účinnou soudní ochranu. Pokud opatření Společenství, včetně směrnice, neponechává členským státům žádný prostor pro uvážení ohledně povinnosti, která musí být uložena žalobci, tedy pokud je její provádění čistě automatické povahy, je podle ní takový žalobce bezprostředně dotčen. Orgány Společenství totiž nemohou pouhou volbou formy dotčeného aktu vyloučit tohoto žalobce ze soudní ochrany, kterou stanoví čtvrtý pododstavec článku 230 ES.

67 V projednávaném případě neponechávají sporná ustanovení členským státům žádný prostor pro uvážení ohledně povinností, které mají být žalobkyni uloženy.

68 V tomto ohledu žalobkyně zaprvé uvádí, že v souladu s článkem 4 napadené směrnice musí členské státy zajistit, že od 1. ledna 2005 nebudou výrobci surového železa nebo oceli provozovat svá zařízení bez povolení k vypouštění skleníkových plynů. Členské státy nemají v tomto ohledu žádný prostor pro uvážení. Článek 27 odst. 1 napadené směrnice zakotvuje pouze možnost dočasného vynětí některých zařízení ze systému obchodování s povolenkami do 31. prosince 2007, což má za následek, že povinnost získat povolení vznikla nejpozději dne 1. ledna 2008. Stejně tak možnost členských států, upravená v čl. 27 odst. 2 napadené směrnice, přiznat dočasné vynětí v letech 2005 až 2007, nedává podle žalobkyně členským státům žádnou posuzovací pravomoc, a není z důvodu restriktivních podmínek prakticky zajímavá.

69 Zadruhé argument vycházející ze širokého prostoru pro uvážení, kterým disponují členské státy, pokud jde o vytvoření NAP, není relevantní, jelikož napadená směrnice jasně rozlišuje povolení (článek 4) a povolenky (článek 9). Povinnost povolit emise CO2 jako taková vyvolává účinky na právní postavení žalobkyně již tím, že vede k částečnému zneplatnění povolení pro zařízení a oprávnění k vypouštění CO2, vydaná na základě směrnice 96/61, která získala dříve pro svá výrobní zařízení. Podle čl. 6 odst. 2 napadené směrnice podléhá totiž toto povolení dalším požadavkům ohledně monitorování a podávání zpráv, jakož i povinnosti vyřadit povolenky nezbytné k pokrytí emisí CO2 z dotyčného zařízení v každém kalendářním roce. Podle žalobkyně nemají členské státy žádný prostor pro uvážení, pokud jde o povinnosti, které jí mají být v této souvislosti uloženy.

70 Zatřetí na základě článku 9 napadené směrnice ve spojení s kritériem č. 1 její přílohy III musí být celkové množství povolenek přidělených v prvním alokačním období jednak v souladu s povinností členského státu omezit své emise v souladu s rozhodnutím 2002/358 a Kjótským protokolem, a jednak povinností nepřekročit množství, které je nezbytné ke striktnímu uplatnění kritérií podle přílohy III napadené směrnice. Z toho podle žalobkyně vyplývá, že při stanovení celkového množství povolenek, které mají být přiděleny, musí členské státy dodržet, bez jakéhokoli prostoru pro uvážení, „absolutní strop povolenek“. Tento výklad je podle ní potvrzen bodem 10 dalších pokynů Komise, který se týká kritéria č. 3 přílohy III napadené směrnice (viz bod 14 výše).

71 Konečně začtvrté má žalobkyně za to, že členské státy musí na základě čl. 12 odst. 3 a článku 16 napadené směrnice, aniž mají v této souvislosti posuzovací pravomoc, uložit každému provozovateli jednak povinnost vyřadit nejpozději do 30. dubna každého roku počet povolenek rovnající se celkovým emisím během předchozího kalendářního roku, a jednak uložit sankce v případě nedodržení této povinnosti.

72 Žalobkyně z toho vyvozuje, že sporná ustanovení neponechávají členským státům žádný prostor pro uvážení ohledně povinností, které jí mají být uloženy, a že se jí tedy tato ustanovení bezprostředně týkají ve smyslu čtvrtého pododstavce článku 230 ES.

73 Žalobkyně se domnívá, že je spornými ustanoveními rovněž osobně dotčena. Má za to, že zákonodárce Společenství má jednak povinnost zohlednit závažné důsledky, které z toho vyplývají pro žalobčinu zvláštní situaci, a jednak je žalobkyně součástí uzavřené kategorie, složené z omezeného počtu výrobců surového železa nebo oceli, kteří jsou uvedenými ustanoveními dotčeni.

74 Zaprvé se žalobkyně domnívá, že povinnost zákonodárce Společenství zohlednit důsledky aktu, který zamýšlí přijmout, na situaci určitých jednotlivců, může tyto jednotlivce individualizovat (rozsudky Piraiki-Patraiki a další v. Komise, bod 54 výše, bod 19; Sofrimport v. Komise, bod 54 výše, bod 11, a Codorníu v. Rada, bod 54 výše, bod 20), přičemž tato povinnost může být založena buď zvláštním ustanovením Smlouvy o ES (rozsudek Antillean Rice Mills a další v. Komise, bod 54 výše, bod 67), nebo jakýmkoli jiným pravidlem vyšší právní síly (rozsudek UEAPME v. Rada, bod 54 výše, bod 90), jako je zásada proporcionality, zásada rovného zacházení a základní práva.

75 Podstatou tvrzení žalobkyně v tomto ohledu je, že v zájmu dodržení zásad proporcionality a rovného zacházení, jejího práva na vlastnictví a její svobody vykonávat hospodářskou činnost měl zákonodárce Společenství zohlednit velmi závažné účinky napadené směrnice na její zvláštní situaci. Tím, že zákonodárce Společenství v rozporu s původními návrhy Parlamentu a Komise nezahrnul do přílohy I napadené směrnice ostatní odvětví – především konkurenční odvětví neželezných kovů a chemických látek – porušil zásady rovného zacházení a zachování nenarušené hospodářské soutěže. Stejně tak podle ní porušil i právo na vlastnictví, svobodu usazování a svobodu vykonávat hospodářskou činnost žalobkyně, jakož i zásadu proporcionality, tím, že nezohlednil, že je pro výrobce surového železa nebo oceli technicky a ekonomicky nemožné dále snižovat emise CO2. Zákonodárce Společenství tím žalobkyni podle jejího názoru nepřiměřeně zatížil, což ohrozilo její existenci, jelikož se nutně stala „čistým kupujícím povolenek“ bez možnosti přenést náklady s tím spojené na své zákazníky. Sporná ustanovení jsou podle ní navíc nepřiměřená v tom, že neobsahují opatření, která by alespoň zmírňovala jejich neblahé důsledky pro žalobkyni, jako je mechanismus kontroly cen povolenek nebo možnost jejich přeshraničního převodu v rámci jedné skupiny podniků. Jelikož neexistuje taková možnost převodu, což údajně závažně narušuje úsilí žalobkyně o její restrukturalizaci a její konkurenceschopnost, porušuje napadená směrnice podle názoru žalobkyně rovněž její právo na vlastnictví a její svobodu usazování. Žalobkyně upřesňuje, že nepřípustné omezení její svobody usazování, které vyplývá ze skutečnosti, že napadená směrnice neobsahuje pravidlo, které připouští přeshraniční převod povolenek mezi jednotlivými zařízeními stejné skupiny podniků, nelze relativizovat argumentem, že při rozšíření výrobních kapacit zařízení lze použít pravidla pro přidělování pro „nové účastníky na trhu“, jelikož takové použití je podřízeno diskreční pravomoci dotyčného hostitelského členského státu.

76 Zadruhé žalobkyně tvrdí, že je součástí uzavřené kategorie podniků, která je napadenou směrnicí zvláště dotčena. V Unii s patnácti členskými státy provozovalo zařízení na výrobu surového železa nebo oceli pouze patnáct podniků nebo skupin podniků, a to žalobkyně, společnosti Corus, ThyssenKrupp, HKM, Riva, Luccini, SSAB, Voest Alpine, Salzgitter, Duferco, Rauttaruukki, Fundia, Saint-Gobain, DHS a Neue Maxhütte, ke kterým se ke dni 1. května 2004 připojilo pět výrobců surového železa nebo oceli z deseti nových členských států, a to Ispat Polska, Czech Steel Company, Moravia Steel, Dunaferr Dunai a US Steel Košice. Rozšíření Unie však nemůže samo o sobě vést k tomu, že tato skupina ztratí svou vlastnost uzavřené kategorie ve smyslu judikatury, vzhledem k tomu, že toto rozšíření bylo před vstupem v platnost napadené směrnice upraveno Aktem o podmínkách přistoupení České republiky, Estonské republiky, Kyperské republiky, Lotyšské republiky, Litevské republiky, Maďarské republiky, Republiky Malta, Polské republiky, Republiky Slovinsko a Slovenské republiky a o úpravách smluv, na nichž je založena Evropská unie (Úř. věst. 2003, L 236, s. 33). Navíc není vstup nových účastníků na trh zahájením nových činností ve vysokých pecích hospodářsky životaschopnou volbou, a je tedy fakticky vyloučen. Po vstupu napadené směrnice v platnost a s ohledem na snížení počtu vysokých pecí v Unii od roku 1975 totiž může nový účastník zahájit činnost na trhu pouze akvizicí.

77 Podle názoru žalobkyně vyplývá „situace jedinečné uzavřenosti“ této skupiny výrobců, která je odlišuje od jakékoli jiné osoby, ze skutečnosti, že na rozdíl od situace v ostatních dotčených hospodářských odvětvích, jako je odvětví výroby cementu, elektřiny, papíru nebo skla, nejsou výrobci surového železa nebo oceli v dohledné budoucnosti z technických důvodů schopni významně snižovat emise CO2 v souladu s cíli napadené směrnice. V důsledku toho nemají výrobci patřící do této skupiny ve skutečnosti volbu mezi snížením emisí a nákupem dodatečných povolenek, takže se nutně stávají „čistými kupujícími povolenek“. Při výrobě oceli jsou emise CO2 nevyhnutelné z důvodu používání uhlí jakožto hlavní suroviny a nikoli jako paliva. Neexistuje tak ekonomicky výhodné náhradní řešení ke snížení emisí CO2, například použitím jiného paliva, jako je zemní plyn. Zdokonalení technologie vysokých pecí v závislosti na energetické účinnosti dosáhlo podle žalobkyně svého teoretického limitu, což stále ještě znamená vypouštění dvou tun CO2 na tunu vyrobené oceli. Další snížení emisí je podle ní možné pouze technickým pokrokem, jehož vývoj bude trvat minimálně 20 až 30 let. Naopak není možné výrobu omezit, jelikož vysoké pece musí být z technických důvodů stále v provozu na úrovni, která se blíží jejich plnému vytížení.

78 Žalobkyně uvádí a opírá se přitom o studie, že provozovatelé vysokých pecí budou muset během následujících přibližně 25 let nadále využívat stávající technologie, u nichž jsou možnosti pokroku velmi omezené, jelikož veškeré pokusy o jejich nahrazení z technických nebo hospodářských důvodů neuspěly. Žalobkyně dodává, že v rozporu s tím, co tvrdí Rada, není snížení emisí, která uskutečnila do roku 2002, výsledkem technických zlepšení, ale že je způsobeno hlavně uzavřením pěti vysokých pecí, rozšířením kapacity ostatních zařízení, jakož i nahrazením lotrinské rudy brazilskou rudou jakožto hlavní suroviny s lepší energetickou účinností. Stejně tak snížení, o které žalobkyně usiluje pro období let 2008 až 2012, musí být dosaženo především uzavřením zařízení spolu s přenesením výroby do zařízení v jiných členských státech.

79 Žalobkyně dále tvrdí, že ocelářské odvětví je jediným ze čtyř odvětví, na která se vztahuje příloha I napadené směrnice, jež musí čelit konkurenci ostatních odvětví, na která se uvedená směrnice nevztahuje, a to odvětví neželezných kovů a umělých hmot. Toto velmi nevýhodné konkurenční postavení výrobců surového železa nebo oceli je ještě zhoršeno jednak „velmi koncentrovanou“ poptávkou, a to především od automobilového průmyslu, a jednak zvýšenou konkurencí odvětví, na která se nevztahuje napadená směrnice, a výrobců oceli z třetích zemí, jako jsou Spojené státy americké, které nejsou vázány Kjótským protokolem, a na které připadá 65 % světové výroby. Evropští výrobci oceli tak nejsou s to přenést růst výrobních nákladů vzniklých v důsledku nutnosti nákupu povolenek na emise CO2 na své zákazníky, což dále snižuje jejich již tak nízkou rentabilitu. V této souvislosti je konkurenceschopnost ostatních odvětví, uvedených v příloze I napadené směrnice, rozdílná. Například dodavatelé energií mají vzhledem k odhadu podstatného růstu cen elektřiny možnost přenést jakékoli případné zvýšení svých výrobních nákladů na své zákazníky a zlepšit znatelně svou rentabilitu.

80 Žalobkyně upřesňuje, že jí naopak ani nedávný růst cen oceli neumožnil přenést zvýšení výrobních nákladů vzniklých v důsledku nutnosti nákupu povolenek na emise, na své zákazníky. Tento nárůst cen je pouze výsledkem rostoucích cen surovin a dopravy ve světě. Přitom ve světě čelí evropští výrobci silné konkurenci ze strany výrobců ze třetích zemí, které buď jako Spojené státy americké, Australské společenství a Turecká republika neratifikovaly Kjótský protokol, nebo jako Indická republika, Čínská lidová republika nebo Brazilská federativní republika Kjótský protokol ratifikovaly, avšak nejsou od počátku vázány povinností snížit své emise CO2 (příloha B Kjótského protokolu) nebo mají podle Kjótského protokolu pouze povinnost zachovat stávající úroveň emisí, tak jako je tomu v případě Ruské federace a Ukrajiny. Evropští výrobci surového železa nebo oceli jsou tak podle žalobkyně jedinými výrobci, kterým vznikají další výrobní náklady způsobené prováděním Kjótského protokolu a jsou přitom vystavováni stále tvrdšímu konkurenčnímu tlaku vyvolanému dovozy oceli ze třetích zemí, jejichž rozsah závisí na úrovni cen na evropském trhu. Žalobkyně dodává, že vzhledem k současným nákladům ve výši 26 eur za emisní povolenku na tunu vypouštěného CO2 vede výroba jedné tuny oceli, která zahrnuje emise v přibližné výši dvou tun CO2, k dalším nákladům ve výši 52 eur, zatímco celková cena za přepravu jedné tuny oceli běžně nepřekračuje 20 eur. Žalobkyně dále uvádí, že na rozdíl od výrobců železa nebo oceli se u dodavatelů energií, zejména těch, kteří jsou usazeni v Německu a ve Spojeném království, předpokládá, že do cen elektřiny zahrnou hodnotu emisních povolenek, které získaly zdarma, z čehož jim plynou výjimečné zisky.

81 Na základě výše uvedeného činí žalobkyně závěr, že výrobci surového železa nebo oceli, usazení v Unii se nacházejí v „situaci jedinečné uzavřenosti“, která je odlišuje od jakékoli jiné osoby. Tato situace je ztížena skutečností, že napadená směrnice nestanoví ani strop ani mechanismus kontroly cen emisních povolenek. Podle nedávných studií tak výrobci surového železa nebo oceli platí za povolenky umožňující vypouštět tunu CO2 cenu ve výši 20 až 60 eur a více, ačkoli již cena ve výši 20 eur vymazává hrubý zisk ocelářského odvětví.

82 Zatřetí se žalobkyně domnívá, že vzhledem k tomu, že je zdaleka největším výrobcem surového železa a oceli v Evropě – při výrobě 40 milionů tun oceli, následovaná společnostmi Thyssen-Krupp (17 milionů) a Corus (16 milionů) – je napadenou směrnicí dotčena zvlášť závažným způsobem. Používáním své velmi pokročilé technologie vysokých pecí žalobkyně již od roku 1990 snižovala své emise skleníkových plynů, včetně CO2, v mnohem větším rozsahu, než 8 % předvídaných v Kjótském protokolu, a to ve výši 19 % v absolutních číslech a 24 % v relativních číslech (na tunu vyrobené oceli), a v dalším významném snižování emisí CO2 již nemůže z technických důvodů uvedených výše v bodech 77 a 78 pokračovat. Navíc v roce 2002 získala žalobkyně z provozu svých vysokých pecí hrubý zisk ve výši 16 eur a čistý zisk ve výši 4 eur na tunu vypouštěného CO2. Z toho vyplývá, že i při nejnižší ceně, která podle stávajícího odhadu činí 20 eur za povolenku, což odpovídá dalším nákladům ve výši 40 eur na tunu oceli, je výroba pro žalobkyni natolik nerentabilní, že již nemá možnost nadále provozovat svá zařízení v Evropě.

83 Začtvrté žalobkyně je jediným evropským výrobcem surového železa a oceli, která čelí zvláštnímu problému, vytvořenému napadenou směrnicí z důvodu probíhající restrukturalizace v rámci její skupiny, která má za cíl zlepšit její konkurenceschopnost. Tato restrukturalizace, zahájená spojením podniků v roce 2001 (viz bod 30 výše), tedy před přijetím napadené směrnice, směřuje k uzavření zařízení nebo ke snížení výrobních kapacit, které jsou v určitém členském státě méně rentabilní, a k odpovídajícímu zvýšení výrobních kapacit v rentabilnějších zařízeních v jiných členských státech. Tato situace je specifická pro žalobkyni a odlišuje ji od všech ostatních výrobců surového železa nebo oceli, jejichž zařízení se nacházejí pouze v jednom členském státě. Jedinou výjimkou je společnost Corus se svými zařízeními ve Spojeném království a v Nizozemsku, která však již svou výrobu optimalizovala. Napadená směrnice přitom podle žalobkyně závažně narušuje tuto restrukturalizaci, jelikož členským státům neukládá povinnost, aby umožnily přeshraniční převod povolenek od jednoho zařízení, které musí být uzavřeno, na ostatní zařízení v jiných členských státech. Belgická a německá vláda tak již oznámily, že v případě uzavření by žalobkyně pozbyla své povolenky pro svá zařízení ve Valonsku (Belgie) a v Brémách (Německo), takže tyto povolenky nemůže převádět do jiných zařízení ve Španělsku nebo ve Francii, kde předpokládala odpovídající zvýšení výrobních kapacit. Stejně tak německý NAP, jakož i první věta čl. 10 odst. 1 návrhu německého zákona o přidělování povolenek během prvního alokačního období, stanoví zrušení povolenek v případě uzavírky zařízení, kromě případu, kdy provozovatel zprovozní nové zařízení v Německu (a nikoli v jiném členském státě). Ve stejném smyslu francouzský NAP stanoví, že si provozovatel může ponechat povolenky uzavřeného zařízení pouze tehdy, pokud je jeho činnost převedena do jiného zařízení umístěného na francouzském území. Žalobkyně je tak nucena jít proti svému cíli restrukturalizace a zlepšení své konkurenceschopnosti. Musí nakupovat další emisní povolenky, aby pokryla výrobní kapacity, které byly původně určené k uzavření, a jež měly být převedeny na zařízení nacházející se v jiným členských státech, a nadále provozovat méně rentabilní zařízení, a to pouze za tím účelem, aby neztratila již přidělené povolenky.

84 Žalobkyně doplňuje, že je rovněž jediným hospodářským subjektem ze všech odvětví uvedených v příloze I napadené směrnice, kterému vzniká problém přeshraničního převodu výrobních kapacit mezi zařízeními umístěnými v různých členských státech. Tento problém se netýká odvětví výroby cementu, skla, energie, ani papírenského odvětví, jejichž zařízení jsou na rozdíl od výrobních zařízení oceli umístěna buď v blízkosti zákazníků, nebo v zónách, jež poskytují v dostatečném množství hlavní suroviny. V důsledku toho není pro výrobce těchto odvětví uzavření zařízení v jiném členském státě a převod výroby do jiného členského státu přijatelnou volbou.

85 Z hlediska svobody usazování však podle žalobkyně není žádný důvod pro to, aby bylo v diskreční pravomoci členských států ponecháno rozhodnutí o otázce, v jakém rozsahu jsou přeshraniční převody výrobních kapacit možné. Platí to podle ní tím spíše, že členské státy mají významné hospodářské a politické důvody neumožnit takový převod výrobních kapacit, včetně převodů emisních povolenek, které jsou s tím spojeny. Jednak z pohledu členského státu, který původně přidělil tyto povolenky, neexistuje žádný zájem na tom, aby na svém území zjednodušil takový převod a připustil ztrátu jak dotyčných výrobních kapacit a pracovních míst, které jsou s nimi spojeny, tak i již přidělených povolenek. Dále pak členský stát, do kterého takový převod směřuje, zejména pokud je tento stát malé velikosti, nemá nezbytně zájem na bezplatném přidělování povolenek novému účastníkovi na trhu, vzhledem k riziku, že překročí svůj národní strop povolenek, a v důsledku toho poruší své povinnosti ohledně snížení emisí na základě rozhodnutí 2002/358 a Kjótského protokolu. Jak vyplývá z bodu 5 přílohy 4 dalších pokynů Komise (viz bod 14 výše), je tato odmítavost potvrzena skutečností, že většina členských států neumožňuje přeshraniční převod povolenek. V těchto pokynech sama Komise na tuto problematiku upozornila a zdůraznila, že během prvního alokačního období přijaly členské státy řadu pravidel týkajících se rezerv pro nové účastníky na trhu, uzavírání zařízení a převodů, což přispívá k velké složitosti a netransparentnosti na vnitřním trhu a hrozí narušením hospodářské soutěže. Komise z toho vyvodila závěr, že je nezbytné připravit zřízení rezervy Společenství, jakož i harmonizaci administrativních pravidel použitelných na nové účastníky na trhu, na uzavírání zařízení a na přeshraniční převody v rámci vnitřního trhu (příloha 7 dalších pokynů Komise). Žalobkyně rovněž poukazuje na studii, podle níž v systému obchodování s povolenkami, vzhledem k zájmu členských států zachovat daně a pracovní místa spojená se zařízeními umístěnými na jejich území, je pro ně v současnosti rozumné buď odebrat povolenky uzavřeným zařízením nebo alespoň podřídit zachování těchto povolenek otevřením nového zařízení na jejich území, za tím účelem, aby bylo zabráněno tomu, že provozovatel ze země odejde. Z toho přitom může vyplývat hospodářsky nevýkonná a mezi členskými státy politicky nežádoucí konkurence právních předpisů, za účelem udržení a přilákání investic. Z těchto důvodů tato studie dochází k závěru, že na úrovni Společenství je nezbytná harmonizace pravidel, která umožní zařízením zachovat si své povolenky i v případě jejich uzavření. V důsledku toho lze podle názoru žalobkyně zachovat užitečný účinek svobody usazování pouze zásahem samotného zákonodárce Společenství.

86 Zapáté se žalobkyně domnívá, že je zvláště postižena napadenou směrnicí z důvodu dlouhodobých smluv, které jí již dlouhou dobu ukládají závazky vůči elektrárnám, jež zčásti nejsou součástí její skupiny, a jejichž předmětem jsou dodávky plynu z vysokých pecí obsahujícího oxid uhelnatý, CO2 a dusík pro výrobu elektrické energie. Žalobkyně se táže, zda z hlediska čl. 3 písm. b) a e) napadené směrnice musejí být dotčené emisní povolenky přiděleny jí, nebo zda musejí být přiděleny elektrárně. V případě, že by tyto povolenky byly přiděleny elektrárně, byla by situace žalobkyně ještě zhoršena, jelikož by případně musela získat nezbytné povolenky na trhu pro obchodování s povolenkami, nebo v případě ukončení dodávek elektrárně by musela plyn z vysokých pecí spálit, aniž by pro tento účel disponovala odpovídajícím počtem povolenek. Z toho vyplývá závažná konkurenční nevýhoda pro žalobkyni vůči jejím konkurentům, kteří využívají svých vlastních elektráren.

87 Konečně zašesté žalobkyně uvádí, že z důvodu svého zvláštního dotčení spornými ustanoveními byla úzce zapojena v legislativním procesu, zejména během různých schůzek ze zástupci Komise, Parlamentu a Rady. V této souvislosti byla původně zohledněna řada námitek, které žalobkyně vznesla, nakonec však byly bez jakéhokoli odůvodnění odmítnuty.

88 Vzhledem k výše uvedenému dochází žalobkyně k závěru, že k tomu, aby byl její návrh na neplatnost přípustný podle čtvrtého pododstavce článku 230 ES, prokázala existenci souboru skutečností, kterými je zvláštní a které ji vymezují vzhledem ke všem ostatním subjektům.

89 Pokud jde o námitku nepřípustnosti vznesenou Parlamentem, která se týká návrhu na částečné zrušení napadené směrnice, žalobkyně zdůrazňuje, že nepožaduje úplné zrušení sporných ustanovení, ale pouze to, aby se nepoužila na výrobní zařízení surového železa nebo oceli. Tento návrh tedy neznamená žádnou změnu systému obchodování s povolenkami pro jiná odvětví, na která se vztahuje příloha I napadené směrnice. Oblast působnosti napadené směrnice lze totiž buď rozšířit na jiná odvětví, tak jak to již bylo navrženo pro odvětví neželezných kovů a chemických látek, nebo omezit, aniž by to narušilo fungování a samotnou podstatu systému obchodování s povolenkami. Požadované částečné zrušení by tak mělo pouze za následek zrušení – odlišné a jasně definované – části přílohy I napadené směrnice, která se týká výrobních zařízení surového železa nebo oceli.

90 Podle žalobkyně je návrh na neplatnost přípustný i za předpokladu, že by sporná ustanovení nešla oddělit od napadené směrnice v celém rozsahu. Kdyby se totiž částečné zrušení ukázalo jako nemožné, bylo by nutné vykládat tento návrh jako návrh na zrušení celé napadené směrnice. Toto posouzení vyplývá z požadavku vykládat návrhová žádání podle jejich kontextu a cílů sledovaných žalobou, která směřuje k ukončení porušování základních práv žalobkyně. V případě, že by Tribunál nepřijal přístup obhajovaný výše v bodě 89, požaduje žalobkyně podpůrně celkové zrušení napadené směrnice, což je podle ní možné ještě i po podání žaloby.

91 Žalobkyně na základě výše uvedeného tvrdí, že návrh na neplatnost je přípustný.

92 Žalobkyně ve svém vyjádření k důsledkům, které plynou ze vstupu v platnost článku 263 čtvrtého pododstavce SFEU, v podstatě uvádí, že je jednak toto ustanovení použitelné na toto řízení, a že jednak napadená směrnice svým obsahem představuje právní akt ve smyslu tohoto ustanovení z důvodu, že sporná ustanovení neponechávají členským státům žádný prostor pro uvážení, pokud jde o jejich provedení, čímž je žalobkyně osvobozena od povinnosti prokázat, že je směrnicí osobně dotčena.

B – Závěry Tribunálu

93 Na základě čtvrtého pododstavce článku 230 ES může každá fyzická nebo právnická osoba podat žalobu proti rozhodnutím, která jsou jí určena, i proti rozhodnutím, která, byť vydána ve formě nařízení nebo rozhodnutí určeného jiné osobě, se jí bezprostředně a osobně dotýkají.

94 Z ustálené judikatury vyplývá, že pouhá okolnost, že toto ustanovení Smlouvy výslovně neuznává přípustnost žaloby na neplatnost směrnice podané jednotlivcem ve smyslu třetího pododstavce článku 249 ES, není dostačující k prohlášení nepřípustnosti takové žaloby. Orgány Společenství totiž nemohou svou volbou formy dotčeného aktu vyloučit právní ochranu, kterou Smlouva jednotlivcům poskytuje, a to ani když má formu směrnice (usnesení Tribunálu ze dne 10. září 2002, Japan Tobacco a JT International v. Parlament a Rada, T‑223/01, Recueil, s. II‑3259, bod 28; ze dne 30. dubna 2003, Villiger Söhne v. Rada, T‑154/02, Recueil, s. II‑1921, bod 39; ze dne 6. září 2004, SNF v. Komise, T‑213/02, Sb. rozh. s. II‑3047, bod 54, a ze dne 25. dubna 2006, Kreuzer Medien v. Parlament a Rada, T‑310/03, nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, body 40 a 41). Stejně tak pouhá okolnost, že sporná ustanovení jsou součástí obecně závazného aktu, který představuje skutečnou směrnici, a nikoli rozhodnutí ve smyslu čtvrtého pododstavce článku 249 ES, které bylo přijato ve formě směrnice, nepostačuje sama o sobě k vyloučení možnosti, že se tato ustanovení mohou bezprostředně a osobně dotýkat určitého subjektu (viz v tomto smyslu výše uvedené usnesení Japan Tobacco a JT International v. Parlament a Rada, bod 30, a ze dne 6. května 2003, Vannieuwenhuyze-Morin v. Parlament a Rada, T‑321/02, Recueil, s. II‑1997, bod 21).

95 V projednávaném případě je nutno konstatovat, že napadená směrnice je jak svou formou, tak svým obsahem obecně závazným aktem, který se použije na objektivně určené situace a který vytváří právní účinky vůči kategoriím osob, které jsou vymezeny obecně a abstraktně, tedy na veškeré provozovatele zařízení vykonávající činnost uvedenou v příloze I napadené směrnice, včetně výroby surového železa nebo oceli, mezi něž patří i žalobkyně.

96 Není však vyloučeno, že za určitých okolností se mohou ustanovení takového obecně závazného aktu některých z těchto osob bezprostředně a osobně dotýkat (viz v tomto smyslu rozsudky Soudního dvora ze dne 16. května 1991, Extramet Industrie v. Rada, C‑358/89, Recueil, s. I‑2501, bod 13; Codorníu v. Rada, bod 54 výše, bod 19, a ze dne 25. července 2002, Unión de Pequeños Agricultores v. Rada, C‑50/00 P, Recueil, s. I‑6677, bod 36).

97 Krom toho z ustálené judikatury vyplývá, že podmínka, uvedená ve čtvrtém pododstavci článku 230 ES, podle které fyzická nebo právnická osoba musí být bezprostředně dotčena aktem, který je předmětem žaloby, vyžaduje, aby tento akt přímo zakládal účinky pro právní postavení jednotlivce a jeho adresátům pověřeným jeho provedením neponechával žádnou volnost uvážení, a naopak, aby toto provedení bylo čistě automatické povahy a vyplývalo výlučně z úpravy Společenství, aniž by bylo třeba použít další prostředkující předpisy (rozsudky Soudního dvora ze dne 29. června 2004, Front national v. Parlament, C‑486/01 P, Sb. rozh. s. I‑6289, bod 34, a ze dne 22. března 2007, Regione Siciliana v. Komise, C‑15/06 P, Sb. rozh. s. I‑2591, bod 31).

98 Tribunál považuje za vhodné, aby byla v první řadě posouzena otázka, zda je žalobkyně spornými ustanoveními osobně dotčena. Pouze podpůrně Tribunál případně posoudí i to, zda je žalobkyně těmito ustanoveními dotčena bezprostředně.

99 Jak bylo uznáno ustálenou judikaturou, jiná fyzická nebo právnická osoba než adresát aktu může tvrdit, že je osobně dotčena ve smyslu čl. 230 čtvrtého pododstavce ES pouze tehdy, je-li dotyčným aktem zasažena z důvodu určitých vlastností, které jsou pro ni zvláštní, nebo faktické situace, která ji vymezuje vzhledem ke všem ostatním osobám, a tím ji individualizuje způsobem obdobným tomu, jakým by byl individualizován adresát aktu (rozsudky Soudního dvora ze dne 15. července 1963, Plaumann v. Komise, 25/62, Recueil, s. 197, 223; Unión de Pequeños Agricultores v. Rada, bod 93 výše, bod 36, a ze dne 1. dubna 2004, Komise v. Jégo-Quéré, C‑263/02 P, Recueil, s. I‑3425, bod 45).

100 Vzhledem k uvedenému je třeba ověřit, zda povinnosti, které případně vyplývají ze sporných ustanovení, mohou žalobkyni individualizovat jakožto adresáta aktu. V tomto ohledu je třeba připomenout, že žalobkyně požaduje zaprvé zrušení článku 4 napadené směrnice, který zavádí požadavek mít povolení k vypouštění skleníkových plynů, zadruhé jejího čl. 12 odst. 3, který stanoví povinnost vyřadit povolenky rovnající se celkovým emisím ze zařízení během předchozího kalendářního roku, zatřetí jejího článku 9 ve spojení s kritériem č. 1 její přílohy III týkající se vypracování NAP a údajné povinnosti členských států přidělit provozovatelům zařízení maximální množství povolenek k vypouštění, a začtvrté jejího čl. 16 odst. 2 až 4, který se týká sankcí za nedodržení povinnosti vyřadit povolenky, v rozsahu, v němž jsou na základě článku 2 napadené směrnice ve spojení s její přílohou I všechna tato ustanovení použitelná na výrobce surového železa nebo oceli.

101 Na podporu svého tvrzení, že je spornými ustanoveními osobně dotčena, žalobkyně v první řadě v podstatě uvádí, že zákonodárce Společenství měl na základě vícero pravidel vyšší právní síly, včetně základních práv, povinnost zohlednit zvláštní situaci výrobců surového železa nebo oceli, kteří působí na vnitřním trhu, především pak zvláštní situaci žalobkyně (rozsudky Piraiki-Patraiki a další v. Komise, bod 54 výše, bod 19; Sofrimport v. Komise, bod 54 výše, bod 11, a UEAPME v. Rada, bod 54 výše, bod 90).

102 V tomto ohledu je třeba uvést, že neexistuje žádné výslovné a zvláštní ustanovení, ať již nadřazené, nebo vyplývající ze sekundárního práva, které by zákonodárci Společenství při přijímání napadené směrnice ukládalo povinnost zohlednit konkrétně situaci výrobců surového železa nebo oceli, či dokonce situaci žalobkyně, ve vztahu k situaci hospodářských subjektů v ostatních průmyslových odvětvích, uvedených v příloze I uvedené směrnice (viz v tomto smyslu rozsudek Tribunálu ze dne 17. ledna 2002, Rica Foods v. Komise, T‑47/00, Recueil, s. II‑113, body 41 a 42; viz rovněž usnesení Tribunálu ze dne 6. května 2003, DOW AgroSciences v. Parlament a Rada, T‑45/02, Recueil, s. II‑1973, bod 47; ze dne 25. května 2004, Schmoldt a další v. Komise, T‑264/03, Sb. rozh. s. II‑1515, bod 117, a ze dne 16. února 2005, Fost Plus v. Komise, T‑142/03, Sb. rozh. s. II‑589, body 61 až 65). Zejména pak takovou povinnost nestanoví článek 174 ES a čl. 175 odst. 1 ES, které jsou právními základy pro normotvornou činnost Společenství v oblasti životního prostředí. Mimo to se žalobkyně kromě odkazu na svá základní práva a na některé obecné právní zásady, které ji chrání, nedovolává žádného konkrétního pravidla vyšší právní síly, které by se vztahovalo specificky na ni, nebo alespoň na výrobce surového železa nebo oceli, jež by mohlo odůvodnit vznik takové povinnosti v její prospěch.

103 I když platí, že při přijetí obecně závazného aktu musí orgány Společenství dodržovat pravidla vyšší právní síly, včetně základních práv, byly by požadavky čtvrtého pododstavce článku 230 ES zbaveny své podstaty, kdyby k tomu, aby byla žaloba jednotlivce prohlášena za přípustnou, postačovalo pouhé tvrzení, že takový akt porušuje tato pravidla nebo práva, pokud toto údajné porušení není způsobilé individualizovat jej způsobem obdobným tomu, jakým by byl individualizován adresát aktu (viz pokud jde o právo na vlastnictví, usnesení Tribunálu ze dne 28. listopadu 2005, EEB a další v. Komise, T‑94/04, Sb. rozh. s. II‑4919, body 53 až 55; viz rovněž v tomto smyslu usnesení Tribunálu ze dne 29. června 2006, Nürburgring v. Parlament a Rada, T‑311/03, nezveřejněné ve Sbírce rozhodnutí, body 65 a 66). V této souvislosti se žalobkyně nemůže úspěšně dovolávat rozsudku Codorníu (bod 54 výše, body 20 až 22), v kterémžto případě přípustnost žaloby proti napadenému nařízení vyplývala s ohledem na napadená ustanovení ze samotné individualizující povahy sporného označení, na jehož základě byla žalobkyně již dlouho jediným nositelem práva k ochranné známce.

104 Žalobkyně každopádně neprokázala, že sporná ustanovení, především pak povinnost mít povolení k vypouštění emisí podle článku 4 napadené směrnice, povinnost vyřazení povolenek na základě čl. 12 odst. 3 ve spojení s jejím čl. 6 odst. 2 písm. e), jakož i sankce upravené v čl. 16 odst. 2 až 4 uvedené směrnice, zasahují do jejích základních práv a způsobují jí závažnou škodu, která je způsobilá jí individualizovat jakožto adresáta vzhledem ke všem ostatním subjektům dotčeným těmito ustanoveními (viz v tomto smyslu usnesení Nürburgring v. Parlament a Rada, bod 100 výše, bod 66). Tato ustanovení se totiž použijí obecně a abstraktně na všechny hospodářské subjekty uvedené v příloze I napadené směrnice a na objektivně určené situace. Mohou tedy zasáhnout do právního postavení všech těchto hospodářských subjektů stejným způsobem.

105 V důsledku toho neumožňují argumenty žalobkyně, vycházející z povinnosti zákonodárce Společenství dodržovat určité obecné právní zásady a základní práva, dospět k závěru, že žalobkyně je spornými ustanoveními osobně dotčena, a není tedy potřeba posuzovat, zda je v tomto ohledu těmito ustanoveními dotčena bezprostředně.

106 Zadruhé, pokud jde o argument žalobkyně, že je součástí uzavřené kategorie hospodářských subjektů, která je spornými ustanoveními zvláště dotčena, je třeba jednak připomenout, že možnost určit při přijetí napadeného opatření více či méně přesně počet nebo dokonce i totožnost právních subjektů, na které se v určitý okamžik uplatňuje, nikterak neznamená, že tyto subjekty musí být považovány za osobně dotčené tímto opatřením, pokud je nesporné, že se toto uplatnění uskutečňuje na základě objektivní právní nebo faktické situace definované dotčeným aktem (viz v tomto smyslu usnesení Soudního dvora ze dne 8. dubna 2008, Saint-Gobain Glass Deutschland v. Komise, C‑503/07 P, Sb. rozh. s. I‑2217, bod 70 a citovaná judikatura). Dále pak nepostačuje skutečnost, že některé hospodářské subjekty jsou obecně závazným aktem postiženy hospodářsky více než jiné, k tomu, aby byly individualizovány vzhledem k těmto ostatním subjektům, pokud se tento akt uplatňuje na základě objektivně určené situace (viz v tomto smyslu usnesení Soudního dvora ze dne 18. prosince 1997, Sveriges Betodlares a Henrikson v. Komise, C‑409/96 P, Recueil, s. I‑7531, bod 37; výše uvedené usnesení Soudu Fels-Werke a další v. Komise, bod 60 a citovaná judikatura, a usnesení Tribunálu ze dne 10. května 2004, Bundesverband der Nahrungsmittel- und Speiseresteverwertung a Kloh v. Parlament a Rada, T‑391/02, Sb. rozh. s. II‑1447, bod 53 a citovaná judikatura).

107 Je přitom nutno konstatovat, že žalobkyně je dotčena spornými ustanoveními hlavně ve svém objektivním postavení jednak provozovatele zařízení produkujících emise skleníkových plynů, a jednak výrobce surového železa a oceli, a to stejně jako každý jiný hospodářský subjekt nebo výrobce surového železa nebo oceli, jejichž činnost je uvedena v příloze I napadené směrnice. I když tedy žalobkyně byla v době vstupu napadené směrnice v platnost součástí skupiny čítající pouze patnáct výrobců surového železa nebo oceli, kteří vyvíjejí činnost v rámci vnitřního trhu, nepostačuje tato okolnost k její individualizaci způsobem obdobným tomu, jakým by byl individualizován adresát aktu oproti všem ostatním hospodářským subjektům, které provozují činnosti ve smyslu přílohy I napadené směrnice, včetně výrobců surového železa nebo oceli, kteří jsou v této stejné skupině.

108 Krom toho, i kdyby byl učiněn závěr, že výrobci surového železa nebo oceli jsou skupinou zvláště dotčených hospodářských subjektů, může každý z nich nést stejné právní a skutkové následky jako žalobkyně, a to z důvodu objektivně určené situace, kterou je zahrnutí jejich činnosti do přílohy I napadené směrnice. Údajná technická a hospodářská nemožnost těchto výrobců snižovat na rozdíl od hospodářských subjektů v jiných průmyslových odvětvích více své emise skleníkových plynů a přenášet další náklady, vzniklé při nákupu povolenek k vypouštění, na své zákazníky, se tak dotýká stejným způsobem celého odvětví výroby surového železa nebo oceli. Zároveň jsou v důsledku provádění systému obchodování s povolenkami tito výrobci stejným způsobem vystaveni vývoji na trhu pro obchodování s povolenkami a na trhu s dotčenými výrobky, včetně konkurenci ostatních průmyslových odvětví nebo výrobců surového železa nebo oceli ze třetích zemí.

109 V této souvislosti je třeba rovněž odmítnout tvrzení žalobkyně, že výrobci surového železa nebo oceli působící na vnitřním trhu představují uzavřený okruh hospodářských subjektů, jehož složení již nelze změnit. V této souvislosti je správné, že Parlament a Rada odkazují na zvýšení počtu výrobců surového železa nebo oceli, kteří spadají do oblasti působnosti napadené směrnice v důsledku rozšíření Unie od roku 2004, jakož i na možnost, že další evropské státy, které mají ocelářský průmysl, do Unie v budoucnosti vstoupí. Žalobkyně navíc neprokázala, že v době vstupu napadené směrnice v platnost vykazovali uvedení výrobci surového železa nebo oceli zvláštní charakteristiky, které by je mohly odlišovat od všech ostatních výrobců nebo nových účastníků na trhu například tím, že jsou držiteli zvláštních dříve nabytých práv (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne 13. března 2008, Komise v. Infront WM, C‑125/06 P, Sb. rozh. s. I‑1451, body 71 až 77). I za předpokladu, že by tito výrobci disponovali oprávněními k vypouštění, udělenými na základě směrnice 96/61 (viz bod 48 výše), měli by totiž z těchto údajných oprávnění, která nejsou vůbec specifická ani vlastní pouze žalobkyni, stejným způsobem prospěch všechny hospodářské subjekty vykonávající činnosti podle přílohy I uvedené směrnice. Konečně pouhá skutečnost, že podle žalobkyně je vstup na relevantní trh možný pouze prostřednictvím nabytí výrobce, který na trhu již vyvíjí činnost, nevylučuje, že se totožnost tohoto výrobce nebo nového účastníka na trhu, který jej získá, změní, a že se tak změní složení skupiny dotčených výrobců.

110 Z toho vyplývá, že právní následky sporných ustanovení, tedy povinnosti týkající se povolení k vypouštění a vyřazení povolenek, sankce v případě nedodržení těchto povinností, jakož i údajné stropy emisí na základě článku 9 napadené směrnice, se dotýkají hospodářské činnosti a právního postavení hospodářských subjektů, na které se vztahuje příloha I napadené směrnice, včetně výrobců surového železa nebo oceli, stejným způsobem a z důvodu objektivně určené situace. Tato ustanovení proto nejsou způsobilá vymezit faktickou a právní situaci žalobkyně vzhledem k těmto ostatním subjektům, a tím ji individualizovat způsobem obdobným tomu, jakým by byl individualizován adresát aktu, takže není nezbytné posuzovat, zda je dotčená bezprostředně.

111 Zatřetí, pokud jde o argument vycházející ze značné velikosti žalobkyně, ročního objemu její výroby a její individuální hospodářské nebo technologické nemožnosti snižovat více své emise CO2, je třeba konstatovat, že žalobkyně nevysvětluje důvody, proč nejsou konkurující výrobci surového železa nebo oceli vystaveni problémům adaptace a obdobným potížím souvisejícím s jejich velikostí, objemem jejich výroby a jejich úsilí o snižování emisí. Menší hospodářský subjekt, který vyrábí méně surového železa nebo oceli, bude mít totiž nutně k dispozici menší množství povolenek, takže jeho hospodářské nebo technologické obtíže spojené se snižováním jeho emisí musí být proporcionálně srovnatelné s obtížemi žalobkyně. Přitom v souladu s přílohou I napadené směrnice se povinnosti plynoucí ze sporných ustanovení použijí jednotně a obecně na všechny provozovatele zařízení, jejichž výroba překročí strop, který je v nich uveden, bez ohledu na jejich velikost. Krom toho rozsah těchto povinností závisí jedině na množství emise skleníkových plynů, které, nebude-li prokázán opak, se může zvyšovat s velikostí a výrobní kapacitou dotčeného zařízení, takže se všichni dotyční provozovatelé nacházejí ve srovnatelné situaci (viz v tomto smyslu rozsudek Arcelor Atlantique et Lorraine, bod 42 výše, bod 34). Proto se žalobkyně nemůže úspěšně dovolávat zvláštního dotčení, které by jí mohlo individualizovat jako adresáta, takže není nezbytné posuzovat, zda je v tomto ohledu dotčená bezprostředně.

112 Začtvrté žalobkyně dostatečně neprokázala, že její údajná „situace jedinečné uzavřenosti“, zejména z důvodu restrukturalizace její skupiny, ji může individualizovat oproti všem ostatním hospodářským subjektům. I za předpokladu, že by byla jediným výrobcem surového železa a oceli, působícím na společném trhu, který zahájil takovouto restrukturalizaci, není prokázáno, že neexistují další výrobci z ostatních odvětví, na která se vztahuje příloha I napadené směrnice, kteří jsou vystaveni obdobným následkům v důsledku provádění uvedené směrnice, a to z důvodu, že podnikli podobné kroky, nebo od nich upustili. V této souvislosti jsou tvrzení žalobkyně, že podniky z ostatních odvětví uvedených v příloze I napadené směrnice nemusí čelit stejným obtížím jako ona, příliš vágní a hypotetická na to, aby vyloučila podobné dotčení ostatních výrobců, jako jsou výrobci z energetického odvětví, kteří v důsledku své liberalizace ve Společenství byli podrobeni významné přeshraniční restrukturalizaci.

113 Žalobkyně každopádně neprokázala, že její dotčení z důvodu údajné „situace jedinečné uzavřenosti“ jde na vrub právě právním účinkům sporných ustanovení jako takových, v důsledku čehož je bezprostředně dotčena. Podle vlastních tvrzení žalobkyně vyplývá tato situace v zásadě v první řadě z domnělého nedostatku emisních povolenek přidělených bezplatně státními orgány, který ji přeměňuje na „čistého kupujícího povolenek“, zadruhé z případného růstu nebo vysoké úrovně cen povolenek, které jsou k dispozici na trhu pro obchodování s povolenkami, a zatřetí z nemožnosti žalobkyně převádět v rámci vnitřního trhu povolenky přidělené zařízením, která musí být uzavřena, na jiná zařízení, ve kterých zamýšlí