ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
40

V tomto ohledu na základě rozsudku Lux v. Účetní dvůr (129/82 a 274/82, EU:C:1984:391, bod 20) žalobkyně tvrdí, že i když interní směrnice jako rozhodnutí ze dne 2. října 2008 a hlavní zásady nemohou být kvalifikovány jako právní pravidla, k jejichž dodržování by byla správa povinna za všech okolností, nemůže se od nich správa odchýlit, aniž by v tomto ohledu předložila přesvědčivé důvody. OOUPS přitom v projednávaném případě tuto zásadu porušil, protože se nedržel přesně postupu, o jehož zavedení sám rozhodl. To představuje nejen porušení zásady rovného zacházení, ale rovněž porušení práva na obhajobu.
16

Kromě dvou měsíčních platů za příspěvek na zařízení uhrazených ve dvou splátkách a náhrady výdajů spojených se stěhováním žalobce rovněž obdržel platbu denních příspěvků podle článku 10 přílohy VII služebního řádu, a to za nejdelší možné období 180 dnů po novém nástupu do pracovního poměru u Komise (dále jen „sporné denní příspěvky“), tedy od 1. září 1997 do 1. března 1998, jelikož správa měla v tomto ohledu za to, že se za ním rodina do nového místa zaměstnání přestěhovala až 2. března 1998, což bylo datum, které uvedl ve formuláři určenému k „[n]áhradě výdajů na stěhování“.
84

Poté, co vedoucí oddělení rozeslala zápis z porady konané dne 21. listopadu 2011, žalobkyně zjistila, že dva její kolegové, kteří měli stejně jako ona angličtinu jako aktivní jazyk, byli na letní univerzitu vybráni. E-mailem ze dne 14. prosince 2011 požádala žalobkyně vedoucí oddělení o vysvětlení, a to zejména toho, zda se pravidla týkající se účasti na letních univerzitách změnila. Vedoucí oddělení žalobkyni e-mailem ze dne 15. prosince 2011 potvrdila, že všechny osoby, které byly na letní univerzitu přijaty, splňují kritéria schválená generálním ředitelem GŘ pro tlumočení a konference (dále jen „generální ředitel“), která zůstávají beze změny, a že seznam účastníků na léto 2012 byl schválen generálním ředitelem. Žalobkyně jí téhož dne odpověděla e-mailem, v němž zejména vysvětlila, že její rozhodnutí přehlásit se na letní univerzitu francouzštiny jako pasivního jazyka je dáno tím, že ji vedoucí oddělení odmítla zapsat na letní univerzitu anglického jazyka. Dále zopakovala svou žádost, aby ji vedoucí oddělení podala vysvětlení výběru osob účastnících se na letních univerzitách. V e-mailu ze dne 16. prosince 2011 vedoucí oddělení především zdůraznila, že pokud jde o žádost žalobkyně o účast na letní univerzitě anglického jazyka, nesplňuje kritérium nedávného nástupu do funkce ani kritérium předpokládající, že tento jazyk byl nedávno doplněn do jazykové kombinace, a současně vyjádřila politování nad tím, že si žalobkyně její vysvětlení špatně vyložila. Vedoucí oddělení žalobkyni sdělila, že nemá již nic, co by dodala, a vyzvala ji, aby se obrátila na ředitele, pokud se situací není spokojena. Téhož dne žalobkyně vedoucí oddělení odpověděla, že „[n]a rozdíl od [ní] se nebude [na ředitele] obracet jen proto, že nesouhlasí s tím, co ona dělá a jakým způsobem to dělá“, a že „[by] ji ještě jednou ráda požádala, aby jí vysvětlila své tvrzení, že [ostatní dva] kolegové […] splňují kritéria stanovená generálním ředitelem, když jejich situace je totožná s její“. Když neobdržela od vedoucí žádnou odpověď, znovu ji v e-mailu ze dne 11. ledna 2012 požádala, aby jí použitá kritéria objasnila.
237

I kdyby mírnější sankce navržená disciplinární komisí navrátila žalobce do funkce, ve které by již nespravoval centralizovaný rozpočet, a vykonával by tedy funkce, které by nebyly funkcemi řídícími, a nevyžadovaly by tedy povinně tak vysokou úroveň důvěry, jaká byla typická pro jeho pracovní vztah s Bankou jakožto vedoucí odboru, jak žalobce tvrdil na jednání, má Soud za to, že ECB mohla v rámci své široké posuzovací pravomoci a ve vztahu ke smluvní povaze pracovního vztahu, který ji pojí k jejímu zaměstnanci, dospět k názoru, že sankce navržená disciplinární komisí by byla nedostatečná ve vztahu ke skutkům, jichž se dopustila osoba, která byla odpovědná za značný centralizovaný rozpočet, a že vzhledem k úmyslné a závažné povaze porušení dotčených pracovních povinností, jichž se dopustil jeden z jejích vedoucích pracovníků, od kterých se očekává příkladné chování, je vztah důvěry definitivně zničen.
(viz bod 36)

Podle vnitřních pravidel Evropského parlamentu pro zřízení poradního výboru zabývajícího se stížnostmi na obtěžování a prevencí obtěžování na pracovišti je poradní výbor zabývající se stížnostmi na obtěžování, na který se obrátil úředník nebo zaměstnanec orgánu, nadán zvláštní pravomocí při provádění ustanovení článku 12a služebního řádu v jednotlivých případech, přičemž podle článku 5 uvedených pravidel je jeho úkolem především předcházet jakémukoli obtěžujícímu jednání nebo ukončit takovéto jednání a podle článku 7 týchž pravidel pracuje v tomto ohledu „plně samostatně, nezávisle a se zachováním důvěrnosti“.

Zejména z článků 10 a 11 vnitřních pravidel vyplývá, že předložení věci poradnímu výboru zabývajícímu se stížnostmi na obtěžování jakýmkoli úředníkem nebo zaměstnancem orgánu není podmíněno předložením alespoň neúplného důkazu umožňujícího dospět k závěru o psychickém obtěžování a že naproti tomu platí, že jakmile je věc tomuto výboru předložena, je tento povinen splnit úkoly, které mu byly svěřeny, aniž je výkon těchto funkcí podřízen jakémukoli předchozímu rozhodnutí orgánu oprávněného ke jmenování, pokud se uvedený výbor sám v tomto smyslu neobrátí na orgán oprávněný ke jmenování, a to zejména podle článku 14 vnitřních pravidel.

Odmítnutí pravomoci poradního výboru pod záminkou, že údajný obtěžovatel akreditovaného parlamentního asistenta byl jeho příslušným poslancem, ačkoli uvedená pravidla takové vyloučení pravomoci nikterak neupravují, a zamítnutí stížnosti dotyčného Parlamentem s tím, že tvrzení o obtěžování uplatněná dotyčným před uvedeným výborem na základě článku 9 daných pravidel nebyla podpořena ani alespoň neúplným důkazem, i když tatáž pravidla takovou podmínku přípustnosti pro vyřízení žádosti poradním výborem zabývajícím se stížnostmi na obtěžování nikde neuvádí, jsou tedy ve zjevném rozporu s vnitřními pravidly.

Z toho rovněž plyne, že neodpoví-li poradní výbor zabývající se stížnostmi na obtěžování na žádost podanou zaměstnancem, jedná se podle čl. 90 odst. 1 třetí věty služebního řádu o implicitní zamítavé rozhodnutí orgánu oprávněného uzavírat pracovní smlouvy.

Cíl ani obsah vnitřních pravidel nemohou odůvodnit výklad, podle kterého by poradní výbor zabývající se stížnostmi na obtěžování neměl pravomoc vyslechnout si akreditovaného parlamentního asistenta, který se považuje za oběť obtěžování, a přezkoumat žádost o pomoc, kterou posledně uvedený v tomto ohledu podal.

Navíc je třeba uvést, že jiný výklad by zbavil článek 12a služebního řádu veškerého užitečného účinku a zmařil ochranu, kterou toto ustanovení poskytuje akreditovaným parlamentním asistentům proti psychickému obtěžování, kterému by mohli být vystaveni ze strany poslance. Takový výsledek by však byl ve zjevném rozporu s cílem a rozsahem tohoto ustanovení služebního řádu, jakož i s čl. 31 odst. 1 Listiny základních práv Evropské unie, který výslovně stanoví, že každý pracovník má právo na pracovní podmínky respektující jeho zdraví, bezpečnost a důstojnost.

(viz body 40 až 43, 46 a 47)

Soud pro veřejnou službu: rozsudek CH v. Parlament, EU:F:2013:203, bod 59
Článek 25 přílohy IX služebního řádu existuje z dvojího důvodu. Na jedné straně tento článek reaguje na obavu, aby nebylo nepříznivě ovlivněno postavení dotčeného úředníka v rámci trestního stíhání vedeného proti němu za skutky, které jsou navíc předmětem disciplinárního řízení u jeho orgánu. Na druhé straně přerušení disciplinárního řízení do doby ukončení trestního řízení zároveň umožňuje vzít v úvahu v rámci disciplinárního řízení skutková zjištění trestního soudce poté, co se jeho rozhodnutí stane pravomocným. Článek 25 přílohy IX služebního řádu zakotvuje zásadu, podle které „trestní řízení přerušuje řízení disciplinární“, která je odůvodněna zejména skutečností, že vnitrostátní trestní soudy mají významnější vyšetřovací pravomoci než orgán oprávněný ke jmenování. Proto v případě, že tytéž skutky mohou být považovány za trestný čin i za porušení úředníkových služebních povinností, je administrativa vázána skutkovými zjištěními, která trestní soud učinil v rámci trestního řízení. Jakmile tento soud v daném případě provede skutková zjištění, administrativa může provést jejich právní kvalifikaci s ohledem na pojem disciplinárního provinění a zejména ověřit, zda zakládají porušení povinností plynoucích ze služebního řádu.

Posouzení skutkového stavu trestním soudem se však může lišit od posouzení orgánem oprávněným ke jmenování v disciplinárním rámci, protože odpovídají právním kvalifikacím, které jsou odlišné a navzájem nezávislé. Každopádně vyžadovat, aby posouzení skutkového stavu trestním soudem a orgánem oprávněným ke jmenování bylo stejné, by znamenalo stanovit dodatečnou podmínku, kterou článek 25 služebního řádu neupravuje.

Z toho vyplývá, že orgánu oprávněnému ke jmenování je zakázáno s konečnou platností rozhodnout o situaci dotyčného úředníka z disciplinárního hlediska, dokud není vydáno konečné rozhodnutí trestního soudu. V opačném případě, pokud by se skutkový stav již považoval za prokázaný správním orgánem, ačkoli trestní soud ještě nerozhodl o věcné správnosti skutkových zjištění, dotyčný zaměstnanec by se v důsledku toho nacházel v těžší situaci, než v jaké by mohl být bez takového rozhodnutí správního orgánu.

Kromě toho zásadu, podle níž „trestní řízení přerušuje řízení disciplinární“, je třeba vykládat restriktivně, pokud se tato zásada musí uplatnit v rámci pouhého vyšetřování před samotným zahájením trestního stíhání ve smyslu vnitrostátního práva.

(viz body 35, 36, 53, 55 a 59)

Soud prvního stupně: rozsudky ze dne 19. března 1998, Tzoanos v. Komise, T-74/96, EU:T:1998:58, bod 34; ze dne 21. listopadu 2000, A v. Komise, T-23/00, EU:T:2000:273, bod 37; ze dne 10. června 2004, François v. Komise, T-307/01, EU:T:2004:180, body 73 a 75, a ze dne 8. července 2008, Franchet a Byk v. Komise, T-48/05, EU:T:2008:25, bod 342

Soud pro veřejnou službu: rozsudky ze dne 17. července 2012, BG v. Evropský veřejný ochránce práv, F-54/11, EU:F:2012:114, a ze dne 18. března 2015, DK v. ESVČ, F-27/14, EU:F:2015:12, body 38, 49, 66 a 70
(viz body 26 a 29)

(viz body 27 a 28)

Zkušební dobu, která má umožnit posouzení schopností a chování úředníka v této době, sice nelze považovat za dobu školení, avšak dotyčné osobě musí být během této doby umožněno prokázat své schopnosti. Tuto podmínku, která je neoddělitelně spjata s pojmem zkušební doba, stanoví implicitně čl. 34 odst. 3 služebního řádu. Navíc odpovídá požadavkům obecných zásad řádné správy a rovného zacházení, jakož i požadavkům povinnosti jednat s náležitou péčí, jež odráží rovnováhu mezi vzájemnými právy a povinnostmi, kterou služební řád vytvořil ve vztazích mezi orgánem veřejné správy a zaměstnanci unijní veřejné služby. V praxi to znamená, že úředník ve zkušební době musí mít nejen odpovídající materiální podmínky, ale musí mu být rovněž poskytnuty vhodné pokyny a rady, a to vzhledem k povaze vykonávaných funkcí, aby byl schopen přizpůsobit se specifickým potřebám zaměstnání, které vykonává.

(viz bod 33)

Z článku 34 odst. 3 třetího pododstavce služebního řádu nikterak nevyplývá, že by orgán oprávněný ke jmenování měl v případě, kdy úředník ve zkušební době svou prací neprokáže, že je vhodné jej jmenovat ustanoveným úředníkem, povinnost prodloužit jeho zkušební dobu a přeřadit jej do jiného oddělení. Použití výrazu „ve výjimečných případech“ v uvedeném ustanovení naopak jasně ukazuje, že uvedený orgán disponuje širokou posuzovací pravomocí k tomu, aby podle skutkových okolností daného případu a konkrétních okolností stanovil, v jakých situacích je prodloužení zkušební doby žádoucí. V případě prodloužení zkušební doby to platí tím spíše u samotného přeřazení, které je nastíněno v dotyčném ustanovení služebního řádu jako pouhá možnost, přičemž celková délka zkušební doby nesmí podle odstavce 1 téhož článku za žádných okolností přesáhnout patnáct měsíců.

(viz bod 39)

Soud pro veřejnou službu: rozsudky Krcova v. Soudní dvůr, EU:F:2007:178, bod 77, a DH v. Parlament, EU:F:2014:241, bod 76
Ke zrušení rozhodnutí o nepovýšení nepostačuje, že spis uchazeče je stižen vadami a je neúplný, jelikož musí být rovněž prokázáno, že tato okolnost mohla mít rozhodující vliv na povyšovací řízení.

Co se v této souvislosti týče vady vyplývající z nedostatku informací o výkonu úředníka v průběhu dvou období v celkové délce sedmi měsíců, není prokázáno, že tato vada mohla mít rozhodující vliv na povyšovací řízení. Období v celkové délce sedmi měsíců, během něhož výkon dotčené osoby nebyl hodnocen v rámci hodnotících zpráv, je totiž ve srovnání s obdobím osmi let odpracovaných v předmětné platové třídě velmi krátké a dotyčná osoba neprokázala, ani netvrdila, že její zásluhy v průběhu těchto sedmi měsíců byly natolik zásadní, že by výsledek komparativního posouzení zásluh mohl být jiný, pokud by tyto zásluhy byly vzaty v úvahu.

(viz body 41, 43 a 44)

Soud pro veřejnou službu: rozsudek Sabbag Afota v. Rada, F‑9/11, EU:F:2011:196, body 42 až 44
Ze struktury článku 21a služebního řádu vyplývá, že úředník, který obdrží pokyny, které považuje za nesprávné nebo o kterých se domnívá, že by mohly vést k závažným obtížím, musí v prvé řadě uvědomit svého přímého nadřízeného a případně poté, co přímý nadřízený platnost pokynů potvrdí, vyššího nadřízeného podle služební hierarchie. Úředník tak podle tohoto ustanovení provede zopakovaný pokyn nebo pokyn potvrzený jeho nadřízeným, pokud není zjevně protiprávní nebo v rozporu s odpovídajícími bezpečnostními normami.

To, že bylo prokázáno psychické obtěžování úředníka nebo zaměstnance, ještě neznamená, že by každé rozhodnutí nepříznivě zasahující do jeho právního postavení, které bylo v souvislosti s tímto obtěžováním vydáno, bylo protiprávní. Existence psychického obtěžování se totiž lze z důvodu jeho povahy v zásadě dovolávat pouze na podporu návrhu na zrušení směřujícího proti odmítnutí žádosti o pomoc podle článku 24 služebního řádu ze strany orgánu oprávněného ke jmenování. Žalobní důvod vycházející z údajného obtěžování tak lze v rámci přezkumu legality takového aktu nepříznivě zasahujícího do právního postavení dotčené osoby, jako je hodnotící posudek, uplatnit pouze výjimečně, pokud se jeví, že mezi údajným obtěžováním a negativním hodnocením uvedeným v takovém posudku existuje souvislost.

(viz bod 89)

Soud pro veřejnou službu: rozsudky Menghi v. ENISA, F‑2/09, EU:F:2010:12, bod 69, a CF v. EASA, F‑40/12, EU:F:2013:85, bod 79
Odvolací výbor ustavený Evropskou investiční bankou v oblasti hodnocení zaměstnanců disponuje pravomocí úplného přezkumu, jež mu umožňuje nahradit posouzení obsažené v hodnotícím posudku dotčeného zaměstnance Banky vlastním posouzením, kdežto Soud pro veřejnou službu tuto pravomoc nemá. Pokud by se totiž odvolací výbor neprávem zdržel takového úplného přezkumu, byla by dotyčná osoba zbavena možnosti, aby se věcí zabývala odvolací instance, stanovená interními právními předpisy Banky, což by nepříznivě zasáhlo do jejího právního postavení, takže toto zdržení se musí být možné nechat přezkoumat soudem prvního stupně.

(viz bod 41)

Tribunál Evropské unie: rozsudek ze dne 27. dubna 2012, De Nicola v. EIB, T‑37/10 P, EU:T:2012:205, bod 49
Do právního postavení nepříznivě zasahují ve smyslu čl. 90 odst. 2 služebního řádu pouze akty nebo opatření s právně závaznými účinky, jimiž mohou být přímo a bezprostředně dotčeny zájmy zaměstnance tím, že tato opatření podstatným způsobem mění jeho právní postavení.

Změna pracovních úkolů, i když nepoškozuje materiální zájmy úředníka nebo nezasahuje do jeho postavení, může tím, že mění podmínky výkonu a povahu pracovní náplně, poškodit jeho nemajetkové zájmy a vyhlídky do budoucna, a tedy nepříznivě zasáhnout do jeho právního postavení.

Na základě článku 23 přílohy IX služebního řádu může administrativa zprostit zaměstnance výkonu služby v případě jeho obvinění ze závažného porušování služebních povinností. Ačkoli je takové opatření dočasné, nepříznivě zasahuje do právního postavení, jelikož spočívá na obvinění ze závažného porušování služebních povinností a může mít pro dotčenou osobu významné důsledky jak na profesní tak na osobní úrovni, když je dotčená osoba z uvedeného důvodu zbavena možnosti účinně plnit své pracovní úkoly. Mimoto lze jako akty nepříznivě zasahující do právního postavení kvalifikovat rovněž opatření, která dotčeného zaměstnance zbavují možnosti vykonávat funkce, aniž mu je snížena či zrušena odměna.

Ačkoli dotčená agentura v projednávané věci kvalifikovala sporné rozhodnutí jako opatření postavení „mimo službu“, je takové rozhodnutí – s ohledem na jeho důsledky – rovnocenné rozhodnutí o dočasném zproštění výkonu služby podle článku 23 přílohy IX služebního řádu přijatému z důvodu porušení služebních povinností ze strany žalobce, do jehož postavení nepříznivě zasahuje jak odůvodněním, tak výrokem.

(viz body 36 až 38 a 40)

Soudní dvůr: rozsudek ze dne 5. května 1966, Gutmann v. Komise, 18/65 a 35/65, EU:C:1966:24, Recueil, s. 149, 168

Soud prvního stupně: rozsudky ze dne 15. června 2000, F v. Komise, T‑211/98, EU:T:2000:153, body 30 a 31, a ze dne 16. prosince 2004, De Nicola v. EIB, T‑120/01 a T‑300/01, EU:T:2004:367, body 108 a 113

Soud pro veřejnou službu: rozsudky ze dne 8. května 2008, Kerstens v. Komise, F‑119/06, EU:F:2008:54, bod 45 a citovaná judikatura, a ze dne 23. října 2013, Solberg v. EMCDDA, F‑124/12, EU:F:2013:157, bod 16 a citovaná judikatura
Žaloby úředníků — Akt nepříznivě zasahující do právního postavení — Pojem — Rozhodnutí provést rozvazovací doložku ve smlouvě dočasného zaměstnance podmiňující zachování pracovního poměru zápisem zaměstnance na seznam úspěšných uchazečů otevřeného výběrového řízení — Zahrnutí

Úředníci — Přijímání — Jmenování do platové třídy a zařazení do platového stupně — Dočasný zaměstnanec jmenovaný úředníkem — Zohlednění odborné zkušenosti jakožto dřívější dočasný zaměstnanec — Absence — Neuplatnitelné porušení zásady rovného zacházení

Úředníci — Dočasní zaměstnanci — Přijímání — Smlouva na dobu určitou obsahující rozvazovací doložku pro případ nezapsání zaměstnance na seznam úspěšných uchazečů otevřeného výběrového řízení — Návrat dočasného zaměstnance do zaměstnání po zrušení rozhodnutí, kterým se provádí rozvazovací doložka — Návrat zaměstnance do zaměstnání, ke kterému dochází na základě nové smlouvy — Návrat do zaměstnání nepovažovaný za další obnovení smlouvy na dobu určitou

[Pracovní řád ostatních zaměstnanců, čl. 2 písm. a) a b) a čl. 8 první a druhý pododstavec; směrnice Rady 1999/70, příloha, ustanovení 5 bod 1]
Zruší-li unijní soud podle článku 266 SFEU rozhodnutí o propuštění, je žalovaný orgán povinen přijmout opatření vyplývající z rozsudku, přičemž má vycházet ze stavu ke dni, kdy bylo přijato rozhodnutí o propuštění, zrušené uvedeným rozsudkem. Jedná-li se v tomto ohledu o žalobce vázaného smlouvou akreditovaného parlamentního asistenta (APA), mělo by obnovení právního stavu, v jakém se žalobce nacházel před přijetím zrušeného rozhodnutí o propuštění, v zásadě vést k tomu, že mu orgán vyplatí rozdíl mezi výší odměny, na niž by měl nárok, kdyby zůstal ve funkci a skutečně vykonával činnosti APA, a odměnou nebo dávkami v nezaměstnanosti, které jinak skutečně pobíral. Zohlednit částku příspěvku na dovolenou, který žalobce obdržel od soukromého zaměstnavatele, z titulu odměny nebo náhrady obdržené během období dvojího příjmu, to znamená období od data protiprávního propuštění do okamžiku, kdy žalobce přestal pobírat odměnu od soukromého zaměstnavatele, by přitom znamenalo zohlednit příjem, který sice již byl předem vyplacen, ale ve skutečnosti bude muset být v zásadě následně odečten od vyplacené mzdy, takže se nakonec ukáže, že jde o odměnu za období dovolené, která bude čerpána mimo období dvojího příjmu a kterou má tento příspěvek pokrývat z titulu odměny.

(viz body 61, 62 a 65)
V oblasti přijímání pracovníků evropských orgánů prostřednictvím otevřených výběrových řízení platí, že vzhledem k zásadě nezávislosti, jíž se řídí výkon vlastních funkcí výběrové komise, není orgán oprávněný ke jmenování oprávněn zrušit nebo změnit rozhodnutí, jež přijala výběrová komise v rámci svých pravomocí, tak jak jsou uvedeny zejména v článku 30 služebního řádu a v článku 5 jeho přílohy III.

Vzhledem k tomu, že orgán oprávněný ke jmenování je povinen přijímat rozhodnutí, která nejsou protiprávní, nemůže být vázán rozhodnutím výběrové komise, jehož protiprávnost by v konečném důsledku mohla vést k protiprávnosti jeho vlastního administrativního rozhodnutí. Aby mohl být tudíž úředník řádně přijat do služby Unie, má orgán oprávněný ke jmenování povinnost ověřit před tím, než přistoupí ke jmenování úředníka, zda dotyčný uchazeč splňuje podmínky, jež ukládá služební řád, a to pod sankcí nicotnosti rozhodnutí o přijetí.

Pokud je například zjevné, že rozhodnutí výběrové komise o připuštění uchazeče ke složení zkoušek v rámci výběrového řízení je protiprávní, neboť došlo ke zjevně nesprávnému posouzení, musí orgán oprávněný ke jmenování, jemuž výběrová komise předala seznam úspěšných uchazečů, na němž je uvedeno jméno tohoto uchazeče, který mezitím u zkoušek uspěl, jmenování takového úspěšného uchazeče odmítnout.

(viz body 39 a 40)

Soudní dvůr: rozsudky ze dne 23. října 1986, Schwiering v. Účetní dvůr,142/85, EU:C:1986:405, body 19 a 20, a ze dne 20. února 1992, Parlament v. Hanning,C‑345/90 P, EU:C:1992:79, bod 22

Soud pro veřejnou službu: rozsudek ze dne 23. října 2012, Eklund v. Komise,F‑57/11, EU:F:2012:145, bod 49, a usnesení ze dne 10. července 2014, Mészáros v. Komise,F‑22/13, EU:F:2014:189, bod 48
Pouhá skutečnost, že člen výběrové komise v příbuzenském stavu s jedním z kandidátů v rozporu s povinnostmi, které mu příslušejí podle článku 11a služebního řádu, neinformoval ostatní členy své výběrové komise pověřené výběrovým řízením, jehož se účastnil kandidát, jenž je s ním v příbuzenském stavu, nemůže tohoto kandidáta jakožto kandidáta na služební poměr, jehož přijetí v souladu s článkem 27 služebního řádu vyžaduje prokázání nejvyšší úrovně bezúhonnosti, zbavit odpovědnosti za to, že sám o sobě nepovažoval za vhodné informovat Evropský úřad pro výběr personálu nebo výběrovou komisi o svém příbuzenském vztahu s členem výběrové komise, jelikož takový přístup je minimem, které lze očekávat od kandidáta usilujícího o přijetí jakožto úředník Evropské unie, a to tím spíše v situaci, kdy tento úřad několikrát kandidáty upozornil na zákaz navázání kontaktu s některým z členů výběrové komise.

Výběrová komise, jež je rámci své široké posuzovací pravomoci oprávněna vypracovat podle článku 30 služebního řádu seznam vhodných kandidátů, může mít tudíž právem za to, že se kandidát z důvodu svého příbuzenského vztahu s členem výběrové komise, i když tento člen pokrývá v rámci dané komise příbuznou oblast, nachází bez vědomí výběrové komise v privilegovaném postavení v porovnání s ostatními kandidáty otevřeného výběrového řízení a že tato situace by mohla mít vliv na základní podmínku každého výběrového řízení, a to záruku rovného zacházení se všemi kandidáty.

(viz body 36 a 53)