ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Článek 29 odst. 1 a odst. 3 písm. a) nařízení č. 2913/92, kterým se vydává celní kodex Společenství, jakož i čl. 145 odst. 2 nařízení č. 2454/93, kterým se provádí nařízení č. 2913/92, ve znění nařízení č. 444/2002, je třeba vykládat tak, že jestliže vady zboží, které se objeví po jeho propuštění do volného oběhu, ale o nichž je prokázáno, že existovaly před tímto propuštěním, vedou na základě smluvní záruky k následným náhradám výrobce-prodávajícího ve prospěch kupujícího, přičemž tyto náhrady odpovídají nákladům na opravy fakturovaným distributory posledně uvedené osoby, pak takové náhrady mohou vést ke snížení hodnoty transakce uvedeného zboží, a tudíž jeho celní hodnoty, tedy hodnoty deklarované na základě ceny, která byla původně dohodnuta mezi výrobcem-prodávajícím a kupujícím.

Zaprvé, pokud se poté, co bylo dovezeno zboží, jako je vozidlo, zjistí, že mělo vady již při dovozu, je totiž jeho skutečná hospodářská hodnota nižší než hodnota transakce deklarovaná v okamžiku jeho propuštění do volného oběhu. Přestože čl. 29 odst. 1 a odst. 3 celního kodexu zajisté nestanoví podmínky, za kterých je třeba přistupovat k následným úpravám hodnoty transakce, která je základem pro výpočet celní hodnoty, cena, která byla nebo má být skutečně zaplacena, je údaj, který má být případně předmětem úpravy, pokud je tato operace nezbytná pro to, aby nebyla stanovena svévolná nebo smyšlená celní hodnota. Cena může být poměrně snížena zvláště v závislosti na snížení komerční hodnoty zboží z důvodu skryté vady, jež existovala před jeho propuštěním do volného oběhu a vedla k pozdější náhradě na základě smluvní záruky, a může tedy vést k pozdějšímu snížení celní hodnoty tohoto zboží.

Zadruhé, čl. 145 odst. 2 nařízení č. 2454/93, které v tomto bodě upřesňuje řešení již uvedené v článku 29 celního kodexu Společenství, definuje v tomto stejném smyslu podmínky, za kterých může být zohledněna při určení celní hodnoty zboží úprava ceny, která byla skutečně zaplacena za zboží propuštěné do volného oběhu, provedená prodávajícím ve prospěch kupujícího. Stejně tak platby uskutečněné prodávajícím ve prospěch kupujícího ze záruční dohody, podle které jsou tomuto kupujícímu nahrazeny náklady na opravu fakturované jeho kupujícími, představují „úpravu“ ceny, která byla nebo má být skutečně zaplacena, ve smyslu téhož ustanovení.

(viz body 22–24, 26–29, výrok 1)
(viz body 65–66)

(viz body 76–80, 88, 90)

Rovněž pokud jde o zásilky doprovázené karnety TIR, je třeba mít za to, že existuje domněnka vzniku celního dluhu, jestliže italské celní úřady po uplynutí stanovené lhůty pro předložení zboží neobdržely od celního úřadu určení žádný doklad týkající se uskutečnění předmětných tranzitních operací.

Článek 379 odst. 1 nařízení č. 2454/93, kterým se provádí nařízení č. 2913/92, kterým se vydává celní kodex Společenství, je třeba vykládat v tom smyslu, že pokud celní úřad odeslání nebyl uvědomen o předložení zásilky celnímu úřadu určení v okamžiku uplynutí lhůty stanovené v č. 348 odst. 1 uvedeného prováděcího nařízení, musí mít celní úřad odeslání za to, že zboží nebylo celnímu úřadu určení předloženo. Jiný výklad uvedeného čl. 379 odst. 1 by zbavil postup, jímž se prokazuje, že tranzitní operace uvedená v odstavci 2 tohoto článku byla řádně uskutečněna, veškerého smyslu.

I když platí, že v případě, kdy nedošlo k oznámení hlavnímu povinnému ve lhůtách stanovených v čl. 379 odst. 1 nařízení č. 2454/93, kterým se provádí nařízení č. 2913/92, kterým se vydává celní kodex Společenství, nemůže mít tento povinnost zaplatit celní dluh, nic to nemění na tom, že je třeba mít po uplynutí lhůty uvedené v odstavci 2 zmíněného článku za to, že vznikl nárok Společenství na vlastní zdroje.

Z ustanovení čl. 455 odst. 1 nařízení č. 2454/93 ve spojení s čl. 11 odst. 1 a 2 Celní úmluvy o mezinárodní přepravě zboží v rámci karnetů TIR (Úmluva TIR) také vyplývá, že žádost o zaplacení celního dluhu musí být zaslána v případě neuvolnění karnetu TIR v zásadě do tří let od data přijetí uvedeného karnetu. Nehledě na skutečnost, že italské celní úřady neuvědomily záruční sdružení, je třeba mít za to, že v okamžiku uplynutí této maximální lhůty nárok Společenství na vlastní zdroje vznikl.

Tento výklad je jediný možný, má-li být zaručeno, že příslušné orgány budou řádně a jednotně používat předpisy v oblasti vymáhání celního dluhu za účelem rychlého poskytnutí vlastních zdrojů Společenství.

Za těchto okolností je dotčený členský stát povinen v souladu s čl. 2 odst. 1 nařízení č. 1552/89, kterým se provádí rozhodnutí 88/376 o systému vlastních zdrojů Společenství, určit, zda vznikly nároky Společenství na vlastní zdroje, a připsat je v souladu s čl. 6 odst. 2 písm. a) tohoto nařízení na účet vlastních zdrojů.

Pokud však později vyjde najevo, že zásilky byly předloženy celnímu úřadu určení včas, v důsledku čehož došlo k zániku celních dluhů, je důsledkem této neexistence celních dluhů to, že Komise nemá právo požadovat úroky z prodlení podle článku 11 nařízení č. 1552/89.

(viz body 86–87, 91, 93–94, 101–102)
1)

Portugalská republika tím, že nevybavila stokovými soustavami, podle článku 3 směrnice Rady 91/271/EHS ze dne 21. května 1991 o čištění městských odpadních vod, aglomerace Angra do Heroísmo, Bacia do Rio Uima (Fiães de S. Jorge), Côte d’Aveiro, Covilhã, Espinho/Feira, Fátima, Ponta Delgada, Ponte de Lima, Póvoa de Varzim/Vila do Conde, Santa Cita, Vila Real de Santo António, Viana do Castelo – Cidade, Vila Real, a tím, že nepodrobila sekundárnímu čištění nebo jinému rovnocennému čištění, podle článku 4 výše uvedené směrnice, městské odpadní vody pocházející z aglomerací d’Alverca, de Bacia do Rio Uima (Fiães S. Jorge), de Carvoeiro, de Costa de Aveiro, de Costa Oeste, de Covilhã, de Lisbonne, de Matosinhos, de Milfontes, de Nazaré/Famalicão, de Ponta Delgada, de Póvoa de Varzim/Vila do Conde, de Santa Cita, de Vila Franca de Xira et de Vila Real de Santo António, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článků 3 a 4 výše uvedené směrnice.
Věc C-357/07

The Queen, na žádost:

TNT Post UK Ltd

v.

The Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court)]

„Šestá směrnice o DPH — Osvobození — Článek 13 část A odst. 1 písm. a) — Poskytování služeb veřejnými poštami“

Stanovisko generální advokátky J. Kokott přednesené dne 15. ledna 2009 I ‐ 3028

Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 23. dubna 2009 I ‐ 3049

Shrnutí rozsudku

Daňová ustanovení – Harmonizace právních předpisů – Daně z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty – Osvobození od daně stanovená šestou směrnicí – Osvobození služeb poskytovaných veřejnými poštami od daně [Směrnice Rady 77/388, čl. 13 část A odst. 1 písm. a), a směrnice Evropského parlamentu a Rady 97/67, článek 3] Daňová ustanovení – Harmonizace právních předpisů – Daně z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty – Osvobození od daně stanovená šestou směrnicí – Osvobození služeb poskytovaných veřejnými poštami od daně [Směrnice Rady 77/388, čl. 13 část A odst. 1 písm. a)]
Pozastavení uplatňování acquis communautaire na těch územích Kyperské republiky, nad nimiž vláda tohoto členského státu nevykonává skutečnou kontrolu, stanovené v čl. 1 odst. 1 protokolu č. 10 o Kypru k Aktu o podmínkách přistoupení České republiky, Estonské republiky, Kyperské republiky, Lotyšské republiky, Litevské republiky, Maďarské republiky, Republiky Malta, Polské republiky, Republiky Slovinsko a Slovenské republiky k Evropské unii a o úpravách smluv, na nichž je založena Evropská unie, nebrání tomu, aby se nařízení č. 44/2001 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech použilo na rozhodnutí vydané kyperským soudem, který má sídlo na území ostrova, nad nímž má kyperská vláda skutečnou kontrolu, avšak které se týká nemovitosti nacházející se na uvedených územích.

Ustanovení aktu o přistoupení, která umožňují odchýlit se od pravidel Smlouvy, totiž mají být s ohledem na předmětná ustanovení Smlouvy vykládána striktně a mají být omezena na to, co je nezbytně nutné k dosažení jeho cíle. Z doslovného výkladu čl. 1 odst. 1 uvedeného protokolu č. 10 tak vyplývá, že pozastavení, které stanoví, se omezuje na uplatňování acquis communautaire v severní oblasti Kyperské republiky. Není tomu tak v případě rozsudků, o jejichž uznání bylo požádáno, jestliže je vydal soud se sídlem na území, nad nímž vláda vykonává kontrolu. Okolnost, že se tyto rozsudky týkají nemovitosti nacházející se v uvedené severní oblasti, tomuto výkladu nebrání, jelikož jednak nevede k zániku povinnosti používat nařízení č. 44/2001 na území, nad nímž vláda vykonává kontrolu, a jednak ani neznamená, že by se toto nařízení z tohoto důvodu použilo v uvedené severní oblasti.

(viz body 35, 37–39, výrok 1)
Článek 6 aktu z roku 1976 o volbě zastupitelů do Evropského Parlamentu ve všeobecných a přímých volbách se výslovně vztahuje na „členy Parlamentu“ a týká se výkonu jejich parlamentního mandátu. Tentýž článek zmiňuje výsadu uvedených členů hlasovat, tj. výsadu, která se ze své samotné povahy nemůže pojit k postavení kandidáta, který byl úředně vyhlášen na základě svého povolebního umístění. Tento článek se vzhledem ke svému jednoznačnému znění neuplatní na jednání, jejichž předmětem je vzdání se mandátu zvoleným kandidátem.

Nelze zejména uznat obecnou pravomoc Evropského parlamentu posuzovat legalitu volebních postupů členských států s ohledem na soubor zásad, které jsou údajně obsaženy v článku 6 aktu z roku 1976.

Takový výklad uvedeného článku 6 by totiž porušoval rozhodnutí přijaté jeho autory, neboť by toto ustanovení týkající se výkonu mandátu změnil, nehledě na jeho přesně vymezenou působnost, na kompetenční ustanovení upravující volební postup, a to přesto, že je tato oblast podle článku 8 aktu z roku 1976 v zásadě upravena vnitrostátní právní úpravou.

(viz body 41–42, 44–45)
Článek 18 odst. 1 ES brání právním předpisům členského státu, které podmiňují přiznání nároku na snížení daně z příjmu o odvedené příspěvky na zdravotní a nemocenské pojištění tím, že tyto příspěvky byly zaplaceny v tomto členském státě na základě ustanovení vnitrostátního práva, a vedou k odepření takové daňové výhody v případě, že příspěvky způsobilé k odpočtu od částky daně z příjmu dlužné v tomto členském státě byly zaplaceny v rámci systému povinného zdravotního a nemocenského pojištění jiného členského státu.

Takové právní předpisy zavádějí rozdílné zacházení mezi poplatníky-rezidenty tím, že právo na dotčené snížení daně mají pouze poplatníci, jejichž příspěvky na zdravotní a nemocenské pojištění byly zaplaceny v členském státě zdanění. Přitom co se týče zdanění jejich příjmů v dotyčném členském státě, poplatníci-rezidenti, kteří platí příspěvky do systému zdravotního a nemocenského pojištění uvedeného státu, a poplatníci-rezidenti, kteří spadají do systému povinného zdravotního a nemocenského pojištění jiného státu, se objektivně nenacházejí v odlišných situacích, jež by mohly vysvětlit takové rozdílné zacházení v závislosti na místě platby příspěvků v rozsahu, v němž podléhají neomezené daňové povinnosti v členském státě zdanění. Stejně tak vnitrostátní právní úprava, která znevýhodňuje poplatníky, kteří využili své svobody pohybu tím, že opustili členský stát, ve kterém vykonávali veškerou svou profesní činnost, s cílem usadit se v dotyčném členském státě, představuje omezení svobod, které čl. 18 odst. 1 ES přiznává každému občanu Unie.

Okolnost, že orgán povinného pojištění jiného členského státu hradí pouze náklady na služby skutečně poskytnuté poplatníkům-rezidentům, kteří odvádějí své příspěvky do systému povinného zdravotního a nemocenského pojištění tomuto orgánu, a že jeho příspěvky nepřispívají k financování systému zdravotního a nemocenského pojištění dotyčného členského státu, pokud tento poplatník nemá prospěch z dávek v nemoci, nemůže odůvodnit takové omezení. V rozsahu, v němž jsou pravidla týkající se jak účasti na určitém systému sociálního zabezpečení občanů, kteří využívají svobody pobytu, tak placení příspěvků do systému sociálního pojištění stanovena přímo ustanoveními nařízení č. 1408/71, je totiž třeba se domnívat, že členský stát nemůže posuzovat méně příznivě pobyt a zdanění poplatníků-rezidentů, kteří na základě ustanovení tohoto nařízení platí příspěvky do systému sociálního pojištění jiného členského státu.

(viz body 67–69, 72–73, 78, 85, 87 a výrok)
—

nepřijalo právní a správní předpisy nezbytné k úplnému a správnému provedení čl. 1 odst. 2 písm. b), c) druhého pododstavce a písm. d) a odst. 13 druhého pododstavce, čl. 14 odst. 4, čl. 17 odst. 10 písm. a) a c), čl. 34 odst. 8, čl. 36 odst. 2, čl. 39 odst. 2, čl. 45 odst. 1 a 3 písm. a) a c), čl. 48 odst. 1 až 4 a 6 písm. c), čl. 49 odst. 2 druhé odrážky a odst. 3 až 5, čl. 50 odst. 1 prvního pododstavce písm. c), čl. 52 odst. 1, čl. 57 odst. 1 druhého pododstavce písm. d) a e), a odst. 3 první věty, jakož i čl. 65 odst. 2 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/17/ES ze dne 31. března 2004 o koordinaci postupů při zadávání zakázek subjekty působícími v odvětví vodního hospodářství, energetiky, dopravy a poštovních služeb, a
Článek 5 bod 1 písm. b) druhou odrážku nařízení č. 44/2001 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech je nutno vykládat v tom smyslu, že smlouva, kterou majitel práva duševního vlastnictví za úplatu poskytne svému smluvnímu partnerovi oprávnění k výkonu tohoto práva, není smlouvou o poskytování služeb ve smyslu tohoto ustanovení.

Pojem „služby“ znamená přinejmenším to, že strana, která je poskytuje, vykonává určitou činnost za úplatu. Smlouva, kterou majitel práva duševního vlastnictví za úplatu poskytne svému smluvnímu partnerovi oprávnění k výkonu tohoto práva, takovouto činnost nezahrnuje, neboť přenecháním užívání majitel práva neposkytuje žádné plnění, ale zavazuje se pouze přenechat svému smluvnímu partnerovi toto právo k volnému užívání.

Tuto analýzu není možné zpochybnit argumenty založenými na výkladu pojmu „služby“ ve smyslu článku 50 ES nebo definicí tohoto pojmu uvedenou ve směrnicích týkajících se daně z přidané hodnoty ani údajnou nutností široce vymezit rozsah působnosti uvedeného čl. 5 bodu 1 písm. b) vůči stejnému čl. 5 bodu 1 písm. a). Zaprvé žádná skutečnost vycházející ze struktury nebo systematiky nařízení č. 44/2001 nevyžaduje, aby pojem „poskytování služeb“ uvedený v čl. 5 bodu 1 písm. b) druhé odrážce uvedeného nařízení byl vykládán na základě kritérií, která Soudní dvůr vytýčil v oblasti volného pohybu služeb ve smyslu článku 50 ES. Zadruhé, na rozdíl od definice posledně uvedeného pojmu uvedené ve směrnicích týkajících se daně z přidané hodnoty, která je negativní a již ze své povahy nutně široká, v rámci čl. 5 bodu 1 nařízení č. 44/2001 se v případech, kdy se nejedná o smlouvu o prodeji zboží, soudní příslušnost proto neurčí pouze podle pravidel, která platí pro smlouvy o poskytování služeb. Článek 5 bod 1 písm. a) tohoto nařízení se totiž podle čl. 5 bodu 1 písm. c) uvedeného nařízení použije pro smlouvy, které nejsou ani smlouvami o prodeji zboží, ani smlouvami o poskytování služeb. Zatřetí, ze systematiky čl. 5 bodu 1 nařízení č. 44/2001 vyplývá, že zákonodárce Společenství přijal rozdílná pravidla pro určení příslušnosti pro smlouvy o prodeji zboží a pro smlouvy o poskytování služeb na straně jedné a pro jakýkoli jiný druh smluv, který není v uvedeném nařízení zvlášť upraven, na straně druhé. Rozšíření rozsahu působnosti čl. 5 bodu 1 písm. b) druhé odrážky nařízení č. 44/2001 by v tomto ohledu znamenalo obejít vůli zákonodárce Společenství a narušilo by užitečný účinek uvedeného čl. 5 bodu 1 písm. c) a a).

(viz body 29–34, 39–44, výrok 1)
Osoba povinná k dani, která zcela začlení budovu do aktiv svého podniku a užívá část této budovy pro svou soukromou potřebu, má jednak nárok na odpočet daně z přidané hodnoty odvedené na vstupu z celkových nákladů na stavbu uvedené budovy, a jednak odpovídající povinnost uhradit daň z přidané hodnoty z částky výdajů vynaložených na dané užívání. Naopak, pokud se osoba povinná k dani rozhodne při nabytí investičního majetku začlenit jej zcela do svého soukromého majetku nebo jej vyhradit pouze částečně pro své hospodářské činnosti, žádný nárok na odpočet nemůže vzniknout, pokud jde o část začleněnou do soukromého majetku. V takovém případě následné užívání k podnikatelským účelům té části majetku, která byla začleněna do soukromého majetku, nemůže mít za následek vznik nároku na odpočet, jelikož čl. 17 odst. 1 šesté směrnice 77/388 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu stanoví, že nárok na odpočet vzniká okamžikem vzniku daňové povinnosti z odpočitatelné daně. Platné přepisy Společenství neupravují v tomto smyslu žádný opravný mechanismus.

(viz body 42–44)
(viz bod 50, výrok 1)

Článek 5 odst. 1 písm. a) první směrnice 89/104 o ochranných známkách musí být vykládán v tom smyslu, že majitel zapsané ochranné známky je oprávněn dát zakázat použití označení totožného s touto ochrannou známkou pro výrobky nebo služby totožné s těmi, pro něž byla zmíněná ochranná známka zapsána, třetími osobami ve srovnávací reklamě, která nesplňuje všechny podmínky přípustnosti stanovené v čl. 3a odst. 1 směrnice 84/450 o klamavé a srovnávací reklamě, ve znění směrnice 97/55, a to i v případě, že toto použití není s to způsobit újmu základní funkci ochranné známky, jíž je označit původ výrobků nebo služeb, za podmínky, že toto použití působí újmu nebo je s to způsobit újmu některé z ostatních funkcí ochranné známky.

Podle čl. 5 odst. 1 první věty směrnice 89/104 vyplývají totiž ze zapsané ochranné známky pro jejího majitele výlučná práva. Podle čl. 5 odst. 1 písm. a) této směrnice tato výlučná práva opravňují majitele zakázat všem třetím osobám, které nemají jeho souhlas, aby v obchodním styku užívaly označení totožné s ochrannou známkou pro zboží nebo služby, které jsou totožné s těmi, pro něž je známka zapsána.

Výlučné právo stanovené v čl. 5 odst. 1 písm. a) směrnice 89/104 bylo poskytnuto proto, aby mohl majitel ochranné známky chránit své specifické zájmy jakožto majitel této ochranné známky, jinak řečeno zajistit, aby tato známka mohla plnit své funkce, a že tudíž výkon tohoto práva musí být vyhrazen pro případy, kdy užívání označení třetí osobou zasahuje nebo je schopné zasáhnout do funkcí ochranné známky. K těmto funkcím nepatří jen základní funkce ochranné známky, jíž je zaručit spotřebitelům původ výrobku nebo služby, ale i její další funkce, jako je zejména funkce zaručení kvality tohoto výrobku či této služby, anebo funkce sdělovací, investiční či reklamní.

(viz body 57–58, 65, výrok 2)
Pokud jsou předmětem smíšené veřejné zakázky zároveň výrobky a služby, je kritériem, které je třeba použít pro určení, zda dotčená veřejná zakázka musí být považována za veřejnou zakázku na dodávky, nebo za veřejnou zakázku na služby, příslušná hodnota výrobků a služeb zahrnutých do zakázky. V případě poskytnutí zboží, které je vyrobeno a individuálně přizpůsobeno v závislosti na potřebách každého klienta a o jehož používání musí být každý klient individuálně informován, musí být výroba takového zboží pro účely výpočtu hodnoty každé ze složek veřejné zakázky zařazena do části „dodávek“ uvedené veřejné zakázky.

Pokud má totiž zakázka za předmět zároveň dodání zboží a poskytnutí služeb, obsahuje směrnice 2004/18 o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek na stavební práce, dodávky a služby ve svém čl. 1 odst. 2 písm. d) druhém pododstavci specifické pravidlo stanovící delimitační kritérium tak, aby dotčená veřejná zakázka mohla být považována za veřejnou zakázku na dodávky nebo veřejnou zakázku na služby, a to hodnotu výrobků a služeb zahrnutých do veřejné zakázky. Mimoto, v souladu s definicí pojmu „veřejná zakázka na dodávky“ obsaženou v čl. 1 odst. 2 písm. c) prvním pododstavci směrnice 2004/18 se tento pojem týká takových plnění, jakými jsou například nákup nebo nájem „výrobků“ bez jejich specifikace a bez rozlišení podle toho, zda byl dotčený výrobek vyroben standardizovaným způsobem, nebo individuálně, tedy na základě preferencí a konkrétních potřeb klienta. V důsledku toho pojem „výrobek“, na který obecně odkazuje toto ustanovení, zahrnuje rovněž výrobní postup, nezávisle na tom, zda je předmětný výrobek dodán spotřebitelům jako konfekční nebo poté, co byl zhotoven podle jejich požadavků.

(viz body 61, 64, 66, výrok 2)
Článek 3 odst. 4 směrnice 2001/23 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se zachování práv zaměstnanců v případě převodů podniků, závodů nebo částí podniků nebo závodů stanoví výjimku z použití odst. 1 a 3 téhož článku 3, které ukládají nabyvateli, aby po minimální dobu jednoho roku zachoval práva a povinnosti vyplývající převodci z pracovní smlouvy nebo pracovního poměru, jakož i pracovní podmínky sjednané v kolektivní smlouvě, a to až do dne rozvázání kolektivní smlouvy nebo skončení její platnosti nebo do vstupu v platnost nebo nabytí účinnosti jiné kolektivní smlouvy.

Tato výjimka se týká nároků zaměstnanců na starobní, invalidní nebo pozůstalostní důchody plynoucí ze systémů podnikového nebo mezipodnikového připojištění, existující mimo zákonné systémy sociálního zabezpečení. I vzhledem k obecnému cíli ochrany práv zaměstnanců v případě převodu podniku sledovanému uvedenou směrnicí musí být tato výjimka vykládána restriktivně. Z toho vyplývá, že z povinnosti převodu práv zaměstnanců mohou být vyloučeny pouze ty dávky poskytované mimo zákonné systémy sociálního zabezpečení, které jsou taxativně vymezeny v čl. 3 odst. 4 písm. a) směrnice 2001/23.

Krom toho podle čl. 3 odst. 4 písm. b) směrnice 2001/23 platí, že i v případě, že členské státy této výjimky využijí, musí přijmout opatření nezbytná na ochranu zájmů zaměstnanců, pokud jde o jejich nabyté nebo nabývané nároky na starobní, invalidní nebo pozůstalostní důchody plynoucí ze systémů důchodového připojištění uvedeného v písmenu a) téhož ustanovení.

(viz body 29–32)