V bodě 18 odůvodnění směrnice 2000/31 je upřesněno, že pojem „služby informační společnosti“ zahrnuje širokou škálu hospodářských činností, které probíhají on-line, a že se neomezuje výhradně na služby umožňující uzavírání smluv on-line, ale vztahuje se rovněž, pokud jde o hospodářskou činnost, na služby, které nehradí ti, kdo je přijímají, jako např. služby poskytující informace on-line nebo obchodní sdělení. Za těchto okolností je třeba mít za to, že reklama on-line může být službou informační společnosti ve smyslu směrnice 2000/31 (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 15. září 2016, Mc Fadden, C‑484/14 , EU:C:2016:689 , body 41 a 42 ).

Je totiž třeba uvést, že unijní normotvůrce nevyjmul regulovaná povolání ze zásady přípustnosti obchodních sdělení on-line, která je stanovena v čl. 8 odst. 1 směrnice 2000/31. Proto platí, že byť toto ustanovení umožňuje zohlednit při vypracovávání příslušných profesních předpisů zvláštní povahu zdravotnických povolání, a to tím, že upravuje, v případě potřeby i velmi podrobně, formy a podmínky, které se uplatní na obchodní sdělení on-line, na která odkazuje uvedené ustanovení, mimo jiné, aby bylo zajištěno, že nebude narušena důvěra pacientů v tato povolání, nic to nemění na tom, že tyto profesní předpisy nemohou platně všeobecně a absolutně zakazovat veškeré formy reklamy on-line, jejímž účelem je podpora činnosti osoby vykonávající takové povolání.

Článek 56 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že brání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je úprava dotčená ve věci v původním řízení, která všeobecně a absolutně zakazuje veškerou reklamu na poskytování péče o dutinu ústní a zuby.

Stran nezbytnosti takového omezení volného pohybu služeb, jaké je dotčeno v původním řízení, je třeba zohlednit skutečnost, že zdraví a život člověka zaujímají první místo mezi statky a zájmy chráněnými Smlouvou a že členským státům v zásadě přísluší rozhodnout o úrovni, na které zamýšlí zajistit ochranu veřejného zdraví, a o způsobu, jímž má být této úrovně dosaženo. Vzhledem k tomu, že v jednotlivých členských státech se tato úroveň může lišit, je jim třeba přiznat prostor pro uvážení (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 2. prosince 2010, Ker-OptikaC‑108/09, EU:C:2010:725, bod 58, a rozsudek ze dne 12. listopadu 2015, Visnapuu,C‑198/14, EU:C:2015:751, bod 118). I přes tento prostor pro uvážení je nicméně třeba mít za to, že omezení vyplývající z použití vnitrostátní právní úpravy dotčené ve věci v původním řízení, která všeobecně a absolutně zakazuje veškerou reklamu na poskytování péče o dutinu ústní a zuby, překračuje meze toho, co je nezbytné k dosažení cílů sledovaných touto právní úpravou, které jsou připomenuty v bodě 66 tohoto rozsudku.

Neplatí totiž, že by veškerá reklamní sdělení, která jsou touto právní úpravou zakázána, mohla jako taková vyvolávat účinky, které by byly v rozporu s cíli uvedenými v bodě 69 tohoto rozsudku. Za těchto okolností je třeba mít za to, že cílů sledovaných právní úpravou dotčenou ve věci v původním řízení by bylo možné dosáhnout méně omezujícími opatřeními, která by upravila, v případě potřeby i velmi podrobně, formy a podmínky, kterými lze platně ošetřit komunikační nástroje využívané zubními lékaři, aniž by jim ovšem všeobecně a absolutně zakazovala veškeré formy reklamy.

(viz body 71–73, 75, 76, výrok 3)