STANOVISKO GENERÁLNÍ ADVOKÁTKY

JULIANE KOKOTT

přednesené dne 8. března 2007( )

Věc C‑467/05

Giovanni Dell’Orto

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Tribunale di Milano (Itálie)]

„Policejní a justiční spolupráce v trestních věcech – Rámcové rozhodnutí 2001/220/SVV – Směrnice 2004/80/ES – Pojem oběti – Vrácení zajištěného majetku“

I – Úvod

1. V tomto řízení je třeba vyjasnit, zda rámcové rozhodnutí Rady 2001/220/SVV ze dne 15. března 2001 o postavení obětí v trestním řízení( ) požaduje ve spojení se směrnicí Rady 2004/80/ES ze dne 29. dubna 2004 o odškodňování obětí trestných činů( ), aby zpronevěřené peníze byly v rámci trestního řízení vráceny poškozené akciové společnosti. Zejména vyvstává otázka, zda pojem „oběť“ v rámcovém rozhodnutí zahrnuje jenom fyzické osoby, nebo je třeba jej rozšířit, oproti definici v čl. 1 písm. a), i na právnické osoby. Předkládající soud se v tomto ohledu opírá o směrnici, která neobsahuje žádnou definici obětí.

II – Právní rámec

A – Právo Evropské unie a právo Evropských společenství

2. Podle čl. 1 písm. a) rámcového rozhodnutí 2001/220 se za oběť považuje „fyzická osoba, která utrpěla škodu včetně fyzického či psychického poškození, citovou újmu či hmotnou ztrátu přímo způsobenou jednáním [konáním] či opomenutím, jež porušuje trestněprávní předpisy členského státu“.

3. Článek 2 odst. 1 popisuje obecně zohlednění zájmů oběti:

„Každý členský stát zaručí obětem ve svém trestněprávním systému skutečnou a přiměřenou úlohu. Bude nadále usilovat o to, aby obětem v průběhu řízení zaručil zacházení náležitě respektující jejich osobní důstojnost, a uznává práva o oprávněné zájmy obětí, zejména v rámci trestního řízení.“

4. Článek 9 rámcového rozhodnutí se týká práva na odškodnění v rámci trestního řízení.

„(1) Každý členský stát zajistí, aby oběť trestného činu měla nárok na vydání rozhodnutí v přiměřené době o odškodnění pachatelem v rámci trestního řízení, ledaže vnitrostátní právo stanoví pro určité případy, že k odškodnění dojde jiným způsobem.

[...]

(3) Majetek oběti zajištěný v rámci trestního řízení, který lze vrátit, je oběti neprodleně vrácen zpět, pokud není naléhavě vyžadován pro potřeby trestního řízení.“

5. Sedmý bod odůvodnění rámcového rozhodnutí objasňuje vztah k občanskoprávnímu řízení:

„Opatření pro pomoc obětem trestných činů, a zejména ustanovení týkající se odškodnění a mediace, se však netýkají řešení v občanskoprávním řízení.“

6. Směrnice 2004/80 se týká odškodňování obětí trestných činů státem. Obsahuje ustanovení, která mají usnadnit odškodnění v přeshraničních případech. Základní principy jsou stanoveny v prvních dvou článcích:

„Článek 1

Právo podat žádost v členském státě bydliště

Členské státy zajistí, že v případě, kdy byl spáchán úmyslný násilný trestný čin v jiném členském státě nežli v členském státě, ve kterém má žadatel o odškodnění obvyklé bydliště, má žadatel právo podat žádost orgánu nebo jinému subjektu v členském státě bydliště.

Článek 2

Příslušnost k platbě odškodnění

Odškodnění vyplácí příslušný orgán členského státu, na jehož území byl trestný čin spáchán.“

7. Oproti původnímu návrhu Komise tak došlo k upuštění od harmonizace právní úpravy odškodnění. Ovšem šestý bod odůvodnění stanoví toto:

„Oběti trestných činů v Evropské unii by měly mít právo na spravedlivé a přiměřené odškodnění za újmu, kterou utrpěly, bez ohledu na to, kde v Evropském společenství byl trestný čin spáchán.“

8. Článek 12 směrnice 2004/80 v tomto ohledu stanoví toto:

„(1) Pravidla pro přístup k odškodnění v přeshraničních situacích stanovená v této směrnici fungují na základě platných systémů členských států pro odškodnění obětí násilných trestných činů spáchaných na jejich území.

(2) Všechny členské státy zajistí, aby jejich vnitrostátní předpisy stanovily existenci systému odškodnění obětí násilných trestných činů spáchaných na jejich území, který zaručuje spravedlivé a přiměřené odškodnění obětí.“

9. Článek 17 písm. a) zdůrazňuje, že tato směrnice nebrání členským státům, aby zavedly nebo zachovávaly příznivější ustanovení ve prospěch obětí trestných činů či jiných osob postižených trestnými činy za předpokladu, že jsou slučitelná s touto směrnicí.

B – Italské právo

10. Itálie definici oběti podle článku 1 písm. a) rámcového rozhodnutí 2001/220 zřejmě nepřevzala doslovně.

11. Články 262 a 263 italského trestního řádu (codice di procedura penale) upravují vydávání majetku zajištěného během trestního řízení. K rozhodnutí o vydání je v zásadě příslušný trestní soud. Pokud ovšem probíhá spor o vlastnictví, pak uvedený soud předá tento spor příslušnému občanskoprávnímu soudu.

12. Mimoto je v článcích 71 a následujících a článcích 538 a následujících italského trestního řádu upraveno rozhodování o nárocích obětí na náhradu škody v trestním řízení.

III – Skutkový stav a předběžné otázky

13. Giovanni Dell´Orto byl spolu s dalšími obžalovanými odsouzen rozsudkem ze dne 4. května 1999 na základě narovnání uzavřeného se státním zástupcem k podmíněnému trestu odnětí svobody v délce jeden a půl roku a k peněžitému trestu, a to pro skutky zakládající trestný čin zkreslování údajů o hospodaření společností, mj. za účelem spáchání trestných činů těžké zpronevěry a nezákonného financování politických stran, ke škodě společnosti SAIPEM S.p.A. Tento rozsudek se stal mezitím pravomocným.

14. Giovanni Dell’Orto poukázal ještě během vyšetřování částku 1 064 069,78 eur, která podle informací předkládajícího soudu pochází z trestné činnosti a je nadále vlastnictvím společnosti SAIPEM, ze zahraničního na italský bankovní účet. Italský účet byl pro jistotu zajištěn.

15. V rozsudku nebylo k zajištěné částce nic uvedeno. Na žádost společnosti SAIPEM bylo usnesením ze dne 3. prosince 1999 nařízeno vrácení zajištěné částky této společnosti. Krom toho byla dne 10. prosince 1999 částka, která se na účtu nacházela, vyzvednuta a účet byl zrušen.

16. Předkládající soud neuvádí, který soud pana Dell’Orto odsoudil a rozhodl o vrácení zajištěné částky, zdá se však, že se jedná o jeho vlastní rozhodnutí.

17. Corte di Cassazione uvedené usnesení zrušil dne 8. listopadu 2001. Vrácení zajištěných peněz totiž nebylo předmětem narovnání se státním zástupcem. Vrácení proto nemohlo být nařízeno v rámci trestního řízení.

18. Po dalších mezitímních rozhodnutích musí nyní předkládající soud jako soud příslušný ve vykonávacím řízení rozhodnout o dalších opatřeních týkajících se sporné částky. Proto, aby mohl rozhodnout, předkládá Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

a) Mohou se pravidla stanovená v článku 2 a článku 9 rámcového rozhodnutí 2001/220/SVV použít v rámci trestního řízení obecně na jakoukoliv osobu postiženou trestným činem na základě ustanovení článku 1 a následujících směrnice Rady 2004/80/ES ze dne 29. dubna 2004 o odškodnění obětí trestných činů nebo jiných ustanovení práva Společenství?

b) Mohou se pravidla stanovená články 2 a 9 rámcového rozhodnutí 2001/220 použít v rámci vykonávacího řízení po vydání konečného odsuzujícího rozsudku (a tedy rovněž rozsudku o uložení trestu podle [narovnání uzavřeného se státním zástupcem]( )) na jakoukoliv osobu postiženou trestným činem na základě ustanovení článku 1 a následujících směrnice 2004/80?

19. Giovanni Dell´Orto, Irsko, Itálie, Nizozemsko, Rakousko, Spojené království a Komise předložili v rámci řízení o předběžné otázce písemná vyjádření.

IV – Posouzení

20. Předkládající soud žádá o výklad rámcového rozhodnutí 2001/220 ve světle směrnice 2004/80. Chce totiž v souladu se závěry Soudního dvora v rozsudku Pupino ohledně zásady výkladu vnitrostátního práva v souladu s rámcovými rozhodnutími vykládat vnitrostátní právo v co největší možné míře ve světle znění a účelu rámcového rozhodnutí, aby bylo dosaženo výsledku, který rámcové rozhodnutí sleduje, a aby tak byl dosažen soulad s čl. 34 odst. 2 písm. b) EU( ). Ve věci v původním řízení se předkládající soud zřejmě na základě rámcového rozhodnutí cítí být povinen rozhodnout o vrácení zajištěných částek společnosti SAIPEM.

A – K přípustnosti žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce

21. Spojené království považuje žádost o rozhodnutí o předběžné otázce za nepřípustnou. Předkládající soud se dovolává článku 234 ES, žádá však o výklad ustanovení rámcového rozhodnutí, tj. právního aktu podle čl. 34 odst. 2 písm. b) EU. Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce o výkladu práva Unie však může být podána pouze za podmínek stanovených v čl. 35 odst. 1 EU. Irsko zastává podobný názor, domnívá se ovšem, že vadu žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce předkládajícího soudu lze zhojit, jelikož by odpovídající otázka podle článku 35 EU byla přípustná.

22. Jak zdůraznilo Irsko během ústního jednání, je samozřejmě vyloučeno, aby byly Soudnímu dvoru skrytě v podobě žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce týkající se práva Společenství podle článku 234 ES podávány předběžné otázky týkající se ve skutečnosti výkladu práva Unie, které jsou přípustné pouze při splnění dodatečných podmínek článku 35 EU. V jakém rozsahu však při vzájemném ovlivňování se obou právních řádů, o němž je třeba se ještě zmínit, může žádost o rozhodnutí o předběžné otázce týkající se práva Společenství odkazovat na právo Unie, může v praxi vyvolávat obtížně řešitelné otázky rozhraničení obou právních řádů. O tom však není třeba v projednávané věci rozhodovat.

23. Vyjádření Spojeného království o nepřípustnosti žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce však není přesvědčivé. Jak Soudní dvůr konstatoval, na základě čl. 46 písm. b) EU se ustanovení Smlouvy o ES, Smlouvy o ESUO a Smlouvy o ESAE, která se týkají pravomoci Soudního dvora a výkonu této pravomoci a mezi které patří článek 234 ES, použijí na ustanovení hlavy VI Smlouvy o Evropské unii za podmínek článku 35 EU. Z toho plyne, že je režim stanovený v článku 234 ES třeba použít na pravomoc Soudního dvora rozhodovat o předběžných otázkách podle článku 35 EU za podmínek stanovených v tomto ustanovení( ).

24. I předběžné otázky týkající se práva Unie jsou – podle článku 35 EU – v zásadě žádostí ve smyslu článku 234 ES. V jakém rozsahu vnitrostátní soud výslovně na tyto předpisy odkáže, nemůže být pro posouzení přípustnosti žádosti rozhodující. Mnohem více závisí přípustnost na tom, zda jsou splněny příslušné podmínky, které u otázek týkajících se práva Unie vyplývají zejména z článku 35 EU.

25. Z pohledu Spojeného království a Irska spočívá nejdůležitější podmínka článku 35 EU zřejmě v tom, že členský stát musí uznat pravomoc Soudního dvora rozhodovat o předběžných otázkách týkajících se práva Unie. Oba tyto členské státy totiž takové výslovné prohlášení neučinily. Nicméně, jak uznává i Irsko, v projednávané věci není pochybnost o tom, zda je předkládající soud oprávněn položit předběžnou otázku. Itálie totiž s účinností od 1. května 1999, data vstupu Amsterodamské smlouvy v platnost, učinila prohlášení, že uznává pravomoc Soudního dvora rozhodovat o platnosti a výkladu aktů uvedených v článku 35 EU podle čl. 35 odst. 3 písm. b) EU( ).

26. Dále je různými vládami zpochybňována relevance žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce.

27. Ohledně podmínky relevance Soudní dvůr při použití judikatury k článku 234 ES i na článek 35 EU konstatoval, že domněnka relevance, která se váže k předběžným otázkám položeným vnitrostátními soudy, může být vyvrácena jen ve výjimečných případech, pokud je zjevné, že požadovaný výklad ustanovení práva Unie dotčený těmito otázkami nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení nebo jestliže se jedná o hypotetický problém nebo pokud Soudní dvůr nedisponuje skutkovými nebo právními poznatky nezbytnými pro užitečnou odpověď na otázky, které jsou mu položeny. S výjimkou těchto případů je Soudní dvůr v zásadě povinen rozhodnout o předběžných otázkách týkajících se výkladu aktů uvedených v čl. 35 odst. 1 EU( ).

28. Nizozemská vláda namítá, že žádost o rozhodnutí o předběžné otázce neobsahuje údaje o tom, jaká ustanovení italského práva mají být vykládána v souladu s rámcovým rozhodnutím 2001/220. Jelikož je přímá použitelnost rámcového rozhodnutí vyloučena, je třeba mít k dispozici příslušné údaje.

29. Podle ustálené judikatury výklad práva Společenství, aby byl pro vnitrostátní soud užitečný, vyžaduje, aby tento soud v předkládacím rozhodnutí vymezil skutkový a právní rámec, do něhož jsou začleněny otázky, jež pokládá, nebo aby alespoň vysvětlil skutkové předpoklady, na nichž se tyto otázky zakládají. Toto vymezení musí dát rovněž vládám členských států a ostatním zúčastněným možnost předložit vyjádření podle článku 23 statutu Soudního dvora. Přitom je nutné zohlednit skutečnost, že uvedeným zúčastněným bude doručena pouze žádost o rozhodnutí o předběžné otázce( ).

30. Předkládající soud proto musí právní rámec vymezit tak, jak je to nutné pro účelné zodpovězení předložené předběžné otázky. Naproti tomu není povinen doložit, že je požadovaný konformní výklad skutečně možný. Podle rozsudku Pupino nevedou pouhé pochybnosti o možnosti výkladu vnitrostátního práva v souladu s rámcovým rozhodnutím k nepřípustnosti žádosti; takový výklad musí být zjevně nemožný. Pokud to zjevné není, pak je věcí vnitrostátního soudu ověřit, zda je v dané věci výklad jeho vnitrostátního práva v souladu s rámcovým rozhodnutím možný( ). Tento postoj je ostatně logický, neboť není úkolem Soudního dvora v rámci žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce podávat výklad vnitrostátního práva – včetně výkladu, který by byl v souladu s právem Unie nebo právem Společenství.

31. Proto by bylo možná užitečnější, kdyby předkládající soud uvedl více informací o ustanoveních, které hodlá vykládat v souladu s rámcovým rozhodnutím( ), nedostatek odpovídajících informací ovšem nebrání tomu, aby byla na předložené otázky poskytnuta užitečná odpověď.

32. Rakouská vláda jde dokonce dále než vláda Nizozemska, když uvádí, že podle italského práva nelze v rámci vykonávacího trestního řízení rozhodovat o občanskoprávních nárocích oběti. Z tohoto důvodu je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce hypotetická. Ani toto tvrzení však neuspěje, jelikož neobsahuje žádné údaje, které by zakládaly zjevnou pochybnost o možnosti výkladu vnitrostátního práva v souladu s rámcovým rozhodnutím.

33. Větší váhu ovšem mají pochybnosti irské vlády o tom, zda rámcové rozhodnutí 2001/220 může v původním sporu vyvolávat účinky ratione temporis. K odsouzení G. Dell´Orta došlo dne 4. května 1999, přitom částky, které jsou předmětem sporu, byly pro jistotu zabaveny již dne 29. prosince 1997 a k jejich údajné zpronevěře došlo ještě dříve. Lhůta pro provedení relevantních ustanovení rámcového rozhodnutí uplynula naproti tomu teprve dne 22. března 2002, u směrnice 2004/80 dokonce teprve dne 1. července 2005, popř. 1. ledna 2006. Pokud proto rámcové rozhodnutí nemůže vyvolávat žádné právní účinky ratione temporis ve vztahu k vrácení majetku pocházejícího z údajné trestné činnosti, je pak výklad italského práva v souladu s rámcovým rozhodnutím vyloučen a žádost o rozhodnutí o předběžné otázce není pro původní řízení relevantní.

34. Podle mého stanoviska ve věci Pupino ovšem konformnímu výkladu nebrání, pokud události, které mají být posouzeny, nastaly ještě před přijetím rámcového rozhodnutí. Podle ustálené judikatury se procesní pravidla použijí obecně na všechny spory probíhající v době, kdy vstupují v platnost( ). Ani Soudní dvůr neviděl v otázce použitelnosti ratione temporis zjevně žádnou překážku pro výklad v souladu s rámcovým rozhodnutím, jelikož se touto otázkou v rozsudku Pupino nezabýval. Stejně jako ve věci Pupino, tak i v původním řízení jde o procesněprávní otázky, totiž o příslušnost soudu pro vydání rozhodnutí, zda budou prostředky zajištěné na bankovních účtech během trestního řízení poškozenému podniku vráceny. Z tohoto důvodu Irsko během ústního jednání upustilo od svých pochybností.

35. Pokud je třeba v projednávané věci vydávat další rozhodnutí, je použití rámcového rozhodnutí 2001/220 v původním řízení ratione temporis možné.

36. Poslední pochybnost o relevanci žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce se týká legality rámcového rozhodnutí 2001/220. Je-li rámcové rozhodnutí protiprávní, a proto nepoužitelné, pak také nemůže zavazovat k výkladu, který by s ním byl v souladu, a otázky týkající se výkladu nemají pro původní řízení žádný význam.

37. Ráda bych potud upozornila na to, že jsem ve svém stanovisku ve věci Pupino vyjádřila pochybnosti o jeho právním základu, ale dospěla jsem k závěru, že Soudní dvůr se těmito pochybnostmi nemusí zabývat z úřední povinnosti, jelikož každopádně žádné závažné pochybnosti nevyvstávají( ). Schválení rámcového rozhodnutí na zvoleném právním základě se jeví přinejmenším jako obhajitelné. Z tohoto důvodu se tedy Soudní dvůr v rozsudku Pupino k této otázce nevyjadřoval. Jelikož v tomto řízení otázku právního základu rámcového rozhodnutí nezmiňuje ani předkládající soud, ani zúčastnění, neexistuje žádný důvod se touto otázkou znovu zabývat v rámci tohoto řízení.

38. Za těchto podmínek je třeba žádost o rozhodnutí o předběžné otázce považovat za přípustnou.

B – K předběžným otázkám

39. Aby mohly být zodpovězeny otázky překládajícího soudu týkající se výkladu rámcového rozhodnutí 2001/220 ve světle směrnice 2004/80, je nejprve třeba vyložit možnosti a meze vzájemného ovlivňování právních aktů vydaných na základě Smlouvy o ES a Smlouvy o EU (k tomu dále ad 1). S přihlédnutím k těmto závěrům pak musí být vyloženo rámcové rozhodnutí (k tomu dále ad 2 a 3).

1. Ke vztahu práva Unie a práva Společenství z hlediska výkladu

40. Zejména Irsko a Spojené království se staví proti tomu, aby se při výkladu rámcového rozhodnutí, které je součástí práva Unie, muselo přihlížet k (později přijaté) směrnici, která je součástí práva Společenství. Jedná se o dva rozdílné právní řády, které je třeba přísně rozlišovat. Tento názor spočívá přinejmenším zčásti na dobrých důvodech. Nelze jej ovšem přijmout v plném rozsahu.

41. Nejprve je třeba uvést, že každé vzájemné ovlivňování v rámci výkladu předpokládá odpovídající prostor pro výklad. Výklad contra legem by byl sotva slučitelný se zásadou právní jistoty( ).

42. Jak uvádí zejména Spojené království, brání rovněž rozdílné pravomoci vyplývající ze Smlouvy o EU a Smlouvy o ES i při stávajícím prostoru pro výklad tomu, aby se cestou výkladu pravidla jednoho právního řádu přenášela do jiného právního řádu, pokud v cílovém právním řádu neexistuje pro tato pravidla žádný právní základ. Každý výklad totiž musí vzít v úvahu právní základ opatření, které má být vyloženo, a nemůže tedy dospět k závěru, který by byl s právním základem neslučitelný.

43. To platí zejména pro přejímání obsahu práva Společenství do práva Unie, jelikož se Smlouva o Evropské unii podle svého článku 47 nedotýká Smlouvy o ES. Soudní dvůr tak musí dbát na to, aby akty, o kterých Rada tvrdí, že vycházejí ze Smlouvy o Evropské unii, nezasahovaly do pravomocí, které ustanovení Smlouvy o ES svěřují Společenství( ).

44. Jsou-li tyto meze dodržovány, pak jsou přechody mezi právem Společenství a právem Unie zakotveny ve smlouvách. Unie a Společenství totiž existují vedle sebe jako odlišné, ale vzájemně integrované právní řády( ). Podle článku 1 odst. 3 EU je Unie založena na Evropských společenstvích. Podle článku 3 odst. 1 EU Unie disponuje jednotnou soustavou orgánů, která zajišťuje soudržnost a nepřetržitost činností uskutečňovaných k dosažení jejích cílů za současného zachování a rozvíjení acquis communautaire. Krom toho čl. 61 písm. a) a e) ES stanoví, že opatření přijatá na základě hlavy IV Smlouvy o ES přispívají společně s opatřeními přijatými na základě hlavy VI [části třetí] Smlouvy o EU k vytvoření prostoru svobody, bezpečnosti a práva.

45. Ve věci Pupino proto Soudní dvůr konstatoval, že je zcela pochopitelné, že tvůrci Smlouvy o Evropské unii považovali za užitečné stanovit v rámci hlavy VI této smlouvy použití právních nástrojů majících obdobné účinky jako nástroje stanovené Smlouvou o ES, za účelem účinně přispět ke sledování cílů Unie( ). Obdobné platí samozřejmě také pro zákonodárnou činnost Unie. Technika právní úpravy, řešení a koncepce, které se osvědčily v sekundárním právu Společenství, mohou být použity také v aktech práva Unie.

46. I nstitutům, které jsou převzaty z práva Společenství, je proto v právu Unie třeba přiznat v zásadě stejný obsah, jaký mají v právu Společenství. To platí ovšem pouze tehdy, pokud tomu nebrání zvláštní povaha práva Unie, jako např. vyloučení přímého účinku rámcových rozhodnutí. Ani cestou soudržného výkladu totiž nemohou být smazány smlouvami stanovené rozdíly mezi nadnárodním právem Společenství a právem Unie, které více vychází z tradičního mezinárodního práva.

47. Za určitých okolností ovšem přísné oddělení legislativních pravomocí dokonce vyžaduje, aby byly vydány navzájem se doplňující akty práva Unie a práva Společenství. Změny Úmluvy k provedení Schengenské dohody s ohledem na Schengenský informační systém jsou tak prováděny paralelními akty přijatými na základě čl. 66 ES a čl. 30 odst. 1 písm. a) a b), čl. 31 písm. a) a b) a čl. 34 odst. 2 písm. c) EU( ). Takové právní akty musí být vykládány v souladu s jejich společným cílem tak, aby do sebe navzájem zcela zapadaly. V této souvislosti může být zvláště žádoucí, aby byly definice vykládány jednotně.

48. Právě v takových případech může být třeba, na rozdíl od názoru Irska, vykládat dřívější právní akt, který je součástí jednoho právního řádu, ve světle později vydaného právního aktu, který je součástí jiného právního řádu. V takové situaci může být rovněž třeba naopak vykládat pozdější právní akt ve světle staršího práva, které má doplňovat.

49. Výklad opatření práva Unie ve světle práva Společenství je tak možný, přesto přitom musí být dodrženy meze, které vyplývají z rozdílů mezi Unií a Společenstvím – zejména, pokud jde o jejich pravomoc a o nástroje, které mají k dispozici.

2. K pojmu „oběť“

50. Podstatou první předběžné otázky předkládajícího soudu je, zda i právnické osoby mohou být oběťmi ve smyslu rámcového rozhodnutí 2001/220. To má význam, protože všechna relevantní ustanovení rámcového rozhodnutí, zejména články 2 a 9, působí účinky pouze ve prospěch obětí. Následně ovšem ukáži, že názor, podle kterého by právnické osoby mohly být považovány za oběti ve smyslu rámcového rozhodnutí, nelze také s přihlédnutím ke směrnici 2004/80 přijmout.

a) K rámcovému rozhodnutí 2001/220

51. Jak zdůrazňují všichni zúčastnění, není společnost SAIPEM obětí ve smyslu definice oběti podle čl. 1 písm. a) rámcového rozhodnutí 2001/220, protože je podle něj pojem „oběť“ omezen pouze na fyzické osoby.

52. I rsko a Komise správně zdůrazňují, že historie vzniku této definice hovoří proti názoru, že by se měla vztahovat na právnické osoby. Omezení na fyzické osoby bylo zamýšleno již původně, protože se shoduje s portugalským podnětem k přijetí rámcového rozhodnutí. Komise poukazuje na to, že i její sdělení o obětech trestných činů( ), které podnětu předcházelo, se vztahovalo výlučně na fyzické osoby. Rada sice v zákonodárném procesu přezkoumávala začlenění právnických osob( ), k odpovídajícímu rozšíření definice oběti však nedošlo.

53. Historie vzniku rámcového rozhodnutí rovněž hovoří proti názoru přednesenému Irskem, podle kterého si lze představit, že za oběti trestného činu ke škodě právnické osoby budou považovány fyzické osoby, které stojí za těmito právnickými osobami. Pokud by měly být chráněny i tyto nepřímé oběti, pak by bylo důslednější, aby byly za oběti považovány i právnické osoby. V původním řízení ostatně nejde o nároky nepřímo postižených fyzických osob, nýbrž o nároky přímo poškozených právnických osob. Nevyvstává proto otázka, zda může nepřímé postižení zakládat postavení oběti ve smyslu rámcového rozhodnutí 2001/220.

54. Zohlednění fyzických osob, které stojí za právnickou osobou, ovšem vyvrací další námitku Spojeného království proti rozšiřování pojmu „oběť“ na právnické osoby. Tento členský stát uvádí, že se cíl poskytovat občanům v prostoru svobody, bezpečnosti a práva vysokou úroveň ochrany, stanovený v článku 29 EU, nutně týká pouze fyzických osob. To ovšem nemůže zákonodárci Unie bránit v tom, aby právnické osoby chránil stejným způsobem jako fyzické osoby, jelikož trestná činnost ke škodě právnických osob se v konečném důsledku dotýká fyzických osob, tzn. jejich majitelů nebo také jejich zaměstnanců. Krom toho může tato trestná činnost také ovlivňovat subjektivní pocit bezpečí občanů.

55. Bez ohledu na obecný cíl hlavy VI Smlouvy o EU je ovšem omezená definice oběti v rámcovém rozhodnutí 2001/220 v souladu s jeho ostatními ustanoveními a s jeho patrnými cíli.

56. Další ustanovení rámcového rozhodnutí by sice mohla být zčásti použita v zásadě také na právnické osoby, pokud by byly považovány za oběti, přesto působí – jak právem zdůrazňuje Rakousko – některé prvky rámcového rozhodnutí výlučně ve prospěch fyzických osob. Již druhy škody uvedené jako příklady v článku 1 písm. a) rámcového rozhodnutí 2001/220 – fyzické či psychické poškození, citová újma či hmotná ztráta – mohou být způsobeny převážně pouze fyzickým osobám. Je třeba rovněž zdůraznit čl. 2 odst. 1. Podle něj má být obětem zaručeno zacházení náležitě respektující jejich osobní důstojnost. Silnější ochranu zvláště poškozených obětí podle čl. 2 odst. 2 si lze u právnických osob představit rovněž pouze ztěží. Ani ochranná opatření pro oběti a jejich rodinné příslušníky podle článku 8 nejsou ve vztahu k právnickým osobám relevantní.

57. Důvod pro to, aby právnické osoby byly zahrnuty do definice oběti, by mohl nanejvýš vyplynout z toho, že jejich nezahrnutí do definice by nebylo slučitelné s nadřazeným právem, tj. zejména se základními právy zmíněnými Irskem, které Unie musí podle čl. 6 odst. 2 EU dodržovat. Potud tedy vyvstává především otázka, zda rozdílné zacházení s fyzickými a právnickými osobami je slučitelné se zásadou rovnosti. Ta vyžaduje, aby se srovnatelnými situacemi nebylo zacházeno odlišně a s odlišnými situacemi stejně, není-li takové zacházení objektivně odůvodněné( ).

58. Zákonodárce Unie se ovšem mohl i při zohlednění zásady rovnosti omezit také na to, že upraví pouze jednání fyzických osob. Trestnými činy sice mohou být poškozeny také právnické osoby, přesto již definice oběti v čl. 1 písm. a) rámcového rozhodnutí 2001/220 ukazuje, že se škody způsobené fyzickým osobám často neomezují na hmotnou ztrátou, nýbrž že fyzickým či psychickým poškozením, stejně jako citovou újmou může škoda dosáhnout zcela jiné roviny než u právnických osob. Krom toho jsou fyzické osoby v trestním řízení často mnohem více odkázány na ochranu než právnické osoby, které jsou zpravidla podporovány profesionály. To jsou objektivní důvody pro výsadní zacházení s fyzickými osobami, které se staly oběťmi trestných činů.

59. Krom toho je třeba poukázat na to, že rámcové rozhodnutí členským státům nebrání, aby přijaly vlastní akty, bude-li v rámci trestního řízení třeba chránit i právnické osoby( ).

60. Je tedy třeba konstatovat, že rámcové rozhodnutí 2001/220 – rovněž s přihlédnutím k základním právům – neobsahuje žádný podklad pro to, aby byla definice oběti rozšířena nad rámec jejího znění i na právnické osoby.

b) Ke směrnici 2004/80

61. Nejprve je třeba společně se Spojeným královstvím poukázat na to, že projednávaná věc bez ohledu na výklad pojmu „oběť“ nemůže vést k použití směrnice 2004/80. Směrnice upravuje odškodnění pouze v případě úmyslného násilného trestného činu, ovšem sporné peníze pocházejí ze zpronevěry. Krom toho se trestný čin stal přinejmenším z podstatné části, ne-li výlučně, v členském státě, ve kterém se nacházelo sídlo oběti – společnosti SAIPEM. Směrnice oproti tomu upravuje odškodnění, pokud se trestný čin stal v jiném členském státě. Konečně, směrnice dovoluje členským státům, aby omezily odškodnění na žadatele, jejichž škoda vznikla následkem trestných činů, které se staly po 30. červnu 2005; v projednávané věci se ale trestný čin stal asi o deset let dříve.

62. Směrnici 2004/80 je nutné ovšem zařadit do vzájemné souvislosti s rámcovým rozhodnutím 2001/220. Také směrnice sleduje účel ochrany obětí a odkazuje v pátém bodě odůvodnění výslovně na rámcové rozhodnutí. Jak konstatuje Komise, oba právní akty se doplňují přinejmenším z hlediska jimi sledovaného cíle chránit oběti.

63. Jak správně zdůrazňují Spojené království a Komise, oba právní akty však mají odlišný předmět úpravy, totiž u rámcového rozhodnutí – nakolik je relevantní – odškodnění pachatelem a u směrnice odškodnění státem.

64. Oba právní akty proto nejsou v úzkém komplementárním vztahu. Jednotný výklad pojmu „oběť“ není pro jejich uplatňování nezbytně nutný, nýbrž je spíše v zájmu z hlediska systematiky. Mohl by zejména usnadnit provedení a praktické použití v členských státech. Již tato nízká důležitost tohoto zájmu o soudržný výklad zavdává pochybnosti o tom, zda je směrnice 2004/80 vůbec vhodná k tomu, aby se zřejmě formou analogie ospravedlnil rozšiřující výklad pojmu „oběť“ v rámcovém rozhodnutí 2001/220.

65. Rozšiřující výklad pojmu „oběť“ v rámcovém rozhodnutí 2001/220 není nezbytný na základě směrnice 2004/80 ani proto, že z ní nelze jednoznačně vyvodit, že by právnické osoby považovala za oběti.

66. Směrnice 2004/80 na rozdíl od rámcového rozhodnutí 2001/220 neobsahuje žádnou výslovnou definici oběti. To vyplývá z historie jejího vzniku. Návrh Komise o odškodňování obětí trestných činů měl za cíl nejen usnadnění přeshraničního odškodňování obětí, nýbrž také vytvoření společného minimálního standartu pro odškodňování obětí. V této souvislosti obsahoval definici oběti, která byla omezena na fyzické osoby, a týkal se pouze škod na zdraví( ).

67. Rada se ovšem vzdala úsilí harmonizovat odškodňování obětí( ). Jediným ustanovením směrnice týkajícím se nároků na odškodnění je článek 12 směrnice 2004/80, který stanoví, že členské státy zaručí spravedlivé a přiměřené odškodnění obětí násilných trestných činů. Krom toho z článku 2 vyplývá, že se jedná o odškodnění státními orgány.

68. Článek 12 směrnice 2004/80 může podle svého znění zahrnovat mezi oběti i právnické osoby, jelikož i ony mohou v jiných členských státech utrpět škodu způsobenou násilnými trestnými činy( ). Nelze proto vyloučit, že zákonodárce Společenství nad rámec původních cílů návrhu směrnice předloženého Komisí rozšířil okruh chráněných obětí.

69. Nizozemská vláda, rakouská vláda a vláda Spojeného království, jakož i Komise ovšem zastávají názor, že oběťmi násilných trestných činů ve smyslu směrnice 2004/80 mohou být pouze fyzické osoby. Na jeho podporu uvádějí, že omezení na fyzické osoby vyplývá z cíle, který je uveden v prvním bodu odůvodnění, aby byly odstraněny překážky volného pohybu osob a služeb, z rozsudku Cowan( ), uvedeného v druhém bodě odůvodnění, který podporuje ochranu fyzických osob, jakož i z přihlédnutí k pátému bodu odůvodnění, který odkazuje na rámcové rozhodnutí 2001/220, které však jako možné oběti definuje pouze fyzické osoby. Ostatně podle uvedených zúčastněných Rada tím, že odmítla harmonizaci navrhovanou Komisí, pravděpodobně nemá v úmyslu rozšířit okruh chráněných osob nad rámec návrhu Komise o právnické osoby.

70. Znění směrnice 2004/80 sice připouští vztáhnout pojem „oběť“ na fyzické i právnické osoby, existuje ale přesto řada důvodů, proč by měl být tento pojem omezen pouze na fyzické osoby. Aniž by bylo v projednávané věci nutné s konečnou platností určit rozsah pojmu „oběť“ ve směrnici, nemůže být na základě tohoto pojmu rozšířen pojem „oběť“ v rámcovém rozhodnutí 2001/220 nad rámec znění definice.

71. Ani článek 17 směrnice 2004/80, uváděný předkládajícím soudem, nemůže odůvodnit rozšíření pojmu „oběť“ na právnické osoby. Jak oprávněně uvádějí Rakousko, Itálie, Nizozemsko, Spojené království a Komise, toto ustanovení dává členským státům možnost přijetí příznivější vnitrostátní právní úpravy. Členské státy proto smějí považovat za oběti také právnické osoby. Z toho ovšem přímo nevyplývá, že by k tomu byly povinny.

72. Oběťmi ve smyslu rámcového rozhodnutí 2001/220 jsou proto i s přihlédnutím ke směrnici 2004/80 výlučně fyzické osoby.

3. K použití článku 9 rámcového rozhodnutí 2001/220 v rámci vykonávacího trestního řízení

73. Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je skutečnost, zda jsou práva oběti podle článku 2 a článku 9 rámcového rozhodnutí 2001/220 chráněna i během trestního vykonávacího řízení. Jelikož na základě odpovědi na první otázku není v tomto případě žádná oběť ve smyslu rámcového rozhodnutí dotčena, domnívají se někteří zúčastnění, že se jedná o čistě hypotetickou otázku.

74. Soudní dvůr se ovšem na základě článku 234 ES mnohokráte prohlásil příslušným rozhodovat o předběžných otázkách týkajících se právních předpisů Společenství v situacích, v nichž skutkové okolnosti v původním řízení spadaly mimo rozsah působnosti práva Společenství, ale ve kterých byly zmíněné právní předpisy na základě vnitrostátního práva nebo na základě pouhých smluvních ustanovení prohlášeny za použitelné( ). To by mělo platit také pro ustanovení práva Unie.

75. V projednávané věci nelze vyloučit, že se v italském právu v zásadě používá šíře definovaný pojem „oběť“ tak, že právnické osoby požívají rovněž výhod postupů, které se použijí ve prospěch fyzických osob, které chtějí prosadit svá práva jako oběti. Pro tento závěr hovoří skutečnost, že Itálie výslovně pojem „oběť“ uvedený v článku 1 písm. a) rámcového rozhodnutí 2001/220 neprovedla( ) a že ani relevantní ustanovení italského práva zjevně zvláštní pojem „oběť“ nepoužívají( ).

76. Pokud italské právo stanoví jednotné použití těchto ustanovení bez ohledu na to, zda jsou oběťmi fyzické, nebo právnické osoby, mohou mít požadavky rámcového rozhodnutí týkající se vykonávacího řízení pro předkládající soud význam. Proto by měl Soudní dvůr odpovědět i na tuto otázku.

77. Tato otázka se obsahově týká výkladu čl. 9 odst. 1 a 3 rámcového rozhodnutí, kde je upraveno odškodnění obětí a navracení jejich majetku.

78. Předkládající soud očividně vychází z toho, že takové vrácení majetku přichází v projednávané věci v úvahu. Článek 9 odst. 3 v tomto ohledu stanoví, že majetek oběti zajištěný v rámci trestního řízení, který lze vrátit, je oběti neprodleně vrácen zpět, pokud není naléhavě vyžadován pro potřeby trestního řízení.

79. Jelikož jde o vrácení peněz, které byly údajně převedeny zúčtováním na bankovní účty pachatele, jeví se ovšem jako možné, že peníze oproti vysvětlení předkládajícího soudu nezůstaly ve vlastnictví společnosti SAIPEM. Proto by neměla být zanedbána ani možnost odškodnění oběti. Členské státy v tomto ohledu podle článku 9 odst. 1 rámcového rozhodnutí 2001/220 zajistí, aby oběť trestného činu měla nárok na vydání rozhodnutí v přiměřené době o odškodnění pachatelem v rámci trestního řízení, ledaže vnitrostátní právo stanoví pro určité případy, že k odškodnění dojde jiným způsobem. V projednávaném případě není třeba s konečnou platností objasnit, jaké druhy nároků pod pojem „odškodnění“ spadají. Je ovšem zřejmé, že majetkové škody do této definice spadají, zejména když čl. 1 písm. a) výslovně uvádí hmotnou ztrátu jako příklad škody způsobené oběti.

80. Na rozdíl od první otázky nemá směrnice 2004/80 na tento výklad znatelný vliv. To vyplývá z jejího předmětu, tedy z odškodnění obětí státem při zřeknutí se podrobné harmonizace. Směrnice proto neobsahuje žádná ustanovení o odškodnění oběti pachatelem nebo o vracení zajištěného majetku oběti. Netýká se navíc ani trestního řízení, jelikož odškodnění oběti státem zpravidla probíhá v samostatném řízení podle veřejného práva.

a) K odškodnění

81. Ve vztahu k odškodnění členské státy zajistí podle čl. 9 odst. 1 rámcového rozhodnutí 2001/220, aby oběť trestného činu měla nárok na vydání rozhodnutí v přiměřené době o odškodnění pachatelem v rámci trestního řízení, s výjimkou určitých případů, kdy vnitrostátní právo stanoví, že k odškodnění dojde jiným způsobem.

82. Na základě výše uvedeného má být obětem zaručeno právo, aby se v rámci trestního řízení domohly vydání rozhodnutí o odškodnění pachatelem. Ve vztahu k rámci, v němž má být toto právo zaručeno, však existuje výhrada. Členské státy mohou v určitých případech stanovit, že k odškodnění dojde jiným způsobem. To ale neznamená, že by členské státy měly při určení rámce, v němž odškodnění oběti probíhá, úplnou volnost, nýbrž pouze to, že v určitých případech lze použít jiný způsob. Zpravidla musí být oběti zaručena možnost domoci se vydání rozhodnutí v rámci trestního řízení.

83. Cílem spojení trestního řízení s rozhodnutím o odškodnění je, aby byla oběť ušetřena zátěže a rizik spojených s dodatečným soudním řízením. Jelikož trestní řízení objasňuje nebo bez větších obtíží může objasnit určité otázky, jsou oprávněné zájmy oběti ve smyslu čl. 2 odst. 1 rámcového rozhodnutí 2001/220 uznány, pokud trestní soud tyto poznatky přímo a odpovídajícím způsobem provede v rámci rozhodnutí.

84. Tento cíl by byl v původním řízení naplněn, pokud by bylo v rámci rozsudku vydaného v trestním řízení v co nejvyšší možné míře rozhodnuto o odškodnění společnosti SAIPEM.

85. Komise ovšem správně namítá, že rámcové rozhodnutí 2001/220 začlenění rozhodnutí v rámci vnitrostátního trestního řízení neupravuje. Rámcové rozhodnutí proto připouští, aby soud rozhodl nejprve o trestu a v navazujícím řízení rozhodl na základě poznatků z trestního řízení o odškodnění pachatelem. Přitom by ovšem muselo být zajištěno, že k vydání tohoto následného rozhodnutí dojde v přiměřené době, jak to stanoví čl. 9 odst. 1.

86. Zda je to skutečně možné, závisí – jak zdůrazňuje zejména Nizozemsko – kvůli chybějící výslovné právní úpravě v rámcovém rozhodnutí 2001/220 na vnitrostátním právu. Pokud tato úprava – ani při výkladu ve světle rámcového rozhodnutí – nepřipouští rozhodnutí o odškodnění po odsouzení pachatele trestného činu, pak musí soudy uvedené rozhodnutí přijmout před vydáním rozsudku ve věci samé nebo společně s ním, podle toho, jak to stanoví vnitrostátní právo.

87. Zdá se mi ostatně vyloučeno požadovat, aby byl nárok na rozhodnutí o odškodnění oběti zachován po celou dobu vykonávacího trestního řízení. Jinak se lze obávat, že by takové nároky byly uplatňovány roky po soudním objasnění trestných činů. Bez ohledu na možné promlčení by to odporovalo nejen nároku na rozhodnutí v přiměřené době, stanovenému v čl. 9 odst. 1 rámcového rozhodnutí 2001/220, nýbrž by to bylo také v rozporu s účelem rámcového rozhodnutí. Zmizely by výhody společného nebo přinejmenším časově blízkého rozhodování stejného soudu o odsouzení a odškodnění.

88. Přitom by se často jednalo o řízení, ve kterých by ani během řízení vedoucího k odsouzení, ani v rámci rozsudku nemuselo být dodrženo rámcové rozhodnutí. Ilustrativní je následující případ: odsouzení bylo vydáno v roce 1999, tedy v době, kdy rámcové rozhodnutí neexistovalo. Proto ještě nemohlo příslušný soud zavázat k tomu, aby při odsouzení rozhodl o nárocích na odškodnění nebo aby případně objasnil nezbytné skutečnosti. Jelikož v těchto případech doposud nebylo o odškodnění rozhodnuto, nelze ani očekávat, že by budoucí rozhodnutí bylo vhodnější než rozhodnutí v občanskoprávním řízení.

89. Článek 9 odst. 1 rámcového rozhodnutí 2001/220 tedy nebrání vydání rozhodnutí o odškodnění oběti v přiměřené době v rámci vykonávacího trestního řízení, ale ani to nevyžaduje.

b) K vrácení majetku

90. Vrácení majetku upravuje čl. 9 odst. 3 rámcového rozhodnutí 2001/220. Podle něj je majetek zajištěný v rámci trestního řízení, který lze vrátit, oběti neprodleně vrácen zpět, pokud není naléhavě vyžadován pro potřeby trestního řízení.

91. Na rozdíl od čl. 9 odst. 1 rámcového rozhodnutí 2001/220 ohledně odškodnění uvedené ustanovení nevyžaduje vydání rozhodnutí o majetku oběti. Proto zastává Komise názor, že toto ustanovení je použitelné pouze tehdy, pokud není majetek předmětem sporu. Stejně jako rakouská vláda je i Komise názoru, že spor o majetek je naproti tomu občanskoprávní povahy, a proto není podle sedmého bodu odůvodnění rámcovým rozhodnutím dotčeno.

92. Svým odkazem na sedmý bod odůvodnění rámcového rozhodnutí 2001/220 opomíjí Komise a Rakousko skutečnost, že se v něm hovoří pouze o občanskoprávním řízení, ale nikoliv o občanském právu. Bylo by v rozporu s rozhodnutím o odškodnění pachatelem, které se předpokládá podle čl. 9 odst. 1, pokud by se rámcové rozhodnutí nedotýkalo občanskoprávních otázek. Rozhodnutí o odškodnění pachatelem je totiž zpravidla občanskoprávní povahy.

93. Bez ohledu na to je ovšem správné, že čl. 9 odst. 3 rámcového rozhodnutí 2001/220 nepředpokládá vydání rozhodnutí o majetku. Tato právní úprava se proto v podstatě vztahuje na vracení nesporného majetku, jako např. věcí oběti, které byly zajištěny pro účely dokazování. Jak zcela správně zdůrazňuje irská vláda, čl. 9 odst. 3 rámcového rozhodnutí 2001/220 v tomto rozsahu pouze konkretizuje základní právo na vlastnictví.

94. Krom toho nemůže předpokládanému vrácení majetku bránit každý spor. Pokud totiž bylo v rámci trestního řízení pro účely tohoto řízení pravomocně zjištěno, kdo je vlastníkem majetku, např. v případě odcizených věcí, aby mohlo dojít k odsouzení pro trestný čin krádeže, musí toto zjištění platit i ve vztahu k vrácení. Pouze tento postup naplňuje požadavek čl. 2 odst. 1 rámcového rozhodnutí 2001/220, aby byly uznány oprávněné zájmy oběti v rámci trestního řízení. Skutkové zjištění, které postačuje k tomu, aby byl odsouzen pachatel trestného činu, pak musí být určující i při rozhodování o vrácení majetku oběti.

95. Naproti tomu nemůže oběť požadovat vrácení sporného majetku, pokud trestní řízení nedospělo k odpovídajícím zjištěním. Potud mají členské státy možnost ponechat řešení sporu o majetek na občanskoprávním soudu. Vyvstává nanejvýš otázka, nakolik je soud na základě rámcového rozhodnutí 2001/220 povinen učinit odpovídající zjištění, pokud tato zjištění nejsou nezbytně nutná pro ukončení trestního řízení. Pro probíhající původní řízení však tato otázka nemá význam, jelikož všechna případná zjištění již byla učiněna při odsouzení G. Dell´Orta nebo je nyní již každopádně nelze učinit.

96. Proto je třeba mít za to, že k neprodlenému vrácení zajištěného majetku oběti podle čl. 9 odst. 3 rámcového rozhodnutí 2001/220 musí dojít, pokud majetek oběti není předmětem sporu nebo pokud bylo vlastnictví majetku zjištěno pravomocným rozhodnutím v rámci trestního řízení.

V – Závěry

97. Navrhuji tudíž Soudnímu dvoru, aby na žádost o rozhodnutí o předběžné otázce odpověděl následovně:

1. Oběťmi ve smyslu rámcového rozhodnutí Rady 2001/220/SVV ze dne 15. března 2001 o postavení obětí v trestním řízení jsou i s přihlédnutím ke směrnici Rady 2004/80/ES ze dne 29. dubna 2004 o odškodňování obětí trestných činů výlučně fyzické osoby.

2. Článek 9 odst. 1 rámcového rozhodnutí 2001/220 nebrání vydání rozhodnutí o odškodnění oběti v přiměřené době v rámci vykonávacího trestního řízení, ale ani to nevyžaduje.

3. K neprodlenému vrácení zajištěného majetku oběti podle čl. 9 odst. 3 rámcového rozhodnutí 2001/220 musí dojít, pokud majetek oběti není předmětem sporu nebo pokud bylo vlastnictví majetku zjištěno pravomocným rozhodnutím v rámci trestního řízení.