ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
6

Článek 2 tohoto nařízení, nadepsaný „Zjišťování dumpingu“, stanoví: „1. Běžná hodnota se obvykle zakládá na cenách, které jsou zaplaceny nebo mají být zaplaceny nezávislým odběratelem v zemi vývozu v běžném obchodním styku. Pokud však nejsou obdobné výrobky vývozcem v zemi vývozu vyráběny ani prodávány, může být běžná hodnota určena na základě cen jiných prodejců nebo výrobců. […] 2. K určení běžné hodnoty by měl být obvykle použit prodej obdobných výrobků ke spotřebě na domácím trhu, pokud jeho objem činí nejméně 5 % objemu prodeje daného výrobku v Unii. Přípustný je však i nižší objem prodeje, pokud například jsou účtované ceny považovány za reprezentativní pro daný trh. 3. Pokud obdobné výrobky v běžném obchodním styku nejsou prodávány vůbec nebo jen v neuspokojivém množství nebo tento prodej neumožňuje z důvodu zvláštní situace na trhu přiměřené srovnání, určí se běžná hodnota obdobného výrobku na základě výrobních nákladů v zemi původu s připočtením přiměřené částky pro prodejní, správní a režijní náklady a pro zisk, nebo na základě cen platných při vývozu do vhodné třetí země v běžném obchodním styku, pokud jsou tyto ceny reprezentativní. […] 9. Neexistuje-li vývozní cena nebo ukáže-li se, že vývozní cena z důvodu obchodního spojení nebo dohody o vyrovnání mezi vývozcem a dovozcem nebo třetí stranou není spolehlivá, lze vývozní cenu zjistit početně na základě ceny, za niž je dovezený výrobek poprvé znovu prodán nezávislému kupujícímu, nebo pokud výrobek není prodán nezávislému kupujícímu nebo není znovu prodán ve stavu, ve kterém byl dovezen, na jakémkoli jiném přiměřeném základě. […] 11. S výhradou příslušných ustanovení o spravedlivé srovnání se existence dumpingového rozpětí v průběhu šetření obvykle zjišťuje na základě srovnání váženého průměru běžné hodnoty s váženým průměrem cen všech srovnatelných vývozních obchodů do Unie nebo srovnáním jednotlivých běžných hodnot a jednotlivých vývozních cen do Unie za každý obchod. Běžná hodnota určená na základě váženého průměru však může být srovnána s cenami všech jednotlivých vývozních obchodů do Unie, jestliže se struktura vývozních cen výrazně liší mezi různými kupujícími, oblastmi nebo obdobími a jestliže by metody uvedené v první větě tohoto odstavce neodrážely v plném rozsahu dumpingové praktiky. Tento odstavec nevylučuje výběr vzorku v souladu s článkem 17.“
7

Článek 71 směrnice o DPH stanoví: „ 1. „Je-li zboží při vstupu do [Unie] propuštěno do některého z režimů nebo dostane-li se do některé ze situací uvedených v článcích 156, 276 a 277 nebo do režimu dočasného použití s úplným osvobozením od daní při dovozu anebo do režimu vnějšího tranzitu, je zdanitelné plnění uskutečněno a daňová povinnost vzniká až tehdy, když se na zboží tyto režimy nebo situace přestanou vztahovat. Je-li však dovážené zboží předmětem cla, zemědělských dávek nebo poplatků s rovnocenným účinkem zavedených v rámci některé společné politiky, je zdanitelné plnění uskutečněno a daňová povinnost vzniká tehdy, kdy nastane rozhodná událost pro vznik povinnosti zaplatit tyto poplatky. 2. Není-li dovážené zboží předmětem žádných poplatků podle odst. 1 druhého pododstavce, použijí členské státy k určení uskutečnění zdanitelného plnění a vzniku daňové povinnosti platné celní předpisy.“
35

Na druhém místě má Komise za to, že kritérium, které Tribunál uvedl a uplatnil v bodech 51 až 62 napadeného rozsudku, podle kterého se na osobu vztahuje služební řád z důvodu, který odráží relevantní vztah mezi ní a úředníkem, u něhož došlo k zásahu do práv, které údajně způsobují újmu i dotyčné osobě, je v rozporu se zněním čl. 91 odst. 1 služebního řádu, který uvádí osobu, na kterou se vztahuje služební řád, napadající akt, jenž se jí nepříznivě dotýká. Rozhodujícím kritériem pro Tribunál je podle názoru Komise kritérium zásahu do zájmů úředníka, a nikoli kritérium zásahu do zájmů osoby, která vykonává své právo na přístup k soudu. Kritérium, které zvolil Tribunál, tak podle názoru Komise vede k diskrečnímu posouzení relevantnosti vztahu mezi žalobcem a aktem, který napadá, a zevšeobecňuje tak přístup k soudu, jak je uveden v čl. 91 odst. 1 služebního řádu. Toto kritérium podle Komise zbavuje podmínku přípustnosti týkající se existence aktu nepříznivě zasahujícího do právního postavení žalobce veškerého obsahu, neboť bez ohledu na jakékoli ustanovení služebního řádu, i když se neuplatňuje na určitou osobu, by bylo možné tuto osobu vždy považovat za osobu, na kterou se služební řád vztahuje, nezávisle na jakékoli souvislosti mezi aktem, který napadá, a povinnostmi stanovenými služebním řádem.
2

Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi BPC Lux 2 Sàrl, BPC UKI LP, Bennett Offshore Restructuring Fund Inc., Bennett Restructuring Fund LP, Queen Street Limited, BTG Pactual Global Emerging Markets and Macro Master Fund LP, BTG Pactual Absolute Return II Master Fund LP, CSS LLC, Beltway Strategic Opportunities Fund LP, EJF Debt Opportunities Master Fund LP, TP Lux HoldCo Sàrl, VR Global Partners LP, CenturyLink Inc. Defined Benefit Master Trust, City of New York Group Trust, Dignity Health, GoldenTree Asset Management Lux Sàrl, GoldenTree High Yield Value Fund Offshore 110 Two Ltd, San Bernardino County Employees Retirement Association et EJF DO Fund (Cayman) LP (dále jen „BPC Lux 2 a další“), jakož i Massa Insolvente da Espírito Santo Financial Group SA (dále jen „Massa Insolvente“) na jedné straně a Banco de Portugal, Banco Espírito Santo SA (dále jen „BES“) a Novo Banco SA na straně druhé ve věci rozhodnutí přijatého Banco de Portugal dne 3. srpna 2014 provést řešení krize BES.
49

Z těchto ustanovení přitom nevyplývá nic, co by umožňovalo rozlišovat mezi fungováním takového zařízení, jako je software dotčený ve věci v původním řízení, ve fázi testu schvalování typu a při řízení za běžných podmínek používání vozidel. Naopak instalace zařízení, které by umožňovalo zajistit dodržování mezních hodnot emisí stanovených nařízením č. 715/2007 pouze ve fázi testu schvalování typu, přestože tato zkušební fáze neumožňuje reprodukovat běžné podmínky používání vozidla, by byla v rozporu s povinností zajistit účinné omezení emisí za takovýchto podmínek používání [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 17. prosince 2020, CLCV a další (Odpojovací zařízení u vznětových motorů), C‑693/18, EU:C:2020:1040, body 97 a 98]. Totéž platí pro instalaci zařízení, které by umožňovalo zajistit toto dodržování pouze v rámci teplotního okna, které sice pokrývá podmínky, za kterých probíhá fáze testu schvalování typu, avšak neodpovídá běžným podmínkám provozu, jak jsou definovány v bodě 47 tohoto rozsudku.
42

Z těchto ustanovení přitom nevyplývá nic, co by umožňovalo rozlišovat mezi fungováním takového zařízení, jako je software dotčený ve věci v původním řízení, ve fázi testu schvalování typu a při řízení za běžných podmínek používání vozidel. Naopak instalace zařízení, které by umožňovalo zajistit dodržování mezních hodnot emisí stanovených nařízením č. 715/2007 pouze ve fázi testu schvalování typu, přestože tato zkušební fáze neumožňuje reprodukovat běžné podmínky používání vozidla, by byla v rozporu s povinností zajistit účinné omezení emisí za běžných podmínek používání [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 17. prosince 2020, CLCV a další (Odpojovací zařízení u vznětových motorů), C‑693/18, EU:C:2020:1040, body 97 a 98]. Totéž platí pro instalaci zařízení, které by umožňovalo zajistit toto dodržování pouze v rámci teplotního okna, které sice pokrývá podmínky, za kterých probíhá fáze testu schvalování typu, avšak neodpovídá běžným podmínkám provozu, jak jsou definovány v bodě 40 tohoto rozsudku.
74

Kromě toho je sice pravda, že čl. 5 odst. 2 písm. a) nařízení č. 715/2007 neukládá formálně další podmínky pro uplatnění výjimky upravené tímto ustanovením, avšak to nemění nic na tom, že odpojovací zařízení, které by za běžných podmínek provozu mělo fungovat po většinu roku, aby byl motor chráněn před poškozením nebo poruchami a aby byl zajištěn bezpečný provoz vozidla, by bylo zjevně v rozporu s cílem sledovaným tímto nařízením, od něhož se podle uvedeného ustanovení lze odchýlit jen za velmi specifických okolností, a vedlo by k nepřiměřenému zásahu do samotné zásady omezování emisí oxidů dusíku (NOx) z vozidel.
30

Soud prvního stupně zamítl mezitímním rozsudkem návrh společnosti Lokomotion Gesellschaft s tím, že přípojek E (CUI) v souladu s jeho čl. 19 § 1 nahrazuje jakožto systém jednotné odpovědnosti všechny ostatní vnitrostátní systémy odpovědnosti. Uvedl, že podle definice v čl. 8 § 1 písm. b) přípojku E (CUI) se „věcná škoda“ omezuje na zničení nebo poškození movitých nebo nemovitých věcí. Náklady na pronájem uplatňované v původním řízení přitom podle něj představují čistě majetkovou škodu, která nespadá ani do čl. 8 § 1 písm. b), ani do čl. 8 § 1 písm. c) přípojku E (CUI), a nelze ji tedy nahradit. Tento soud měl kromě toho za to, že bod 20 VOP nepředstavuje dohodu mezi smluvními stranami ve smyslu čl. 8 § 4 přípojku E (CUI), z níž by vyplývala odpovědnost společnosti ÖBB-Infrastruktur podle vnitrostátních ustanovení.
63

Pokud jde zaprvé o to, že nařízení č. 1151/2012 na rozdíl od jiných nařízení spadajících do oblasti ochrany zapsaných názvů a označení, jako jsou nařízení č. 110/2008 a č. 251/2014, výslovně nestanoví, že se vztahuje i na produkty produkované v Unii za účelem vývozu do třetích zemí, je třeba připomenout, že ustanovení unijního práva týkající se ochrany zapsaných názvů a označení, která spadají do unijní horizontální politiky jakosti, musí být vykládána tak, aby bylo možné jednotné uplatňování těchto ustanovení (rozsudek ze dne 20. prosince 2017, Comité Interprofessionnel du Vin de Champagne, C‑393/16, EU:C:2017:991, bod 32). Výklad nařízení č. 1151/2012 v tom smyslu, že by z jím zavedené ochrany vylučovalo zemědělské produkty a potraviny určené k vývozu do třetích zemí, zatímco nařízení č. 110/2008 a č. 251/2014, kterých se dovolává Dánské království, zaručují stejnou ochranu produktům, na které se vztahují, včetně případů, kdy jsou produkovány v Unii za účelem vývozu do třetích zemí, by přitom tento požadavek jednotnosti nesplňovalo vzhledem k neexistenci odůvodnění takového rozdílu.
4

Bod 13 odůvodnění směrnice 2009/73 uvádí, že „[z]řízení provozovatele soustavy nebo provozovatele přepravní soustavy, kteří by byli nezávislí na zájmech v oblasti dodávek a výroby, by mělo umožnit, aby vertikálně integrované podniky nadále vlastnily majetek tvořící síť, a současně zajistit oddělení zájmů, a to za předpokladu, že by nezávislý provozovatel soustavy nebo nezávislý provozovatel přepravní soustavy plnil všechny funkce provozovatele soustavy a že by byla zavedena podrobná regulace spolu s rozsáhlým mechanismem regulační kontroly.“
13

Co se týče dodání uskutečněných společností BOP ve prospěch společnosti B., měl správce daně za to, že B. se měla zaregistrovat pro účely DPH na území členských států ukončení odeslání dotčeného zboží a fakturovat tam tato dodání jakožto pořízení zboží uvnitř Společenství. Tento správce měl dále za to, že vzhledem k tomu, že B., jelikož v rámci těchto dodání uvedla své polské identifikační číslo pro DPH, které bylo číslem přiděleným jiným členským státem než členským státem, v němž došlo k ukončení přepravy zboží, byla povinna v souladu s čl. 25 odst. 2 bodem 1 zákona o DPH účtovat DPH i v Polsku. Dále vzhledem k tomu, že BOP vystavila faktury uvádějící nesprávnou částku DPH, byla povinna účtovat DPH ve výši 23 %, zatímco nárok na odpočet DPH splatné z těchto faktur byl společnosti B. odmítnut. Proto byla ve skutečnosti vůči společnosti B. uplatněna DPH ve výši 46 %.
19

Žalobkyně v původním řízení se poté, co do 30. září 1986 vykonávala v Rakousku samostatnou výdělečnou činnost a následně studovala ve Spojeném království, usadila začátkem listopadu 1987 v Belgii, kde dne 5. prosince 1987 a 23. února 1990 porodila dvě děti. Poté žila od 5. do 31. prosince 1991 v Maďarsku a od 1. ledna do 8. února 1993 ve Spojeném království.
29

Za těchto okolností je třeba mít za to, že podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 4 odst. 1 směrnice 79/7 musí být vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, která brání tomu, aby pracovníci, kteří se účastní sociálního zabezpečení, kumulativně pobírali dva plné invalidní důchody, pokud spadají do téhož režimu sociálního zabezpečení, přičemž takový souběh umožňuje, pokud tyto důchody spadají do odlišných režimů sociálního zabezpečení.
3

Body 15, 16, 18 a 34 odůvodnění nařízení č. 1215/2012 zní takto: „(15) Pravidla pro určení příslušnosti by měla být vysoce předvídatelná a měla by vycházet ze zásady, podle které je příslušnost obecně založena na místě bydliště žalovaného. Příslušnost by měla být na tomto základě vždy určitelná, kromě několika přesně vymezených případů, kdy předmět sporu nebo smluvní volnost stran opravňuje k použití odlišného spojujícího prvku. Sídlo právnické osoby musí být v nařízení samostatně vymezeno tak, aby společná pravidla byla přehlednější a zamezilo se sporům o příslušnost. (16) Kromě místa bydliště žalovaného by měla existovat i jiná kritéria pro určení příslušnosti, založená na úzké vazbě mezi soudem a podanou žalobou nebo usnadňující řádný výkon spravedlnosti. Existence této úzké vazby by měla posílit právní jistotu a předejít možnosti, aby žalovaný byl žalován v řízení před soudem členského státu, jehož příslušnost nemohl rozumně předpokládat. […] […] (18) Pokud se týče pojištění, spotřebitelských a pracovních smluv, měla by být slabší strana chráněna pravidly pro určení příslušnosti, která jsou pro ni příznivější než obecná pravidla. […] (34) Měla by být zajištěna kontinuita mezi […] úmluvou [ze dne 27. září 1968 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 1972, L 299, s. 32)], nařízením [Rady] (ES) č. 44/2001 [ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 2001, L 12, s. 1; Zvl. vyd. 19/04, s. 42)] a tímto nařízením a za tímto účelem by měla být přijata přechodná ustanovení. Stejná potřeba kontinuity trvá, i pokud jde o výklad [uvedené] úmluvy […] a nařízení, která ji nahrazují, Soudním dvorem Evropské unie.“
123

Pokud jde o odpovědnost členského státu za porušení unijního práva, Soudní dvůr již uznal, že vnitrostátní soud může ověřit, zda poškozený projevil přiměřenou snahu k odvrácení škody nebo omezení jejího rozsahu, a zvláště zda včas využil všech dostupných právních prostředků. Podle obecné zásady, která je společná právním řádům členských států, totiž musí poškozený projevit přiměřenou snahu omezit rozsah škody, jinak mu hrozí, že škodu ponese sám. Naproti tomu by bylo v rozporu se zásadou efektivity, kdyby poškozeným byla uložena povinnost systematicky využívat veškeré právní prostředky, které mají k dispozici, třebaže by tím byly vyvolány nadměrné obtíže nebo by to od nich nemohlo být spravedlivě požadováno (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 24. března 2009, Danske Slagterier, C‑445/06, EU:C:2009:178, body 60 až 62 a citovaná judikatura, jakož i ze dne 4. října 2018, Kantarev, C‑571/16, EU:C:2018:807, body 140 až 142 a citovaná judikatura).
52

Nic to však nemění na tom, že má-li vnitrostátní soud rozhodnout spor mezi jednotlivci, přísluší mu, aby případně vyložil vnitrostátní ustanovení dotčená ve věci v původním řízení v co největším možném rozsahu ve světle unijního práva, konkrétně s přihlédnutím ke znění a účelu článku 101 SFEU, aniž by však prováděl výklad contra legem těchto vnitrostátních ustanovení (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 21. ledna 2021, Whiteland Import Export, C‑308/19, EU:C:2021:47, body 60 až 62).
28

Článek 38 odst. 3 druhá věta GDPR, který chrání pověřence pro ochranu osobních údajů před jakýmkoliv rozhodnutím, kterým by byl ukončen výkon jeho funkce, které by mu způsobovalo újmu, nebo které by představovalo sankci, pokud by souviselo s výkonem jeho úkolů, proto musí být považován za ustanovení, jehož hlavním cílem je zachovat funkční nezávislost pověřence pro ochranu osobních údajů a tím zaručit účinnost ustanovení GDPR. Toto ustanovení naproti tomu nemá za cíl celkově upravit pracovní vztahy mezi správcem nebo zpracovatelem a jeho zaměstnanci, které mohou být ovlivněny pouze doprovodně v rozsahu, v němž je to nezbytně nutné k dosažení těchto cílů.
3

Článek 6 směrnice zní takto: „1. Pro zvláštní oblasti ochrany stanoví členské státy nezbytná ochranná opatření zahrnující v případě potřeby odpovídající plány péče vypracované speciálně pro dané lokality nebo integrované do jiných plánů rozvoje a vhodná opatření právního, správního nebo smluvního charakteru, která odpovídají ekologickým požadavkům typů přírodních stanovišť uvedených v příloze I a druhů uvedených v příloze II, jež se na těchto lokalitách vyskytují. 2. Členské státy přijmou vhodná opatření, aby v oblastech zvláštní ochrany vyloučily poškozování přírodních stanovišť a stanovišť druhů ani k [, jakož i] vyrušování druhů, pro něž jsou tato území určena, pokud by takové vyrušování mohlo být významné ve vztahu k cílům této směrnice. 3. Jakýkoli plán nebo projekt, který s určitou lokalitou přímo nesouvisí nebo není pro péči o ni nezbytný, avšak bude mít pravděpodobně na tuto lokalitu významný vliv, a to buď samostatně, nebo v kombinaci s jinými plány nebo projekty, podléhá odpovídajícímu posouzení jeho důsledků pro lokalitu z hlediska cílů její ochrany. S přihlédnutím k výsledkům uvedeného hodnocení důsledků pro lokalitu a s výhradou odstavce 4 schválí příslušné orgány příslušného státu tento plán nebo projekt teprve poté, co se ujistí, že nebude mít nepříznivý účinek na celistvost příslušné lokality, a co si v případě potřeby opatří stanovisko široké veřejnosti. 4. Pokud navzdory negativnímu výsledku posouzení důsledků pro lokalitu musí být určitý plán nebo projekt z naléhavých důvodů převažujícího veřejného zájmu, včetně důvodů sociálního a ekonomického charakteru, přesto uskutečněn a není-li k dispozici žádné alternativní řešení, zajistí členský stát veškerá kompenzační opatření nezbytná pro zajištění ochrany celkové soudržnosti sítě NATURA 2000. O přijatých kompenzačních opatřeních uvědomí Komisi. Jestliže se na [v] dotyčné lokalitě vyskytují prioritní typy přírodních stanovišť a/nebo [nebo] prioritní druhy, pak mohou být uplatněny pouze důvody související s ochranou lidského zdraví a veřejné bezpečnosti s nesporně příznivými důsledky mimořádného významu pro životní prostředí nebo jiné naléhavé důvody převažujícího veřejného zájmu podle stanoviska Komise[, k nimž Komise vydala své stanovisko].“
81

Připuštění, že situace úředníků přidělených do zahraničí je srovnatelná se situací migrujících pracovníků, by znamenalo mít za to, že prvně uvedení, kteří jsou z mechanismu úpravy vyloučeni, jsou oproti uvedeným pracovníkům znevýhodněni. Pro většinu rakouských úředníků vyslaných do jiných členských států, do Švýcarska nebo na území dalších smluvních stran Dohody o EHP jsou totiž životní náklady vyšší než v Rakousku.
29

Předkládající soud má za to, že pokud by takové trestní řízení neexistovalo, záznam o dotčeném vozidlu v SIS II by nespadal do působnosti rozhodnutí SIS II vymezené v článku 2 tohoto rozhodnutí, a v důsledku toho by byl do tohoto systému vložen v rozporu s cíli sledovanými takovými záznamy, které se vkládají za účelem zabavení věci nebo zajištění důkazu v trestním řízení v členském státě, který záznam pořídil.
32

Pokud jde o podíly, které nedosahují prahových hodnot stanovených ve směrnici 90/435, přísluší členským státům určit, zda a v jakém rozsahu musí být zamezeno ekonomickému dvojímu zdanění nebo řetězovému zdanění rozdělovaných zisků, a za tímto účelem zavést jednostranně nebo prostřednictvím mezinárodních smluv uzavřených s jinými členskými státy mechanismy směřující k zabránění nebo zmírnění tohoto ekonomického dvojího zdanění nebo řetězového zdanění, aniž by však byly oprávněny přijímat opatření odporující volnému pohybu (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 12. prosince 2006, Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, C‑374/04, EU:C:2006:773, bod 54, a ze dne 8. listopadu 2007, Amurta, C‑379/05, EU:C:2007:655, bod 24).
44

Ze spisů, které má Soudní dvůr k dispozici v projednávaných věcech, přitom nevyplývá, že by – což však musí ověřit předkládající soud – odvod za rok 2015 vedl k diskriminaci mezi koncesionáři v odvětví her provozovaných na hracích přístrojích tím, že by pro vnitrostátní situace bylo vyhrazeno méně příznivé zacházení v porovnání se situacemi přeshraničními, a ostatně ani to, jak by mohl uvedený odvod vést k obrácené diskriminaci, za předpokladu, že by taková diskriminace byla vnitrostátním právem zakázána, tím, že by pro vnitrostátní situace bylo vyhrazeno méně příznivé zacházení v porovnání se situacemi přeshraničními.
101

Zachování účinků takového vnitrostátního právního předpisu, jako je právní předpis dotčený ve věcech v původních řízeních, by totiž znamenalo, že tento právní předpis by nadále ukládal provozovatelům služeb elektronických komunikací povinnosti, které jsou v rozporu s unijním právem a znamenají závažné zásahy do základních práv osob, jejichž údaje byly uchovávány (obdobně viz rozsudek ze dne 5. dubna 2022, Commissioner of An Garda Síochána a další, C‑140/20, EU:C:2022:258, bod 122 a citovaná judikatura).
5

Článek 35 směrnice 2009/81, nadepsaný „Informování zájemců a uchazečů“, stanoví: „1. Zadavatelé musí co nejdříve informovat zájemce a uchazeče o přijatých rozhodnutích, která se týkají zadání zakázky nebo uzavření rámcové dohody, včetně důvodů pro rozhodnutí upustit od zadání zakázky nebo uzavření rámcové dohody, na kterou byla učiněna výzva k účasti v soutěži, nebo zahájit znovu řízení; tato informace je poskytnuta písemně, jsou-li o to zadavatelé požádáni. 2. Na žádost dotčené strany zadavatel co nejrychleji, a nejpozději patnáct dnů po obdržení písemné žádosti, sdělí s výhradou odstavce 3 a) každému neúspěšnému zájemci důvody zamítnutí jeho žádosti, b) každému neúspěšnému uchazeči důvody odmítnutí jeho nabídky, zejména včetně důvodů svého rozhodnutí o nerovnocennosti v případech uvedených v čl. 18 odst. 4 a 5 nebo důvodů svého rozhodnutí, že stavební práce, dodávky a služby nesplňují požadavky na výkon nebo funkci, a v případech uvedených v článcích 22 a 23 důvody svého rozhodnutí, že nejsou splněny požadavky na bezpečnost informací a bezpečnost dodávek; c) každému uchazeči, který učinil přijatelnou nabídku, jež byla odmítnuta, vlastnosti a relativní výhody vybrané nabídky, jakož i jméno úspěšného uchazeče nebo stran rámcové dohody. 3. Zadavatelé mohou rozhodnout, že nesdělí určité informace uvedené v odstavci 1, které se týkají zadání zakázky nebo uzavření rámcové dohody, pokud by bylo jejich poskytnutí na překážku vymáhání práva nebo by bylo jinak v rozporu s veřejným zájmem, zejména se zájmy v oblasti obrany nebo bezpečnosti, poškozovalo by oprávněné obchodní zájmy veřejných nebo soukromých hospodářských subjektů nebo by mohlo být na újmu korektní hospodářské soutěži mezi nimi.“