5.

Tribunál shrnul skutečnosti předcházející sporu v bodech 1 až 8 napadeného rozsudku takto: „1. Aby bylo producentům italského mléka umožněno uhradit doplňkovou dávku ve výši 1386475000 eur dlužnou Evropské unii z důvodu překročení mléčné kvóty přidělené Italské republice v hospodářských letech 1995/1996 až 2001/2002, požádal tento členský stát Radu Evropské unie, aby mu povolila zavedení režimu státních podpor podle čl. 88 odst. 2 třetího pododstavce ES. 2 Rozhodnutím 2003/530/ES ze dne 16. července 2003 o slučitelnosti podpory, kterou Italská republika zamýšlí poskytnout svým producentům mléka, se společným trhem, Rada povolila tomuto členskému státu, aby ‚uhradil [Unii] dlužnou částku v souvislosti s doplňkovou dávkou z mléka a mléčné výrobky za hospodářské roky 1995/96 až 2001/02 namísto producentů‘ (Úř. věst. 2003, L 184, s. 15, dále jen ‚rozhodnutí Rady‘) (článek 1 rozhodnutí Rady). Rovněž jí povolila ‚[umožnit zúčastněným stranám] vyrovnat své dluhy [vůči Italské republice]] prostřednictvím bezúročného odkladu platby v průběhu několika let‘ (článek 1 rozhodnutí Rady). 3 Toto prohlášení o slučitelnosti bylo podrobeno dvěma souborům podmínek. Rada především uložila italským orgánům, aby jednak prohlásily, že částka odpovídající doplňkové dávce je producenty mléka splatná do Evropského zemědělského orientačního a záručního fondu (EZOZF), a jednak odečetly jejich nesplacený dluh vůči Evropské unii a související úroky od výdajů financovaných EZOZF (článek 2 rozhodnutí Rady). Dále požadovala, aby producenti mléka plně splatili svůj dluh vůči Italské republice jednak ve stejných ročních splátkách, a jednak v době nepřesahující čtrnáct let počínaje dnem 1. ledna 2004 (článek 1 rozhodnutí Rady). 4 V této souvislosti italské orgány přijaly [decreto-legge n. 49 – Riforma della normativa in tema di applicazione del prelievo supplementare nel settore del latte e dei prodotti lattiero-caseari] (legislativní nařízení č. 49 k reformování předpisů týkajících se používání doplňkové dávky v odvětví mléka a mléčných výrobků) ze dne 28. března 2003 (GURI č. 75 ze dne 31. března 2003, s. 4) a [decreto ministeriale, disposizioni per il versamento del prelievo supplementare, dovuto e non versato per i periodi dal 1995/1996 al 2001/2002 di cui all’articolo 10, comma 34, della legge n. 119/2003] (ministerská vyhláška ze dne 30. července 2003, kterou se stanoví uhrazení dlužné doplňkové dávky nezaplacené za období let 1995/1996 až 2001/2002 uvedené v čl. 10, odst. 34 zákona č. 119/2003) (GURI č. 183 ze dne 8. srpna 2003, s. 33). Oba tyto akty ve vzájemném spojení v podstatě stanovily, že částka doplňkové dávky převzatá Italskou republikou jí bude uhrazena v plné výši producenty mléka bez zatížení úroky, ve formě ročních splátek stejné výše rozložených do období nepřekračujícího čtrnáct let (dále jen ‚splátkový režim‘). 5 Po několikeré změně těchto ustanovení, mající za cíl zejména umožnit dotčeným subjektům rozvržení splátek dluhu na dobu až 30 let, jakož i po odložení úhrady roční tranše splatné ke dni 30. června 2010 o šest měsíců, přijaly italské orgány [legge n. 10, conversione in legge, con modificazioni, del decreto-legge n. 225, 29 dicembre 2010, recante proroga di termini previsti da disposizioni legislative e di interventi urgenti in materia tributaria e di sostegno alle imprese e alle famiglie] (zákon č. 10 o přeměně v zákon se změnami legislativního nařízení č. 225 ze dne 29. prosince 2010 o prodloužení lhůt stanovených právními předpisy a naléhavými intervencemi v daňových záležitostech a na podporu podniků a rodin) ze dne 26. února 2011 (GURI č. 47 ze dne 26. února 2011, běžný doplněk číslo 53), který nabyl účinnosti následujícího dne 27. února 2011. Tento zákon zejména zavedl odstavec 12k do článku 1 [legislativního nařízení č. 225], jenž stanoví, že ‚k vyrovnání s vážnou krizí dotýkající se odvětví mléka a mléčných výrobků byly lhůty pro uhrazení dlužných částek splatných k 31. prosinci 2010 podle splátkového kalendáře stanoveného legislativním nařízením č. 49‘ a následující právní úpravou ,prodlouženy do 30. června 2011‘ (dále jen ‚odklad platby‘). 6 Italské orgány informovaly Komisi, že ‚grantový ekvivalent‘ tohoto opatření byl zahrnut do podpory de minimis stanovené pro tento členský stát přílohou k nařízení Komise (ES) č. 1535/2007 ze dne 20. prosince 2007 o použití článků [107 SFEU] a [108 SFEU] na podporu de minimis v produkčním odvětví zemědělských produktů (Úř. věst. 2007, L 337, s. 35). Podle nich tohoto ustanovení využilo 1291 producentů mléka z 11271 subjektů využívajících splátkový režim plateb, tj. 11,45 % těchto subjektů. Kromě toho se individuální podpora získaná z tohoto titulu pohybovala v rozmezí od 0,08 do 694,19 eura. Konečně tato podpora nedosahovala částky 100 eur v případě 1187 z 1291 dotčených producentů mléka, a částky 12 eur v případě 559 z nich. 7 Rozhodnutím C (2011) 10055 final ze dne 11. ledna 2012 o státní podpoře SA.33726 (11/C) [ex SA.33726 (11/NN)] – odklad platby dávky z mléka v Itálii, jehož shrnutí bylo zveřejněno v Úředním věstníku Evropské unie dne 10. února 2012 (Úř. věst. 2012, C 37, s. 30), zahájila Komise řízení podle čl. 108 odst. 2 SFEU. Především v podstatě uvedla, že měla pochybnosti jak o kvalifikaci odkladu platby, vzhledem k článku 107 SFEU, tak i o slučitelnosti tohoto opatření s vnitřním trhem. Dále uvedla, že tento odklad platby měl za následek porušení podmínek stanovených v rozhodnutí Rady, že toto porušení přeměnilo celý splátkový režim zavedený italskými orgány na novou podporu, neboť se týkalo producentů mléka, kteří těžili z odkladu platby, a že nebyla zajištěna ani slučitelnost nové podpory s vnitřním trhem. 8 [Sporným] rozhodnutím dospěla Komise po jednáních s italskými orgány vedených v rámci správního řízení k závěru, že každé z obou sporných opatření, tzn. jednak odklad platby, a jednak splátkový režim, představovalo novou podporu, jež byla protiprávní a neslučitelná s vnitřním trhem (článek 1 [sporného] rozhodnutí). Proto uložila Italské republice povinnost přistoupit k okamžitému a účinnému vymáhání částek poskytnutých producentům mléka, kteří těžili z odkladu plateb, a souvisejících úroků (články 2 a 3 [sporného] rozhodnutí).“