ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
4.

Body 3, 5, 7, 8, 10, 18 a 19 odůvodnění směrnice o SE mají následující znění: „(3) Na podporu sociálních cílů [Unie] musí být přijaty zvláštní předpisy, zejména v oblasti zapojení zaměstnanců, aby bylo zajištěno, že založení SE nemá mít za následek zánik nebo omezení praxe v oblasti zapojení zaměstnanců, která je obvyklá ve společnostech podílejících se na založení SE. Tohoto cíle by mělo být dosaženo vytvořením souboru pravidel v této oblasti, která doplní ustanovení […] nařízení [č. 2157/2001]. […] (5) Kvůli velké rozmanitosti pravidel a praxe v jednotlivých členských státech, pokud jde o způsob, jakým se zástupci zaměstnanců podílejí na rozhodování v rámci společností, není vhodné vytvářet jednotný evropský model účasti zaměstnanců použitelný na SE. […] (7) Existuje-li v jedné nebo více společnostech zakládajících SE právo na účast zaměstnanců, mělo by být toto právo zachováno převedením na SE po jejím založení, nerozhodnou-li strany jinak. (8) Konkrétní postupy týkající se nadnárodního informování a projednání se zaměstnanci a jejich případné účasti, které se uplatňují na jednotlivé SE, by měly být definovány přednostně prostřednictvím dohody mezi dotyčnými stranami nebo v případě neexistence dohody pomocí uplatnění souboru podpůrných pravidel. […] (10) Pravidla hlasování v rámci zvláštního výboru zastupujícího zaměstnance pro účely jednání, zejména při uzavírání dohod stanovících nižší míru účasti, než je míra existující v jedné nebo ve více zúčastněných společnostech, by měla být úměrná riziku zániku nebo omezení stávajících systémů a zvyklostí v oblasti účasti. Toto riziko je větší v případě SE vytvořené přeměnou nebo fúzí než při založení holdingové společnosti nebo společné dceřiné společnosti. […] (18) Základní zásadou a stanoveným účelem této směrnice je zajistit zaměstnancům nabytá práva v oblasti jejich zapojení do rozhodování podniku. Práva zaměstnanců existující před založením SE by měla být základem pro práva zaměstnanců v oblasti zapojení v SE (zásada ‚předtím i potom‘). V důsledku toho by se tento přístup měl uplatnit nejen na založení nové SE, ale také na strukturální změny ve stávající SE a ve společnostech dotčených těmito strukturálními změnami. (19) Členské státy by měly být schopny zajistit, aby zástupci odborových svazů mohli být členy zvláštního vyjednávacího výboru bez ohledu na to, zda jsou zaměstnáni společností zúčastněnou na založení SE. V této souvislosti by členské státy měly být zejména schopny zavést toto právo v případech, kdy zástupci odborových svazů mají právo být členy a hlasovat v dozorčích nebo správních orgánech společnosti v souladu s vnitrostátními právními předpisy.“
25.

V tomto ohledu Soudní dvůr upřesnil, že ani okolnost, že tento bod 19 odůvodnění uvádí, že směrnice 2011/7 by měla stanovit pevnou minimální částku na náhradu administrativních a interních nákladů spojených s vymáháním opožděných plateb, nevylučuje, že by věřiteli mohla být přiznána přiměřená náhrada těchto nákladů, pokud by tato pevná minimální částka nepostačovala na jejich pokrytí. Podle bodu 20 odůvodnění této směrnice by měl mít věřitel kromě nároku na zaplacení pevné částky rovněž nárok na náhradu „zbývajících nákladů spojených s vymáháním“, které mu vznikly v souvislosti s opožděnou platbou. Právě na tyto „zbývající náklady spojené s vymáháním“ odkazuje čl. 6 odst. 3 zmíněné směrnice. Soudní dvůr konstatoval, že výrazem „které tuto […] částku přesahují“ chtěl unijní normotvůrce zdůraznit, že v přiměřené výši lze nahradit jakékoli náklady spojené s vymáháním, které převyšují částku 40 eur ( 16 ), přičemž se nejedná o jiný druh nákladů než o ty, které jsou uvedeny v odstavci 1 tohoto článku ( 17 ).
25.

Za sebe uvádím, že z předkládacího rozhodnutí je zřejmé, že BGH se otázkou možné relevance tohoto kritéria zabýval až poté, co na základě všech okolností věci zvážil práva stanovená v článcích 7, 8 a 11 Listiny a dospěl k závěru, za předpokladu, že sporné informace jsou pravdivé, že právo uživatelů internetu na informace má přednost. Hypotéza, na kterou se BGH odvolává, je tedy taková, že po řádném zvážení všech ostatních relevantních faktorů závisí vyhovění nebo zamítnutí žádosti o odstranění odkazu výhradně na pravdivosti nebo nepravdivosti informací, jejichž odstranění je požadováno. Z toho vyplývá, že pokud by Soudní dvůr na otázku položenou BGH odpověděl kladně, neznamenalo by to, že vyhovění nebo zamítnutí žádosti o odstranění odkazu na základě údajné nepravdivosti informací zpřístupněných vyhledávačem by záviselo pouze na tom, zda subjekt údajů může získat ochranu proti poskytovateli obsahu, ani by to v rozporu s tvrzením společnosti Google neznamenalo, že by provozovatel vyhledávače byl automaticky povinen provést odstranění odkazu v případě, že taková ochrana není k dispozici. Takový výsledek by byl rovněž v rozporu s řádným skloubením ustanovení čl. 17 odst. 1 a čl. 17 odst. 3 písm. a) GDPR, které vylučuje jakýkoli automatismus, který by mohl správci, dozorovému úřadu nebo soudu bránit v provedení nezbytného vyvážení dotčených základních práv. Kladná odpověď Soudního dvora na první předběžnou otázku by jednoduše znamenala, že pokud se právo uživatelů internetu na informace a svoboda projevu poskytovatele obsahu zdají na základě všech relevantních okolností převažovat nad právy žadatele a vyhovění žádosti o odstranění odkazu je odůvodněno pouze v případě skutečné nepravdivosti sporných informací, mohl by se vnitrostátní soud, a ve fázi před zahájením soudního řízení provozovatel vyhledávače, rozhodujícím způsobem dovolávat této okolnosti, pokud tato nepravdivost není zjevná a žadatel v tomto směru nepředložil alespoň nějaké důkazy. Při bližším zkoumání však existence či neexistence přiměřené možnosti získat soudní ochranu proti poskytovateli obsahu nemůže sama o sobě představovat výlučné nebo rozhodující kritérium pro zamítnutí nebo vyhovění žádosti o odstranění odkazu, ať už jsou důvody jakékoli, a není ani relevantním kritériem pro účely vyvažování, které má být provedeno podle čl. 17 odst. 3 písm. a) nařízení GDPR. Toto kritérium totiž samo o sobě nevypovídá nic o existenci práva na výmaz údajů, které se objevují ve sporném obsahu, ani o potřebě zachovat odkazy na tento obsah pro účely výkonu práva na svobodu projevu a informací.
49.

Zodpovězení otázky, zda by švédská finanční podpora studentů poskytovaná na univerzitní studium v zahraničí na základě § 23 prvního pododstavce kapitoly 3 zákona o finanční podpoře studentů náležela v takové situaci, jako je situace dotčená ve věci v původním řízení, závisí na dlouhé řadě budoucích a hypotetických událostí: že by pracovník měl ve skutečnosti v budoucnu děti, že by si tyto (hypotetické) děti zvolily pobyt v hostitelském členském státě, i když se jejich otec vrátil do Švédska, a že by tyto děti nebyly začleněny do švédské společnosti nebo by se nemohly dovolávat jiných výjimečných důvodů pro získání této podpory.
80.

Komise a Rada sice citují pasáže rozsudku, podle něhož má příspěvek za práci v zahraničí „napravit faktické nerovnosti, jež vznikají mezi úředníky, kteří jsou zcela začleněni do společnosti státu svého služebního přidělení, a úředníky, kteří takto začleněni nejsou“ ( 31 ). Tyto pasáže je ovšem nutno číst v jejich kontextu, z něhož vyplývá, že se jedná o začlenění do společnosti státu služebního přidělení před nástupem do služebního poměru. Naproti tomu Tribunál sám již konstatoval, že začlenění po nástupu do služebního poměru není pro příspěvek za práci v zahraničí relevantní ( 32 ). Ve vztahu k tomuto příspěvku je proto zapotřebí srovnávat začlenění úředníků ve státě služebního přidělení před nástupem do služebního poměru, a nikoliv po něm.
86.

To neznamená, že by Komise měla hledat prvky, jejichž existence je pouze hypotetická, nebo že by měla využívat své zvláštní vyšetřovací pravomoci mimo případy, kdy je to nezbytné. Jednoduše to znamená, že povinnost řádné péče příslušející Komisi jí neumožňuje, aby se v takovém případě, jako je případ v projednávané věci, opírala pouze o logicky věrohodnou úvahu, avšak nepodložila, ani se nepokusila podložit, svůj závěr konkrétními informacemi, které by mohly být podkladem pro její závěr, podle něhož bylo třeba vyloučit existenci „podobných nezajištěných úvěrů“, které by mohly být použity jako srovnávací kritérium pro dotčenou záruku.
33.

Konstatuji, že článek 36a směrnice o DPH skutečně objasňuje otázku přičtení přepravy v rámci dodavatelského řetězce, když ve svém odstavci 2 stanoví, že „se odeslání nebo přeprava připíše pouze k dodání zboží zprostředkujícím subjektem [kterým je v projednávané věci společnost B], pokud tento subjekt dodavateli sdělil své identifikační číslo pro DPH, které mu vydal členský stát, ze kterého je zboží odesláno nebo přepraveno“. Pokud by se tedy toto ustanovení vztahovalo na projednávanou věc, potvrzovalo by stanovisko, které zaujala společnost B. Podle mého názoru se však společnost B v projednávané věci nemůže tohoto ustanovení dovolávat, neboť bylo do směrnice o DPH zavedeno až směrnicí 2018/1910 ( 12 ), tedy několik let poté, co se uskutečnilo sporné plnění. Jako takové se na projednávanou věc ratione temporis nevztahuje. Kromě toho nenacházím nic, ať už v textu směrnice 2018/1910 nebo v legislativní historii, co by podporovalo tvrzení společnosti B, že obsah čl. 36a odst. 2 směrnice o DPH odráží dosavadní judikaturu Soudního dvora.
116.

Použití abstraktního režimu nezahrnujícího jméno advokáta by totiž umožnilo dosáhnout cíle boje proti agresivnímu daňovému plánování, přičemž by současně zajistilo dodržení profesní mlčenlivosti a soukromého života zaručené článkem 7 Listiny. Kromě toho by navrhované řešení podle mého názoru umožnilo zaručit účinnost systému oznamování přeshraničních uspořádání daňovým orgánům, aniž by uvedené orgány připravilo o získání všech nezbytných informací o dotčených daňových uspořádáních (z důvodů popsaných v bodech 105 až 107 tohoto stanoviska součástí těchto informací není jméno advokáta).
8.

Systém zdanění podle tonáže byl schválen během roku 2002 jako státní podpora slučitelná s vnitřním trhem podle pokynů Společenství pro státní podporu v námořní dopravě ze dne 5. července 1997 (Úř. věst. 1997, C 205, s. 5), změněných dne 17. ledna 2004 (Úř. věst. 2004, C 13, s. 3), rozhodnutím Komise C(2002) 582 final ze dne 27. února 2002 o státní podpoře N 736/2001, kterou poskytlo Španělsko – Režim zdanění společností provozujících námořní dopravu podle tonáže (Úř. věst. 2004, C 38, s. 4). V rámci tohoto režimu se společnosti zapsané v jednom z rejstříků společností provozujících námořní dopravu, které pro tento účel získaly povolení finančního úřadu, nezdaňují na základě svých zisků a ztrát, ale na základě tonáže. Španělské právní předpisy umožňují, aby se HZS zapsala do jednoho z těchto rejstříků, i když nejsou společnostmi provozujícími námořní dopravu.
99.

Článek 11a služebního řádu, na který PV odkazuje ve svém vyjádření, obsahuje zvláštní pravidla, jejichž cílem je zajistit, aby se úředník při výkonu svých služebních povinností nedostal do střetu zájmů, který by ovlivňoval výkon jeho služby ( 32 ). Odstavec 1 tohoto článku stanoví, že úředník se při plnění svých služebních povinností nesmí zabývat záležitostí, na které má, přímo nebo nepřímo, osobní, zvláště rodinný nebo finanční zájem, jenž by mohl ohrozit jeho nezávislost. Vzhledem k tomu, že tato pravidla jsou vyjádřením požadavku nestrannosti v širším slova smyslu, musí být podle mého názoru vykládána s ohledem na pojem „nestrannost“ vyplývající z judikatury Soudního dvora. Právě takový postup zřejmě zvolil Tribunál, když v bodě 190 napadeného rozsudku uvedl, že článku 11a služebního řádu „je třeba přiznat širokou oblast působnosti“, a to s ohledem na základní povahu cílů nezávislosti a bezúhonnosti, které toto ustanovení sleduje, a na obecnou povahu této povinnosti uložené úředníkům a ostatním zaměstnancům“ (kurzivou zvýraznil autor stanoviska).
38.

Za těchto okolností by zrušení uvedeného ustanovení sporného nařízení mělo za následek odstranění zneplatnění faktur vystavených společností Jiangsu, a tudíž by vyvolalo právní důsledky ve smyslu judikatury uvedené v bodě 34 výše. Odstranění právních důsledků pro společnost Jiangsu, konkrétně ve smluvních vztazích týkajících se transakcí, na které se vztahují neplatné faktury, a odvozených z prohlášení faktur za neplatné, je prospěchem, který by společnost Jiangsu získala, pokud by bylo její žalobě vyhověno. Toto prohlášení neplatnosti by pak zrušilo platnost příkazu k výběru konečného cla splatného v souvislosti s transakcemi, na které se vztahují faktury, tedy s transakcemi, v nichž, jak je uvedeno v bodě 29 výše, byla společnost Jiangsu prodávajícím. Z těchto úvah podle mého názoru vyplývá, že společnost Jiangsu měla právní zájem na zrušení sporného ustanovení napadeného nařízení. Z toho vyplývá, že také tento důvod kasačního opravného prostředku orgánů musí být zamítnut.
35.

Dále je třeba zdůraznit, že kontrolní pravomoc, kterou disponuje Komise na základě čl. 20 odst. 2 nařízení č. 1/2003, se omezuje na to, že úředníci Komise mají mimo jiné právo na vstup do prostor, které určí, právo žádat o předložení dokumentů a pořizovat z nich kopie, a právo na to, aby jim byl ukázán obsah movitostí, které určí ( 10 ). Článek 20 odst. 2 písm. a) tohoto nařízení konkrétně upřesňuje, že úředníci a ostatní doprovázející osoby zmocněné Komisí ke kontrole jsou mimo jiné oprávněni vstupovat do všech prostorů, na pozemky a do dopravních prostředků podniků a sdružení podniků. Soudní dvůr měl přitom příležitost upřesnit, že toto oprávnění má zvláštní význam, jelikož má Komisi umožnit shromáždění důkazů o porušení pravidel hospodářské soutěže v místech, kde se zpravidla nacházejí, to znamená v obchodních prostorách podniků, a že jak cíl nařízení č. 1/2003, tak výčet pravomocí, které jsou svěřeny úředníkům Komise, obsažené v článku 20 tohoto nařízení, ukazují, že kontroly mohou mít velmi široký rozsah ( 11 ).
39.

Zaprvé Soudní dvůr již uvedl, že hlavním cílem směrnice 2001/83 je ochrana veřejného zdraví ( 26 ). V návaznosti na tuto logiku uvádí bod 45 odůvodnění této směrnice, že reklama určená široké veřejnosti, a to i na léčivé přípravky vydávané bez lékařského předpisu, by mohla mít vliv na veřejné zdraví, pokud by byla přehnaná nebo neuvážená, a měla by proto, pokud je povolena, splňovat určitá základní kritéria, která by měla být definována. Podle téže logiky by za předpokladu, že by reklama na blíže neurčené léčivé přípravky mohla vést k neúčelnému používání léčivých přípravků ( 27 ) a ovlivnit tím veřejné zdraví, měla být uvedená směrnice pojímána jako nástroj definující základní kritéria, která musí taková reklama splňovat.
45.

Konečně je třeba poznamenat, že z cílů estonského režimu, tak jak jej schválila Komise, vyplývá, že má usnadnit vstup nových subjektů na trh s obnovitelnými zdroji energie. Z rozhodnutí z let 2014 a 2017 nijak nevyplývá, že by cílem tohoto systému byla trvalá podpora (nebo alespoň podpora na delší dobu, než je doba 12 let, která byla stanovena tímto režimem) výrobců, kteří již obdrželi státní podporu na investice do obnovitelných zdrojů energie. Kromě rizika nadměrné kompenzace by tedy umožnění, aby každá výměna zařízení přispěla k zahájení běhu nové dvanáctileté doby trvání podpory, vedlo k tomu, že by dotčené podniky dostávaly dotace automaticky a (téměř) nepřetržitě, čímž by se vyloučilo jakékoli obchodní riziko.
82.

Ve třetí části prvního důvodu kasačního opravného prostředku univerzita v Brémách tvrdí, že pokud by Soudní dvůr v podstatě dospěl k závěru, že se na jejího právního zástupce vztahuje povinnost nezávislosti (což, jak to chápu, by mělo za následek, že by nemohl v projednávané věci zastupovat navrhovatelku), mělo by jejímu právnímu zástupci být výjimečně umožněno ji zastupovat. Navrhovatelka vysvětluje, že by měla mít možnost dovolávat se svého legitimního očekávání na základě jasného znění čl. 19 sedmého pododstavce statutu, z něhož podle navrhovatelky vyplývá, že povinnost nezávislosti, jak byla rozvinuta judikaturou Soudního dvora, se nevztahuje na vysokoškolské učitele.
9.

Bod 18 odůvodnění směrnice o průmyslových emisích vysvětluje pojem „podstatná změna“: „Změny stávajícího zařízení mohou být příčinou vyššího stupně znečištění. Provozovatelé by měli oznámit příslušnému orgánu každou plánovanou změnu, která by mohla ovlivnit životní prostředí. Podstatné změny stávajících zařízení, jež by mohly mít významné nepříznivé účinky na lidské zdraví či na životní prostředí, by neměly být učiněny bez povolení uděleného v souladu s touto směrnicí.“
22.

Na pana Sd byl dne 20. března 2020 justičním orgánem Spojeného království vydán evropský zatýkací rozkaz, který požaduje jeho předání do Spojeného království k výkonu trestu odnětí svobody v délce osmi let. Pan Sd byl zatčen v Irsku dne 9. září 2020. Dne 8. února 2021 vydal High Court (Vrchní soud, Irsko) příkaz k předání pana Sd do Spojeného království a následný příkaz k jeho uvěznění do doby jeho předání.
26.

Co se týče kritéria naléhavosti, předkládající soud ve věci C‑428/21 PPU uvedl, že ke dni podání žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce byl HM v Maďarsku ve vazbě. Tento soud poznamenal, že pokud by udělil souhlas s rozšířením trestných činů, HM by mohl být vzat do vazby i pro dodatečné skutky, což by mohlo vést k prodloužení délky této vazby a k přísnějšímu trestu v případě odsouzení. Naproti tomu, pokud by uvedený soud zamítl žádost o rozšíření trestných činů, příslušný orgán vystavujícího členského státu by v zásadě nebyl oprávněn umístit HM do vazby pro skutky, kterých se tato žádost týká, a v případě odsouzení by příslušný justiční orgán tohoto členského státu v zásadě nebyl oprávněn vykonat trest odnětí svobody uložený za tyto skutky. Předkládající soud měl tedy za to, že odpověď Soudního dvora na předběžné otázky má přímý a rozhodující dopad na délku vazby HM v Maďarsku.
112.

Toto vyplacení má spíše dva systémové důvody: zaprvé nesmí být podle čl. 70 odst. 2 prvního pododstavce nařízení o SRM vybráno ročně více než 1/8 cílové úrovně, na což upozornil rovněž Tribunál v bodě 100 napadeného rozsudku. Toto ustanovení má zajistit, aby příspěvky byly rozděleny rovnoměrně a nevedly tak k nadměrnému hospodářskému zatížení bankovního sektoru, které by mohlo mít destabilizační účinek. V případě, že by případná minusová částka vyplývající ze započtení nebyla dotčené bance vyplacena, byla by získaná částka v tomto roce vyšší než 1/8 cílové úrovně. Příspěvky za rok 2015 jsou totiž od jejich převodu do SRF podle IGA pevnou součástí prostředků SRF ( 63 ).
58.

Kromě toho, pokud by byl přijat návrh Komise, vznikla by otázka, zda v něm navržená zásada má platit pouze pro území kondominia, nebo i pro jiné situace, kdy dochází k přepravě osob mezi různými členskými státy. Nevidím totiž žádný důvod, proč by území kondominia mělo podléhat pravidlům, která se liší od pravidel použitelných na jiné podobné situace. Obtíže při uplatňování ustanovení týkajících se DPH na území kondominia jsou technického charakteru a musí být vyřešeny na základě platných ustanovení, a nikoli vytvořením, prostřednictvím výkladu, samostatných právních pravidel. Použití návrhu Komise na všechny služby přepravy osob mezi různými členskými státy by však de facto znamenalo změnu ustanovení směrnice 77/388.
20.

Z žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce vyplývá, že se spor v původním řízení netýká využívání služeb elektronických komunikací předplatiteli Digi, a tedy ochrany takto učiněných sdělení a s nimi spojených provozních údajů upravené směrnicí 2002/58, ale je součástí vnitřního fungování tohoto podniku. Je nesporné, že Digi v roce 2018 vytvořila v důsledku technické závady serveru, která způsobila nedostupnost původní databáze jejích předplatitelů, soubor nazvaný „test“, do kterého zkopírovala osobní údaje části svých zákazníků ( 9 ). Uchovávání údajů v doplňující databázi pokračovalo i po opravě chyby společností Digi, a to až do září 2019, přičemž v tomto období došlo k hackerskému útoku, který zasáhl tuto databázi. Činnost takto rozvíjená Digi má povahu „zpracování osobních údajů“ a tento podnik je ve vztahu k tomuto zpracování „správcem“ ve smyslu definic uvedených v čl. 4 odst. 2 a 7 GDPR. Navíc, právě v tomto postavení správce byla Digi uložena Úřadem pokuta za to, že při této příležitosti porušila své povinnosti vyplývající zejména z čl. 5 odst. 1 písm. b) a e) GDPR.
4.

Ve Francii přijal Agence nationale de sécurité du médicament et des produits de santé (Národní úřad pro bezpečnost léčiv a zdravotnických výrobků) (dále jen „ANSM“) prozatímní opatření, kterým se ukládají určité požadavky na označování přípravků, které obsahují fenoxyethanol ( 4 ) a jsou určeny pro děti do tří let. Tyto požadavky se lišily od požadavků obsažených v nařízení č. 1223/2009, které zase navazuje na požadavky doporučené ve zprávě VVBS ( 5 ).
33.

Je-li ale pořizovatelem podnikatel, který má nárok na odpočet daně, pak je pro něj nehospodárné koupit od společnosti ARVI zastavěný pozemek osvobozený od daně. Místo toho by si pořídil nezastavěný pozemek a budovu by postavil sám. V posledně uvedeném případě by totiž měl nárok na odpočet daně odvedené na vstupu u nákladů na výstavbu dané budovy. V důsledku toho by si žádná osoba povinná k dani, která má nárok na odpočet daně, od společnosti ARVI nepořídila zastavěný pozemek, nýbrž by tento pozemek vždy zastavěla sama.
6.

Dne 21. prosince 2015 zamítl Minister for Justice and Equality (ministr pro spravedlnost a rovnost, Irsko) žádost AA, jelikož měl v podstatě za to, že AA nepředložil dostatečné důkazy o tom, že je osobou závislou na SRS nebo že je členem jeho domácnosti. Ministr měl zejména za to, že doba skutečného společného bydlení SRS a AA ve Spojeném království od okamžiku, kdy SRS nabyl status občana Unie, byla kratší než dva roky, že rodiče SRS, jeho bratr a jeho sestra sdíleli tutéž adresu v Londýně a že i kdyby se bylo ukázalo, že AA bydlel na této adrese, nestačilo by to k tomu, aby bylo možné mít za to, že je členem domácnosti SRS. Pokud jde o finanční závislost AA ve vztahu k SRS, ta nebyla podle jeho názoru dostatečně zdokumentována.
9.

Článek 23 rámcového rozhodnutí 2002/584 upravuje lhůty pro předání vyžádané osoby poté, co příslušné orgány vykonávajícího členského státu pravomocně rozhodly o výkonu evropského zatýkacího rozkazu: „1. Vyžádaná osoba je předána co nejdříve v den, který dohodnou dotyčné orgány. 2. Je předána nejpozději do deseti dnů po přijetí pravomocného rozhodnutí o výkonu evropského zatýkacího rozkazu. 3. Brání-li předání vyžádané osoby ve lhůtě stanovené v odstavci 2 okolnosti, které jsou mimo kontrolu členských států, vykonávající a vystavující justiční orgán se neprodleně vzájemně kontaktují a dohodnou nové datum předání. V tomto případě se předání uskuteční do deseti dnů od dohodnutí tohoto nového data. 4. Předání lze výjimečně dočasně odložit ze závažných humanitárních důvodů, například existují-li závažné důvody domnívat se, že by to zřejmě ohrozilo život nebo zdraví vyžádané osoby. Výkon evropského zatýkacího rozkazu se uskuteční, jakmile tyto důvody pominou. Vykonávající justiční orgán neprodleně informuje vystavující justiční orgán a dohodne s ním nové datum předání. V tomto případě se předání uskuteční ve lhůtě do deseti dnů od nového data. 5. Nachází-li se osoba po uplynutí lhůt uvedených v odstavcích 2 až 4 ještě ve vazbě, bude propuštěna.“