ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3

Body 3, 8 a 11 odůvodnění směrnice 2005/36 zní takto: „(3) Zárukou udělenou touto směrnicí osobám, které získaly odbornou kvalifikaci v jednom členském státě, týkající se přístupu ke stejnému povolání a jeho výkonu v jiném členském státě se stejnými právy jako státní příslušníci tohoto státu, není dotčeno dodržování ze strany migrující výdělečně činné osoby případných nediskriminujících podmínek, které tento členský stát stanovil, za předpokladu, že jsou objektivně zdůvodněné a přiměřené. [...] (8) Na poskytovatele služeb by se měla vztahovat disciplinární pravidla hostitelského členského státu, která jsou přímo a konkrétně spojena s odbornými kvalifikacemi, např. definice povolání, rozsah činností, které k povolání patří nebo které mu jsou vyhrazeny, užívání titulů a vážné zanedbání povinné péče při výkonu povolání, které přímo a konkrétně souvisí s ochranou a bezpečností spotřebitele. [...] (11) V případě povolání, na něž se vztahuje obecný systém pro uznávání kvalifikací (dále jen ‚obecný systém‘), by mělo být členským státům ponecháno právo stanovit minimální úroveň kvalifikace, která by zaručovala kvalitu služeb poskytovaných na jejich území. [...] Tento obecný systém však nebrání členskému státu v tom, aby pro každou osobu, která na jeho území vykonává povolání, nepředepsal zvláštní požadavky, jež vyplývají z použití profesních pravidel odůvodněných obecným veřejným zájmem. Tato pravidla se týkají například organizace povolání, profesních norem včetně etických kodexů, dohledu a odpovědnosti. [...]“
18

Avšak jak uvedl generální advokát v bodech 20 a 21 svého stanoviska, zařazení určitého subjektu do této přílohy představuje jen použití hmotněprávního pravidla uvedeného v čl. 1 odst. 9 druhém pododstavci směrnice 2004/18 a nevyplývá z něj nevyvratitelná domněnka, že tento subjekt je „veřejnoprávním subjektem“ ve smyslu tohoto ustanovení. Je tudíž na unijním soudu, aby se v případě, že mu vnitrostátní soud předloží odůvodněnou žádost v tomto smyslu, ujistil o vnitřní soudržnosti této směrnice tím, že ověří, zda zařazení subjektu do uvedené přílohy představuje správné použití tohoto hmotněprávního pravidla (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Hans & Christophorus Oymanns, body 42, 43 a 45).
3

Body 18 až 22 odůvodnění směrnice 97/36 znějí takto: „(18) vzhledem k tomu, že má rozhodující význam, aby členské státy byly schopny přijímat opatření na ochranu práva na informace a na zajištění širokého přístupu veřejnosti k televiznímu přenosu vnitrostátních nebo mezinárodních událostí zásadního společenského významu, jako jsou olympijské hry a mistrovství světa a mistrovství Evropy v kopané; že pro tento účel si členské státy ponechávají právo přijímat opatření slučitelná s právem Společenství, která mají za cíl upravit výkon výhradních vysílacích práv pro tyto události subjekty televizního vysílání, které spadají do jeho pravomoci; (19) vzhledem k tomu, že je vhodné v rámci Společenství přijímat opatření, která by zabránila případné právní nejistotě a narušení trhu a která by uvedla do souladu volný pohyb služeb televizního vysílání a nezbytnost zamezit případnému obcházení vnitrostátních opatření určených pro ochranu legitimního obecného zájmu; (20) vzhledem k tomu, že je zejména vhodné, aby tato směrnice obsahovala ustanovení pro výkon výhradních vysílacích práv subjekty televizního vysílání, která případně koupí pro události, jež mají pro společnost v jiném členském státě než v tom, do jehož pravomoci spadají subjekty televizního vysílání, zásadní význam; […] (21) vzhledem k tomu, že události zásadního společenského významu ve smyslu této směrnice by měly splňovat určitá kritéria, to znamená, že by se mělo jednat o výjimečné události, které mají význam pro širokou veřejnost v Evropské unii, v dotyčném členském státě nebo ve významné části dotyčného členského státu a které jsou předem organizovány pořadatelem, jenž je legálně oprávněn prodávat práva na tuto událost; (22) vzhledem k tomu, že pro účely této směrnice se ‚volně dostupným televizním vysíláním‘ rozumí vysílání pořadu dostupného veřejnosti na veřejném nebo soukromém kanálu bez jiných poplatků, než které jsou v členském státě nejrozšířenější (např. televizní poplatky nebo základní poplatky za kabelovou přípojku).“
165

Nesprávné právní posouzení Tribunálu z důvodu nepřiměřené výše pokuty by tedy bylo možné konstatovat, pouze v případě, že by Soudní dvůr měl za to, že výše sankce je nejen nevhodná, ale také nadměrná, a to natolik, že je nepřiměřená (rozsudek ze dne 22. listopadu 2012, E.ON Energie v. Komise, C-89/11 P, bod 126).
29

Předkládající soud uvádí, že výsledek sporu, který mu byl předložen, závisí na tom, zda se dodatkové ochranné osvědčení společnosti Daiichi Sankyo vztahovalo pouze na výrobní postup účinné látky hemihydrát levofloxacinu, nebo zda zahrnuje i účinnou látku jako takovou. V případě ochrany „výrobku“ ve smyslu nařízení č. 1768/92 by společnosti Daiichi Sankyo postačilo k tomu, aby bylo konstatováno, že DEMO porušila její patentová práva, pokud by prokázala, že Tavanic a Talerin obsahují stejnou účinnou látku. Jestliže by dodatkovým ochranným osvědčením byl chráněn naopak pouze výrobní postup, pak by skutečnost, že Tavanic a Talerin obsahují stejnou účinnou látku, mohla vést nanejvýš k domněnce, že generický léčivý přípravek byl vyroben na základě postupu chráněného tímto dodatkovým ochranným osvědčením. V takovém případě by společnosti DEMO postačilo vyvrátit tuto domněnku tím, že by prokázala, že zmíněný léčivý přípravek byl vyroben jiným postupem.
34

Lotyšská republika tvrdí, že pokud by se vycházelo z výkladu Komise a druhá věta čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87 by se posuzovala samostatně, vytvořila by se situace, kdy by byla Komisi v procesu přijetí změn přiznána širší pravomoc, než kterou má v procesu přijetí nebo odmítnutí původně předloženého NAP. Výklad navrhovaný Komisí by vedl k tomu, že by přijetí změn NAP, na rozdíl od původního přijetí NAP, nepodléhalo časovému kritériu, avšak současně by se na tento postup i nadále vztahovalo kritérium věcné. Takový výklad nelze považovat za výklad, jenž je v souladu s čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87 či obecně s cíli systémů obchodování s povolenkami na emise.
59

Zadruhé, pokud jde o devítiměsíční lhůtu od rozvahového dne, v níž musí dojít ke zveřejnění, tato lhůta se jeví dostatečně dlouhá, aby společnostem umožnila splnit povinnost zveřejnění, aniž by byla zpochybněna přiměřenost režimu sankcí dotčeného v původním řízení. Jak uvedl generální advokát v bodě 50 svého stanoviska, ještě delší lhůta by totiž mohla ohrozit ochranu třetích osob, protože by neměly přístup k co nejaktuálnějším informacím, které by jim umožnily se seznámit se skutečnou situací dané společnosti.
28

Předkládající soud zadruhé uvádí, že dne 1. ledna 1973, kdy pro Spolkovou republiku Německo vstoupil v platnost dodatkový protokol, nepodléhal pobyt, jehož cílem byla rodinná návštěva, jak je tomu v případě pobytu, o který požádala L. E. Demirkan, podle německého práva vízové povinnosti. Tento soud nicméně poukazuje na to, že judikatura Soudního dvora, zejména rozsudek ze dne19. února 2009, Soysal a Savatli (C-228/06, Sb. rozh. s. I-1031), neuvádí, zda se zákaz nových omezení volného pohybu služeb zakotvený v čl. 41 odst. 1 dodatkového protokolu vztahuje i na takzvaný „pasivní“ volný pohyb služeb, to znamená na svobodu příjemců služeb z jednoho státu vydat se za účelem využití služeb do jiného státu. V Německu jsou odpovědi na tuto otázku kontroverzní, a to jak v judikatuře, tak v odborné literatuře. Převládajícím názorem v Německu je, že doložka „standstill“ zahrnuje jak aktivní, tak pasivní volný pohyb služeb.
2

Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi společností Ottica New Line di Accardi Vincenzo (dále jen „Ottica New Line“) a Comune di Campobello di Mazara (Itálie) ve věci rozhodnutí této obce povolit společnosti Fotottica Media Visione di Luppino Natale Fabrizio e C. s.n.c. (dále jen „Fotottica“), aby na území této obce trvale vykonávala činnost očního optika.
43

Pokud jde o jazykové verze čl. 6 odst. 2 směrnice 2000/78 vyhotovené v dalších jazycích Unie, je třeba konstatovat, že tyto výslovně uvádějí, stejně jako francouzská jazyková verze reprodukovaná v bodě 40 tohoto rozsudku, stanovení věkových hranic pro přijetí nebo pro nárok na dávky v důchodu nebo invaliditě v systémech sociálního zabezpečení v zaměstnání. Například španělská jazyková verze uvedeného ustanovení konstatuje „la determinación, para los regímenes profesionales de seguridad social, de edades para poder beneficiarse de prestaciones de jubilación o invalidez u optar a las mismas“, německá jazyková verze tohoto ustanovení zní „bei den betrieblichen Systemen der sozialen Sicherheit die Festsetzung von Altersgrenzen als Voraussetzung für die Mitgliedschaft oder den Bezug von Altersrente oder von Leistungen bei Invalidität“, anglická jazyková verze dotčeného ustanovení uvádí „the fixing for occupational social security schemes of ages for admission or entitlement to retirement or invalidity benefits“, zatímco polská jazyková verze téhož ustanovení používá výrazy „ustalanie, dla systemów zabezpieczenia społecznego pracowników, wieku przyznania lub nabycia praw do świadczeń emerytalnych lub inwalidzkich“.
13

Článek 18 odst. 1 až 3 tohoto nařízení stanoví: „1. V případě zpoždění při příjezdu nebo odjezdu jsou cestující průběžně informováni o situaci a předpokládaném čase odjezdu a příjezdu železničním podnikem nebo provozovatelem stanice, jakmile je taková informace k dispozici. 2. V případě zpoždění uvedeného v odstavci 1 o více než 60 minut se rovněž cestujícímu nabídne zdarma a) jídlo a občerstvení v množství odpovídajícím čekací době, pokud je ve vlaku nebo ve stanici k dispozici nebo může být za přiměřených okolností dodáno; b) hotelové nebo jiné ubytování a přepravu mezi železniční stanicí a místem ubytování v případě, že je nutný pobyt na jednu noc nebo na více nocí, nebo v případě nutnosti dalšího pobytu, pokud je to uskutečnitelné; c) přepravu z vlaku do železniční stanice v případě, že vlak uvízl na trati, do náhradní výchozí stanice nebo do cílové stanice dopravního spoje, pokud je to uskutečnitelné. 3. Pokud není dále možné pokračovat mezinárodním železničním spojem, vypraví železniční podnik pro cestující co nejdříve náhradní dopravní spoje. […]“
65

Dále nelze vyloučit, že použití čl. 79 odst. 2 SFEU, zahrnující možnost neúčasti Spojeného království nebo Irska na přijímání opatření, by v praxi mohlo v rozporu s článkem 3 Dohody o EHP, uvedeným v bodě 52 tohoto rozsudku, ohrozit dosažení cílů uvedené dohody. Takové využití možnosti nepodílet se na přijímání opatření by zvláště za předpokladu, že by mezi uvedenými členskými státy a státy ESVO nedošlo k uzavření žádné dohody, vedlo k existenci dvou souběžných režimů koordinace systémů sociálního zabezpečení.
38

Pokud jde o znění čl. 6 odst. 2 směrnice 2000/78 v jiných unijních jazycích, je třeba konstatovat, že se výslovně zmiňují, stejně jako znění ve francouzském jazyce uvedené v bodě 35 tohoto rozsudku, o stanovení věkových hranic pro přijetí nebo pro nárok na dávky v důchodu nebo invaliditě v systémech sociálního zabezpečení v zaměstnání. Například znění uvedeného ustanovení ve španělském jazyce uvádí „la determinación, para los regímenes profesionales de seguridad social, de edades para poder beneficiarse de prestaciones de jubilación o invalidez u optar a las mismas“, znění tohoto ustanovení v německém jazyce užívá slov „bei den betrieblichen Systemen der sozialen Sicherheit die Festsetzung von Altersgrenzen als Voraussetzung für die Mitgliedschaft oder den Bezug von Altersrente oder von Leistungen bei Invalidität“, znění dotčeného ustanovení v anglickém jazyce „the fixing for occupational social security schemes of ages for admission or entitlement to retirement or invalidity benefits“, zatímco znění téhož ustanovení v polském jazyce užívá slova „ustalanie, dla systemów zabezpieczenia społecznego pracowników, wieku przyznania lub nabycia praw do świadczeń emerytalnych lub inwalidzkich“.
58

Co se týče účelu tohoto zvláštního režimu, Soudní dvůr několikrát připomněl, že služby poskytované cestovními kancelářemi a organizátory turistických zájezdů se vyznačují tím, že se zpravidla skládají z několika služeb, zejména v oblasti dopravy a ubytování, jež jsou uskutečňovány jak na území členského státu, v němž má podnik sídlo či stálou provozovnu, tak mimo něj. Použití obecných právních pravidel týkajících se místa zdanění, základu daně a odpočtu daně na vstupu by z důvodu četnosti a místa poskytovaných služeb působilo zmíněným podnikům praktické potíže, jež by jim mohly bránit v provádění jejich činnosti. Unijní zákonodárce proto z důvodu přizpůsobení použitelných pravidel specifické povaze této činnosti zavedl do čl. 26 odst. 2 až 4 šesté směrnice zvláštní režim DPH (viz rozsudek ze dne 12. listopadu 1992, Van Ginkel, C-163/91, Recueil, s. I-5723, body 13 až 15; výše uvedený rozsudek Madgett a Baldwin, bod 18; rozsudek ze dne 19. června 2003, First Choice Holidays, C-149/01, Recueil, s. I-6289, body 23 až 25; rozsudek ze dne 13. října 2005, ISt, C-200/04, Sb. rozh. s. I-8691, bod 21, a rozsudek ze dne 9. prosince 2010, Minerva Kulturreisen, C-31/10, Sb. rozh. s. I-12889, body 17 a 18).
27

Komise má za to, že navrhovatelky by byly diskriminovány či by s nimi bylo zacházeno svévolně, pouze pokud by se na ně uplatnila kratší lhůta, než jaká by se uplatnila na jiné účastníky řízení, kteří se nacházejí ve stejné situaci, a to konkrétně na účastníky řízení, kteří by rovněž chtěli zpochybnit legalitu kandidátského seznamu. Jak nicméně rozhodl Tribunál v bodě 38 napadeného usnesení, situace osob zpochybňujících akt zveřejněný pouze na internetové stránce instituce Unie se liší od situace osob, které se domáhají zrušení aktu zveřejněného v Úředním věstníku Evropské unie. Komise rovněž uplatňuje argument, že Tribunál se v bodech 35 a 37 napadeného usnesení nedopustil nesprávného právního posouzení.
2

Projednávaná žádost byla podána v rámci sporu společnosti Fruition Po Ltd (dále jen „Fruition“) a Minister for Sustainable Farming and Food and Animal Health (dále jen „ministr“) ve věci rozhodnutí, kterým ministr uvedené společnosti odebral postavení organizace producentů, jež jí bylo přiznáno na základě nařízení č. 2200/96.
33

V tomto ohledu je nutno připomenout, že podle čl. 11 části A odst. 1 písm. a) šesté směrnice a článku 73 směrnice 2006/112 základ DPH zahrnuje vše, co tvoří protiplnění, které dodavatel nebo poskytovatel získal nebo má získat od pořizovatele, příjemce nebo třetí osoby za takové dodání zboží nebo poskytnutí služby […]. Článek 11 část A odst. 2 a 3 šesté směrnice, jakož i čl. 78 první pododstavec písm. a) a čl. 79 první pododstavec písm. c) směrnice 2006/112 vyjmenovávají některé položky, které je třeba zahrnout do základu daně a jiné, které je nutno vyloučit (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 1. června 2006, De Danske Bilimportører, C-98/05, Sb. rozh. s. I-4945, bod 15, jakož i ze dne 28. července 2011, Lidl & Companhia, C-106/10, Sb. rozh. s. I-7235, body 30 a 31).
4

Článek 5 této směrnice uvádí: „1. Pro účely odstavce 2 vymezí členské státy do 31. prosince 1993 citlivé oblasti podle kritérií uvedených v příloze II. 2. Členské státy zajistí, aby městské odpadní vody odváděné stokovými soustavami byly před vypuštěním do citlivých oblastí čištěny podle přísnějších požadavků, než jaké jsou popsány v článku 4, a to nejpozději do 31. prosince 1998 u všech vypouštění z aglomerací s populačním ekvivalentem vyšším než 10000 PE. [...] 4. Požadavky na jednotlivé čistírny uvedené v odstavcích 2 a 3 nemusejí být uplatněny v citlivých oblastech, kde lze prokázat, že minimální snížení veškerého zatížení vstupujícího do všech čistíren městských odpadních vod v příslušné oblasti dosahuje nejméně 75 % u celkového fosforu a nejméně 75 % u celkového dusíku. 5. Vypouštění z čistíren městských odpadních vod, které se nacházejí v příslušných povodích nad citlivými oblastmi a přispívající ke znečištění těchto oblastí, podléhá ustanovením odstavců 2, 3 a 4. V případech, kde výše uvedená povodí leží zcela nebo částečně na území jiného členského státu, se použije článek 9. [...] 8. Členský stát nemusí pro účely této směrnice vymezit citlivé oblasti, pokud provádí požadavky na čištění stanovené v odstavcích 2, 3 a 4 na celém území svého státu.“
14

K zajištění vrácení dotyčného bylo nařízeno jeho zadržení až do 25. ledna 2008. Následně podal dotyčný k Verwaltungsgericht Frankfurt am Main návrh na vydání předběžného opatření, kterým měla být Bundesrepublik Deutschland zejména uložena povinnost prohlásit se na základě čl. 3 odst. 2 nařízení za příslušnou k posouzení jeho žádosti o azyl. Uvedený soud vydal zákaz přemístit K. Puida do Řecka do 16. ledna 2008.
17

Předkládající soud je dále toho názoru, že projednávaná věc se od výše uvedených rozsudků Lidl Belgium a Krankenheim Ruhesitz am Wannsee-Seniorenheimstatt liší tím, že ztráta, která K vznikla, nesouvisí s podnikatelskou činností vykonávanou prostřednictvím stálé provozovny v jiném členském státě. Výkon činnosti v takové situaci je totiž v zásadě dlouhodobý, takže je přirozené očekávat, že stálá provozovna později vygeneruje zisk, z něhož bude možné ztrátu opět odečíst. V takovém případě tedy ztráta není s jistotou konečná a hrozí podle něj, že dojde k dvojímu odečtení ztrát. Nemá-li však osoba povinná k dani v jiném státě žádný zdroj příjmů, od kterých by bylo možné ztráty odečíst, má se situace ohledně posouzení konečnosti ztráty jinak, a to i kdyby francouzská daňová právní úprava obsahovala možnost odečtení ztráty z převodu majetku od příjmů následujících let. V takové situaci, jako je situace dotčená ve věci v původním řízení, která nesouvisí s výkonem profesní činnosti, totiž podle předkládajícího soudu nelze mít za to, že osoba povinná k dani později získá v členském státě, kde se nachází majetek, příjem, od něhož by mohla ztrátu opět odečíst.
52

Access Info se navíc domnívá, že třetí část třetího důvodu kasačního opravného prostředku Rady musí být v rozsahu, v němž zpochybňuje závěry Tribunálu o citlivé povaze požadovaného dokumentu a v němž se týká odůvodněnosti neobvyklé délky dotčeného legislativního procesu, prohlášena za nepřípustnou. Každopádně má sdružení Acces Info, podporované v podstatě Parlamentem, zaprvé za to, že Rada odůvodňuje citlivou povahu problematiky, která je předmětem požadovaného dokumentu, okolností, že tato problematika vyvolává veřejnou debatu a že je předmětem judikatury unijních soudů. Access Info má za to, že Rada svá tvrzení, která uvedla v této souvislosti, nepodložila. Kromě toho se otázek, které mohou vést k tlaku ze strany zájmových uskupení nebo k diskusím v médiích, týká velká část legislativních postupů. To je ovšem právě tím, co vyžaduje transparentnost a demokracie, a ne důkazem citlivé povahy otázky, která by odůvodňovala důvěrné zacházení s takovým dokumentem, jako je požadovaný dokument. Pokud by navíc byla projednávaná problematika z tohoto pohledu citlivá, musela by zůstat utajena nejen identita členských států, ale i obsah návrhů. Zadruhé zpochybňuje Access Info argument Rady, že neobvyklé průtahy v dotčeném legislativním procesu jsou důsledkem nepovoleného zpřístupnění. K průtahům mohla ve skutečnosti stejně tak vést neexistence politické shody mezi Radou a Parlamentem ohledně reformy nařízení. A zatřetí Access Info zpochybňuje skutečnost, že nepovolené zpřístupnění vedlo ke změnám v detailnosti zpráv pracovní skupiny.
„(15)

Dodatečné úsilí, jež má hospodářství Společenství vynaložit, vyžaduje kromě jiného, aby fungoval přepracovaný systém Společenství s nejvyšším možným stupněm hospodářské výkonnosti a na základě plně harmonizovaných podmínek přidělování v rámci Společenství. Základním způsobem přidělování by proto mělo být dražení, neboť je nejjednodušším a podle všeobecného mínění hospodářsky nejúčinnějším systémem. Tím by se měly odstranit rovněž neočekávané zisky a noví účastníci na trhu a hospodářství s nadprůměrně vysokým růstem by měli mít stejné podmínky hospodářské soutěže jako stávající zařízení.
29

Přijmutí takového výkladu směrnice 2002/92 by vytvářelo značné rozdíly mezi zprostředkovateli, kteří působí na jednotném pojistném trhu, pokud by bez ohledu na to, zda tyto podmínky splňují či nikoli, mohli vykonávat zprostředkovatelskou činnost týkající se stejných typů pojistných smluv. Tento výklad by byl kromě toho v rozporu s cílem zajistit, jak vyplývá z bodu 9 odůvodnění směrnice 2002/92, stejné zacházení se všemi kategoriemi zprostředkovatelů pojištění.
8

Článek 5 směrnice 91/271 stanoví: „1. Pro účely odstavce 2 vymezí členské státy do 31. prosince 1993 citlivé oblasti podle kritérií uvedených v příloze II. 2. Členské státy zajistí, aby městské odpadní vody odváděné stokovými soustavami byly před vypuštěním do citlivých oblastí čištěny podle přísnějších požadavků, než jaké jsou popsány v článku 4, a to nejpozději do 31. prosince 1998 u všech vypouštění z aglomerací s populačním ekvivalentem vyšším než 10000 PE. [...] 4. Požadavky na jednotlivé čistírny uvedené v odstavcích 2 a 3 nemusejí být uplatněny v citlivých oblastech, kde lze prokázat, že minimální snížení veškerého zatížení vstupujícího do všech čistíren městských odpadních vod v příslušné oblasti dosahuje nejméně 75 % u celkového [množství] fosforu a nejméně 75 % u celkového [množství] dusíku. 5. Vypouštění z čistíren městských odpadních vod, které se nacházejí v příslušných povodích nad citlivými oblastmi a přispívající ke znečištění těchto oblastí, podléhá ustanovením odstavců 2, 3 a 4. [...]“
42

Pokud jde o situaci, již nizozemská vláda označila za nespravedlivou a která vyplývá z toho, že by osoba povinná k dani, poté co nemovitost dodala, byla povinna uhradit částky dlužné za opravu odpočtu DPH, který provedla při nabytí této nemovitosti, třebaže osoba, jíž uvedenou nemovitost dodala, prohlásila, že tuto nemovitost využije pro potřeby svých zdanitelných plnění, je třeba konstatovat, že jak uvedl generální advokát v bodě 89 svého stanoviska, v souladu s čl. 13 částí C druhým pododstavcem šesté směrnice jsou sice členské státy oprávněny omezit rozsah možnosti volby zdanění a stanovit podrobně způsob jejího uplatňování, ale nemohou při výkonu tohoto oprávnění uložit osobě povinné k dani povinnosti, které překračují meze toho, co umožňuje unijní právo v oblasti DPH.
43

V této souvislosti je třeba připomenout cíle směrnice 2001/14. Jedním z cílů, jež sleduje systém zpoplatnění zavedený touto směrnicí, je totiž zaručit nezávislost vedení provozovatele infrastruktury. Jinak řečeno, tento provozovatel musí používat systém zpoplatnění jako nástroj vedení. Z bodu 12 odůvodnění této směrnice vyplývá, že by systémy zpoplatnění a přidělování kapacit měly podněcovat provozovatele železniční infrastruktury k optimalizaci využití infrastruktury v rámci stanoveném členskými státy. Tito provozovatelé infrastruktury by však nemohli k takovéto optimalizaci dospět prostřednictvím systému zpoplatnění, pokud by se jejich úloha musela omezit na výpočet výše poplatku v každém konkrétním případě, s použitím vzorce předem stanoveného ministerským výnosem. Zmínění provozovatelé infrastruktury tedy musí mít při stanovení výše poplatků určitý prostor pro uvážení (viz výše uvedený rozsudek Komise v. Španělsko, bod 44).