ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
76.

Domníval-li by se Soudní dvůr za této situace, že akt, kterým se stanoví jednotný postoj, jež měla Rada přijmout, vyžadoval doplnění takového právního základu, Komisi se podle mého názoru nepodařilo prokázat protiprávnost toho, že se Rada rozhodla pro takové rozdělení. Přijetím jediného aktu by se zajisté zabránilo přetížení rozhodovacího procesu. V takovém případě však nelze v Radě vytýkat obcházení pravidel o určování právního základu ani platných hlasovacích pravidel. Stejně jako Česká republika pochybuji rovněž o tom, že za takových okolností lze Radě přičítat porušení povinnosti loajální spolupráce nebo porušení pravomoci iniciativy, kterou čl. 17 odst. 2 SEU svěřuje Komisi ( 75 ). „Zkreslení“, na které se Komise odvolává, není podle mého názoru prokázáno, jelikož cíle sledovaného pozměněným návrhem, totiž umožnění stanovení postoje, který má být jménem Unie zaujat v Radě partnerství, pokud jde o přijetí jednacích řádů, bylo dosaženo a obsah tohoto postoje byl s výjimkou několika drobných změn stanoven v souladu s tím, co bylo navrženo ( 76 ). Bylo by zajisté možné připustit, že poněvadž pozměněný návrh předpokládal přijetí pouze jediného rozhodnutí, bylo rozhodnutí 2020/246 přijato v rozporu s čl. 17 odst. 2 SEU ve spojení s čl. 218 odst. 9 SFEU bez jakéhokoli návrhu ze strany Komise. Takový argument se mi však jeví jako příliš formalistický, a to přinejmenším za okolností projednávaného případu, ve kterém měla rozhodnutí 2020/245 a 2020/246 v podstatě totožný obsah ( 77 ).
74.

V projednávaném případě je A v postavení občana Unie, který se poté, co se přemístil do jiného členského státu v rámci zpáteční cesty na palubě rekreační lodi, vrací do členského státu, jehož je státním příslušníkem. Na rozdíl od věcí, ve kterých byly vydány výše analyzované rozsudky Soudního dvora v obou liniích jeho judikatury ( 45 ), v projednávané věci z předběžných otázek nevyplývá, že by A doprovázeli při návratu do Finska rodinní příslušníci, kteří by byli státními příslušníky třetí země, a zároveň A nebyl v okamžiku svého návratu do Finska usazen v Estonsku, byť vykonával právo na volný pohyb.
10.

Článek 9 odst. 1 přílohy IX služebního řádu, vztahující se k disciplinárnímu řízení, stanoví, že OOJ může uložit jednu z těchto sankcí: písemnou výstrahu, důtku, odložení postupu do vyššího platového stupně na dobu od 1 do 23 měsíců, zařazení do nižšího platového stupně, dočasné zařazení do nižší platové třídy na dobu od 15 dnů do jednoho roku, zařazení do nižší platové třídy v rámci stejné funkční skupiny, přeřazení do nižší funkční skupiny, včetně nebo bez snížení platové třídy, zbavení funkce a případně dočasné krácení důchodu nebo příspěvku v invaliditě; účinky tohoto opatření se nevztahují na úředníkem vyživované osoby.
88.

Takové vyloučení by totiž mohlo příslušný orgán vydávajícího státu zbavit možnosti uložit sankci vlastníkovi vozidla v případě, kdy je vozidlo registrováno v jiném členském státě. To by vedlo k porušení zásady rovného zacházení, ale především k tomu, že příslušný orgán vydávajícího státu by byl zbaven možnosti stíhat a trestat řidiče vozidel registrovaných v jiném členském státě, kteří se dopustili dopravního přestupku na území vydávajícího státu, přestože tito řidiči mohou představovat riziko pro ostatní účastníky silničního provozu v Unii.
45.

Připouštím však, že existují jiné názory ve prospěch toho, aby skladování elektřiny bylo pro účely směrnice 2003/96 považováno spíše za fázi distribuce této energie než za její výrobu, jak si přejí německá vláda i Komise. To však vylučuje tezi předkládajícího soudu zastávanou rovněž společností XY, podle níž tato společnost spotřebovává elektřinu pro účely své činnosti. Znamenalo by to totiž, že tato společnost současně spotřebovává a skladuje elektřinu, což je nemožné, podobně jako není možné současně sníst a mít sušenky. To by rovněž znamenalo, že elektřina dodaná zákazníkům společnosti XY by měla být zdaněna, tj. že by podléhala dvojímu zdanění – poprvé v okamžiku jejího odběru ze soustavy a podruhé v okamžiku jejího dodání koncovým uživatelům. Předkládající soud má správně za to, že takovému dvojímu zdanění musí být zabráněno. Cesta k tomu však nevede tak, že společnost XY nebude v rozporu s čl. 21 odst. 5 prvním pododstavcem směrnice 2003/96 uplatňovat daň na dodání elektřiny svým zákazníkům, ale prostřednictvím vhodného daňového zacházení s elektřinou odebíranou touto společností z distribuční soustavy.
Téhož dne zveřejnil rovněž OLAF tiskovou zprávu, v níž za sebe oznamoval zahájení vnitrostátního trestního řízení proti navrhovateli. OLAF přitom navrhovatele uvedl jmenovitě a poukázal na význam svých předchozích vyšetřování pro zahájení trestního řízení vnitrostátními orgány:

„The Romanian National Anticorruption Directorate (DNA) has accused Liviu Dragnea, the leader of the Romanian Social Democrat Party (PSD), of fraud with European Union (EU) funds, of creating an organised criminal group, and of misusing his position for personal gain. […]

The contribution of the European Anti-Fraud Office (OLAF) to this outcome has been emphasised by the DNA. The DNA has explained that their case comes as a result of two investigations conducted by the OLAF into projects financed by the European Regional Development Fund for road construction in Romania, which were concluded in May and September 2016.

[…]” ( 5 )
49.

Za těchto podmínek by na sporná sdělení mohlo být nahlíženo jako na předběžné nebo přípravné stanovisko pouze tehdy, pokud by dal Parlament jasně najevo, že by jeho rozhodnutí snížit důchody v návaznosti na rozhodnutí č. 14/2018 mělo konkrétní účinky pouze pod podmínkou, že dotčené osoby nevznesou připomínky, nebo že marně uplyne určitá lhůta pro vznesení takových připomínek, což v projednávané věci nenastalo.
–

tvrzení, dle něhož by předložení připomínek s cílem přezkoumat sporné sdělení znamenalo nemožnost napadnout toto sdělení žalobou, by narušilo účinnost soudní ochrany a umožnilo by Parlamentu vyhnout se jakékoliv soudní kontrole tím, že neodpoví na připomínky nebo přijme odpověď s potvrzujícím obsahem.
51.

Začtvrté, výklad první věty čl. 8 odst. 3 směrnice 2014/40 navrhovaný v bodě 47 výše je v souladu s mezinárodním právem. Měl bych zmínit, že Evropská unie a její členské státy jsou smluvními stranami Rámcové úmluvy Světové zdravotnické organizace o kontrole tabáku podepsané v Ženevě dne 21. května 2003 (dále jen „rámcová úmluva“), jejíž ustanovení jsou pro ně závazná ( 21 ). Článek 11 odst. 1 rámcové úmluvy stanovuje, že každá smluvní strana uvedené úmluvy „přijme a zavede účinná opatření, aby zajistila, že: […] b) každá jednotlivá krabička nebo balíček tabákových výrobků a jakékoliv vnější balení a značení takových výrobků nese zdravotní varování, popisující zdraví škodlivé následky užívání tabáku […]“. Měl bych také zmínit, že smluvní strany rámcové úmluvy přijaly soubor pokynů k provádění této úmluvy, které i když nejsou závazné, mají nicméně mít rozhodující vliv na obsah pravidel přijatých Evropskou unií v posuzované oblasti ( 22 ). Odstavec 10 pokynů k provádění článku 11 Rámcové úmluvy Světové zdravotnické organizace o kontrole tabáku (dále jen „pokyny k provádění článku 11 rámcové úmluvy“) stanovuje, že „smluvní strany by měly zajistit, aby zdravotní varování […] nebyla zakryta jinými požadovanými označeními na obalech a štítcích nebo vloženými a připojenými letáky“ nebo „jinými označeními, jako jsou daňová značení a označení podle požadavků článku 15 Úmluvy“. Podle odstavce 10 pokynů k provádění článku 11 rámcové úmluvy jsou tedy jedinými prvky, které by neměly zakrývat zdravotní varování, i) „jiná požadovaná označení na obalech a štítcích“ ( 23 ), včetně označení požadovaných v článku 15 rámcové úmluvy ( 24 ); a ii) „vložené a připojené letáky“ ( 25 ). Je zřejmé, že prodejní automat nespadá do žádné z těchto kategorií. Odstavec 54 těchto pokynů rovněž stanovuje, že „smluvní strany by měly zajistit, aby adhesivní štítky, samolepky, pouzdra, obaly, rukávy, balení a propagační vložené a připojené letáky výrobců tabáku nezakrývaly, nesmazávaly ani neoslabovaly zdravotní varování“. Ani jeden z těchto výrazů opět nelze použít k označení prodejního automatu. Všechny předměty, které by podle odstavců 10 a 54 pokynů k provádění článku 11 rámcové úmluvy neměly zakrývat zdravotní varování, jsou předměty, které mohou být umístěny uvnitř jednotkového balení nebo připevněny na něj zvnějšku.
3.

Nejvyšší soud Spojeného království má proto pochybnosti o tom, zda je zamítnutí odpočtu daně daňovou správou slučitelné s unijním právem. Jinak to naproti tomu vidí Komise, která tvrdí: „The simple answer to the issues raised in the present case is that since Zipvit has paid no VAT, it is not entitled to deduct input VAT. Sometimes simple answers are correct. The Commission submits that on the basis of the following considerations, this is one of those times.“
6.

Podle bodů 4, 31 a 47 odůvodnění směrnice 2007/64 platí, že: „(4) Bez ohledu na to, zda jsou dané služby slučitelné se systémem vyplývajícím z iniciativy finančního sektoru ve prospěch jednotného prostoru plateb v eurech je […] nezbytně nutné stanovit moderní a soudržný právní rámec pro platební služby na úrovni Společenství, který je neutrální, a tím zajistit rovné podmínky pro všechny platební systémy s cílem zachovat možnost volby spotřebitele, což by mělo znamenat významný krok vpřed z hlediska nákladů pro spotřebitele, bezpečnosti a efektivnosti ve srovnání se současnými vnitrostátními systémy. […] (31) V zájmu snížení rizik a důsledků neautorizovaných nebo nesprávně provedených platebních transakcí by uživatel platebních služeb měl poskytovatele platebních služeb co nejdříve informovat o veškerých sporech týkajících se údajně neautorizovaných nebo nesprávně provedených platebních transakcí za předpokladu, že poskytovatel platebních služeb splnil své informační povinnosti podle této směrnice. Pokud uživatel platebních služeb dodrží lhůtu pro oznámení, měl by mít možnost uplatnit svá práva během promlčecích lhůt podle vnitrostátních právních předpisů. Touto směrnicí by nemělo být dotčeno uplatňování dalších práv ve vztazích mezi uživateli platebních služeb a poskytovateli platebních služeb. […] (47) Poskytovatel platebních služeb plátce by měl nést odpovědnost za správné provedení platby, mimo jiné zejména odpovědnost za celou částku platební transakce a lhůtu pro její provedení, jakož i plnou odpovědnost za jakékoli selhání dalších stran v platebním řetězci až po účet příjemce. V důsledku této odpovědnosti by poskytovatel platebních služeb plátce měl v případě, že poskytovateli platebních služeb příjemce nebyla připsána částka v plné výši, opravit příslušnou platební transakci nebo vrátit bez zbytečného odkladu příslušnou částku transakce plátci, aniž jsou dotčeny jakékoli jiné nároky, které lze uplatnit v souladu s vnitrostátním právem. Tato směrnice by se měla týkat pouze smluvních závazků a odpovědnosti mezi uživatelem platebních služeb a poskytovatelem platebních služeb. […]“
46.

Mimoto, jak správně uvádí německá vláda, opačný výklad uvedeného ustanovení by znamenal, že strany plnění mohou volně manipulovat s okamžikem vzniku daňové povinnosti tím, že by odpovídajícím způsobem stanovily lhůtu k zaplacení ceny za dodání zboží nebo poskytnutí služby. Soudní dvůr již přitom měl příležitost konstatovat, že záměrem unijního normotvůrce bylo harmonizovat co možná nejvíce okamžik vzniku daňové povinnosti ve všech členských státech za účelem zajištění jednotného výběru DPH ( 13 ). Cíl zajistit jednotný výběr daně se týká nejen všech členských států, ale rovněž všech plnění téže povahy, nezávisle na druhořadých rozdílech, jako je způsob zaplacení úplaty. To vyžaduje zásada rovného zacházení a zajištění nenarušené hospodářské soutěže.
80.

Předně, pokud bychom měli za to, že obchodník zaplatil za využití prostoru ve sdělovacích prostředcích za účelem propagace produktu, v případě, kdy mediální podnik informuje o reklamní akci pořádané ve spolupráci s obchodníkem, uznali bychom existenci domněnky, podle které se tento obchodník spojil s uvedeným podnikem za účelem takové propagace. Dále, pokud by byla toto domněnka považována za relevantní v kontextu bodu 11 přílohy I směrnice 2005/29, mohla by se z ní stát domněnka nevyvratitelná, vzhledem k tomu, že by se jednalo o obchodní praktiku, která je nekalá za všech okolností. Konečně by byla tato obchodní praktika považována za jednání dotyčného obchodníka, přestože by byla jeho účast na využití prostoru ve sdělovacích prostředcích za účelem propagace produktu založena pouze na uvedené domněnce.
32.

Předkládající soud konečně uvádí, že třetí obchodovací období končí dne 31. prosince 2020. Podotýká, že podle německé judikatury a vzhledem k neexistenci výslovného přechodného ustanovení ve vnitrostátním právu znamenalo skončení prvního a druhého obchodovacího období zánik nároků na povolenku, která nebyla proplacena do 30. dubna po skončení daného obchodovacího období. Stejně tak neobsahuje vnitrostátní právo žádné přechodné ustanovení ve vztahu ke třetímu obchodovacímu období. Německé orgány odmítly přijmout takové ustanovení z důvodu, že pravidla týkající se čtvrtého obchodovacího období (2021–2030) byla taxativně stanovena unijní právní úpravou a že náhrada za práva, která zasahují do několika období, by byla legální pouze, pokud by byla zakotvena v této právní úpravě.
28.

V tomto ohledu se zamýšlí nad otázkou týkající se pojmového znaku posílání zprávy, který je uveden v tomto ustanovení. Reklama ve složce přijatých zpráv totiž není posílána jedním uživatelem e-mailové služby jinému uživateli, ale je zobrazována reklamními servery po otevření e‑mailového účtu ve schránce příchozích zpráv náhodně vybraného uživatele na místech určených za tímto účelem. Pokud by byly uplatněny znaky klasického e-mailu, mohlo by to znamenat, že chybí prvek „posílání“ zprávy, a tudíž že reklamu zobrazovanou ve složce přijatých zpráv nelze považovat za „elektronickou poštu“. Předkládající soud si nicméně klade otázku, zda by vzhledem k cíli ochrany soukromí uživatelů, který je uveden v bodě 40 odůvodnění a sledován článkem 13 odst. 1 směrnice 2002/58, neměl být uplatněn spíše funkční, a nikoli technický přístup k definici pojmu „posílání“. Uvedený cíl by mohl odůvodňovat, aby byl pojem „posílání“ vykládán nikoli na základě klasických forem elektronické komunikace, tedy ve smyslu zpráv odesílaných jedním uživatelem jinému, předem určenému uživateli, ale z funkčního hlediska, tedy ve smyslu šíření.
55.

Ještě důležitější je, že v anglickém znění čl. 10 odst. 2 písm. l) směrnice 2008/48 odkazuje na „the interest rate applicable in the case of late payments as applicable at the time of the conclusion of the credit agreement and the arrangements for its adjustment“. Podobně francouzská verze zmiňuje „le taux d’intérêt applicable en cas de retard de paiement applicable au moment de la conclusion du contrat de crédit et les modalités d'adaptation de ce taux“.
84.

Jak podle mého názoru správně argumentuje Komise, nyní projednávaná věc se liší od věci v rozsudku TSN ( 19 ), jelikož ve věci TSN bylo možné rozlišit mezi nároky na dovolenou za kalendářní rok vyplývajícími z uplatňování článku 7 směrnice (jak byl proveden příslušnými vnitrostátními právními předpisy) a dalšími nároky vyplývajícími z podnikové kolektivní smlouvy, takže bylo možné jasně určit, které pravidlo vyplývá z uplatňování unijního práva a které spadá pod vnitrostátní právo. To v projednávané věci není možné, neboť ačkoli čl. 140 odst. 1 zákoníku práce stanoví příznivější režim, než je maximální délka stanovená v článku 8 směrnice, zavádí minimální požadavek stanovený směrnicí, aniž by bylo možné určit, co přesně vyplývá z minimálních požadavků směrnice a co jde nad její rámec.
5.

Body 3, 7 a 10 odůvodnění nařízení č. 1307/2013 uvádějí: „(3) Všechny základní prvky týkající se vyplácení podpory Unie zemědělcům by měly být zahrnuty do tohoto nařízení, které by mělo rovněž stanovit podmínky přístupu k platbám, které jsou nerozlučně spojeny s uvedenými základními prvky. [...] (7) Za účelem zajištění právní jistoty by měla být na Komisi přenesena pravomoc přijímat určité akty, pokud jde o stanovení rámce, v němž mají členské státy definovat [...] minimální činnosti prováděné na plochách přirozeně ponechávaných ve stavu vhodném pro pastvu nebo pěstování plodin [...] [...] (10) Zkušenosti získané při uplatňování různých režimů podpory určených zemědělcům ukazují, že podpora byla v řadě případů poskytnuta fyzickým nebo právnickým osobám, jejichž podnikatelská činnost se nezaměřovala na zemědělskou činnost nebo se na ni zaměřovala pouze okrajově. V zájmu lepšího zacílení podpory by členské státy neměly poskytovat přímé platby určitým fyzickým a právnickým osobám, ledaže by tyto osoby mohly prokázat, že jejich zemědělská činnost není okrajová. Členské státy by rovněž měly mít možnost neposkytovat přímé platby jiným fyzickým nebo právnickým osobám, jejichž zemědělská činnost je okrajová. Členským státům by však mělo být umožněno poskytovat přímé platby menším zemědělcům na částečný úvazek, neboť tito zemědělci přímo přispívají k životaschopnosti venkovských oblastí. Členské státy by rovněž neměly poskytovat přímé platby fyzickým nebo právnickým osobám, jejichž zemědělské plochy jsou převážně plochy přirozeně ponechávané ve stavu vhodném pro pastvu nebo pěstování plodin a které nevykonávají určitou minimální činnost.“
92.

Takové uplatňování zásady překážky věci pravomocně rozsouzené by tedy mělo za následek, že v případě, kdy by se soudní rozhodnutí, které se stalo konečným, opíralo o výklad norem, který odporuje unijnímu právu – například tím, že „držení“ zvířete považuje za absolutní kritérium pro nárok na dotčené podpory – by tyto normy byly uplatněny nesprávně vždy, když je koncesionář z tohoto režimu vyloučen z týchž důvodů, aniž by bylo možné tento nesprávný výklad korigovat.
59.

V Evropské unii tedy v současnosti neexistuje žádný specifický přístup k jazykovému režimu dokumentů doručovaných do zahraničí. V závislosti na konkrétním předmětu dotčené unijní právní úpravy může být povinnost orgánů žádajícího členského státu poskytnout dokumenty anebo informace v jazyce adresáta písemnosti více či méně významná. Nedomnívám se tedy, že lze ustanovení směrnice 2010/64 a směrnice 2015/413 (a ostatně ani jakéhokoliv jiného právního předpisu) vykládat v tom smyslu, že by svědčila o skutečném nebo obecném záměru unijního normotvůrce, který by byl totožný bez ohledu na dotčený právní nástroj – a to i za předpokladu (quod non), že takový záměr by byl z hermeneutického hlediska relevantní.
41.

Zatřetí, přístup přijatý Tribunálem v napadeném rozsudku, podle kterého lze objemy dovozu představující podíl na trhu větší než 1 % považovat za „zanedbatelné“, je v rozporu se zásadou právní jistoty. Pokud podle posouzení Tribunálu prahová hodnota pro posouzení objemu dovozu podle čl. 3 odst. 4 písm. a) základního nařízení za zanedbatelný není zcela v souladu s prahovou hodnotou stanovenou v čl. 5 odst. 7 tohoto nařízení, jelikož odkazují na různé fáze řízení, pak by existovala nejistota také, pokud jde o použitelnost prahové hodnoty 3 % stanovené v tomto posledním ustanovení, což by mohlo vést k absurdnímu důsledku, že by šetření mohlo být zahájeno, ale ne ukončeno. Prahová hodnota, u níž má Komise širokou posuzovací pravomoc a u níž je soudní kontrola omezená, by navíc vedla k nejistotě, neboť by nebylo jasné, kde leží hranice pro konstatování, že objem dovozu je „zanedbatelný“, což by rovněž zvýšilo riziko politického zasahování do antidumpingových šetření.
13.

Odpovědnost výrobce je zmíněna v bodě 23 odůvodnění směrnice 2012/19: „[…] K dosažení maximálního účinku koncepce odpovědnosti výrobce je třeba, aby každý výrobce odpovídal za financování nakládání s odpady ze svých vlastních výrobků. Výrobce by měl mít možnost výběru, zda chce plnit tuto povinnost samostatně, anebo se zapojit do kolektivního systému. Každý výrobce by měl při uvádění svého výrobku na trh poskytnout finanční záruku, aby se předešlo tomu, že by náklady spojené s nakládáním s OEEZ z bezprizorných výrobků nesla společnost nebo ostatní výrobci. Odpovědnost za financování nakládání s historickými odpady by měli sdílet všichni stávající výrobci v kolektivních systémech financování, do kterých přispívají úměrně všichni výrobci působící na trhu v okamžiku, kdy dochází ke vzniku nákladů. Kolektivní systémy financování by neměly mít za následek vyloučení drobných a malých výrobců, dovozců a nových účastníků trhu. Kolektivní systémy by mohly zavést diferencované poplatky na základě toho, jak snadno lze výrobky a hodnotné druhotné suroviny, které tyto výrobky obsahují, recyklovat. U zařízení s dlouhým životním cyklem, která spadají do oblasti působnosti této směrnice, jako jsou například fotovoltaické panely, by mělo být co nejlépe využito stávajících systémů sběru a využití za předpokladu, že splňují požadavky stanovené touto směrnicí.“
103.

S ohledem na výše uvedené navrhuji Soudnímu dvoru, aby odpověděl Bundesgerichtshof (Spolkový soudní dvůr, Německo) takto: „Článek 15 odst. 1 písm. c) Úmluvy o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech, podepsané v Luganu dne 30. října 2007, jejíž uzavření bylo schváleno jménem Evropského společenství rozhodnutím Rady 2009/430/ES ze dne 27. listopadu 2008, musí být vykládán v tom smyslu, že není použitelný, pokud osoby, které jsou stranami smlouvy, mají v okamžiku uzavření této smlouvy bydliště (ve smyslu článků 59 a 60 zmíněné úmluvy) na území téhož státu vázaného úmluvou a zahraniční prvek právního vztahu vznikne až později přemístěním bydliště spotřebitele na území jiného státu, rovněž vázaného úmluvou. Podpůrně je čl. 15 odst. 1 písm. c) úmluvy použitelný, pokud se bydliště smluvních stran v okamžiku uzavření smlouvy nachází na území téhož státu vázaného zmíněnou úmluvou a spotřebitel se později přestěhuje do jiného státu, rovněž vázaného úmluvou, za předpokladu, že hospodářský subjekt provozuje ve státě, na jehož území má spotřebitel nové bydliště, takové profesionální nebo podnikatelské činnosti, jako jsou činnosti, při jejichž provozování byla uzavřena daná smlouva.“
39.

V projednávané věci se jedná o lotyšskou společnost, která nesplnila podmínky lotyšského rejstříkového práva v okamžiku podání žádosti o podporu. Irská společnost by požadavkům podle irského práva vyhověla bez dokladu o zápisu do rejstříku. Německá společnost by musela předložit alespoň zápis do (německého) obchodního rejstříku, v ostatním by ale musela splnit přísnější požadavky (notářsky ověřené rozhodnutí společníků) než lotyšský konkurent.
59.

Pro ilustraci: Osoba povinná k dani (dále jen „osoba povinná k dani“) A využívá hotovostní účetnictví pro účely DPH v souladu s vnitrostátní odchylkou podle čl. 66 písm. b) směrnice o DPH. Stejně tak i osoba povinná k dani B. Osoba povinná k dani C využívá akruální účetnictví v souladu s článkem 63 směrnice o DPH. Osoba povinná k dani A je příjemcem služeb poskytovaných osobou povinnou k dani B a osobou povinnou k dani C. Jak je popsáno v bodě 44 a násl., nárok osoby povinné k dani A na odpočet vznikne v okamžiku platby, pokud jde o služby poskytnuté osobou povinnou k dani B, a v okamžiku plnění, pokud jde o služby poskytnuté osobou povinnou k dani C. V případě, že dotčený členský stát využije své možnosti podle článku 167a a bude požadovat, aby osoba povinná k dani A odložila nárok na odpočet až do zaplacení, se sice nemění okamžik vzniku nároku osoby povinné k dani A na odpočet DPH na vstupu za služby poskytnuté osobou povinnou k dani B, mění se však okamžik vzniku nároku na odpočet DPH na vstupu za služby poskytnuté osobou povinnou k dani C. Tyto odpočty by pak byly odloženy až do zaplacení.
49.

Ve francouzské verzi totiž čl. 16 odst. 2 písm. b) směrnice 2009/28 stanoví, že „les États membres prévoient, en outre, soit un accès prioritaire, soit un accès garanti au réseau pour l’électricité produite à partir de sources d’énergie renouvelables“. V anglické verzi totéž ustanovení stanoví, že „Member States shall also provide for either priority access or guaranteed access to the grid-system of electricity produced from renewable energy sources“. Konečně estonská verze tohoto ustanovení stanoví, že členské státy „sätestavad ka taastuvatest energiaallikatest toodetud elektrienergia kas eelistatud või tagatud juurdepääsu võrgusüsteemile“.