STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

NIILO JÄÄSKINENA

přednesené dne 24. května 2012 ( 1 )

Věc C-170/11

Maurice Robert Josse Marie Ghislain Lippens, Gilbert Georges Henri Mittler, Jean Paul François Caroline VotronprotiHendriku Cornelisovi Kortekaasovi,Kortekaas Entertainment Marketing BV,Kortekaas Pensioen BV,

Dirku Robbardovi De Kat,Johannesi Hendriku Vischovi,Euphemii Joanně Bökkerink,

Laminco GLD N-A,Ageas NV, dříve Fortis NV

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Hoge Raad der Nederlanden (Nizozemsko)]

„Justiční spolupráce v občanských a obchodních věcech — Opatřování důkazů — Nařízení (ES) č. 1206/2001 — Rozsah věcné působnosti — Vyslechnutí svědků pobývajících v jednom členském státě soudem druhého členského státu — Svědci, kteří jsou rovněž účastníky původního řízení — Donucovací opatření — Případná povinnost použít jeden z postupů pro opatřování důkazů stanovených uvedeným nařízením nebo možnost uplatnit postupy stanovené procesním právem platným v členském státě, v němž sídlí dotyčný soud — Podpůrná použitelnost vnitrostátního práva“

I – Úvod

1. V projednávané věci je Soudní dvůr vyzván, aby rozhodl o výkladu nařízení Rady (ES) č. 1206/2001 ze dne 28. května 2001 o spolupráci soudů členských států při dokazování v občanských nebo obchodních věcech ( 2 ). Předkládající soud si zejména klade otázku ohledně výkladu čl. 1 odst. 1 uvedeného nařízení, který vymezuje rozsah věcné působnosti tohoto nařízení tím, že stanoví dva postupy justiční spolupráce, které může soud členského státu ( 3 ) využít, pokud si přeje provést dokazování v jiném členském státě.

2. Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce byla předložena ze strany Hoge Raad der Nederlanden (Nizozemsko) v rámci řízení ve věci samé zahájeného před nizozemským soudem proti žalovaným s bydlištěm či sídlem v Belgii, o jejichž předběžný výslech jako svědků požádali žalobci. Ačkoli dotyční vyjádřili přání, aby byli vyslechnuti ve francouzském jazyce v zemi svého bydliště na základě žádosti zaslané soudem, u něhož řízení probíhá, belgickým soudním orgánům v souladu s nařízením č. 1206/2001, daný soud tento návrh zamítl, přičemž uvedl, že by se výslech měl konat v Nizozemsku, a předvolal svědky na jednání na základě vnitrostátního procesního práva.

3. V tomto kontextu je Soudní dvůr vyzván, aby rozhodl, zda je soud členského státu, který si přeje vyslechnout svědka, který je v projednávaném případě účastníkem původního řízení, pobývajícího na území jiného členského státu, povinen použít vyšetřovací postupy zavedené nařízením č. 1206/2001, nebo může i nadále použít postupy stanovené procesními pravidly platnými ve státě, v němž sídlí, popřípadě s uplatněním donucovacích opatření, pokud se svědek těmto postupům nechce podřídit. Je tedy třeba zcela poprvé určit, zda nařízení č. 1206/2001 obsahuje výlučnou a vyčerpávající úpravu dožádání mezi dvěma členskými státy v rámci dokazování nebo zda ponechává prostor pro jiné možnosti získání přístupu k takovým důkazům.

II – Právní rámec

A – Nařízení č. 1206/2001

4. Body odůvodnění nařízení č. 1206/2001 stanoví: „[...] (2) Pro účely řádného fungování vnitřního trhu je třeba zdokonalit, a zejména zjednodušit a urychlit spolupráci soudů při dokazování. […] (7) Pro rozhodnutí v občanských nebo obchodních věcech projednávaných před soudem v členském státě je často nezbytné získat důkazy v jiném členském státě, proto se činnost Společenství nemůže omezit pouze na oblast předávání soudních a mimosoudních písemností v občanských nebo obchodních věcech, které spadá do působnosti nařízení Rady (ES) č. 1348/2000 ze dne 29. května 2000 o doručování soudních a mimosoudních písemností ve věcech občanských a obchodních v členských státech[ ( 4 )]. Je proto nezbytné nadále zlepšovat spolupráci soudů členských států v oblasti dokazování. (8) Účinnost soudních řízení v občanských nebo obchodních věcech vyžaduje, aby se předávání a zpracovávání žádostí o dokazování mezi soudy členských států uskutečňovalo přímo a co nejrychleji. (15) K usnadnění dokazování by mělo být možné, aby soud kteréhokoliv členského státu v souladu s právem svého členského státu mohl dokazovat přímo v jiném členském státě, pokud to tento stát povolí, za podmínek stanovených ústředním orgánem nebo příslušným orgánem dožádaného členského státu. […]“

5. Článek 1 nařízení č. 1206/2001 nadepsaný „Oblast působnosti“ ve svých odstavcích 1 a 2 stanoví: „1. Toto nařízení se vztahuje na občanské nebo obchodní věci, pokud soud členského státu v souladu s právními předpisy tohoto státu žádá: a) příslušný soud jiného členského státu o provedení dokazování, nebo b) aby směl provést dokazování přímo v jiném členském státě. 2. Žádost nesmí být podána za účelem dokazování, které není určeno pro zahájené nebo zamýšlené soudní řízení.“

6. Články 10 až 16, které tvoří oddíl 3 téhož nařízení, stanoví bližší podmínky dokazování dožádaným soudem (tzv. „nepřímá“ metoda spolupráce).

7. Článek 10 odst. 2 nařízení č. 1206/2001 uvádí, že „[d]ožádaný soud vyřídí žádost v souladu s právními předpisy svého členského státu“.

8. Článek 11 odst. 1 tohoto nařízení předpokládá, že provádění nepřímé metody dokazování probíhá za přítomnosti a za účasti účastníků řízení, když stanoví: „Stanoví-li tak právo členského státu dožadujícího soudu, mají strany a popřípadě jejich zástupci právo být přítomni při dokazování prováděném dožádaným soudem.“

9. Článek 13 uvedeného nařízení umožňuje použití donucovacích opatření v rámci nepřímé metody dokazování za následujících podmínek: „Je-li to nezbytné, použije dožádaný soud při vyřizování žádosti přiměřená donucovací opatření v případech a v rozsahu stanoveném právem jeho členského státu pro vyřizování žádostí podaných za stejným účelem jeho vnitrostátními orgány nebo některou ze zúčastněných stran.“

10. Článek 17 nařízení, který upravuje dokazování prováděné přímo dožadujícím soudem (tzv. „přímá“ metoda spolupráce), stanoví: „1. Pokud si soud přeje provést dokazování provedeno přímo v jiném členském státě, podá […] žádost ústřednímu orgánu nebo příslušnému orgánu daného státu […]. 2. Přímé dokazování může být provedeno pouze tehdy, pokud ho lze provést dobrovolně bez použití donucovacích opatření. Pokud přímé dokazování spočívá ve výslechu osoby, oznámí dožadující soud této osobě, že se výslech uskutečňuje na základě dobrovolnosti. 3. Dokazování provádí soudní úředník [osoba vykonávající soudní funkci] nebo jiná osoba, například znalec, která je určena v souladu s právem členského státu dožadujícího soudu. […]“

B – Vnitrostátní právo

11. V Nizozemsku se výslech svědků, jakož i předběžný výslech svědků řídí občanským soudním řádem (Wetboek van Burgerlijke Rechtsvordering, dále jen „WBR“) ( 5 ).

12. Článek 164 WBR stanoví: „1. Účastníci řízení mohou v řízení vystupovat též jako svědci. […] 3. Pokud se účastník řízení, který je povinen učinit prohlášení jakožto svědek, nedostaví na jednání, neodpovídá na otázky, které jsou mu položeny, nebo odmítá podepsat své prohlášení, může soud z tohoto jednání vyvodit veškeré důsledky, které považuje za nezbytné.“

13. Článek 165 odst. 1 WBR stanoví, že „[k]aždý, kdo byl předvolán, aby vypovídal jako svědek za zákonem stanovených podmínek, je povinen se dostavit ke svědecké výpovědi“.

14. Článek 176 odst. 1 WBR stanoví: „Pokud smlouva nebo nařízení EU nestanoví jinak, může soud, pokud svědek bydlí v zahraničí, požádat jím určený orgán státu, v němž svědek pobývá, aby svědka vyslechl, pokud možno pod přísahou, nebo pověřit tímto výslechem nizozemského konzulárního úředníka, v jehož příslušnosti se bydliště tohoto svědka nachází.“

15. Článek 186 WBR stanoví: „1. Připouští-li zákon důkaz výslechem svědků, může soud na žádost dotčené osoby nařídit, aby byl před podáním žaloby neprodleně proveden předběžný výslech svědků. 2. Na žádost účastníka řízení může soud nařídit předběžný výslech svědků i tehdy, bylo-li již řízení zahájeno.“

16. Článek 189 WBR stanoví, že „[u]stanovení o výslechu svědků se použijí rovněž v případě předběžného výslechu svědků“.

III – Spor v původním řízení, předběžná otázka a řízení před Soudním dvorem

17. Dne 3. srpna 2009 podalo několik majitelů cenných papírů ( 6 ) (dále jen „H. Kortekaas a další“) společnosti Fortis NV ( 7 ) k Rechtbank Utrecht (Nizozemsko) žalobu proti třem členům řídícího orgánu této společnosti s bydlištěm v Belgii ( 8 ) (dále jen „M. Lippens a další“) a proti samotné této společnosti, kterou se vůči žalovaným domáhají náhrady škody spolu s příslušenstvím z důvodu spáchání protiprávních jednání.

18. V rámci tohoto řízení ve věci samé podali H. Kortekaas a další dne 6. srpna 2009 žádost k Rechtbank Utrecht směřující k nařízení předběžného výslechu M. Lippense a dalších jakožto svědků ohledně jejich tvrzení. Uvedený soud této žádosti vyhověl rozhodnutím ze dne 25. listopadu 2009, přičemž upřesnil, že výslech provede pověřený soudce, který musí být za tímto účelem určen.

19. Dne 9. prosince 2009 M. Lippens a další požádali, aby Rechtbank Utrecht podal dožádání, aby mohli být vyslechnuti francouzsko jazyčným soudem v Belgii, kde pobývají. Jejich žádost byla zamítnuta usnesením ze dne 3. února 2010.

20. Gerechtshof te Amsterdam, kterému podali M. Lippens a další odvolání, potvrdil vydané usnesení rozhodnutím ze dne 18. května 2010, a opřel se přitom o čl. 176 odst. 1 WBR, který dává nizozemskému soudu, který má vyslechnout svědka, jenž se zdržuje v zahraničí a nechce se dobrovolně dostavit na jednání, možnost, nikoli povinnost, postupovat prostřednictvím dožádání. Gerechtshof te Amsterdam upřesnil, že svědci musí být v zásadě vyslechnuti soudem, před nímž probíhá řízení ve věci samé, a že v projednávané věci žádná zvláštní okolnost neodůvodňuje odchýlení se od tohoto pravidla ve prospěch M. Lippense a dalších, zejména vzhledem k nesouhlasu H. Kortekaase a dalších. Dodal, že výslech v Belgii nemůže být ospravedlněn jazykovými důvody, neboť M. Lippens a další budou mít možnost si ke svému výslechu v Nizozemsku přibrat na pomoc francouzsko jazyčného tlumočníka.

21. Maurice Lippens a další proti tomuto rozhodnutí Gerechtshof te Amsterdam podali kasační opravný prostředek k Hoge Raad der Nederlanden.

22. Předkládající soud se domnívá, že nařízení č. 1206/2001 nebrání tomu, aby soud sídlící v členském státě v souladu s procesními pravidly platnými v tomto státě předvolal k účasti na jednání svědka pobývajícího v jiném členském státě a v případě odmítnutí dostavit se vyvodil důsledky stanovené uvedenými pravidly. Podle předkládajícího soudu ani normativní text, ani druhý a pátý bod odůvodnění ( 9 ) nařízení č. 1206/2001 neumožňují dospět k závěru, že by postupy pro opatřování důkazů stanovené tímto nařízením vylučovaly využití jiných právních nástrojů. Domnívá se, že uvedené nařízení má pouze usnadnit opatřování důkazů a neukládá členským státům, aby změnily postupy pro opatřování důkazů stanovené jejich vnitrostátním procesním právem.

23. Tento soud mimoto zmiňuje Úmluvu o provádění důkazů v cizině ve věcech občanských a obchodních uzavřenou v Haagu dne 18. března 1970, kterou ve vztahu k jedenácti členským státům, mezi nimiž byla uvedená úmluva v platnosti ( 10 ), nahradilo nařízení č. 1206/2001. Zdůrazňuje, že je sporné, zda má tato úmluva výlučnou a kogentní působnost, nebo ponechává prostor pro uplatnění jiných nástrojů, jak se domníval Nejvyšší soud Spojených států ( 11 ). Předkládající soud dodává, že by z rozsudku Soudního dvora mohlo naopak vyplývat, že by nařízení č. 1206/2001 mohlo mít „výlučnou působnost“, řečeno slovy tohoto soudu ( 12 ).

24. Za těchto okolností se Hoge Raad der Nederlanden rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku: „Musí být nařízení [č. 1206/2001], a zejména jeho čl. 1 odst. 1 vykládán v tom smyslu, že soud, který si přeje vyslechnout svědka s bydlištěm v jiném členském státě, musí vždy v rámci tohoto typu dokazování uplatnit postupy zavedené uvedeným nařízením, nebo je oprávněn používat postupy stanovené ve svém vnitrostátním procesním právu, jako je předvolání svědka před tento soud?“

25. Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Hoge Raad der Nederlanden byla do rejstříku kanceláře Soudního dvora zapsána dne 7. dubna 2011.

26. Písemná vyjádření byla Soudnímu dvoru předložena M. Lippensem a dalšími, nizozemskou, českou, německou, rakouskou, polskou, finskou vládou, vládou Spojeného království, jakož i Evropskou komisí.

27. V příloze k předvolání zaslanému účastníkům řízení a ostatním zúčastněným Soudní dvůr položil otázky k zodpovězení na jednání, které znějí následovně: „1) Za předpokladu, že by byl příslušný soud oprávněn na základě svého vnitrostátního práva předvolat svědka pobývajícího v jiném členském státě, může tento soud v případě, že svědek takovému předvolání nevyhoví, uplatnit donucovací opatření stanovená jeho vnitrostátním právem? Je-li odpověď na tuto otázku záporná, musí vnitrostátní soud provést výslech svědka při uplatnění postupů stanovených nařízením [č. 1206/2001]? 2) Vzhledem k tomu, že má být v projednávané věci jakožto svědek vyslýchán účastník řízení, žádáme účastníky řízení, aby zaujali stanovisko k otázce, zda by mělo být k této skutečnosti pro účely odpovědi na předběžnou otázku přihlédnuto. Žádáme všechny členské státy, aby se rovněž vyjádřily k otázce, jaké důsledky by zavedení takového rozlišení v rámci nařízení č. 1206/2001 mohlo mít v jejich vnitrostátním právu.“

28. Na jednání, které se konalo dne 7. března 2012, se ústně vyjádřili M. Lippens a další, nizozemská, česká, německá, irská a finská vláda, jakož i Komise.

IV – Analýza

A – K širším souvislostem věci

29. Každý soud členského státu může právoplatně vykonávat jemu svěřené úkoly a využívat svou soudní pravomoc („imperium“), to znamená svou vykonávací moc, pouze v mezích své územní příslušnosti. Existuje výjimka z tohoto pravidla v oblasti dokazování, podle níž může soud dokazování provádět na celém území daného státu. Nicméně v důsledku zásady teritoriality, která plyne z mezinárodního práva a která je spojena se zásadou státní svrchovanosti, soud obvykle nemůže taková opatření provádět v jiném členském státě.

30. Jak přitom zdůrazňují body odůvodnění nařízení č. 1206/2001, „pro rozhodnutí v občanských nebo obchodních věcech projednávaných před soudem v členském státě je často nezbytné získat důkazy v jiném členském státě, [a je tedy užitečné] nadále zlepšovat spolupráci soudů členských států v oblasti dokazování“ ( 13 ). Uvedené nařízení tak reaguje na rostoucí potřebu v rámci Evropské unie, aby bylo možné opatřit důkazy v jiném členském státě, než je členský stát, v němž je nebo může být soudní řízení zahájeno ( 14 ), zahrnuje-li spor zahraniční prvek.

31. Vzhledem k tomu, že pojem „dokazování“ ve smyslu nařízení č. 1206/2001 není v tomto nařízení definován, byl již Soudní dvůr dříve vyzván, aby prostřednictvím jeho výkladu vymezil jeho hlavní rysy ( 15 ). Jeví se mi jako nepopiratelné, že takový výslech svědka, jako je výslech zamýšlený ve sporu v původním řízení, tuto kvalifikaci splňuje ( 16 ).

32. Hlavním cílem nařízení č. 1206/2001 je určit podmínky, za nichž může soud členského státu zjednodušeným a rychlým způsobem ( 17 ) zajistit důkazní prostředky, které se nacházejí na území jiného členského státu, za součinnosti orgánů tohoto státu. Za tímto účelem upravuje dvě metody právní pomoci, jejichž podstata je stručně vysvětlena v čl. 1 odst. 1 uvedeného nařízení: — jednak nepřímou metodu dokazování stanovenou v článcích 10 až 16 nařízení č. 1206/2001, podle níž soud členského státu A (tzv. „dožadující soud“ ( 18 )) žádá soud členského státu B (tzv. „dožádaný soud“), aby se zhostil provedení požadovaného dokazování v souladu s právními předpisy členského státu B, popřípadě prostřednictvím donucovacích opatření v souladu s článkem 13 uvedeného nařízení, a — jednak přímou metodu dokazování stanovenou v článku 17 nařízení č. 1206/2001, která spočívá v tom, že soud členského státu A nebo osoba jím zmocněná ( 19 ) se přemístí do členského státu B k přímému provedení dokazování se souhlasem orgánů tohoto jiného státu ( 20 ), přičemž v tomto případě je jakékoli donucení svědka pobývajícího v tomto státě vyloučeno.

33. Předkládající soud v podstatě poprvé klade Soudnímu dvoru otázku, zda v případě, že si soud přeje provést dokazování s přeshraničním dopadem, jako je tomu v případě výslechu svědka, který se nachází na území jiného členského státu, je tento soud povinen zvolit si jednu z obou výše popsaných metod dokazování stanovených nařízením č. 1206/2001, totiž provedení dokazování nepřímo prostřednictvím dožádaného soudu, nebo provedení dokazování přímo dožadujícím soudem, jak tvrdí pouze M. Lippens a další před Soudním dvorem, nebo zda může tento soud použít postupy stanovené procesním právem členského státu, v němž sídlí. Pro účely projednávané žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce je nutné vymezit rozsah věcné působnosti nařízení č. 1206/2001.

34. Další otázky vyplývají implicitně z odůvodnění předkládacího rozhodnutí, jakož i z otázek k ústnímu zodpovězení, které položil Soudní dvůr. Týkají se některých praktických důsledků výkladu, který bude přijat v rozsudku, který má být vydán, totiž případné možnosti soudu, který o výslech žádá, uplatnit donucovací nebo jiná nepříznivá opatření ( 21 ), pokud svědek s bydlištěm v jiném členském státě odmítá vypovídat, a případného dopadu skutečnosti, že svědek, který má být vyslechnut, je účastníkem řízení v daném sporu.

35. Z judikatury Soudního dvora jasně nevyplývá žádná odpověď na předběžnou otázku položenou předkládajícím soudem.

36. V rozsudku St. Paul Dairy zmíněném v předkládacím rozhodnutí, který se týká výkladu pravidel soudní příslušnosti uvedených v Bruselské úmluvě a pouze jako obiter dictum zmiňuje nařízení č. 1206/2001 ( 22 ), aniž však řeší otázku, kterou se Soudní dvůr zabývá v projednávané věci, jsou totiž obsaženy pouhé náznaky. Stejně je tomu v případě rozsudku Aguirre Zarraga, který byl rovněž vydán v oblasti soudní příslušnosti, podle něhož si může vnitrostátní soud zvolit, zda využije mechanismus stanovený nařízením č. 1206/2001, či nikoli ( 23 ). Vzhledem ke zvláštnosti těchto dvou rozsudků, které se týkaly nikoli výkladu uvedeného nařízení, nýbrž předpisů, jejichž předmět a oblast působnosti je dosti odlišný od uvedeného nařízení ( 24 ), přestože rovněž usilují o vytvoření evropského soudního prostoru, musí Soudní dvůr v projednávané věci jednoznačně rozhodnout o podmínkách, za nichž je použití uvedeného nařízení pro soud povinné.

37. Pokud jde o jediný rozsudek, který byl, pokud vím, vydán Soudním dvorem ( 25 ) ve věci výkladu samotného nařízení č. 1206/2001, zdá se mi, že nepřináší žádné užitečné poznatky pro účely rozhodnutí v projednávané věci ( 26 ).

38. Úvodem upřesňuji, že mám stejně jako většina zúčastněných za to, že pokud se soud členského státu snaží zajistit důkazy na základě důkazních prostředků z jiného členského státu, je vzhledem k důvodům, které vysvětlím dále, povinen uplatnit mechanismy stanovené nařízením č. 1206/2001 jen v některých případech, a nikoli systematicky.

B – K věcné působnosti nařízení č. 1206/2001

39. Znění čl. 1 odst. 1 nařízení č. 1206/2001, o jehož výklad žádá zejména předkládající soud, umožňuje částečně rozhodnout o tom, zda dané dvě metody přeshraničního dokazování, které stanoví, musí či nemusí být použity extenzivně, totiž ve všech případech v občanských a obchodních věcech, v nichž takový zahraniční prvek, jako je v projednávaném případě bydliště svědka, spojuje dotčený důkazní prostředek s jiným členským státem.

40. Uvedený článek, který jakožto úvodní podmínku obsahuje formulaci „pokud soud členského státu […] žádá“ ( 27 ), podle mého názoru omezuje věcnou působnost nařízení č. 1206/2001 na dva konkrétní případy, které následně stanoví. Použitelnost nařízení tak vyhrazuje buď pro případ, že podle soudu, který usiluje o provedení dokazování, je spolupráce soudu „jiného členského státu“ nezbytná, nebo pro případ, že uvedený soud chce takové dokazování sám „v jiném členském státě“ provést. A contrario, nařízení nemá upravovat situaci, v níž se tento soud domnívá, že může důkazní prostředek opatřit i přesto, že se nachází v jiném členském státě, a nepotřebuje využít žádný z postupů pro opatřování důkazů, to znamená, že nemusí ani žádat o zapojení soudních orgánů uvedeného členského státu, ani se do tohoto státu přemísťovat.

41. Stejně tak sedmý a patnáctý bod odůvodnění nařízení č. 1206/2001 uvádějí, že nařízení směřuje k tomu, aby soud jednoho členského státu mohl provádět dokazování „v jiném členském státě“, a nikoli na území svého členského státu, jak chtěl učinit nizozemský soud ve sporu v původním řízení, když předvolal svědka k účasti na jednání.

42. Mimoto v rámci teleologického, nikoli pouze doslovného rozboru doplňuji, že druhý bod odůvodnění uvedeného nařízení vysvětluje, že toto nařízení má „zdokonalit, a zejména zjednodušit a urychlit spolupráci soudů při dokazování“, přičemž tento cíl je připomenut v sedmém bodě odůvodnění in fine. Název nařízení č. 1206/2001 rovněž zdůrazňuje, že cílem nařízení je pouze zavést mechanismy usnadňující „spolupráci soudů členských států“, nikoli zrušit postupy pro opatřování důkazů platné v členských státech jejich sjednocením. Pokud taková spolupráce není nezbytná nebo si ji soud nepřeje, není podle mého názoru důvodné uplatňovat metody zjednodušené právní pomoci ( 28 ), které tento předpis zavádí, přestože se stejně jako ve sporu v původním řízení svědkové, kteří jsou v projednávaném případě rovněž účastníky řízení, domáhají jejich využití.

43. Nařízení č. 1206/2001 totiž nemá za cíl zasahovat do výkonu funkce příslušného soudu omezováním jeho pravomoci zajišťovat vedení řízení v mezích, které mu ukládají pravidla mezinárodního, unijního nebo vnitrostátního práva, ale tuto pravomoc posiluje a stanoví pro ni rámec za účelem ochrany práv účastníků řízení a zachování výsad jiných členských států. Mám za to, že účelem tohoto nástroje je usnadnit přeshraniční činnost soudů členských států, a nikoli této činnosti bránit omezováním prostředků, které mají k dispozici za účelem opatřování důkazů.

44. Byl by zpochybněn samotný duch uvedeného nařízení, kdyby jeho povinné uplatnění vedlo k omezení možností shromáždit důkazy tím, že by vyloučilo oprávnění soudu členského státu využít alternativních metod shromažďování důkazů, pokud se mu jeví jako vhodnější oproti nástrojům přeshraniční soudní spolupráce, které jsou obsaženy v nařízení č. 1206/2001 ( 29 ).

45. V tomto ohledu připomínám, že čl. 21 odst. 2 uvedeného nařízení vykládaný ve spojení se sedmnáctým bodem odůvodnění tohoto nařízení upřesňuje, že toto nařízení nemá bránit dvěma nebo více členským státům zachovávat v platnosti nebo uzavírat dohody nebo ujednání, které by umožnily „další“ ( 30 ) zdokonalení spolupráce při dokazování, pokud jsou slučitelné s tímto nařízením. Tato výhrada dokládá, že se autoři textu nařízení č. 1206/2001 v zájmu zajištění efektivity nestavěli zády k myšlence ponechat podpůrně prostor ostatním nástrojům v této oblasti, jestliže se tyto nástroje s ohledem na obsah sporu ukáží jako vhodnější, pokud jde o konkrétní záruky a účinky.

46. V praxi je však možné, že vyšetřovací metody stanovené vnitrostátním právem jsou stejně účinné, nebo dokonce účinnější než metody stanovené nařízením č. 1206/2001. Ze zprávy Komise ze dne 5. prosince 2007 ( 31 ), která vyhodnotila uplatňování nařízení č. 1206/2001, tak vyplývá, že podle prováděné empirické studie ( 32 ) byly ve značném počtu případů žádosti o provedení důkazů na základě uvedeného nařízení vyřízeny ve lhůtě delší, než je lhůta stanovená v čl. 10 odst. 1, totiž 90 dnů od přijetí žádosti, a v některých případech vyřízení trvalo déle než 6 měsíců. Za těchto okolností je pochopitelné, že dochází k tomu, že soud členského státu raději zvolí metodu, která nevyžaduje zapojení zprostředkujících subjektů, jako například přímé předvolání svědka k podání výpovědi na jednání, aby zaručil rychlost, a tedy i hospodárnost řízení, které vede.

47. Upřesňuji, že užitečný účinek uvedeného nařízení není tímto výkladem jeho ustanovení nikterak ohrožen vzhledem k tomu, že toto nařízení usiluje nikoli o úpravu veškerých situací, v nichž se důkazní prostředek nachází v jiném členském státě, ale pouze takové situace, v níž soud, který se snaží tento důkazní prostředek opatřit, konstatuje potřebu součinnosti ze strany orgánů jiného členského státu. V posledně uvedeném případě musí zvolit buď nepřímou metodu dokazování, která přináší tu nevýhodu, že je třeba se spolehnout na řádné provedení dokazování dožádaným soudem, a která vede k tomu, že výslech svědka neprovede sám soud, který má ve věci rozhodnout ( 33 ), nebo přímou metodu dokazování, která vyžaduje souhlas členského státu, v němž se důkazní prostředky, jež je třeba opatřit, nacházejí ( 34 ), a která zbavuje soud možnosti uplatnit donucovací opatření ( 35 ). Výlučné použití nařízení č. 1206/2001 by tak přinejmenším potenciálně vedlo k tomu, že by kvalita výslechu svědků, kteří se nacházejí mimo území dotčeného členského státu, byla v některých případech nižší, než kdyby dané nařízení neexistovalo. Tuto skutečnost nelze vzhledem k cíli usnadnění dokazování, který uvedené nařízení sleduje, považovat za uspokojivou.

48. S ohledem na tyto poznatky se mi jeví, že nebylo záměrem evropského zákonodárce, aby bylo systematické použití metod soudní spolupráce stanovených v nařízení č. 1206/2001 povinné v případě, že soud členského státu chce provést dokazování, které má spojitost s jiným členským státem. Takové použití se mi jeví jako povinné pouze v případě, o který se nejedná ve sporu v původním řízení, že dokazování musí být provedeno mimo území členského státu dotčeného soudu. Jeví se mi v praxi jako vhodné, aby uvedený soud mohl v zájmu řádného výkonu spravedlnosti případ od případu posoudit, která z metod dokazování – tedy buď ta, která vychází z vnitrostátního práva, nebo ta, která vychází z unijního práva – bude nejúčinnější za účelem opatření důkazů, které tento soud potřebuje k rozhodnutí ve věci.

49. Poté, co jsem takto rozvedl důvody, proč se stejně jako zúčastněné členské státy, jakož i Komise domnívám, že využití metod spolupráce stanovených v nařízení č. 1206/2001 je pro soud členského státu, který si přeje vyslechnout svědka pobývajícího v jiném členském státě, povinné pouze tehdy, usiluje-li tento soud o jeho vyslechnutí v posledně uvedeném státě prostřednictvím té či oné z uvedených metod, ale není povinné, pokud považuje za vhodnější, aby se svědek přemístil na území členského státu soudu, aby ho zde soud vyslechl, se nyní soustředím na konkrétní důsledky výkladu, který je zde Soudnímu dvoru navrhován, ve vztahu ke dvěma zvláštním případům, které byly v žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce zmíněny.

C – Ke dvěma zvláštním obtížím spojeným s výslechem svědka

1. Výslech svědka odmítajícího vypovídat

50. Svou předběžnou otázkou předkládající soud neklade Soudnímu dvoru výslovně otázku, zda by mohla být soudem členského státu přijata donucovací ( 36 ) nebo jiná nepříznivá opatření ( 37 ) vůči svědkovi, který se zdržuje v jiném členském státě a který by se nechtěl podřídit předvolání na soudní jednání.

51. Tato problematika nicméně vyplývá z odůvodnění předkládacího rozhodnutí, jelikož Hoge Raad der Nederlanden uvádí, že má za to, že „nařízení č. 1206/2001 nebrání […] oprávnění nizozemského soudu vyzvat svědka pobývajícího v jiném členském státě k účasti na jednání a nebrání ani tomu, aby daný soud vůči svědkovi, který se na jednání nedostaví, vyvodil důsledky stanovené ve svém vnitrostátním procesním právu“ ( 38 ).

52. Úvodem konstatuji, že uvedená problematika neodpovídá situaci, která je v praxi bezpochyby nejběžnější, v níž svědek pobývající v jiném členském státě sám o sobě souhlasí s přemístěním se, aby vypovídal před soudem, který jej předvolal. Jelikož je v takovém případě účast při dokazování dobrovolná, není důvodné uplatnit mechanismy soudní spolupráce stanovené v nařízení č. 1206/2001.

53. Nicméně v případě, že svědek bez platného důvodu odmítne ( 39 ) být vyslechnut příslušným soudem a pokud tento soud trvá na svém záměru jej vyslechnout, je třeba rozlišit dva případy.

54. Zaprvé v případě, že příslušný soud chce, stejně jako si přál nizozemský soud v projednávaném sporu v původním řízení, vyslechnout na území členského státu, v němž sídlí, svědka s bydlištěm v jiném členském státě, mohl by využít donucovacích opatření vůči dotyčnému pouze v mezích vyplývajících z pravidel mezinárodního práva veřejného ( 40 ). S ohledem na diskuze vedené na jednání se mi jeví, že všechny zúčastněné členské státy sdílejí názor, že taková opatření nelze využít vůči svědkovi, který se nachází mimo území svého členského státu, s výjimkou zvláštních případů ( 41 ) nebo připouští-li to dvou- nebo vícestranná úmluva, kterou jsou oba dotčené členské státy vázány.

55. Pokud jde o unijní právo, to za svého současného stavu neobsahuje normy, které by tuto otázku upravovaly. Nicméně obecné zásady unijního práva, jako například zásada proporcionality, omezují rozhodovací prostor členských států v této oblasti.

56. A zadruhé v případě, že by měl být výslech takového svědka proveden na území členského státu, v němž pobývá, jelikož se dotyčný odmítá dostavit k soudu jiného členského státu, který na výslechu trvá, byl by tento soud, jak jsem uvedl výše, povinen využít jednu z metod – buď přímou či nepřímou – opatřování důkazů, které jsou stanoveny v nařízení č. 1206/2001.

57. V případě, že by uvedený soud chtěl sám takové dokazování provést v zahraničí prostřednictvím tzv. „přímé“ metody, mohl by tak v souladu s čl. 17 odst. 2 uvedeného nařízení učinit jen „[na základě] dobrovoln[osti]“ a „bez […] donucovacích prostředků“, což vylučuje, že by mohl být svědek k tomuto přímému výslechu nucen, ledaže mezi dotčenými členskými státy existují úmluvy o spolupráci.

58. Naproti tomu v případě, že bude provedení dokazování svěřeno soudu členského státu, v němž se svědek zdržuje, článek 13 téhož nařízení umožňuje, aby „dožádaný soud [použil] při vyřizování žádosti přiměřená donucovací opatření v případech a v rozsahu stanoveném právem jeho členského státu pro vyřizování žádostí podaných za stejným účelem jeho vnitrostátními orgány nebo některou ze zúčastněných stran“. Nicméně, rozhodnutí o přijetí donucovacího opatření přípustného podle práva dotčeného členského státu vůči svědkovi odmítajícímu vypovídat přísluší nikoli soudu rozhodujícímu ve věci samé, nýbrž dožádanému soudu, který musí posoudit, je-li to „nezbytné“ ve smyslu úvodní části uvedeného článku 13 ( 42 ). Mimoto, jelikož odmítnutí uplatnit tento nástroj donucení není doprovázeno žádnou sankcí, může být tento nástroj v konkrétním případě neúčinný, což ukazuje jedno z omezení systému zavedeného nařízením č. 1206/2001.

59. K ještě zvláštnějšímu případu výslechu svědka může dojít, pokud je stejně jako ve sporu v původním řízení dotyčná osoba rovněž účastníkem řízení ve věci samé.

2. Výslech svědka, který je rovněž účastníkem řízení

60. Podle otázek, které Soudní dvůr položil zúčastněným v řízení, hodlá Soudní dvůr posoudit, zda je či není pro zodpovězení předběžné otázky rozhodná skutečnost, že je svědek účastníkem řízení ve sporu nebo je ve vztahu ke sporu třetí osobou.

61. V tomto ohledu byly členské státy, které podaly ústní vyjádření, požádány, aby uvedly, zda by takové rozlišení v odpovědi na předběžnou otázku mělo dopad na vnitrostátní procesní pravidla platná na jejich území.

62. Podle mého názoru není pro účely odpovědi na položenou předběžnou otázku nutné se k tomuto aspektu vyjadřovat, jelikož předkládající soud v tomto smyslu, a to ani implicitně, žádnu otázku neformuloval. Nicméně vzhledem k tomu, že byli účastníci původního řízení a zúčastněné členské státy vyzváni, aby o tom na jednání vedli diskuzi, bych k tomuto tématu rád uvedl několik úvah.

63. Podotýkám, že nařízení č. 1206/2001 nestanoví rozdílné zacházení v závislosti na postavení osob vyslýchaných jako svědci, tedy podle toho, zda jsou či nejsou účastníky řízení ve věci samé. Článek 11 uvedeného nařízení v rámci nepřímé metody dokazování pouze zmiňuje případnou přítomnost a účast účastníka řízení (strany), a to osobní nebo prostřednictvím zástupce, pokud dožádaný soud provádí takové důkazní opatření, jako je výslech svědka, přičemž tímto svědkem by mohla být třetí osoba nebo naopak druhý účastník řízení (protistrana), jelikož znění uvedeného článku v tomto ohledu neobsahuje žádné nerozlišení.

64. Podle mého názoru v případě, že svědek, který má být vyslechnut, je účastníkem řízení ve věci a souhlasí, že se za tímto účelem dostaví k soudu jiného členského státu, nemusí být nařízení č. 1206/2001 použito, a výslech může proběhnout, pokud to lex fori připouští. Pokud se takový svědek odmítne přemístit nebo se nepřemístí na území členského státu, v němž tento soud sídlí, aby se tam dostavil na jednání, pak i v tomto případě přísluší vnitrostátním právním předpisům stanovit, jaké konkrétní důsledky může dotčený soud z takového chování vyvodit, pokud právo tohoto členského státu umožňuje výslech účastníka řízení jakožto svědka.

65. Připomínám, že z hlediska mezinárodního práva se právní situace svědka, který je rovněž účastníkem řízení, liší od právní situace svědka, který účastníkem řízení není, jelikož mezinárodní příslušnost dotčeného soudu rozšiřuje soudní pravomoc tohoto soudu, a tedy i jeho pravomoc přijímat taková donucovací opatření, jako jsou pořádkové pokuty ( 43 ), i na účastníky řízení v daném sporu, přestože pobývají v zahraničí, což neplatí v případě ostatních svědků.

66. Naproti tomu v případě, že by si uvedený soud přál, aby byl účastník řízení vyslechnut jakožto svědek na území členského státu, v němž tento jednotlivec pobývá, a to tak, že by jej vyslechl sám nebo jej nechal vyslechnout soudem tohoto jiného členského státu, bylo by k provedení takového přeshraničního dokazování nezbytné uplatnit jeden z obou mechanismů spolupráce stanovených v nařízení č. 1206/2001, popřípadě prostřednictvím donucovacích opatření přípustných podle článku 13 tohoto nařízení, stejně jako kdyby byl svědek ve vztahu ke sporu třetí osobou.

V – Závěry

67. S ohledem na předcházející úvahy navrhuji Soudnímu dvoru, aby na předběžnou otázku položenou Hoge Raad der Nederlanden odpověděl následovně: „Nařízení Rady (ES) č. 1206/2001 ze dne 28. května 2001 o spolupráci soudů členských států při dokazování v občanských nebo obchodních věcech, a zejména jeho čl. 1 odst. 1 musí být vykládáno v tom smyslu, že soud členského státu, který si přeje ve sporu v uvedených věcech vyslechnout svědka pobývajícího v jiném členském státě, je povinen uplatnit metody zjednodušené právní pomoci stanovené uvedeným nařízením pouze tehdy, rozhodne-li o provedení takového důkazního opatření a požádá buď o součinnost příslušného soudu tohoto jiného členského státu, nebo o souhlas s přímým provedením tohoto opatření na území posledně uvedeného členského státu. Naproti tomu v případě, že si soud stejně jako ve sporu v původním řízení přeje vyslechnout na území členského státu, v němž sídlí, svědka pobývajícího v jiném členském státě, je oprávněn použít metody stanovené svým vnitrostátním procesním právem, jako například předvolání svědka k účasti na jednání, pokud se domnívá, že tyto metody budou v projednávané věci dostatečně účinné.“

( 1 ) – Původní jazyk: francouzština.

( 2 ) – Úř. věst. L 174, s. 1; Zvl. vyd. 19/04, s. 121.

( 3 ) – V tomto stanovisku se bude pojem „členský stát“ v souladu s čl. 1 odst. 3 nařízení č. 1206/2001 vztahovat na členské státy Evropské unie s výjimkou Dánského království.

( 4 ) – Úř. věst. L 160, s. 37; Zvl. vyd. 19/01, s. 227.

( 5 ) – Upřesňuji, že předkládající soud doslovně cituje pouze čl. 176 odst. 1 WBR, ve znění zákona ze dne 26. května 2004 (Stb. 2004, č. 258), a že ostatní výňatky z WBR citované dále jsou převzaty z vyjádření předložených Soudnímu dvoru v nizozemském jazyce, jejichž překlad není úředním překladem.

( 6 ) – Hendrikus Cornelis Kortekaas, Kortekaas Entertainment Marketing BV, Kortekaas Pensioen BV, Dirk Robbard De Kat, Johannes Hendrikus Visch, Euphemia Joanna Bökkerink a Laminco GLD N-A.

( 7 ) – Ze společnosti Fortis NV se v průběhu původního řízení stala společnost Ageas NV.

( 8 ) – Maurice Robert Josse Marie Ghislain Lippens, Gilbert Georges Henri Mittler a Jean Paul François Caroline Votron.

( 9 ) – Uvedený pátý bod odůvodnění obsahuje standardní odkaz na zásady subsidiarity a proporcionality v souladu s čl. 5 odst. 3 EU.

( 10 ) – Viz šestý bod odůvodnění a čl. 21 odst. 1 nařízení č. 1206/2001.

( 11 ) – Předkládající soud cituje rozsudek ze dne 15. června 1987, Aérospatiale (ILM 1987, s. 1021–1045; 482 U.S. 522, 1987), v němž zmíněný Nejvyšší soud rozhodl, že tato úmluva stanoví postupy pro opatřování důkazů v jiném signatářském státě, které americké soudy mohou využít, nejsou však pro ně výlučné a povinné.

( 12 ) – Míní tím bod 23 rozsudku ze dne 28. dubna 2005, St. Paul Dairy (C-104/03, Sb. rozh. s. I-3481). Již nyní poukazuji na to, že se uvedený rozsudek týká výkladu nikoli nařízení č. 1206/2001, ale Úmluvy podepsané v Bruselu dne 27. září 1968 o příslušnosti a výkonu rozhodnutí v občanských a obchodních věcech, ve znění úmluv o přistoupení nových členských států (dále jen „Bruselská úmluva“).

( 13 ) – Sedmý bod odůvodnění nařízení č. 1206/2001.

( 14 ) – Podle čl. 1 odst. 2 se totiž toto nařízení vztahuje jak na již probíhající soudní řízení ve věci samé, jako je tomu ve sporu v původním řízení, tak i na řízení, která jsou pouze zamýšlená.

( 15 ) – Viz body 40 a následující stanoviska generální advokátky Kokott ve věci, ve které bylo vydáno usnesení ze dne 27. září 2007, Tedesco (C-175/06, Sb. rozh. s. I-7929).

( 16 ) – Článek 4 odst. 1 písm. e) nařízení č. 1206/2001 výslovně zmiňuje „výslech osoby“, což je dostatečně široká formulace na to, aby zahrnula výslech svědka, který je současně účastníkem řízení. Podle bodu 8 praktického průvodce pro používání nařízení o dokazování zpracovaného útvary Komise po konzultaci s Evropskou soudní sítí ve věcech občanských a obchodních (dále jen „praktický průvodce“, dokument dostupný na internetu na následující adrese: http://ec.europa.eu/civiljustice/publications/docs/guide_taking_evidence_cs.pdf), „[p]ojem ‚dokazování‘ […] zahrnuje například výslechy svědků události, stran, znalců, pořízení [předložení] dokumentů, ověřování, zjištění skutečností, odborný posudek o rodině nebo o péči o dítě“.

( 17 ) – Viz druhý bod odůvodnění uvedeného nařízení.

( 18 ) – Viz definice stanovené v čl. 2 odst. 1 nařízení č. 1206/2001.

( 19 ) – Článek 17 odst. 3 uvedeného nařízení umožňuje dožadujícímu soudu, aby v souladu s právem svého členského státu určil osobu vykonávající soudní funkci nebo jinou osobu, například znalce, nebo podle výše uvedeného praktického průvodce dokonce konzulárního nebo diplomatického pracovníka nebo komisaře.

( 20 ) – K působnosti ústředního orgánu nebo příslušného orgánu členského státu, v němž má být provedeno dokazování, viz čl. 3 odst. 1 a 3 nařízení č. 1206/2001.

( 21 ) – Později (viz bod 50) se vrátím k obsahu těchto dvou pojmů.

( 22 ) – Výše uvedený rozsudek, jehož bod 23 zní:

„Ve zbývající části by mohl být návrh na výslech svědka za okolností, jakými jsou okolnosti věci v původním řízení, použit jako prostředek k obejití pravidel upravujících za stejných záruk a se stejnými účinky pro všechny procesní subjekty předání a projednání návrhů podaných soudem členského státu a směřujících k provedení vyšetřovacího aktu v jiném členském státu (viz nařízení [č. 1206/2001]).“

( 23 ) – Rozsudek ze dne 22. prosince 2010 (C-491/10 PPU, Sb. rozh. s. I-14247) týkající se výkladu nařízení Rady č. 2201/2003 ze dne 27. listopadu 2003 o příslušnosti a uznávání a výkonu rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti a o zrušení nařízení (ES) č. 1347/2000 (Úř. věst. L 338, s. 1; Zvl. vyd. 19/06, s. 243, dále jen „nařízení Brusel IIa“). Bod 67 tohoto rozsudku uvádí, že pokud soud členského státu rozhodne o vyslechnutí dítěte, musí v co možná největším rozsahu a vždy s ohledem na nejlepší zájem dítěte využít „veškeré prostředky, jimiž disponuje na základě vnitrostátního práva, jakož i nástroje vlastní přeshraniční soudní spolupráci, případně včetně těch, které stanoví nařízení č. 1206/2001“.

( 24 ) – Na rozdíl od nařízení č. 1206/2001 je cílem Bruselské úmluvy a nařízení Brusel IIa sjednocení právních předpisů členských států, které spadají do oblasti jejich působnosti, přičemž výslovně zakazují podpůrné použití vnitrostátních pravidel, zejména pravidel týkajících se mezinárodní příslušnosti (viz článek 3 uvedené úmluvy a článek 6 nařízení Brusel IIa). Nařízení č. 1206/2001 mimoto zahrnuje řízení v oblastech, na něž se tyto nástroje nevztahují (viz hlava I uvedené úmluvy a čl. 1 odst. 3 nařízení Brusel IIa).

( 25 ) – Připomínám, že ve výše uvedené věci Tedesco, v jejímž rámci byly Soudnímu dvoru poprvé položeny otázky ohledně výkladu nařízení č. 1206/2001, bylo vydáno usnesení o vyškrtnutí z rejstříku.

( 26 ) – Rozsudek ze dne 17. února 2011, Weryński (C-283/09, Sb. rozh. s. I-601), který se týkal výkladu článků 14 a 18 uvedeného nařízení a který se sice týká výslechu svědka, avšak v němž je rozhodnuto pouze o tom, že dožadující soud není povinen dožádanému soudu zaplatit zálohu na náhradu náležející vyslechnutému svědkovi nebo tuto náhradu uhradit.

( 27 ) – Mé zdůraznění. Tato formulace již byla obsažena v původním návrhu nařízení č. 1206/2001 [viz přípravné akty, podnět Spolkové republiky Německo k přijetí nařízení Rady o spolupráci soudů členských států při dokazování v občanských a obchodních věcech (2000/C 314/01)].

( 28 ) – Generální advokátka Kokott systém zavedený nařízením č. 1206/2001 rovněž kvalifikovala jako „zjednodušený mechanismus právní pomoci“ v bodě 43 svého stanoviska ve výše uvedené věci Tedesco.

( 29 ) – Srovnej toto stanovisko s postojem Soudního dvora v bodě 67 výše uvedeného rozsudku Aguirre Zarraga.

( 30 ) – Toto upřesnění nebylo ve výše uvedeném původním návrhu nařízení č. 1206/2001 obsaženo.

( 31 ) – Zpráva Komise Radě, Evropskému parlamentu a Evropskému hospodářskému a sociálnímu výboru o uplatňování nařízení č. 1206/2001 [COM(2007) 769 final, bod 2.1]. Komise v ní uvádí, že „[n]ařízení zjednodušilo a urychlilo dokazování […]. Rozsah, v jakém k tomu došlo, se však značně liší mezi členskými státy“ (bod 2.12).

( 32 ) – Studie týkající se uplatňování nařízení č. 1206/2001 provedená na žádost Komise mezi více než 11000 odborníky ve 24 členských státech, v nichž je toto nařízení použitelné, jejíž vyhodnocení vypracované v roce 2007 je uvedeno na adrese: http://ec.europa.eu/civiljustice/publications/docs/final_report_ec_1206_2001_a_09032007.pdf

( 33 ) – Otázky, jež mají být položeny, jsou podle čl. 4 odst. 1 nařízení č. 1206/2001 v zásadě formulovány dožadujícím soudem v jeho žádosti o provedení důkazu. Mimoto podle čl. 12 odst. 1 uvedeného nařízení sice může být zástupce tohoto soudu přítomen. Ten se však může na dokazování podílet a sám klást svědkovi interaktivně a spatra otázky jen, pokud s tím dožádaný soud souhlasí (viz výše uvedený praktický průvodce, body 14 a 57).

( 34 ) – Je pravda, že důvody pro odmítnutí jsou podle čl. 17 odst. 5 nařízení č. 1206/2001 omezené. Přesto, i když je přímému dokazování vyhověno, je podle odstavce 4 druhého pododstavce uvedeného článku možné, aby soud dožádaného členského státu řídil výslech svědka a zasahoval do jeho průběhu.

( 35 ) – Z výše uvedené studie týkající se uplatňování nařízení č. 1206/2001 vyplývá, že nemožnost použít donucovací opatření v tomto rámci může v praxi značně omezit počet případů, v nichž by byla tato metoda užitečná (s. 95; bod 4.1.11.1.2).

( 36 ) – Aby donutil soud v občanských nebo obchodních věcech osobu k tomu, aby se dostavila k podání svědectví, mohl by využít donucovací prostředky finanční povahy (pořádková pokuta nebo jiné sankce), nebo dokonce přijmout opatření spočívající v zadržení, pokud to lex fori dovoluje.

( 37 ) – Soud, který ve sporu meritorně rozhoduje, může v důsledku odmítnutí osoby dostavit se k podání svědectví dospět k závěru, že skutečnosti, o nichž má vypovídat, nejsou prokázané, což by bylo k tíži účastníka řízení, v jehož prospěch mělo být toto svědectví podáno.

( 38 ) – V nizozemském právu viz čl. 164 odst. 3 WBR.

( 39 ) – Vylučuji případy stanovené v čl. 14 odst. 1 nařízení č. 1206/2001, v nichž pro určitou osobu platí zákaz vypovídat nebo v nichž má tato osoba právo odepřít výpověď, a to buď na základě zákona (například vůči svému manželovi nebo své manželce), nebo z důvodu, že nastal případ vyšší moci (například pokud přemístění vylučuje zdravotní stav).

( 40 ) – Viz body 19 a násl. stanoviska předneseného dne 25. května 1988 generálním advokátem Darmonem ve spojených věcech, v nichž byl vydán rozsudek ze dne 27. září 1988, Ahlström Osakeyhtiö a další v. Komise (89/85, 104/85, 114/85, 116/85, 117/85 a 125/85 až 129/85, Recueil, s. 5193).

( 41 ) – Německá vláda tak na jednání tvrdila, že německý soud by mohl německému státnímu příslušníkovi, který žije v zahraničí, uložit veškeré povinnosti a podniknout vůči němu veškeré kroky, které stanoví jeho vnitrostátní právo. Uvedla, že to vyplývá ze skutečnosti, že členský stát svou suverénní veřejnou moc uplatňuje vůči svým státním příslušníkům, přičemž osobní vazba, která ze stání příslušnosti plyne, je zachována i v případě, že osoba bydlí v zahraničí. Doplnila, že německý soud, který by předvolal takového státního příslušníka na jednání, by mu mohl pro případ nedostavení se pohrozit donucujícími opatřeními a s výjimkou nepřítomnosti z legitimního důvodu mu uložit pořádkovou pokutu nebo dokonce sankci spočívající v odnětí svobody, přičemž k výkonu těchto donucujících opatření by došlo pouze na německém území.

( 42 ) – Nicméně stejně jako v případě zamítnutí žádosti o provedení dokazování by mělo být odmítnutí uplatnění donucovacích opatření jen výjimečné, neboť účelem nařízení č. 1206/2001 je usnadnit dokazování mezi členskými státy.

( 43 ) – Soud rozhodující v občanských nebo obchodních věcech ve smyslu nařízení č. 1206/2001 však nemůže uplatňovat veřejnou moc mimo území svého členského státu tím, že bude uplatňovat opatření zasahující do práv jednotlivců, která vyžadují výkon státního donucení, například nemůže nechat účastníka řízení s bydlištěm v jiném členském státě předvést jako svědka orgány policie.