ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
V rámci obecných prováděcích ustanovení uvedených v čl. 9 odst. 2 přílohy VIII služebního řádu přijatých Evropským hospodářským a sociálním výborem (EHSV) může posledně uvedený pro výpočet délky výdělečné činnosti úředníka požadujícího přiznání předčasného odchodu do důchodu bez snížení nároku na důchod zohlednit veškerou profesní činnost žadatelů získanou jak uvnitř, tak vně orgánů Unie. Zaprvé ratio legis čl. 9 odst. 2 přílohy VIII služebního řádu spočívá v usnadnění řízení lidských zdrojů v rámci orgánů Unie tím, že umožňuje přiznání předčasného odchodu do důchodu bez snížení nároku na důchod. Toto ustanovení nemá za cíl zvýhodnit úředníky nebo zaměstnance, kteří na konci své profesní kariéry prokáží větší počet roků služby odpracovaných v orgánech Unie oproti těm, kteří prokáží nižší počet roků služby odpracovaných v orgánech Unie, neboť ve větší míře než prvně uvedení pracovali mimo tyto orgány.

Zadruhé v souladu s čl. 9 odst. 2 přílohy VIII služebního řádu může být nárok na odchod do předčasného důchodu bez snížení nároku na důchod přiznán pouze v zájmu služby. Z uvedeného ustanovení rovněž vyplývá, že normotvůrce zamýšlel ponechat orgánu oprávněnému ke jmenování v rámci každého orgánu posuzovací pravomoc ke kritériím používaným při výběru úředníků a zaměstnanců, kterým má být přiznán nárok na odchod do předčasného důchodu bez snížení nároku na důchod za podmínky, že tato kritéria jsou objektivní a stanovená předem. Výše uvedené ustanovení tedy nevyžaduje, aby všechny orgány Unie přijaly společná kritéria pro výběr mezi žadateli. Jelikož tedy uvedený čl. 9 odst. 2 nezavazuje orgány, aby považovaly počet odpracovaných roků služby v rámci orgánů Unie za objektivní kritérium, které umožňuje rozhodnout mezi žadateli o předčasný odchod do důchodu bez snížení nároku na důchod, ale ani jim to nezakazuje, není vyloučeno, aby se orgán rozhodl, že využije svoji diskreční pravomoc a ve svých obecných prováděcích ustanoveních k čl. 9 odst. 2 přílohy VIII služebního řádu zařadil mezi ostatní objektivní kritéria i počet odpracovaných roků služby v rámci Unie.

(viz body 54 až 57 a 60)

Odkazy:

Soud pro veřejnou službu: rozsudek ze dne 12. září 2006, De Soeten v. Rada,F‑86/05, EU:F:2006:87, bod 48
Ačkoli čl. 85 odst. 1 pracovního řádu ostatních zaměstnanců upravuje možnost druhého prodloužení smlouvy, nejedná se o nárok dotyčného ani o záruku jisté kontinuity zaměstnání, ale o možnost ponechanou na úvaze orgánu oprávněného k uzavírání pracovních smluv. Orgány mají totiž široký prostor pro uvážení při organizaci své vnitřní struktury v závislosti na úkolech, které jsou jim svěřeny, a v rámci přidělování zaměstnanců na pracovní místa, které mají k dispozici, s ohledem na tyto úkoly, za podmínky, že se toto přidělování uskutečňuje v zájmu služby.

Článek 6 odst. 2 rozhodnutí správní rady Agentury pro spolupráci energetických regulačních orgánů o přijetí obecných prováděcích ustanovení upravujících přijímání a zaměstnávání smluvních zaměstnanců v uvedené agentuře nicméně podmiňuje možnost získání druhého prodloužení smlouvy na dobu neurčitou podmínkou sine qua non, podle níž původní smlouva a první prodloužení musí být o celkové délce nejméně pěti let. Pokud by nebyla tato podmínka splněna, je jakákoli možnost prodloužení, na žádost i ex officio, obligatorně vyloučena.

Platím přitom, že když jsou orgán nebo agentura oprávněny přijímat obecná prováděcí ustanovení, kterými se doplňují nebo provádějí ustanovení služebního řádu nebo pracovního řádu ostatních zaměstnanců, která jsou hierarchicky nadřazená a závazná, nemůže příslušný orgán jednat contra legem zejména přijetím ustanovení, jejichž použití by bylo v rozporu s účelem ustanovení služebního řádu nebo by je zbavilo veškerého užitečného účinku, ani se zprostit povinnosti dodržovat obecné právní zásady, jako jsou zásada řádné správy, zásada rovného zacházení a ochrana legitimního očekávání.

Článek 6 odst. 2 uvedeného rozhodnutí omezuje oblast působnosti čl. 85 odst. 1 pracovního řádu ostatních zaměstnanců, neboť stanoví dodatečnou podmínku prodloužení smlouvy smluvního zaměstnance ve smyslu článku 3a pracovního řádu ostatních zaměstnanců, která pro tento pracovní řád není stanovena a brání výkonu posuzovací pravomoci svěřené administrativě, aniž by takové omezení mohlo být objektivně odůvodněno zájmem služby. Bez výslovného zmocnění v tomto směru nemůže takové interní rozhodnutí s obecnou působností přijaté agenturou, jako je rozhodnutí týkající se obecných prováděcích ustanovení, platně omezit rozsah výslovného pravidla stanoveného služebním řádem nebo pracovním řádem ostatních zaměstnanců.

(viz body 51 až 53 a 56)

Tribunál Evropské unie: rozsudky Komise v. Petrilli, T‑143/09 P, EU:T:2010:531, body 31 a 34 až 36 a citovaná judikatura, a Komise v. Macchia, T‑368/12 P, EU:T:2014:266, body 49 a 60
Platby, které ve prospěch úředníka provádí administrativa, a to i po několik let, nelze samy o sobě považovat za konkrétní, nepodmíněná a shodující se ujištění zakládající právo dovolávat se ochrany legitimního očekávání. V opačném případě by totiž každé rozhodnutí administrativy, kterým se do budoucna a případně se zpětným účinkem odmítá výplata peněžitého plnění neoprávněně vypláceného dotyčné osobě po několik let, bylo unijním soudem systematicky zrušováno na základě porušení zásady legitimního očekávání a v jeho důsledku by článek 85 služebního řádu týkající se vracení přeplatků z velké části pozbyl zejména užitečného účinku.

(viz bod 64)

Odkazy:

Soud pro veřejnou službu: rozsudek Mandt v. Parlament, F‑45/07, EU:F:2010:72, bod 125
22

Na toto oznámení o volném pracovním místu reagovala žalobkyně podáním žádosti o pracovní místo. Dne 17. července 2013 jí EIOPA prostřednictvím elektronické zprávy oznámil, že byla na zmíněnou pozici přijata, a požádal ji, aby svůj zájem o toto pracovní místo znovu potvrdila. Ve výše uvedené elektronické zprávě bylo rovněž uvedeno, že pokud žalobkyně „tuto nabídku přijme, bude na dobu šesti měsíců dočasně zařazena do této nové platové třídy [a bude-li výsledek tohoto dočasného zařazení uspokojivý], bude její zařazení do této nové platové třídy potvrzeno“ („In case you accept it, you will be on provisional assignment on that new level for the period of [six] month[s]. If you passed it, you will be confirmed on that new level“). Nazítří žalobkyně potvrdila, že přijímá pracovní místo, které jí bylo výše uvedeným způsobem nabídnuto.
8

Po obdržení e-mailu od personálního oddělení dne 1. října 2013, jímž byla žalobkyně informována, že „je vyřizováno prodloužení [její] smlouvy“ a že ředitel „[následující den] podepíše dokumenty“, jí byla nabídnuta dne 2. října 2013 smlouva smluvního zaměstnanec na základě článku 3a PŘOZ za stejných podmínek co do funkční skupiny, platové třídy a platového stupně, jaké obsahovala smlouva končící dne 31. prosince 2013, a to na dobu určitou dvou let, počínaje 1. lednem 2014.
78

Z údajů, které poskytl sám žalobce, kromě toho vyplývá, že v povyšovacím řízení 2013 bylo možné povýšit 15 úředníků ESVČ do platové třídy AD 6; 18 úředníků do platové třídy AD 7; 15 úředníků do platové třídy AD 8; 26 úředníků do platové třídy AD 9 a stejný počet do platové třídy AD 10; 47 úředníků do platové třídy AD 11; 33 úředníků do platové třídy AD 12; 130 úředníků do platové třídy AD 13 a 102 úředníků do platové třídy AD 14. Je sice pravda, že tyto číselné údaje se nemusí shodovat s přesným počtem úředníků ESVČ, kteří byli povýšeni do jednotlivých platových tříd, neboť někteří z těchto úředníků nemohli být ve výše uvedeném povyšovacím řízení povýšeni, avšak přesto právně dostačujícím způsobem prokazují, že pokud by byla možnost ucházet se o obsazované místo vyhrazena v oznámení o volném pracovním místě pouze úředníkům ESVČ zařazeným do platové třídy AD 5, téměř všichni úředníci ESVČ by byli z výběrového řízení vyloučeni, neboť všichni tito úředníci bývají zařazováni do vysokých platových tříd.
2

Článek 52 služebního řádu úředníků Evropské unie, naposledy změněného nařízením Evropského parlamentu a Rady (EU, Euratom) č. 1023/2013 ze dne 22. října 2013, kterým se mění služební řád úředníků Evropské unie a pracovní řád ostatních zaměstnanců Evropské unie (dále jen „služební řád“), stanoví: „Aniž jsou dotčena ustanovení článku 50 [služebního řádu], odchází úředník do důchodu: a) buď automaticky v poslední den měsíce, ve kterém dosáhne věku 66 let, [...] Úředník však může na vlastní žádost v případě, který považuje [OOJ] za odůvodněný služebním zájmem, vykonávat práci až do věku 67 let, nebo výjimečně až do věku 70 let, přičemž automaticky odejde do důchodu k poslednímu dni v měsíci, v němž dosáhne tohoto věku. [...]“
113

Žalobkyně uplatňuje, že kdyby nebylo vydáno protiprávní rozhodnutí, byla by zcela jistě na pracovní místo přijata v září 2013. Vzhledem k tomu, že v období ode dne 1. září 2013 do dne 1. února 2014, kdy žalobkyně podle svého tvrzení nastoupila do pracovního poměru jako referendářka jednoho ze soudců Tribunálu Evropské unie, byla bez zaměstnání a čekala na rozhodnutí orgánu oprávněného ke jmenování, protiprávní rozhodnutí jí způsobilo majetkovou škodu v podobě ušlého výdělku, který by jinak získala, jakož i dalších výhod spojených se jmenováním včetně možnosti nastoupit do pracovního poměru jako úřednice v rámci výhodnějších ustanovení služebního řádu, jež byly v platnosti do 31. prosince 2013.
114

Z výše uvedeného vyplývá, že i když žalobkyně skutečně mohla zůstat ve funkci a měla bezprostředně po vydání rozsudku CH k dispozici pracovní nástroje, její údajná možnost, že bude zaměstnána členem Parlamentu nově zvoleným na volební období 2014/2019, by spíše než na dostupnosti pracovních nástrojů nebo na její fyzické přítomnosti v prostorách Parlamentu spočívala na přednostech její kandidatury a jejího profesního profilu, který by se podstatně nezlepšil skutečným výkonem funkcí APA po dobu několika měsíců v roce 2014 navíc. Žalobkyně se ostatně nedovolává toho, že by podnikla zvláštní kroky u nově zvolených členů Parlamentu nebo že by jí některý z nich odmítl přijmout z toho důvodu, že nebyla fyzicky přítomna v prostorách Parlamentu nebo že neměla do 16. června 2014 elektronickou adresu tohoto orgánu anebo že měla nedostatečnou profesionální zkušenost jako APA.
8

Anglická verze odstavce 6 OPU EHSV stanoví: „In order to identify which applications best serve the interests of the service and to ensure complete transparency in the drawing-up of the list of officials who can benefit from the facility, a following points system shall be established based on the following criteria: […] b) Length of employement […] […]“
Ze znění čl. 52 druhého pododstavce služebního řádu jasně vyplývá, že orgán oprávněný ke jmenování může povolit úředníkům, kteří o to požádají, aby zůstali ve službě po dosažení věku automatického odchodu do důchodu, pokud má za to, že je to odůvodněno služebním zájmem.

Aniž by bylo třeba odkazovat na účel tohoto ustanovení, doslovný výklad čl. 52 druhého pododstavce služebního řádu tedy odporuje argumentaci, podle níž by povolení zůstat ve službě až do věku 67 let mělo být uděleno každému úředníkovi, jenž o to požádal, pokud tomu nebrání služební zájem.

Je mimoto pravda, že podle čl. 52 druhého pododstavce služebního řádu může být o ponechání ve službě od 67 let do 70 let rozhodnuto „výjimečně“, ačkoli se pro ponechání ve službě do věku 67 let tento výraz neuvádí. Doplnění tohoto výrazu k povolení o ponechání ve službě po dosažení věku 67 let však neodůvodňuje výklad, podle něhož administrativa nemusí prokazovat stávající existenci služebního zájmu pro ponechání ve službě do věku 67 let. Tento výraz totiž pouze uvádí, že počet úředníků, jimž se povoluje zůstat ve službě po dosažení věku 67 let, musí být omezen, aby byla dodržena výjimečnost této odchylky, aniž by byl dotčen obsah přezkumu služebního zájmu, jenž musí orgán oprávněný ke jmenování v každém případě učinit.

(viz body 33 až 35)

Soud pro veřejnou službu: rozsudek ze dne 7. října 2009, Pappas v. Komise,F‑101/08, EU:F:2009:137, body 62 až 64
Z článku 20 služebního řádu ve spojení s čl. 9 odst. 1 přílohy VII služebního řádu, který je na dočasné zaměstnance použitelný na základě článku 22 pracovního řádu ostatních zaměstnanců, vyplývá, že zaměstnanci, který je nucen změnit místo bydliště buď do místa svého zaměstnání, nebo do takové vzdálenosti od místa svého zaměstnání, která je slučitelná s řádným výkonem jeho funkce, a jemuž nebyly tyto výdaje nahrazeny z jiných zdrojů, má nárok na úhradu výdajů spojených se stěhováním. Tato změna místa bydliště tak může nastat při nástupu dočasného zaměstnance nebo úředníka do služby, tj. změna z původního místa do místa zaměstnání, nebo při následné změně místa zaměstnání, která může být odůvodněna zejména jmenováním dočasného zaměstnance určitého orgánu úředníkem ve zkušební době u jiného orgánu, a s tím související povinností, aby přemístil místo bydliště do nového místa zaměstnání.

(viz bod 90)
Vzhledem k tomu, že orgán oprávněný ke jmenování má širokou posuzovací pravomoc při stanovení postupu nebo metody, kterou považuje za nejvhodnější ke zvážení srovnatelných zásluh, nezavedení systému ad hoc pro hodnocení úředníků, kteří vykonávajíc činnost v rámci uvolnění odborové nebo zaměstnanecké organizaci, nemá za následek žádnou diskriminaci. Úředník tedy nemůže od orgánu požadovat přijetí zvláštních pravidel upravujících postupy a metody srovnání zásluh úředníků v závislosti na jejich příslušném postavení podle služebního řádu.

Hodnotitelé služeb orgánu nemohou hodnotit činnosti zastupování zaměstnanců. Tyto činnosti totiž nespadají do oblasti jejich působnosti, neboť k nim dochází mimo rámec úkolů, v němž se podle článku 43 služebního řádu obvykle hodnotí způsobilost, výkonnost a chování každého úředníka. Orgán právě postupem hodnocení, který zavedl a uplatnil na úředníka uvolněného odborové nebo zaměstnanecké organizaci, tento požadavek dodržel, neboť tento postup umožňuje jinému úředníku uvolněnému do téže organizace, bez hierarchického vztahu podřízenosti, jednat jako hodnotitel, a to navíc jako jediný hodnotitel ve vztahu k dotčené osobě a posoudit její způsobilost, výkonnost a chování při plnění úkolů u odborové nebo zaměstnanecké organizace.

(viz body 62 až 64)

Soudní dvůr: rozsudek ze dne de 1. července 1976, Wind v. Komise, 62/75, EU:C:1976:103, bod 17

Soud prvního stupně: rozsudky ze dne 21. října 1992, Maurissen v. Účetní dvůr, T‑23/91, EU:T:1992:106, bod 14; ze dne 26. září 1996, Maurissen v. Účetní dvůr, T‑192/94, EU:T:1996:133, body 41 a 44, a ze dne 19. října 2006, Buendía Sierra v. Komise, T‑311/04, EU:T:2006:329, bod 131

Soud pro veřejnou službu: rozsudky ze dne 7. listopadu 2007, Hinderyckx v. Rada, F‑57/06, EU:F:2007:188, bod 60, a ze dne 14. července 2011, Praskevicius v. Parlament, F‑81/10, EU:F:2011:120, bod 53
Účelem lhůt pro podání stížnosti a žaloby, které mají kogentní povahu a kterými nemohou účastníci řízení ani soud disponovat, je zajistit v rámci unijních orgánů právní jistotu, která je nezbytná pro jejich řádné fungování, a zamezit tomu, aby unijní akty zakládající právní účinky byly donekonečna zpochybňovány.

Kdyby se připustilo, že dotčený úředník by v odpovědi na opožděně podaný návrh na přezkum mohl dosáhnout zpětného vyplacení dávek, které byly předtím zamítnuty, mohlo by to vést k značné právní nejistotě a vzniklo by nebezpečí, že se orgánům nashromáždí dluhy vůči jejich úředníkům, aniž by orgány mohly snížit toto nebezpečí.

Kromě toho, rozsudek nelze považovat za novou a podstatnou skutečnost, která by mohla odůvodnit obnovení běhu lhůt pro podání stížnosti nebo žaloby proti konečnému rozhodnutí administrativy, pokud dotčený úředník nebyl účastníkem řízení, v němž byl vydán rozsudek, ani nebyl bezprostředně dotčen aktem zrušeným tímto rozsudkem.

(viz body 27 až 29)

Soudní dvůr: rozsudek ze dne 21. února 1974, Kortner a další v. Rada a další, 15/73 až 33/73, 52/73, 53/73, 57/73 až 109/73, 116/73, 117/73, 123/73, 132/73 a 135/73 až 137/73, EU:C:1974:16, body 36 a 39

Soud prvního stupně: rozsudek ze dne 5. března 2008, Combescot v. Komise,T‑414/06 P, EU:T:2008:58, bod 43 a citovaná judikatura

Soud pro veřejnou službu: rozsudek ze dne 13. dubna 2011, Sukup v. Komise,F‑73/09, EU:F:2011:40, bod 62, a usnesení ze dne 13. února 2014, Probst v. Komise,F‑75/13, EU:F:2014:20, bod 23
Počet let odsloužených v platové třídě nebo ve službě nepředstavuje poznatek, který by měl být zohledněn přímo v rámci srovnávacího přezkumu zásluh, tak jak je vyžadován článkem 45 služebního řádu, jelikož ten se týká právě zásluh, představujících rozhodující kritérium. Zařazení do určité platové třídy po dobu určitého počtu let přitom nijak neprokazuje, že by dotyčný prokázal zvláštní zásluhy, a pokud by byl z počtu odsloužených let učiněn rozhodující parametr, vedlo by to k automatickému povyšování, které je v rozporu se zásadou veřejné služby, která má podporovat nejvyšší úroveň způsobilosti, výkonnosti a chování, tak jak je uvedeno v čl. 27 prvním pododstavci a v čl. 43 prvním pododstavci služebního řádu.

Počet odsloužených let však přímo spadá pod první ze tří kritérií, která mají být zohledněna při srovnávacím přezkumu zásluh uvedeném v článku 45 služebního řádu, který se zakládá na posudcích vypracovaných na úředníky. Konkrétněji umožňuje uvedené hledisko posuzování lepší zohlednění všech zásluh úředníků připadajících v úvahu pro povýšení, poměřovaných na základě uvedeného prvního kritéria. Toto zohlednění tak může orgánu oprávněnému ke jmenování umožnit nalézt spravedlivou rovnováhu mezi cílem zajistit rychlý služební postup skvělým úřadníkům, kteří vynikají mimořádně vysokou úrovní výkonnosti, a cílem zajistit běžný služební postup úředníkům, kteří po dlouhou dobu podávají trvale vysoký výkon.

(viz body 56 až 58)

Tribunál Evropské unie: rozsudek ze dne 15. ledna 2014, Stols v. Rada, T‑95/12 P, EU:T:2014:3, body 41 a 45
V případech, kdy je určitý unijní orgán nadán širokou posuzovací pravomocí, jakou je oblast povyšování, má dodržení určitých procesních záruk zásadní význam a k těmto zárukám patří povinnost zkoumat pečlivě a nestranně všechny rozhodné skutečnosti dotčené situace a dostatečným způsobem odůvodnit svá rozhodnutí.

Konkrétněji je první funkcí odůvodnění snížit riziko svévole uložením povinnosti správě uspořádat své odůvodnění do soudržného celku a vést ji tak k tomu, aby logicky odůvodnila své stanovisko a rozsah svého rozhodnutí na základě relevantních argumentů, které jsou jednoznačné, prosté rozporů a dostačující.

Proto první důvod povinnosti odůvodnění spojené s povinnostmi, které má správa podle článku 266 SFEU, pokud byl jeden z jejích aktů zrušen, klade k tíži dotčeného orgánu dvě následné povinnosti. Nejprve uvedenému orgánu přísluší provést účinný přezkum důvodů, které, ačkoli nebyly vyjádřeny v rozhodnutí o nepovýšení, mohly přesto být podkladem tohoto rozhodnutí, a to ve světle důvodů tvořících nezbytnou podporu výroku zrušujícího rozsudku. Dále musí být takto přezkoumané důvody výslovně uvedeny v odůvodnění určeném k nahrazení uvedeného rozhodnutí o nepovýšení. V opačném případě by se povinnost patřičně odůvodnit rozhodnutí, zejména po zrušení z důvodu neexistence nebo nedostatečnosti odůvodnění, jevila umělá a postrádající smysl, ačkoli je odůvodnění podstatnou formální náležitostí. Navíc nezbytnost provést po zrušení z důvodu porušení povinnosti uvést odůvodnění účinný přezkum důvodů, které mohly být základem rozhodnutí, které nebylo formálně odůvodněno, a výslovně tento přezkum uvést v odůvodnění, nespadá do meritu rozhodnutí o povýšení a nevyžaduje a fortiori, aby správa učinila rozhodnutí ve prospěch žalobce. Naopak spadá do procesních kroků nezbytných k přijetí řádného rozhodnutí.

(viz body 24 až 26)

Soudní dvůr: rozsudky ze dne 23. září 2004, Hectors v. Parlament,C‑150/03 P, EU:C:2004:146, bod 41, a ze dne 16. června 2015, Gauweiler a další, C‑62/14, EU:C:2015:400, bod 69

Soud prvního stupně: rozsudek ze dne 8. září 2009, ETF v. Landgren,T‑404/06 P, EU:T:2009:313, bod 163
Právo na účinnou procesní obranu je nutno respektovat jakožto obecnou zásadu unijního práva v každém řízení vedeném vůči osobě, které může vést k aktu nepříznivě zasahujícímu do jejího právního postavení, přičemž tato zásada musí být zajištěna, i když neexistuje žádná právní úprava týkající se dotčeného řízení. I když postup prodlužování pracovních smluv dočasných zaměstnanců není řízení vedené proti tomuto zaměstnanci, nic to nemění na tom, že toto rozhodnutí o neprodloužení jeho pracovní smlouvy zasahuje do jeho právního postavení nepříznivě tím, že má za následek ztrátu možnosti pokračovat v jeho pracovním poměru s daným orgánem. Právo na účinnou procesní obranu, tak jak je nyní zakotveno v článku 41 Listiny základních práv Evropské unie, který je obecně použitelný, přitom zahrnuje zejména procesní právo každého být vyslechnut před přijetím jemu určeného individuálního opatření, které by se jej mohlo nepříznivě dotknout, které je stanoveno v čl. 41 odst. 2 písm. a).

Aby však porušení práva být vyslechnut mohlo vést ke zrušení rozhodnutí o neprodloužení pracovní smlouvy, je ještě nutné posoudit, zda by měl dotyčný zaměstnanec možnost v případě neexistence této vady ovlivnit dotčený rozhodovací proces.

(viz body 66 a 74)

Odkazy:

Soudní dvůr: rozsudek ze dne 1. července 2010, Knauf Gips v. Komise, C‑407/08 P, EU:C:2010:389, bod 23 a citovaná judikatura

Soud pro veřejnou službu: rozsudky ze dne 17. září 2014, Wahlström v. Frontex, F‑117/13, EU:F:2014:215, body 25 až 27 a citovaná judikatura, a ze dne 5. února 2016, GV v. ESVČ, F‑137/14, EU:F:2016:14, bod 79 a citovaná judikatura
V konkrétním případě, kdy se po vstupní lékařské prohlídce ukáže, že zaměstnanec neodpověděl upřímně a úplně na otázky ohledně svého zdravotního stavu, které mu při této prohlídce položil lékař orgánu, může orgán oprávněný uzavírat pracovní smlouvy zrušit své původní rozhodnutí o neuplatnění výhrady týkající se zdravotního stavu a přijmout nové rozhodnutí s uplatněním této výhrady se zpětnou účinností. Nic to však nemění na tom, že uvedený orgán je povinen předtím dodržet postup stanovený v článku 32 pracovního řádu ostatních zaměstnanců, tj. jednak předložit případ lékaři orgánu k vypracování posudku, v němž bude posouzena otázka, zda by uvedená nemoc nebo zdravotní postižení odůvodňovaly uplatnění výhrady týkající se zdravotního stavu v souvislosti s přijetím dotyčného do pracovního poměru, a jednak oznámit zaměstnanci rozhodnutí, které na základě tohoto posudku přijal, aby tak mohl zaměstnanec případně podat odvolání k výboru pro otázky invalidity. Taková otázka, při jejímž posuzování je třeba určit, zda by tato nemoc nebo zdravotní postižení mohly vést k invaliditě nebo úmrtí zaměstnance v období pěti let ode dne jeho nástupu do pracovního poměru v orgánu, je totiž otázkou lékařské povahy, jež spadá striktně do pravomoci lékaře orgánu a – v případě odvolání – výboru pro otázky invalidity.

(viz bod 85)

Odkaz:

Soud pro veřejnou službu: rozsudek ze dne 10. července 2012, AV v. Komise, F‑4/11, EU:F:2012:96, bod 34
Ačkoli je dodatečný příspěvek vyplácený na základě článku 14 pravidel o pojištění pro případ úrazů a nemocí z povolání úředníků Evropské unie, ve znění naposledy změněném dne 18. července 1997, určen analogicky k míře stanovené stupnicí pro případy invalidity uvedenými v článku 12 týchž pravidel, je stanovení jeho výše, a tedy i příslušné míry částečné trvalé invalidity nezávislé na určení částky vyplácené na základě téhož článku 12, a tedy i na míře částečné trvalé invalidity určující výši uvedené částky.

Dodatečný příspěvek vyplácený na základě článku 14 dřívějších pravidel o pojištění totiž nekompenzoval částečnou trvalou invaliditu úředníka, v souvislosti s níž je vyplácena částka stanovená v čl. 73 odst. 2 písm. c) služebního řádu, ale v souladu s ustanoveními téhož článku 14 každé zranění nebo trvalé znetvoření, které, ačkoliv neovlivňuje jeho pracovní schopnost, představuje zásah do tělesné integrity osoby a způsobuje skutečnou újmu v oblasti jeho společenského uplatnění. Vzhledem k tomu, že je mu tak kompenzováno jiné zranění než to, v jehož souvislosti je mu vyplácena částka podle článku 12 dřívějších pravidel o pojištění pro případ částečné trvalé invalidity, je rozhodnutí stanovující míru této invalidity na základě uvedeného článku 12 nezávislé na rozhodnutí stanovujícím míru částečné trvalé invalidity na základě článku 14 týchž pravidel.

(viz bod 60)