V této souvislosti, jelikož se jedná o rozhodnutí o zamítnutí stížnosti, které neobsahuje nový přezkum situace dotčené osoby na základě nových právních a skutkových okolností, nýbrž potvrzuje napadené rozhodnutí, musí být přezkoumána právě legalita aktu, který nepříznivě zasahuje do právního postavení, s přihlédnutím k odůvodnění obsaženému v rozhodnutí o zamítnutí stížnosti, jelikož se má za to, že toto odůvodnění se s tímto aktem shoduje.

Vzhledem k tomu, že ze systematiky služebního řádu plyne, že dotčená osoba musí podat stížnost proti rozhodnutí, jež napadá, a žalobu proti rozhodnutí, jímž byla stížnost zamítnuta, je žaloba přípustná, byla-li stížnost i žaloba podána ve lhůtách stanovených články 90 a 91 služebního řádu, a to bez ohledu na to, zda směřuje jen proti rozhodnutí napadenému stížností, nebo proti rozhodnutí o zamítnutí stížnosti, anebo proti oběma těmto rozhodnutím současně. V souladu se zásadou hospodárnosti řízení však může soud rozhodnout, že shledá-li, že návrhová žádání směřující proti rozhodnutí o zamítnutí stížnosti nemají samostatný obsah a ve skutečnosti splývají s návrhovými žádáními směřujícími proti rozhodnutí napadenému stížností, není třeba rozhodovat zvlášť o návrhových žádáních směřujících proti rozhodnutí o zamítnutí stížnosti. Tak tomu může být zejména tehdy, pokud unijní soud konstatuje, že rozhodnutí o zamítnutí stížnosti, například proto, že je implicitní, jen potvrzuje rozhodnutí napadené stížností, takže zrušení rozhodnutí o zamítnutí stížnosti by nemělo na právní postavení dotčené osoby jiný dopad než zrušení rozhodnutí napadeného stížností.

Předmět žaloby musí existovat ve fázi jejího podání, a to pod sankcí její nepřípustnosti, a musí přetrvat až do vydání soudního rozhodnutí, neboť jinak by nemohlo být vydáno rozhodnutí ve věci samé, což předpokládá, že žaloba musí být ve výsledku schopna přinést prospěch účastníku řízení, který ji podal.

Pokud jde o žalobu bývalého smluvního zaměstnance proti rozhodnutí agentury Unie uplatnit na něj při jeho přijetí do zaměstnání výhradu týkající se zdravotního stavu stanovenou v článku 100 pracovního řádu ostatních zaměstnanců, okolnost, že byl žalobce v průběhu řízení propuštěn, neznamená, že by se na něj uvedená výhrada týkající se zdravotního stavu automaticky přestala vztahovat. I když je pravda, že byl smluvní vztah žalobce s agenturou ukončen na konci zkušební doby, nic to totiž nemění na tom, že měl poté po určitou dobu nárok na podporu v nezaměstnanosti a na pojištění ve společném režimu zdravotního a nemocenského pojištění bez placení příspěvků. Účinkem uplatnění výhrady týkající se zdravotního stavu během uvedeného období by bylo odepřít mu prospěch ze záruk pro případ invalidity a smrti v důsledku vývoje a následků nemoci či zdravotního postižení, které odůvodnily uplatnění výhrady týkající se zdravotního stavu. Tato okolnost nicméně neznamená, že by si žaloba na neplatnost zachovala svůj předmět po dni, ke kterému skončilo pojištění žalobce ve společném režimu zdravotního a nemocenského pojištění.

Kromě toho nemůže být tento závěr zpochybněn okolností, že uvedený zaměstnanec byl poté přijat jinou evropskou agenturou, která na něj rovněž uplatnila výhradu týkající se zdravotního stavu. Vzhledem k tomu, že rozsudek Soudu pro veřejnou službu vytváří účinky pouze ve vztahu k účastníkům sporu, nemůže mít totiž zrušení napadeného rozhodnutí za následek zrušení rozhodnutí použít článek 100 uvedeného řádu na dotyčného zaměstnance v návaznosti na lékařskou prohlídku, která byla provedena před jeho přijetím jinou agenturou Unie, jelikož takového zrušení se lze domoci pouze podáním žaloby žalobcem za účelem zpochybnění tohoto posledně uvedeného rozhodnutí.

(viz body 33, 36 až 39 a 44)

Soud pro veřejnou službu: rozsudek Mische v. Parlament, F‑93/05, EU:F:2011:168, bod 27 a citovaná judikatura