STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

PAOLA MENGOZZIHO

přednesené dne 29. října 2009 ( 1 )

Věc C-462/08

Ümit Bekleyen

v.

Land Berlin

„Dohoda o přidružení EHS-Turecko — Článek 7 druhý pododstavec rozhodnutí Rady přidružení č. 1/80 — Právo přiznané dítěti tureckého pracovníka odpovědět na jakoukoli nabídku zaměstnání v hostitelském státě, kde ukončilo odborné vzdělání — Započetí odborného vzdělávání po definitivním odcestování rodičů z tohoto členského státu“

I – Úvod

1. Oberverwaltungsgericht Berlin-Brandenburg (Německo) žádá touto žádostí o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podal rozhodnutím ze dne 6. října 2008, o výklad čl. 7 druhého pododstavce rozhodnutí Rady přidružení č. 1/80 ( 2 ) ze dne o vývoji přidružení (dále jen „rozhodnutí č. 1/80“) ( 3 ). Tato otázka vyvstala v řízení o žalobě turecké státní příslušnice Ümit Bekleyen ve věci rozhodnutí Spolkové země Berlín, kterým jí bylo na základě čl. 7 druhého pododstavce rozhodnutí č. 1/80 odmítnuto povolení k pobytu.

2. Toto řízení poskytne Soudnímu dvoru příležitost vyjasnit povahu práv přiznaných tímto ustanovením dítěti tureckého pracovníka a upřesnit podmínky pro nabytí těchto práv.

II – Právní rámec

3. Rozhodnutí č. 1/80 bylo přijato podle čl. 36 dodatkového protokolu ( 4 ) k dohodě o přidružení. Tento článek stanoví, že volný pohyb pracovníků mezi členskými státy Společenství a Tureckem bude zaváděn postupně v souladu se zásadami uvedenými v článku 12 dohody o přidružení, podle něhož se smluvní strany dohodly, že se budou řídit články 48, 49 a 50 Smlouvy o založení Evropského společenství.

4. Kapitola II rozhodnutí č. 1/80 nazvaná „Sociální ustanovení“ upravuje ve svém oddílu 1 různé „otázky vztahující se k zaměstnání a k volnému pohybu pracovníků“, mimo jiné i otázku týkající se přístupu tureckých státních příslušníků k trhu práce v členském státě. Takovéto právo jim může být přiznáno zejména na základě dvou z těchto ustanovení, a sice buďto jako pracovníkům působícím na řádném trhu práce (článek 6), anebo jako rodinným příslušníkům tureckého pracovníka, který splňuje tuto podmínku (článek 7).

5. Článek 6 rozhodnutí č. 1/80, který tureckému pracovníku v postupně se zvyšující míře – v závislosti na délce trvání řádného zaměstnání v členském státě – přiznává právo na přístup k zaměstnání, zní takto: „1. Aniž jsou dotčena ustanovení článku 7 o volném přístupu jeho rodinných příslušníků k zaměstnání, turecký pracovník působící na řádném trhu práce v členském státě: — má právo v tomto členském státě po jednom roce řádného zaměstnání na obnovení platnosti svého pracovního povolení u stejného zaměstnavatele, pokud je u něho pracovní místo k dispozici; — má právo v tomto členském státě po třech letech řádného zaměstnání a s výhradou přednosti, která bude poskytnuta pracovníkům z členských států Společenství, odpovědět na jinou nabídku ve stejné profesi u zaměstnavatele podle svého výběru, učiněnou za obvyklých podmínek a zaregistrovanou u pracovních úřadů tohoto členského státu; — je oprávněn v tomto členském státě po čtyřech letech řádného zaměstnání k volnému přístupu k jakékoli zaměstnanecké činnosti podle svého výběru. 2. Dovolená za kalendářní rok a nepřítomnost z důvodu mateřství, pracovního úrazu nebo krátkodobé nemoci jsou pokládány za dobu řádného zaměstnání. Doba nedobrovolné nezaměstnanosti, která je řádně konstatována příslušnými orgány a nepřítomnost z důvodu dlouhodobé nemoci, aniž by byly pokládány za dobu řádného zaměstnání, nemají vliv na práva nabytá na základě předchozí doby zaměstnání. […]“ (neoficiální překlad)

6. Článek 7 rozhodnutí č. 1/80 rozlišuje mezi rodinnými příslušníky, kterým bylo povoleno následovat pracovníka v hostitelském členském státě, který tam již měl po určitou dobu řádné bydliště (první pododstavec) a dětmi takovéhoto pracovníka, které v dotyčném členském státě dokončily odborné vzdělání (druhý pododstavec). Článek 7 stanoví: „Rodinní příslušníci tureckého pracovníka působícího na řádném trhu práce v členském státě, kteří získali povolení ho následovat: — mají, s výhradou přednosti, která bude zajištěna pracovníkům z členských států Společenství, právo odpovědět na jakoukoli nabídku zaměstnání, pokud tam řádně pobývají po dobu nejméně tří let; — jsou oprávněni k volnému přístupu k zaměstnanecké činnosti podle svého výběru, pokud tam řádně pobývají po dobu nejméně pěti let. Děti tureckých pracovníků, které ukončily odborné vzdělání v hostitelském státě, mohou nezávisle na délce svého pobytu v tomto členském státě za podmínky, že jeden z rodičů legálně vykonával zaměstnání v dotčeném členském státě po dobu nejméně tří let, odpovědět na jakoukoli nabídku zaměstnání ve zmíněném členském státě.“ (neoficiální překlad)

III – Spor v původním řízení a předběžná otázka

7. Ümit Bekleyen narozená v roce 1975 v Berlíně žila do čtrnácti let se svou rodinou v Německu. Její rodiče, turečtí státní příslušníci, byli oba od roku 1971 zaměstnáni ve Spolkové republice Německo. V roce 1989 se Ü. Bekleyen vrátila s celou svou rodinou do Turecka, kde ukončila školní docházku a absolvovala studium krajinné architektury.

8. V lednu 1999 se Ü. Bekleyen vrátila bez rodiny do Spolkové republiky Německo, se souhlasem Spolkové země Berlín, za účelem studia. V březnu 1999 obdržela povolení k pobytu, které bylo několikrát prodlouženo – naposledy jako povolení k pobytu platné do 31. prosince 2005. V létě roku 2005 ukončila Ü. Bekleyen studium na Technische Universität Berlin (Technická univerzita v Berlíně) a obdržela diplom inženýrky krajinné architektury.

9. Dne 19. prosince 2005 Ü. Bekleyen požádala se zřetelem k svému vysokoškolskému vzdělání ukončenému ve Spolkové republice Německo o udělení povolení k pobytu na základě čl. 7 druhého pododstavce rozhodnutí č. 1/80. Spolková země Berlín tuto žádost rozhodnutím ze dne zamítla, jelikož nebyly splněny podmínky pro požadované právo pobytu vyplývající z právní úpravy Dohody o přidružení. Žalovaná v původním řízení tvrdí, že čl. 7 druhý pododstavec rozhodnutí č. 1/80 stanoví podmínku časové souvislosti mezi pobytem rodičů a pobytem dítěte, která v projednávané věci není splněna. Znění a cíl tohoto ustanovení rozhodnutí č. 1/80 vyžadují, vzhledem k získání práva na zaměstnání a pobyt, aby v okamžiku zahájení odborného vzdělávání dítěte měl alespoň jeden z jeho rodičů dosud bydliště v hostitelském členském státě.

10. V květnu 2007 obdržela Ü. Bekleyen na základě čl. 6 odst. 1 první odrážky rozhodnutí č. 1/80 povolení k pobytu platné pouze do 13. května 2009, vzhledem k tomu, že byla zaměstnána u německé společnosti.

11. Žalobou, která byla původně, v červenci 2006, podána na nečinnost a posléze změněna na žalobu proti rozhodnutí ze dne 21. září 2006, se Ü. Bekleyen domáhala potvrzení svého práva pobytu podle čl. 7 druhého pododstavce rozhodnutí č. 1/80.

12. Verwaltungsgericht Berlin tuto žalobu zamítl rozsudkem ze dne 9. srpna 2007. Tento soud uvedl, že žaloba byla sice přípustná, protože Ü. Bekleyen měla navzdory právu pobytu udělenému na základě čl. 6 odst. 1 rozhodnutí č. 1/80 právní zájem na podání žaloby. Pokud by jí totiž bylo přiznáno právo dovolávat se čl. 7 druhého pododstavce rozhodnutí č. 1/80, měla by ve Spolkové republice Německo volný přístup k trhu práce. Žaloba však byla podle něj neopodstatněná, neboť delší pobyt Ü. Bekleyen v Turecku vedl ke ztrátě práva využívat privilegovaný režim podle čl. 7 druhého pododstavce rozhodnutí č. 1/80.

13. Ümit Bekleyen poté podala odvolání k předkládajícímu soudu.

14. Vzhledem k tomu, že se Oberverwaltungsgericht Berlin-Brandenburg domníval, že za těchto podmínek vyžaduje řešení sporu výklad práva Společenství, rozhodl se přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku: „Musí být čl. 7 druhý pododstavec rozhodnutí č. 1/80 […] vykládán v tom smyslu, že právo na přístup na trh práce a tomu odpovídající právo pobytu v hostitelském státě po ukončení odborného vzdělání vzniká i tehdy, pokud se dítě narozené v hostitelském státě poté, co se vrátilo se svou rodinou do společného státu původu, jako zletilá osoba samo vrátilo do dotčeného členského státu za účelem zahájení odborného vzdělávání v okamžiku, kdy již uplynulo deset let od doby, kdy jeho rodiče s tureckou státní příslušností zaměstnaní v minulosti jako pracovníci natrvalo tento členský stát opustili?“

IV – Analýza

15. Předkládající soud se v zásadě dotazuje, zda musí být čl. 7 druhý pododstavec rozhodnutí č. 1/80 vykládán v tom smyslu, že se lze dovolávat práva na přístup k pracovnímu trhu a odpovídajícího práva pobytu, které má dítě tureckého pracovníka po ukončení odborného vzdělání v hostitelském členském státě, jestliže rodič dotčeného dítěte natrvalo opustil hostitelský členský stát před okamžikem, kdy dítě vstoupilo na jeho území a započalo tam své odborné vzdělávání.

16. Aby bylo možno užitečně odpovědět na předloženou otázku, je především třeba připomenout judikaturu k čl. 7 druhému pododstavci rozhodnutí č. 1/80.

17. Zaprvé, je třeba poznamenat, že Soudní dvůr již rozhodl, že toto ustanovení má přímý účinek v členských státech, takže se turečtí státní příslušníci, kteří splňují podmínky pro jeho uplatnění, mohou přímo dovolávat práv, které jim přiznává ( 5 ).

18. Zadruhé, je třeba připomenout, že práva, která čl. 7 druhý pododstavec rozhodnutí č. 1/80 přiznává dítěti tureckého pracovníka v oblasti zaměstnání v dotyčném členském státě, nezbytně znamenají existenci souvisejícího práva pobytu, protože jinak by bylo právo přístupu na trh práce a skutečný výkon zaměstnanecké činnosti zbaveno jakéhokoli účinku ( 6 ).

19. Zatřetí, je třeba uvést, že čl. 7 druhý pododstavec rozhodnutí č. 1/80 nemůže být vykládán tak, že se týká pouze situace nezletilého dítěte tureckého pracovníka, který působí nebo působil na řádném trhu práce v hostitelském členském státě, jelikož se týká i situace zletilé osoby, která je dítětem takovéhoto pracovníka ( 7 ).

20. V rámci judikatury ohledně výkladu čl. 7 druhého pododstavce rozhodnutí č. 1/80 zaujímá významné místo výše uvedený rozsudek Akman, na nějž výslovně odkazuje předkládající soud ve svém předkládacím rozhodnutí.

21. Ve věci, v níž byl vydán tento rozsudek, byl H. Akmanovi v roce 1980 povolen vstup do Německa, kde jeho otec vykonával řádné zaměstnání, aby zde absolvoval inženýrské studium. Po úspěšném ukončení studia v roce 1993 požádal o povolení k pobytu na neomezenou dobu. Takové povolení mu však bylo odmítnuto, protože se jeho otec v roce 1986 vrátil do Turecka.

22. V rozsudku Akman Soudní dvůr potvrdil, že čl. 7 druhý pododstavec rozhodnutí č. 1/80 váže právo dítěte tureckého pracovníka odpovědět na jakoukoli nabídku zaměstnání v hostitelském členském státě na splnění dvou podmínek: že dítě dotčeného pracovníka dokončilo odborné vzdělání v dotčeném členském státě a že jeden z jeho rodičů legálně vykonával zaměstnání v tomto státě po dobu nejméně tří let ( 8 ).

23. Jelikož v dotčené věci měl Soudní dvůr za to, že byla splněna první podmínka týkající se dokončení odborného vzdělání, zkoumal druhou podmínku týkající se požadavku zaměstnání rodiče po dobu tří let.

24. Co se týče této druhé podmínky, měl Soudní dvůr za to, že čl. 7 druhý pododstavec rozhodnutí č. 1/80 nelze vykládat v tom smyslu, že právo dítěte odpovědět na jakoukoli nabídku zaměstnání podrobuje podmínce bydliště rodiče v dotčeném členském státě v okamžiku, kdy dítě po dokončení svého odborného vzdělání hodlá nastoupit do zaměstnání v tomto členském státě ( 9 ). Na podporu této teze Soudní dvůr zdůraznil, že dítě turecké migrující osoby řádně zaměstnané v členském státě po dobu nejméně tří let, které se legálně zdržuje na území tohoto státu, dokončilo tam své vzdělání a poté mu byla nabídnuta možnost vykonávat v tomto státě profesní činnost, nemá být nadále považováno za závislé na přítomnosti jednoho z rodičů, jelikož v důsledku přístupu na trh práce není již dotyčné dítě v jejich péči, ale je s to samostatně si zaopatřovat své potřeby ( 10 ).

25. Soudní dvůr dospěl tudíž k závěru, že s ohledem na smysl a účel dotčeného ustanovení, jakož i na kontext, do nějž zapadá, musí být druhá podmínka stanovená v čl. 7 druhém pododstavci rozhodnutí č. 1/80 chápána v tom smyslu, že pouze vyžaduje, aby rodič kdykoli před okamžikem, kdy jeho dítě dokončilo své odborné vzdělání, nejméně tři roky legálně vykonával zaměstnaneckou činnost v hostitelském členském státě ( 11 ).

26. Co se týče projednávané věci, je třeba uvést, že otázkou, kterou předkládající soud položil Soudnímu dvoru, má být v podstatě zjištěno, zda se tato judikatura vycházející z výše uvedeného rozsudku Akman uplatní i v situaci, kdy předtím zaměstnaný turecký pracovník v okamžiku, kdy jeho dítě započíná odborné vzdělání, již deset let nebydlí v dotčeném členském státě.

27. Proto je z tohoto pohledu podle mého názoru pro podání užitečné odpovědi významné určit skutečnosti, které jsou s to odlišit skutkovou situaci ve věci v původním řízení od situace ve věci, v níž byl vydán výše uvedený rozsudek Akman.

28. Především je třeba připomenout, že v okamžiku, kdy H. Akman, kterému bylo povoleno přicestovat za otcem do Spolkové republiky Německo, započal svá studia, byl jeho otec dosud tureckým pracovníkem ve smyslu čl. 7 odst. 1 rozhodnutí č. 1/80, jelikož tehdy působil na řádném trhu práce v tomto členském státě. Teprve když H. Akman dokončil své odborné vzdělání a zamýšlel využít volný přístup k zaměstnání, přičemž chtěl uplatnit právo odpovědět na jakoukoli nabídku zaměstnání na základě čl. 7 druhého pododstavce zmíněného rozhodnutí, jeho otec již na řádném trhu práce v hostitelském členském státě nepůsobil.

29. V projednávané věci však nebyli rodiče Ü. Bekleyen ve Spolkové republice Německo zaměstnáni, a dokonce tam ani nebydleli, a to ani na počátku jejího odborného vzdělávání, ani v okamžiku, kdy svá univerzitní studia dokončila.

30. To, co projednávanou věc odlišuje v právním ohledu od věci, v níž bylo rozhodnuto rozsudkem Akman, je úzce spjato s touto skutkovou okolností.

31. Je třeba připomenout, že jak jsem již zdůraznil v bodě 22 tohoto stanoviska, ve výše uvedené věci Akman Soudní dvůr potvrdil, že čl. 7 druhý pododstavec rozhodnutí č. 1/80 váže právo odpovědět na jakoukoli nabídku zaměstnání v hostitelském členském státě, které přiznává dítěti tureckého pracovníka, na dvě podmínky: že dítě dotčeného pracovníka dokončilo odborné vzdělání v dotčeném členském státě, a že jeden z rodičů legálně vykonával zaměstnání v dotčeném členském státě po dobu nejméně tří let.

32. V tomto ohledu je třeba především učinit poznámku ohledně výkladu čl. 7 druhého pododstavce zmíněného rozhodnutí Soudním dvorem ve výše uvedené věci Akman ohledně obou podmínek, které musí splnit turecký státní příslušník, který chce uplatnit práva týkající se zaměstnávání na základě tohoto ustanovení.

33. Podle mého názoru je zapotřebí zdůraznit, že se nejedná o dvě, nýbrž o tři kumulativní podmínky, jež musí být splněny k získání práva na volný přístup k zaměstnání na základě čl. 7 druhého pododstavce rozhodnutí č. 1/80. Dotyčná osoba musí 1) dokončit odborné vzdělání v hostitelském členském státě, 2) prokázat, že jeden z jejích rodičů „legálně vykonával zaměstnání v dotčeném členském státě po dobu nejméně tří let“ a 3) být dítětem tureckého pracovníka ( 12 ).

34. V projednávané věci byla první podmínka nepochybně splněna, jelikož Ü. Bekleyen zakončila v hostitelském členském státě svá univerzitní studia a získala diplom inženýrky krajinné architektury.

35. Co se týče druhé podmínky stanovené v čl. 7 druhém pododstavci rozhodnutí č. 1/80, je mezi účastníky řízení nesporné, že v projednávané věci byla rovněž splněna, jelikož rodiče Ü. Bekleyen, turečtí státní příslušníci, oba vykonávali řádné zaměstnání ve Spolkové republice Německo po dobu více než tří let.

36. V důsledku toho je v projednávané věci hlavním předmětem diskuse status dítěte tureckého pracovníka.

37. Označení tohoto prvku jakožto prvku, který projednávanou věc odlišuje od věci, v níž byl vydán výše uvedený rozsudek Akman, nám umožní lépe definovat její předmět. Otázka, kterou si klade vnitrostátní soud, se totiž v podstatě týká toho, zda je existence současnosti vztahu mezi postavením rodiče jakožto tureckého pracovníka ve smyslu rozhodnutí č. 1/80 a počátkem a trváním odborného vzdělávání dítěte nezbytná pro účely nabytí práv vyplývajících z čl. 7 druhého pododstavce rozhodnutí č. 1/80 tímto dítětem.

38. Dánská a nizozemská vláda tvrdí, že čl. 7 druhý pododstavec rozhodnutí č. 1/80 se neuplatní v případě dítěte tureckých pracovníků, jestliže zahájilo studium v hostitelském členském státě teprve poté, co oba jeho rodiče natrvalo opustili území tohoto státu. Tyto vlády zastávají názor, že právo na volný přístup k trhu práce podle čl. 7 druhého pododstavce uvedeného rozhodnutí – a právo pobytu, které z něj vyplývá – závisí na podmínce, že existuje určitá časová souvislost mezi pobytem a zaměstnáním rodičů v hostitelském členském státě a možností dítěte získat přístup k zaměstnání po ukončení odborného vzdělání.

39. Z tohoto stanoviska, které zdůrazňuje význam třetí podmínky týkající se vlastnosti „dítěte tureckého zaměstnance“, lze vyvodit, že jeden z rodičů tureckého státního příslušníka musí mít postavení tureckého zaměstnance ve smyslu rozhodnutí č. 1/80 na počátku a v průběhu studií dotyčného dítěte, aby toto dítě mohlo po dokončení svého odborného vzdělání využít právo na volný přístup k zaměstnání na trhu práce v hostitelském členském státě.

40. Co se týče vlastnosti „dítěte tureckého pracovníka“ ve smyslu čl. 7 druhého pododstavce rozhodnutí č. 1/80, kterou musí mít turecký státní příslušník, aby mohl po dokončení odborného vzdělání získat právo na volný přístup k zaměstnání, je třeba uvést, že tento pododstavec, na rozdíl od toho, co je výslovně uvedeno v článku 6 a čl. 7 prvním pododstavci téhož rozhodnutí nevyžaduje, aby turecký pracovník, jehož dítě zamýšlí uplatnit právo pobytu, působil na řádném trhu práce v členském státě, což je dodatečná podmínka, která je nicméně uplatňována v obou naposled uvedených ustanoveních.

41. Problém, který vyplývá z této zvláštnosti znění čl. 7 druhého pododstavce, spočívá v tom, že je třeba určit, zda bylo záměrem zákonodárce Společenství odkázat v plném rozsahu na pojem „turecký pracovník“ obsažený v obou dalších ustanoveních – v článku 6 a v čl. 7 prvním pododstavci, nebo zda se jedná o úmyslné rozlišení mezi podmínkami uplatnění jednak dotyčného ustanovení, a jednak těchto dalších ustanovení.

42. K vyjasnění významu daného znění pro projednávanou věc je třeba vycházet z úvahy obsažené v rozsudcích vydaných Soudním dvorem ve věcech Bozkurt ( 13 ) a Tetik ( 14 ). Ve věci, v níž byl vydán první z obou těchto rozsudků, Soudní dvůr zkoumal podmínky stanovené čl. 6 odst. 2 rozhodnutí č. 1/80, který staví určitá období nepřítomnosti na roveň řádnému zaměstnání, a podle něhož „[d]ovolená za kalendářní rok a nepřítomnost z důvodu mateřství, pracovního úrazu nebo krátkodobé nemoci jsou pokládány za dobu řádného zaměstnání. Doba nedobrovolné nezaměstnanosti, která je řádně konstatována příslušnými orgány a nepřítomnost z důvodu dlouhodobé nemoci, aniž by byly pokládány za dobu řádného zaměstnání, nemají vliv na práva nabytá na základě předchozí doby zaměstnání.“ (neoficiální překlad) Soudní dvůr byl požádán o vyjasnění, zda tureckému pracovníkovi, jako je A. Bozkurt, zůstane na základě tohoto ustanovení zachováno právo zůstat na území hostitelského členského státu poté, co utrpěl pracovní úraz, který měl za následek trvalou pracovní neschopnost.

43. Soudní dvůr rozhodl, že podle účelu rozhodnutí č. 1/80, který směřuje ke konsolidaci situace již zaměstnaných tureckých pracovníků, musí právo pobytu zůstat podpůrným právem vázaným na zaměstnanecký poměr pracovníka, takže v případě přerušení zaměstnání může i nadále trvat pouze v případě, že přerušení je časově omezené. Měl za to, že tento výklad odpovídá znění čl. 6 odst. 2 rozhodnutí č. 1/80, který se týká pouze dočasných nepřítomností v zásadě nezpochybňujících pozdější účast pracovníka v pracovním procesu. Naopak v případě trvalé pracovní neschopnosti není již pracovník vůbec přítomen na trhu práce a neexistuje objektivně zdůvodněný zájem zajišťovat mu právo přístupu na trh práce a podpůrné právo pobytu ( 15 ).

44. Podle Soudního dvora se článek 6 rozhodnutí č. 1/80 „nevztahuje na situaci tureckého státního příslušníka, který natrvalo opustil trh práce v členském státě“ ( 16 ). Vyvozuje z toho, že „při neexistenci zvláštního ustanovení přiznávajícího tureckým pracovníkům právo zůstat na území členského státu poté, co tam vykonávali zaměstnání, právo pobytu tureckého státního příslušníka […] zaniká, je-li dotyčná osoba postižena úplnou a trvalou pracovní neschopností“ ( 17 ).

45. Ve výše uvedeném rozsudku Tetik Soudní dvůr znovu potvrdil to, co uvedl ve výše uvedeném rozsudku Bozkurt, a poté upřesnil, „že turecký pracovník, který byl řádně zaměstnán na území členského státu po dobu delší čtyř let, který se rozhodne dobrovolně opustit zaměstnání a hledat v témže členském státě novou pracovní činnost, a kterému se nepodaří okamžitě uzavřít nový pracovní poměr, má v tomto státě po přiměřenou dobu právo pobytu za účelem hledání nového zaměstnání, pokud zůstane i nadále přítomen na řádném trhu práce dotčeného členského státu a bude dodržovat příslušná ustanovení úpravy platné v tomto státě, například tím, že se zaregistruje do evidence úřadu práce jako uchazeč o zaměstnání ( 18 )“.

46. Ve světle těchto dvou rozsudků dánská a nizozemská vláda navrhují chápat zvláštnost znění článku 7 rozhodnutí č. 1/80 v prvním z obou smyslů uvedených výše v bodě 41 tohoto stanoviska, to znamená v tom smyslu, že vychází ze záměru zákonodárce Společenství poukázat v plném rozsahu na pojem „turecký pracovník“ použitý v prvním pododstavci téhož článku.

47. Podle jejich názoru je tudíž třeba a) zohlednit skutečnost, že jelikož rodiče Ü. Bekleyen opustili území Spolkové republiky Německo a již deset let tam neměli bydliště, natrvalo opustili trh práce v hostitelském členském státě, b) vyvodit z toho, že v době, kdy Ü. Bekleyen započala, navštěvovala a ukončila své odborné vzdělávání ve Spolkové republice Německo, neměli již postavení tureckého pracovníka pro účely použití čl. 7 druhého pododstavce rozhodnutí č. 1/80, a c) zodpovědět otázku vznesenou předkládajícím soudem v tom smyslu, že osoba, která se nachází v postavení Ü. Bekleyen, nemůže po ukončení svého odborného vzdělání získat právo na volný přístup k zaměstnání, a tudíž se nemůže dovolávat práv ohledně zaměstnání a pobytu na základě čl. 7 druhého pododstavce zmíněného rozhodnutí.

48. Takovémuto zodpovězení otázky položené Soudnímu dvoru brání tři druhy důvodů spojené a) s cíli, které sleduje dohoda o přidružení a rozhodnutí č. 1/80, b) s rozdílným obsahem čl. 7 druhého pododstavce rozhodnutí č. 1/80 a čl. 7 prvního pododstavce téhož rozhodnutí a c) s důsledky článku 59 dodatkového protokolu pro výklad čl. 7 druhého pododstavce rozhodnutí č. 1/80.

A – Cíle sledované dohodou o přidružení a rozhodnutím č. 1/80

49. Jak jasně zdůraznil Soudní dvůr, a) článek 12 dohody o přidružení upřesňuje, že tato dohoda „má za cíl podpořit trvající a vyvážené posilování obchodních a hospodářských vztahů mezi smluvními stranami, včetně vztahů v oblasti pracovních sil, zejména postupným zaváděním volného pohybu pracovníků“ ( 19 ) a b) k uskutečnění tohoto cíle musí být vyvinuta snaha „v rámci možností“ na základě přenesení pravidel a zásad, kterými se řídí volný pohyb pracovníků ve Společenství ( 20 ), do uplatňování pravidel dohody o přidružení „s cílem zlepšování životní úrovně tureckého lidu a usnadnění následného přistoupení Turecké republiky ke Společenství (čtvrtý bod odůvodnění preambule a článek 28 téže dohody)“ ( 21 ).

50. Tento cíl dohody o přidružení musí nutně ovlivnit výklad rozhodnutí č. 1/80, které bylo podle prvního a třetího bodu svého odůvodnění přijato s ohledem na „zvláštní povahu vztahů přidružení mezi Společenstvím a Tureckem“ a jehož cílem je „provádět ustanovení [dohody] týkající se výměny mladých pracovníků“.

51. Se zřetelem k tomu, že tudíž ustanovení dotyčného rozhodnutí, jež mají být vyložena, tj. článek 6 a čl. 7 první a druhý pododstavec, zapadají do kontextu, v němž Společenství sleduje cíl postupného uskutečňování volného pohybu pracovníků, přičemž usiluje zejména o přijetí mladých tureckých pracovníků na trh práce ve Společenství, je třeba při výkladu těchto ustanovení rozlišovat mezi obecným účelem, jenž je jim společný, a konkrétní funkcí, kterou sleduje každé z nich.

52. Obecný účel společný všem třem ustanovením spočívá ve skutečnosti, že jsou zaměřena na podporu postupného uskutečňování volného pohybu tureckých pracovníků mezi jednotlivými členskými státy Společenství a Tureckem.

53. Článek 6 rozhodnutí č. 1/80 má za cíl určit způsob, jakým má být uskutečňována postupná integrace tureckých pracovníků na trhu práce v členských státech Společenství.

54. První a druhý pododstavec článku 7 zmíněného rozhodnutí vycházejí z celkového smyslu systému, jehož součást tvoří, tím, že stanoví přijímání jejich rodinných příslušníků na trh práce v hostitelském členském státě. Tento obecný účel společný oběma pododstavcům je potvrzován výše uvedeným rozsudkem Derin, podle něhož článek 7 rozhodnutí č. 1/80 sleduje cíl „postupného upevnění situace rodinných příslušníků [tureckých] pracovníků v dotyčném členském státě tím, že jim po určité době umožní, aby v něm vedli nezávislý život“ ( 22 ).

55. Toto umožnění přístupu rodinných příslušníků tureckých pracovníků na trh práce v hostitelském členském státě se uskutečňuje v podobě práva odpovědět – aniž by byla dotčena přednost, kterou je třeba dát pracovníkům z členských států Společenství – na jakoukoli nabídku zaměstnání, jestliže tam mají řádné bydliště po dobu alespoň tří let, jedná-li se pouze o rodinné příslušníky (čl. 7 první pododstavec první odrážka); v podobě volného přístupu těchto rodinných příslušníků k jakékoli zaměstnanecké činnosti, již si zvolí, jestliže tam mají řádné bydliště po dobu nejméně pěti let (první pododstavec druhá odrážka); a pokud se jedná o dítě (a nikoli pouze o rodinného příslušníka), v podobě jeho možnosti odpovědět v hostitelském členském státě na jakoukoli nabídku zaměstnání, za podmínky, že jeden z jeho rodičů legálně vykonával zaměstnání v dotčeném členském státě po dobu nejméně tří let, a toto dítě dokončilo v tomto členském státě odborné vzdělání (čl. 7 druhý pododstavec).

56. Konkrétním cílem čl. 7 prvního pododstavce rozhodnutí č. 1/80 je uskutečnění integrace tureckých pracovníků na trhu v hostitelském členském státě cestou uspokojení jejich zájmu, aby se k nim mohli přistěhovat rodinní příslušníci způsobem, který vyhoví jejich přání získat přístup na trh práce. Z tohoto důvodu bylo stanoveno, že práva jejich rodinných příslušníků závisí na podmínce, že tito pracovníci i nadále působí na řádném trhu práce v hostitelském členském státě.

57. Jak potvrdil Soudní dvůr ve výše uvedeném rozsudku Kadiman ( 23 ), má čl. 7 první pododstavec písm. a) za cíl „podpořit zaměstnání a pobyt tureckého pracovníka působícího na řádném trhu pracovních sil v členském státě tím, že zde zaručuje zachování jeho rodinných vztahů“ ( 24 ), b) poskytuje těmto rodinným příslušníkům právo přístupu k zaměstnání v tomto státě „k vytvoření příznivých podmínek pro sloučení rodin v hostitelském členském státě“ ( 25 ), a c) „usiluje o vytvoření příznivých podmínek pro sloučení rodin v hostitelském členském státě tím, že nejdříve umožňuje přítomnost rodinných příslušníků u migrujícího pracovníka a po určité době upevňuje jejich postavení v tomto členském státě tím, že jim poskytne právo na přístup k zaměstnání v tomto státě“ ( 26 ).

58. Článek 7 druhý pododstavec rozhodnutí č. 1/80 naproti tomu nemá za cíl vytvořit příznivé podmínky pro sloučení rodin v hostitelském členském státě ( 27 ), nýbrž usnadnit vstup dětí tureckých pracovníků, kteří dokončili odborné vzdělání, na trh práce v hostitelském členském státě, za účelem postupného uskutečňování volného pohybu pracovníků ( 28 ). Z tohoto důvodu není již uplatnění tohoto pododstavce úzce spojeno s cílem integrace rodičů tureckého dítěte v hostitelském členském státě a toto ustanovení nevyžaduje, aby tito rodiče působili na řádném trhu práce v tomto členském státě v okamžiku, kdy toto dítě hodlá odpovědět na nabídku zaměstnání.

59. Krom toho by výklad navrhovaný dánskou a nizozemskou vládou, který předpokládá skutečnou přítomnost rodičů na území hostitelského členského státu a jejich působení na řádném trhu práce, zbavil čl. 7 druhý pododstavec rozhodnutí č. 1/80 veškerého užitečného účinku, neboť toto ustanovení by pak nepřinášelo nic nového v porovnání s prvním pododstavcem, který je zaměřen šíře na sloučení „rodinných příslušníků“.

60. Jelikož tedy článek 7 druhý pododstavec rozhodnutí č. 1/80 nemá konkrétně za cíl sloučení rodin, nemůže být vykládán tak, že obsahuje podmínku pobytu a zaměstnání rodičů, a tudíž společného bydliště rodičů a dítěte na počátku a během jeho odborného vzdělávání.

B – Obsahový rozdíl mezi čl. 7 druhým pododstavcem rozhodnutí č. 1/80 a prvním pododstavcem téhož článku

61. Ve světle konkrétních zvláštních funkcí čl. 7 prvního a druhého pododstavce rozhodnutí č. 1/80 musí být obsah prvního pododstavce vykládán tak, že zakládá právo rodinných příslušníků tureckého pracovníka působícího na řádném trhu práce v členském státě, jimž bylo povoleno se k němu odstěhovat, jakožto právo odvozené od práva tohoto pracovníka; naopak obsah druhého pododstavce musí být vykládán tak, že při splnění stanovených podmínek zakládá právo, jež je vlastním neodvozeným právem jeho dětí.

62. Existenci práva dětí tureckých pracovníků na volný přístup k trhu práce v členském státě Společenství jakožto vlastního, a nikoli odvozeného práva, jež z toho plyne, neodporuje skutečnost, že, jak jsem zdůraznil v bodech 31 a následujících tohoto stanoviska, čl. 7 druhý pododstavec rozhodnutí č. 1/80 stanoví toto právo právě pro „[d]ěti tureckých pracovníků […], za podmínky, že jeden z rodičů legálně vykonával zaměstnání v dotčeném členském státě po dobu nejméně tří let.“

63. Tento prvek nepochybně znamená, že právo dítěte tureckých pracovníků na volný přístup k trhu v hostitelském členském státě má svůj původ v práci, kterou tito pracovníci vykonávali v minulosti. Funkce, která je vlastní čl. 7 druhému pododstavci zmíněného rozhodnutí, však způsobuje, že uvedený prvek není třeba zohlednit v tom smyslu, že to, že si jeden z rodičů dítěte zachová po dobu vzdělávání tohoto dítěte postavení tureckého pracovníka, by mělo být podmínkou pro uplatnění tohoto článku. Tento prvek musí být považován, společně se získáním diplomu dosvědčujícího dokončení odborného vzdělání, za skutečnost, která musí být brána na zřetel při zjišťování minimálního stupně začlenění tohoto dítěte do společnosti hostitelského členského státu; na základě takovéhoto stupně začlenění považovalo rozhodnutí č. 1/80, v duchu dohody o přidružení připomenuté v bodech 49 a 50 tohoto stanoviska, za potřebné přiznat mu privilegované postavení v porovnání se všemi ostatními občany třetích zemí a všemi ostatními příslušníky téže rodiny.

64. Právě na základě této úvahy týkající se vlastnosti dítěte tureckého pracovníka jakožto historické danosti, jež má sociologickou hodnotu, Soudní dvůr v bodě 30 výše uvedeného rozsudku Akman položil důraz na skutečnost, že v čl. 7 druhém pododstavci zmíněného rozhodnutí bylo sloveso „vykonávat“ použito v minulém čase – na rozdíl od užití přítomného času v prvním pododstavci téhož článku ( 29 ) – čímž bylo dotčené právo stanoveno „za podmínky, že jeden z rodičů legálně vykonával zaměstnání v dotčeném členském státě po dobu nejméně tří let“. Soudní dvůr tak tuto skutečnost zhodnotil v tom smyslu, že rozhodl, že tato formulace „představuje indicii, že daný požadavek […] musí být splněn kdykoli před okamžikem, kdy dítě dokončilo své odborné vzdělání“ ( 30 ).

65. Jak jsem již vyzdvihl v bodě 61 tohoto stanoviska, rozhodnutí č. 1/80 přiznává dítěti vlastní právo přístupu na trh práce v členském státě Společenství nejenom na základě skutečnosti, že je dítětem pracovníka, který po dobu nejméně tří let vykonával řádnou zaměstnaneckou činnost v členském státě; ale též na základě skutečnosti, že po ukončení odborného vzdělání v témže státě získal odpovídající diplom.

66. Prostřednictvím těchto dvou podmínek je v rozhodnutí č. 1/80 uplatněna zásada „postupného uskutečňování volného pohybu tureckých pracovníků“, která představuje významný rys dohody o přidružení. Jednak rozhodnutí č. 1/80 nestaví děti tureckých pracovníků na roveň pracovníkům pocházejícím z členských zemí Společenství, jelikož stanoví jejich přístup na trh práce pouze v zemi, kde jeden z jejich rodičů vykonával řádné zaměstnání po dobu nejméně tří let, a jednak povoluje jejich přístup na tento trh pouze tehdy, jestliže získaly schopnost začlenit se do společnosti této země na dostatečné úrovni, kterou dosvědčuje získání diplomu o ukončení odborného vzdělání.

67. Ze všech výše uvedených úvah vyplývá, že čl. 7 druhý pododstavec rozhodnutí č. 1/80 je nutno vykládat – nedospěje-li se na základě uplatnění článku 59 dodatkového protokolu k jinému závěru – v tom smyslu, že dítě tureckého pracovníka, který vykonával zaměstnání v tomto členském státě po dobu tří let, jež dokončilo odborné vzdělání v tomto členském státě, se může dovolávat práva na volný přístup k trhu práce v témže státě a odpovídajícího práva pobytu bez ohledu na skutečnost, že jeho rodiče natrvalo opustili tento členský stát před tím, než toto dítě vstoupilo na území zmíněného členského státu a započalo své odborné vzdělávání.

C – Vliv článku 59 dodatkového protokolu na výklad čl. 7 druhého pododstavce rozhodnutí č. 1/80

68. Předkládající soud si klade otázku, zda je výklad podaný v předchozím bodě slučitelný s článkem 59 dodatkového protokolu, podle něhož „se Turecku nesmí poskytovat zacházení příznivější, než které si vzájemně poskytují členské státy na základě Smlouvy o ES“; je tudíž třeba provést porovnání, aby bylo možno určit, zda výklad podaný v předchozím bodě nemá za následek, že by se v případě, jako je ten ve věci v původním řízení, dostávalo dítěti tureckého pracovníka příznivějšího zacházení, než dítěti pracovníka pocházejícího z členského státu Společenství. Takovéto porovnání je tím potřebnější, že předkládající soud je toho názoru, že dítě občana Evropské unie si neponechává práva vyplývající z dřívějšího pobytu v hostitelském členském státě, když se tam vrátí samo – poté, co odtud odjelo se svými rodiči –, aby tam započalo své odborné vzdělávání.

69. Aby bylo možno účelně provést zmíněné porovnání, je třeba předeslat dvě poznámky.

70. Zaprvé z ustálené judikatury vyplývá, že rozhodnutí č. 1/80 nezasahuje do pravomoci členských států upravovat jak vstup tureckých státních příslušníků na jejich území, tak i podmínky jejich prvního zaměstnání ( 31 ).

71. Co se týče postavení rodinných příslušníků tureckého pracovníka, Soudní dvůr v rozsudku Ergat potvrdil, že nehledě na přijetí rozhodnutí č. 1/80 členské státy si ponechaly pravomoc upravit jak vstup rodinného příslušníka tureckého pracovníka na jejich území, tak i podmínky jeho pobytu během počátečního období tří let, jež předchází období, kdy má právo ucházet se o jakékoliv zaměstnání ( 32 ).

72. Tato pravomoc členských států s sebou nese rovněž pravomoc upravit opětovné přistěhování nebo povolení opětovného přicestování rodinného příslušníka tureckého pracovníka, který předtím nabyl práva stanovená článkem 7 rozhodnutí č. 1/80, ale který v zásadě toto právní postavení ztratil, jelikož tento pracovník opustil území hostitelského členského státu na značně dlouhou dobu a bez oprávněných důvodů. Soudní dvůr tudíž potvrdil, že orgány dotčeného členského státu jsou oprávněny požadovat, aby v případě, že si rodinný příslušník tureckého pracovníka později přeje usadit se znovu v tomto členském státě, musel podat novou žádost, aby mu bylo povoleno buď přestěhovat se k tomuto pracovníkovi, pokud je na něm dosud závislý, nebo přicestovat do téhož členského státu s úmyslem pracovat na základě článku 6 rozhodnutí č. 1/80 ( 33 ).

73. V tomto ohledu je třeba upřesnit, že výklad čl. 7 druhého pododstavce rozhodnutí č. 1/80, který navrhuji v bodě 67 tohoto stanoviska, nezasahuje do pravomoci členských států stanovit podmínku vydání nového povolení ke vstupu a pobytu dítěte tureckého pracovníka, které natrvalo opustilo hostitelský členský stát se svou rodinou, v případě, že si dotyčné dítě přeje studovat v tomto členském státě ( 34 ).

74. Zadruhé je pro účely porovnání situace dítěte tureckého pracovníka a dítěte občana členského státu v případě, jako je ten ve věci v původním řízení, třeba vzít v úvahu skutečnost, že právo pobytu ve Spolkové republice Německo, které bylo Ü. Bekleyen poskytnuto po jejím návratu do tohoto členského státu, aby zde mohla získat odborné vzdělání, se zakládalo na vnitrostátním právu, a nikoli na rozhodnutí č. 1/80.

75. Ve světle této okolnosti je pro provedení tohoto porovnání na rozdíl od toho, co je obsaženo ve vyjádření dánské vlády a v úvahách předkládajícího soudu, třeba vzít na zřetel situaci Ü. Bekleyen v okamžiku, kdy ukončila své odborné vzdělání a přála si vstoupit na trh práce v hostitelském členském státě, přičemž se dovolávala práva na základě čl. 7 druhého pododstavce rozhodnutí č. 1/80, a nikoli v okamžiku, kdy vstoupila na území tohoto státu a započala svá univerzitní studia. Zvláštnost její situace vyplývá ze skutečnosti, že její rodiče neměli již bydliště na území hostitelského členského státu ani v okamžiku jejího návratu do tohoto členského státu ani po dobu jejího odborného vzdělávání; její případ se tudíž netýká oblasti sloučení rodin. Jedná se tedy o zletilé dítě, které se po ukončení svých univerzitních studií nachází v situaci nezávislé osoby ( 35 ). Je tudíž třeba porovnat práva vyplývající z rozhodnutí č. 1/80 s právy dítěte občana Evropské unie, které hodlá vstoupit na trh práce v jiném členském státě po ukončení svého odborného vzdělání získaného v tomto státě, aniž by se jeho rodiče nacházeli na území dotyčného členského státu ( 36 ).

76. V tomto ohledu je třeba poznamenat, že situace dítěte evropského občana nevychází na rozdíl od názoru předkládajícího soudu ani z čl. 7 odst. 1 písm. d) směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/38/ES ze dne 29. dubna 2004 o právu občanů Unie a jejich rodinných příslušníků svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států, o změně nařízení (EHS) č. 1612/68 a o zrušení směrnic 64/221/EHS, 68/360/EHS, 72/194/EHS, 73/148/EHS, 75/34/EHS, 75/35/EHS, 90/364/EHS, 90/365/EHS a 93/96/EHS (dále jen „směrnice 2004/38“) ( 37 ), ani z čl. 12 odst. 1 této směrnice ( 38 ).

77. Článek 7 odst. 1 písm. d) směrnice 2004/38 stanoví právo pobytu na území jiného členského státu po dobu delší než tři měsíce pro rodinné příslušníky doprovázející nebo následující občana Unie, který má status pracovníka [písm. a) tohoto odstavce], nebo dostatečné prostředky [písm. b) zmíněného odstavce], nebo studuje [písm. c) téhož odstavce].

78. Již z výrazů „doprovázející nebo následující“ použitých v tomto ustanovení vyplývá, že čl. 7 odst. 1 písm. d) směrnice 2004/38 při sledování cíle sloučení rodin předpokládá přítomnost alespoň jednoho rodiče dotčeného dítěte na území hostitelského členského státu, aby zde toto dítě mohlo získat právo pobytu. Zkoumání, jež je třeba provést podle čl. 59 dodatkového protokolu se provede, jak jsem zdůraznil v bodě 75 tohoto stanoviska, porovnáním situace dítěte tureckého zaměstnance, o které se jedná v dané věci, se situací dítěte občana Evropské unie, jehož rodiče v okamžiku, kdy hodlá uplatnit právo na volný přístup k trhu práce, již nebydlí na území hostitelského členského státu.

79. Článek 12 odst. 1 směrnice 2004/38 stanoví zachování práva pobytu rodinných příslušníků v případě smrti nebo odcestování občana Unie. Je tudíž nutno konstatovat, že tento článek nemůže být vzat v úvahu pro porovnání, které je třeba provést na základě článku 59 dodatkového protokolu, vzhledem ke skutečnosti, že toto porovnání musí být provedeno se zřetelem k situaci, kdy rodiče dítěte v okamžiku jeho návratu a po celou dobu jeho pobytu již nebydleli v hostitelském členském státě.

80. Co se týče dítěte občana Evropské unie, které samo toto občanství nemá, je naopak třeba zohlednit články 18 ES a 39 ES, čl. 7 odst. 1 písm. a) směrnice 2004/38, jakož i judikaturu Soudního dvora ohledně článku 39 ES.

81. Podle čl. 18 odst. 1 ES „má každý občan Unie právo svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států s výhradou omezení a podmínek stanovených v této smlouvě a v opatřeních přijatých k jejímu provedení“.

82. Článek 39 odst. 1 ES vyhlašuje základní zásadu volného pohybu pracovníků ve Společenství, zatímco druhý odstavec tohoto článku stanoví, že tato svoboda zahrnuje odstranění jakékoli diskriminace mezi pracovníky členských států na základě státní příslušnosti, pokud jde o zaměstnávání, odměnu za práci a jiné pracovní podmínky. Volný pohyb pracovníků zahrnuje podle odst. 3 písm. a) a b) téhož článku právo odpovědět na skutečně učiněné nabídky zaměstnání, jakož i právo za tímto účelem volně cestovat na území členských států.

83. Článek 7 odst. 1 písm. a) směrnice 2004/38 krom toho stanoví, že všichni občané Unie mají právo pobytu na území jiného členského státu po dobu delší než tři měsíce, pokud jsou v hostitelském členském státě zaměstnanými osobami nebo osobami samostatně výdělečně činnými.

84. Konečně judikatura Soudního dvora týkající se článku 39 ES ukázala, že pojem „pracovník“ má význam na úrovni práva Společenství a nelze jej vykládat restriktivně ( 39 ); Soudní dvůr v konstatování, které je třeba použít i na výklad pojmu „pracovník“ ve smyslu čl. 7 odst. 1 písm. a) směrnice 2004/38, upřesnil, že tento pojem zahrnuje nejenom osobu která se odebere do jiného členského státu, aby tam odpověděla na již existující nabídku zaměstnání, ale i osobu, která tak učiní, aby tam zaměstnání hledala ( 40 ).

85. Z toho plyne, že státní příslušník členského státu, zletilé dítě občana Evropské unie, které ukončilo svá univerzitní studia v jiném členském státě, má nejenom samostatné právo pobytu na území tohoto hostitelského členského státu, ale i právo volného přístupu k zaměstnanecké činnosti na trhu práce téhož členského státu. Toto právo může podle čl. 39 odst. 3 ES podléhat pouze omezením odůvodněným veřejným pořádkem, veřejnou bezpečností nebo ochranou zdraví.

86. Co se naproti tomu týče práv dítěte tureckého pracovníka, je nutno konstatovat, že turečtí státní příslušníci, kteří mají právo přístupu k zaměstnání a právo pobytu, jež jim přiznává článek 7 rozhodnutí č. 1/80, na rozdíl od občanů Evropské unie nemají právo volného pohybu uvnitř Společenství, ale mohou se dovolávat pouze některých práv pouze na území hostitelského členského státu ( 41 ).

87. Jak jsem navíc zdůraznil již v bodě 33 tohoto stanoviska, musí dítě tureckého státního příslušníka, aby mohlo využívat práva na volný přístup k zaměstnání a s tím souvisejícího práva pobytu na základě čl. 7 druhého pododstavce rozhodnutí č. 1/80, splnit tři kumulativní podmínky: 1) být dítětem tureckého pracovníka, 2) prokázat, že jeden z jeho rodičů „legálně vykonával zaměstnání v dotčeném členském státě po dobu nejméně tří let“ a 3) mít ukončené odborné vzdělání v hostitelském členském státě.

88. Z toho plyne, že dítě tureckého státního příslušníka, na rozdíl od dítěte občana Evropské unie, nemá bezpodmínečné právo na přístup k trhu práce v členském státě a odpovídající právo pobytu, protože k nabytí těchto práv musí splnit několik podmínek. Co se navíc týče rozsahu práv, která mu přiznává čl. 7 druhý pododstavec rozhodnutí č. 1/80, jak bylo konstatováno v předchozích bodech tohoto stanoviska, tato práva vykazují významné nevýhody (nemožnost volného pohybu uvnitř Společenství, vstup na území členského státu se řídí jeho vnitrostátním právem) ve srovnání s právy příslušníků členských států Společenství podle pravidel Smlouvy týkajících se volného pohybu a sekundárních právních aktů k jejich provedení.

89. Z toho plyne, že navrhovaný výklad ohledně práv podle čl. 7 druhého pododstavce rozhodnutí č. 1/80 nemá za následek, že by se dítěti tureckého pracovníka dostávalo příznivějšího zacházení, než se dostává dítěti občana Evropské unie na základě Smlouvy.

90. Vzhledem k těmto úvahám jsem toho názoru, že výklad čl. 7 druhého pododstavce rozhodnutí č. 1/80, podle něhož dítě tureckého pracovníka, který legálně vykonával zaměstnání v dotčeném členském státě po dobu tří let, jež dokončilo odborné vzdělání v tomto členském státě, se může dovolávat práva na volný přístup k trhu práce v témže státě a odpovídajícího práva pobytu, bez ohledu na skutečnost, že jeho rodiče natrvalo opustili tento členský stát před tím, než toto dítě vstoupilo na území zmíněného členského státu a započalo své odborné vzdělávání, neodporuje článku 59 dodatkového protokolu.

V – Závěry

91. S ohledem na výše uvedené navrhuji Soudnímu dvoru, aby na předběžnou otázku Oberverwaltungsgericht Berlin-Brandenburg odpověděl následovně: „Článek 7 druhý pododstavec rozhodnutí č. 1/80 ze dne 19. září 1980 o vývoji přidružení, přijatého Radou přidružení, zřízenou Dohodou zakládající přidružení mezi Evropským hospodářským společenstvím a Tureckem, je nutno vykládat v tom smyslu, že dítě tureckého pracovníka, který legálně vykonával zaměstnání v dotčeném členském státě po dobu tří let, jež dokončilo odborné vzdělání v tomto členském státě, se může dovolávat práva na volný přístup k trhu práce v témže státě a odpovídajícího práva pobytu, bez ohledu na skutečnost, že jeho rodiče natrvalo opustili tento členský stát před tím, než toto dítě vstoupilo na území zmíněného členského státu a započalo své odborné vzdělávání.“

( 1 ) – Původní jazyk: francouzština.

( 2 ) – Rada přidružení byla zřízena dohodou podepsanou dne 12. září 1963 v Ankaře Tureckou republikou na jedné straně a členskými státy EHS a Společenstvím na straně druhé. Tato dohoda byla uzavřena, schválena a potvrzena jménem Společenství rozhodnutím Rady 64/732/EHS ze dne (Úř. věst. 1964, 217, s. 3685; Zvl. vyd. 11/11, s. 10, dále jen „dohoda o přidružení“).

( 3 ) – Rozhodnutí ze dne 19. září 1980 o vývoji přidružení vstoupilo v platnost dnem . Nebylo zveřejněno v Úředním věstníku, ale lze do něj nahlédnout v publikaci Úřadu pro úřední tisky Evropských společenství: Accord d’association et protocoles CEE-Turquie et autres textes de base, Úřad pro úřední tisky Evropských společenství, Brusel, 1992.

( 4 ) – Podepsaný dne 23. listopadu 1970 v Bruselu ke stanovení podmínek, pravidel a harmonogramu realizace přechodné etapy, uzavřený, schválený a potvrzený jménem Společenství nařízením Rady (EHS) č. 2760/72 ze dne (Úř. věst. L 293, s. 1; Zvl. vyd. 11/11, s. 41, dále jen „dodatkový protokol“).

( 5 ) – Rozsudky ze dne 5. října 1994, Eroglu (C-355/93, Recueil, s. I-5113, bod 17); ze dne , Akman (C-210/97, Recueil, s. I-7519, bod 23), a ze dne , Torun (C-502/04, Sb. rozh. s. I-1563, bod 19).

( 6 ) – Výše uvedené rozsudky Eroglu (body 20 a 23); Akman (bod 24), a Torun (bod 20).

( 7 ) – Výše uvedený rozsudek Torun (body 27 a 28).

( 8 ) – Bod 25.

( 9 ) – Bod 44.

( 10 ) – Bod 45.

( 11 ) – Bod 47.

( 12 ) – Je třeba poznamenat, že ačkoli Soudní dvůr ve výše uvedeném rozsudku Akman povšechně zkoumal, zda měl H. Akman vlastnost dítěte tureckého pracovníka, postavení, které zpochybňovala německá a řecká vláda, nevzal na zřetel toto kriterium jako podmínku výslovně uvedenou v čl. 7 druhém pododstavci rozhodnutí č. 1/80.

( 13 ) – Rozsudek ze dne 6. června 1995 (C-434/93, Recueil, s. I-1475).

( 14 ) – Rozsudek ze dne 23. ledna 1997 (C-171/95, Recueil, s. I-329).

( 15 ) – Výše uvedený rozsudek Bozkurt, bod 36.

( 16 ) – Tamtéž, bod 39.

( 17 ) – Tamtéž, bod 40.

( 18 ) – Tamtéž, bod 48.

( 19 ) – Rozsudek ze dne 18. července 2007, Derin (C-325/05, Sb. rozh. s. I-6495, bod 3).

( 20 ) – Viz výše uvedený rozsudek Bozkurt (bod 20).

( 21 ) – Výše uvedený rozsudek Derin, (bod 3). K tomu viz O’Leary, S., Employment and residence for Turkish workers and their families: Analogies with the case-law of the Court of justice on Art. 48 EC, ve: Festchrift für G. F. Mancini, 1998, s. 738.

( 22 ) – Bod 71.

( 23 ) – Rozsudek ze dne 17. dubna 1997 (C-351/95, Recueil, s. I-2133).

( 24 ) – Bod 34.

( 25 ) – Tamtéž, bod 35.

( 26 ) – Tamtéž, bod 36.

( 27 ) – Viz výše uvedený rozsudek Akman (bod 34).

( 28 ) – Viz výše uvedené rozsudky Akman (bod 38) a Torun (bod 23).

( 29 ) – V tomto prvním pododstavci totiž rozhodnutí č. 1/80 stanoví podmínky pro přístup na trh v hostitelském státě pro rodinného příslušníka tureckého pracovníka, který „působí“ na tomto trhu.

( 30 ) – Na základě tohoto výkladu čl. 7 druhého pododstavce rozhodnutí č. 1/80 obsaženého v bodě 30 výše uvedeného rozsudku Akman Soudní dvůr dospěl – v bodě 44 zmíněného rozsudku – k tomu, že druhý pododstavec nelze vykládat tak, že činí právo dítěte odpovědět na jakoukoli nabídku zaměstnání závislou na bydlišti rodiče v dotčeném členském státě v okamžiku, kdy má toto dítě v úmyslu nastoupit do zaměstnání po ukončení svého odborného vzdělání. Užší povaha tohoto tvrzení Soudního dvora oproti tvrzení obsaženému v bodě 30 výše uvedeného rozsudku Akman, který uvádím výše v tomto odstavci mého stanoviska, vychází ze skutečnosti, že v této věci představovalo uplatnění výkladu dotčeného pododstavce potřebné k zodpovězení předběžné otázky, jež mu byla položena.

( 31 ) – Viz zejména rozsudek ze dne 16. prosince 1992, Kus (C-237/91, Recueil, s. I-6781, bod 25), výše uvedený rozsudek Kadiman (bod 31) a rozsudek ze dne , Altun (C-337/07, Sb. rozh. s. I-10323, bod 48).

( 32 ) – Rozsudek ze dne 16. března 2000 (C-329/97, Recueil, s. I-1487, bod 42).

( 33 ) – Výše uvedené rozsudky Ergat (bod 49) a Derin (bod 67).

( 34 ) – Komise v tomto ohledu ve svém písemném vyjádření tvrdila, že Ü. Bekleyen neztratila své právní postavení nabyté na základě čl. 7 prvního pododstavce druhé odrážky rozhodnutí č. 1/80, to znamená, že po svém návratu dosud měla volný přístup k veškerým zaměstnaneckým činnostem v hostitelském členském státě i právo pobytu. Vzhledem k tomu, že Ü. Bekleyen jakožto nezletilá neopustila hostitelský členský stát z vlastní vůle, ale uposlechla rozhodnutí rodičů, nelze podle Komise vycházet z domněnky, že tento stát opustila „bez legitimních důvodů“. Jsem však toho názoru, že nelze ztrácet se zřetele, že se předběžná otázka týká pouze výkladu čl. 7 druhého pododstavce rozhodnutí 1/80, a že otázka týkající se práv, která Ü. Bekleyen mohla získat na základě čl. 7 prvního pododstavce druhé odrážky rozhodnutí č. 1/80 nebyla vznesena ani ve vnitrostátním správním řízení, ani před vnitrostátními soudy, a že se žalobkyně o ní ani nezmínila ve svém vyjádření. Nebudu proto zkoumat otázku, zda Ü. Bekleyen ztratila právní postavení případně nabyté, jak tvrdí Komise, na základě čl. 7 prvního pododstavce rozhodnutí č. 1/80, z toho důvodu, že opustila území Spolkové republiky Německo.

( 35 ) – Soudní dvůr potvrdil tuto nezávislost, která charakterizuje okamžik dokončení univerzitních studií v bodu 45 výše uvedeného rozsudku Akman, podle nějž „[…]dítě tureckého migrujícího pracovníka řádně zaměstnaného v členském státě po dobu nejméně tří let, které se legálně zdržuje na území tohoto státu, dokončilo tam své vzdělání a poté mu byla nabídnuta možnost vykonávat v tomto státě profesní činnost, nemá být nadále považováno za závislé na přítomnosti jednoho z rodičů, jelikož v důsledku přístupu na trh práce není již v jejich péči, ale je s to samostatně si zaopatřovat své potřeby“.

( 36 ) – Při provádění tohoto porovnání jsem zohlednil pouze část argumentů vznesených ve výše uvedené věci Derin, a to ze dvou důvodů. Zaprvé v dotčené věci Soudní dvůr porovnával práva dítěte tureckého pracovníka vyplývající z čl. 7 prvního pododstavce rozhodnutí č. 1/80, a nikoli z druhého pododstavce téhož článku. Zadruhé, třebaže Soudní dvůr v bodu 68 tohoto rozsudku uvedl, že „situace dítěte tureckého migrujícího pracovníka nemůže být smysluplně srovnávána se situací potomka státního příslušníka některého členského státu s ohledem na zjevné odlišnosti existující mezi jejich právními situacemi“, pravdou zůstává, že to bylo uvedeno v rámci posouzení vyčerpávající povahy důvodů zániku práva pobytu, které mají rodinní příslušníci tureckých státních příslušníků na základě čl. 7 prvního pododstavce rozhodnutí č. 1/80. Zastávám tudíž názor, že argumenty uvedené v odůvodnění rozsudku Derin nelze jako celek přenést na situaci, která je předmětem projednávané věci.

( 37 ) – Úř. věst. L 158, s. 77, a oprava Úř. věst. L 229, s. 35.

( 38 ) – Toto porovnání provedu s použitím ustanovení směrnice 2004/38, a nikoli článku 11 nařízení Rady (EHS) č. 1612/68 ze dne 15. října 1968 o volném pohybu pracovníků ve Společenství (Úř. věst. L 257, s. 2), ve znění nařízení Rady ( (EHS) č. 2434/92 ze dne (Úř. věst. L 245, s. 1). Článek 11 nařízení č. 1612/68 byl zrušen a nahrazen směrnicí 2004/38, která měla být podle svého článku 40 provedena do . Třebaže žalobkyně podala svou žádost o vydání povolení k pobytu v okamžiku, kdy byl tento článek 11 nařízení č. 1612/68 dosud použitelný, a sice dne , je nicméně třeba uvést, že v tomto okamžiku již nová směrnice nabyla platnosti. Dne , kdy Spolková země Berlín tuto žádost zamítla, byl však již článek 11 nařízení č. 1612/68 zrušený a použitelná byla pouze směrnice 2004/38, a stejně tomu bylo i po dobu celého soudního řízení. Považují tudíž za vhodné provést toto porovnání na základě směrnice 2004/38.

( 39 ) – Rozsudek ze dne 23. března 2004, Collins (C-138/02, Recueil, s. I-2703, bod 26 a citovaná judikatura).

( 40 ) – Viz tomto smyslu rozsudek ze dne 12. května 1998, Martínez Sala (C-85/96, Recueil, s. I-2691, bod 32), podle kterého v rámci článku 39 ES „osoba, která skutečně hledá práci, musí být rovněž považována za pracovníka“.

( 41 ) – Viz v tomto smyslu zejména výše uvedené rozsudky Tetik (bod 29) a Derin (bod 66).