STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

HENRIKA SAUGMANDSGAARDA ØE

přednesené dne 9. září 2021 ( 1 )

Věc C‑242/20

HRVATSKE ŠUME d.o.o., Zagreb, jednající jako právní nástupkyně společnosti HRVATSKE ŠUME javno poduzeće za gospodarenje šumama i šumskim zemljištima u Republici Hrvatskoj p.o., Zagreb,

proti

BP EUROPA SE, jednající jako právní nástupkyně společnosti DEUTSCHE BP AG, která jedná jako právní nástupkyně společnosti THE BURMAH OIL (Deutschland) GmbH

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Visoki trgovački sud Republike Hrvatske (Nejvyšší obchodní soud, Chorvatsko)]

„Řízení o předběžné otázce – Prostor svobody, bezpečnosti a práva – Soudní spolupráce v občanských a obchodních věcech – Soudní příslušnost – Nařízení (ES) č. 44/2001 – Žaloba na vrácení věci založená na bezdůvodném obohacení – Kvalifikace – Článek 5 bod 1 a článek 5 bod 3 – Zvláštní příslušnost ‚ve věcech týkajících se smlouvy nebo nároku ze smlouvy‘ a ‚ve věcech týkajících se deliktní nebo kvazideliktní odpovědnosti‘ “

I. Úvod

1. Na základě projednávané žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce předložil Visoki trgovački sud Republike Hrvatske (Nejvyšší obchodní soud, Chorvatsko) Soudnímu dvoru dvě otázky týkající se výkladu nařízení (ES) č. 44/2001 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech ( 2 ) (dále jen „nařízení Brusel I“).

2. Tyto otázky byly položeny v rámci sporu mezi společností HRVATSKE ŠUME d.o.o., Zagreb, společností založené podle chorvatského práva, a společností BP EUROPA SE, společností se sídlem v Hamburku (Německo), ve věci peněžní částky, zajištěné na bankovním účtu prvně uvedené společností a převedené do majetku druhé společnosti v rámci exekučního řízení. Vzhledem k tomu, že toto řízení bylo později prohlášeno za neplatné, domáhá se žalobkyně v původním řízení vrácení dotčené částky na základě bezdůvodného obohacení.

3. V úvodní fázi, ve které se nachází spor v původním řízení, má předkládající soud určit, zda jsou chorvatské soudy příslušné k rozhodnutí o této žalobě na vrácení, nebo zda by měla být věc předložena k rozhodnutí spíše německým soudům jakožto soudům členského státu sídla společnosti BP EUROPA. Odpověď závisí zejména na tom, zda taková žaloba spadá pod „věc týkající se deliktní nebo kvazideliktní odpovědnosti“, ve smyslu čl. 5 bodu 3 nařízení Brusel I.

4. Nejedná se o první případ, kdy je Soudní dvůr požádán, aby rozhodl o kvalifikaci žaloby založené na bezdůvodném obohacení s ohledem na nařízení Brusel I. Soudní dvůr však dosud jednoznačně nezodpověděl otázku, zda se pravidlo pro určení soudní příslušnosti „ve věcech týkajících se deliktní nebo kvazideliktní odpovědnosti“, stanovené v čl. 5 bodu 3 tohoto nařízení, použije na tento typ žalob. Vzhledem k tomu, že ze systematického hlediska má toto ustanovení souvislost s ustanovením o soudní příslušnosti „ve věcech týkajících se smlouvy nebo nároku ze smlouvy“, které je obsaženo v čl. 5 bodu 1 uvedeného nařízení, má v projednávané věci Soudní dvůr příležitost poskytnout ucelenou odpověď ohledně těchto dvou norem.

5. V tomto stanovisku vysvětlím, že žaloby na vrácení věci založené na bezdůvodném obohacení zaprvé nesouvisí s věcmi, „jejichž předmět sporu je smlouva nebo nároky ze smlouvy“ ve smyslu čl. 5 bodu 1 nařízení Brusel I, ledaže úzce souvisejí s existujícím nebo předpokládaným smluvním vztahem mezi stranami sporu, a zadruhé nespadají pod „věci týkající se deliktní nebo kvazideliktní odpovědnosti“, ve smyslu čl. 5 bodu 3 tohoto nařízení.

II. Právní rámec

A. Nařízení Brusel I

6. Body 11 a 12 odůvodnění nařízení Brusel I stanoví: „(11) Pravidla pro určení příslušnosti musí být vysoce předvídatelná a založená na zásadě, podle které je příslušnost obecně založena na místě bydliště žalovaného, a musí být na tomto základě vždy určitelná, kromě několika přesně určených případů, kdy předmět sporu nebo smluvní volnost stran opravňuje k použití odlišného určujícího hlediska. […] (12) Kromě místa bydliště žalovaného by měla existovat i jiná kritéria pro určení příslušnosti, založená na úzké vazbě mezi soudem a právním sporem nebo usnadňující řádný výkon spravedlnosti.“

7. Článek 2 odst. 1 tohoto nařízení stanoví: „Nestanoví-li toto nařízení jinak, mohou být osoby, které mají bydliště na území některého členského státu, bez ohledu na svou státní příslušnost žalovány u soudů tohoto členského státu.“

8. Článek 5 uvedeného nařízení stanoví v bodech 1 a 3 následující: „Osoba, která má bydliště na území některého členského státu, může být v jiném členském státě žalována, 1) a) pokud předmět sporu tvoří smlouva nebo nároky ze smlouvy, u soudu místa, kde závazek, o nějž se jedná, byl nebo měl být splněn; […] 3) ve věcech týkajících se protiprávního jednání či jednání, které je postaveno na roveň protiprávnímu jednání, u soudu místa, kde došlo nebo může dojít ke škodné události;“

9. Nařízení Brusel I bylo nahrazeno nařízením (EU) č. 1215/2012 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech ( 3 ) (dále jen „nařízení Brusel Ia“). Nicméně, v souladu s článkem 66 tohoto posledně uvedeného nařízení se toto nařízení vztahuje pouze na řízení zahájená ke dni 10. ledna 2015 nebo po něm. Vzhledem k tomu, že dotčená žaloba ve věci v původním řízení byla podána dne 1. října 2014, použije se na toto řízení ratione temporis nařízení Brusel I.

B. Chorvatské právo

10. V chorvatském právu jsou pravidla týkající se bezdůvodného obohacení obsažena v článcích 1111 až 1120 zakona o obveznim odnosima (zákon o závazcích, Narodne novine, č. 35/05, 41/08, 125/11, 78/15 a 29/18).

11. Článek 1111 tohoto zákona stanoví: „(1) Pokud je část majetku jedné osoby jakýmkoliv způsobem převedena do majetku jiné osoby, a tento převod nemá základ v určitém právním jednání, soudním rozhodnutím nebo rozhodnutím jiného příslušného orgánu nebo v zákoně, ten, kdo obdržel majetkový prospěch, je zavázán jej vrátit, nebo pokud to není možné, nahradit hodnotu získaného prospěchu. (2) Převodem majetku se rovněž rozumí získání majetkového prospěchu z výkonu rozhodnutí. (3) Povinnost vrátit získaný majetkový prospěch nebo nahradit jeho hodnotu se uplatní i v případě majetkového prospěchu získaného z neúčinného důvodu nebo z důvodu, který byl následně zrušen.“

III. Spor v původním řízení, předběžné otázky a řízení před Soudním dvorem

12. Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že k určitému datu nařídil Trgovački sud u Zagrebu (Obchodní soud v Záhřebu, Chorvatsko) na návrh společnosti THE BURMAH OIL (Deutschland) GmbH, výkon rozhodnutí týkající se povinnosti společnosti FUTURA d.o.o., Zagreb (Chorvatsko) zajištěním finanční pohledávky, kterou měla společnost FUTURA d.o.o., Zagreb vůči třetí společnosti, a sice vůči společnosti HRVATSKE ŠUME ( 4 ), ve prospěch společnosti THE BURMAH OIL (Deutschland), GmbH.

13. Společnost HRVATSKE ŠUME podala u Vrhovni sud Republike Hrvatske (Nejvyšší soud, Chorvatsko) mimořádný opravný prostředek, ve kterém se domáhala určení neplatnosti exekučních opatření, která byla nařízena vůči ní. Vzhledem k tomu, že tento opravný prostředek nemá odkladný účinek, byl výkon rozhodnutí proveden dne 11. března 2003, kdy byla z jejího bankovního účtu odepsána částka ve výši 3792600,87 chorvatských kun (HRK) (přibližně 503331 eur) a převedena na společnost DEUTSCHE BP AG [která se v mezidobí stala právní nástupkyní společnosti THE BURMAH OIL (Deutschland)], z titulu vymáhání dotčené pohledávky.

14. V rámci žaloby podané společností HRVATSKE ŠUME rozhodl Vrhovni sud (Nejvyšší soud) rozsudkem ze dne 21. května 2009, že exekuční opatření provedená vůči této společnosti jsou neplatná.

15. Návrhem ze dne 1. října 2014 společnost HRVATSKE ŠUME podala u Trgovački sud u Zagrebu (obchodní soud v Záhřebu) žalobu na vrácení věci založenou na bezdůvodném obohacení ( 5 ) proti společnosti BP EUROPA (která se mezitím stala právní nástupkyní společnosti DEUTSCHE BP). V tomto rámci žalobkyně v původním řízení v podstatě tvrdila, že rozsudek ze dne 21. května 2009 vydaný Vrhovni sud (Nejvyšší soud) odstranil právní základ pro převod obstavené pohledávky do majetku společnosti DEUTSCHE BP, v důsledku čehož se tedy tato společnost bezdůvodně obohatila. Společnost BP EUROPA je proto povinna vrátit společnosti HRVATSKE ŠUME dotčenou částku, navýšenou o zákonné úroky.

16. Na svou obhajobu vznesla společnost BP EUROPA námitku nepříslušnosti chorvatských soudů. Usnesením ze dne 20. března 2019 Trgovački sud u Zagrebu (Obchodní soud v Záhřebu) žalobu podanou společností HRVATSKE ŠUME z tohoto důvodu zamítl. Tento soud měl v podstatě za to, že vzhledem k neexistenci pravidla zvláštní příslušnosti ve věcech bezdůvodného obohacení v nařízení Brusel Ia se použije pouze obecné pravidlo příslušnosti soudů členského státu bydliště žalované, stanovené v čl. 4 odst. 1 tohoto nařízení. Žalobkyně v původním řízení by proto měla žalobu podat u německých soudů.

17. Společnost HRVATSKE ŠUME podala odvolání proti tomuto usnesení u Visoki trgovački sud Republike Hrvatske (Nejvyšší obchodní soud). Tento soud uvádí, že Trgovački sud u Zagrebu (Obchodní soud v Záhřebu) nesprávně odkázal na nařízení Brusel Ia, neboť na žalobu podanou žalobkyní v původním řízení se použije ratione temporis nařízení Brusel I ( 6 ). Kromě toho se předkládající soud táže, zda mohou být chorvatské soudy příslušné k projednání této žaloby na základě čl. 5 bodu 3 nebo čl. 22 bodu 5 nařízení Brusel I. V tomto rámci se tento soud jednak dotazuje, zda žaloba na vrácení věci založená na bezdůvodném obohacení spadá mezi „věci týkající se deliktní nebo kvazideliktní odpovědnosti“ ve smyslu prvního ustanovení. Dále klade otázku, zda dotčená žaloba spadá do „řízení, jejichž předmět sporu je výkon rozhodnutí“ ve smyslu druhého ustanovení, a to vzhledem ke skutečnosti, že k údajnému obohacení došlo v souvislosti s exekučním řízením.

18. Za těchto podmínek se Visoki trgovački sud (Nejvyšší obchodní soud) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1) Je žaloba na vrácení plnění bez právního důvodu z titulu bezdůvodného obohacení zahrnuta v právním základu příslušnosti obsaženém v [nařízení Brusel I] ve věcech týkajících ‚kvazideliktní odpovědnosti‘, s ohledem na skutečnost, že čl. 5 bod 3 tohoto nařízení stanoví mimo jiné, že ‚osoba, která má bydliště na území některého členského státu, může být v jiném členském státě žalována ve věcech týkajících se […] kvazideliktní odpovědnosti u soudu místa, kde došlo nebo může dojít ke škodné události‘? 2) Je sporné řízení zahájené z důvodu, že existuje lhůta pro nárokování náhrady neopodstatněných plnění v rámci jednoho exekučního řízení, zahrnuto do rozsahu výlučné příslušnosti upravené v čl. 22 bodu 5 [nařízení Brusel I], který předpokládá, že pro řízení, jejichž předmětem je výkon rozhodnutí, jsou příslušné výhradně soudy členského státu, na jehož území výkon rozhodnutí byl nebo má být proveden, a to nezávisle na místu bydliště?“

19. Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce ze dne 6. května 2020 došla Soudnímu dvoru dne 8. června 2020. Chorvatská a česká vláda, jakož i Evropská komise předložily Soudnímu dvoru písemné vyjádření. V projednávané věci se nekonalo jednání.

IV. Analýza

20. Obě otázky položené předkládajícím soudem se týkají příslušnosti soudů členských států Unie na základě nařízení Brusel I ( 7 ) k projednání žaloby založené na bezdůvodném obohacení. V souladu s žádostí Soudního dvora se toto stanovisko zaměří na první z nich.

21. Úvodem je třeba připomenout, že čl. 2 odst. 1 tohoto nařízení stanoví jako obecné pravidlo příslušnost soudů členského státu, kde má bydliště žalovaný. V projednávané věci je nesporné, že sídlo společnosti BP EUROPA se pro účely použití tohoto nařízení nachází v Německu ( 8 ). Toto ustanovení tedy přiznává příslušnost německým soudům.

22. Nicméně nařízení Brusel I stanoví rovněž pravidla, která umožňují v určitých případech žalobci zažalovat žalovaného v jiném členském státě ( 9 ). Toto nařízení obsahuje zejména v článku 5 pravidla zvláštní příslušnosti týkající se různých „věcí“, která poskytují žalobci možnost podat žalobu u jednoho nebo několika dalších soudů.

23. Taková pravidla existují zejména ve věcech, „jejichž předmět sporu je smlouva nebo nároky ze smlouvy“ a „ve věcech týkajících se deliktní nebo kvazideliktní odpovědnosti“. U žalob, které spadají do první kategorie, čl. 5 bod 1 nařízení Brusel I umožňuje žalobci obrátit se na soud „místa, kde závazek, o nějž se jedná, byl nebo měl být splněn“. Ohledně žalob, které spadají do druhé kategorie, čl. 5 bod 3 tohoto nařízení stanoví, že mohou být podány u soudu „místa, kde došlo nebo může dojít ke škodné události“.

24. Možnost žalobce využít těchto možností příslušnosti závisí na kvalifikaci žaloby podané žalobcem. Předkládající soud přitom vznáší právě otázku kvalifikace. V podstatě se táže, zda žaloba na vrácení věci založená na bezdůvodném obohacení, jako je žaloba podaná společností HRVATSKE ŠUME, se při neexistenci zvláštního pravidla v nařízení Brusel I týká „věcí týkajících se deliktní nebo kvazideliktní odpovědnosti“, uvedených v čl. 5 bodu 3 tohoto nařízení. Konečně jde o určení, zda chorvatský soud, u něhož podala žalobu tato společnost, může z tohoto ustanovení odvodit svou příslušnost.

25. Jak jsem uvedl v úvodu tohoto stanoviska, kvalifikace návrhů založených na bezdůvodném obohacení s ohledem na nařízení Brusel I není ve vlastním slova smyslu novou otázkou v judikatuře Soudního dvora ( 10 ). Soudní dvůr již totiž rozhodoval v několika věcech, které se týkaly této problematiky, ve vztahu k různým ustanovením tohoto nařízení ( 11 ). Dosud však jednoznačně nerozhodl o otázce položené v projednávané věci ( 12 ).

26. Předkládající soud se stejně jako česká vláda a Komise přiklání k tomu, že žaloba založená na bezdůvodném obohacení spadá do působnosti čl. 5 bodu 3 nařízení Brusel I. Stejně jako chorvatská vláda s tímto názorem nesouhlasím. V tomto rámci upřesňuji, že ačkoli se první předběžná otázka týká pouze čl. 5 bodu 3, je toto ustanovení systematicky spojeno, jak bude podrobně popsáno dále, s čl. 5 bodem 1 tohoto nařízení. Nelze totiž rozhodnout o prvně uvedeném ustanovení bez předchozího odmítnutí druhého ustanovení. Proto se budu postupně zabývat oběma ustanoveními (oddíl B). Předtím se budu ve stručnosti zabývat právním institutem bezdůvodného obohacení, jak vyplývá z vnitrostátních právních systémů členských států (oddíl A).

A. Hlavní rysy bezdůvodného obohacení

27. Podle mých znalostí obsahují všechny vnitrostátní právní systémy členských států, v různých formách, právní institut bezdůvodného obohacení (rovněž nazývaný „nespravedlivé“, „neodůvodněné“ nebo dále „nelegitimní“ obohacení) ( 13 ). Na základě tohoto institutu je osoba, která obdrží neodůvodněné obohacení na úkor jiné osoby, povinna toto obohacení této osobě vrátit ( 14 ). Obecně se má za to, že uvedený institut představuje vyjádření zásady ekvity, podle níž se nikdo nesmí obohacovat na úkor jiné osoby ( 15 ).

28. Obrysy tohoto institutu se v jednotlivých členských státech liší. Zejména některé vnitrostátní právní předpisy, jako jsou maďarské a polské právní předpisy, obsahují všeobjímající pojem bezdůvodného obohacení, kterému odpovídá jediná žaloba, historicky nazývaná „de in rem verso“. Jiné vnitrostátní právní předpisy, mezi které patří dánské, španělské, francouzské nebo rakouské právní předpisy, upravují tento institut v různých variantách a jim odpovídajících žalobách, přičemž vrácení neoprávněné platby (condictio indebti) je zde zejména odlišeno od ostatních forem bezdůvodného obohacení. Kromě toho se liší právní kategorie, se kterou se tento institut a jeho případné varianty pojí. Například ve francouzském právu spadá bezdůvodné obohacení (a neoprávněné platby) pod „kvazismlouvy“, což je pojem, který jiné právní systémy, jako je německé právo, neznají, zatímco v případě Common law spadá uvedený institut pod novodobé odvětví práva, označované jako law of restitution ( 16 ).

29. Tyto rozdíly však nejsou rozhodující pro účely uplatňování pravidel unijního mezinárodního práva soukromého. Zejména nepovažuji za nutné rozlišovat neoprávněnou platbu od bezdůvodného obohacení, neboť později uvedený pojem, chápaný v jeho širokém smyslu, zahrnuje prvně uvedený pojem. Navíc na přesné klasifikaci posledně uvedeného institutu ve vnitrostátním právu každého členského státu nezáleží, jelikož obecně spadá do kategorie sui generis, která se nepojí zejména ani se smluvním právem, ani s pravidly použitelnými na občanskoprávní odpovědnost.

30. Ve vnitrostátních právních systémech členských států představuje bezdůvodné obohacení autonomní zdroj závazku. Přesněji přijetí takového obohacení zakládá závazek navrácení. Příjemce bezdůvodného obohacení je povinen vrátit poškozenému majetkové zvýhodnění (nebo případně peněžní ekvivalent této výhody), z něhož měl příjemce neoprávněný prospěch na úkor poškozeného. Právo tak usiluje o nápravu nespravedlivé situace uložením povinnosti obnovit status quo ante. Žalobce se tohoto závazku dovolává v žalobě na vrácení bezdůvodného obohacení ( 17 ). Pro usnadnění tedy budu dále v tomto stanovisku hovořit o žalobě (žalobách) nebo návrhu (návrzích) na vrácení věci založených na bezdůvodném obohacení.

31. V těchto různých vnitrostátních právních předpisech vyžaduje uplatnění takové žaloby obecně splnění čtyř podmínek, a sice 1) obohacení žalovaného, 2) finanční ztráta žalobce, 3) existence souvislosti mezi obohacením a finanční ztrátou a 4) absence „důvodu“ (jinými slovy, právního základu), který by je ospravedlňoval ( 18 ).

32. Společnost HRVATSKE ŠUME tvrdí, že tyto podmínky, jak jsou stanoveny v chorvatském právu, jsou v projednávané věci splněny. Jak předkládající soud vysvětluje, obstavení několika milionů HRK na bankovním účtu žalobkyně v původním řízení a převod této částky do majetku společnosti THE BURMAH OIL (Deutschland) vedly k obohacení této druhé společnosti a odpovídající finanční ztrátě první společnosti. I když „důvod“ tohoto převodu majetku původně tkvěl v exekučním řízení vedeném společností THE BURMAH OIL (Deutschland) proti společnosti FUTURA a konkrétně v exekučních opatřeních nařízených Trgovački sud u Zagrebu (Obchodní soud v Záhřebu) ve vztahu ke společnosti HRVATSKE ŠUME, Vrhovni sud Hrvatske (Nejvyšší soud) tato opatření zneplatnil a tím tento „důvod“ zpětně zrušil ( 19 ).

B. Kvalifikace žalob na vrácení věci založených na bezdůvodném obohacení s ohledem na čl. 5 bod 1 a čl. 5 bod 3 nařízení Brusel I

33. Po uvedení hlavních rysů bezdůvodného obohacení je třeba nyní posoudit kvalifikaci návrhů, které mají takový základ s ohledem na čl. 5 bod 1 a čl. 5 bod 3 nařízení Brusel I. V tomto ohledu je třeba učinit několik metodických připomenutí.

34. Vzhledem k neexistenci definic v nařízení Brusel I Soudní dvůr opakovaně rozhodl, že věci, jejichž „předmět sporu tvoří smlouva nebo nároky ze smlouvy“, uvedené v prvně uvedeném ustanovení, a „věci týkající se deliktní nebo kvazideliktní odpovědnosti“, uvedené v druhém ustanovení představují autonomní pojmy unijního práva, které musí být vykládány především ( 20 ) s ohledem na systematiku a cíle tohoto nařízení, a to za účelem zajištění jednotného uplatňování pravidel pro určení příslušnosti, která toto nařízení stanoví, ve všech členských státech. Zařazení žaloby do té či oné kategorie tedy nezávisí na řešeních stanovených vnitrostátním právem soudu, u něhož bylo řízení zahájeno (tzv. lex fori), ani na kvalifikaci v rozhodném právu (tzv. lex causae) ( 21 ).

35. Co se týče jednak systému nařízení Brusel I, Soudní dvůr opakovaně rozhodl, že tento spočívá v obecném pravidle příslušnosti soudů členského státu, na jehož území je žalovaný usazen, stanoveném v čl. 2 odst. 1 tohoto nařízení, zatímco zvláštní příslušnosti uvedené zejména v jeho článku 5 představují výjimky z tohoto obecného pravidla, které musí být jako takové vykládány restriktivně ( 22 ).

36. Pokud jde kromě toho o cíle nařízení Brusel I, z bodu 12 odůvodnění tohoto nařízení vyplývá, že pravidla zvláštní příslušnosti stanovená v čl. 5 bodu 1 a čl. 5 bodu 3 nařízení Brusel I sledují zejména ( 23 ) cíle blízkosti a řádného výkonu spravedlnosti. V tomto ohledu Soudní dvůr opakovaně rozhodl, že možnost, kterou tato ustanovení poskytují žalobci, byla zavedena s ohledem na existenci zvláště úzké vazby mezi žalobou a soudem, který může rozhodovat, ve „věcech“, kterých se týkají, za účelem užitečné organizace řízení ( 24 ).

37. S ohledem na tyto obecné úvahy Soudní dvůr ve své judikatuře definoval věci, jejichž „předmět sporu tvoří smlouva nebo nároky ze smlouvy“ a „věci týkající se deliktní nebo kvazideliktní odpovědnosti“.

38. Zaprvé z ustálené judikatury Soudního dvora, zavedené rozsudkem Handte ( 25 ), vyplývá, že použití čl. 5 bodu 1 nařízení Brusel I „předpokládá určení právního závazku svobodně přijatého jednou osobou vůči jiné osobě, o který se opírá žalobcova žaloba“ ( 26 ). Jinak řečeno, věci, jejichž „předmět sporu tvoří smlouva nebo nároky ze smlouvy“ ve smyslu tohoto ustanovení, zahrnují jakýkoli návrh založený na takovém závazku“ ( 27 ).

39. Zadruhé v souladu se stejně tak ustálenou judikaturou, vycházející z rozsudku Kalfelis, která byla upřesněna v rozsudku Wikingerhof, zahrnuje pojem „věci týkající se deliktní nebo kvazideliktní odpovědnosti“ ve smyslu čl. 5 bodu 3 nařízení Brusel I „jakýkoliv návrh směřující k určení odpovědnosti žalovaného, který nesouvisí se ‚smlouvou nebo nároky ze smlouvy‘ “ ve smyslu čl. 5 bodu 1 tohoto nařízení „a tedy není založen na právním závazku svobodně sjednaném mezi stranami“ ( 28 ).

40. Ze společného výkladu těchto dvou definic vyplývá, jak bylo vysvětleno v mém stanovisku ve věci Wikingerhof ( 29 ) a jak Soudní dvůr rozhodl v rozsudku Wikingerhof ( 30 ), že podřazení návrhu pod oblast „smlouvy nebo nároků ze smlouvy“ ve smyslu čl. 5 bodu 1 nařízení Brusel I, nebo oblast „deliktní nebo kvazideliktní odpovědnosti“ ve smyslu čl. 5 bodu 3 tohoto nařízení závisí na závazku, který je základem tohoto návrhu.

41. „Test“ kvalifikace v podstatě spočívá v určení závazku, kterého se dovolává žalobce proti žalovanému, a poté v určení povahy tohoto závazku, která závisí na skutečnosti nebo aktu, z něhož tento závazek vyplývá. Jak dále uvedu, pokud daný závazek vyplývá ze smlouvy nebo z jiné formy dobrovolného závazku jedné osoby vůči druhé, má tento závazek, a na základě dedukce i žaloba, „smluvní“ povahu ve smyslu čl. 5 bodu 1 nařízení Brusel I. Naproti tomu, pokud dotčený závazek plyne ze „škodné události“, mají závazek i žaloba „deliktní nebo kvazideliktní“ povahu ve smyslu čl. 5 bodu 3 tohoto nařízení ( 31 ). Konečně, pokud je tento zdroj jiný, je použití těchto dvou ustanovení vyloučeno.

42. V této souvislosti jednak nařízení (ES) č. 593/2008 o právu rozhodném pro smluvní závazkové vztahy (Řím I) ( 32 ) (dále jen „nařízení Řím I“) a jednak nařízení (ES) č. 864/2007 o právu rozhodném pro nesmluvní závazkové vztahy (Řím II) ( 33 ) (dále jen „nařízení Řím II“) poskytují užitečná vodítka k určení povahy daného závazku, a tím i k rozhodnutí o kvalifikaci návrhu, který se o něj opírá. Ačkoli totiž tato nařízení nemají úplně stejnou působnost jako čl. 5 bod 1 a čl. 5 bod 3 nařízení Brusel I ( 34 ), představují nicméně v oblasti kolize právních norem doplňky těchto ustanovení a tato tři nařízení musí být vykládána co možná nejsoudržněji ( 35 ).

43. Po tomto připomenutí v následujících oddílech vysvětlím, proč žaloby na vrácení věci založené na bezdůvodném obohacení v zásadě nepatří mezi věci, „jejichž předmět sporu tvoří smlouva nebo nároky ze smlouvy“, s výjimkou některých případů (oddíl 1), a proč nespadají mezi „věci týkající se deliktní nebo kvazideliktní odpovědnosti“ (oddíl 2).

1. Žaloby na vrácení věci založené na bezdůvodném obohacení v zásadě nepatří mezi věci, „jejichž předmět sporu tvoří smlouva nebo nároky ze smlouvy“

44. Jak jsem uvedl v bodě 38 tohoto stanoviska, věci, „jejichž předmět sporu tvoří smlouva nebo nároky ze smlouvy“ ve smyslu čl. 5 bodu 1 nařízení Brusel I zahrnují jakýkoli návrh založený na „svobodně přijatém právním závazku“, tedy na „smluvním závazku“ v autonomním významu, jak tento pojem chápe unijní mezinárodní právo soukromé ( 36 ). Takový závazek vyplývá ze smlouvy nebo z jiné formy dobrovolného závazku jedné osoby vůči druhé ( 37 ).

45. V rámci žaloby založené na bezdůvodném obohacení přitom nevyplývá závazek vrácení, kterého se dovolává žalobce, obecně z takového dobrovolného závazku žalovaného vůči němu. Tento závazek vznikl naopak nezávisle na vůli příjemce bezdůvodného obohacení. Když v projednávané věci zahájila předchůdkyně společnosti BP EUROPA exekuční řízení, které vedlo k jejímu obohacení, její vůle byla omezena pouze na toto jednání. Neměla v úmyslu zavázat se vůči společnosti HRVATSKE ŠUME. Uvedený závazek vrácení ve skutečnosti vyplývá přímo ze zákona, který z důvodů ekvity pojí právní účinky s absencí „důvodu“, který by toto obohacení ospravedlňoval.

46. V důsledku toho závazek, jehož základem je bezdůvodné obohacení, zpravidla nepředstavuje „svobodně přijatý právní závazek“ ve smyslu judikatury týkající se čl. 5 bodu 1 nařízení Brusel I. Žaloby na vrácení založené na takovém obohacení proto v zásadě nepatří mezi „věci, jejichž předmět sporu je smlouva nebo nároky ze smlouvy“, uvedené v tomto ustanovení ( 38 ).

47. Výklad nařízení Řím II potvrzuje tento výklad. Z článku 2 odst. 1 tohoto nařízení totiž vyplývá, že závazek vrácení vyplývající z bezdůvodného obohacení je považován za „závazek mimosmluvní povahy“, na který se vztahuje uvedené nařízení ( 39 ) a který je předmětem zvláštních kolizních norem upravených v článku 10 tohoto nařízení.

48. Výše uvedený výklad je však třeba upravit. Jak totiž velmi správně uvádí Komise, žaloby na vrácení věci založené na bezdůvodném obohacení mohou být vzneseny v různých kontextech. Zejména, i když taková žaloba může být podána mezi osobami, které mimoto nejsou vázány žádným právním vztahem, jak je tomu a priori v případě společností HRVATSKE ŠUME a BP EUROPA ( 40 ), může však rovněž úzce souviset s existujícím nebo předpokládaným smluvním vztahem mezi stranami sporu.

49. Jak přitom Soudní dvůr rozhodl v rozsudku Profit Investment SIM ( 41 ), žaloby na vrácení plnění na základě neplatné smlouvy (nulitní, neplatné od samého počátku atd.) spadají pod pojem „věci, jejichž předmět sporu je smlouva nebo nároky ze smlouvy“ ve smyslu čl. 5 bod 1 nařízení Brusel I. Stejný výklad je podle mého názoru třeba použít, pokud jde o žaloby na vrácení po zrušení smlouvy z důvodu jejího neplnění nebo bezdůvodné platby provedené v rámci smlouvy, například pokud smluvní dlužník splatí dluh přesahující jeho skutečnou výši.

50. Ačkoli jsou tyto žaloby na vrácení někdy (ale ne vždy) v hmotném právu založeny na pravidlech bezdůvodného obohacení ( 42 ), je třeba je pro účely použití pravidel příslušnosti stanovených v nařízení Brusel I považovat za žaloby, které mají svůj základ ve smlouvě. Žalobce se v podstatě dovolává „smluvního závazku“, který je podle jeho názoru neplatný nebo nebyl žalovaným splněn nebo o němž se domnívá, že ho „přeplnil“, aby odůvodnil své právo na vrácení, které představuje požadovanou „nápravu“ (remedy). Taková žaloba se tedy v podstatě zakládá na dotčeném „smluvním závazku“, jelikož závazek vrácení, jehož se žalobce dovolává, neexistuje samostatně ( 43 ).

51. Navíc je v souladu s cíli blízkosti a řádného výkonu spravedlnosti, sledovanými v čl. 5 bodu. 1 nařízení Brusel I, že soud příslušný z hlediska smlouvy může rozhodnout o důsledcích její neplatnosti, nesplnění nebo „přeplnění“, a o vrácení, která z nich vyplývají ( 44 ). Příslušnost by se zejména neměla lišit podle toho, zda v reakci na nesplnění smluvního závazku žalovaným žalobce požaduje náhradu škody nebo zrušení smlouvy a vrácení poskytnutých plnění ( 45 ). Ostatně rozhodnutí o takových žalobách na vrácení v zásadě vyžaduje, aby soud, u kterého byla žaloba podána, rozhodoval o otázkách smluvní povahy (jako je v závislosti na případu otázka obsahu dotčeného smluvního závazku, jeho platnosti nebo způsobu, jakým měl být proveden žalovaným) na základě posouzení odpovídajících důkazů. Mezi žalobou a soudem „místa, kde závazek, o nějž se jedná, byl nebo měl být splněn“ ve smyslu tohoto ustanovení tedy existuje obzvláště úzká vazba ( 46 ).

52. Mimoto, zaprvé čl. 12 odst. 1 písm. c) a e) nařízení Řím I stanoví, že právem rozhodným pro smlouvu (tzv. lex contractus) se řídí důsledky nesplnění smluvních závazků a důsledky neplatnosti smlouvy. Unijní normotvůrce tedy zaujal stanovisko ve prospěch „smluvní“ povahy žalob na vrácení po zrušení nebo neplatnosti smlouvy, jakož i závazků, které z ní vyplývají. Zadruhé z čl. 10 odst. 1 nařízení Řím II vyplývá, že souvisí-li mimosmluvní závazkový vztah, který vzniká z bezdůvodného obohacení, s již existujícím vztahem mezi stranami (typicky pokud smluvní dlužník splatí dluh vyšší, než je jeho skutečná výše), je rozhodným právem pro tento závazek právo, kterým se řídí uvedený existující vztah, tedy lex contractus. V maximálním možném rozsahu je tedy zajištěn soulad mezi těmito dvěma nařízeními a nařízením Brusel I.

2. Žaloby na vrácení věci založené na bezdůvodném obohacení nepatří mezi „věci týkající se deliktní nebo kvazideliktní odpovědnosti“

53. Pokud jde nyní o čl. 5 bod 3 nařízení Brusel I, připomínám, že z judikatury vyplývající z rozsudku Kalfelis, citované v bodě 39 tohoto stanoviska vyplývají dvě kumulativní podmínky: žaloba spadá mezi „věci týkající se deliktní nebo kvazideliktní odpovědnosti“ ve smyslu tohoto ustanovení, pokud zaprvé„zní na určení odpovědnosti žalovaného“ a zadruhé„nesouvisí s věcmi, ‚jejichž předmět sporu je smlouva nebo nároky ze smlouvy‘ “ ve smyslu čl. 5 bodu 1 tohoto nařízení.

54. Z předcházejícího oddílu vyplývá, že žaloby na vrácení věci založené na bezdůvodném obohacení nesouvisí s věcmi, „jejichž předmět sporu je smlouva nebo nároky ze smlouvy“, protože nejsou založeny na „svobodně přijatém právním závazku“, ale na „závazku mimosmluvní povahy“, ledaže úzce souvisejí s existujícím nebo předpokládaným smluvním vztahem mezi stranami sporu.

55. Zbývá tedy posoudit, zda taková žaloba „zní na určení odpovědnosti žalovaného“ ve smyslu „judikatury Kalfelis“.

56. Jak jsem již uvedl, stejně jako chorvatská vláda tento názor nezastávám ( 47 ).

57. Zaprvé, připomínám, že čl. 5 bod 3 nařízení Brusel I určuje jako příslušný „ve věcech týkajících se deliktní nebo kvazideliktní odpovědnosti“ soud „místa, kde došlo nebo může dojít ke škodné události“. Pro použití tohoto ustanovení je proto nezbytné takovou „škodnou událost“ určit. Jedná se tak o předpoklad jakékoli žaloby „ve věcech týkajících se deliktní nebo kvazideliktní odpovědnosti“.

58. Počínaje rozsudkem Bier ( 48 ) Soudní dvůr rozdělil pojem „škodná událost“ ve smyslu čl. 5 bodu 3 nařízení Brusel I na dva samostatné pojmy: „škoda“ (nebo jinak řečeno „újma“) a „událost, která je příčinou této škody“ ( 49 ). V tomto rámci Soudní dvůr poukázal na základní prvky mimosmluvní odpovědnosti, které vyplývají z obecných zásad, jež vycházejí ze systémů vnitrostátního práva členských států ( 50 ). Rozhodl tak, že „odpovědnost za protiprávní jednání či za jednání, které je postaveno na roveň protiprávnímu jednání, může přicházet v úvahu pouze za podmínky, že je možné mezi újmou a událostí, která vedla k této újmě, prokázat příčinnou souvislost“ ( 51 ).

59. V důsledku toho žaloba „zní na určení odpovědnosti žalovaného“ ve smyslu judikatury Kalfelis v případě, že je založena na „škodné události“ přičitatelné žalovanému, která způsobila újmu žalobci ( 52 ). V souladu s judikaturou Soudního dvora a s obecnými zásadami uvedenými v předcházejícím bodě je taková „škodná událost“ protiprávním chováním, tedy jednáním nebo opomenutím v rozporu s povinností nebo zákazem uloženými zákonem každému, které způsobuje škodu jiné osobě ( 53 ).

60. Předkládající soud se nicméně táže, zda rozlišení provedené v několika jazykových verzích čl. 5 bodu 3 nařízení Brusel I mezi „věcmi týkajícími se deliktní odpovědnosti“ a „věcmi týkajícími se kvazideliktní odpovědnosti“, nevyžaduje širší výklad působnosti tohoto ustanovení. V tomto rámci se přiklání k názoru, že druhý pojem by mohl na rozdíl od prvního zahrnovat jiné právní události než „škodné události“.

61. Podle mého názoru tomu tak není. Soudní dvůr ve své judikatuře týkající se čl. 5 bodu 3 nařízení Brusel I správně nikdy nerozlišoval mezi „delikty“ a „kvazidelikty“. Kromě toho, že toto rozlišení není ve všech jazykových verzích tohoto nařízení ( 54 ), uvedení výrazu „kvazidelikt“ v některých z nich nemá za cíl rozšířit působnost tohoto ustanovení. Ve skutečnosti se jedná o výpůjčku z francouzského práva, které obsahuje zvláštní oddělení občanskoprávní odpovědnosti, jež je výsledkem úmyslných jednání (deliktů) od občanskoprávní odpovědnosti vyplývající ze škodných událostí spáchaných z neopatrnosti nebo nedbalosti (kvazidelikty) ( 55 ). Stručně řečeno, tento pojem pouze v dotčených verzích uvádí, že se toto ustanovení vztahuje na „škodné události“ bez ohledu na to, zda byly spáchány úmyslně nebo z nedbalosti ( 56 ). „Delikty“ a „kvazidelikty“ jsou dvěma variantami stejných „událostí“. Ostatně, jak uvádí sám předkládající soud, i pokud by pojem „kvazidelikt“ zahrnoval jiné druhy právních událostí, uvedený čl. 5 bod 3 nestanoví pro dotčené žaloby kritérium pro určení příslušnosti.

62. Z výše uvedených úvah vyplývá, že žaloba „zní na určení odpovědnosti žalovaného“ ve smyslu rozsudku Kalfelis, a proto souvisí s „věcmi týkajícími se deliktní nebo kvazideliktní odpovědnosti“ ve smyslu čl. 5 bodu 3 nařízení Brusel I, pokud je založena na mimosmluvním závazku, který, jak jsem vysvětlil v bodě 41 tohoto stanoviska, vyplývá ze „škodné události“ („deliktu“ nebo „kvazideliktu“), vymezené v bodě 59 tohoto stanoviska ( 57 ). Naproti tomu žaloba založená na mimosmluvním závazku, který vyplývá z jiné právní události, než ze „škodné události“, nespadá do působnosti tohoto ustanovení. Stručně řečeno, uvedené ustanovení se nevztahuje na všechny mimosmluvní závazky, ale na jejich podkategorii, kterou kvalifikuji jako „deliktní nebo kvazideliktní závazky“.

63. I když tedy kategorie, kterou představují „věci týkající se deliktní nebo kvazideliktní odpovědnosti“, jak je vyložena v rozsudku Kalfelis, zahrnuje širokou škálu typů odpovědnosti ( 58 ), nejedná se však na rozdíl od toho, co navrhuje Komise, o „zbytkovou kategorii“, která pohlcuje jakoukoli žalobu založenou na občanskoprávním nebo obchodním závazku, který není „smluvní“ ve smyslu čl. 5 bodu 1 nařízení Brusel I ( 59 ). V tomto rozsudku Soudní dvůr pouze uvedl, že toto ustanovení a čl. 5 bod 3 tohoto nařízení se vzájemně vylučují, jelikož tatáž žaloba na založení občanskoprávní odpovědnosti nemůže spadat pod obě ustanovení současně ( 60 ). Existují však žaloby, které nesouvisí ani s jedním z těchto ustanovení z toho důvodu, že jsou založeny na závazcích, které nejsou ani „smluvní“, ani „deliktní nebo kvazideliktní“.

64. Zadruhé, i když se žaloba na vrácení založená na bezdůvodném obohacení v zásadě opírá o mimosmluvní závazek ( 61 ), tento závazek však nevyplývá ze „škodné události“ přičitatelné žalovanému ve smyslu čl. 5 bodu 3 nařízení Brusel I ( 62 ). Jak totiž v podstatě uvedl předkládající soud, bezdůvodné obohacení nelze považovat za takovou „událost“. Na rozdíl od toho, co tvrdí česká vláda a Komise, se tedy nejedná o „kvazidelikt“ ve smyslu tohoto ustanovení.

65. Závazek vrácení, který je základem takové žaloby, totiž vyplývá z toho, že se žalovaný obohatil a že neexistuje (nebo v projednávané věci retroaktivně přestal existovat) „důvod“, který by to ospravedlňoval ( 63 ). Tudíž, jak právem tvrdí chorvatská vláda, taková žaloba nepředpokládá jakékoli škodlivé jednání nebo opomenutí přičitatelné žalované. Dotčený závazek vznikl samovolně, nezávisle na jejím jednání ( 64 ).

66. Česká vláda v reakci na to v podstatě uvádí, že skutečnost, jež vedla ke vzniku obohacení (a sice v projednávané věci provedení exekučního řízení žalovanou v původním řízení, které bylo následně zneplatněno) by měla být postavena na roveň „škodné události“ ve smyslu čl. 5 bodu 3 nařízení Brusel I.

67. Podle mého názoru však pro toto postavení na roveň není důvod. Nejprve přísně vzato, závazek, o který se opírá žaloba na vrácení založená na bezdůvodném obohacení, nevyplývá ze skutečnosti, která vedla k bezdůvodnému obohacení, ale ze samotného obohacení. Dále, tuto skutečnost nelze vždy přičíst žalovanému. V mnoha případech bude naopak přičitatelná žalobci – který například omylem převedl bezdůvodně částku peněz. Konečně i když v projednávané věci bylo exekuční řízení provedeno na návrh žalované v původním řízení, nelze to považovat za „škodnou událost“, jelikož takové jednání není nijak protiprávní a nezpůsobilo žalobkyni v původním řízení žádnou „škodu“ v právním smyslu.

68. Komise odpovídá, že „škodnou událostí“ ve smyslu čl. 5 bodu 3 nařízení Brusel I je skutečnost, že žalovaná v původním řízení nevrátila žalobkyni v původním řízení obohacení, které je předmětem sporu, a to v rozporu s článkem 1111 zákona o závazcích ( 65 ).

69. Tento argument nemůže uspět. Údajný závazek vrácení existoval v každém případě dříve, než jej žalovaná v původním řízení případně odmítla splnit. Mít za to, že tento závazek vyplývá z jednání žalované v původním řízení, by tedy bylo argumentací v kruhu. Dotčený závazek má svůj původ v počáteční fázi: připomínám, že vznikl od okamžiku přijetí bezdůvodného obohacení (nebo v projednávané věci v době, kdy bylo exekuční řízení prohlášeno za neplatné ex tunc).

70. Ostatně, pokud by pouhá skutečnost, že žalovaný nesplnil již existující závazek, musela být považována za „škodnou událost“, měl by čl. 5 bod 3 nařízení Brusel I mimořádně širokou působnost vzhledem k tomu, že žaloba v občanských a obchodních věcech je obecně založena na nesplnění údajného závazku žalovaným ( 66 ).

71. Na rozdíl od toho, co tvrdí Komise, není tato situace srovnatelná se situací, o kterou se jednalo ve věci, v níž byl vydán rozsudek Austro-Mechana ( 67 ), kterého se dovolává rovněž předkládající soud. Okolnosti uvedené věci jsou totiž podle mého názoru velmi zvláštní.

72. Je třeba připomenout, že v uvedeném rozsudku Soudní dvůr rozhodl, že návrh směřující k získání platby „spravedlivé odměny“ stanovené v čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29/ES o harmonizaci určitých aspektů autorského práva a práv s ním souvisejících v informační společnosti ( 68 ), jako je návrh společnosti Austro-Mechana, společnosti pro kolektivní správu autorských práv, proti společnostem Amazon, spadá pod „věci týkající se deliktní nebo kvazideliktní odpovědnosti“ ve smyslu čl. 5 bodu 3 nařízení Brusel I ( 69 ). Tento návrh měl jako základ povinnost zaplatit tuto „odměnu“ uloženou společnostem Amazon rakouským právem z důvodu uvádění do oběhu záznamových nosičů na rakouském území ( 70 ). Nejednalo se o protiprávní jednání. Toto jednání však přispělo ke škodě způsobené majitelům práv pořízením soukromých rozmnoženin jejich předmětů ochrany. Podle ustálené judikatury Soudního dvora je přitom účelem této „odměny“ náhrada této škody. Společnost Austro-Mechana jako společnost kolektivní správy pobírala tutéž „odměnu“ jménem majitelů práv, které zastupovala. Škoda, kterou tato společnost uplatňovala, byla tedy ve skutečnosti škodou těchto majitelů. Stručně řečeno, závazek, na němž se návrh zakládal, měl skutečně svůj základ s přihlédnutím ke všem okolnostem ve „škodné události“ ( 71 ). Rakouské soudy měly ostatně nejlepší předpoklady k posouzení škody způsobené těmto majitelům soukromými rozmnoženinami pořízenými rakouskými spotřebiteli (které závisely na počtu záznamových nosičů prodaných v Rakousku společnostmi Amazon), a tedy k rozhodnutí o výši „spravedlivé odměny“, která má být zaplacena těmito společnostmi ( 72 ).

73. Zatřetí výklad, podle kterého žaloba na vrácení na základě bezdůvodného obohacení nespadá do působnosti čl. 5 bodu 3 nařízení Brusel I, je potvrzen podle mého názoru jinou částí rozsudku Kalfelis. Připomínám, že ve věci, v níž byl vydán uvedený rozsudek, podal jednotlivec žalobu proti své bance po neúspěšných burzovních transakcích a v tomto rámci učinil kumulativní návrhy založené na třech typech důvodů, a to smluvní odpovědnosti, deliktní odpovědnosti a, konečně, bezdůvodném obohacení. V této souvislosti se předkládající soud zejména dotázal Soudního dvora, zda soud, který je podle čl. 5 bodu 3 nařízení Brusel I příslušný rozhodovat o žalobě založené na deliktní odpovědnosti, je rovněž příslušný z důvodu akcesority, pokud jde o žaloby založené na smluvní odpovědnosti a bezdůvodném obohacení.

74. Soudní dvůr odpověděl na tuto otázku tak, že „soud příslušný na základě [čl. 5 bodu 3 nařízení Brusel I] k tomu, aby rozhodl o části žaloby týkající se deliktní odpovědnosti, není příslušný k rozhodnutí o ostatních částech téže žaloby, které se deliktní odpovědnosti netýkají“ ( 73 ). Výraz „které se deliktní odpovědnosti netýkají“, chápaný v kontextu připomenutém v předcházejícím bodě, přitom implicitně, ale nutně, odkazuje na smluvní odpovědnost a na bezdůvodné obohacení.

75. Začtvrté na rozdíl od české vlády a Komise se domnívám, že výklad nařízení Řím II nevyvrací, ale naopak podporuje výklad navrhovaný v tomto stanovisku.

76. Ačkoli, jak jsem uvedl v bodě 47 tohoto stanoviska, toto nařízení zahrnuje mezi „mimosmluvní závazky“, které spadají do jeho působnosti, závazky, které vyplývají z bezdůvodného obohacení, spadají tyto závazky do specifické kategorie ( 74 ).

77. Konkrétně, kapitola II nařízení Řím II obsahuje zaprvé pravidla použitelná na mimosmluvní závazky, které vznikají ze „škodné události“. Tento pojem má podle mého názoru stejný význam jako stejný pojem v čl. 5 bodu 3 nařízení Brusel I ( 75 ). Týká se tedy „deliktních nebo kvazideliktních závazků“ uvedených v bodě 62 tohoto stanoviska ( 76 ). Stručně řečeno, tato kapitola II se v zásadě vztahuje na stejné závazky jako uvedený čl. 5 bod 3 ( 77 ).

78. Zadruhé nařízení Řím II obsahuje v kapitole III pravidla použitelná na mimosmluvní závazkové vztahy vzniklé „jiným způsobem než z civilního deliktu“ ( 78 ). Žaloby založené na dotčených závazcích by v každém případě neměly spadat pod čl. 5 bod 3 nařízení Brusel I ( 79 ). Kapitola III přitom zahrnuje bezdůvodné obohacení. Tato klasifikace tak potvrzuje, že závazek vrácení, o který se opírá žaloba založená na takovém obohacení, nemá svůj základ ve „škodné události“ ve smyslu čl. 5 bodu 3 ( 80 ).

79. Vzhledem k výše uvedenému se domnívám, že na žaloby na vrácení založené na bezdůvodném obohacení se nevztahuje čl. 5 bod 3 nařízení Brusel I ( 81 ).

80. Na rozdíl od toho, co naznačuje česká vláda, tento výklad s sebou nenese žádné odepření spravedlnosti. V situacích, v nichž čl. 5 bod 1 tohoto nařízení není použitelný ( 82 ), z toho vyplývá pouze to, že jednotlivec nemá možnost zvolit si soudní příslušnost pro žalobu založenou na bezdůvodném obohacení, která bude muset být podána u soudů členského státu, v němž má žalovaný bydliště, v souladu s obecným pravidlem stanoveným v čl. 2 odst. 1 uvedeného nařízení ( 83 ).

81. Ostatně tento výsledek je zaprvé plně v souladu se systémem nařízení Brusel I. Připomínám, že tento systém je založen právě na zásadě soudu příslušného podle bydliště žalovaného ( 84 ). V tomto ohledu Soudní dvůr opakovaně rozhodl, že toto obecné pravidlo, které je vyjádřením rčení actor sequitur forum rei ( 85 ), je vysvětleno skutečností, že žalovaný se může v zásadě lépe obhajovat před soudy svého bydliště ( 86 ). Tato volba zvýhodnit žalovaného je potom odůvodněna skutečností, že žalovaný je obecně v řízení ve slabším postavení, jelikož jej nezahájil a proti němu směřuje žaloba ze strany žalobce ( 87 ).

82. Nelze tedy tvrdit, jak činí Komise, že v oblasti občanskoprávních a obchodních závazků by nemělo existovat „právní vakuum“ mezi čl. 5 bodem 1 a čl. 5 bodem 3 nařízení Brusel I a že by proto měla vždy existovat alternativa k příslušnosti soudů členského státu bydliště žalovaného. Pokud by vždy existovaly další možnosti míst, kde lze podat žalobu, stanovené v těchto ustanoveních, obecné pravidlo by bylo odsunuto do pozadí a žalobce by byl značně zvýhodněn v rozporu s vůlí unijního normotvůrce ( 88 ).

83. Naproti tomu, v souladu s mým předcházejícím vysvětlením Soudní dvůr opakovaně rozhodl, že čl. 5 bod 3 nařízení Brusel I je třeba jakožto odchylku od tohoto obecného práva vykládat restriktivně v tom smyslu, že neumožňuje „výklad, který přesahuje případy výslovně upravené“ v tomto ustanovení ( 89 ). Vykládat pojem „škodná událost“ tak široce, jak navrhuje česká vláda nebo Komise, by přitom vedlo právě k použití tohoto ustanovení na situaci, kterou výslovně nepředpokládá, a to na situaci bezdůvodného obohacení ( 90 ).

84. Zadruhé nejsem přesvědčen, že cíle blízkosti a řádného výkonu spravedlnosti, na nichž je založen čl. 5 bod 3 nařízení Brusel I ( 91 ), vyžadují odlišný výklad.

85. Kromě toho, že tyto cíle v žádném případě neumožňují odchýlit se od znění čl. 5 bodu 3, totiž pochybuji, zda v projednávané věci existuje „obzvláště úzká“ souvislost mezi žalobou dotčenou v původním řízení a chorvatským soudem, u kterého podala žalobu žalobkyně v původním řízení, a tedy zda má tento soud nutně lepší předpoklady pro rozhodnutí o tvrzeních této společnosti než německé soudy, tedy pro určení, zda jsou splněny podmínky takového obohacení ( 92 ), zejména z hlediska shromažďování a posouzení důkazů relevantních v tomto ohledu.

86. Předkládající soud, stejně jako česká vláda a Komise, má za to, že tak je tomu z toho důvodu, že skutečnost, jež vedla ke vzniku obohacení, a to exekuční řízení zahájené předchůdkyní společnosti BP EUROPA, nastala v Chorvatsku. Všechny relevantní skutečnosti jsou tedy spojeny s touto zemí, zatímco pouze bydliště žalované v původním řízení je v Německu.

87. Nicméně proto, aby bylo možné rozhodnout o žalobě na vrácení založené na bezdůvodném obohacení, je třeba především určit, zda k takovému obohacení vůbec došlo. K rozhodování o takové žalobě mají tedy nejlepší předpoklady nikoli soudy místa, kde došlo ke skutečnosti, která vedla ke vzniku obohacení, ale soudy místa, kde se žalovaný údajně obohatil.

88. Obdobně čl. 10 odst. 3 nařízení Řím II stanoví, že pokud k bezdůvodnému obohacení došlo v případě neexistence již existujícího vztahu mezi stranami a strany mají své obvyklé bydliště ve stejné zemi, je právem rozhodným pro mimosmluvní závazek právo země, kde „k bezdůvodnému obohacení došlo“. Zde se nejedná o zemi, ve které došlo ke skutečnosti, která vedla ke vzniku obohacení, ale o zemi, ve které žalovaný získal dotčenou hospodářskou výhodu. V případě převodu peněžních prostředků na bankovní účet, jako je tomu v projednávaném případě, je zemí obohacení země, ve které se nachází bankovní instituce, u které je účet veden ( 93 ).

89. Přitom je pravděpodobné, že v projednávané věci se toto místo nachází v Německu ( 94 ). Jelikož soudy členského státu, ve kterém má žalovaná bydliště, odpovídají místu, kde bylo obohacení získáno, mají tedy nejlepší předpoklady k posouzení, zda skutečně došlo k tomuto obohacení ( 95 ). Z toho podle mého názoru obecně vyplývá, že neexistuje „zvláště úzká“ souvislost mezi žalobami založenými na bezdůvodném obohacení s jiným místem, než je bydliště žalované ( 96 ).

90. Ostatně praktická nepříjemnost pro společnost HRVATSKE ŠUME spojená s povinností zažalovat společnost BP EUROPA před soudy členského státu, ve kterém má tato společnost sídlo (nepříjemnost, která, jak připomínám, pramení z vůle unijního normotvůrce ( 97 )) je kompenzována procesní výhodou: za předpokladu, že bude žaloba opodstatněná, a jelikož se majetek žalované v původním řízení nachází v Německu, bude mít žalobkyně v původním řízení již vnitrostátní exekuční titul k vymáhání sporné částky (budoucí rozsudek vydaný německými soudy) aniž by bylo vyžadováno provedení řízení o vykonatelnosti proto, aby byl případný chorvatský rozsudek prohlášen v tomto členském státě za vykonatelný ( 98 ).

V. Závěry

91. S ohledem na všechny výše uvedené úvahy navrhuji Soudnímu dvoru, aby odpověděl na první otázku Visoki trgovački sud Republike Hrvatske (Nejvyšší obchodní soud, Chorvatsko) takto: „Článek 5 bod 1 a čl. 5 bod 3 nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech musí být vykládány v tom smyslu, že žaloba na vrácení věci založená na bezdůvodném obohacení: – nepatří mezi věci, ‚jejichž předmětem sporu je smlouva nebo nároky ze smlouvy‘ ve smyslu prvně uvedeného ustanovení, ledaže úzce souvisí s existujícím dřívějším nebo předpokládaným smluvním vztahem mezi stranami sporu, a – nespadá mezi ‚věci týkající se deliktní nebo kvazideliktní odpovědnosti‘ ve smyslu druhého ustanovení.“

( 1 ) – Původní jazyk: francouzština.

( 2 ) – Nařízení Rady ze dne 22. prosince 2000 (Úř. věst. 2001, L 12, s. 1; Zvl. vyd. 19/04, s. 42).

( 3 ) – Nařízení Evropského parlamentu a Rady ze dne 12. prosince 2012 (Úř. věst. 2012, L 351, s. 1).

( 4 ) – Konkrétně se v rozhodné době jednalo o společnost HRVATSKE ŠUME javno poduzeće za gospodarenje šumama i šumskim zemljištima u Republici Hrvatskoj p.o., Zagreb, jejíž právní nástupkyní se následně stala společnost HRVATSKE ŠUME d.o.o., Zagreb. Jelikož je tato okolnost pro projednávanou věc irelevantní, pro zjednodušení budu odkazovat na HRVATSKE ŠUME k označení obou těchto společností bez rozdílu.

( 5 ) – Předkládající soud objasňuje, že na základě chorvatských právních norem týkajících se exekučního řízení [viz zejména čl. 58 bod 5 Ovršni zakon (zákon o exekuci, Narodne novine, č. 57/96, 29/99, 42/00, 173/03, 194/03, 151/04, 88/05, 121/05, 67/08, 139/10, 154/11 a 70/12)], pokud byla povinnost nuceně splněna a exekuční opatření jsou následně prohlášena za neplatná, může být v rámci téhož exekučního řízení podán návrh na vrácení neprávem vymáhaného majetku. Nicméně takový návrh musí být podán nejpozději ve lhůtě do jednoho roku od data ukončení tohoto řízení. V projednávané věci byl přitom rozsudek Vrhovni sud (Nejvyšší soud) vydán šest let po provedení sporné exekuce. V důsledku toho musela společnost HRVATSKE ŠUME podat žalobu na vrácení mimo rámec původního exekučního řízení.

( 6 ) – Viz bod 9 tohoto stanoviska.

( 7 ) – Je nesporné, že na žalobu podanou společností HRVATSKE ŠUME se vztahuje nařízení Brusel I. Nejprve, tato žaloba spadá do věcné působnosti tohoto nařízení, neboť jednak se jedná o přeshraniční spor a jednak patří (a priori) mezi „věci občanské a obchodní“ ve smyslu čl. 1 odst. 1 tohoto nařízení. Dále uvedená žaloba spadá do osobní působnosti uvedeného nařízení, jelikož pravidla o příslušnosti, která toto nařízení stanoví, se v zásadě použijí v případech, kdy má žalovaný bydliště v některém z těchto členských států (viz bod 8 odůvodnění uvedeného nařízení), a sídlo společnosti BP EUROPA se nachází v Německu (viz bod 21 tohoto stanoviska). Konečně, a jak již bylo vysvětleno v bodě 9 tohoto stanoviska, tato žaloba spadá do časové působnosti téhož nařízení.

( 8 ) – V souladu s čl. 60 odst. 1 nařízení Brusel I se pro účely tohoto nařízení v případě společností rozumí „bydlištěm“ zejména místo, kde má tato osoba své sídlo.

( 9 ) – V tomto smyslu viz čl. 3 odst. 1 nařízení Brusel I.

( 10 ) – V tomto stanovisku budu odkazovat na věci týkající se Úmluvy o soudní příslušnosti a výkonu rozhodnutí v občanských a obchodních věcech podepsané v Bruselu dne 27. září 1968 (Úř. věst. 1972, L 299, s. 32) (dále jen „Bruselská úmluva“), nařízení Brusel I (které tuto úmluvu nahradilo) a nařízení Brusel Ia (které přepracovalo první nařízení), aniž mezi těmito předpisy rozlišuji. Podle ustálené judikatury Soudního dvora totiž může být výklad Soudního dvora, který se týká ustanovení Bruselské úmluvy a nařízení Brusel I, použitelný na ustanovení nařízení Brusel Ia (a naopak) v případech, kdy jsou tato ustanovení „rovnocenná“. Tak je tomu zejména v případě čl. 5 bodů 1 a 3 prvních dvou právních předpisů na jedné straně a čl. 7 bodů 1 a 2 třetího právního předpisu na straně druhé [viz zejména rozsudek ze dne 24. listopadu 2020, Wikingerhof (C‑59/19, dále jen „rozsudek Wikingerhof“, EU:C:2020:950, bod 20 a citovaná judikatura)].

( 11 ) – Viz rozsudky ze dne 27. září 1988, Kalfelis (189/87, dále jen „rozsudek Kalfelis“, EU:C:1988:459); ze dne 28. března 1995, Kleinwort Benson (C‑346/93, EU:C:1995:85); ze dne 11. dubna 2013, Sapir a další (C‑645/11, EU:C:2013:228); ze dne 20. dubna 2016, Profit Investment SIM (C‑366/13, EU:C:2016:282); ze dne 28. července 2016, Siemens Aktiengesellschaft Österreich (C‑102/15, EU:C:2016:607), jakož i ze dne 12. října 2016, Kostanjevec (C‑185/15, EU:C:2016:763).

( 12 ) – Tato otázka byla již položena ve věcech, ve kterých byly vydány rozsudky ze dne 28. března 1995, Kleinwort Benson (C‑346/93, EU:C:1995:85), a ze dne 28. července 2016, Siemens Aktiengesellschaft Österreich (C‑102/15, EU:C:2016:607). V prvním rozsudku se však Soudní dvůr prohlásil za nepříslušný, zatímco ve druhém rozhodl, že není třeba rozhodnout z toho důvodu, že dotčená žádost nespadá do působnosti nařízení Brusel I. Naproti tomu generální advokát N. Wahl se touto otázkou rozsáhle zabýval ve svém stanovisku ve věci Siemens Aktiengesellschaft Österreich (C‑102/15, EU:C:2016:225, body 48 až 75), ze kterého budu vycházet. Konečně, aniž však poskytl jednoznačnou odpověď na stejnou otázku, obsahuje v tomto ohledu vodítka rozsudek Kalfelis (viz body 73 a 74 tohoto stanoviska).

( 13 ) – Pokud jde o srovnávací analýzu, viz Von Bar, C. a další (sv.), Principles, Definitions and Model Rules of European Private Law. Draft Common Frame of Reference (DCFR) – Interim Outline Edition; prepared by the Study Group on a European Civil Code and the Research Group on EC Private Law (Acquis Group), Sellier, European Law Publishers, Mnichov, 2008, sv. IV, kniha VII („Unjustified enrichment“), s. 3843 a násl., zejména s. 3850 až 3874. Bezdůvodné obohacení je obsaženo rovněž v unijním hmotném právu [viz zejména rozsudky ze dne 18. prosince 2014, Somvao (C‑599/13, EU:C:2014:2462, body 35 a 36), jakož i rozsudek ze dne 16. listopadu 2006, Masdar (UK) v. Komise (T‑333/03, EU:T:2006:348, bod 94 a citovaná judikatura)].

( 14 ) – Pokud jde o blízkou definici, viz čl. VII.-1:101 odst. 1 DCFR.

( 15 ) – Viz zejména stanovisko generálního advokáta J. Mazáka ve věci Masdar (UK) v. Komise (C‑47/07 P, EU:C:2008:342, bod 47). Jak uvádí předkládající soud, bezdůvodné obohacení vychází z condictiones (condictio indebti, condictio sine causa atd.) římského práva (viz zejména Romani, A.-M., „Enrichissement injustifié“, Répertoire de droit civil, Dalloz, únor 2018, § 21).

( 16 ) – Viz zejména Von Bar, C. a další, op. cit., s. 3860 až 3865.

( 17 ) – Viz rozsudek ze dne 16. prosince 2008, Masdar (UK) v. Komise (C‑47/07 P, EU:C:2008:726, body 44 a 47), jakož i stanovisko generálního advokáta N. Wahla ve věci Siemens Aktiengesellschaft Österreich (C‑102/15, EU:C:2016:225, bod 61).

( 18 ) – Obohacení má „důvod“, pokud je odůvodněno smlouvou, jednostranným úkonem, právním závazkem, soudním rozhodnutím atd. [viz zejména rozsudek ze dne 16. prosince 2008, Masdar (UK) v. Komise (C‑47/07 P, EU:C:2008:726, bod 46)]. Kromě toho žaloba na vrácení věci založená na bezdůvodném obohacení je zpravidla možná pouze podpůrně, tedy pokud poškozený nemá jinou právní cestu, jak získat to, co je mu dlužno [viz zejména stanovisko generálního advokáta J- Mazáka ve věci Masdar (UK) v. Komise (C‑47/07 P, EU:C:2008:342, body 47 a 48)].

( 19 ) – Viz body 12 až 15 tohoto stanoviska.

( 20 ) – Důležité jsou také obecné zásady, které vyplývají z vnitrostátních právních systémů (viz poznámka pod čarou 50 tohoto stanoviska).

( 21 ) – Viz zejména rozsudek ze dne 22. března 1983, Peters Bauunternehmung (34/82, EU:C:1983:87, body 9 a 10); rozsudek Kalfelis (body 15 a 16), jakož i stanovisko ve věci Wikingerhof (bod 25).

( 22 ) – Viz zejména rozsudek Kalfelis (bod 19); rozsudek ze dne 27. října 1998, Réunion européenne a další (C‑51/97, EU:C:1998:509, bod 16), jakož i rozsudek Wikingerhof (bod 26).

( 23 ) – Cílem pravidel pro určení příslušnosti v nařízení Brusel I je obecně zajistit právní jistotu a v tomto rámci posílit právní ochranu osob usazených na území členských států. Tato pravidla musí být z tohoto titulu vysoce předvídatelná: žalobce musí mít možnost snadno určit soud, u něhož může podat žalobu, a žalovaný rozumně předpokládat, u kterého soudu může být žalován [viz bod 11 odůvodnění tohoto nařízení, jakož i rozsudek ze dne 17. června 2021, Mittelbayerischer Verlag (C‑800/19, EU:C:2021:489, bod 25 a citovaná judikatura)].

( 24 ) – Viz zejména rozsudky ze dne 6. října 1976, Industrie Tessili Italiana Como (12/76, EU:C:1976:133, bod 13); ze dne 20. února 1997, MSG (C‑106/95, EU:C:1997:70, bod 29), jakož i rozsudek Wikingerhof (body 28 a 37).

( 25 ) – Rozsudek ze dne 17. června 1992 (C‑26/91, EU:C:1992:268, bod 15).

( 26 ) – Rozsudky ze dne 20. ledna 2005, Engler (C‑27/02, EU:C:2005:33, body 50 a 51); ze dne 28. ledna 2015, Kolassa (C‑375/13, EU:C:2015:37, bod 39), jakož i ze dne 11. listopadu 2020, Ellmes Property Services (C‑433/19, EU:C:2020:900, bod 37).

( 27 ) – Viz mé stanovisko ve věci Wikingerhof (C‑59/19, dále jen „mé stanovisko ve věci Wikingerhof“, EU:C:2020:688, bod 36).

( 28 ) – Viz zejména rozsudek Kalfelis (bod 18); rozsudek ze dne 1. října 2002, Henkel (C‑167/00, EU:C:2002:555, bod 36), jakož i rozsudek Wikingerhof (bod 23).

( 29 ) – Viz zejména body 6, 39, 46, 49, 90 a 118.

( 30 ) – Viz rozsudek Wikingerhof (bod 31).

( 31 ) – Viz mé stanovisko ve věci Wikingerhof (bod 49, jakož i citované odkazy). Ohledně použití tohoto „testu“ z nedávné doby, viz rozsudek ze dne 25. března 2021, Obala i lučice (C‑307/19, EU:C:2021:236, body 88 a 89).

( 32 ) – Nařízení Evropského parlamentu a Rady ze dne 17. června 2008 (Úř. věst. 2008, L 177, s. 6).

( 33 ) – Nařízení Evropského parlamentu a Rady ze dne 11. července 2007 (Úř. věst. 2007, L 199, s. 40).

( 34 ) – Viz body 77 a 78 tohoto stanoviska.

( 35 ) – Viz bod 7 odůvodnění nařízení Řím I a Řím II, jakož i mé stanovisko ve věci Wikingerhof (bod 5).

( 36 ) – Soudní dvůr ostatně přenesl tuto definici na nařízení Řím I [viz rozsudek ze dne 21. ledna 2016, ERGO Insurance a Gjensidige Baltic (C‑359/14 a C‑475/14, EU:C:2016:40, bod 44)].

( 37 ) – Zdůrazňuji, že každý závazek, včetně „smluvního závazku“, má svůj primární původ v zákoně. Otázkou však je, zda je povinnost uložena dlužníkovi v souladu se zákonem z důvodu smlouvy nebo jiného dobrovolného závazku dlužníka nebo nezávisle na takovém závazku [v tomto smyslu viz rozsudek Wikingerhof (body 33 a 34)]. Pokud jde o různé druhy dobrovolných závazků uznané Soudním dvorem v jeho judikatuře, viz mé stanovisko ve věci Wikingerhof (bod 37).

( 38 ) – V témže smyslu viz Minois, M., Recherche sur la qualification en droit international privé des obligations, LGDJ, Paříž, 2020, s. 263. Je mi dobře známo, že ve svém rozsudku ze dne 14. května 2009, Ilsinger (C‑180/06, EU:C:2009:303, bod 57), Soudní dvůr uvedl z titulu obiter dictum, že návrhy povahy „předsmluvní nebo […] kvazi-smluvní“ patří systematicky pod čl. 5 bod 1 nařízení Brusel I. Zde se však podle mého názoru jedná o nešťastnou formulaci. Kromě toho, že počínaje rozsudkem ze dne 17. září 2002, Tacconi (C‑334/00, EU:C:2002:499), je stanoveno, že předsmluvní odpovědnost spadá do čl. 5 bodu 3 tohoto nařízení (viz poznámka pod čarou 80 tohoto stanoviska), a nikoliv do tohoto čl. 5 bodu 1, kategorie „kvazi-smluv“, která v některých vnitrostátních právních řádech zahrnuje bezdůvodné obohacení (viz bod 28 tohoto stanoviska) obecně nemůže spadat pod tentýž čl. 5 bod 1 z důvodů, které jsem právě vysvětlil.

( 39 ) – Viz rozsudek ze dne 21. ledna 2016, ERGO Insurance a Gjensidige Baltic (C‑359/14 a C‑475/14, EU:C:2016:40, body 45 a 46). Viz rovněž per analogiam rozsudek ze dne 16. prosince 2008, Masdar (UK) v. Komise (C‑47/07 P, EU:C:2008:726, bod 48).

( 40 ) – Předkládací rozhodnutí neobsahuje žádné informace o případných smluvních vztazích, které by byly v pozadí věci v původním řízení. Z toho vyplývá, že jednak společnost THE BURMAH OIL (Deutschland) byla věřitelkou společnosti FUTURA. Dotčená pohledávka mohla pocházet ze smlouvy mezi těmito dvěma společnostmi. Navíc společnost FUTURA byla údajnou věřitelkou společnosti HRVATSKE ŠUME. Mezi těmito dvěma společnostmi tak mohla existovat také smlouva. Naproti tomu, mezi společnostmi THE BURMAH OIL (Deutschland) a HRVATSKE ŠUME neexistoval a priori žádný smluvní vztah (viz bod 12 tohoto stanoviska).

( 41 ) – Rozsudek ze dne 20. dubna 2016 (C‑366/13, EU:C:2016:282, body 55 a 58).

( 42 ) – Pokud totiž vyjde najevo, že smlouva, na jejímž základě bylo poskytnuto plnění, je neplatná, obohacení příjemce těchto plnění ztrácí svůj „důvod“ [viz rozsudek ze dne 16. prosince 2008, Masdar (UK) v. Komise (C‑47/07 P, EU:C:2008:726, bod 55)]. Stejně tak nemá žádný „důvod“ přeplatek dlužníka ze smluvního závazku, protože přesahuje to, co bylo právně odůvodněno. V některých právních řádech, včetně francouzského a maďarského práva, se však vrácení po zániku smlouvy řídí zvláštními smluvními pravidly (viz zejména Von Bar, C. a další., op. cit., s. 3860).

( 43 ) – Viz per analogiam mé stanovisko ve věci Wikingerhof (bod 99). V tomto kontextu je rovněž možné uvažovat o tom, že restituční povinnost je uložena zákonem z důvodu smlouvy, která zavazuje nebo má zavazovat strany (viz poznámka pod čarou 37 tohoto stanoviska).

( 44 ) – V témže smyslu viz stanovisko generálního advokáta Y. Bota ve věci Profit Investment SIM (C‑366/13, EU:C:2015:274, body 69 až 82); Briggs, A., Civil Jurisdiction and Judgments, Informa Law, Oxon, 2009, 5. vydání, s. 225 až 227; Magnus, U., a Mankowski, P., Brussels Ibis Regulation – Commentary, Otto Schmidt, Kolín nad Rýnem, 2016, s. 174 až 176; Hartley, T., Civil Jurisdiction and Judgments in Europe – The Brussels I Regulation, the Lugano Convention, and the Hague Choice of Court Convention, Oxford University Press, Oxford, 2017, s. 111; Grušić, U., „Unjust enrichment and the Brussels I Regulation“, International & Comparative Law Quarterly, 2019, sv. 68, č. 4, s. 837 až 868, zejména s. 849 až 861, jakož i Minois, M., op. cit., s. 322.

( 45 ) – Obecně by kvalifikace neměla záviset na „nápravě“ (remedy) požadované žalobcem (viz poznámka pod čarou 82 tohoto stanoviska).

( 46 ) – Viz bod 36 tohoto stanoviska. Zdůrazňuji, že jelikož „závazek, o nějž se jedná“ ve smyslu čl. 5 bodu 1 nařízení Brusel I, pokud jde o takové žaloby na vrácení, je podle mého názoru smluvní závazek uvedený v žalobě, který je neplatný, nesplněný žalovaným nebo „nadměrně plněný“ žalobcem (viz bod 50 tohoto stanoviska), příslušným soudem je soud místa, kde tento závazek byl nebo měl být splněn [v tomto smyslu viz stanovisko generální advokátky J. Kokott ve věci Kostanjevec (C‑185/15, EU:C:2016:397, bod 64)].

( 47 ) – Viz rovněž stanovisko generálního advokáta N. Wahla ve věci Siemens Aktiengesellschaft Österreich (C‑102/15, EU:C:2016:225, bod 58) a mé stanovisko ve věci Wikingerhof (poznámka pod čarou 66). Viz a contrario stanovisko generálního advokáta M. Darmona ve věci Shearson Lehman Hutton (C‑89/91, nezveřejněné, EU:C:1992:410, bod 102).

( 48 ) – Rozsudek ze dne 30. listopadu 1976 (21/76, EU:C:1976:166).

( 49 ) – Viz rozsudek ze dne 30. listopadu 1976, Bier (21/76, EU:C:1976:166, body 13 až 15).

( 50 ) – Viz rozsudek ze dne 30. listopadu 1976, Bier (21/76, EU:C:1976:166, bod 17). V tomto ohledu Soudní dvůr v některých případech rozhodl, že pojmy použité v nařízení Brusel I je nutné vykládat jednak s ohledem na cíle a systém tohoto nařízení a jednak i na obecné zásady vyvozené ze všech vnitrostátních právních řádů [viz zejména rozsudek ze dne 25. března 2021, Obala i lučice (C‑307/19, EU:C:2021:236, bod 60 a citovaná judikatura)]. Kategorie uvedené v nařízení Brusel I totiž přebírají pojmy vycházející z občanského, obchodního a procesního práva („smlouva“, „přečin“, atd.), jejichž význam nelze odvodit pouze s ohledem na cíle a systém tohoto nařízení. Za účelem autonomní definice těchto pojmů vychází Soudní dvůr výslovně nebo implicitně zejména z týchž obecných zásad, které umožňují určit „podstatu“ každého z nich. Ve všech diskutabilních případech musí převládnout kvalifikace, která je nejvíce v souladu s cíli a systémem uvedeného nařízení [viz per analogiam mé stanovisko ve věci Verein für Konsumenteninformation (C‑272/18, EU:C:2019:679), bod 47)].

( 51 ) – Rozsudek ze dne 30. listopadu 1976, Bier (21/76, EU:C:1976:166, bod 16). Viz rovněž rozsudky ze dne 16. července 2009, Zuid-Chemie (C‑189/08, EU:C:2009:475, bod 28); ze dne 18. července 2013, ÖFAB (C‑147/12, EU:C:2013:490, bod 34), jakož i ze dne 21. dubna 2016, Austro-Mechana (C‑572/14, EU:C:2016:286, bod 41).

( 52 ) – Viz rozsudek ze dne 21. dubna 2016, Austro-Mechana (C‑572/14, EU:C:2016:286, body 39 a 40).

( 53 ) – V tomto smyslu viz rozsudky ze dne 17. září 2002, Tacconi (C‑334/00, EU:C:2002:499, body 25 a 27); ze dne 1. října 2002, Henkel (C‑167/00, EU:C:2002:555, body 41 a 42); ze dne 18. července 2013, ÖFAB (C‑147/12, EU:C:2013:490, body 35 až 38); ze dne 21. dubna 2016, Austro-Mechana (C‑572/14, EU:C:2016:286, bod 50), jakož i rozsudek Wikingerhof (body 33, 34 a 36). Myšlenka protiprávního jednání vyplývá z různých jazykových verzí nařízení Brusel I [viz zejména verze v jazyce italském („in materia di illeciti civili dolosi o colposi“) a nizozemském („onrechtmatige daad“) (kurzivou zvýraznil autor tohoto stanoviska)]. Nelze však vyloučit, že se čl. 5 bod 3 tohoto nařízení vztahuje rovněž na případy zvláštní odpovědnosti bez zavinění, v jejichž rámci zákon stanoví, že některé činnosti, které jsou jinak legální, zakládají odpovědnost za zvláštní škodu, kterou způsobí jiné osobě. O tento zvláštní případ se však v projednávané věci nejedná.

( 54 ) – Podle mých rešerší se pojem „kvazidelikt“ v určité formě objevuje v čl. 5 bodu 3 nařízení Brusel I ve verzi v jazyce bulharském, španělském, českém, německém, řeckém, anglickém, francouzském, chorvatském, italském, lotyšském, litevském, maďarském, maltském, polském, rumunském a slovinském. Tento výraz není ve verzi tohoto nařízení v jazyce dánském, estonském, nizozemském, portugalském, slovenském, finském a švédském.

( 55 ) – Viz článek 1241 code civil français (francouzský občanský zákoník). Toto rozlišení je mimoto zřejmé z italského znění nařízení Brusel I („in materia di illeciti civili dolosi o colposi“) (kurzivou zvýraznil autor tohoto stanoviska).

( 56 ) – Viz zejména Dickinson, A., The Rome II Regulation, Oxford University Press, 2008, s. 347 a 348, jakož i Magnus, U., a Mankowski, P., op. cit., s. 271. Kromě toho podle mého názoru i případy objektivní odpovědnosti, které závisejí výhradně na zjištění škodlivého jednání nezávisle na jakémkoli nemajetkovém prvku, spadají do působnosti tohoto ustanovení.

( 57 ) – Viz mé stanovisko ve věci Wikingerhof (bod 46). Z opačné perspektivy, Soudní dvůr již použil pojem „pohledávka založená na deliktním jednání“ [rozsudek ze dne 25. října 2012, Folien Fischer a Fofitec (C‑133/11, EU:C:2012:664, bod 43)].

( 58 ) – Viz rozsudek ze dne 30. listopadu 1976, Bier (21/76, EU:C:1976:166, bod 18). Pokud jde o různé příklady, viz mé stanovisko ve věci Wikingerhof (bod 48).

( 59 ) – Viz stanovisko generálního advokáta C. Gulmanna ve věci Reichert a Kockler (C‑261/90, nezveřejněné, EU:C:1992:78, s. 2169); stanovisko generálního advokáta F. Jacobse ve věci Engler (C‑27/02, EU:C:2004:414, body 53 až 57), jakož i stanovisko generálního advokáta M. Bobka ve věci Feniks (C‑337/17, EU:C:2018:487, bod 98). V rozsudcích ze dne 27. října 1998, Réunion européenne a další (C‑51/97, EU:C:1998:509, bod 24); ze dne 13. března 2014, Brogsitter (C‑548/12, EU:C:2014:148, bod 27), jakož i ze dne 28. ledna 2015, Kolassa (C‑375/13, EU:C:2015:37, bod 44), Soudní dvůr sice uvedl, že pokud dotčené návrhy nesouvisí s věcmi, „jejichž předmět sporu je smlouva nebo nároky ze smlouvy“, je třeba je považovat za návrhy, které spadají pod „věci týkající se deliktní nebo kvazideliktní odpovědnosti“. Soudní dvůr však použil tuto argumentaci z důvodu, že se tyto návrhy v každém případě zakládaly na protiprávním jednání přičitatelném žalovanému, kterým byla způsobena žalobci škoda. Jedinou otázkou bylo, zda je tato odpovědnost „smluvní“ nebo „deliktní“.

( 60 ) – Viz rozsudek Wikingerhof (bod 26).

( 61 ) – Viz bod 54 tohoto stanoviska.

( 62 ) – V témže smyslu viz House of Lords (Spojené království), rozsudek ze dne 30. října 1997, Kleinwort Benson Ltd v. City of Glasgow District Council [1997] UKHL 43; Magnus, U., a Mankowski, P., op. cit., s. 272; Gaudemet-Tallon, H., Compétence et exécution des jugements en Europe, LGDJ, Paříž, 4. vydání, 2010, s. 219; Grušić, U., op. cit., s. 86; jakož i Minois, M., op. cit., s. 262 až 265.

( 63 ) – Viz bod 32 tohoto stanoviska.

( 64 ) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 16. prosince 2008, Masdar (UK) v. Komise (C‑47/07 P, EU:C:2008:726, bod 49), a stanovisko generálního advokáta N. Wahla ve věci Siemens Aktiengesellschaft Österreich (C‑102/15, EU:C:2016:225, bod 62).

( 65 ) – Uvedeného v bodě 11 tohoto stanoviska.

( 66 ) – Viz stanovisko generálního advokáta N. Wahla ve věci Siemens Aktiengesellschaft Österreich (C‑102/15, EU:C:2016:225, bod 61). Takový výsledek je v rozporu se zásadou restriktivního výkladu tohoto ustanovení (viz bod 83 tohoto stanoviska).

( 67 ) – Rozsudek ze dne 21. dubna 2016 (C‑572/14, EU:C:2016:286).

( 68 ) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 22. května 2001 (Úř. věst. 2001, L 167, s. 10; Zvl. vyd. 17/01, s. 230).

( 69 ) – Připomínám, že členské státy, které ve svých právních předpisech zavedou výjimku z práva na rozmnožování přiznaného nositelům práv pro rozmnožování jejich předmětů ochrany pro soukromé užití rozmnoženin (tzv. výjimka „pro soukromé rozmnožování“), musí stanovit zaplacení „spravedlivé odměny“ ve prospěch těchto majitelů práv. Zatímco v zásadě by mělo být na uživatelích, kteří tyto rozmnoženiny pořizují, aby tuto „odměnu“ zaplatili, členské státy mohou rovněž uložit zaplacení této odměny osobám, které uvádějí do oběhu záznamové nosiče, které umožňují tyto rozmnoženiny pořizovat [viz čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29 a rozsudek ze dne 21. dubna 2016, Austro-Mechana (C‑572/14, EU:C:2016:286, body 17 až 26, jakož i citovaná judikatura)].

( 70 ) – Viz rozsudek ze dne 21. dubna 2016, Austro-Mechana (C‑572/14, EU:C:2016:286, bod 37).

( 71 ) – Tento rozsudek proto spadá pod zvláštní případy uvedené v poznámce pod čarou 53 tohoto stanoviska.

( 72 ) – V tomto smyslu viz mé stanovisko ve věci Austro-Mechana (C‑572/14, EU:C:2016:90, bod 93). Naproti tomu, v projednávané věci taková blízkost podle mého názoru neexistuje (viz body 84 až 89 tohoto stanoviska).

( 73 ) – Rozsudek Kalfelis (bod 19) (kurzivou zvýraznil autor tohoto stanoviska).

( 74 ) – To je v souladu se skutečností, že v hmotném právu členských států spadá bezdůvodné obohacení do kategorie sui generis (viz bod 29 tohoto stanoviska).

( 75 ) – Vzhledem ke snaze o soudržnost při výkladu těchto dvou nařízení vyjádřené unijním normotvůrcem (viz bod 42 tohoto stanoviska).

( 76 ) – Na rozdíl od některých jazykových verzí nařízení Brusel I neodkazuje nařízení Řím II na pojem „kvazidelikt“. Body 11 a 12 odůvodnění tohoto posledně uvedeného nařízení nicméně uvádějí, že kolizní normy stanovené tímto nařízením by se měly vztahovat na „deliktní odpovědnost“ a na „objektivní odpovědnost“.

( 77 ) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 28. července 2016, Verein für Konsumenteninformation (C‑191/15, EU:C:2016:612, bod 39). S tím, že věcná působnost nařízení Brusel I obsahuje výjimky, které nejsou v nařízení Řím II, a naopak.

( 78 ) – Viz bod 29 odůvodnění nařízení Řím II.

( 79 ) – Znovu odkazuji na bod 62 tohoto stanoviska. V tomto rozsahu je působnost nařízení Řím II podle mého názoru širší než působnost čl. 5 bodu 3 nařízení Brusel I. Je pravdou, že ve svém rozsudku ze dne 17. září 2002, Tacconi (C‑334/00, EU:C:2002:499), Soudní dvůr rozhodl, že žaloba na založení předsmluvní odpovědnosti spadá do působnosti „věcí týkajících se deliktní nebo kvazideliktní odpovědnosti“ ve smyslu tohoto ustanovení, zatímco unijní normotvůrce kategorizoval „culpa in contrahendo“ v článku 12 nařízení Řím II jako „vznik škody jiným způsobem než z civilního deliktu“. Výsledkem je určitá nesoudržnost. Jak totiž Soudní dvůr rozhodl, povinnost nahradit škodu způsobenou neodůvodněným ukončením smluvních jednání vyplývá skutečně ze „škodné události“ přičitatelné žalovanému, a to z porušení právních předpisů, které od stran vyžadují, aby v případě takových jednání jednaly v dobré víře (viz body 25 a 27 uvedeného rozsudku).

( 80 ) – Tvrzení Komise uvedené na s. 8 důvodové zprávy k návrhu nařízení Evropského parlamentu a Rady o právu rozhodném pro mimosmluvní závazkové vztahy („Řím II“), předloženému dne 22. července 2003 [COM(2003) 427 final], podle kterého bezdůvodné obohacení spadá mezi „kvazidelikty“, je proto podle mého názoru nesprávné. „Kvazidelikty“ patří na rozdíl od bezdůvodného obohacení jakožto „škodné událost“ do kapitoly II nařízení Řím II.

( 81 ) – Zdůrazňuji, že rozhodující není, že předmětem takové žaloby je vrácení majetku. Jak jsem uvedl v bodě 41 tohoto stanoviska, kvalifikace žaloby závisí na základu závazku, na němž je tato žaloba založena, nikoli na „nápravě“ (remedy) požadované žalobcem. Podle mého názoru tedy žaloby na vrácení založené na „škodné události“ (viz pojem „restitution for wrongdoing“ v Common law) spadají do působnosti čl. 5 bodu 3 nařízení Brusel I (v témže smyslu viz Magnus, U., a Mankowski, P., op. cit., s. 272). Totéž platí obdobně v rámci nařízení Řím II (viz Dickinson, A., op. cit., s. 301 až 307, 496 a 497).

( 82 ) – Viz body 44 až 52 tohoto stanoviska.

( 83 ) – Situace je tedy výrazně odlišná od situace, o kterou šlo v rozsudku ze dne 16. prosince 2008, Masdar (UK) v. Komise (C‑47/07 P, EU:C:2008:726), zmíněném českou vládou. V tomto rozsudku Soudní dvůr rozhodl, že unijní soudy, které jsou na základě článku 268 a čl. 340 druhého pododstavce SFEU výlučně příslušné k rozhodování o žalobách „ve věcech mimosmluvní odpovědnosti“ podaných proti Unii, jsou rovněž příslušné z tohoto titulu k rozhodování o žalobě založené na bezdůvodném obohacení (viz bod 48 tohoto rozsudku). Opačný výklad by přitom podle Soudního dvora vedl k odepření spravedlnosti. Vzhledem k tomu, že vnitrostátní soudy jsou v systému Smlouvy o FEU příslušné rozhodovat o „smluvní odpovědnosti“ Unie a unijní soudy o její „mimosmluvní odpovědnosti“, měl by výklad druhého pojmu stricto sensu potenciálně za následek vznik negativního kolizního sporu, kdy by ani vnitrostátní soudy, ani unijní soudy nebyly oprávněny o takové žalobě rozhodnout (viz bod 49 uvedeného rozsudku). Naproti tomu, v systému nařízení Brusel I tento problém neexistuje.

( 84 ) – Viz bod 35 tohoto stanoviska.

( 85 ) – Tato zásada vyjadřuje myšlenku, že žalobce musí žalovaného zažalovat u soudů, kde má žalovaný své bydliště.

( 86 ) – Viz zejména rozsudky ze dne 17. června 1992, Handte (C‑26/91, EU:C:1992:268, bod 14); ze dne 13. července 2000, Group Josi (C‑412/98, EU:C:2000:399, bod 35), jakož i ze dne 19. února 2002, Besix (C‑256/00, EU:C:2002:99, bod 52).

( 87 ) – Viz rozsudek ze dne 20. března 1997, Farrell (C‑295/95, EU:C:1997:168, bod 19).

( 88 ) – V tomto smyslu viz stanovisko generálního advokáta F. Jacobse ve věci Engler (C‑27/02, EU:C:2004:414, bod 55).

( 89 ) – Viz zejména rozsudek ze dne 18. července 2013, ÖFAB (C‑147/12, EU:C:2013:490, bod 31a citovaná judikatura).

( 90 ) – Tato logika restriktivního výkladu je o to nezbytnější, že opačné řešení by v mnoha případech vedlo k tomu, že by byl příslušný soud podle bydliště žalobce, čímž by se vytvořilo forum actoris, které by bylo diametrálně odlišné od obecného pravidla stanoveného v nařízení Brusel I [viz rozsudek ze dne 19. září 1995, Marinari (C‑364/93, EU:C:1995:289, bod 13)]. Komise totiž navrhuje, aby se za „místo, kde vznikla škoda“ považovalo místo, kde by mělo být obohacení vráceno žalobci – což podle mého názoru ve většině případů povede k určení bydliště žalobce.

( 91 ) – Viz bod 36 tohoto stanoviska.

( 92 ) – Jak jsou připomenuty v bodě 31 tohoto stanoviska.

( 93 ) – V tomto ohledu viz Commercial Court, Queen’s Bench Division (Spojené království), rozsudek ze dne 15. července 2015, Banque Cantonale de Genève v. Polevent Ltd and others, [2016] 2 W. L. R. 550, § 18, jakož i Dickinson, A., op. cit., s. 503 až 508. Ostatně Parlament během normotvorného procesu navrhl, aby bylo jako kritérium použito „právo země, kde primárně nastala skutečnost, která vedla ke vzniku bezdůvodného obohacení, bez ohledu na zemi, ve které k obohacení došlo“ (kurzivou zvýraznil autor tohoto stanoviska) [viz postoj Evropského parlamentu přijatý v prvním čtení dne 6. července 2005 za účelem přijetí nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č..../2005 o právu rozhodném pro mimosmluvní závazkové vztahy („Řím II“), dokument P6_TC1-COD(2003)0168]. Tento návrh však nakonec nebyl unijním normotvůrcem přijat.

( 94 ) – Předkládací rozhodnutí nicméně neobsahuje v tomto ohledu žádné informace.

( 95 ) – Pokud jde o důkaz o odpovídající finanční ztrátě žalobkyně v původním řízení a neexistenci „důvodu“, domnívám se, že v projednávané věci spočívá v rozsudku Vrhovni sud (Nejvyšší soud) (viz bod 14 tohoto stanoviska), který bude moci být uznán v Německu, aniž je nutné použít jakékoli řízení za tímto účelem (viz článek 33 nařízení Brusel I).

( 96 ) – Viz stanovisko generálního advokáta N. Wahla ve věci Siemens Aktiengesellschaft Österreich (C‑102/15, EU:C:2016:225, bod 69), jakož i House of Lords (Spojené království), Kleinwort Benson Limited v. City of Glasgow District Council, stanovisko Lorda Goffa.

( 97 ) – Viz bod 81 tohoto stanoviska.

( 98 ) – Viz články 38 až 41 nařízení Brusel I.