Opinion of the Advocate-General



Opinion of the Advocate-General

I – Úvod

1. Tribunal des affaires de sécurité sociale de Longwy (Sociální soud v Longwy ve Francii, dále také „předkládající soud“) se táže Soudního dvora na výklad nařízení Rady (EHS) č. 1408/71 ze dne 14. června 1971 o uplatňování systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané osoby a jejich rodiny pohybující se v rámci Společenství(2) ve světle článků 39 ES a 42 ES.

2. Tato otázka vyvstala před předkládajícím soudem v rámci sporu mezi F. Nemecem a Caisse régionale d'assurance maladie du Nord-Est (Severovýchodní regionální zdravotní pojišťovna, dále jen „CRAM“). CRAM konstatovala, že F. Nemecovi náleží podle francouzského zákona o odškodnění bývalých zaměstnanců s azbestem peněžité dávky. Příspěvky vypočetla podle pokynů uvedených v oběžníku na základě posledních mezd F. Nemece obdržených ve Francii v letech 1993-1994. F. Nemec je toho názoru, že základem pro tento výpočet mají být jeho poslední – podstatně vyšší – mzdy obdržené v Belgii v letech 2003-2004.

3. Předkládající soud pochybuje o tom, že nezohlednění posledních belgických mezd F. Nemece při výpočtu částky příspěvku je slučitelné s nařízením č. 1408/71 a volným pohybem pracovníků podle článku 39 ES a následujících.

II – Právní rámec

A – Právo Společenství

1. Primární právo

4. Článek 39 odst. 1 a 2 ES znějí:

„1. Je zajištěn volný pohyb pracovníků ve Společenství.

2. Volný pohyb pracovníků zahrnuje odstranění jakékoli diskriminace mezi pracovníky členských států na základě státní příslušnosti, pokud jde o zaměstnávání, odměnu za práci a jiné pracovní podmínky.“

5. Článek 42 ES stanoví:

„Rada přijme postupem podle článku 251 v oblasti sociálního zabezpečení taková opatření, která jsou nezbytná k zajištění volného pohybu pracovníků; za tímto účelem Rada vytvoří systém, který migrujícím pracovníkům a oprávněným příslušníkům jejich rodin zajistí:

a) započtení všech dob získaných podle práv členských států pro účely vzniku a zachování nároků na dávky, jakož i pro výpočet jejich výše,

b) vyplácení dávek osobám s bydlištěm na území členských států.

Rada rozhoduje jednomyslně postupem podle článku 251.“

2. Nařízení č. 1408/71

6. Článek 1 nařízení č. 1408/71 obsahuje mimo jiné následující definice:

„[…]

a) se ‚zaměstnanou osobou‘ a ‚osobou samostatně výdělečně činnou‘ rozumí každá osoba, která:

i) je pojištěna na základě povinného nebo volitelného pokračujícího pojištění pro případ jedné nebo více pojistných událostí odpovídajících odvětvím systému sociálního zabezpečení pro zaměstnané osoby nebo osoby samostatně výdělečně činné nebo zvláštnímu systému pro úředníky;

[…]

j) se ‚právními předpisy‘ rozumějí pro každý členský stát právní a správní předpisy a jiná ustanovení a všechna ostatní prováděcí opatření, současná i budoucí, týkající se odvětví a systémů sociálního zabezpečení uvedených v čl. 4 odst. 1 a 2, nebo zvláštních nepříspěvkových dávek uvedených v čl. 4 odst. 2a.

[…]

o) se ‚příslušnou institucí‘ rozumí:

i) instituce, u které je dotyčná osoba pojištěna v době podání žádosti o dávku, nebo

ii) instituce, u které dotyčné osobě vzniká nárok nebo by vznikl nárok, kdyby tato osoba nebo její rodinní příslušníci měli bydliště na území členského státu, kde má instituce sídlo, nebo

[…]

t) se ‚dávkami‘ a ‚důchody‘ rozumí všechny dávky a důchody, včetně všech jejich součástí placených z veřejných prostředků, zvýšení z důvodů valorizace a doplňkové dávky, nestanoví-li hlava III jinak, a také peněžité dávky, které mohou být vyplaceny místo důchodů, a platby uskutečněné z důvodů náhrady nákladů na příspěvky.“

7. Článek 2 nařízení nazvaný „Osobní působnost“ v odstavci 1 uvádí:

„Toto nařízení se vztahuje na zaměstnané osoby nebo osoby samostatně výdělečně činné a studenty, kteří podléhají nebo podléhali právním předpisům jednoho nebo více členských států a kteří jsou státními příslušníky jednoho z členských států nebo kteří jsou osobami bez státní příslušnosti nebo uprchlíky s bydlištěm na území jednoho z členských států, jakož i na jejich rodinné příslušníky nebo pozůstalé po nich.“

8. Článek 4 nařízení stanoví věcnou působnost nařízení takto:

„(1) Toto nařízení se vztahuje na všechny právní předpisy týkající se těchto odvětví sociálního zabezpečení:

[…]

c) dávky ve stáří,

[…]

e) dávky při pracovních úrazech a nemocích z povolání,

[…].“

9. Článek 13 nařízení č. 1408/71 k určení použitelných právních předpisů uvádí mimo jiné toto:

„(1) S výhradou článků 14c a 14f osoby, na které se vztahuje toto nařízení, podléhají pouze právním předpisům jediného členského státu. Tyto právní předpisy se stanoví v souladu s touto hlavou.

(2) S výhradou článků 14 až 17:

a) osoba zaměstnaná na území jednoho členského státu podléhá právním předpisům uvedeného státu, i když má bydliště na území jiného členského státu nebo i když podnik nebo zaměstnavatel, který ji zaměstnává, má sídlo nebo místo podnikání na území jiného členského státu;

[…]

f) osoba, která již nadále nepodléhá právním předpisům členského státu, aniž by se na ni začaly vztahovat právní předpisy jiného členského státu v souladu s pravidly stanovenými ve výše uvedených písmenech nebo v souladu s jednou z výjimek nebo zvláštních pravidel stanovených v článcích 14 až 17, podléhá právním předpisům členského státu, na jehož území má bydliště, v souladu pouze s ustanoveními uvedených právních předpisů.“

10. Článek 46 nařízení č. 1408/71 nazvaný „Přiznání dávek“ v odstavci 2 mimo jiné uvádí:

„Pokud byly podmínky vyžadované právními předpisy členského státu pro získání nároku na dávky splněny pouze po použití článku 45 nebo čl. 40 odst. 3, použijí se tato pravidla:

a) příslušná instituce vypočte teoretickou výši dávky, na kterou by dotyčná osoba mohla uplatnit nárok, pokud by všechny doby pojištění nebo bydlení získané podle právních předpisů členských států, které se na zaměstnanou osobu nebo osobu samostatně výdělečně činnou vztahovaly, byly získány v dotyčném členském státě a podle právních předpisů uplatňovaných institucí v době přiznání dávky. Pokud podle těchto právních předpisů není výše dávky závislá na délce získaných dob, považuje se tato výše za teoretickou výši uvedenou v tomto písmenu.“

11. Článek 47 nařízení č. 1408/71 nazvaný „Doplňující ustanovení pro výpočet dávek“ v odstavci 1 mimo jiné blíže uvádí:

„Pro výpočet teoretické a poměrné výše uvedené v čl. 46 odst. 2 písm. a) se použijí tato pravidla:

[…]

g) pokud se podle právních předpisů členského státu dávky vypočítávají na základě průměrných příspěvků, určí příslušná instituce uvedený průměr pouze na základě dob pojištění získaných podle právních předpisů uvedeného státu.“

12. Článek 57 odst. 1 nařízení č. 1408/71 stanoví:

„Pokud osoba, u které je zjištěna nemoc z povolání, vykonávala činnost způsobilou vyvolat uvedenou nemoc podle právních předpisů dvou nebo více členských států, jsou dávky, o které může tato osoba nebo pozůstalí po ní žádat, přiznávány výhradně podle právních předpisů posledního z těch států, jejichž podmínky byly splněny, případně s přihlédnutím k odstavcům 2 až 5.“

13. Článek 58 odst. 1 nařízení č. 1408/71 nazvaný „Výpočet peněžitých dávek“ stanoví:

„Příslušná instituce členského státu, jehož právní předpisy stanoví, že výpočet peněžitých dávek je založen na průměrných příjmech, určí tyto průměrné příjmy výlučně na základě příjmů zaznamenaných během dob získaných podle uvedených právních předpisů.“

14. Článek 68 odst. 1 nařízení č. 1408/71 stanoví, rovněž pod názvem „Výpočet peněžitých dávek“, toto:

„Příslušná instituce členského státu, jehož právní předpisy stanoví, že se výpočet dávek zakládá na výši dřívější mzdy nebo platu, bere v úvahu výhradně mzdu nebo plat, které dotyčná osoba pobírala v posledním zaměstnání na území uvedeného státu. Pokud však byla dotyčná osoba ve svém posledním zaměstnání méně než čtyři týdny, vypočítají se dávky na základě obvyklé mzdy nebo platu odpovídajícího v místě, kde má nezaměstnaná osoba bydliště nebo kde pobývá, stejnému nebo podobnému zaměstnání, jako bylo její poslední zaměstnání na území jiného členského státu.“

3. Nařízení č. 574/72:

15. Nařízení Rady (EHS) č. 574/72 ze dne 21. března 1972, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení (EHS) č. 1408/71 o uplatňování systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané osoby a jejich rodiny pohybující se v rámci Společenství(3) stanoví v článku 15 obecná pravidla pro sčítání dob pojištění v případech uvedených v čl. 18 odst. 1, článku 38, čl. 45 odst. 1 a 2, v článku 64 a čl. 67 odst. 1 a 2 nařízení č. 1408/71.

4. Nařízení č. 883/2004

16. Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 883/2004 ze dne 29. dubna 2004 o koordinaci systémů sociálního zabezpečení(4) v čl. 87 odst. 1 mimo jiné stanoví:

„Toto nařízení nezakládá žádný nárok za dobu přede dnem použitelnosti tohoto nařízení.“

17. Podle čl. 90 odst. 1 nařízení č. 883/2004 se „[n]ařízení Rady (EHS) č. 1408/71 […] zrušuje ode dne použitelnosti tohoto nařízení […].“

18. Článek 91 téhož nařízení nakonec stanoví:

„Toto nařízení vstupuje v platnost dvacátým dnem po vyhlášení v Úředním věstníku Evropské unie.

Použije se ode dne vstupu prováděcího nařízení v platnost. […]“

B – Vnitrostátní právní úprava

19. Zákon č. 98-1194 ze dne 23. prosince 1998 o financování sociálního zabezpečení v roce 1999(5) zavádí soubor opatření k předčasného ukončení pracovní činnosti zaměstnanců vystavených během zaměstnání působení azbestu. Zákon ve znění, které je pro tento případ rozhodné(6), stanoví v článku 41 peněžité dávky pro (bývalé) pracovníky, pokud

– pracovali v závodě zpracovávajícím azbest, který je uveden na seznamu stanoveném ministerskou vyhláškou, v průběhu období, kdy se tam zpracovával azbest,

– dosáhli stanoveného věku nejméně 50 let a

– ukončili veškerou pracovní činnost.

20. Již od věku 50 let vzniká nárok na příspěvek, pokud je zjištěno a uznáno, že nemoc z povolání byla způsobena vystavením působení azbestu a je uvedena na seznamu stanoveném ministerskou vyhláškou.

21. Výše tohoto příspěvku se vypočítá na základě průměrné hrubé mzdy žadatele za posledních dvanáct měsíců jeho pracovní činnosti. Prováděcí nařízení č. 99-247 ze dne 29. března 1999 o příspěvku v případě předčasného ukončení pracovní činnosti vypláceném pracovníkům, kteří byli vystaveni působení azbestu(7) upřesňuje metodu výpočtu(8) .

22. Příspěvek se vyplácí do té doby, dokud oprávněná osoba nesplní podmínky vyžadované pro přiznání starobního důchodu v plné výši. K financování příspěvku byl zřízen fond, jehož zdroje pocházejí zčásti z pevné procentní sazby odváděné z příjmů ze spotřebních daní a zčásti z příspěvků na sociální zabezpečení vybíraných na pracovní úrazy a nemoci z povolání. Tento podíl se stanoví každoročně zákonem o financování sociálního pojištění.

23. Oběžník č. DSS/4B/99/332 ze dne 9. června 1999(9) o použití ustanovení zákona a prováděcího nařízení obsahuje pravidla pro přiznávání, výpočet a výplatu příspěvku regionálními zdravotními pojišťovnami. Oběžník stanoví pro výpočet výše tohoto příspěvku za dobu závislé pracovní činnosti v zahraničí, že mzdy ze zahraničí se při výpočtu příspěvku zohledňují pouze tehdy, pokud byly z těchto příjmů odváděny příspěvky na francouzské sociální zabezpečení. Ve všech ostatních případech je třeba vycházet při výpočtu z posledních mezd obdržených ve Francii.

24. Nakonec je vyloučen souběh s jinými dávkami, zejména dávkami v nemoci, dávkou ve stáří, dávkou v invaliditě, předčasným starobním důchodem nebo dávkou při předčasném ukončení pracovní činnosti.

III – Skutkový stav, předběžná otázka a řízení před Soudním dvorem

25. Fabien Nemec, francouzský státní příslušník, se narodil v roce 1954 a bydlí ve Francii. Během své pracovní činnosti pracoval několik let v jednom podniku ve Francii, ve kterém byl vystaven působení azbestu. V roce 1995 u něj byla zjištěna a uznána nemoc z povolání způsobená azbestem.

26. Poté, co byl tento podnik zpracovávající azbest v roce 1994 uzavřen, si F. Nemec našel nové zaměstnání v Belgii, u podniku usazeného přibližně 10 kilometrů od jeho bydliště ve Francii. Tam pracuje dodnes. Během celé doby výdělečné činnosti v Belgii F. Nemec bydlel a odváděl daně ve Francii.

27. V březnu 2004 předložil F. Nemec žádost u CRAM o vyplacení příspěvku pro pracovníky s azbestem podle článku 41 zákona č. 98-1194. Dopisem ze dne 13. května 2004 CRAM stanovila výši příspěvku podle relevantních ustanovení. V souladu s předpisy oběžníku č. DSS/4B/99 č. 332 byly při stanovení příspěvku zohledněny pouze příjmy, které obdržel na základě své pracovní činnosti ve Francii do roku 1994.

28. Fabien Nemec podal u smírčí komise proti rozhodnutí nezohlednit jeho příjmy obdržené v Belgii odvolání, to bylo ovšem zamítnuto. Rozhodnutí o zamítnutí ze dne 7. září 2004 v odůvodnění odkázalo rovněž na oběžník.

29. Fabien Nemec podal tedy žalobu k předkládajícímu soudu. Uplatňuje, že CRAM nedodržela zásadu rovného zacházení, která je zakotvena v nařízení č. 1408/71 a nyní v nařízení č. 883/2004, a tím porušila jeho právo volně se jako pracovník pohybovat.

30. V rámci této věci Tribunal des affaires de sécurité sociale v Longwy podává rozsudkem ze dne 14. dubna 2005, který byl doručen do kanceláře Soudního dvora dne 11. května 2005, Soudnímu dvoru Evropských společenství žádost o rozhodnutí o následující předběžné otázce:

„Přijala CRAM vůči dotčenému rozhodnutí působícímu újmu, které představuje překážku volného pohybu uvedenému v článku 39 [ES], porušení nařízení […] č. 883/2004 nebo porušení článku 15 nařízení […] č. 574/72 tím, že na základě ustanovení článku 2 prováděcího nařízení k zákonu č. 99-247 ze dne 29. března 1999 a oběžníku DSS/4B/99 č. 332 ze dne 9. června 1999 odmítla zohlednit mzdy obdržené v Belgii F. Nemecem pro výpočet příspěvku pracovníkům s azbestem, který mu byl přiznán podle článku 41 zákona č. 98-1194 ze dne 23. prosince 1998, jelikož z těchto mezd nebyly odváděny příspěvky podle článku L. 242-1 francouzského zákoníku o sociálním zabezpečení?“

31. V řízení před Soudním dvorem předložily písemná i ústní vyjádření F. Nemec, CRAM, francouzská vláda a Komise. Vláda Spojeného království Velké Británie a Severního Irska předložila pouze ústní vyjádření.

IV – Právní posouzení

A – K přípustnosti žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce

32. Francouzská vláda považuje žádost o rozhodnutí o předběžné otázce za nepřípustnou.

33. Uplatňuje, že údaje o skutkovém stavu jsou velmi stručné. Z rozhodnutí předkládajícího soudu například nevyplývá, zda byl F. Nemec během své pracovní činnosti ve Francii nebo v jiných státech vystaven působení azbestu. Proto se domnívá, že vylíčení skutkového rámce předběžné otázky je nedostatečné. Vedle toho žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se omezuje na to, že uvádí použitelné vnitrostátní ustanovení pouze neúplně a náznakově.

34. Dále předkládající soud neuvádí důvody, které jej vedly k pochybnostem o výkladu některých ustanovení práva Společenství. Konečně předkládající soud srozumitelně nevysvětlil ani souvislost, která existuje mezi ustanoveními práva Společenství a ustanoveními vnitrostátního práva použitelnými na spor v původním řízení.

35. Podle ustálené judikatury potřeba dospět k výkladu práva Společenství, jenž by byl pro vnitrostátní soud užitečný, vyžaduje, aby tento soud vymezil skutkový a právní rámec, do něhož jsou začleněny otázky, jež pokládá(10) . Takové definování má v neposlední řadě poskytnout možnost vládám členských států a jiným účastníkům řízení, kterým je doručena pouze žádost o rozhodnutí o předběžné otázce(11), aby se vyjádřily podle článku 23 Statutu ES Soudního dvora(12) . Rovněž je nezbytné, aby vnitrostátní soud podal alespoň minimální vysvětlení k důvodům výběru ustanovení práva Společenství, o jejichž výklad žádá(13) .

36. Francouzské vládě je třeba dát za pravdu, že žádost předkládajícího soudu o rozhodnutí o předběžné otázce je sepsána velmi stručně a že se pohybuje na samé hranici přípustnosti. Nicméně obsahuje v ještě dostačující míře nezbytné údaje.

37. Ze žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce tak vyplývá, že F. Nemec pracoval ve Francii a v Belgii, že mu byly přiznány nároky na peněžité dávky z důvodu výkonu činnosti související se zpracováním azbestu a že tyto nároky byly vypočteny bez zohlednění jeho příjmů obdržených v Belgii. Otázka, zda byl F. Nemec během své pracovní činnosti ve Francii nebo v jiných státech vystaven působení azbestu, není podstatná, protože podle údajů uvedených v žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce byly splněny podmínky pro přiznání příspěvku pro bývalé pracovníky s azbestem, a položená otázka se týká pouze výpočtu tohoto příspěvku.

38. Předkládající soud se odvolává jak v odůvodnění své žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, tak i v samotné předběžné otázce zejména na oběžník č. DSS/4B/99 č. 332 ze dne 9. června 1999(14), který stanoví relevantní postup pro výpočet nároků F. Nemece. Vedle toho odkazuje také na zákonný základ nároků(15) a na prováděcí nařízení(16) .

39. Nakonec ze žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce vyplývá, že předkládající soud má, pokud jde o výpočet CRAM pochybnosti nejenom o slučitelnosti oběžníku se sekundárním a primárním právem Společenství. Uvádí také, že s ohledem na zásadu rovného zacházení s pracovníky v Evropské unii má pochybnosti o použitelnosti a výkladu ustanovení práva Společenství, na která odkazuje.

40. Soudní dvůr tak má s ohledem na skutkový a právní rámec dostatečné údaje pro užitečné zodpovězení předběžné otázky. V důsledku toho je namístě považovat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce za přípustnou.

B – K předběžné otázce

41. Nejprve je třeba konstatovat, že nařízení č. 883/2004 ze dne 29. dubna 2004 o koordinaci systémů sociálního zabezpečení není pro zodpovězení předběžné otázky relevantní. To vyplývá z čl. 87 odst. 1 a článku 91 nařízení(17), podle kterých vstupuje v platnost teprve ode dne vstupu prováděcího nařízení v platnost – které doposud nebylo vydáno – a nezakládá nároky v období před jeho vstupem v platnost.

42. Podle svého čl. 90 odst. 1 má nařízení č. 883/2004 vstupem v platnost nahradit nařízení 1408/71(18) . Předběžnou otázku je proto třeba chápat tak, že se jí pokládá otázka, zda nařízení č. 1408/71 brání rozhodnutí, jako je to, které vydala CRAM.

43. Z hlediska osobní působnosti lze nařízení č. 1408/71 použít na spor v původním řízení. Fabien Nemec byl ve Francii pracovníkem ve smyslu čl. 2 odst. 1 a čl. 1 písm. a) bodem i) nařízení(19) a toho času jím je podle uvedených údajů v Belgii.

44. Podle ustálené judikatury je dána věcná působnost nařízení č. 1408/71, pokud je příjemci poskytnuta peněžitá dávka na základě právními předpisy vymezené situace, aniž by došlo k individuálnímu a diskrečnímu posouzení osobních potřeb, a vztahuje-li se k některému z rizik(20) výslovně uvedených v čl. 4 odst. 1 nařízení č. 1408/71(21) .

45. Peněžité dávky se poskytují bývalým pracovníkům s azbestem na základě podmínek, které jsou stanoveny v právních předpisech(22) a jež neobsahují žádné individuální posouzení osobních potřeb(23) .

46. Mezi dávky podle článku 4 odst. 1 nařízení 1408/71 se mimo jiné počítají dávky ve stáří [písmeno c)] a dávky při pracovních úrazech a nemocích z povolání [písmeno e)](24) .

47. Je možné mít tendenci analyzovat sporný příspěvek jako dávky ve stáří, protože jeho podmínkou je ukončení jakékoliv pracovní činnosti a jeho cílem je zajistit přechodné období do doby, kdy příjemce bude mít nárok na starobní důchod. Podle údajů francouzské vlády sporný příspěvek musí zejména umožnit zohlednění snížené průměrné délky života bývalých pracovníků s azbestem.

48. Ve skutečnosti se ovšem nejedná o úpravu dávky předčasného starobního důchodu spojenou s věkem příjemce, nýbrž o dávku při nemoci z povolání. Snížení průměrné délky života tak vychází ze zvýšeného rizika nemoci z povolání způsobeného kontaktem s azbestem. Jak uvedla zejména francouzská vláda(25), není vlastním účelem sporného příspěvku umožnit dotčeným osobám předčasný důchod, nýbrž zabránit nebo oddálit vypuknutí, popř. zhoršení nemoci z povolání vyvolané kontaktem s azbestem, jakož i zmírnit její průběh. K dosažení tohoto cíle má přispět předčasné ukončení pracovní činnosti, a tedy zbavení se povinností spojených s pracovní činností.

49. Podmínkou přiznání dotčeného příspěvku je vystavení působení azbestu v rámci pracovní činnosti a příspěvek je převážně financován jako pracovní úrazy a nemoci z povolání ze systému sociálního zabezpečení. Podle čl. 4 odst. 1 písm. c), nazvaného („Dávky při nemocích z povolání“) sporný příspěvek spadá do věcné působnosti nařízení č. 1408/71.

50. Při stanovení použitelných vnitrostátních právních předpisů podle článku 13 a následujících nařízení č. 1408/71 je třeba konstatovat následující:

51. F. Nemec sice podal žádost o stanovení příspěvku, který mu podle zákona o odškodnění bývalých pracovníků s azbestem přísluší. Podle jeho vlastních prohlášení ovšem doposud nepožádal o tento příspěvek z důvodu rozdílného příjmu, který by pobíral po ukončení pracovní činnosti, s ohledem na výpočet částky příspěvku provedený CRAM, nýbrž dále pracuje v Belgii.

52. Podle čl. 13 odst. 1 a 2 písm. a) nařízení č. 1408/71(26) je proto v tomto okamžiku na F. Nemece použitelné belgické právo. U peněžitých dávek při nemocích z povolání by totiž byla příslušná Belgie. Podle čl. 58 odst. 1 nařízení č. 1408/71(27) by se tak při výpočtu peněžitých dávek vycházelo výlučně z posledních belgických příjmů F. Nemece.

53. K podmínkám vyplácení francouzského sporného příspěvku pro bývalé pracovníky s azbestem patří ovšem ukončení jakékoliv pracovní činnosti. Pro posouzení nároků F. Nemece tak lze hypoteticky vycházet z toho, že již přestal v Belgii vykonávat svou pracovní činnost a pobírá už jen francouzský příspěvek. Jelikož F. Nemec má bydliště ve Francii, jsou na něj podle čl. 13 odst. 1 a 2 písm. f) nařízení č. 1408/71(28) použitelné francouzské právní předpisy.

54. Článek 58 odst. 1 nařízení č. 1408/71(29) proto skutečně zřejmě stanoví, že příspěvek pro bývalé pracovníky s azbestem je třeba vypočítat výlučně na základě posledních příjmů, které F. Nemec obdržel ve Francii. Soudní dvůr tak rozhodl již ve svém rozsudku ve věci Pennartz u předchozí právní úpravy, že článek 58 nařízení č. 1408/71 nestanoví pouze použitelné právní předpisy – ty stanoví totiž již článek 13 a následující nařízení č. 1408/71(30) – nýbrž stanoví určení mezd rozhodných pro výpočet dotčeného příspěvku(31) . Podle toho jsou základem pro výpočet pouze mzdy, které byly obdrženy v rozhodném období na území příslušného členského státu(32) .

55. Výpočty CRAM jsou proto na první pohled v souladu s požadavky nařízení č. 1408/71, což uplatňují také CRAM, francouzská vláda a vláda Spojeného království.

56. Zdá se také, že závěr odpovídá novější judikatuře Soudního dvora v obdobných případech Lafuente Nieto, Naranjo Arjona a Grajera Rodríguez(33) . V nich Soudní dvůr nakonec došel k závěru, že výpočet starobního nebo invalidního důchodu u migrujících pracovníků v domovském členském státě na základě posledních tam obdržených mezd migrujících pracovníků – nikoliv na základě posledních příjmů obdržených v členském státě, ve kterém naposledy pracoval – nebyl diskriminační vůči pracovníkům v členském státě, kteří zůstali v domovském státě, pokud je stanovena valorizace dřívější mzdy na současnou úroveň příjmů(34) .

57. Nicméně v těchto případech se vyskytovaly – na rozdíl od tohoto případu – vedle důchodových nároků z domovského státu také důchodové nároky z členského státu posledního zaměstnání(35) . Poslední zaměstnání migrujících pracovníků má být proto zohledněno ve skutečných nárocích na důchodové dávky.

58. Vedle toho je třeba pamatovat na to, že je obtížné učinit předpoklad možného francouzského příjmu, aniž by byl stanoven svévolně, vzhledem k šíři možností, které mohly nastat během dlouhého časového období. Pokud by zůstal totiž F. Nemec ve Francii, přicházely by totiž v úvahu různé scénáře, od dlouhodobé nezaměstnanosti až po poslední podstatně vyšší příjem v jiném odvětví.

59. Vzhledem k tomu Komise správně upozorňuje na to, že použití čl. 58 odst. 1 nařízení č. 1408/71 není ve smyslu této judikatury v souladu s cíli článku 39 ES a následujícími.

60. Podle ustálené judikatury Soudního dvora by totiž cíle článku 39 ES a následujících nebylo dosaženo, pokud by pracovníci následkem toho, že využijí svého práva volného pohybu, měli ztratit výhody sociálního zabezpečení, které jim poskytují právní předpisy členského státu(36) . Proto brání článek 39 a následující ES nerovnému zacházení mezi státními příslušníky členského státu, kteří nevyužili práva volného pohybu a státními příslušníky stejného členského státu, kteří právo volného pohybu využili(37) .

61. Pokud by F. Nemec po uzavření jeho dřívějšího závodu zpracovávajícího azbest ve Francii hledal nové zaměstnání výlučně na vnitrostátním pracovním trhu a získal nové zaměstnání, které v této době vykonává v Belgii, byla by pro výpočet jeho nároků rozhodující jeho současná mzda. Skutečnost, že F. Nemec využil svého práva volného pohybu, vede totiž k tomu, že ztrácí výhody sociálního zabezpečení, které mu náleží podle francouzských právních předpisů. Tím se stává využití práva volného pohybu méně atraktivním.

62. Komise má proto za nutnou buď bezprostřední použitelnost článku 39 a následujících ES nebo přinejmenším výklad článku 58 nařízení č. 1408/71 ve světle cíle článku 39 ES a následujících.

63. Soudní dvůr doposud odkázal bezprostředně na článek 39 ES a následující ve dvou případech. Zaprvé, pokud nebyla dána působnost – na rozdíl od tohoto případu(38) – nařízení č. 1408/71(39) a zadruhé, pokud sice byla dána jeho působnost, ovšem jeho ustanovení neupravovala projednávaný případ(40) .

64. Vedle toho by byla dána bezprostřední použitelnost článku 39 ES a následujících také tehdy, pokud by byl čl. 58 odst. 1 nařízení č. 1408/71 z důvodu rozporu s článkem 39 ES a následujícími neplatný(41) . Taková situace by nastala pouze tehdy, pokud by nebyl možný žádný výklad nařízení č. 1408/71, který by byl v souladu s článkem 39 ES a následujícími. Pokud lze ustanovení práva Společenství vykládat několika možnými způsoby, je třeba upřednostnit takový výklad, který zachovává jeho užitečný účinek(42) .

65. V ustálené judikatuře Soudní dvůr sám zdůrazňuje, že nařízení č. 1408/71 má být vykládáno ve světle cílů článku 39 ES a následujících(43) . Zejména v obdobných případech Soudní dvůr provedl výklad obdobných ustanovení ve světle cílů článku 39 ES a následujících.

66. Ve věci Fellinger Soudní dvůr k dávkám v nezaměstnanosti upraveným v článku 68 nařízení uvedl, že určení vztahu mezi výjimkou a obecným pravidlem uvedené v tomto ustanovení staví migrující pracovníky do nepříznivé situace, v níž výjimka se stává pravidlem(44) . Proto Soudní dvůr uvedl, že dotčené ustanovení má být vykládáno ve světle článku 51 Smlouvy o ES (nyní, po změně, článek 42 ES) tak, že je třeba při výpočtu zohlednit poslední mzdu(45) .

67. Ve věci Reichling vyvstala otázka, zda invalidní důchod, který má být vypočten v domovském členském státě migrujícího pracovníka podle poslední vnitrostátní mzdy, by mohl být v případě chybějící vnitrostátní mzdy stanoven na základě vnitrostátní minimální mzdy(46) . Soudní dvůr také v tomto případě dospěl k závěru, že by bylo porušeno právo na volný pohyb pracovníků, pokud by rozhodným základem pro výpočet nebyla poslední mzda obdržená v zahraničí(47) . Článek 46 odst. 2 písm. a) nařízení č. 1408/71 proto vyložil tak, že v případě migrujícího pracovníka musí být základem pro výpočet poslední mzda obdržená v jiném členském státě(48) .

68. Proto by bylo pochopitelné, aby bylo nařízení č. 1408/71 použito, v případě jako je projednávaný případ, ve světle článku 39 ES a následujících tak, že také zde je rozhodnou poslední belgická mzda migrujícího pracovníka F. Nemece.

69. Nicméně podle znění čl. 58 odst. 1 nařízení č. 1408/71 je základem pro výpočet pouze mzda, která byla získána v rozhodném období na území příslušného členského státu. Soudní dvůr tento závěr potvrdil ve svém rozsudku ve věci Pennartz(49) . Toto jasné znění představuje, jak uvedly CRAM, francouzská vláda a Spojené království, meze pro teleologický výklad.

70. Proto je nutno vyložit nařízení č. 1408/71 ve světle článku 39 ES a následujících v tom smyslu, že čl. 58 odst. 1 nařízení č. 1408/71 neupravuje případ, jako je projednávaný případ(50) . Tento případ se totiž v mnoha ohledech jeví jako atypický. Podle čl. 58 odst. 1 nařízení č. 1408/71 je totiž rozhodnou obvykle časově poslední mzda.

– Pokud by byl F. Nemec v současné době úplně nebo částečně v invalidním důchodu z důvodu nemoci z povolání, byla by podle čl. 13 odst. 1 a 2 písm. a) nařízení č. 1408/71 příslušná Belgie(51) a čl. 58 odst. 1 nařízení č. 1408/71 stanoví, že má být při takovém výpočtu zohledněna pouze časově poslední belgická mzda.

– Pokud by byl F. Nemec vystaven ve více členských státech obdobnému riziku působení azbestu a následná nemoc z povolání by učinila nezbytným vyplácet mu dávky podle článku 52 a následujících nařízení č. 1408/71, byla by podle článku 57 nařízení č. 1408/71 ve spojení s čl. 13 odst. 1 a 2 písm. a) a čl. 58 odst. 1 nařízení č. 1408/71(52), jako základ pro výpočet opět brána pouze časově poslední belgická mzda.

– Pokud by byl F. Nemec již v roce 1994 nebo 1995 z důvodu nemoci z povolání v invalidním důchodu, byla by rozhodnou rovněž jeho časově poslední mzda, kterou obdržel během jeho posledního zaměstnání ve francouzském závodu zpracovávajícím azbest.

– Pokud by F. Nemec zůstal pracovně ve Francii – v rámci jiné činnosti nebo jako nezaměstnaný – byla by také rozhodnou jeho časově poslední mzda, kterou obdržel během svého posledního zaměstnání ve francouzském závodu.

71. Článek 58 odst. 1 nařízení č. 1408/71 tedy obvykle vede k užitečným výsledkům, které jsou přizpůsobeny sledovanému cíli článku 39 ES a následujících, vzhledem k tomu, že váže dávku na časově poslední mzdu. K tomuto závěru dospěl Soudní dvůr také ve věci Pennartz(53) .

72. Pouze zvláštní ustanovení francouzského zákona vede v projednávaném případě k atypické situaci, která nemůže být upravena ustanoveními nařízení č. 1408/71 způsobem, který by sám odpovídal cílům článku 39 ES a následujících, jakož i samotného nařízení. Důvodem je majetková povaha podmínek pro přiznání nároku podle francouzského zákona:

– Minimální věk 50 let(54) vede k tomu, že F. Nemec mohl teprve 10 let po zjištění své nemoci z povolání uplatnit nároky. V obvyklém případě naproti tomu vznikají nároky na dávky již při zjištění nemoci z povolání, popř. při projevení se jejích účinků.

– Podmínkou pro přiznání nároku je ukončení jakékoliv pracovní činnosti(55) . V obvyklém případě naproti tomu pracovník může při částečné invaliditě dále pracovat podle svých možností a v podstatě pobírá vyrovnávací příspěvek.

– Oprávněná osoba nesmí pobírat žádné jiné dávky(56) . V obvyklém případě mohou vedle dávek u nemoci z povolání pobírat ještě jiné dávky. To odlišuje tento případ také od případů Lafuente Nieto, Naranjo Arjona a Grajera Rodríguez, ve kterých byly pobírány ještě jiné dávky(57) .

73. Proto nelze pochybovat o platnosti čl. 58 odst. 1 nařízení č. 1408/71. Nicméně uvedené ustanovení nelze při účelovém výkladu vztáhnout na atypickou situaci, a proto je třeba bezprostředně použít článek 39 ES a následující.

74. Jak již bylo uvedeno výše, francouzský oběžník pro výpočet příspěvků pracovníkům vystaveným působení azbestu vede k nerovnému zacházení s pracovníky, kteří nevyužili svého práva volného pohybu, a pracovníky, kteří využili svého práva volného pohybu(58) .

75. Odůvodnění pro toto nerovné zacházení, které by vycházelo z podmínek čl. 58 odst. 1 nařízení č. 1408/71, neuvedly ani CRAM ani francouzská vláda. Jejich dokumenty v podstatě také neobsahují nic, co by mohlo objektivně odůvodnit nerovné zacházení.

76. Odůvodnění nemůže zejména představovat skutečnost, že časově poslední mzda obdržená v Belgii by mohla být také nižší než poslední mzda obdržená ve Francii. Jak již ovšem Soudní dvůr uvedl, skutečnost, že jiní migrující pracovníci, kteří se nacházejí v jiném postavení, kdy mohou být zvýhodněni diskriminačním vnitrostátním ustanovením, nemůže nepříznivé nerovné zacházení odstranit ani vyrovnat(59) .

77. Přitom je obvykle časově poslední mzda nejvyšší. Lze také obecně vycházet z toho, že poslední aktuální mzda je referenčním bodem pro příspěvky vyplácené z důvodu nemoci. Pokud tedy pracovník přijme v zahraničí méně placenou činnost, tak má důvod se znepokojovat také nad další ztrátou, pokud jde o jeho zajištění proti nemoci.

78. Dále je třeba konstatovat, že za okolností, jako jsou okolnosti původního řízení, brání článek 39 ES a následující vnitrostátnímu ustanovení, podle kterého je třeba vzít jako základ pro výpočet příspěvku pro bývalé pracovníky s azbestem namísto časově poslední mzdy migrujícího pracovníka poslední mzdu obdrženou v domovském členském státě.

79. Nelze mu také vytýkat, jak uvádí Spojené království, že z článku 39 ES a následujících nelze bezprostředně dovodit způsob výpočtu, nýbrž že ten má určit v rámci technické koordinace provedené Radou. Jednak je totiž zpochybňován právě pouze konkrétní způsob výpočtu stanovený ve francouzském právním předpise a jeho slučitelnost s požadavky článku 39 ES a následujících. Kromě toho nařízení č. 1408/71 obsahuje například v čl. 47 odst. 1 písm. g), čl. 58 odst. 1 a čl. 68 odst. 1 rozhodnutí Rady týkající se takových způsobů výpočtu. U těchto rozhodnutí se jedná o konkrétní naplnění cílů sledovaných článkem 39 ES a následujícími, které se musí použít také na atypické případy. Francie má možnost nahradit sporný způsob výpočtu zcela jiným způsobem výpočtu.

80. Pokud jde o výši mzdy a životní náklady, mohou ovšem vznikat mezi členskými státy podstatné rozdíly. Z důvodu omezení na atypické výjimečné situace nelze ale počítat s nadměrným zatížením systémů sociálního zabezpečení. Zároveň se zdá být přiměřené, pokud se na atypický případ výjimečně použijí bezprostředně článek 39 ES a následující, přihlédne se k pravidlu čl. 58 odst. 1 nařízení č. 1408/71, podle kterého je třeba odkázat na mzdu v příslušném členském státě. V takových atypických případech by proto mělo být možné rovněž přizpůsobení úrovni místa bydliště.

81. Za základ pro výpočet je tak třeba vzít poslední belgický příjem, který je třeba při podstatných rozdílech ve výši příjmů a životních nákladech rovněž přizpůsobit úrovni místa bydliště ve Francii.

82. Závěrem je třeba poznamenat, že není zřejmé, nakolik je v tomto případě článek 15 nařízení č. 574/72 relevantní. Také ve světle těchto úvah je tak analýza této části předběžné otázky zbytečná.

V – Závěry

83. Z těchto důvodů navrhuji Soudnímu dvoru odpovědět na předběžnou otázku položenou Tribunal des affaires de sécurité sociale v Longwy takto:

„Za takových okolností, jakými jsou okolnosti věci v původním řízení, brání článek 39 ES a následující vnitrostátnímu ustanovení, podle kterého je třeba vzít za základ pro výpočet příspěvku pro bývalé pracovníky s azbestem namísto časově poslední mzdy migrujícího pracovníka poslední mzdu obdrženou v domovském členském státě, přičemž podstatné rozdíly ve výši příjmů a životních nákladech mezi státem plnění a členským státem časově posledního zaměstnání migrujícího pracovníka mohou odůvodnit přizpůsobení časově poslední mzdy úrovni místa bydliště.“

(1) .

(2) – Úř. věst. L 149, s. 2; Zvl. vyd. 05/01, s. 35; ve znění nařízení Rady (ES) č. 118/97 ze dne 2. prosince 1996 (Úř. věst. L 1997, L 28, s. 1; Zvl. vyd. 05/03, s. 3), naposledy pozměněné nařízením Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 647/2005 ze dne 13. dubna 1995 (Úř. věst. L 117, s. 1, dále jen „nařízení č. 1408/71“).

(3) – Úř. věst. L 74, s. 1; Zvl. vyd. 05/01, s. 83; ve znění nařízení Rady (ES) č. 118/97 ze dne 2. prosince 1996 (Úř. věst. L 1997, L 28, s. 1), naposledy pozměněné nařízením Evropského parlamentu a Rady č. 647/2005 ze dne 13. dubna 2005 (Úř. věst. L 117, s. 1).

(4) – Úř. věst. L 166, s. 1.

(5) – JOFR ze dne 27. prosince 1998.

(6) – Zákon z roku 1998 byl pozměněn zákony č. 2001/1246 ze dne 21. prosince 2001, zákonem č. 2002/1487 ze dne 20. prosince 2002 a zákonem č. 2004/1370 ze dne 20. prosince 2004.

(7) – JOFR ze dne 31. března 1999, s. 471.

(8) – Viz článek 2 prováděcího nařízení ve znění vyplývajícím z nařízení č. 2000-638 ze dne 7. července 2000 (JOFR ze dne 9. července 2000).

(9) – Nezveřejněno v Journal officiel de la République française.

(10) – Viz rozsudky ze dne 26. ledna 1993, Telemarsicabruzzo (C‑320/90 až C‑322/90, Recueil, s. I‑393, bod 6), a ze dne 17. února 2005, Viacom Outdoor, (C‑134/03, Sb. rozh. s. I‑1167, bod 22).

(11) – Viz rozsudek ze dne 1. dubna 1982, Holdijk a další (143/81, Recueil, s. 1299, bod 6), a usnesení ze dne 28. června 2000, Laguillaumie (C‑116/00, Recueil, s. I‑4979, bod 14).

(12) – Viz rozsudek ze dne 25. března 2004, Azienda Agricola Ettore Ribaldi a další (C‑480/00 až C‑482/00, C‑484/00, C‑489/00 až C‑491/00 a C‑497/00 až C‑499/00, Recueil, s. 2943, bod 73), a rozsudek Telemarsicabruzzo (uvedený výše v poznámce pod čarou 10, bod 6).

(13) – Viz usnesení ve věci Laguillaumie (uvedené výše v poznámce pod čarou č. 11, bod 16) a rozsudek ze dne 9. září 2004, Carbonati Apuani, (C‑72/03, Sb. rozh. s. I‑8027, bod 11).

(14) – Viz bod 23 tohoto stanoviska.

(15) – Tamtéž, body 19 a násl.

(16) – Viz bod 22 tohoto stanoviska.

(17) – Viz body 16 a 18 tohoto stanoviska.

(18) – Viz bod 17 tohoto stanoviska.

(19) – Tamtéž, body 6 a 7.

(20) – Viz bod 8 tohoto stanoviska.

(21) – Viz rozsudky ze dne 21. února 2006, Hosse (C‑286/03, Sb. rozh. s. I‑1771, bod 37), a ze dne 27. března 1985, Hoeckx (249/83, Recueil, s. 973, body 12 až 14).

(22) – Viz čl. 1 písm. j) nařízení č. 1408/71 (bod 6 tohoto stanoviska), rozsudek ze dne 31. března 1977, Bozzone (87/76, Recueil, s. 687, body 9 a 11).

(23) – Viz body 19 až 23 tohoto stanoviska.

(24) – Tamtéž, bod 8.

(25) – Také žalovaná a Spojené království se vyjádřily v tomto smyslu. Komise považuje toto zařazení rovněž za možné. Fabien Nemec se k této otázce nevyjádřil.

(26) – Viz bod 9 tohoto stanoviska.

(27) – Tamtéž, bod 13.

(28) – Viz bod 9 tohoto stanoviska.

(29) – Tamtéž, bod 13.

(30) – Viz body 50 až 53 tohoto stanoviska.

(31) – Viz rozsudek ze dne 11. července 1979, Pennartz (268/78, Recueil, s. 2411, bod 8).

(32) – Tamtéž , bod 10.

(33) – Viz rozsudky ze dne 12. září 1996, Lafuente Nieto (C‑251/94, Recueil, s. I‑4187, bod 33); ze dne 17. prosince 1998, Grajera Rodríguez (C‑153/97, Recueil, s. I‑8645, bod 17), a ze dne 9. října 1997 Naranjo Arjona (C‑31/96 až C‑33/96, Recueil, s. I‑5501, bod 20).

(34) – Viz výše uvedené rozsudky Lafuente Nieto (body 5, 30, 31, 40 až 41 a 43); Grajera Rodríguez (body 6, 14 a 19 až 21), jakož i Naranjo Arjona a další (body 4 až 7, 14, 22, 23 a 30).

(35) – Viz zejména rozsudek Grajera Rodríguez (uvedený výše v poznámce pod čarou č. 33, bod 23).

(36) – Viz naposledy rozsudek Hosse (uvedený výše v poznámce pod čarou 21, bod 24).

(37) – Rozsudky ze dne 30. ledna 1997, Stöber a Piosa Perreira (C‑4/95 a C‑5/95, Recueil, s. I‑511, body 37 až 39), a ze dne 17. září 1997, Iurlaro (C‑322/95, Recueil, s. I‑4881, body 29 a 30).

(38) – Viz body 43 až 49 tohoto stanoviska.

(39) – Rozsudky ze dne 22. listopadu 1995, Vougioukas (C‑443/03, Recueil, s. I‑4033, body 31 a násl.); ze dne 12. června 1997, Merino García (C‑266/95, Recueil, s. I‑3279, body 23 až 26), a rozsudek ve věci Stöber a Pirosa Perreira (uvedený výše v poznámce pod čarou 37, body 31 až 36).

(40) – Rozsudky ze dne 4. října 1991, Paraschi (349/87, Recueil, s. I‑4501, body 21 a násl.), a ze dne 28. dubna 1998, Kohll (C‑158/96, Recueil, s. I‑1931, body 25 až 27).

(41) – Rozsudky ze dne 7. června 1998, Roviello (20/85, Recueil, s. 2805, body 17 a 18); ze dne 21. října 1975, Petroni (24/75, Recueil, s. 1149, body 21 a 22), jakož i ze dne 15. ledna 1986, Pinna (41/84, Recueil, s. 1, body 23 až 25).

(42) – Viz rozsudek ze dne 9. března 2006, Zuid-Hollandse Milieufederatie a Natuur en Milieu (C‑174/05, Sb. rozh. s. I‑2443, bod 20).

(43) – Viz rozsudky ze dne 9. srpna 1994, Reichling (C‑406/93, Recueil, s. I‑4061, bod 21); ze dne 28. února 1980, Fellinger (67/79, Recueil, s. 535, bod 9); Lafuente Nieto (uvedený výše v poznámce pod čarou 33, bod 33); Grajera Rodríguez (uvedený výše v poznámce pod čarou 33, bod 17), a Naranjo Arjona (uvedený výše v poznámce pod čarou 33, bod 20).

(44) – Viz rozsudek Fellinger (uvedený výše v poznámce pod čarou 43, bod 6).

(45) – Tamtéž, body 7 až 9.

(46) – Viz rozsudek Reichling (uvedený výše v poznámce pod čarou 43, body 12 až 15).

(47) – Tamtéž, body 22 až 25.

(48) – Viz rozsudek Reichling (uvedený výše v poznámce pod čarou 43, body 26 až 32).

(49) – Viz rozsudek ve věci Pennartz (uvedený výše v poznámce pod čarou 31, bod 10).

(50) – Viz bod 63 tohoto stanoviska.

(51) – Tamtéž, bod 52.

(52) – Viz body 9, 12 a 13 tohoto stanoviska.

(53) – Viz rozsudek ve věci Pennartz (uvedený výše v poznámce pod čarou 31, bod 11).

(54) – Viz bod 19 tohoto stanoviska.

(55) – Tamtéž.

(56) – Viz bod 24 tohoto stanoviska.

(57) – Tamtéž, bod 56.

(58) – Viz body 59 a násl. tohoto stanoviska.

(59) – Viz rozsudek Roviello (uvedený v poznámce pod čarou 41, bod 16).