ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
30

Za těchto podmínek se Conseil d’État (Státní rada) rozhodla přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1) Mají být […] ustanovení článku 8 směrnice [o fúzích] vykládána v tom smyslu, že v případě výměny cenných papírů spadající do působnosti směrnice [o fúzích] zakazují režim odloženého zdanění, který stanoví, že odchylně od pravidla, podle něhož okolnost vedoucí ke vzniku daňové povinnosti ve vztahu ke kapitálovému zisku nastává v průběhu roku, v němž byl tento zisk dosažen, je kapitálový zisk plynoucí z výměny zjištěn a přesně určen při výměně cenných papírů a zdaněn v roce, v průběhu kterého nastala okolnost, kterou byl odklad zdanění ukončen a kterou může být zejména převod cenných papírů obdržených v okamžiku výměny? 2) Může být kapitálový zisk z výměny cenných papírů, je-li považován za zdanitelný, zdaněn státem, který měl pravomoc jej zdanit v okamžiku výměny, zatímco převod cenných papírů obdržených v rámci této výměny spadá do daňové pravomoci jiného členského státu? 3) Je-li odpověď na předchozí otázky, že směrnice nebrání tomu, aby byl kapitálový zisk plynoucí z výměny cenných papírů zdaněn v okamžiku následného převodu cenných papírů obdržených v rámci výměny, včetně situace, kdy obě operace nespadají do daňové pravomoci téhož členského státu, může členský stát, ve kterém bylo odloženo zdanění kapitálového zisku z výměny, zdanit kapitálový zisk nacházející se v režimu odloženého zdanění při tomto převodu, aniž jsou dotčena použitelná ujednání dvoustranné daňové dohody bez ohledu na výsledek převodu, pokud je tímto výsledkem ztráta? Tato otázka se pokládá s ohledem jak na směrnici [o fúzích], tak na svobodu usazování zaručenou v článku 43 Smlouvy [o ES], nyní článku 49 Smlouvy [FEU], neboť daňový poplatník s daňovým domicilem ve Francii při výměně a převodu cenných papírů by mohl využít započtení kapitálové ztráty z převodu. 4) Je-li odpověď na třetí otázku, že je třeba vzít v úvahu ztrátu z převodu cenných papírů obdržených v rámci výměny, musí členský stát, ve kterém byl dosažen kapitálový zisk z výměny, započíst oproti kapitálovému zisku ztrátu z převodu, nebo musí upustit od zdanění kapitálového zisku z výměny, jestliže převod nespadá do jeho daňové pravomoci? 5) Je-li odpověď na čtvrtou otázku taková, že je třeba započíst ztrátu z převodu proti kapitálovému zisku z výměny, jakou pořizovací cenu převedených cenných papírů je třeba použít pro výpočet této ztráty z převodu? Je třeba zejména použít jako pořizovací jednotkovou cenu převedených cenných papírů takovou celkovou hodnotu cenných papírů společnosti obdržených při výměně, která je uvedena v přiznání týkajícím se kapitálového zisku, vydělenou počtem obdržených cenných papírů při výměně, nebo je třeba použít váženou průměrnou pořizovací cenu rovněž s přihlédnutím k operacím následujícím po výměně, jako jsou jiná nabytí nebo bezplatná převedení cenných papírů téže společnosti?“
49

Jak tvrdila dánská, švédská a norská vláda na jednání, ze znění článku 7, ve spojení s článkem 63, jakož i s čl. 64 odst. 1 písm. c) nařízení č. 883/2004 vyplývá, že nárok na vývoz dávek v nezaměstnanosti pro zcela nezaměstnanou osobu, která odchází do jiného členského státu s cílem hledat si zaměstnání, je zaručen zaprvé po dobu tří měsíců podle čl. 64 odst. 1 písm. c) první věty tohoto nařízení a případně zadruhé, po následující období nanejvýše do šesti měsíců, když měla dotčená osoba prospěch z prodloužení doby tří měsíců na základě vnitrostátních právních předpisů příslušného členského státu.
28

Rozhodnutím ze dne 3. dubna 2012 tato daňová správa částečně vyhověla této žádosti o vrácení DPH ve výši 1536622,92 eura za dodání zboží v letech 2007 až 2010. Naproti tomu zamítla tuto žádost v části, která se týkala období od roku 2004 do roku 2006 z důvodu uplynutí pětileté prekluzivní lhůty podle slovenského práva. Měla v tomto ohledu za to, že nárok na vrácení DPH vznikl okamžikem dodání zboží, tedy když vznikla daňová povinnost odvést DPH, takže její nárok na vrácení za období od roku 2004 do roku 2006 byl již ke dni podání žádosti o vrácení promlčen. Finanční ředitelství Slovenské republiky jako odvolací orgán toto rozhodnutí potvrdilo.
46

Pokud jde o to, zda omezení zásady ne bis in idem plynoucí z takové vnitrostátní právní úpravy, o jakou se jedná v původním řízení, odpovídá cíli obecného zájmu, ze spisu, který má Soudní dvůr k dispozici, vyplývá, že cílem této právní úpravy je chránit integritu finančních trhů Unie a důvěru veřejnosti ve finanční nástroje. S ohledem na význam, který judikatura Soudního dvora přisuzuje při dosahování tohoto cíle boji proti porušování zákazu manipulace s trhem (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 23. prosince 2009, Spector Photo Group a Van Raemdonck, C‑45/08, EU:C:2009:806, body 37 a 42), může být kumulace stíhání a sankcí trestní povahy odůvodněna, pokud mají tato stíhání a tyto sankce k dosažení takového cíle doplňkové účely, jejichž předmětem jsou případně různé aspekty téhož dotčeného protiprávního jednání, což musí ověřit předkládající soud.
61

Zatřetí rychlé obdržení předmětných úředních dokumentů vyžaduje, aby měl stát garantované dodávky. Kdyby byl přitom tisk dokladů totožnosti svěřen jiným podnikům než ÖS, trvale by to narušovalo strategii Rakouské republiky v oblasti bezpečnosti, neboť v případě, že by nebylo možné dodat nezbytný počet cestovních pasů, byly by samozřejmě vytištěny provizorní pasy, avšak v méně bezpečných podmínkách.
7

Článek 184 decreto legislativo n. 58 – Testo unico delle disposizioni in materia de intermediazion finanziaria, ai sensi degli articoli 8 e 21 della legge 6 febbraio 1996, n. 52 (legislativní nařízení č. 58, konsolidované znění ustanovení o finančním zprostředkování ve smyslu článků 8 a 21 zákona ze dne 6. února 1996, č. 52) ze dne 24. února 1998 (běžný doplněk ke GURI č. 71 ze dne 26. března 1998) ve znění legge n. 62 – Disposizioni per l’adempimento di obblighi derivanti dall’appartenenza dell’Italia alle Comunità europee. Legge comunitaria 2004 (zákon č. 62 o ustanoveních pro splnění závazků vyplývajících z členství Itálie v Evropských společenstvích. Zákon Společenství z roku 2004) ze dne 18. dubna 2005 (běžný doplněk ke GURI č. 76 ze dne 27. dubna 2005) (dále jen „TUF“), nadepsaný „Zneužívání důvěrných informací“, stanoví: „1. Bude potrestán trestem odnětí svobody v délce trvání od jednoho do šesti let a pokutou od dvaceti tisíc do tří milionů euro ten, kdo má důvěrné informace z důvodu svého postavení jako člena statutárního, řídícího nebo kontrolního orgánu emitenta, podílu na kapitálu emitenta nebo výkonu svého zaměstnání, povolání nebo funkce i veřejné nebo povinností a: a) koupí, prodá nebo provede jiné transakce, přímo nebo nepřímo, na vlastní účet nebo na účet třetích osob, s finančními nástroji za použití těchto informací; b) sdělí tyto informace jiným osobám mimo běžný výkon svého zaměstnání, povolání, funkce nebo plnění povinností; c) na základě těchto informací doporučí jiné osobě, aby provedla některou z transakcí uvedených v písmenu a). 2. Trestem uvedeným v odstavci 1 bude potrestán každý, kdo má důvěrné informace z důvodu přípravy nebo páchání trestné činnosti a dopustí se některého z jednání uvedených v odstavci 1. 3. Pokud se pokuta jeví i přes uplatnění horní hranice jako nedostačující s ohledem na závažnost protiprávního jednání, na osobní vlastnosti pachatele nebo na hodnotu dosaženého prospěchu či zisku, soud může pokutu zvýšit až na trojnásobek [její výše] nebo na částku rovnající se až desetinásobku hodnoty prospěchu či zisku dosaženého porušením pravidel. […]“
29

Výměrem ze dne 10. května 2010, který byl následně oznámen žalobkyni v původním řízení, stanovil celní úřad částku antidumpingového cla, kterou má tato žalobkyně na základě konečného nařízení a nařízení o prodloužení zaplatit, na 11181,92 eura, a to z titulu propuštění určité obuvi se svrškem z usně pocházející z Číny a z Vietnamu do volného oběhu v Unii. Tato obuv byla vyrobena čínskou společností a vietnamskou společností, které obě v rámci řízení, na jejichž základě bylo vydáno konečné nařízení a nařízení o prodloužení, podaly žádost o zacházení jako v tržním hospodářství, případně o individuální zacházení. Komise se však k těmto žádostem nevyjádřila, jelikož společnosti, které je předložily, nebyly zařazeny do vzorku vyvážejících výrobců, který byl vytvořen pro účely šetření, jež vedlo k přijetí uvedených nařízení.
6

V souladu s článkem 9 téže úmluvy, nadepsaným „Přístup k právní ochraně“: „[…] 2. Každá strana v rámci své vnitrostátní právní úpravy zajistí, aby osoby z řad dotčené veřejnosti […] mohly dosáhnout toho, že soud nebo jiný nezávislý a nestranný orgán zřízený zákonem přezkoumá po stránce hmotné i procesní zákonnost jakýchkoliv rozhodnutí, aktů nebo nečinnosti podle ustanovení článku 6 a v případech, kdy je tak stanoveno vnitrostátním právem a aniž by tím byl dotčen odstavec 3 článku 9, i dalších relevantních ustanovení této úmluvy. […] Ustanovení tohoto odstavce 2 nevylučují možnost předběžného přezkoumání správním orgánem a neovlivní požadavek, aby byly vyčerpány postupy správního přezkoumávání před předáním věci k soudnímu přezkoumání tam, kde to vnitrostátní právo vyžaduje. 3. Navíc – aniž by tím bylo dotčeno přezkoumání zmíněné výše v odstavcích 1 a 2 – každá strana zajistí, aby osoby z řad veřejnosti splňující kritéria, pokud jsou nějaká stanovena ve vnitrostátním právu, měly přístup ke správním nebo soudním řízením, aby mohly vznášet námitky proti jednání, aktům nebo nečinnosti [proti aktům a nečinnosti] ze strany soukromých osob nebo orgánů veřejné správy, jež jsou v rozporu s ustanoveními jejího vnitrostátního práva týkajícího se životního prostředí. 4. Navíc – a aniž by tím byl dotčen odstavec 1 – postupy přezkoumání uvedené v odstavcích 1, 2 a 3 mají zajistit přiměřenou a účinnou nápravu, včetně právně přikázaných úlev ve vhodných případech, a měly by být čestné [objektivní], spravedlivé, včasné a neměly by vyžadovat vysoké [nepřiměřené] náklady. […]“
26

Pokud jde o toto ustanovení, je třeba připomenout, že Soudní dvůr měl v rozsudku ze dne 28. února 2013, Ettwein (C‑425/11, EU:C:2013:121, body 34 a 35) za to, že situace páru samostatně výdělečně činných osob, které přenesly své bydliště ze státu svého původu do Švýcarska a zachovaly výkon své činnosti v tomto státě svého původu a každý den se vracely z místa výkonu své profesní činnosti do místa svého bydliště, spadá pod uvedené ustanovení.
26

Proto, jakmile je konstatována tato obecná dohoda, nemají mít příslušné orgány těchto členských států možnost zpochybnit výsledek tohoto postupu při přijímání rozhodnutí týkajících se uvedení tohoto léčivého přípravku na trh na svém území. Kromě toho, že by to bylo v rozporu se zněním čl. 28 odst. 5 směrnice 2001/83, výklad připouštějící takovou možnost by decentralizovaný postup zbavil jakéhokoliv smyslu a narušil by zejména dosažení cíle, kterým je volný pohyb léčivých přípravků, uvedeného v bodě 14 odůvodnění této směrnice (obdobně viz rozsudek ze dne 16. října 2008, Synthon, C‑452/06, EU:C:2008:565, bod 32).
12

Toto datum určuje mimo jiné platovou skupinu v platové tabulce, v rámci níž zaměstnanec v pravidelných intervalech postupuje do dalšího platového stupně. Toto datum bylo tehdy stanoveno na základě výpočtu dob, kterých bylo dosaženo před nástupem do služby, byly nicméně vyloučeny doby, které předcházely dovršení osmnácti let. Doba požadovaná pro postup byla stanovena na dva roky pro každý platový stupeň.
35

V tomto ohledu je třeba připomenout, že výraz „nevyžadují přijetí prováděcích opatření“ ve smyslu čl. 263 čtvrtého pododstavce poslední části věty SFEU je nutno vykládat ve světle cíle tohoto ustanovení, kterým je, jak vyplývá z historie jeho vzniku, zabránit tomu, aby byl jednotlivec nejprve nucen právo porušit, aby se poté mohl obrátit na soud. Má-li nařizovací akt bezprostřední účinky na právní postavení fyzické či právnické osoby, aniž vyžaduje přijetí prováděcích opatření, hrozilo by této osobě nebezpečí, že by se jí nedostalo účinné právní ochrany, pokud by za účelem zpochybnění legality tohoto nařizovacího aktu nedisponovala možností podat přímou žalobu k unijnímu soudu. V případě neexistence prováděcích opatření by totiž fyzická či právnická osoba, přestože je dotyčným aktem bezprostředně dotčena, byla schopna dosáhnout soudního přezkumu tohoto aktu až poté, co by ustanovení uvedeného aktu porušila a odvolala by se na protiprávnost tohoto aktu v rámci řízení, jež by proti ní bylo zahájeno před vnitrostátními soudy (rozsudek ze dne 28. dubna 2015, T & L Sugars a Sidul Açúcares v. Komise, C‑456/13 P, EU:C:2015:284, bod 29, jakož i citovaná judikatura).
42

V tomto ohledu je třeba připomenout, že výraz „nevyžadují přijetí prováděcích opatření“ ve smyslu čl. 263 čtvrtého pododstavce poslední části věty SFEU je nutné vykládat ve světle cíle tohoto ustanovení, kterým je, jak vyplývá z historie jeho vzniku, zabránit tomu, aby byl jednotlivec nejprve nucen právo porušit, aby se poté mohl obrátit na soud. Má-li nařizovací akt bezprostřední účinky na právní postavení fyzické či právnické osoby, aniž vyžaduje přijetí prováděcích opatření, hrozilo by této osobě nebezpečí, že by se jí nedostalo účinné právní ochrany, pokud by za účelem zpochybnění legality tohoto nařizovacího aktu nedisponovala možností podat přímou žalobu k unijnímu soudu. V případě neexistence prováděcích opatření by totiž fyzická či právnická osoba, přestože je dotyčným aktem bezprostředně dotčena, byla schopna dosáhnout soudního přezkumu tohoto aktu až poté, co by ustanovení uvedeného aktu porušila a odvolala by se na protiprávnost tohoto aktu v rámci řízení, jež by proti ní bylo zahájeno před vnitrostátními soudy (rozsudek ze dne 28. dubna 2015, T & L Sugars a Sidul Açúcares v. Komise, C‑456/13 P, EU:C:2015:284, bod 29, jakož i citovaná judikatura).
3

Body 5, 7 a 10 odůvodnění nařízení č. 6/2002 uvádějí: „(5) To vyžaduje vytvoření (průmyslového) vzoru Společenství, který by byl přímo použitelný ve všech členských státech, neboť jedině takto je možné nabýt prostřednictvím jedné přihlášky podané k Úřadu pro harmonizaci ve vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) v souladu s jedním postupem podle jednoho právního předpisu jedno právo k (průmyslovému) vzoru pro jednu oblast zahrnující všechny členské státy. […] (7) Zvýšená ochrana (průmyslových) vzorů nejen podporuje vklad jednotlivých původců (průmyslových) vzorů do celkového přínosu Společenství v této oblasti, ale rovněž podporuje inovaci a vývoj nových výrobků a investice do jejich výroby. […] (10) Technologické inovaci by nemělo být bráněno poskytováním ochrany znakům podmíněným pouze technickou funkcí. Rozumí se, že to nemusí nezbytně znamenat, že (průmyslový) vzor je kvalitní i po estetické stránce. Právě tak by nemělo být bráněno vzájemné propojitelnosti výrobků různých značek rozšiřováním ochrany (průmyslových) vzorů mechanických příslušenství. Z toho plyne, že znaky (průmyslového) vzoru, jež jsou z těchto důvodů z ochrany vyloučeny, by neměly být brány v úvahu při posuzování, zda ostatní znaky (průmyslového) vzoru požadavky na ochranu splňují.“
58

Jak uvedl generální advokát v bodě 47 stanoviska, pokud bychom vycházely z úvah navrhovatelky, bylo by možné prodat téměř celou společnost Sernam, která by pokračovala v činnosti, aniž by došlo k realizaci kompenzačních opatření, jež jsou stanovena v čl. 3 odst. 1 rozhodnutí Sernam 2, čímž by bylo ustanovení čl. 3 odst. 2 tohoto rozhodnutí zbaveno veškerého užitečného účinku.
10

Článek 8 zákona č. 604 – Norme sui licenziamenti individuali (zákon č. 604 o individuálním propouštění) ze dne 15. července 1966 (GURI č. 195, ze dne 6. srpna 1966) zní takto: „Prokáže-li se, že k propuštění došlo bez řádného důvodu či bezdůvodně, musí zaměstnavatel zařadit zaměstnance do tří dnů zpět na pracovní místo nebo mu namísto toho poskytnout náhradu, jejíž výše se pohybuje v rozmezí 2,5 až 6násobku poslední plné měsíční mzdy, a při jejímž určení se zohlední počet zaměstnanců, velikost podniku, počet let odpracovaných dotyčným zaměstnancem a chování stran a podmínky, jimž podléhaly. Horní mez této náhrady může být zvýšena až na 10násobek měsíční mzdy v případě, že zaměstnanec odpracoval více než deset let, a na 14násobek měsíční mzdy v případě, že zaměstnanec odpracoval více než dvacet let a pokud podnik zaměstnává více než patnáct zaměstnanců.“
9

Článek 3 uvedené směrnice stanoví: „1. V souladu se směrnicí [91/414] členské státy do 31. prosince 2010 v případě potřeby změní nebo odejmou stávající povolení pro přípravky na ochranu rostlin obsahující účinnou látku metalaxyl. Do tohoto dne zejména ověří, zda jsou splněny podmínky přílohy I uvedené směrnice týkající se metalaxylu, s výjimkou podmínek stanovených v části B údajů o uvedené účinné látce, a zda držitel povolení má dokumentaci či přístup k dokumentaci splňující požadavky přílohy II uvedené směrnice v souladu s podmínkami článku 13. 2. Odchylně od odstavce 1 členské státy v souladu s jednotnými zásadami stanovenými v příloze VI směrnice [91/414] nově zhodnotí každý povolený přípravek na ochranu rostlin obsahující metalaxyl jako jedinou účinnou látku, nebo jako jednu z několika účinných látek, které byly všechny nejpozději do 30. června 2010 uvedeny v příloze I směrnice 91/414/EHS, a to na základě dokumentace splňující požadavky přílohy III uvedené směrnice a při zohlednění části B údajů v příloze I uvedené směrnice, které se týkají metalaxylu. Na základě tohoto hodnocení určí, zda přípravek splňuje podmínky stanovené v čl. 4 odst. 1 písm. b), c), d) a e) směrnice [91/414]. Po tomto určení postupují členské státy takto: a) pokud přípravek obsahuje metalaxyl jako jedinou účinnou látku, povolení v případě potřeby změní nebo odejmou nejpozději do 30. června 2014 nebo b) pokud přípravek obsahuje metalaxyl jako jednu z několika účinných látek, povolení v případě potřeby změní nebo odejmou do 30. června 2014 nebo do data stanoveného pro tuto změnu či odnětí v příslušné směrnici nebo směrnicích, jimiž se příslušná látka nebo látky zařazují do přílohy I směrnice [91/414], podle toho, co nastane později.“
(6)

Členské státy by měly zajistit, aby se ukončení neoprávněného pobytu státních příslušníků třetích zemí provádělo ve spravedlivém a průhledném řízení. V souladu s obecnými zásadami práva Evropské unie by rozhodnutí podle této směrnice měla být přijímána individuálně a měla by být založena na objektivních kritériích, a měly by se tudíž zohlednit i jiné skutečnosti než samotný neoprávněný pobyt. Členské státy by při používání jednotných formulářů pro rozhodnutí týkající se navrácení, totiž rozhodnutí o navrácení, a pokud jsou vydávána, rozhodnutí o zákazu vstupu a rozhodnutí o vyhoštění, měly uvedenou zásadu dodržovat a postupovat plně v souladu se všemi souvisejícími ustanoveními této směrnice.“
3

Článek 100 odst. 2 první pododstavec finančního nařízení stanoví, že zadavatel sdělí každému zájemci nebo uchazeči, jehož přihláška nebo nabídka byla odmítnuta, důvody odmítnutí a každému uchazeči, který učinil nabídku, jež je v souladu s požadavky, a který o to písemně požádá, vlastnosti a výhody přijaté nabídky i jméno uchazeče, kterému byla zakázka přidělena. Druhý pododstavec téhož odstavce však stanoví, že od zveřejnění některých informací může být upuštěno, kdyby to bylo na překážku uplatnění zákona, bylo v rozporu s veřejným zájmem nebo by to poškozovalo oprávněné obchodní zájmy veřejných nebo soukromých podniků nebo by to mohlo mezi nimi narušit korektní hospodářskou soutěž.
18

V posledně zmíněném rozhodnutí státní tajemník nejprve odkázal na rozhodnutí ze dnů 15. května 2003 a 16. ledna 2013, kterými byly zamítnuty žádosti o azyl podané K., v nichž bylo konstatováno, že se dotyčný dopustil jednání spadajících pod čl. 1 oddíl F písm. a) Ženevské úmluvy, neboť věděl o válečných zločinech a zločinech proti lidskosti, kterých se dopustily zvláštní jednotky bosenské armády, a na těchto zločinech se osobně podílel. Státní tajemník rovněž zdůraznil, že by přítomnost K. na nizozemském území mohla narušit mezinárodní vztahy Nizozemského království a je třeba předejít tomu, aby se tento členský stát stal hostitelskou zemí pro osoby, u nichž existovaly závažné důvody se domnívat, že se dopustily závažných trestných činů. Státní tajemník měl dále za to, že ochrana veřejného pořádku a veřejné bezpečnosti vyžaduje, aby bylo učiněno vše, aby se zabránilo tomu, že by se nizozemští občané dostali do styku s osobami, které se v zemi původu dopustily závažných jednání ve smyslu čl. 1 oddílu F písm. a) Ženevské úmluvy. Konkrétně bylo nezbytně třeba předejít tomu, aby se oběti, které trpěly v důsledku činů vytýkaných K., nebo jejich rodinní příslušníci s dotyčným setkali v Nizozemsku. Na základě všech těchto poznatků dospěl státní tajemník k závěru, že K. představuje skutečné, aktuální a dostatečně závažné ohrožení některého ze základních zájmů společnosti v Nizozemsku a že právo na respektování soukromého a rodinného života nebrání tomu, aby byl K. prohlášen za nežádoucí osobu.
29

Podle ustálené judikatury platí, že cílem svobody usazování je zaručení výhody tuzemského zacházení v hostitelském členském státě státnímu příslušníku jiného členského státu a společnostem podle článku 54 SFEU tím, že zakazuje, pokud jde o společnosti, jakoukoli diskriminaci založenou na místě sídla společností (viz zejména rozsudky ze dne 12. prosince 2006, Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, C‑374/04, EU:C:2006:773, bod 43, jakož i ze dne 14. prosince 2006, Denkavit Internationaal a Denkavit France, C‑170/05, EU:C:2006:783, bod 22).
16

Podle ustálené judikatury platí, že cílem svobody usazování je zaručení výhody tuzemského zacházení v hostitelském členském státě státním příslušníkům jiných členských států a společnostem podle článku 54 SFEU tím, že zakazuje, pokud jde o společnosti, jakoukoli diskriminaci založenou na místě sídla společností (viz zejména rozsudky ze dne 12. prosince 2006, Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, C‑374/04, EU:C:2006:773, bod 43, jakož i ze dne 14. prosince 2006, Denkavit Internationaal a Denkavit France, C‑170/05, EU:C:2006:783, bod 22).
21

Podle ustálené judikatury platí, že cílem svobody usazování je zaručení výhody tuzemského zacházení v hostitelském členském státě státnímu příslušníku jiného členského státu společnostem podle článku 54 SFEU tím, že zakazuje, pokud jde o společnosti, jakoukoli diskriminaci založenou na místě sídla společností (viz zejména rozsudky ze dne 12. prosince 2006, Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation,C‑374/04, EU:C:2006:773, bod 43, jakož i ze dne 14. prosince 2006, Denkavit Internationaal a Denkavit France, C‑170/05, EU:C:2006:783, bod 22).
57

Je tudíž na předkládajícím soudu, aby s ohledem na všechny aktuální a relevantní informace, zejména zprávy mezinárodních organizací a nevládních organizací na ochranu lidských práv, ověřil, zda by v projednávané věci mohl být MP v případě návratu do země původu vystaven riziku úmyslného odepírání péče odpovídající léčbě fyzických nebo duševních následků mučení ze strany orgánů zmíněné země. Tak by tomu bylo zejména tehdy, kdy by za takových okolností, kdy jako ve věci v původním řízení hrozí nebezpečí, že státní příslušník třetí země spáchá z důvodu traumatu způsobeného mučením ze strany orgánů země původu sebevraždu, bylo zjevné, že tyto orgány nebyly ochotny zajistit jeho zdravotní rehabilitaci, přestože k tomu byly podle článku 14 úmluvy proti mučení povinny. Takové riziko by též mohlo vyvstat, kdyby se ukázalo, že uvedené orgány jednají diskriminačně, pokud jde o přístup ke zdravotní péči, což by mělo za následek to, že by některým etnickým skupinám nebo některým kategoriím osob, k nimž by patřil MP, byl ztížen přístup k péči odpovídající léčbě fyzických nebo duševních následků mučení ze strany těchto orgánů.