Věc C-64/09

Evropská komise

v.

Francouzská republika

„Nesplnění povinnosti státem – Směrnice 2000/53/ES – Článek 5 odst. 3 a 4, čl. 6 odst. 3, jakož i čl. 7 odst. 1 – Nesprávné provedení“

Shrnutí rozsudku

1. Životní prostředí – Odstraňování odpadů – Směrnice 2000/53 – Vozidla s ukončenou životností – Definice

(Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/53, čl. 2, bod 13, a 8 odst. 3)

2. Životní prostředí – Odstraňování odpadů – Směrnice 2000/53 – Vozidla s ukončenou životností – Sběr

(Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/53, čl. 5 odst. 3)

3. Životní prostředí – Odstraňování odpadů – Směrnice 2000/53 – Vozidla s ukončenou životností – Sběr

(Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/53, čl. 5 odst. 4)

4. Životní prostředí – Odstraňování odpadů – Směrnice 2000/53 – Vozidla s ukončenou životností – Sběr

(Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/53, čl. 5 odst. 2 a 4)

5. Životní prostředí – Odstraňování odpadů – Směrnice 2000/53 – Vozidla s ukončenou životností – Zpracování odpadů

(Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/53, čl. 6 odst. 3)

6. Životní prostředí – Odstraňování odpadů – Směrnice 2000/53 – Vozidla s ukončenou životností – Opětné použití a využití odpadů

(Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/53, čl. 7 odst. 1)

1. Ze znění čl. 2 bodu 13 směrnice 2000/53 o vozidlech s ukončenou životností jasně vyplývá, že informace pro demontáž zahrnují všechny informace požadované pro zpracování vozidel s ukončenou životností a že čl. 8 odst. 3 této směrnice ohledně podmínek předávání těchto informací musí být vykládán ve světle uvedeného bodu 13.

(viz bod 25)

2. Článek 5 odst. 3 směrnice 2000/53 o vozidlech s ukončenou životností popisuje přesně postup pro vyřazení vozidla s ukončenou životností z registru za tím účelem, aby, jak uvádí druhý bod odůvodnění této směrnice, byla zajištěna soudržnost mezi přístupy členských států. V rámci tohoto postupu má klíčový doklad nazvaný osvědčení o likvidaci zcela specifickou funkci.

Tato funkce uvedeného dokladu nesmí být pozměněna. Přitom i za předpokladu, že by vnitrostátní systém umožňoval lepší vysledovatelnost vozidel s ukončenou životností, může v případě, že tento systém přisoudí osvědčení o likvidaci odlišnou funkci, než je funkce stanovená v čl. 5 odst. 3 uvedené směrnice, takové pozměnění funkce ohrozit soudržnost mezi přístupy členských států, a tedy i řádné fungování vnitřního trhu.

Stejně je tomu i v případě vydání dokladu, který se liší od osvědčení o likvidaci upraveného v uvedeném čl. 5 odst. 3, a který plní funkci posledně uvedeného, jenž může vést k nejasnostem, které mohou ohrozit uskutečnění cíle sledovaného tímto ustanovením.

(viz body 36–38)

3. Ze samotného znění čl. 5 odst. 4 směrnice 2000/53 o vozidlech s ukončenou životností jasně vyplývá, že předání vozidla s ukončenou životností autorizovanému zpracovatelskému zařízení musí být bezplatné a náklady, které s tím souvisí, nesou výrobci.

Z toho bez dalšího vyplývá, že pro každého likvidátora, který dobrovolně akceptuje převzetí vozidla s ukončenou životností k likvidaci, musí vnitrostátní systém předvídat mechanismus kompenzace nákladů za zpracování, v daném případě pak stejný mechanismus, jaký je upraven pro zpracovatelská zařízení, jimž je ve vnitrostátním právu uloženo takové převzetí uskutečnit.

(viz body 48–49)

4. Ani z čl. 5 odst. 2 směrnice 2000/53 o vozidlech s ukončenou životností, podle něhož musí členské státy přijmout opatření nezbytná k tomu, aby všechna vozidla s ukončenou životností byla předána autorizovaným zpracovatelským zařízením, ani ze znění čl. 5 odst. 4 této směrnice, podle něhož členské státy přijmou opatření nezbytná k tomu, aby předání vozidla autorizovanému zpracovatelskému zařízení probíhalo bez jakýchkoli výdajů pro posledního držitele nebo vlastníka vozidla, nevyplývá, že tento převod na zařízení musí být vykládán v tom smyslu, že veškerá zařízení mají povinnost akceptovat převzetí vozidel s ukončenou životností. Uvedená směrnice tedy nebrání tomu, aby možnost převzetí vozidel s ukončenou životností byla přiznána pouze některým zpracovatelským zařízením za podmínky, že počet zpracovatelských zařízení, která mají povinnost dodaná vozidla s ukončenou životností přebírat, je dostatečný k tomu, aby v praxi umožnil převod na takové zařízení.

Členský stát tak tím, že upravuje povinnost drticích zařízení a sběrných center přebírat vozidla s ukončenou životností a ukládá přísné tresty pro případy opuštění takového vozidla, zavádí systém převzetí vozidel s ukončenou životností, který nelze považovat za neslučitelný s čl. 5 odst. 4 směrnice 2000/53.

(viz body 51–52, 55–57)

5. I přesto, že chybí definice pojmu „rozebrání“ uvedeného v čl. 6 odst. 3 směrnice 2000/53 o vozidlech s ukončenou životností, týkají se operace rozebrání i operace zbavení vozidla znečišťujících látek součástí vozidel, které obsahují nebezpečné látky, jež musejí být před jakýmkoli dalším zpracováním rozebrány, aby se omezily veškeré negativní dopady na životní prostředí. Uvedené ustanovení musí být tedy vykládáno v tom smyslu, že rozebrání musí být považováno za operaci, kterou se začíná zpracování s cílem zbavit vozidla s ukončenou životností znečišťujících látek a jež zároveň tvoří součást uvedené operace.

Členský stát se tedy nedopouští nesplnění povinností, které pro něj vyplývají z čl. 6 odst. 3 uvedené směrnice, tím, že zakotvil zásadu, že zbavení znečišťujících látek musí předcházet jakémukoli jinému zpracování, aniž však zavedením pojmu „rozebrání“ upřesnil, že zbavení znečišťujících látek začíná demontáží součástí, které lze snadno demontovat.

(viz body 61, 63)

6. Pokud jde o obsah povinnosti provádět recyklaci, upravené v čl. 7 odst. 1 směrnice 2000/53 o vozidlech s ukončenou životností, nemůže být výraz „pokud je vhodná z hlediska životního prostředí“ považován za ekvivalentní k výrazu používanému vnitrostátním prováděcím ustanovením, které omezuje tuto vhodnost na podmínky ekonomické povahy, jelikož recyklace je samozřejmě myslitelná pouze za podmínky své technické proveditelnosti. I když pojmy udržitelnosti životního prostředí a ekonomické proveditelnosti mohou vykazovat určité společné aspekty, je zjevné, že ekvivalentní nejsou.

(viz body 69, 72–74)

ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)

15. dubna 2010( )

„Nesplnění povinnosti státem – Směrnice 2000/53/ES – Článek 5 odst. 3 a 4, čl. 6 odst. 3, jakož i čl. 7 odst. 1 – Nesprávné provedení“

Ve věci C‑64/09,

jejímž předmětem je žaloba pro nesplnění povinnosti na základě článku 226 ES, podaná dne 13. února 2009,

Evropská komise, zastoupená P. Oliverem a J.-B. Laignelotem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

žalobkyně,

proti

Francouzské republice, zastoupené G. de Berguesem a A. Adamem, jako zmocněnci,

žalované,

SOUDNÍ DVŮR (první senát),

ve složení A. Tizzano, předseda senátu, M.E. Levits (zpravodaj), M. Ilešič, J.-J. Kasel a M. Safjan, soudci,

generální advokát: P. Cruz Villalón,

vedoucí soudní kanceláře: R. Grass,

s přihlédnutím k písemné části řízení,

s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,

vydává tento

Rozsudek

1 Svou žalobou se Evropská komise domáhá toho, aby Soudní dvůr určil, že Francouzská republika tím, že nepřijala veškeré právní a správní předpisy nezbytné k řádnému a úplnému provedení čl. 2 bodu 13, čl. 4 odst. 2 písm. a), čl. 5 odst. 3 a 4, čl. 6 odst. 3, čl. 7 odst. 1 a čl. 8 odst. 3 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/53/ES ze dne 18. září 2000 o vozidlech s ukončenou životností (Úř. věst. L 269, s. 34; Zvl. vyd. 15/05, s. 224), nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z této směrnice.

Právní rámec

Právní úprava Unie

2 Článek 1 směrnice 2000/53 s názvem „Cíle“ stanoví opatření přednostně zaměřená na předcházení vzniku odpadů z vozidel a dále na opětné použití, recyklaci a jiné formy využití vozidel s ukončenou životností a jejich součástí, aby bylo sníženo množství odpadu k odstranění a zlepšena účinnost všech hospodářských subjektů zasahujících do životního cyklu vozidel, pokud jde o ochranu životního prostředí, a zejména hospodářských subjektů přímo zapojených do zpracování vozidel s ukončenou životností.

3 Článek 2 bod 13 této směrnice definuje pojem „informace pro demontáž“ jako všechny informace požadované pro správné zpracování vozidel s ukončenou životností šetrné vůči životnímu prostředí. Tyto informace poskytují autorizovaným zpracovatelským zařízením výrobci vozidel a jejich součástí v podobě příruček nebo s využitím elektronických médií (např. CD-ROM, on-line služby)“.

4 Článek 4 odst. 2 písm. a) uvedené směrnice zní následovně:

„Členské státy zajistí, aby materiály a součásti vozidel uvedené na trh po 1. červenci 2003 neobsahovaly olovo, rtuť, kadmium nebo šestimocný chrom kromě případů uvedených v příloze II a za podmínek v ní upřesněných.“

5 Článek 5 odst. 2 až 4 směrnice 2000/53 stanoví:

„2. Členské státy […] přijmou opatření nezbytná k tomu, aby všechna vozidla s ukončenou životností byla předána do autorizovaných zpracovatelských zařízení.

3. Členské státy zavedou systém, podle něhož lze vyřadit vozidlo s ukončenou životností z registru pouze po předložení osvědčení o likvidaci vozidla. Toto osvědčení se uděluje držiteli nebo vlastníkovi při převozu vozidla s ukončenou životností do zpracovatelského zařízení. Zpracovatelská zařízení, která získala povolení v souladu s článkem 6, jsou oprávněna udělovat osvědčení o likvidaci vozidla. Členské státy mohou povolit výrobcům, prodejcům a subjektům provádějícím sběr zmocněným autorizovaným zpracovatelským zařízením udělovat osvědčení o likvidaci vozidla, pokud zaručí, že vozidlo s ukončenou životností bude převezeno do autorizovaného zpracovatelského zařízení, a pokud budou zaregistrováni u orgánů veřejné moci.

Udělování osvědčení o likvidaci vozidla zpracovatelskými zařízeními nebo prodejci nebo subjekty provádějícími sběr zmocněnými autorizovaným zpracovatelským zařízením je neopravňuje požadovat finanční náhrady s výjimkou případů výslovně určených členskými státy.

[…]

4. Členské státy přijmou opatření nezbytná k tomu, aby předání vozidla autorizovanému zpracovatelskému zařízení v souladu s odstavcem 3 probíhalo bez jakýchkoli výdajů pro posledního držitele nebo vlastníka vozidla v důsledku toho, že vozidlo má nulovou nebo zápornou tržní hodnotu.

Členské státy přijmou opatření nezbytná k tomu, aby výrobci hradili veškeré náklady na provádění tohoto opatření nebo jejich podstatnou část nebo aby přijímali vozidla s ukončenou životností za stejných podmínek, jaké jsou uvedeny v prvním pododstavci.

Členské státy mohou stanovit, že předávání vozidel s ukončenou životností nebude zcela zdarma, pokud vozidlo s ukončenou životností neobsahuje podstatné součásti vozidla, zejména motor a karoserii nebo obsahuje odpad, který byl k němu přidán.

Komise pravidelně kontroluje provádění prvního pododstavce, aby zajistila, že nepovede k narušení trhu, a bude-li to nezbytné, navrhne Evropskému parlamentu a Radě změnu tohoto ustanovení.“

6 Článek 6 odst. 3 této směrnice stanoví:

„Členské státy přijmou opatření nezbytná k tomu, aby všechna zařízení nebo podniky, které provádějí zpracovatelské operace, splňovaly alespoň tyto povinnosti podle přílohy I:

a) vozidla s ukončenou životností jsou před dalším zpracováním rozebrána nebo jsou provedena obdobná opatření, aby se omezily jakékoli negativní dopady na životní prostředí. Součásti nebo materiály, které jsou označeny nebo jinak identifikovány v souladu s čl. 4 odst. 2, jsou před dalším zpracováním odstraněny;

b) nebezpečné materiály a součásti jsou odstraněny a odděleny selektivním způsobem, aby nekontaminovaly následný odpad z drcení vozidel s ukončenou životností;

c) rozebrání a skladování se provádí tak, aby byla zajištěna možnost součásti vozidla opětně použít a využít a zejména recyklovat.

Zpracování s cílem zbavit vozidla s ukončenou životností znečišťujících látek uvedené v příloze I bod 3 se provádí co nejdříve.“

7 Článek 7 odst. 1 uvedené směrnice stanoví:

„Členské státy přijmou opatření nezbytná k tomu, aby podpořily opětné použití k tomu vhodných součástí a využití součástí, které nelze opětně použít, přičemž se dává přednost recyklaci, je-li vhodná z hlediska životního prostředí, aniž jsou dotčeny požadavky na bezpečnost vozidla a požadavky týkající se životního prostředí, zejména znečišťování ovzduší a boje proti hlučnosti.“

8 Článek 8 odst. 3 směrnice 2000/53 stanoví:

„Členské státy přijmou opatření nezbytná k tomu, aby výrobci poskytovali pro každý typ nového vozidla uvedeného na trh informace pro demontáž ve lhůtě šesti měsíců po tomto uvedení na trh. […]“

Vnitrostátní právní úprava

9 Směrnice 2000/53 byla do francouzského práva provedena dekretem č. 2003-727 ze dne 1. srpna 2003 o konstrukci vozidel a odstraňování vozidel s ukončenou životností (JORF ze dne 5. srpna 2003, s. 13487, dále jen „dekret. č. 2003-727“), jakož i vyhláškami k jeho provedení, ze dne 24. prosince 2004 o ustanoveních týkajících se konstrukce vozidel, součástí a vybavení, jejichž cílem je odstranění vozidel s ukončenou životností (JORF ze dne 31. prosince 2004, s. 22743), ze dne 15. března 2005 o schvalování provozovovatelů skladovacích zařízení, zařízení pro zbavení znečišťujících látek, pro demontáž, hrubé rozdělení nebo drcení vozidel s ukončenou životností (JORF ze dne 14. dubna 2005, s. 6688), ze dne 6. dubna 2005 o pravidlech k vydávání potvrzení o převzetí k likvidaci a osvědčení o likvidaci vozidla s ukončenou životností (JORF ze dne 24. května 2005, s. 8915) a ze dne 13. května 2005 o způsobech kompenzace schválených drticích zařízení (JORF ze dne 31. května 2005, s. 9716).

10 Článek 2 dekretu č. 2003-727 stanoví:

„Pro účely použití tohoto dekretu:

[...]

3° Likvidátorem se rozumí subjekty, které zajišťují převzetí vozidel, jejich skladování, zbavení znečišťujících látek, jakož i demontáž vozidel;

4° Drticími zařízeními se rozumí subjekty, které zajišťují převzetí, skladování, hrubé rozdělení nebo drcení vozidel, přičemž pokud je to nezbytné, předchází těmto dvěma operacím zbavení znečišťujících látek a demontáž vozidel;

[...]“

11 Článek 4 tohoto dekretu stanoví:

„Vozidla s ukončenou životností mohou jejich držitelé předat pouze likvidátorům nebo drticím zařízením schváleným podle článku 9 tohoto dekretu nebo sběrným centrům zřízeným výrobci.“

12 Článek 5 tohoto dekretu stanoví:

„Drticí zařízení nebo sběrná centra, jakož i likvidátoři, kteří souhlasili s převzetím vozidel, nemohou držitelům, kteří do jejich zařízení dodají vozidlo s ukončenou životností, ukládat žádné poplatky, ledaže vozidlo neobsahuje podstatné součásti, především motorové zařízení, katalyzátor u vozidel, která jím byla vybavena při uvedení na trh, nebo karosérii, anebo pokud vozidlo obsahuje nepovolený odpad nebo vybavení, které do něj byly přidány a které svou povahou nebo množstvím zvyšují náklady na zpracování vozidel s ukončenou životností.“

13 Článek 6 dekretu č. 2003-727 stanoví:

„Každý výrobce má povinnost kompenzovat u vozidel své značky ztrátu, která může na základě použití článku 5 vzniknout schválenému drticímu zařízení, anebo musí sám přebírat svá vozidla způsobem, který považuje za vhodný.

Ztráta je konstatována nezávislým třetím subjektem, kterého určí výrobce společně se schváleným drticím zařízením.

Skutečnosti prokazující ztrátu musí být neprodleně předány komisi uvedené v článku 18 tohoto dekretu spolu s návrhy výrobce na kompenzaci.

Společná vyhláška ministrů dopravy, životního prostředí, hospodářství a průmyslu upraví prováděcí pravidla k prvním dvěma pododstavcům tohoto článku, zejména pravidla odděleného účetnictví u jednotlivých činností, které mohou provádět drticí zařízení.“

14 Článek 7 tohoto dekretu stanoví:

„Opětovné použití součástí vozidel s ukončenou životností musí probíhat v souladu s požadavky na bezpečnost vozidel a ochranu životního prostředí včetně boje proti znečišťování ovzduší a hluku. Vysledovatelnost opětovně použitých součástí, na které se použijí tyto požadavky, musí být zajištěna, pokud je to technicky možné, vhodným označením v souladu s článkem 11 a 12 tohoto dekretu.

Součásti a materiály vozidel s ukončenou životností jsou přednostně, s výhradou uvedenou v předcházejícím pododstavci a ‚pokaždé, kdy to umožňují technické a ekonomické podmínky‘ opětovně použity, využity a především recyklovány spíše než zničeny.“

15 Článek 13 uvedeného dekretu stanoví:

„Článek R. 322-9 silničního zákona se nahrazuje následujícími ustanoveními:

„Článek R. 322-9 – V případě prodeje nebo bezplatného převodu vozidla pro účely likvidace, kromě případů uvedených v článku L. 326-11, předá majitel schválenému likvidátorovi nebo drticímu zařízení osvědčení o registraci vozidla (carte grise) poté, co do něj čitelně a nezaměnitelně označil údaj „prodáno dne .././. .. (datum převodu) pro účely likvidace“ nebo „převedeno dne .././. .. (datum převodu) pro účely likvidace“ s následným podpisem, a poté, co oddělil část určenou k tomuto účelu.

Pokud není osvědčení o registraci vozidla k dispozici, s výjimkou případů uvedených v článku L. 326-11, předá vlastník buď oficiální doklad prokazující, že osvědčení o registraci vozidla nelze předložit, anebo důkaz o vlastnictví v případě, že vozidlo je starší více než 25 let.

Schválený likvidátor nebo drticí zařízení předá vlastníkovi ve lhůtě 15 dnů od data převodu vozidla potvrzení o převzetí k likvidaci.

Ve stejné lhůtě předá schválený likvidátor nebo drticí zařízení prefektovi departmentu v místě registrace vozidla jeden výtisk potvrzení o převzetí k likvidaci a zašle mu navíc jeden z dokladů uvedených v prvním a druhém pododstavci tohoto článku.

Ve lhůtě 15 dnů po hrubém rozdělení nebo drcení vozidla potvrdí schválené drticí zařízení prefektovi departmentu v místě registrace vozidla, že došlo k likvidaci, tím, že mu předá odpovídající osvědčení o likvidaci. Prefekt pak provede registraci likvidace a zruší registraci vozidla.

Společná vyhláška ministrů dopravy, životního prostředí, vnitra a průmyslu stanoví pravidla k vydávání potvrzení a osvědčení o likvidaci.“

16 Článek 15 dekretu č. 2003-727 stanoví:

„Aniž je dotčeno obchodní a průmyslové tajemství, poskytne každý výrobce ve spolupráci s výrobci materiálů a součástí používaných ve vozidlech, schváleným likvidátorům a drticím zařízením pro každý typ nového vozidla přijatého na vnitrostátní nebo komunitární úrovni ve lhůtě šesti měsíců po tomto přijetí následující informace o:

1. podmínkách pro demontáž a zbavení vozidla znečišťujících látek;

2. podmínkách pro demontáž, skladování, kontrolu součástí, které lze opětovně použít;

3. jednotlivých součástech a materiálech vozidel;

4. uložení nebezpečných látek přítomných ve vozidlech.“

Postup před zahájením soudního řízení

17 Po několika stížnostech zaslala Komise dne 12. října 2005 Francouzské republice výzvu dopisem, ve které měla za to, že tento členský stát jednak chybně provedl článek 1, čl. 4 odst. 2, čl. 5 odst. 3 a 4, č. 6 odst. 3 a čl. 7 odst. 1 směrnice 2000/53, jednak neúplně provedl čl. 7 odst. 2 této směrnice a konečně chybně a neúplně provedl čl. 2 body 12 a 13, čl. 4 odst. 1 a čl. 8 odst. 3 uvedené směrnice.

18 Dne 19. prosince 2005 odpověděla Francouzská republika na tuto výzvu a vysvětlila, proč se jí výtky Komise zdají neopodstatněné.

19 Dne 12. prosince 2006 zaslala Komise Francouzské republice odůvodněné stanovisko, kde s výjimkou výtky týkající se čl. 2 bodu 12 a čl. 7 odst. 2 směrnice 2000/53 zopakovala vytýkané skutečnosti, které uvedla ve výzvě dopisem.

20 Dne 14. února 2007 Francouzská republika odpověděla na toto odůvodněné stanovisko a uvedla, že výtky Komise nejsou opodstatněné.

21 Jelikož měla Komise za to, že s výjimkou výtek týkajících se článku 1 a čl. 4 odst. 1 směrnice 2000/53, musí na ostatních výtkách i nadále trvat, podala tuto žalobu.

K žalobě

22 Na podporu své žaloby uplatňuje Komise sedm žalobních důvodů, které se týkají:

– neslučitelnosti definice pojmu „informace pro demontáž“, zavedeného do francouzského práva, s bodem 13 čl. 2 směrnice 2000/53;

– neslučitelnosti data, ke kterému se stanoví zákaz nebezpečných látek, s čl. 4 odst. 2 písm. a) této směrnice;

– neslučitelnosti francouzského systému, který se týká vyřazení vozidla z registru po předložení osvědčení o jeho likvidaci, s čl. 5 odst. 3 uvedené směrnice;

– neslučitelnosti systému převzetí vozidel s ukončenou životností s čl. 5 odst. 4 této směrnice;

– neslučitelnosti nepřevzetí pojmu „rozebrání“ při provádění ustanovení této směrnice do francouzského práva s čl. 6 odst. 3 směrnice 2000/53;

– neslučitelnosti výkladu výrazu „vhodná z hlediska životního prostředí“ obsaženého ve francouzském právu s čl. 7 odst. 1 uvedené směrnice, a

– neslučitelnosti neupřesnění technických prostředků pro poskytování informací pro demontáž s čl. 8 odst. 3 této směrnice.

K prvnímu a sedmému žalobnímu důvodu, které vycházejí z neslučitelnosti definice pojmu „informace pro demontáž“, zavedeného do francouzského práva s čl. 2 bodem 13 směrnice 2000/53 a zároveň neslučitelnosti neupřesnění technických prostředků pro poskytování informací pro demontáž, s čl. 8 odst. 3 této směrnice

23 Komise se domnívá, že článek 15 dekretu č. 2003-727 má užší působnost než čl. 2 bod 13 směrnice 2000/53, jelikož posledně uvedený stanoví, že autorizovaným zpracovatelským zařízením jsou poskytovány „všechny informace“, a nikoli jen taxativní výčet informací uvedený v článku 15 tohoto dekretu. Podle jejího názoru vede toto nesprávné a neúplné provedení uvedeného čl. 2 bodu 13 ipso facto k nesprávnému a neúplnému provedení čl. 8 odst. 3 směrnice 2000/53, který obsahuje povinnost ohledně způsobu, jakým jsou informace předávány.

24 Ve své žalobní odpovědi Francouzská republika připouští, že k zajištění řádného a úplného provedení čl. 2 bodu 13 směrnice 2000/53 je nutná obecná definice pojmu „informace pro demontáž“. Francouzská republika rovněž připouští, že z technického hlediska je nezbytné upřesnit povinnost výrobců předávat informace pro demontáž, a zavazuje se ke změně rozhodných ustanovení vnitrostátního práva, aby požadovaná upřesnění poskytla.

25 V této souvislosti postačí konstatovat, že ze znění čl. 2 bodu 13 směrnice 2000/53 jasně vyplývá, že „informace pro demontáž“ zahrnují „všechny informace požadované pro […] zpracování vozidel s ukončenou životností“ a že čl. 8 odst. 3 této směrnice ohledně podmínek předávání těchto informací musí být vykládán ve světle uvedeného bodu 13.

26 Z toho vyplývá, že první a sedmý žalobní důvod Komise jsou opodstatněné.

Ke druhému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z neslučitelnosti data, ke kterému se stanoví zákaz nebezpečných látek, s čl. 4 odst. 2 písm. a) směrnice 2000/53

27 Ve svém druhém žalobním důvodu Komise uvádí, že čl. 4 odst. 2 písm. a) směrnice 2000/53 byl proveden do francouzského práva článkem 3 dekretu č. 2003-727 a prováděcí vyhláškou ze dne 24. prosince 2004 o ustanoveních týkajících se konstrukce vozidel, součástí a vybavení, jejichž cílem je odstranění vozidla s ukončenou životností. Podle názoru Komise nezajistila Francouzská republika řádné provedení uvedeného čl. 4 odst. 2 písm. a), neboť v rozporu s tímto ustanovením uložila povinnost zajistit, aby materiály a součásti vozidel neobsahovaly olovo, rtuť, kadmium nebo šestimocný chrom kromě případů uvedených v příloze II směrnice 2000/53, pouze u vozidel uvedených na trh po 31. prosinci 2004, a nikoli u vozidel uvedených na trh po 1. červenci 2003.

28 V této souvislosti postačí uvést, a samotná Francouzská republika to ostatně uznává, že jelikož se ustanovení uvedené vyhlášky ze dne 24. prosince 2004 použijí až od 31. prosince 2004, byla povinnost stanovená v čl. 4 odst. 2 písm. a) směrnice 2000/53 ve vztahu k datu uvedenému v tomto ustanovení splněna opožděně. Z toho tedy vyplývá, že francouzské právo nezajistilo řádné provedení uvedeného čl. 4 odst. 2 písm. a).

29 Je tedy nutno konstatovat, že druhý žalobní důvod Komise je opodstatněný.

Ke třetímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z neslučitelnosti francouzského systému vyřazování vozidel z registru po předložení osvědčení o likvidaci, s čl. 5 odst. 3 směrnice 2000/53

Argumentace účastnic řízení

30 Komise tvrdí, že čl. 5 odst. 3 směrnice 2000/53 popisuje přesně postup pro vyřazení vozidla s ukončenou životností z registru. Toto ustanovení tedy za účelem zajištění soudržnosti mezi přístupy členských států k dosažení řádného fungování vnitřního trhu a zamezení narušení hospodářské soutěže v Evropské unii určuje osoby, které jsou oprávněny vydávat osvědčení o likvidaci vozidla, adresáta/y uvedeného osvědčení, jakož i dobu, kdy musí být vydáno.

31 Komise má za to, že francouzský systém, který byl ostatně zrušen od 15. září 2009, tedy data vstupu v platnost nového systému registrace pro všechna vozidla registrovaná od tohoto data, tato přesná a podrobná ustanovení uvedená v čl. 5 odst. 3 směrnice 2000/53 nesplňoval. Tím, že totiž v článku 13 dekretu č. 2003-727 a ve vyhlášce ze dne 6. dubna 2005 uvedené v bodě 9 tohoto rozsudku stanovil, že „osvědčení o likvidaci“ jsou oprávněna vydávat pouze drticí zařízení a že toto osvědčení se předává prefektovi departmentu v místě registrace vozidla po jeho fyzické likvidaci, zatímco držitel vozidla s ukončenou životností obdrží „potvrzení o převzetí k likvidaci“, vytvořilo francouzské právo nejasnost, jakož i nepochybnou administrativní komplikaci, které jsou v rozporu s cíli a užitečným účinkem směrnice 2000/53.

32 Francouzská republika stanovisko Komise zpochybňuje. Tvrdí, že k zajištění vyšší ochrany zavedla dvoufázový postup, který umožňuje lepší vysledovatelnost vozidel s ukončenou životností.

33 Vydání „potvrzení o převzetí k likvidaci“ předané nejprve držiteli při odevzdání vozidla zpracovatelskému zařízení je podle ní nezbytnou podmínkou pro následné vyřazení z registru. Dále pak doklad s názvem „osvědčení o likvidaci vozidla“, které vydává drticí zařízení, umožňuje potvrdit likvidaci vozidla a přistoupit k definitivnímu vyřazení z registru.

34 Francouzská republika se tedy domnívá, že „potvrzení o převzetí k likvidaci“ plní úlohu „osvědčení o likvidaci vozidla“ upraveného v čl. 5 odst. 3 směrnice 2000/53, jelikož jeho vydání zaručuje automatickou následnou likvidaci vozidla s ukončenou životností a že naopak doklad s názvem „osvědčení o likvidaci vozidla“ ve smyslu francouzského práva umožňuje zajistit skutečnou likvidaci vozidla s ukončenou životností před jeho vyřazením z registru.

Závěry Soudního dvora

35 Směrnice 2000/53, která podle svého prvního bodu odůvodnění usiluje v první řadě o minimalizaci vlivu vozidel s ukončenou životností na životní prostředí, nepředvídá úplnou harmonizaci a nebrání tak možnosti, aby členské státy přijaly přísnější ochranná opatření (viz zejména rozsudek ze dne 14. dubna 2005, Deponiezweckverband Eiterköpfe, C‑6/03, Sb. rozh.. s. I‑2753, bod 27). Taková opatření však musí být slučitelná s ustanoveními Smlouvy o ES a nesmí zejména narušovat uskutečnění cíle, který tato směrnice sleduje na druhém místě, a to dosažení řádného fungování vnitřního trhu a zamezení narušení hospodářské soutěže v Unii.

36 V tomto ohledu je třeba konstatovat, že, jak uvádí Komise, čl. 5 odst. 3 směrnice 2000/53 přesně popisuje postup pro vyřazení vozidla s ukončenou životností z registru za tím účelem, aby podle druhého bodu odůvodnění této směrnice byla zajištěna soudržnost mezi přístupy členských států. V rámci tohoto postupu má klíčový doklad nazvaný „osvědčení o likvidaci“ zcela specifickou funkci.

37 Tato funkce uvedeného dokladu nesmí být pozměněna. Přitom i za předpokladu, že by francouzský systém umožnil lepší vysledovatelnost vozidel s ukončenou životností, je nutno konstatovat, že „osvědčení o likvidaci“ přisoudil odlišnou funkci, než je funkce stanovená v čl. 5 odst. 3 směrnice 2000/53. Takové pozměnění funkce tohoto osvědčení může ohrozit soudržnost mezi přístupy členských států zmíněnou v předcházejícím bodě, a tedy i řádné fungování vnitřního trhu.

38 Stejně tak vydání dokladu nazvaného „potvrzení o převzetí k likvidaci“, které podle názoru Francouzské republiky plní funkci „osvědčení o likvidaci“ upraveného v čl. 5 odst. 3 směrnice 2000/53, může vést k nejasnostem, které mohou ohrozit uskutečnění cíle sledovaného tímto ustanovením.

39 Z toho vyplývá, že i třetí žalobní důvod Komise je opodstatněný.

Ke čtvrtému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z neslučitelnosti systému převzetí vozidel s ukončenou životností s čl. 5 odst. 4 směrnice 2000/53

Argumentace účastnic řízení

40 Komise uvádí, že čl. 5 odst. 4 směrnice 2000/53 ve spojení s druhým odstavcem tohoto článku stanoví pro autorizované zpracovatelské zařízení povinnost přebírat vozidla s ukončenou životností k jejich likvidaci bezplatně.

41 Podle názoru Komise musí být tato zásada bezplatného převzetí uvedených vozidel vykládána v tom smyslu, že jednak veškerá autorizovaná zpracovatelská zařízení mají povinnost převzít vozidlo od posledního držitele nebo vlastníka bez jakýchkoli poplatků a jednak, že se na všechna zařízení vztahuje mechanismus kompenzace nákladů vzniklých tímto převzetím, přičemž náklady nesou výrobci.

42 Jelikož francouzský systém pro převzetí nákladů na zpracování jednotlivými výrobci ponechává likvidátorům možnost odmítnout převzetí vozidel s ukončenou životností pro účely likvidace a neupravuje kompenzaci nákladů na zpracování pro tyto likvidátory, není podle Komise v souladu se směrnicí 2000/53 a narušuje její užitečný účinek.

43 Francouzská republika tento výklad směrnice 2000/53 nesdílí. Podle tohoto členského státu neměl zákonodárce Unie v úmyslu donutit všechna zpracovatelská zařízení k přebírání vozidel s ukončenou životností s tím, že jim bude zaplacena kompenzace.

44 Podle jejího názoru je zajisté jedním z cílů směrnice 2000/53, aby všechna vozidla s ukončenou životností byla převedena na zpracovatelská zařízení. Nicméně pro účely dosažení tohoto cíle znamená bezplatnost převzetí jen pobídku a představuje pouze jeden z prostředků k jeho dosažení.

45 Podle francouzské vlády tak cíl umožnit sběr všech vozidel s ukončenou životností vhodným systémem zpracovatelských zařízení, spočívá ve francouzském právu nejen na opatřeních, která jsou pobídkového charakteru, ale i na opatřeních represivní povahy, jimiž má být sankcionováno opuštění vozidel s ukončenou životností.

46 Za těchto podmínek se opatření přijatá podle francouzského práva, která naplňují literu směrnice 2000/53, zdají být podle této vlády dostatečná k dosažení stanoveného cíle, aniž by bylo nezbytné ukládat povinnost všem zpracovatelským zařízením, a tedy likvidátorům, aby přebírali vozidla s ukončenou životností.

47 Konečně pak francouzská vláda tvrdí, že mechanismus kompenzace zavedený vyhláškou ze dne 13. května 2005 o způsobech kompenzace schválených drticích zařízení je pouze protiplněním za jejich povinnost vozidla přebírat. V důsledku toho se tedy Komise neprávem domnívala, že pokud neexistuje kompenzace pro likvidátory, není ustanovení francouzského práva ohledně převzetí nákladů na zpracování ze strany výrobců v souladu s cíli směrnice 2000/53.

Závěry Soudního dvora

48 Nejprve je třeba konstatovat, že ze samotného znění čl. 5 odst. 4 směrnice 2000/53 jasně vyplývá, že předání vozidla s ukončenou životností autorizovanému zpracovatelskému zařízení musí být bezplatné a náklady, které s tím souvisí, nesou výrobci.

49 Z toho bez dalšího vyplývá, že pro každého likvidátora, který dobrovolně akceptuje převzetí vozidla s ukončenou životností k likvidaci, musí vnitrostátní systém předvídat mechanismus kompenzace nákladů za zpracování, v daném případě pak stejný mechanismus, jaký je upraven pro zpracovatelská zařízení, jimž je ve vnitrostátním právu uloženo takové převzetí uskutečnit.

50 Je tedy třeba již nyní konstatovat, že Francouzská republika tím, že ze systému kompenzace upraveného v článku 6 dekretu č. 2003-727 vyloučila likvidátory, kteří akceptovali převzetí vozidla pro účely likvidace, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají na základě čl. 5 odst. 4 směrnice 2000/53.

51 Pokud jde o otázku, zda směrnice 2000/53 musí být vykládána v tom smyslu, že likvidátoři mají jakožto zpracovatelská zařízení povinnost ipso facto k převzetí vozidel s ukončenou životností od posledního držitele nebo vlastníka, je třeba připomenout, že podle znění čl. 5 odst. 2 této směrnice musí členské státy přijmout opatření nezbytná k tomu, aby všechna vozidla s ukončenou životností byla předána autorizovaným zpracovatelským zařízením.

52 Ani z tohoto znění, ani ze znění čl. 5 odst. 4 směrnice 2000/53 nevyplývá, že tento převod na.zařízení [Ve francouzském originále: transfert vers „des“ installations, přičemž „des“ je neurčitý člen v množném čísle. pozn. překl.] musí být vykládán v tom smyslu, že veškerá zařízení mají povinnost akceptovat převzetí vozidel s ukončenou životností.

53 Krom toho je třeba konstatovat, že sedmý bod odůvodnění směrnice 2000/53, kterým byl uveden čl. 5 odst. 4 této směrnice, uvádí, že „členské státy by měly zajistit, aby poslední držitel nebo majitel mohli vozidlo s ukončenou životností předat autorizovanému zpracovatelskému zařízení bez jakýchkoli výdajů [...]“.

54 Tento bod odůvodnění, který stanoví předání „jednomu“ a nikoli „každému“ autorizovanému zpracovatelskému zařízení, jehož znění je v souladu s anglickou („ ‚an‘ authorised treatment facility“, a nikoli „any“) a německou jazykovou verzí („bei ‚einer‘ zugelassenen Verwertungsanlage“, a nikoli „jeder“), podporuje spíše výklad Francouzské republiky.

55 Tento posledně uvedený výklad vyplývá i z teleologického výkladu sporného ustanovení. Ačkoli je totiž podle čl. 5 odst. 2 směrnice 2000/53 jedním z jeho cílů to, aby všechna vozidla s ukončenou životností byla předána do zpracovatelských zařízení a ačkoli opatření přijatá k tomuto účelu, kromě bezplatného převzetí uloženého v čl. 5 odst. 4 této směrnice, spadají do pravomoci členských států, vyplývá z toho, že uvedená směrnice nebrání tomu, aby možnost převzetí vozidel s ukončenou životností byla přiznána pouze některým zpracovatelským zařízením za podmínky, že počet zpracovatelských zařízení, která mají povinnost dodaná vozidla s ukončenou životností přebírat, je dostatečný k tomu, aby v praxi umožnil převod na takové zařízenít.

56 Francouzské právo tak tím, že upravilo povinnost drticích zařízení a sběrných center přebírat vozidla s ukončenou životností na jedné straně a přísné tresty ukládané v případě opuštění takového vozidla, uvedené v bodě 65 žalobní odpovědi předložené Francouzskou republikou na straně druhé, zavedlo systém převzetí vozidel s ukončenou životností, který nelze považovat za neslučitelný s čl. 5 odst. 4 směrnice 2000/53.

57 Je tedy třeba konstatovat, že čtvrtý žalobní důvod je opodstatněný v rozsahu, v němž likvidátoři, kteří akceptovali převzetí vozidla s ukončenou životností za účelem likvidace, jsou vyloučeni ze systému kompenzace upraveného v článku 6 dekretu č. 2003-727 a že ve zbývající části musí být tento žalobní důvod zamítnut.

K pátému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z neslučitelnosti nepřevzetí pojmu „rozebrání“, při provádění ustanovení této směrnice do francouzského práva, s čl. 6 odst. 3 směrnice 2000/53

Argumentace účastnic řízení

58 Na podporu tohoto žalobního důvodu Komise tvrdí, že dekret č. 2003-727 nepřebírá pojem „rozebrání“ tak, jak jej používá čl. 6 odst. 3 směrnice 2000/53 k označení první etapy zpracování. I když Komise uznává, že tento pojem, který vyplývá z bezpochyby nešikovného překladu anglického slova „stripping“, se ve francouzském jazyce dost obtížně použije v souvislosti s vozidly, označuje podle ní tento pojem minimální demontáž, která předchází jakémukoli jinému zpracování, především pak zbavení znečišťujících látek.

59 Francouzská republika poznamenává, že chybí jakákoli definice pojmu „rozebrání“. Dále poukazuje na to, že zpracovatelské operace uvedené v čl. 6 odst. 3 směrnice 2000/53 představují pouze minimální povinnosti provádět zpracování, které musí být zařízení nebo podnik vykonávající zpracovatelské operace schopen splnit. Podle tohoto členského státu není tedy toto ustanovení způsobilé popsat vyčerpávajícím způsobem proces zpracování nebo uložit členským státům povinnost přesně rozfázovat zpracovatelské operace.

60 Francouzská republika na závěr uvádí, že jelikož se pojem „rozebrání“ použije na všechny zpracovatelské operace upravené v čl. 6 odst. 3 směrnice 2000/53, provedlo francouzské právo, které postavilo zásadu zbavení vozidla znečišťujících látek před jakékoli jiné zpracování, toto ustanovení řádně.

Závěry Soudního dvora

61 Zaprvé je třeba konstatovat, že i přesto, že chybí definice pojmu „rozebrání“, je nesporné, že jak operace rozebrání, tak operace zbavení vozidla znečišťujících látek se týkají součástí vozidel, které obsahují nebezpečné látky, jež musejí být před jakýmkoli dalším zpracováním rozebrány, aby se omezily veškeré negativní dopady na životní prostředí.

62 Zadruhé je třeba uvést, že podle názoru Komise spočívá kritérium odlišující součásti vozidel obsahující nebezpečné látky, které podle ní musí být předmětem „rozebrání“, od součástí, které musejí být zbaveny znečišťujících látek, v jednoduché demontáži uvedených součástí bez ohrožení životního prostředí. Baterie, které lze snadno demontovat, spadají pod „rozebrání“ a ty, u kterých tomu tak není, spadají pod „zbavení znečišťujících látek“.

63 Ve světle těchto zjištění musí být čl. 6 odst. 3 směrnice 2000/53 vykládán v tom smyslu, že „rozebrání“ musí být považováno za operaci, kterou se začíná „zpracování s cílem zbavit vozidla s ukončenou životností znečišťujících látek“ a jež zároveň tvoří součást uvedené operace. V důsledku toho se Francouzská republika nedopustila nesplnění povinností, které pro ni vyplývají z čl. 6 odst. 3 této směrnice, tím, že zakotvila zásadu, že zbavení znečišťujících látek musí předcházet jakémukoli jinému zpracování, aniž by však zavedením pojmu „rozebrání“ upřesnila, že zbavení znečišťujících látek začíná demontáží součástí, které lze snadno demontovat, což se jeví být nezbytné.

64 Za těchto podmínek musí být pátý žalobní důvod Komise zamítnut.

K šestému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z neslučitelnosti výkladu výrazu „vhodná z hlediska životního prostředí“ s čl. 7 odst. 1 směrnice 2000/53

Argumentace účastnic řízení

65 Komise uvádí, že článek 7 dekretu č. 2003-727, který provádí čl. 7 odst. 1 směrnice 2000/53 stanoví, že součásti a materiály vozidel s ukončenou životností budou „pokaždé, kdy to umožňují technické a ekonomické podmínky“ znovu použity, využity a recyklovány, a nikoli zničeny, zatímco článek 7 této směrnice upřednostňuje recyklaci, pokud je „vhodná z hlediska životního prostředí“.

66 Komise má za to, že odkaz na „technické a ekonomické“ podmínky sleduje odlišný cíl, než je ten, který zamýšlel zákonodárce Unie, přičemž důraz je v okamžiku volby mezi recyklací a jinou operací kladen nikoli na ochranu životního prostředí, ale na ekonomickou rentabilitu nebo technickou proveditelnost s menšími náklady.

67 Francouzská republika má za to, že pojmu recyklace „vhodné z hlediska životního prostředí“ nelze připsat stejný normativní účinek jako právnímu ustanovení, který závisí na jasném a přesném vymezení povinnosti, která z něj vyplývá.

68 Podle tohoto členského státu přitom likvidátoři a drticí zařízení nejsou schopni předvídat následky svých jednání ve vztahu k „udržitelnosti životního prostředí“, a tudíž určit okolnosti, za kterých musí upřednostnit recyklaci. Francouzské právo tak zavedlo subjektivní preferenční přístup ve vztahu k recyklaci, jelikož ji lze posuzovat případ od případu.

Závěry Soudního dvora

69 Úvodem je třeba uvést, že provedení výrazu „pokud je vhodné z hlediska životního prostředí“, uvedeného v čl. 7 odst. 1 směrnice 2000/53, do francouzského práva je řádné, pokud lze výraz „pokaždé, kdy to umožňují technické a ekonomické podmínky“, použitý v druhém pododstavci čl. 7 dekretu č. 2003-727, považovat za rovnocenný s prvním.

70 V této souvislosti je třeba poznamenat, že oba výrazy vyžadují posouzení případ od případu, které ze své povahy zavádí jistou míru subjektivity.

71 Je nutno dále uvést, že oba výrazy se neliší z hlediska svého normativního účinku, který, jak tvrdí Francouzská republika, vyplývá z jasnosti a přesnosti povinnosti, která z nich plyne.

72 Pokud jde jednak o obsah povinnosti provádět recyklaci upravené v článku 7 směrnice 2000/53 na jedné straně a v článku 7 dekretu č. 2003-727 na straně druhé, je nutno uvést, že podmínky, které stanoví posledně uvedené ustanovení jsou omezeny na podmínky ekonomické povahy, jelikož recyklace je samozřejmě myslitelná pouze za podmínky své technické proveditelnosti.

73 Z toho vyplývá, že obsah obou výrazů uvedených v bodě 69 tohoto rozsudku lze považovat za shodný pouze tehdy, pokud je výraz „udržitelnost životního prostředí“ ekvivalentní k výrazu „ekonomická proveditelnost“.

74 Avšak i když lze připustit, že tyto dva pojmy vykazují určité společné aspekty, je zjevné, že ekvivalentní nejsou.

75 Šestý žalobní důvod Komise je tedy opodstatněný.

76 Vzhledem k výše uvedenému je třeba konstatovat, že Francouzská republika tím, že nepřijala veškeré právní a správní předpisy nezbytné k řádnému a úplnému provedení čl. 2 bodu 13, čl. 4 odst. 2 písm. a), čl. 5 odst. 3 a 4 – v rozsahu, v němž jsou podle posledně uvedeného odstavce likvidátoři, kteří akceptovali převzetí vozidla s ukončenou životností, vyloučeni ze systému kompenzace nákladů na zpracování – a dále čl. 7 odst. 1 a čl. 8 odst. 3 směrnice 2000/53/ES, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z této směrnice.

K nákladům řízení

77 Podle čl. 69 odst. 3 jednacího řádu může Soudní dvůr rozdělit náklady mezi účastníky řízení nebo rozhodnout, že každý z nich nese vlastní náklady, pokud každý účastník měl ve věci částečně úspěch i neúspěch.

78 Jelikož v projednávaném případě Komise a Francouzská republika měly ve věci částečně úspěch i neúspěch, je namístě rozhodnout, že každá účastnice řízení ponese vlastní náklady.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:

1) Francouzská republika tím, že nepřijala veškeré právní a správní předpisy nezbytné k řádnému a úplnému provedení čl. 2 bodu 13, čl. 4 odst. 2 písm. a), čl. 5 odst. 3 a 4 – v rozsahu, v němž jsou podle posledně uvedeného odstavce likvidátoři, kteří akceptovali převzetí vozidla s ukončenou životností, vyloučeni ze systému kompenzace nákladů na zpracování – a dále čl. 7 odst. 1 a čl. 8 odst. 3 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/53/ES ze dne 18. září 2000 o vozidlech s ukončenou životností, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z této směrnice.

2) Ve zbývající části se žaloba zamítá.

3) Evropská komise a Francouzská republika ponesou každá vlastní náklady řízení.

Podpisy.