ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
18

Code monétaire et financier (měnový a finanční zákoník), ve znění vyplývajícím z ordonnance no 2009‑866, du 15 juillet 2009, relative aux conditions régissant la fourniture de services de paiement et portant création des établissements de paiement (legislativní nařízení č. 2009‑866 ze dne 15. července 2009 o podmínkách poskytování platebních služeb a o zřízení platebních institucí (JORF ze dne 16. července 2009, text č. 13) (dále jen „měnový a finanční zákoník“), v článku L. 133‑18 stanoví: „V případě neautorizované platební transakce oznámené uživatelem za podmínek stanovených v článku L. 133‑24 poskytovatel platebních služeb plátce okamžitě vrátí plátci částku ve výši neautorizované platební transakce a tam, kde to připadá v úvahu, platební účet, z něhož byla částka odepsána, obnoví do stavu, v jakém by byl, kdyby k neautorizované platební transakci nedošlo. Plátce a jeho poskytovatel platebních služeb si mohou smluvně sjednat další náhradu.“
51

V této souvislosti by požadavek, aby dohoda o rozvojové spolupráci byla pokaždé, když se dotýká specifické oblasti, založena i na jiném ustanovení, než je to, které upravuje tuto politiku, měl prakticky takovou povahu, že by pravomoc a řízení, které jsou upraveny posledně uvedeným ustanovením, byly zbaveny podstaty (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 3. prosince 1996, Portugalsko v. Rada, C‑268/94, EU:C:1996:461, bod 38, a ze dne 11. června 2014, Komise v. Rada, C‑377/12, EU:C:2014:1903, bod 38).
4

Článek 5 uvedené směrnice stanoví: „1. Pro účely odstavce 2 vymezí členské státy do 31. prosince 1993 citlivé oblasti podle kritérií uvedených v příloze II. 2. Členské státy zajistí, aby městské odpadní vody odváděné stokovými soustavami byly před vypuštěním do citlivých oblastí čištěny podle přísnějších požadavků, než jaké jsou popsány v článku 4, a to nejpozději do 31. prosince 1998 u všech vypouštění z aglomerací s populačním ekvivalentem vyšším než 10000 PE. 3. Vypouštění z čistíren městských odpadních vod podle odstavce 2 musí vyhovovat příslušným požadavkům oddílu B přílohy I. Komise může tyto požadavky změnit. Tato opatření, jež mají za účel změnit jiné než podstatné prvky této směrnice, se přijímají regulativním postupem s kontrolou podle čl. 18 odst. 3. 4. Požadavky na jednotlivé čistírny uvedené v odstavcích 2 a 3 nemusejí být uplatněny v citlivých oblastech, kde lze prokázat, že minimální snížení veškerého zatížení vstupujícího do všech čistíren městských odpadních vod v příslušné oblasti dosahuje nejméně 75 % u celkového fosforu a nejméně 75 % u celkového dusíku. 5. Vypouštění z čistíren městských odpadních vod, které se nacházejí v příslušných povodích nad citlivými oblastmi a přispívající ke znečištění těchto oblastí, podléhá ustanovením odstavců 2, 3 a 4. V případech, kde výše uvedená povodí leží zcela nebo částečně na území jiného členského státu, se použije článek 9. 6. Členské státy zajistí, aby vymezení citlivých oblastí bylo prověřováno v intervalech ne delších než čtyři roky. 7. Členské státy zajistí, aby oblasti označené po prověření podle odstavce 6 jako citlivé oblasti splňovaly výše uvedené požadavky do sedmi let. 8. Členský stát nemusí pro účely této směrnice vymezit citlivé oblasti, pokud provádí požadavky na čištění stanovené v odstavcích 2, 3 a 4 na celém území svého státu.“
17

Předkládající soud poukazuje na to, že v rámci řízení o opravném prostředku Revision, který mu byl předložen, Landesverwaltungsgericht Steiermark (správní soud spolkové země Štýrska) zkoumal v prvním stupni zásah dotčené úpravy monopolu do volného pohybu služeb, přičemž celkové posouzení provedl z hlediska kritérií formulovaných Soudním dvorem a dospěl k závěru, že ustanovení GSpG, která postihují provozování automatizovaných hazardních her bez požadované koncese, nejsou v rozporu s unijním právem.
27

Na druhém místě se předkládající soud táže na důsledky nedodržení této lhůty. Podle předkládajícího soudu je možné tvrdit, že zařazení majetku do obchodního majetku nelze prokázat, neexistují-li indicie, které by daňový orgán byl s to rozpoznat, že se osoba povinná k dani rozhodla přistoupit k takovému zařazení majetku. Existuje tedy domněnka, že veškerý majetek, který nebyl osobou povinnou k dani výslovně zařazen do jejího obchodního majetku, musí být součástí jejího soukromého majetku. Předkládající soud však rovněž zdůrazňuje, že z rozsudku ze dne 25. července 2018, Gmina Ryjewo (C‑140/17, EU:C:2018:595), vyplývá, že neoznámení o zařazení majetku nevylučuje, aby takový úmysl mohl vyplynout implicitně, a že otázka, zda dotyčná osoba jednala jako osoba povinná k dani, musí být posouzena na základě široce chápaného významu tohoto pojmu. Na základě těchto úvah je podle předkládajícího soudu možné tvrdit, že existuje domněnka „pořízení v postavení osoby povinné k dani“, pokud podnikatel pořídí zboží, které může být v zásadě rovněž použito pro účely podnikání a nebylo tímto podnikatelem zařazeno výlučně do jeho podnikání.
34

Pokud jde o druhou podmínku, předkládající soud se táže, zda lze mít za to, důsledkem přirozených a pravidelných záplav nebo zátop luk a pastvin nacházejících se v oblasti zvláštní ochrany je střídání plodin. Pokud by totiž tomu tak bylo, bylo by třeba mít za to, že tyto louky a pastviny jsou vyloučeny z pojmu „stálá pastvina“ uvedeného v čl. 2 písm. c) nařízení č. 1120/2009.
5

Článek 57 odst. 1 tohoto nařízení, nadepsaný „Stálost operací“, stanoví: „1. Členský stát nebo řídící orgán zajistí, že příspěvek z fondů na operaci zahrnující investici do infrastruktury nebo produktivní investici bude zachován, pouze pokud do pěti let od ukončení neprojde tato operace podstatnou změnou způsobenou buď změnou formy vlastnictví položky infrastruktury, nebo zastavením výrobní činnosti, ovlivňující její povahu nebo prováděcí podmínky nebo poskytující podniku či veřejnému subjektu nepatřičnou výhodu. Akce spadající do oblasti pomoci z Evropského sociálního fondu se posuzují tak, jako by u nich příspěvek nebyl zachován, pouze tehdy, pokud podle platných pravidel o státní podpoře ve smyslu článku 107 Smlouvy o fungování Evropské unie podléhají povinnosti zachování investice a jestliže během období stanoveného v těchto pravidlech projdou podstatnou změnou v důsledku zastavení výrobní činnosti. V případě zachování investice malými a středními podniky mohou členské státy zkrátit lhůtu stanovenou v prvním pododstavci na tři roky.“
30

V tomto ohledu je třeba připomenout, že pojem „účinná látka“ zahrnuje podle čl. 3 odst. 1 písm. c) uvedeného nařízení jakoukoli látku nebo mikroorganismus, který působí na škodlivé organismy nebo proti škodlivým organismům. Ačkoli na rozdíl od první odrážky písm. a) tohoto čl. 3 odst. 1, která upřesňuje způsob účinku, písm. c) posledně uvedeného odstavce neobsahuje žádné upřesnění ohledně způsobu účinku takové látky, je nicméně třeba mít za to, jak uvedl generální advokát v bodech 56 až 62 svého stanoviska, že „jiný než fyzický nebo mechanický“ způsob účinku je vlastní takové „účinné látce“, jako je účinná látka dotčená ve věci v původním řízení, která byla schválena v souladu s článkem 4 nařízení č. 528/2012.
(7)

[…] Každý členský stát by měl vypracovat buď celostátní program rozvoje venkova pro celé své území, nebo soubor regionálních programů, nebo celostátní program i soubor regionálních programů zároveň. V každém programu by měla být určena strategie k dosažení cílů ve vztahu k prioritám Unie v oblasti rozvoje venkova a výběr opatření. Programování by mělo být v souladu s prioritami Unie v oblasti rozvoje venkova a současně být přizpůsobeno situaci jednotlivých členských států a doplňovat ostatní politiky Unie, zejména politiku zemědělských trhů, politiku soudržnosti a společnou rybářskou politiku. Členské státy, které se rozhodnou vypracovat soubor regionálních programů, by rovněž měly být schopny připravit celostátní rámec bez zvláštních rozpočtových přídělů v zájmu usnadnění koordinace mezi regiony při řešení celostátních úkolů.
64

Vzhledem k pravomoci takto vyhrazené členským státům, kterou je kontrolovat totožnost osob v různých situacích upřesněných v nařízení č. 562/2006, je třeba mít za to, že členský stát nezasahuje do práva volného pohybu, pokud ukládá pod hrozbou odrazujících sankcí, a to případně i trestní povahy, a v souladu s obecnými zásadami unijního práva, povinnost svým státním příslušníkům, aby měli s sebou průkaz totožnosti nebo cestovní pas, pokud opustí vnitrostátní území za účelem cesty do jiného členského státu, a to bez ohledu na dopravní prostředek a trasu. Taková povinnost totiž zaručuje, že tito státní příslušníci jsou schopni prokázat svou totožnost, státní příslušnost, a tudíž i status občana Unie, pokud nastane jedna z uvedených situací stanovených nařízením č. 562/2006 a povede ke kontrole.
18

I když předkládající soud uznává, že rámcové rozhodnutí 2005/214 neobsahuje žádné ustanovení, z něhož by výslovně vyplývalo, že je třeba adresátovi rozhodnutí o uložení peněžité sankce doručit překlad tohoto rozhodnutí, má nicméně předkládající soud za to, že podobně jako doručení týkající se deliktů spadajících do působnosti směrnice Evropského parlamentu a Rady (EU) 2015/413 ze dne 11. března 2015 o usnadnění přeshraniční výměny informací o dopravních deliktech v oblasti bezpečnosti silničního provozu (Úř. věst. 2015, L 68, s. 9), a směrnice Evropského parlamentu a Rady 2010/64/EU ze dne 20. října 2010 o právu na tlumočení a překlad v trestním řízení (Úř. věst. 2010, L 280, s. 1), musí být každé rozhodnutí o uložení peněžitého trestu nebo pokuty ve smyslu rámcového rozhodnutí 2005/214 odsouzenému doručeno v jazyce, kterému rozumí, aby mohl uplatnit právo na obhajobu a aby bylo zaručeno jeho právo na spravedlivý proces.
3

V bodech 10, 33 a 34 odůvodnění nařízení č. 1215/2012 se uvádí: „(10) Oblast působnosti tohoto nařízení by měla zahrnovat všechny hlavní věci spadající do oblasti občanského a obchodního práva kromě určitých přesně stanovených záležitostí […] […] (33) Pokud předběžná nebo zajišťovací opatření nařídil soud příslušný k rozhodování ve věci samé, měl by být podle tohoto nařízení zajištěn jejich volný pohyb. Předběžná nebo zajišťovací opatření, jež byla nařízena, aniž by byl žalovaný předvolán k soudu, by však podle tohoto nařízení neměla být uznána a vykonána, ledaže bylo uvedené rozhodnutí o opatření před jeho výkonem doručeno žalovanému. Nemělo by to bránit tomu, aby byla tato opatření [uznána a] vykonána podle vnitrostátního práva. Byla-li však tato předběžná nebo zajišťovací opatření nařízena soudem členského státu, který není příslušný rozhodovat ve věci samé, účinky těchto opatření by měly být podle tohoto nařízení omezeny pouze na území tohoto členského státu. (34) Měla by být zajištěna kontinuita mezi […] úmluvou [ze dne 27. září 1968 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 1972, L 299, s. 32)], nařízením [Rady] (ES) č. 44/2001 [ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 2001, L 12, s. 1; Zvl. vyd. 19/04, s. 42)] a tímto nařízením a za tímto účelem by měla být přijata přechodná ustanovení. Stejná potřeba kontinuity trvá, i pokud jde o výklad [uvedené] úmluvy […] a nařízení, která ji nahrazují, Soudním dvorem Evropské unie.“
27

Navrhovatel kromě toho uvádí, že předložení připomínek bylo pouze fakultativní a že v případě, že by tuto možnost nevyužil, by po uplynutí 30denní lhůty uvedené ve sporném sdělení došlo ke snížení výše důchodu i bez následného zásahu ze strany administrativy. Tvrdí, že v tomto případě neobdržel do podání žaloby odpověď na své připomínky a že byl nucen jednat, aby zabránil prekluzi.
3

Body 1, 2 a 4 odůvodnění rámcového rozhodnutí 2005/214 uvádějí: „(1) Evropská rada na zasedání v Tampere ve dnech 15. a 16. října 1999 schválila zásadu vzájemného uznávání, která by se měla stát základním kamenem soudní spolupráce v občanskoprávních i trestních věcech v Unii. (2) Zásada vzájemného uznávání by se měla uplatňovat na peněžité tresty a pokuty uložené soudními nebo správními orgány, aby bylo usnadněno vymáhání těchto trestů a pokut v jiném členském státě, než ve kterém byly uloženy. […] (4) Toto rámcové rozhodnutí by se mělo vztahovat také na pokuty ukládané ve vztahu k dopravním přestupkům.“
29

Podle navrhovatelů je rovněž nelogické se domnívat, že se povaha sporných sdělení může lišit v závislosti na tom, zda byly připomínky předloženy, či nikoliv. V prvním případě by totiž předložení připomínek mělo za následek pouze změnu data, od něhož se akt stává konečným, avšak tento akt by zůstal stejný. V druhém případě by se dotčený akt stal konečným aktem bez dalšího.
64

Zaprvé navrhovatel nesprávně tvrdí, že z judikatury vycházející z rozsudku ze dne 15. ledna 1985, Samara v. Komise (266/83, EU:C:1985:9), vyplývá, že v takovém případě, jako je případ navrhovatele, musí převážit zásada, podle které si účastníci otevřeného výběrového řízení zasluhují rovné zacházení. Navrhovatel se za tímto účelem nemůže účelně opírat o údajnou skutečnost, že jedenáct a půl roku odborné praxe získané před jeho nástupem do služby u ECB muselo být považováno za „relevantní“ pro účely ustálené administrativní praxe pro výpočet platů nových zaměstnanců, jelikož takové posouzení skutkového stavu spadá do pravomoci ECB v případě, že by se mělo za to, že ECB byla skutečně povinna použít tuto praxi za účelem zařazení navrhovatele do platového stupně v návaznosti na dotčené výběrového řízení.
7

Článek 6 směrnice 91/250, nadepsaný „Rozklad“, zní takto: „1. Svolení nositele práv není požadováno, pokud je rozmnožování kódu nebo překlad formy tohoto kódu ve smyslu čl. 4 písm. a) a b) nezbytný pro získání informací o interoperabilitě [informací nutných k zajištění interoperability] nezávisle vytvořeného počítačového programu s jinými programy za předpokladu, že jsou splněny tyto podmínky: a) uvedené úkony jsou prováděny nabyvatelem licence nebo oprávněným uživatelem rozmnoženiny počítačového programu anebo jejich jménem, a to osobou k tomuto pověřenou; b) informace nezbytné k dosažení interoperability nebyly dříve pro osoby uvedené v písm. a) snadno a rychle přístupné a c) uvedené úkony jsou omezeny na části původního programu nezbytné pro dosažení interoperability. 2. Ustanovení odstavce 1 nezakládají oprávnění k tomu, aby informace získané v rámci uplatňování tohoto odstavce: a) byly používány k jiným účelům, než k dosažení interoperability počítačového programu vytvořeného nezávislým způsobem; b) byly předávány třetím osobám s výjimkou případů, kdy je to nezbytné k dosažení interoperability nezávisle vytvořeného počítačového programu, nebo c) byly používány pro vývoj, výrobu nebo odbyt počítačového programu, jehož vyjádření je ve své podstatě podobné, nebo k jakémukoliv úkonu porušujícímu autorská práva. 3. V souladu s ustanoveními […] úmluvy o ochraně literárních a uměleckých děl nesmí být tento článek vykládán způsobem, který by umožnil, že by jeho provádění způsobilo neodůvodněnou újmu na oprávněných zájmech nositele práva nebo jím bylo dotčeno běžné využívání počítačového programu.“
14

Předkládající soud má za to, že je na provozujícím leteckém dopravci, aby předložil důkaz o mimořádné okolnosti a prokázal, že by jí každopádně nebylo možné zabránit přijetím opatření přiměřených situaci. V tomto ohledu vyvstává otázka, zda stačí, aby tento dopravce uvedl, že navzdory tomu, že mateřská společnost požadavkům odborů vyhověla, odbory na výzvě ke stávce trvaly a následně ji i rozšířily. Předkládající soud má za to, že provozujícímu leteckému dopravci nelze v oblasti důkazního břemene uložit žádný nepřiměřený požadavek. Je-li důvodem stávky to, že v jednání o kolektivní smlouvě nedochází k posunu, avšak nakonec je uzavřena dohoda, je třeba mít za to, že stávka a její prodloužení jsou neodůvodněné, pokud se v řízení neobjeví žádná příčina této stávky, kterou lze přičíst uvedenému dopravci.
55

Nakonec začtvrté, předkládající soud se opírá o zprávu P. Schlössera o Úmluvě ze dne 9. října 1978 o přistoupení Dánského království, Irska a Spojeného království Velké Británie a Severního Irska k Úmluvě o příslušnosti a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech, jakož i k protokolu o jejím výkladu Soudním dvorem (Úř. věst. 1979, C 59, s. 71, bod 161), když má za to, že v případě, že spotřebitel přenese své bydliště do jiného státu po uzavření smlouvy, se oddíl 4 hlavy II Úmluvy ze dne 16. září 1988 o příslušnosti a výkonu rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 1988, L 319, s. 9), takzvané „Luganské úmluvy“, nadepsaný „Příslušnost ve věcech spotřebitelských smluv“, použije na případy uvedené v čl. 13 odst. 1 bodě 3 této úmluvy (jehož ustanovení jsou převzata do čl. 15 odst. 1 písm. c) Luganské úmluvy II) jen tehdy, když jsou podmínky stanovené v tomto ustanovení splněny v novém státě bydliště.
44

Kdyby tedy měl být čl. 65 odst. 2 a 5 nařízení č. 883/2004 vykládán v tom smyslu, že se vztahuje jen na osoby, které své bydliště přemístily z určitých důvodů, například rodinných, vedlo by to k omezení oblasti působnosti tohoto ustanovení, potažmo k tomu, že by dotyčným osobám bylo ztíženo hledání zaměstnání v členském státě bydliště, kde se předpokládá, že mají pro hledání nového zaměstnání nejpříznivější podmínky, a to tím spíše že k takovému přemístění zpravidla vede více důvodů. Takový výklad by proto byl v rozporu s cílem sledovaným uvedeným ustanovením.
56

Za těchto podmínek se High Court of Justice (England and Wales), Chancery Division (business and property courts, insolvency and companies list) [Vrchní soud (Anglie a Wales), soud lorda kancléře (obchodní a majetkové soudy, insolvenční a obchodní rejstřík)] rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1) Pokud státní příslušník některého členského státu využil svých práv podle článků 21, 49 SFEU a směrnice [2004/38] tím, že se přestěhoval do Spojeného království nebo se zde usadil, je s těmito ustanoveními slučitelné, pokud článek 11 WRPA 1999 vylučuje z majetkové podstaty v insolvenčním řízení nároky na důchod vzniklé v rámci určitého penzijního plánu, včetně penzijních plánů, které byly zřízeny a po daňové stránce schváleny v jiném členském státě, za podmínky, že byl daný penzijní plán v okamžiku úpadku zaregistrován v souladu s článkem 153 zákona z roku 2004 o financích nebo zahrnut v ustanovení [článku 2 vnitrostátního nařízení 2/2002], a tudíž [z daňového hlediska] schválen ve Spojeném království? 2) Je pro odpověď na [tuto] otázku […] relevantní nebo nezbytné: a) určit, zda se dotčený jednotlivec přestěhoval do Spojeného království především za tím účelem, aby na sebe ve Spojeném království podal návrh na prohlášení úpadku? b) zohlednit i) prostředky ochrany, které má úpadce případně k dispozici ve vztahu k neschváleným penzijním plánům dle článku 12 WRPA 1999, a ii) možnost insolvenčních správců domoci se peněžních částek ze schválených penzijních systémů? c) zohlednit podmínky, jež musí penzijní plány, které jsou zaregistrovány a daňově schváleny ve Spojeném království, splňovat?“
25

Za těchto podmínek se Labour Court (soud pro pracovněprávní věci) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1) Musí být článek 2 směrnice [2003/88] vykládán v tom smyslu, že pokud se pracovník v pohotovosti zdržuje na místě nebo místech, která si sám zvolí, a během doby pohotovosti není povinen zaměstnavateli sdělovat, kde se nachází, ale musí být schopen zareagovat na ‚povolání‘ a dostavit se na určité místo v žádoucím případě do 5 minut a nejpozději do 10 minut, vykonává během doby pohotovosti práci v rámci pracovní doby? 2) Je-li odpověď na první otázku kladná, lze mít za to, že pracovník, který je omezen pouze tím, že musí zareagovat na povolání a dostavit se na určité místo v žádoucím případě do 5 minut a nejpozději do 10 minut, a může být během doby pohotovosti bez omezení současně zaměstnán jiným zaměstnavatelem nebo vykonávat samostatnou výdělečnou činnost, vykonává práci v rámci ‚pracovní doby‘ pro zaměstnavatele, ve vztahu k němuž je v pracovní pohotovosti? 3) Je-li odpověď na druhou otázku kladná, pokud je pracovník během doby pohotovosti fakticky zaměstnán druhým zaměstnavatelem, což je podmíněno pouze tím, že druhý zaměstnavatel musí pracovníka z práce uvolnit, je-li tento povolán prvním zaměstnavatelem, znamená to, že doba, po kterou je pracovník v pohotovosti a zároveň pracuje pro druhého zaměstnavatele, musí být považována za pracovní dobu v rámci jeho vztahu s prvním zaměstnavatelem? 4) Je-li odpověď na třetí otázku kladná, nabíhá pracovníkovi, který během doby pohotovosti u svého prvního zaměstnavatele pracuje pro druhého zaměstnavatele, pracovní doba jak ve vztahu k prvnímu, tak ve vztahu k druhému zaměstnavateli?“
19

Předkládající soud má za to, že je v tomto sporu třeba určit zaprvé to, zda je uvedení dodavatele dotčeného zboží ryze formální podmínkou nároku na odpočet DPH, zadruhé to, jaké důsledky má uvedení falešné totožnosti dodavatele a skutečnost, že nabyvatel si je vědom toho, že je tento údaj nepravdivý, a zatřetí to, zda z judikatury Soudního dvora nutně plyne, že odpočet DPH lze odepřít – a to i v případě neexistence dobré víry – pouze tehdy, hrozí-li ztráta na daňových příjmech členského státu, ačkoliv v režimu přenesení daňové povinnosti osoba povinná k dani v zásadě není povinna odvést do veřejného rozpočtu žádnou DPH.
9

Článek 16 směrnice 2008/98, nadepsaný „Zásady soběstačnosti a blízkosti“, stanoví: „1. Členské státy přijmou ve spolupráci s dalšími členskými státy, pokud je to nezbytné nebo účelné, vhodná opatření k vybudování jednotné a odpovídající sítě zařízení na odstraňování odpadu a zařízení na využití směsného komunálního odpadu sebraného v soukromých domácnostech, včetně případů, kdy tento sběr odpadu zahrnuje rovněž směsný komunální odpad od jiných původců, a zohlední přitom nejlepší dostupné techniky. Odchylně od nařízení (ES) č. 1013/2006 o přepravě odpadů mohou členské státy za účelem ochrany své sítě omezit přepravu odpadů určených ke spálení, které je klasifikováno jako využití, do země, pokud bylo zjištěno, že by v důsledku této přepravy musely být odstraněny odpady, které vznikly na území daného členského státu, nebo že by odpad musel být zpracován způsobem, jenž není v souladu s jejich národními plány pro nakládání s odpady. Členské státy oznámí tato rozhodnutí Komisi. Členské státy rovněž mohou omezit přepravu odpadů ze zemí s ohledem na životní prostředí, jak je uvedeno v nařízení (ES) č. 1013/2006. 2. Tato síť je vytvořena tak, aby Společenství jako celku umožnila dosáhnout soběstačnosti v oblasti odstraňování i využití odpadů uvedených v odstavci 1 a aby členské státy mohly k tomuto cíli směřovat jednotlivě, s ohledem na zeměpisné podmínky nebo na potřebu specializovaných zařízení pro určité druhy odpadů. 3. Síť rovněž umožňuje, aby se odpad odstraňoval nebo aby se odpad uvedený v odstavci 1 využíval v některém z nejbližších vhodných zařízení za použití co nejvhodnějších metod a technologií s cílem zajistit vysoký stupeň ochrany životního prostředí a veřejného zdraví. 4. Zásady blízkosti a soběstačnosti neznamenají, že každý členský stát musí mít všechna konečná zařízení pro využívání odpadu na svém území.“
(41)

Aby při současné úrovni poznatků v oblasti výživy poskytované informace o výživové hodnotě náležitě působily na průměrného spotřebitele a sloužily účelu zajištění informovanosti, pro který byly zavedeny, měly by být jednoduché a srozumitelné. Uvádění informací o výživové hodnotě potravin zčásti v hlavním zorném poli, obecně označovaném jako přední strana balení, a zčásti na jiné straně balení, například na zadní, by mohlo spotřebitele mást. Výživové údaje by se proto měly nacházet ve stejném zorném poli. Nejdůležitější prvky informací o výživové hodnotě je navíc možné dobrovolně zopakovat v hlavním zorném poli, aby byly pro spotřebitele při nákupu potravin základní informace o výživové hodnotě snadno viditelné. Ponechání volnosti ve volbě informací, které mohou být opakovány, by mohlo vyústit v matení spotřebitelů. Proto je zapotřebí upřesnit, které informace se mohou opakovat.“