STANOVISKO GENERÁLNÍ ADVOKÁTA

PAOLA MENGOZZIHO

přednesené dne 3. října 2018 ( 1 )

Věc C‑168/17

SH

proti

TG,

za účasti:

UF

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Kúria (Nejvyšší soud, Maďarsko)]

„Společná zahraniční a bezpečnostní politika – Omezující opatření s ohledem na situaci v Libyi – Nařízení č. 204/2011 – Článek 5 odst. 2 – Zákaz poskytnout finanční prostředky osobám uvedeným v příloze III nařízení – Článek 12 – Ustanovení o vyloučení nároků – Článek 9 – Platby vyjmuté ze zákazu uvedeného v čl. 5 odst. 2 – Řetězec smluv určených na zřízení záruky ve prospěch subjektu zapsaného na seznamu uvedeném v příloze III nařízení“

1. Kúria (Nejvyšší soud, Maďarsko) prostřednictvím žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, která je předmětem tohoto stanoviska, předkládá Soudnímu dvoru řadu otázek, které se týkají výkladu čl. 5 odst. 2, článku 9 a článku 12 nařízení Rady (EU) č. 204/2011 ze dne 2. března 2011 o omezujících opatřeních s ohledem na situaci v Libyi ( 2 ), jakož i článku 17 nařízení 2016/44 ( 3 ). Tyto otázky vyvstaly v rámci sporu mezi bankami SH a TG, které mají sídlo v Unii, jenž se týká platby provizí a dalších nákladů na záruku ze strany první banky ve prospěch banky druhé, a to v rámci dvou smluv majících za cíl zajistit závazky ze záruky, které převzala libyjská banka vůči libyjskému subjektu v souvislosti se smlouvou na veřejnou zakázku, která byla uzavřena mezi tímto subjektem a maďarským podnikem.

I. Právní rámec

2. Dne 28. února 2011 přijala Rada rozhodnutí 2011/137/SZBP ( 4 ). V souladu s rezolucí Rady bezpečnosti OSN č. 1970 (2011) [dále jen „UNSCR 1970 (2011)]“) ( 5 ) a následnými rezolucemi toto rozhodnutí stanovilo zbrojní embargo, zákaz vývozu vybavení pro vnitřní represi a zmrazení finančních prostředků a hospodářských zdrojů osob a subjektů, které se účastnily vážného porušování lidských práv vůči lidem v Libyi, včetně útoků na civilní obyvatelstvo a civilní zařízení v rozporu s mezinárodním právem ( 6 ).

3. Dne 2. března 2011 Rada za účelem stanovení opatření nezbytných k provedení embarga přijala nařízení č. 204/2011.

4. Podle čl. 5 odst. 1 tohoto nařízení se „[z]mrazují […] veškeré finanční prostředky a hospodářské zdroje, které patří fyzickým nebo právnickým osobám, subjektům a orgánům uvedeným v příloze II a III nebo které jsou jimi vlastněny, drženy či ovládány“ ( 7 ). Odstavec 2 tohoto článku stanoví, že „[ž]ádné finanční prostředky ani hospodářské zdroje nesmějí být, přímo ani nepřímo, poskytnuty fyzickým nebo právnickým osobám, subjektům nebo orgánům uvedeným v příloze II a III nebo v jejich prospěch“ ( 8 ). Podle odstavce 3 téhož článku se „zakazuje […] vědomá a úmyslná účast na činnostech, jejichž cílem nebo výsledkem je přímé či nepřímé obcházení opatření uvedených v odstavcích 1 a 2“.

5. Článek 9 odst. 1 písm. a) a b) nařízení č. 204/2011 stanoví: „[u]stanovení čl. 5 odst. 2 se nevztahují na připisování na zmrazené účty: a) úroků nebo jiných výnosů z těchto účtů; b) plateb splatných podle smluv, dohod nebo závazků, které byly uzavřeny nebo vznikly přede dnem, kdy byly fyzická či právnická osoba, subjekt nebo orgán uvedený v článku 5 určen Výborem pro sankce, Radou bezpečnosti nebo Radou […], pokud jsou veškeré takové úroky, jiné výnosy nebo platby zmrazeny podle čl. 5 odst. 1“ ( 9 ).

6. Článek 12 nařízení č. 204/2011 v původním znění stanovil následující: „Libyjské vládě, ani jakékoli osobě nebo subjektu, která vznese nárok jejím prostřednictvím či v její prospěch, se nepřiznají žádné nároky, a to ani kompenzace nebo jiný nárok tohoto druhu, jako je nárok na započtení pohledávek nebo nárok v rámci záruky v souvislosti s jakoukoli smlouvou nebo transakcí, jejíž plnění bylo přímo či nepřímo, zcela či částečně dotčeno z důvodu opatření, o nichž bylo rozhodnuto podle rezoluce Rady bezpečnosti OSN č. 1970 (2011), včetně opatření Unie nebo kteréhokoli členského státu k provedení příslušných rozhodnutí Rady bezpečnosti OSN nebo opatření stanovených tímto rozhodnutím nebo v souladu nebo ve spojitosti s nimi“. Tento článek byl předmětem dvou následných změn ( 10 ), přičemž druhá se uskutečnila prostřednictvím nařízení č. 45/2014 ( 11 ). Odstavce 1 a 2 článku 12 nařízení č. 204/2011 ve znění nařízení č. 45/2014 uvádějí následující: „1. Nebude uspokojen žádný nárok vyplývající ze smlouvy nebo operace, jejichž plnění nebo uskutečnění bylo přímo nebo nepřímo, zcela nebo částečně dotčeno opatřeními uloženými tímto nařízením, a to včetně náhrady škody nebo jiných nároků tohoto druhu, jako je nárok na náhradu škody nebo nárok vyplývající ze záruky, zejména nárok na prodloužení doby platnosti nebo vyplacení dluhopisů, záruk nebo příslibu odškodnění v jakékoli formě, zejména finančních záruk nebo příslibů finančního odškodnění, je-li vznesen: a) určenými osobami, subjekty nebo orgány uvedenými v příloze II nebo III; b) jakýmikoli jinými libyjskými osobami, subjekty či orgány, včetně libyjské vlády; c) jakýmikoli osobami, subjekty či orgány jednajícími prostřednictvím nebo jménem osob, subjektů nebo orgánů uvedených v písmenech a) nebo b). 2. Ve všech řízeních k uspokojení nároku nese důkazní břemeno ohledně toho, že uspokojení nároku není zakázáno odstavcem 1, osoba usilující o uspokojení tohoto nároku“.

7. Nařízení č. 204/2011 bylo ode dne 20. ledna 2016 nahrazeno nařízením 2016/44. Znění článku 12 nařízení č. 204/2011 bylo bez změn převzato do článku 17 nařízení 2016/44.

II. Původní řízení, předběžné otázky a řízení před Soudním dvorem

8. Skutkové okolnosti původního řízení, které vyplývají z předkládacího rozhodnutí a ze spisu, lze shrnout následovně.

9. Dne 7. července 2009 uzavřely Libyan Housing and Infrastructure Board (dále jen „HIB“), libyjský subjekt, jakožto objednatel, a UF (vedlejší účastnice řízení vystupující na podporu žalobkyně v původním řízení), společnost založená podle maďarského práva, jakožto zhotovitelka, smlouvu o výstavbě veřejné infrastruktury v libyjském regionu Zawya.

10. V souvislosti s touto smlouvou HIB požadoval, aby UF zřídila dvě bankovní záruky, konkrétně záruku proplacení zaplacené zálohy, kterou UF obdržela od HIB (dále jen „záruka APG“), a záruku řádného provedení (dále jen „záruka PG“). HIB požadoval, aby tyto záruky byly v jeho prospěch vystaveny libyjskou bankou Sahara Bank. Sahara Bank požádala o protizáruku a vystavení akreditivu ze strany TG (žalovaná v původním řízení), která následně požádala o poskytnutí protizáruky banku SH (žalobkyně v původním řízení).

11. Dne 16. října 2009 uzavřely SH a UF smlouvu, na základě které se SH zavázala vystavit protizáruku ve prospěch TG (dále jen „protizáruka APG od SH“), a to za účelem zajištění protizáruky, kterou byla TG povinna vystavit ve prospěch Sahara Bank (dále jen „protizáruka APG od TG“) ve vztahu k záruce APG, která byla HIB poskytnuta libyjskou bankou. Při plnění této smlouvy byla dne 20. listopadu 2009 ve prospěch TG vystavena protizáruka APG od SH v celkové výši 69499610 LYD, která měla vypršet dne 14. září 2013. V důsledku toho byla dne 24. listopadu 2009 ve prospěch Sahara Bank vystavena protizáruka APG od TG, která měla vypršet dne 30. srpna 2013.

12. Rovněž dne 16. října 2009 uzavřely SH a UF smlouvu, na základě které se SH zavázala vystavit protizáruku ve prospěch TG (dále jen „protizáruka PG od SH“), a to za účelem zajištění neodvolatelného standby akreditivu, který byla TG povinna vystavit ve prospěch Sahara Bank (dále jen „protizáruka PG od TG“) ve vztahu k záruce PG, která byla HIB poskytnuta libyjskou bankou. Při plnění této smlouvy byla dne 16. prosince 2009 ve prospěch TG vystavena protizáruka PG od SH v celkové výši 6567000 eur, která měla vypršet dne 15. července 2014. V důsledku toho byla dne 17. prosince 2009 ve prospěch Sahara Bank vystavena protizáruka PG od TG, která měla vypršet dne 30. června 2014.

13. Na základě smluv uzavřených mezi SH a TG v souvislosti s vystavením protizáruky APG od TG a protizáruky PG od TG se SH zavázala k tomu, že TG proplatí částky, které TG zaplatila Sahara Bank, a k tomu, že jí bude každé čtvrtletí platit provizi ve výši 1,30 % p. a.

14. SH plnila své platební povinnosti vůči TG až do března 2011.

15. Dne 2. března 2011 bylo přijato nařízení č. 204/2011. HIB a Sahara Bank byly zahrnuty do seznamu uvedeného v příloze III tohoto nařízení a byly zde zapsány v případě první z nich do 29. ledna 2014 ( 12 ) a v případě druhé z nich do 2. září 2011 ( 13 ).

16. Dne 20. prosince 2012 podepsaly SH a TG memorandum o porozumění, které bylo zaměřené na úpravu jejich vztahů, a to s cílem zohlednit důsledky přijetí nařízení č. 204/2011. Téhož dne uzavřely SH a TG s depozitní bankou trojstrannou smlouvu o vkladu (dále jen „smlouva o vkladu“). Na základě článku V této smlouvy měly být uložené částky ( 14 ) vyplaceny TG v případě, že by byl HIB ze seznamu vyřazen před vypršením protizáruk APG a PG od SH a před vypršením akreditivu (dne 14. září 2013 a dne 15. července 2014). V opačném případě měly být předmětné částky vráceny SH. SH tedy i nadále na vkladový účet pravidelně zasílala částky splatné v souvislosti s protizárukami APG a PG od TG.

17. Na základě žádosti podané subjektem HIB Sahara Bank opakovaně požádala o výkon protizáruky APG od TG. TG to odmítla s odůvodněním, že tento požadavek je protiprávní. Konečným rozhodnutím ze dne 22. dubna 2013 uložil Fővárosi Ítélőtábla (regionální odvolací soud Budapešť-hlavní město, Maďarsko) TG zákaz uskutečnit platbu ve prospěch Sahara Bank do té doby, dokud bude HIB zapsán na seznamu uvedeném v příloze III nařízení č. 204/2011.

18. Dne 10. ledna 2013 požádala TG o výkon protizáruky APG od SH. SH žádost zamítla, neboť omezující opatření byla stále v platnosti.

19. Dne 14. září 2013 vypršela protizáruka APG od SH. Dne 17. července 2014 vypršela také protizáruka PG od SH, a to aniž byla podána jakákoli žádost o její vykonání. V důsledku toho SH požádala TG o to, aby souhlasila s uvolněním uložených částek, a to tím způsobem, že u depozitní banky učiní projev vůle, který je nezbytný k uvolnění vkladu. TG však odmítla tento projev vůle učinit.

20. SH se tedy za účelem dosažení splnění povinností TG vyplývajících ze smlouvy o vkladu obrátila na soud. TG se vzájemnou žalobou ( 15 ) domáhala toho, aby byla SH uložena povinnost zaplatit náklady spojené s převzetím předmětných protizáruk, včetně proplacení částek, které již byly vyplaceny Sahara Bank ( 16 ).

21. Soud prvního stupně vyhověl žalobě SH a povolil uvolnění částek uložených ve prospěch SH. V tomto rozsahu vydaný rozsudek nabyl právní moci. Pokud jde o vzájemnou žalobu, tento soud ji zamítl v rozsahu, ve kterém se týkala částek, jež TG zaplatila Sahara Bank, a vyhověl jí v části, která se týkala provizí za záruku, které měla SH zaplatit TG. Podle tohoto soudu tyto provize představovaly protiplnění za službu poskytnutou právnickou osobou založenou podle maďarského práva a nespadaly do působnosti nařízení č. 204/2011. SH byla tedy uložena povinnost zaplatit TG částku ve výši 1352713,04 eura včetně úroků z prodlení. SH, UF a TG napadly rozsudek vydaný soudem prvního stupně.

22. V odvolacím řízení byl rozsudek soudu prvního stupně částečně změněn a vzájemná žaloba byla zamítnuta v plném rozsahu. Odvolací soud jednak měl za to, že tato žaloba byla s ohledem na smlouvu o vkladu, která změnila původně uzavřené dohody mezi SH a TG, neopodstatněná, a jednak usoudil, že TG s ohledem na platnost omezujících opatření vůči HIB nemohla poskytnout žádnou záruku, a tudíž neměla právo na náhradu souvisejících výdajů. TG podala proti rozsudku vydanému odvolacím soudem opravný prostředek k předkládajícímu soudu, kterým je Kúria (Nejvyšší soud).

23. Tento soud má za to, že za účelem určení, zda – v řetězci smluv uzavřených za účelem zřízení bankovních záruk ve prospěch HIB – má TG právo na zaplacení nákladů na protizáruky vystavené na základě příkazů SH, je nezbytné vyložit unijní právo, a zejména články 5 a 12 nařízení č. 204/2011, případně pak článek 9 tohoto nařízení a články 5, 9 a 17 nařízení 2016/44.

24. Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že účastníci původního řízení se za účelem právního posouzení situace obrátili na Evropskou komisi (služba nástrojů zahraniční politiky, IPE). Dne 18. listopadu 2013 vydala IPE právní stanovisko, z něhož vyplývá, že řádným postupem bylo neposkytnout přímo ani nepřímo žádné finanční prostředky subjektu HIB ani v jeho prospěch, a to vzhledem k tomu, že tento subjekt byl zapsán na seznam uvedený v příloze III nařízení č. 204/2011. Na základě žádosti podané Stálým zastoupením Francie při Evropské unii vydala IPE dne 10. března 2014 druhé stanovisko, v němž rozlišovala mezi „návrhem na výkon záruky“ a „platbou uskutečněnou na základě záruky“. Podle IPE v případě, že se neuplatní článek 12 nařízení č. 204/2011, může být „návrhu na výkon záruky“ ve prospěch orgánu zapsaného na uvedeném seznamu vyhověno, ale „platba uskutečněná na základě záruky“ nemůže být uskutečněna, pokud je tento orgán zahrnut do působnosti opatření uvedených v článku 5 nařízení č. 204/2011, ledaže by platba mohla být uskutečněna podle článku 9 uvedeného nařízení.

25. Právě v tomto kontextu Kúria (Nejvyšší soud) rozhodnutím ze dne 23. března 2017 přerušil původní řízení a položil následující předběžné otázky: „1) Spadají do působnosti nařízení č. 204/2011 nebo případně do působnosti nařízení 2016/44 níže uvedené závazky týkající se zaplacení nákladů na záruku, vyplývající ze smluv o protizáruce, které byly jakožto součást řetězce smluv uzavřeny za účelem vystavení bankovní záruky ve prospěch [HIB]: 1.1) v případě, že je banka, která má sídlo v Evropské unii, povinna zaplatit na základě smlouvy o protizáruce náklady libyjské bance uvedené na seznamu subjektů, na něž se vztahují zákazy, obsaženém v příloze III nařízení č. 204/2011; 1.2) v případě, že je banka, která má sídlo v Evropské unii, povinna zaplatit na základě smlouvy o protizáruce náklady libyjské bance, která sice není uvedena na seznamu subjektů, na něž se vztahují zákazy, obsaženém v příloze III nařízení č. 204/2011, avšak bankovní záruka je vystavena ve prospěch HIB, který je na tomto seznamu uveden; 1.3) v případě, že v období následujícím poté, co bylo nařízení č. 204/2011 změněno nařízením č. 45/2014, byly nařízením č. 204/2011 zakázány přímé či nepřímé platby ve prospěch jakéhokoli libyjského subjektu; 1.4) v případě, že závazek týkající se zaplacení nákladů na záruku vyplývá ze smluv o protizáruce, které byly jakožto součást řetězce smluv uzavřeny mezi dvěma bankami se sídlem v Evropské unii za účelem vystavení bankovní záruky ve prospěch HIB; 1.5) v případě, že jsou náklady na záruku vyúčtovány až po uplynutí období, na něž se vztahuje záruka, a sice v soudním řízení probíhajícím poté, co vstoupilo v platnost nařízení 2016/44? 2) Za předpokladu, že závazek týkající se zaplacení nákladů na záruku, který je uveden v bodech 1.1. a 1.2., spadá do působnosti zmíněného nařízení, je nutné mít za to, že náklady na záruku zaplacené libyjské bance – která byla rovněž po určitou dobu uvedena na seznamu subjektů, na něž se vztahují zákazy, obsaženém v příloze III nařízení č. 204/2011 – představují pro účely vystavení záruky na proplacení zaplacené zálohy a záruky řádného provedení poskytnuté ve prospěch HIB finanční prostředky přímo či nepřímo poskytnuté ve prospěch právnických osob, subjektů nebo orgánů uvedených v příloze III? 3) Musí se čl. 12 odst. 1 písm. b) nařízení č. 204/2011 v období následujícím poté, co bylo toto nařízení změněno nařízením č. 45/2014 (bod 1.3.), vykládat v tom smyslu, že náklady a výdaje, kterých se domáhá libyjská banka a které na základě smlouvy o protizáruce platí banka se sídlem v Evropské unii, mají být přímo či nepřímo považovány za nároky v rámci záruky? 4) Je nutné považovat banku se sídlem v Evropské unii, která je na základě smlouvy o protizáruce, která byla jakožto součást řetězce smluv uzavřena za účelem vystavení bankovní záruky ve prospěch HIB, povinna zaplatit náklady na záruku libyjskému subjektu (bod 1.4.), za osobu nebo subjekt ve smyslu čl. 12 odst. 1 písm. c) nařízení č. 204/2011 ve znění nařízení č. 45/2014, tedy osobu nebo subjekt jednající prostřednictvím nebo jménem či ve prospěch osob, subjektů nebo orgánů uvedených v písmenech a) nebo b) výše uvedeného čl. 12 odst. 1? Je nutné mít za to, že náklady na záruku, kterých se domáhá výše uvedená banka u jiné banky se sídlem v Evropské unii, mají být přímo nebo nepřímo považovány za nároky v rámci záruky? 5) Týká se ustanovení o výjimce, které je obsaženo v článku 9 nařízení č. 204/2011, jakékoli platby? 6) Je-li vyúčtování nákladů na záruku provedeno poté, co vstoupilo v platnost nařízení Rady 2016/44, které sice zrušilo nařízení č. 204/2011, avšak obsahuje v podstatě totožná ustanovení (bod 1.5.), je nařízení 2016/44 použitelné na vyřešení sporu mezi účastnicemi tohoto řízení a musí se čl. 17 odst. 1 písm. b) tohoto nařízení vykládat v tom smyslu, že náklady a výdaje, kterých se domáhá libyjská banka a které na základě smlouvy o protizáruce platí banka se sídlem v Evropské unii mají být přímo nebo nepřímo považovány za nároky v rámci záruky? Je nutné považovat banku se sídlem v Evropské unii, která je na základě smlouvy o protizáruce, která byla jakožto součást řetězce smluv uzavřena za účelem vystavení bankovní záruky ve prospěch HIB, povinna zaplatit náklady na záruku libyjskému subjektu, za osobu nebo subjekt ve smyslu čl. 17 odst. 1 písm. c) zmíněného nařízení, tedy osobu nebo subjekt jednající prostřednictvím nebo jménem či ve prospěch osob, subjektů nebo orgánů uvedených v písmenech a) nebo b) výše uvedeného čl. 17 odst. 1? Je nutné mít za to, že náklady na záruku, kterých se domáhá výše uvedená banka u jiné banky se sídlem v Evropské unii, mají být přímo nebo nepřímo považovány za nároky v rámci záruky?“

26. UF, SH, TG a italská, německá a maďarská vláda a Komise předložily Soudnímu dvoru písemná vyjádření podle článku 23 statutu Soudního dvora a jejich řeči byly vyslechnuty, s výjimkou italské vlády, na jednání konaném dne 23. dubna 2018.

III. Analýza

A. Úvodní poznámky

27. Ze žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce vyplývá, že Kúria (Nejvyšší soud) nemá žádné důvodné pochybnosti ohledně skutečnosti, že uvolnění záruk ve prospěch HIB – uvolnění, které se nikdy neuskutečnilo a které již není možné, neboť protizáruky již vypršely – je zakázáno na základě nařízení č. 204/2011, a to přinejmenším během období, kdy byl HIB zapsán na uvedeném seznamu. Tato otázka tedy není Soudnímu dvoru předložena.

28. Kúria (Nejvyšší soud) se naopak Soudního dvora táže, jak mají být pro účely uplatňování opatřování embarga přijatých Unií ve vztahu k Libyi posouzeny: – platby, které je banka, jež má sídlo v Unii, povinna zaplatit libyjské bance, jež je zapsána na seznamu uvedeném v příloze III nařízení č. 204/2011, na odložené pokrytí nákladů na zřízení záruky ve prospěch subjektu, který je rovněž zapsán na tomto seznamu; – platby, které je banka, jež má sídlo v Unii, povinna zaplatit libyjské bance, jež není zapsána na seznamech uvedených v příloze II a III nařízení č. 204/2011, na odložené pokrytí nákladů na zřízení záruky ve prospěch subjektu, který je na těchto seznamech zapsán; – platby, které je banka, jež má sídlo v Unii, povinna zaplatit jiné bance, která má sídlo v Unii, na odložené pokrytí nákladů na zřízení protizáruky ve prospěch libyjské banky, jež není zapsána na seznamech uvedených v příloze II a III nařízení č. 204/2011, za vystavení záruky ve prospěch subjektu, který byl na uvedené seznamy zapsán po vystavení záruky.

29. Soudnímu dvoru přísluší, aby u každé z těchto kategorií plateb určil, zda spadá do působnosti zákazů stanovených nařízením č. 204/2011 nebo nařízením 2016/44.

30. Vnitrostátnímu soudu [Kúria (Nejvyšší soud) nebo soud rozhodující ve věci samé] naopak přísluší určit, zda má TG na základě smluv o protizáruce uzavřených mezi SH a TG, smlouvy o vkladu a práva použitelného na tyto smlouvy vůči SH právo na zaplacení nákladů na protizáruky vystavené na základě příkazu SH (nebo na nějakou formu náhrady škody nebo odškodnění za bezdůvodné obohacení), a to za období, kdy byl HIB zapsán na seznamu uvedeném v příloze III nařízení č. 204/2011, přestože název HIB byl z tohoto seznamu odstraněn, pokud jde o protizáruku APG od TG, až po vypršení této protizáruky a přestože přijetí omezujících opatření změnilo postavení TG ohledně rizika vymáhání.

B. První předběžná otázka, bod 1.1) a druhá předběžná otázka: platby, které je banka, jež má sídlo v Unii, povinna zaplatit libyjské bance, jež je zapsána na seznamu uvedeném v příloze III nařízení č. 204/2011, na odložené pokrytí nákladů na zřízení záruky ve prospěch subjektu, který je rovněž zapsán na tomto seznamu

31. Podstatou první předběžné otázky předkládajícího soudu, bod 1.1), která musí být posouzena společně s druhou předběžnou otázkou, a to v části, kde tato otázka odkazuje na uvedený bod 1.1), je, zda za takových okolností, jako jsou okolnosti věci v původním řízení, spadají náklady ( 17 ), které byla TG povinna zaplatit Sahara Bank za zřízení záruk APG a PG ve prospěch HIB, a to za období, ve kterém byla Sahara Bank zapsána na seznamu, do působnosti nařízení č. 204/2011 nebo nařízení 2016/44 a zda byly na základě příslušných ustanovení těchto nařízení zakázány.

32. Především je třeba upřesnit, že jelikož se jedná o platby, které měly být uskutečněny v době platnosti nařízení č. 204/2011, a jelikož předkládající soud se v podstatě táže, zda tyto platby spadají do působnosti embarga uvaleného Unií vůči Libyi v době splatnosti těchto plateb, je pro účely odpovědi na otázku položenou tímto soudem relevantní pouze nařízení č. 204/2011.

33. Dotčené platby však mohou spadat do působnosti tohoto nařízení v případě, že splňují jeden z předpokladů stanovených v čl. 5 odst. 2 tohoto nařízení, tedy pokud představují přímé nebo nepřímé „poskytnutí“ finančních prostředků nebo hospodářských zdrojů právnickým osobám, subjektům nebo orgánům uvedeným v příloze II a III uvedeného nařízení nebo „poskytnutí“ finančních prostředků nebo hospodářských zdrojů ve prospěch těchto subjektů.

34. Není pochyb o tom, že platby peněžních částek, které je banka se sídlem v Unii povinna uskutečnit ve vztahu k subjektu zapsanému v těchto přílohách na pokrytí nákladů na zřízení záruky, představují, pokud jsou uskutečněny, „přímé poskytnutí finančních prostředků“ podle čl. 5 odst. 2 nařízení č. 204/2011 a z tohoto důvodu spadají do působnosti tohoto nařízení. Skutečnost, že tyto platby jsou součástí transakce, v rámci níž existuje hospodářská rovnováha mezi plněním a protiplněním, a že představují akty, jež směřují k naplnění smluv uzavřených před vstupem nařízení č. 204/2011 v platnost, sama o sobě neumožňuje, jak již Soudní dvůr vyjasnil, aby byly vyloučeny z působnosti tohoto nařízení a z působnosti zákazů, které toto nařízení stanoví ( 18 ).

35. Nanejvýš vyvstává otázka, zda tyto platby mohly být uskutečněny prostřednictvím jejich připsání na zmrazený účet Sahara Bank podle čl. 9 odst. 1 písm. b) nařízení č. 204/2011, na základě kterého se čl. 5 odst. 2 uvedeného nařízení nevztahuje na platby splatné podle smluv uzavřených přede dnem, kdy byl příjemce zapsán na seznamy uvedené v příloze II a III výše uvedeného nařízení, pokud jsou také tyto platby zmrazeny. Pokud jde o relevantnost této otázky pro účely vyřešení sporu v původním řízení, odkazuji na odpověď na pátou předběžnou otázku, která se týká výkladu článku 9 nařízení č. 204/2011.

C. První předběžná otázka, bod 1.2) a druhá předběžná otázka: platby, které je banka, jež má sídlo v Unii, povinna zaplatit libyjské bance, jež není zapsána na seznamech uvedených v příloze II a III nařízení č. 204/2011, na odložené pokrytí nákladů na zřízení záruky ve prospěch subjektu, který je na těchto seznamech zapsán

36. Podstatou první předběžné otázky předkládajícího soudu, bod 1.2), která musí být posouzena společně s druhou předběžnou otázkou, a to v části, kde tato otázka odkazuje na bod 1.2), je, zda za takových okolností, jako jsou okolnosti věci v původním řízení, spadají náklady, které byla TG povinna zaplatit Sahara Bank za zřízení záruk APG a PG ve prospěch HIB, a to za období po odstranění Sahara Bank ze seznamu uvedeného v příloze III nařízení č. 204/2011, do působnosti tohoto nařízení nebo nařízení 2016/44 a zda byly zakázány. Z důvodů uvedených v bodě 32 tohoto stanoviska je pro účely odpovědi na tuto otázku relevantní pouze nařízení č. 204/2001.

37. Platby peněžních částek, které je banka se sídlem v Unii povinna uskutečnit ve prospěch právnické osoby založené podle libyjského práva, která není uvedena v seznamech uvedených v příloze II a III nařízení č. 204/2011, v případě jejich uskutečnění nepředstavují na rozdíl od situace uvedené v bodě 1.1) první předběžné otázky „přímé poskytnutí finančních prostředků“ podle čl. 5 odst. 2 nařízení č. 204/2011.

38. Pokud jde o „nepřímé poskytnutí“ ( 19 ) finančních prostředků podle stejného ustanovení, to by mohlo nastat v případě, kdyby peněžní částky, které jsou předmětem těchto plateb, byly převedeny fyzické osobě, subjektu nebo orgánu zapsaným ve výše uvedených seznamech nebo v případě, že by mezi jedním z těchto subjektů a právnickou osobou založenou podle libyjského práva, které je příjemkyní platby, existoval takový právní nebo finanční vztah (například vlastnický nebo kontrolní vztah) ( 20 ), na základě kterého by bylo možné mít za to, že uvedený subjekt získá právo nakládat s předmětnými částkami.

39. Domnívám se však, že ani jedna z těchto situací za okolností věci v původním řízení nenastala. Na jednu stranu totiž částky, které jsou předmětem plateb, o které se jedná v tomto řízení, jež jsou určeny k pokrytí nákladů vynaložených bankou na zřízení záruky a představují protiplnění za služby poskytnuté touto bankou, jsou v zásadě určeny k tomu, aby si je tato banka ponechala. A navíc, přestože přísluší vnitrostátnímu soudu, aby s konečnou platností tuto okolnost vyloučil, tak z žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce nevyplývá, že by se částky, které TG zaplatila Sahara Bank na pokrytí nákladů na zřízení záruk APG a PG ve prospěch HIB, nějakým způsobem dostaly do dispoziční sféry HIB.

40. Na druhou stranu z žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce nevyplývá, že mezi Sahara Bank a HIB existuje takový vztah, jaký byl popsán v bodě 38 tohoto stanoviska. Nicméně i v tomto případě přísluší ověření toho, zda tomu tak skutečně je, vnitrostátnímu soudu.

41. Po vyloučení přímého nebo nepřímého poskytnutí finančních prostředků je třeba posoudit, zda předmětné platby představují „poskytnutí“ finančních prostředků ve prospěch subjektu uvedeného na seznamech uvedených v příloze II a III nařízení č. 204/2011 podle čl. 5 odst. 2 uvedeného nařízení, a to v rozsahu, v němž jsou určeny na odložené pokrytí nákladů na zřízení záruky ve prospěch subjektu, který byl v průběhu trvání smlouvy o záruce na tyto seznamy zapsán.

42. Tak by tomu podle mého názoru bylo v případě, pokud by se ukázalo – na základě dohod uzavřených před vstupem embarga v platnost mezi bankou se sídlem v Unii, jakožto příkazcem, a libyjskou bankou, která záruku vystavila, jakož i na základě případných změn těchto dohod, které se uskutečnily po vstoupení embarga v platnost – že tyto platby se přímo nebo nepřímo dotýkají možnosti příjemce dosáhnout u libyjské banky výkonu záruky ( 21 ) nebo představují ze strany banky, která má sídlo v Unii, převzetí nákladů, které by na základě smlouvy vznikly příjemci ( 22 ).

43. Tak například v případě, že právo vymáhat záruku zcela nebo částečně závisí na zaplacení částek dohodnutých jako protiplnění za její vystavení nebo v případě, že se obě banky v době trvání embarga dohodly na prodloužení záruky, by platby, které je banka se sídlem v Unii povinna uskutečnit ve prospěch libyjské banky na pokrytí nákladů spojených s vystavením záruky nebo jejím prodloužením, spadaly pod zákaz stanovený v čl. 5 odst. 2 nařízení č. 204/2011. Částky, které jsou předmětem těchto plateb, by totiž měly za cíl zajistit subjektu zapsanému na seznamech uvedených v příloze II a III tohoto nařízení právo na vymáhání záruky nebo právo zachovat ve prospěch tohoto subjektu platnost záruky nad rámec původně dohodnuté lhůty, a byly by tudíž poskytnuty v jeho prospěch ( 23 ).

44. Z výše uvedených úvah vyplývá, že pokud nejsou splněny předpoklady uvedené v bodech 38 a 42 tohoto stanoviska, platby, které je banka, jež má sídlo v Unii, povinna uskutečnit ve prospěch libyjské banky, jež není uvedena na seznamech uvedených v příloze II a III nařízení č. 204/2011, na odložené pokrytí nákladů na vystavení záruky ve prospěch subjektu, který byl v době trvání smlouvy o záruce na tyto seznamy zapsán, nenaplňují žádný z předpokladů uvedených v čl. 5 odst. 2 nařízení č. 204/2011, a pokud nejsou zahrnuty do rámce činností zaměřených na obcházení zákazů stanovených tímto ustanovením podle odstavce 3 uvedeného článku ( 24 ), nejsou v rámci jeho uplatňování zakázány.

45. Zejména se nedomnívám, že samotná skutečnost, že řetězec souvisejících smluv uzavřených mezi různými zúčastněnými subjekty před tím, než embargo vstoupilo v platnost, jakož i operace jako celek, má za konečný cíl umožnit subjektu zapsanému v seznamu uvedeném v příloze III nařízení č. 204/2011 přístup k bankovní záruce, což samo o sobě postačuje k tomu, aby byla jakákoli platba uskutečněná v rámci této operace považována za zakázanou podle čl. 5 odst. 2 uvedeného nařízení.

46. V každém případě přísluší vnitrostátnímu soudu, aby na základě dohod uzavřených mezi TG a Sahara Bank a s ohledem na druh záruky, kterou Sahara Bank poskytla HIB, provedl ověření nezbytná k definitivnímu vyloučení použití článku 5 nařízení č. 204/2011 na předmětné platby.

D. První předběžná otázka, bod 1.4: platby, které je banka, jež má sídlo v Unii, povinna zaplatit jiné bance se sídlem v Unii, na odložené pokrytí nákladů na zřízení protizáruky ve prospěch libyjské banky, která není zapsána na seznamech uvedených v příloze II a III nařízení č. 204/2011, za vystavení záruky ve prospěch subjektu, který byl na uvedené seznamy zapsán po vystavení záruky

47. Podstatou první předběžné otázky, bod 1.4, kterou pokládá Kúria (Nejvyšší soud), je, zda za takových okolností, jako jsou okolnosti věci v původním řízení, spadají platby týkající se nákladů ( 25 ), které se SH zavázala zaplatit TG za zřízení protizáruk ve prospěch Sahara Bank – jejichž cílem bylo umožnit Sahara Bank vystavit záruky APG a PG ve prospěch HIB – do působnosti nařízení č. 204/2011 nebo nařízení 2016/44, a zda byly na základě příslušných ustanovení těchto nařízení zakázány. Také v tomto případě je pro účely odpovědi na předběžnou otázku třeba zohlednit pouze nařízení č. 204/2011, které bylo platné v okamžiku, kdy byly na základě smlouvy výše uvedené platby splatné.

48. S ohledem na funkční vztah, který existuje, navzdory jejich autonomní povaze, mezi protizárukami, které TG poskytla Sahara Bank na základě pokynu SH, a zárukami, které Sahara Bank poskytla HIB, jsou úvahy uvedené v bodech 38 až 46 tohoto stanoviska mutatis mutandis použitelné i na platby, které jsou předmětem této části žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, a to bez ohledu na skutečnost, že se tyto platby uskutečňují mezi dvěma bankami, které mají sídlo v Unii. Na tomto místě tedy pouze odkazuji na tyto úvahy.

E. První předběžná otázka, bod 1.3, třetí, čtvrtá a šestá předběžná otázka: dopad článku 12 nařízení č. 204/2011 a článku 17 nařízení 2016/44

49. Nařízení č. 204/2011 od začátku ( 26 ) obsahovalo v článku 12 takzvanou „no claims clause“ neboli ustanovení o vyloučení nároků, jehož působnost byla změněna nařízením č. 45/2014, a to za účelem jeho přizpůsobení pokynům Rady v oblasti omezujících opatřeních ( 27 ), přičemž v současné době se nachází v článku 17 nařízení 2016/44.

50. Toto ustanovení, jež je obsaženo ve většině unijních právních nástrojů, které stanoví omezující opatření ( 28 ), má za cíl zabránit tomu, aby subjekty postižené omezujícími opatřeními, libyjská vláda nebo její odnože, a obecně libyjské osoby, subjekty nebo orgány, mohly získat náhradu za záporné účinky embarga, jakož i chránit hospodářské subjekty před nároky, které vůči nim mohou libyjské protistrany vznést na základě smluv, jejichž plnění bylo dotčeno uvedenými opatřeními, nebo v souvislosti s těmito smlouvami ( 29 ).

51. Ustanovení o vyloučení nároků uvedené v článku 12 nařízení č. 204/2011 se s ohledem na svůj odlišný účel nepřekrývá se zákazy stanovenými v čl. 5 odst. 2 uvedeného nařízení, ale má svou vlastní odlišnou oblast působnosti. S výjimkou případu, kdy jsou nároky vzneseny subjekty zapsanými na seznamech uvedených v příloze II a III nařízení č. 204/2011, jenž je obsažen v čl. 12 písm. a) uvedeného nařízení, tak uspokojování nároků spadajících do působnosti tohoto článku v zásadě nenaplňuje skutkovou podstatu poskytnutí finančních prostředků nebo hospodářských zdrojů nebo jejich poskytnutí ve prospěch určených subjektů, což je zakázáno uvedeným čl. 5 odst. 2. Odlišný výklad by zbavil tento článek jakéhokoli užitečného účinku.

52. V souladu se svou funkcí je toto ustanovení mimoto způsobilé vyvolat účinky nejen v době trvání opatření embarga, ale i po jejich odstranění. Pokud je toto ustanovení ponecháno v platnosti, působí účinky i po ukončení omezujících opatření ( 30 ), čímž činí nepřípustné žaloby, které mají za cíl získání náhrady za dočasná nebo trvalá porušení smlouvy, jež jsou způsobena vstupem těchto opatření v platnost.

53. Ustanovení o vyloučení nároků má tudíž za cíl upřesnit účinky omezujících opatření na smlouvy uzavřené před přijetím těchto opatření, přičemž v rozsahu své působnosti přiznává dlužníkovi, jehož plnění se stalo dočasně nebo trvale nemožné, zprošťující účinek ve vztahu k tomuto plnění, který je v občanském právu spojen s případy vyšší moci, které jsou závislé na zásahu „aktu veřejné moci“. Ačkoli dočasná povaha embarga v zásadě určuje pouze „paralýzu“, a nikoli zánik smluv uzavřených před jeho vstupem v platnost – s tím důsledkem, že plnění, která mezitím nevypršela a jejichž uskutečnění se nestalo trvale nemožné, musí být uskutečněna po odstranění omezujících opatření – tak existence ustanovení o vyloučení nároků činí nepřípustnými, a to i po ukončení pozastavujícího účinku embarga, žádosti směřující k náhradě škody plynoucí z nesplnění smluv nebo transakcí dotčených těmito opatřeními a v určitých případech vede ve skutečnosti k pozbytí platnosti trvajících vztahů ( 31 ).

54. Záruky a protizáruky uzavřené ve vztahu ke smlouvě, například smlouva o zakázce nebo dodávce, jejíž plnění je dotčeno omezujícími opatřeními přijatými nařízením č. 204/2011, jsou výslovně uvedeny v článku 12 tohoto nařízení, a nyní v článku 17 nařízení 2016/44, jako prameny „nároků“, které podle tohoto ustanovení nesmí být uspokojeny. Bez ohledu na jejich autonomní povahu ve vztahu k hlavní smlouvě, ke které se vztahují, je tak vymáhání takových záruk (nebo protizáruk) ze strany subjektů vyjmenovaných v čl. 12 písm. a) až c) nařízení č. 204/2011, a nyní v článku 17 nařízení 2016/44, na základě těchto článků zakázáno ( 32 ) v případě, že se ukáže, že plnění hlavní smlouvy bylo dotčeno opatřeními přijatými tímto nařízením.

55. Záruky a protizáruky jsou nezávisle na své vazbě na základní smlouvu rovněž samy o sobě smlouvy, které mohou být podle článku 12 nařízení č. 204/2011 dotčeny omezujícími opatřeními přijatými tímto nařízením.

56. Vstup embarga v platnost totiž po dobu trvání tohoto embarga blokuje možnost příjemců dotčených těmito opatřeními (nebo v každém případě subjektů zahrnutých do kategorií vyjmenovaných v článku 12 nařízení č. 204/2011) vymáhat záruku nebo protizáruku, a tedy brání poskytovateli záruky (nebo poskytovateli protizáruky) uskutečnit jejich plnění. Prodloužení doby platnosti záruk nebo protizáruk je ostatně výslovně zakázáno výše uvedeným článkem 12, a pokud by bylo umožněno, představovalo by to, jak bylo uvedeno, porušení zákazu stanoveného v čl. 5 odst. 2 nařízení č. 204/2011. Vzhledem k nemožnosti uskutečnit své plnění z důvodu vyšší moci je tedy poskytovatel záruky (nebo poskytovatel protizáruky) zproštěn odpovědnosti za své vlastní porušení smlouvy, a to za celé období, kdy zůstávají v platnosti omezující opatření a ustanovení o vyloučení nároků ( 33 ). Pokud záruka nebo protizáruka vyprší před koncem embarga, je s konečnou platností zbaven svých závazků. Na druhou stranu, připustíme-li, že přijetí opatření embarga má ve vztahu k probíhajícím smlouvám pouze pozastavující účinek, musí být zachování platnosti autonomních záruk uzavřených na dobu určitou nad rámec původně dohodnuté lhůty v každém případě vyloučeno ( 34 ).

57. Ačkoli to v článku 12 nařízení č. 204/2011 není výslovně stanoveno, provize a další výdaje související s vystavením bankovní záruky nebo bankovní protizáruky mohou spadat do působnosti tohoto článku v případě, že plnění smlouvy o záruce nebo protizáruce, ke které se vztahují, brání opatření zavedená tímto nařízením a žádost subjektů, které patří do kategorií vyjmenovaných v tomto ustanovení, o zaplacení těchto provizí a výdajů, lze proto považovat za nárok „vyplývající ze smlouvy, jejíž plnění nebo uskutečnění bylo dotčeno“ těmito opatřeními ( 35 ).

58. Je na vnitrostátním soudu, aby konkrétně posoudil, zda a v jakém rozsahu je ustanovení o vyloučení nároků stanovené nařízeními č. 204/2011 a 2016/44 použitelné na žádosti vznesené ze strany TG vůči SH. Toto posouzení se podle mého názoru musí uskutečnit na základě následujících kritérií.

59. Zaprvé je pro účely určení, jaké znění ustanovení je použitelné ratione temporis na platby, o které jde v původním řízení, třeba rozlišovat mezi částkami, které TG zaplatila Sahara Bank, ve vztahu k nimž žádá TG od SH proplacení, a částkami, které je SH povinna zaplatit TG především na základě provizí za vystavení protizáruk APG a PG. V rámci první kategorie je třeba dále rozlišovat mezi platbami uskutečněnými v období od vstupu nařízení č. 204/2011 v platnost do vstupu nařízení č. 45/2014 v platnost (22. ledna 2014) a platbami uskutečněnými od tohoto data až do data vypršení záruk poskytnutých ze strany Sahara Bank. Na první z nich se uplatní původní znění článku 12 nařízení č. 204/2011, zatímco na druhé znění změněné nařízením č. 45/2014. Nedomnívám se však, že by na jakoukoli z těchto plateb bylo použitelné nařízení 2016/44. Pro účely určení toho, zda tyto platby byly nebo nebyly podle ustanovení o vyloučení nároků zakázány, je totiž relevantní právo použitelné v okamžiku, kdy byly platby uskutečněny, a nikoli okamžik, kdy je soudní cestou žádáno o proplacení příslušných částek. Naproti tomu pokud jde o splatné provize, které banka SH bance TG nezaplatila, je rozhodným okamžikem okamžik, kdy je žádáno zaplacení, a je tedy použitelné nařízení 2016/44, jehož článek 17 má ostatně stejné znění jako článek 12 nařízení č. 204/2011.

60. Zadruhé není pochyb o tom, že Sahara Bank spadá do kategorie subjektů zmíněných v čl. 12 písm. b) nařízení č. 204/2011, ve znění pozměněném nařízením č. 45/2014, a tudíž platby, které vůči ní TG uskutečnila od vstupu této změny v platnost, mohou spadat do působnosti zákazu stanoveného tímto článkem v případě, že jsou splněny další podmínky, které tento článek stanoví. Totéž však nelze říci, jak správně zdůraznila Komise ve svém písemném vyjádření, o znění tohoto článku před jeho změnou. V tomto ohledu přísluší vnitrostátnímu soudu, aby provedl nezbytná ověření za účelem zjištění, zda je za okolností sporu v původním řízení možné mít za to, že Sahara Bank, jež je na základě smlouvy uzavřené s TG věřitelkou závazku zaplatit náklady spojené s vystavením záruky ve prospěch HIB, může být považována za „osobu nebo subjekt, který vznese nárok prostřednictvím nebo ve prospěch [libyjské vlády]“. V opačném případě nemohou být platby provedené ze strany TG ve prospěch Sahara Bank v období před vstupem nařízení č. 45/2004 v platnost považovány za porušení zákazu stanoveného v článku 12 nařízení č. 204/2011. Mám však za to, že možnost domnívat se, že za okolností v původním řízení spadá TG do definice uvedené v původním znění tohoto článku, anebo že je součástí kategorie subjektů uvedené v odst. 1 písm. c) tohoto článku, ve znění nařízení č. 45/2014, anebo článku 17 nařízení č. 2016/44, musí být bez dalšího vyloučena. Na jednu stranu, jak správně poznamenala německá vláda, pouhá skutečnost, že banka se sídlem v Unii je spojena s libyjskou bankou prostřednictvím smlouvy o záruce, sama o sobě neumožňuje dovodit, že tato banka jedná jménem druhé banky v situaci, kdy požádá třetí banku, která má sídlo v Unii, se kterou je spojena prostřednictvím smlouvy o protizáruce, aby proplatila náklady na záruku, které byly zaplaceny libyjské bance. Na druhou stranu, jak jsem již uvedl v bodě 44 tohoto stanoviska, jakmile je odmítnut argument, podle něhož jakýkoli nárok vznesený v rámci řady smluv o záruce a protizáruce ve věci v původním řízení musí být považován za „znehodnocený“ skutečností, že přispívá ke konečnému cíli spočívajícímu v poskytnutí záruky ve prospěch subjektu zapsaného na seznamech uvedených v příloze II a III nařízení č. 204/2011, musí být žádost TG o zaplacení provizí spojených se smlouvou o protizáruce, která byla uzavřena s bankou SH, považována za žádost subjektu usazeného v Unii, jež je vznesena výlučně v jeho vlastním zájmu a jejímž cílem je získat protiplnění za služby poskytnuté jinému subjektu usazenému v Unii.

61. Nakonec je na vnitrostátním soudu, aby ověřil, v jakém rozsahu se omezující opatření zavedená nařízením č. 204/2011 dotkla smluv o záruce a protizáruce ve věci v původním řízení, a to za účelem posouzení toho, zda jsou nároky vznesené v původním řízení ze strany TG, které by na základě upřesnění uvedeného v předchozím bodě měly spadat do rozsahu působnosti tohoto ustanovení, dotčeny zákazem stanoveným v tomto ustanovení. V tomto ohledu poukážu pouze na to, že v rámci tohoto ověření je samozřejmě možné, že vnitrostátní soud dospěje k závěru, že se opatření zavedená nařízením č. 204/2011 nemohla dotknout výkonu záruky ze strany Sahara Bank ve prospěch HIB, jejíž vystavení představuje předpoklad plateb uskutečněných ze strany TG ve prospěch libyjské banky – a s ohledem na existující spojení se smlouvami o protizáruce uzavřenými mezi TG a SH také náhrad, které měla SH zaplatit TG. To by však uvedenému soudu neumožnilo automaticky vyloučit žádosti vznesené ze strany TG z působnosti ustanovení o vyloučení nároků, jelikož omezující opatření zavedená nařízením č. 204/2011 bezpochyby ovlivnila řadu vzájemně závislých smluv, které zahrnovaly smlouvu mezi TG a Sahara Bank, a tudíž i „transakci“ týkající se záruky jako celek. V tomto ohledu uvádím, že výše uvedený článek 12 výslovně odkazuje nejen na „smlouvy“, kterých se dotkla omezující opatření přijatá nařízením č. 204/2011, ale také na všechny „transakce“, které byly těmito opatřeními dotčeny.

F. Pátá předběžná otázka: možné použití článku 9 nařízení č. 204/2011

62. Podstatou páté předběžné otázky předkládajícího soudu je, zda platby ve věci v původním řízení nebo některé z nich spadají do působnosti výjimky z uplatňování čl. 5 odst. 2 nařízení č. 204/2011, která je stanovena v článku 9 uvedeného nařízení.

63. V tomto ohledu předně uvádím, že podle odstavce 1 tohoto článku se tato výjimka – která, jak správně zdůraznila Komise ve svém vyjádření, v žádném případě neumožňuje povolit platby, které je třeba považovat za platby porušující ustanovení o vyloučení nároků – vztahuje k platbám, které mají být připsány na účty podléhající opatřením spočívajícím ve zmrazení, která jsou stanovena v čl. 5 odst. 1 nařízení č. 204/2011, tedy na účty patřící osobám, subjektům nebo orgánům zapsaným na seznamech uvedených v příloze II a III tohoto nařízení. Pokud jde tedy o vnitrostátní řízení, mohly by do působnosti čl. 9 odst. 1 nařízení č. 204/2011 spadat pouze platby ve prospěch HIB nebo Sahara Bank, které byly uskutečněny nebo měly být uskutečněny v období, ve kterém byly tyto subjekty zapsány na seznam uvedený v příloze III uvedeného nařízení. Původní řízení se na jednu stranu netýká plateb ve prospěch HIB, na druhou stranu se zdá být mezi účastníky řízení nesporné, že TG neučinila žádnou platbu ve prospěch Sahara Bank v období, kdy byla Sahara Bank zapsána na výše uvedeném seznamu ( 36 ). Z toho vyplývá, že se nároky vznesené v původním řízení ze strany TG netýkají částek, které jsou předmětem plateb, jež by případně mohly spadat do působnosti článku 9 nařízení č. 204/2011.

IV. Závěry

64. Na základě všech výše uvedených úvah navrhuji, aby Soudní dvůr odpověděl na předběžné otázky položené Kúria (Nejvyšší soud, Maďarsko) takto: „1) Článek 5 odst. 2 nařízení Rady (EU) č. 204/2011 ze dne 2. března 2011 o omezujících opatřeních s ohledem na situaci v Libyi musí být vykládán v tom smyslu, že: – platba nákladů na zřízení záruky ve prospěch subjektu, který je zapsán na seznam uvedený v příloze III tohoto nařízení, kterou banka, jež má sídlo v Unii, uskutečnila ve prospěch libyjské banky, která je rovněž zapsána na tomto seznamu, představuje zakázané poskytnutí finančních prostředků; – platba nákladů na zřízení záruky ve prospěch subjektu, který je zapsán na jeden ze seznamů uvedených v příloze II a III nařízení č. 204/2011, kterou banka, jež má sídlo v Unii, uskutečnila ve prospěch libyjské banky, která na těchto seznamech není zapsána, nepředstavuje zakázané poskytnutí finančních prostředků ani poskytnutí v její prospěch, a to pod podmínkou, že: – peněžní částky, které jsou předmětem těchto plateb, nejsou převedeny fyzické osobě, subjektu nebo orgánu zapsaným na uvedených seznamech; – mezi žádným z těchto subjektů a právnickou osobou založenou podle libyjského práva, která je příjemcem platby, neexistuje právní nebo finanční vztah, na základě kterého by uvedený subjekt získal právo nakládat s předmětnými částkami; – výše uvedené platby se přímo ani nepřímo nedotýkají možnosti libyjského subjektu, který je příjemcem, dosáhnout u libyjské banky výkonu záruky a nepředstavují ze strany banky, která má sídlo v Unii, převzetí nákladů, které by na základě smlouvy vznikly uvedenému subjektu; – za stejných podmínek platba nákladů, kterou uskuteční banka, jež má sídlo v Unii, ve prospěch jiné banky, která má sídlo v Unii, na zřízení protizáruky ve prospěch libyjské banky, která není zapsána na seznamech uvedených v příloze II a III nařízení č. 204/2011, za účelem vystavení záruky ve prospěch subjektu, který byl na uvedené seznamy zapsán po vystavení záruky, nepředstavuje zakázané poskytnutí finančních prostředků nebo poskytnutí v jeho prospěch. 2) Článek 12 nařízení č. 204/2011, ve znění před změnou provedenou nařízením č. 45/2014 a ve znění vyplývajícím z této změny, musí být vykládán v tom smyslu, že žádost o zaplacení nákladů souvisejících s vystavením záruky nebo protizáruky není vyjmuta ze zákazu uspokojení nároků, který je v tomto článku stanoven, pokud je vznesena jedním ze subjektů zmíněných v uvedeném článku a pokud se opatření zavedená podle nařízení č. 204/2011 přímo nebo nepřímo, zcela nebo částečně, dotkla plnění smlouvy o záruce nebo protizáruce nebo transakce, do které je tato smlouva zahrnuta. 3) Článek 12 odst. 1 nařízení č. 204/2011, ve znění vyplývajícím ze změny provedené nařízením č. 45/2014, musí být vykládán v tom smyslu, že banka, která má sídlo v Unii, jež je na základě smlouvy o protizáruce, která je součástí řetězce souvisejících smluv, jejichž cílem je zřídit záruku ve prospěch libyjského subjektu, povinna zaplatit libyjské bance náklady na vystavení záruky, nespadá do kategorie subjektů zmíněných v písmenu c) tohoto ustanovení v případě neexistence prvků, které vedou k závěru, že tato banka jedná jménem nebo na účet libyjské banky. 4) Článek 9 nařízení č. 204/2011 musí být vykládán v tom smyslu, že se nevztahuje na takové platby, jako jsou platby ve věci v původním řízení, které jsou uskutečněny nebo mají být uskutečněny ve prospěch subjektů, které nejsou dotčeny omezujícími opatřeními zavedenými tímto nařízením.“

( 1 ) – Původní jazyk: italština.

( 2 ) – Úř. věst. 2011, L 58, s. 1.

( 3 ) – Nařízení Rady (EU) 2016/44 ze dne 18. ledna 2016 o omezujících opatřeních s ohledem na situaci v Libyi a o zrušení nařízení (EU) č. 204/2011 (Úř. věst. 2016, L 12, s. 1).

( 4 ) – Rozhodnutí Rady 2011/137/SZBP ze dne 28. února 2011 o omezujících opatřeních s ohledem na situaci v Libyi (Úř. věst. 2011, L 58, s. 53). Toto rozhodnutí bylo zrušeno rozhodnutím Rady (SZBP) 2015/1333 ze dne 31. července 2015 (Úř. věst. 2015, L 206, s. 34).

( 5 ) – Přijata dne 26. února 2011.

( 6 ) – Viz bod 1 odůvodnění nařízení č. 204/2011.

( 7 ) – Článek 6 odst. 1 a 2 nařízení č. 204/2011 upřesňuje, že „1. V příloze II jsou uvedeny fyzické nebo právnické osoby, subjekty a orgány, které byly určeny Radou bezpečnosti Spojených národů nebo Výborem pro sankce v souladu odstavcem 22 rezoluce Rady bezpečnosti OSN č. 1970 (2011). 2. Příloha III obsahuje fyzické a právnické osoby, subjekty a orgány, které nejsou uvedeny v příloze II a které určila Rada v souladu s čl. 6 odst. 1 rozhodnutí 2011/137/SZBP jako osoby, které se účastnily nebo spolupůsobily v nařizování, kontrole či jiném řízení, na páchání vážného porušování lidských práv vůči lidem v Libyi, včetně toho, že se účastnily či spolupůsobily na plánování, nařizování, vyhlašování nebo provádění útoků v rozporu s mezinárodním právem, včetně leteckého bombardování, na civilní obyvatelstvo a civilní zařízení, nebo jednotlivce či subjekty jednající jejich jménem nebo na jejich příkaz nebo subjekty v jejich vlastnictví či pod jejich kontrolou“.

( 8 ) – V souladu s čl. 1 písm. a) body iv), v) a vi) nařízení č. 204/2011 představují „finanční prostředky“ podle tohoto nařízení „iv) úroky, dividendy nebo jiné výnosy či hodnoty pocházející z aktiv nebo jimi vytvářené, v) úvěry, práva na započtení, záruky, závazky plnění nebo jiné finanční závazky, vi) akreditivy, nákladní listy, dodací listy“.

( 9 ) – Nařízení Rady (EU) č. 488/2013 ze dne 27. května 2013, kterým se mění nařízení (EU) č. 204/2011 o omezujících opatřeních s ohledem na situaci v Libyi (Úř. věst. 2013, L 141, s. 1) vložilo do původního znění čl. 9 odst. 1 nařízení č. 204/2011 další dvě písmena, která se týkají druhů plateb, jež nemají spojitost se skutkovými okolnostmi původního řízení.

( 10 ) – První změna byla provedena nařízením Rady (EU) č. 296/2011 ze dne 25. března 2011, kterým se mění nařízení (EU) č. 204/2011 o omezujících opatřeních s ohledem na situaci v Libyi (Úř. věst. 2011, L 80, s. 2). Nové znění zahrnovalo dva pododstavce. První přejímal původní znění článku 12 s pouhým doplněním odkazu na rezoluci Rady bezpečnosti OSN č. 1973 (2011). Druhý pododstavec naproti tomu zněl následovně: „Činnost fyzických či právnických osob, subjektů a orgánů konaná v dobré víře při provádění povinností stanovených tímto nařízením nezakládá jakoukoli odpovědnost na jejich straně“.

( 11 ) – Nařízení Rady (EU) č. 45/2014 ze dne 20. ledna 2014, kterým se mění nařízení (EU) č. 204/2011 o omezujících opatřeních s ohledem na situaci v Libyi (Úř. věst. 2014, L 16, s. 1).

( 12 ) – Viz články 1 a 2 prováděcího nařízení Rady (EU) č. 74/2014 ze dne 28. ledna 2014, kterým se provádí čl. 16 odst. 2 nařízení (EU) č. 204/2011 o omezujících opatřeních s ohledem na situaci v Libyi.

( 13 ) – Viz články 1 a 2 prováděcího nařízení Rady (EU) č. 872/2011 ze dne 1. září 2011, kterým se provádí čl. 16 odst. 2 nařízení (EU) č. 204/2011 o omezujících opatřeních s ohledem na situaci v Libyi.

( 14 ) – Jednalo se o částku ve výši 1668927,72 eura, která byla navyšována o částky, jež SH ukládala každých šest měsíců po dobu trvání smlouvy o vkladu, a o příslušné úroky.

( 15 ) – Vzájemná žaloba byla založena především na plnění smluvních povinností, podpůrně pak na náhradě vzniklých škod a dále na bezdůvodném obohacení.

( 16 ) – Pro zjednodušení budu pojmem „náklady“ na protizáruku označovat také provize a výdaje, které se SH zavázala zaplatit TG v souvislosti s vystavením protizáruk APG a PG, jak jsou uvedeny v bodě 13 tohoto stanoviska.

( 17 ) – Také v tomto případě odkazuji na celkové náklady (provize a další výdaje), které byla TG povinna zaplatit Sahara Bank jakožto přikazující bance.

( 18 ) – Pokud jde o nařízení Rady (ES) č. 881/2002 ze dne 27. května 2002 o zavedení některých zvláštních omezujících opatření namířených proti některým osobám a subjektům spojeným s Usámou bin Ládinem, sítí Al-Kajdá a Talibanem a o zrušení nařízení Rady (ES) č. 467/2001, kterým se zakazuje vývoz určitého zboží a služeb do Afghánistánu, zesiluje zákaz letů a rozšiřuje zmrazení prostředků a jiných finančních zdrojů afghánského Talibanu (Úř. věst. 2002, L 139, s. 9) viz rozsudek ze dne 11. října 2007, Möllendorf a další (C‑117/06, EU:C:2007:596, body 49 a 62).

( 19 ) – Připomínám, že Soudní dvůr v rozsudku ze dne 29. června 2010, E a F (C‑550/09, EU:C:2010:382, body 67 a 68) upřesnil, že výraz „zpřístupní“, který je uveden v čl. 2 odst. 1 písm. b) nařízení Rady (ES) č. 2580/2001 ze dne 27. prosince 2001 o zvláštních omezujících opatřeních namířených proti některým osobám a subjektům s cílem bojovat proti terorismu (Úř. věst. 2001, L 344, s. 70; Zvl. vyd. 18/01, s. 207) – jenž má téměř totožné znění jako čl. 5 odst. 2 nařízení (ES) č. 402/2011 –„má široký význam, který zahrnuje jakýkoliv akt, jehož provedení je nezbytné k tomu, aby mohla osoba, skupina nebo subjekt uvedený na seznamu podle čl. 2 odst. 3 nařízení č. 2580/2001 skutečně získat možnost plně nakládat s dotčenými finančními prostředky a jinými finančními a hospodářskými zdroji“, a že tento význam „není závislý na existenci, či neexistenci vztahů mezi původcem jednání spočívajícího v dotčeném zpřístupnění prostředků a osobou, v jejíž prospěch je takto jednáno“, viz rovněž rozsudek ze dne 11. října 2007, Möllendorf a Möllendorf-Niehuus (C‑117/06, EU:C:2007:596, bod 51).

( 20 ) – Viz dokument Rady č. 15598/17 ze dne 8. prosince 2017, Pokyny k sankcím – aktualizované znění, body 55a až 55e.

( 21 ) – Nicméně uvádím, že mezinárodní praxe v oblasti záruk na první žádost považuje záruku za nezávislou na pravidelné platbě nákladů, viz Règles uniformes de la Chambre de commerce internationale (ICC) relatives aux garanties sur demande, revision 2010, čl. 32 písm. c).

( 22 ) – Například v případě uvedeném v čl. 32 písm. b) jednotných pravidel ICC citovaných v předchozí poznámce pod čarou.

( 23 ) – Skutečnost, že tento subjekt nezíská právo nakládat s částkami záruk, pokud nepožádá o výkon záruky a nezíská jej, není relevantní, neboť tento subjekt v každém případě získává hospodářský prospěch z pouhé existence záruky (která navíc vzhledem k tomu, že byla poskytnuta libyjskou bankou, může být v zásadě vymáhána, aniž by vyvstaly překážky v důsledku opatření stanovených nařízením č. 204/2011); viz obdobně – ačkoli v odlišném kontextu zákazu nepřímého poskytování hospodářských zdrojů podle nařízení Rady (ES) č. 423/2007 ze dne 19. dubna 2007 o omezujících opatřeních vůči Íránu (Úř. věst. 2007, L 103, s. 1) – rozsudek ze dne 21. prosince 2011, Afrasiabi a další (C‑72/11, EU:C:2011:874, body 45 až 47), ve kterém Soudní dvůr v podstatě uvedl, že pouhá možnost, že předmětný zdroj, ačkoli není okamžitě použitelný, bude použit k získání finančních prostředků, zboží nebo služeb, které mohou přispívat k činnostem, jejichž zamezení je cílem opatření přijatých Unií, mohou spadat do zákazů zavedených těmito opatřeními. Na rozdíl od německé vlády nepovažuji za relevantní ani skutečnost, že výhoda představovaná právem vymáhat záruku se nedotýká majetku přikazující banky, která platí náklady na záruku, ale spíše majetku ručící banky. Za okolností uvedených v bodě 42 tohoto stanoviska by totiž existovala přímá souvislost mezi touto výhodou a zaplacením výše uvedených nákladů, a contrario viz rozsudek ze dne 29. dubna 2010, M a další (C‑340/08, EU:C:2010:232, bod 41 a násl.).

( 24 ) – Tyto činnosti se liší od aktů, které by formálně porušovaly zákazy stanovené v čl. 5 odst. 2 nařízení č. 204/2011, a zahrnují činnosti, o nichž se na základě objektivních znaků jeví, že pod pláštíkem formálního zdání, díky němuž nenaplňují skutkovou podstatu porušení čl. 5 odst. 2 uvedeného nařízení, přesto jako takové nebo z důvodu případného vztahu k jiným činnostem mají za cíl nebo následek, přímý nebo nepřímý, zmaření zákazu stanoveného uvedeným článkem; viz obdobně rozsudek ze dne 21. prosince 2011, Afrasiabi a další (C‑72/11, EU:C:2011:874, body 45 až 47 a bod 60), který se týká čl. 7 odst. 4 nařízení č. 423/2007.

( 25 ) – Připomínám, že tyto náklady jsou na jedné straně náklady, které měla obdržet TG za vystavení protizáruk, a na druhé straně částky, které TG zaplatila Sahara Bank za vystavení záruk APG a PG ve prospěch HIB, tedy částky, které, jak bylo uvedeno, by SH byla na základě smlouvy povinna proplatit TG.

( 26 ) – Toto ustanovení nebylo zahrnuto do společného návrhu nařízení Rady o omezujících opatřeních s ohledem na situaci v Libyi (COM 2011/0108 final), ale bylo zavedeno Radou během postupu přijímání nařízení.

( 27 ) – Pokyny pro zavádění a hodnocení omezujících opatření (sankcí) v rámci společné zahraniční a bezpečnostní politiky EU, dokument č. 11205/12 ze dne 15. června 2012, viz bod 2 odůvodnění nařízení č. 45/2014.

( 28 ) – Ustanovení o vyloučení nároků bylo poprvé stanoveno v článku 2 nařízení č. 3541/92 v souvislosti s embargem uloženým vůči Iráku v důsledku invaze do Kuvajtu, viz článek 2 nařízení Rady (EHS) č. 3541/92 ze dne 7. prosince 1992, kterým se zakazuje uspokojení nároků Iráku, pokud jde o smlouvy a obchodní operace, jejichž plnění bylo dotčeno rezolucí Rady bezpečnosti Organizace spojených národů 661 (1990) a rezolucemi s ní souvisejícími (Úř. věst. 1992, L 361, s. 1; Zvl. vyd. 11/018, s. 222). Viz dokument z nedávné doby 15598/17.

( 29 ) – Cíl tohoto druhu ustanovení jednoznačně vyplývá z preambule nařízení č. 3541/92 (body 4 a 5 odůvodnění), ve které Rada poté, co poukázala na to, že v důsledku embarga uvaleného na Irák jsou hospodářští činitelé ve Společenství a ve třetích zemích vystaveni riziku nároků ze strany Iráku (irácký zákon z roku 1990, který stanovil, že irácké smluvní strany nejsou odpovědné za škody vyplývající z nesplnění svých smluvních závazku v důsledku embarga, a naopak stanovil odpovědnost zahraničních smluvních stran za škody, které byly z tohoto titulu způsobeny iráckým smluvním stranám), uvedla, „že je nezbytné hospodářské činitele trvale chránit před těmito nároky a zabránit tomu, aby Irák dosáhl náhrady záporných účinků embarga“.

( 30 ) – Tak například zrušení všeobecného obchodního embarga ve vztahu k Iráku prostřednictvím nařízením Rady (ES) č. 1210/2003 ze dne 7. července 2003 o některých zvláštních omezeních hospodářských a finančních vztahů s Irákem a o zrušení nařízení (ES) č. 2465/96 (Úř. věst. 2003, L 169, s. 6; Zvl. vyd. 10/03, s. 260) a jeho nahrazení zvláštními omezujícími opatřeními se nedotklo nařízení č. 3541/92 o neuspokojení nároků iráckých subjektů, které je stále v platnosti (viz bod 16 odůvodnění nařízení č. 1210/2003). Ustanovení o vyloučení nároků navíc zůstalo v platnosti navzdory pozastavení embarga proti Libyi, o němž rozhodla Rada bezpečnosti dne 5. dubna 1999 rezolucí 1192, a po ukončení tohoto embarga, viz rozhodnutí SZBP 2004/698 ze dne 14. října 2004.

( 31 ) – V tomto smyslu se ve vztahu k „no claims clause“, jež bylo zavedeno nařízením č. 3541/92, v zásadě vyjádřily soudy některých členských států; pokud jde o autonomní záruky, viz rozsudek Tribunale di Padova (soud prvního stupně v Padově) ze dne 1. října 1993, který byl vydán v situaci, jež byla velmi podobná věci v původním řízení, rozsudek Cour d’appel de Paris (odvolací soud v Paříži) ze dne 23. června 1995 a rozsudek House of Lords (Sněmovna lordů) ze dne 5. června 2001, Shanning International Ltd. Viz Lloyds TSB Bank plc., Lloyds TSB Banc plc. Rasheed Bank (2001) UKHL 31. K této problematice viz A. Marchand, L’embargo en droit du commerce international, Brusel, 2012, s. 406 a násl.

( 32 ) – Terminologie použitá v článku 12 nařízení č. 204/2011 (ve znění předcházejícím změně provedené nařízením č. 45/2014 a ve znění vyplývajícím z této změny) a v článku 17 nařízení 2016/44 vede k závěru, že se jedná o skutečný zákaz (kromě italského znění viz zejména znění francouzské „il n’est fait [aucun] droit à aucune demande“, anglické „no claims […] shall be granted“ nebo „satisfied“ ve znění nařízení č. 45/2014 a v článku 17 nařízení 2016/44, a německé „werden keine Forderungen […] zugelassen“ v původním znění článku 12 nařízení č. 204/2011, „[a]nsprüche […] werden nicht erfüllt“ ve znění nařízení č. 45/2014 a „[f]orderungen […] werden nicht erfullt“ ve znění článku 17 nařízení 2016/44.

( 33 ) – Pokud jde o režim odpovědnosti v případě záruk nebo protizáruk na první žádost viz článek 26 jednotných pravidel ICC uvedených v poznámce pod čarou 21 tohoto stanoviska.

( 34 ) – Nejen z důvodu, že by působilo podobné účinky jako smluvní prodloužení záruky, ale také proto, že pozastavení autonomní záruky, jež má přesně stanovenou dobu platnosti na dobu neurčitou a neurčitelnou, by se obtížně skloubilo s neodvolatelností závazku převzatého ručitelem během platnosti záruky.

( 35 ) – Skutečnost, že se nejedná o „náhradní plnění“, podle mého názoru nemůže, na rozdíl od toho, co tvrdí německá vláda, zpochybnit tento závěr, neboť ve znění článku 12 nařízení č. 204/2011 ani článku 17 nařízení 2016/44 není nic, co by umožňovalo vyloučit z rozsahu jejich působnosti žádost o uskutečnění plnění smlouvy, která je omezujícími opatřeními dotčena. Znění těchto článků zahrnuje nárok na odškodné, nárok na náhradu škody nebo nárok vyplývající ze záruky v rámci působnosti daného ustanovení, ale neomezuje tato práva zákazem uspokojení nároků. Rovněž uvádím, že vzájemná žaloba TG podpůrně míří na náhradu škody nebo odškodnění za bezdůvodné obohacení.

( 36 ) – Stejně jako německá vláda nevylučuji, že tyto platby mohly být povoleny podle čl. 9 odst. 1 písm. b) nařízení č. 204/2011, avšak pouze pod podmínkou, že nepředstavovaly přímé či nepřímé poskytování finančních prostředků HIB nebo v jeho prospěch (v tomto ohledu viz body 38 až 40, jakož i body 42 a 43 tohoto stanoviska).