STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

ANTONIA TIZZANA

přednesené dne 17. listopadu 2005( )

Věc C‑473/04

Plumex

proti

Young Sports NV

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce Hof van Cassatie (Belgie)]

„Nařízení (ES) č. 1348/2000 – Doručování soudních písemností v členských státech – Způsoby – Pluralita – Doručování prostřednictvím subjektů určených členskými státy – Doručování poštou – Přednost jednoho ze způsobů v případě souběhu“

1. Rozhodnutím ze dne 22. října 2004 položil Hof van Cassatie (Belgie) (dále jen „kasační soud“) Soudnímu dvoru ve smyslu článků 68 ES a 234 ES dvě předběžné otázky týkající se výkladu nařízení Rady (ES) č. 1348/2000 ze dne 29. května 2000 o doručování soudních a mimosoudních písemností ve věcech občanských a obchodních v členských státech (dále jen „nařízení č. 1348/2000“ nebo jednoduše „nařízení“)( ).

2. Podstatou otázek belgického soudu je, zda nařízení č. 1348/2000 zavádí hierarchii mezi různými způsoby doručování stanovenými tímto nařízením. Uvedený soud se zejména táže, zda doručování prováděné prostřednictvím orgánů určených členskými státy má přednost před doručováním uskutečněným přímo poštou, a zda je tudíž v případě souběhu těchto dvou způsobů rozhodující pro určení data realizace doručení.

I – Právní rámec

A – Právo Společenství

3. Vzhledem k tomu, že pro zajištění „řádné[ho] fungování vnitřního trhu“ je „v členských státech“ třeba „zdokonal[it] a urychl[it] zasílání soudních a mimosoudních písemností ve věcech občanských a obchodních“ (druhý bod odůvodnění), přijala Rada nařízení č. 1348/2000.

4. Ve své kapitole II nařízení stanoví různé způsoby doručování soudních písemností ve věcech občanských a obchodních jednoho členského státu v jiném členském státě.

5. Prvním způsobem je způsob prováděný prostřednictvím subjektů zvláště určených členskými státy, příslušných k zasílání a přijímání dotčených písemností (dále jen „doručování prostřednictvím subjektů“). Nařízení touto formou podrobně upravuje způsoby a lhůty (část 1, články 4 až 11). V souhrnu písemnost, která má být doručena, je s přiloženou žádostí vyhotovenou podle jednotného formuláře a náležitě přeloženou zasílána odesílajícím subjektem členského státu přijímajícímu subjektu jiného členského státu. Přijímající subjekt poté, co zaslal odesílajícímu subjektu patřičné potvrzení o přijetí, doručí tuto písemnost sám nebo ji nechá doručit v souladu s právními předpisy svého státu. Přijímající subjekt pak vydá potvrzení o provedení těchto formálních náležitostí, které se odešle odesílajícímu subjektu.

6. Vedle tohoto prvního způsobu nařízení stanoví i „jiné způsoby“ doručování (část 2), kterými jsou: i) doručování konzulární nebo diplomatickou cestou (článek 12 a 13); ii) přímé doručování poštou (článek 14, dále jen „doručování poštou“); iii) přímé doručení (článek 15).

7. Pro účely projednávané věci je třeba uvést zejména článek 14 o doručování poštou, který stanoví:

„1. Každý členský stát může doručovat soudní písemnosti osobám s bydlištěm v jiném členském státě přímo poštou.

2. Každý členský stát může podle čl. 23 odst. 1 blíže určit podmínky, za jakých bude přijímat doručení soudních písemností poštou.“

8. Portugalsko prohlásilo, že přijímá doručování písemností poštou, pokud bude uskutečňováno doporučeným dopisem s doručenkou a doprovázeno překladem v souladu s ustanoveními nařízení( ).

B – Vnitrostátní právo

9. Pro účely projednávané věci je třeba uvést, že ve smyslu čl. 1051 odst. 1 belgického soudního řádu (dále jen „řád“) je lhůta pro podání odvolání jeden měsíc ode dne doručení rozsudku. Ve smyslu článku 55 řádu se tato lhůta prodlužuje o 30 dní, nemá-li osoba, které byl doručen rozsudek, bydliště ani pobyt v Belgii.

10. Krom toho je třeba uvést čl. 40 odst. 1, který upřesňuje, že doručování poštou se považuje za uskutečněné předáním písemnosti poštovní službě.

II – Skutečnosti a řízení

11. V předkládacím usnesení jsou skutkové okolnosti sporu popsány dosti nesouvisle.

12. Nicméně z něj lze vyrozumět, že spor v původním řízení je mezi dvěma společnostmi: portugalskou společností Plumex a belgickou společností Young Sports (dále jen „Young“).

13. V rozhodnutí prvního stupně u Rechtbank van Koophandel (Obchodní soud v Courtrai) dosáhla společnost Young pro sebe příznivého rozsudku, který nechala protistraně doručit dvěma různými způsoby.

14. První doručení nastalo přímo poštou ve smyslu článku 14 nařízení. Přesněji, Young svěřila poštovnímu úřadu písemnost dne 12. října 2001, zatímco společnost Plumex odeslala potvrzení o přijetí dne 17. října 2001.

15. Druhé doručení, učiněné prostřednictvím subjektů určených Belgií a Portugalskem, se uskutečnilo dne 6. listopadu 2001.

16. Proti takto doručenému rozsudku podala společnost Plumex dne 17. prosince 2001 odvolání k Hof van beroep. Toto odvolání však bylo posouzeno jako nepřípustné. Podle odvolacího soudu začala totiž lhůta pro napadení rozhodnutí prvního stupně běžet den po realizaci prvního doručení (doručení poštou uskutečněné dne 12. října 2001) a uplynula za 1 měsíc a 30 dní poté, tedy dne 11. prosince 2001. Odvolání ze dne 17. prosince 2001 je tudíž nutno považovat za opožděně podané.

17. Vzhledem k tomu, že společnost Plumex s tímto výkladem nesouhlasila, podala opravný prostředek.

18. Především účastník řízení podávající opravný prostředek napadá rozhodnutí, kterým Hof van beroep v projednávané věci upřednostnil doručování uskutečněné poštou. Podle mínění společnosti Plumex je totiž v systému zavedeném nařízením doručování poštou „sekundárním“ způsobem, který se použije pouze za výjimečných okolností, doručování poštou je každopádně podřízeno hlavnímu způsobu, kterým je doručení upravené články 4 až 11, a z tohoto hlavního způsobu je tedy třeba vycházet při určení dies a quo, i když doručení již nastalo prostřednictvím jiných povolených prostředků. Z tohoto důvodu, upřesňuje Plumex, začala v projednávané věci běžet lhůta k podání odvolání teprve dne 6. listopadu (datum „hlavního“ doručení), a nikoliv dne 12. října 2001 (datum „podpůrného“ doručení).

19. Vzhledem k tomu, že kasační soud měl pochybnosti ohledně výkladu nařízení č. 1348/2000, rozhodl přerušit řízení před ním probíhající a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

„1) Je doručování podle článků 4 až 11 včetně hlavním způsobem doručování a doručování přímo poštou podle článku 14 způsobem podpůrným v tom smyslu, že má první jmenovaný způsob doručování přednost před druhým způsobem, když byly oba uskutečněny podle právních předpisů?

2) Počíná v případě souběhu doručování adresátovi uskutečněného jednak v souladu s články 4 až 11 včetně a jednak přímo poštou v souladu s článkem 14 běžet lhůta k podání odvolání datem doručení v souladu s články 4 až 11 včetně, a nikoliv datem doručení v souladu s článkem 14?“

20. V takto zahájeném řízení předložila vyjádření vláda Rakouska, Finska, Švédska a Spojeného království, jakož i Komise.

III – Právní posouzení

K první otázce

21. První otázkou předkládajícího soudu je, zda existuje takový hierarchický vztah mezi doručováním uskutečňovaným prostřednictvím subjektů určených členskými státy, které je upraveno články 4 až 11 včetně, a doručováním poštou, uvedeným v článku 14 nařízení, že první způsob je třeba považovat za hlavní a druhý za méně důležitý nebo podpůrný způsob.

22. Ihned uvádím, že stejně jako všechny vlády, které jsou vedlejšími účastníky řízení, a Komise soudím, že odpověď na tuto otázku musí být záporná. Soudím totiž, že neexistuje žádný hierarchický vztah mezi oběma výše uvedenými způsoby doručování a že doručování poštou lze tudíž používat alternativně nebo doplňkově k jiným povoleným způsobům bez toho, že je k tomu nezbytné čekat na neúspěšný pokus o doručení těmito jinými způsoby a zejména o doručení provedené prostřednictvím subjektů určených členskými státy.

23. Toto stanovisko, které zastává rovněž většina právní teorie, potvrzují argumenty doslovného i účelového charakteru.

24. Co se týče argumentů doslovných, stačí poukázat na to, že nařízení neobsahuje žádné ustanovení stanovující přednostní pořadí mezi různými stanovenými způsoby doručení. Článek 14 odst. 1 naopak členským státům výslovně přiznává, že „m[ohou]“ doručovat soudní písemnosti „osobám s bydlištěm v jiném členském státě přímo poštou“. Nejen to, ale tato „možnost“ není nijak podmíněna předchozím doručením jinými způsoby, zejména způsobem, který upravují články 4 až 11.

25. Takovéto stanovisko se mi krom toho zdá rovněž v souladu s cílem nařízení č. 1348/2000, kterým je „zdokonalení a urychlení zasílání soudních a mimosoudních písemností ve věcech občanských a obchodních v členských státech“ (druhý bod odůvodnění).

26. Soudím totiž, že s tímto cílem by nebylo v souladu řešení, které upřednostňuje doručování prostřednictvím subjektů určených státy, vzhledem k tomu, že toto doručování není díky své povaze (viz výše bod 5) jistě nejrychlejším postupem. A naproti tomu by s tímto cílem bylo ještě více v nesouladu přiznat doručování poštou, které je naopak jistě nejrychlejším a nejméně obtížným způsobem (viz výše bod 6), pokud se rozhodneme tento způsob plně uznat, pouze podpůrnou úlohu.

27. Logičtější a více v souladu s uvedeným cílem se tudíž zdá opačný výklad nařízení, který staví různé povolené způsoby doručování na stejnou úroveň, a tudíž umožňuje subjektům zvolit, zda použijí jeden nebo druhý z těchto způsobů, přičemž pokaždé upřednostní způsob, který pro své zvláštní účely považují za přijatelnější a vhodnější, nebo zda je rovněž použijí simultánně v očekávání, že alespoň jeden z nich bude úspěšný( ).

28. Z výše uvedených důvodů tudíž soudím, že nařízení č. 1348/2000 nezavádí ani hierarchii, ani přednostní pořadí mezi doručováním upraveným články 4 až 11 a přímým doručením poštou stanoveným v článku 14.

K druhé otázce

29. Podstatou druhé otázky překládajícího soudu je, ze kterého doručování je třeba vycházet pro určení data doručení v případě souběhu doručování upraveného články 4 až 11 a doručování poštou.

30. Komise a rakouská vláda, které správně podotýkají, že nařízení v tomto bodě mlčí, z tohoto mlčení vyvozují, že odpověď na tuto otázku je třeba hledat nikoli v nařízení, ale v jednotlivých vnitrostátních právních řádech. V případě souběhu je tedy třeba k určení, od něhož doručení začíná běžet určitá procesní lhůta (v tomto případě lhůta pro podání odvolání), vycházet z údajů, které lze vyvodit s ohledem na konkrétně použitelná ustanovení vnitrostátního práva.

31. Zdá se mi však, že toto řešení není příliš v souladu s vývojem, kterým tato oblast prošla v těchto posledních letech, a který ji dovedl nejen k postupnému „převedení do práva Společenství“, ale dokonce k tomu, že je upravena právní úpravou.

32. Jak je totiž známo, po oznámení cíle vytvořit společný „prostor svobody, bezpečnosti a práva“ se členské státy rozhodly „zakotvit“ opatření za tímto účelem nezbytná do vlastních mechanismů a zásad právního řádu Společenství; jinými slovy, projevily vůli tuto oblast „převést do práva Společenství“, a tudíž zajistit „samostatný výklad“ a „jednotné uplatňování“ příslušné právní úpravy( ).

33. Právě pro dosažení tohoto cíle přesunula Amsterodamská smlouva pravomoc přijímat opatření v oblasti soudní spolupráce v občanských věcech z „třetího pilíře“ Evropské unie a přesněji z hlavy VI Smlouvy o EU (články K až K.9) do „pilíře Společenství“. A konkrétněji, příslušný akt Společenství převzal v této souvislosti ustanovení Úmluvy o doručování soudních a mimosoudních písemností ve věcech občanských a obchodních v členských státech Evropské unie, předložené Radou právě v rámci „třetího pilíře“ (zejména ve smyslu článku K.3 Smlouvy o EU), která však nikdy nenabyla účinnosti kvůli nedostatečnému počtu nezbytných ratifikací( ).

34. Nejen to, ale tento akt není dokonce ani směrnicí, jak na počátku navrhovala Komise( ). Rada totiž od tohoto návrhu ustoupila a vyhověla jinému stanovisku Evropského parlamentu, které zdůraznilo nezbytnost „rychlé[ho], jasné[ho]“ a zejména „jednotné[ho] provedení“ dotčených ustanovení( ) a umožnila dát těmto ustanovením formální charakter aktu právního předpisu, tedy aktu, který je, jak známo, závazný ve všech svých prvcích a je přímo uplatnitelný ve všech členských státech. Výsledkem je přijetí nařízení č. 1348/2000, jehož výklad je nyní požadován.

35. Z tohoto hlediska tedy soudím, že i přes mlčení předpisů nemůže vykládající soud neověřit, k čemuž často dochází( ), zda je možné dát těmto předpisům pomocí obvyklých výkladových zásad výklad „Společenství“, tedy výklad „samostatný“ a „jednotný“, spíše než se spoléhat konkrétně na jednotlivé vnitrostátní právní řády.

36. Zdá se mi tedy, stejně jako vládě Finska, Švédska a Spojeného království, že pokud logicky pročteme projednávané nařízení a zohledníme jeho uvedené cíle, nelze výklad tohoto druhu vyloučit.

37. Jak jsme viděli výše, je totiž výslovným cílem tohoto nařízení „zdokonalení“ a „urychlení“ zasílání soudních písemností ve věcech občanských a obchodních v členských státech (druhý bod odůvodnění).

38. Z tohoto hlediska je zcela logické předpokládat, že cílem nařízení bylo zlepšit systém, a to nabídnutím širšího okruhu možností a povolením legitimního používání různých uvedených způsobů doručování bez stanovení hierarchie mezi nimi. Ale právě z tohoto důvodu musíme rovněž předpokládat, že cílem nařízení nebylo vyvolávat nebezpečí záměny a nejistoty tím, že tyto způsoby postaví mezi sebou do soutěže co se týče určení data doručení. Přesně toto by však nastalo, pokud bychom bez jakéhokoli pokynu nařízení v tomto smyslu zpochybnili přirozené a logické kritérium, podle kterého je pro určení dotčeného data třeba zohlednit první platně uskutečněné doručení.

39. Co se pak týče cíle „urychlení“ zasílání písemností, soudím, že cíl rychlosti a účinnosti zasílání je podporován, pokud se přednost mezi různými způsoby, vzhledem k tomu, že jsme shledali, že mezi nimi neexistuje žádná hierarchie, zakládá na okamžiku doručení a nikoli na zvolené formě. To jinými slovy znamená, že pro projednávané účely je třeba brát v úvahu doručení, které bylo při dodržení stanovených forem uskutečněno rychleji, a nikoli doručení, které bylo z jakéhokoli důvodu realizováno později.

40. Ze všech uvedených důvodů soudím, že nařízení č. 1348/2000 musí být vykládáno v tom smyslu, že v případě souběhu doručování, z nichž jedno je uskutečněno v souladu s články 4 až 11 a druhé přímo poštou ve smyslu článku 14, je soudní písemnost považována za doručenou tehdy, když bylo platně uskutečněno první doručení.

IV – Závěry

41. S ohledem na výše uvedené úvahy navrhuji Soudnímu dvoru, aby Hof van Cassatie odpověděl, že:

„1) Nařízení Rady (ES) č. 1348/2000 ze dne 29. května 2000 o doručování soudních a mimosoudních písemností ve věcech občanských a obchodních v členských státech nezavádí ani hierarchii, ani přednostní pořadí mezi doručováním upraveným články 4 až 11 a přímým doručováním poštou stanoveným v článku 14.

2) Nařízení č. 1348/2000 musí být vykládáno v tom smyslu, že v případě souběhu doručování, z nichž jedno je uskutečněno v souladu s články 4 až 11 a druhé přímo poštou ve smyslu článku 14, je soudní písemnost považována za doručenou tehdy, když bylo platně uskutečněno první doručení.“