ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
84

Zadruhé, co se týče základních práv přiznaných žadateli o mezinárodní ochranu, kromě kodifikace judikatury Soudního dvora týkající se systematických nedostatků azylového řízení a podmínek pro přijímání žadatelů v členském státě určeném jako příslušný ve smyslu tohoto nařízení provedené v čl. 3 odst. 2 nařízení Dublin III jsou členské státy vázány, jak vyplývá z bodů 32 a 39 odůvodnění uvedeného nařízení, při jeho uplatňování i judikaturou Evropského soudu pro lidská práva a článkem 4 Listiny (viz rozsudek ze dne 16. února 2017, C. K. a další, C‑578/16 PPU, EU:C:2017:127, bod 63). Jelikož tento článek 4 odpovídá článku 3 EÚLP, zákaz nelidského a ponižujícího zacházení ve smyslu prvně uvedeného ustanovení má v souladu s čl. 52 odst. 3 Listiny stejný smysl a stejný rozsah, jaký mu přikládá tato úmluva (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 16. února 2017, C. K. a další, C‑578/16 PPU, EU:C:2017:127, bod 67).
17

Předkládající soud má za to, že článek 45 SFEU by měl být vykládán v tom smyslu, že nebrání použití snížení odvodu příspěvků na sociální zabezpečení poměrně k době trvání povinnosti poplatníka platit příspěvky, ale klade si však otázku, zda pracovník, který veškeré roční příjmy získal v členském státě, v němž nemá bydliště nebo kde již nepobývá, by neměl mít nárok na celou část snížení odvodu připadajícího na sociální zabezpečení, přestože tento pracovník neměl povinnost platit příspěvky na sociální zabezpečení v tomto členském státě po dobu celého roku.
7

Směrnice Rady 2008/8/ES ze dne 12. února 2008, kterou se mění směrnice 2006/112, pokud jde o místo poskytnutí služby (Úř. věst. 2008, L 44, s. 11), v bodech 3 a 6 odůvodnění stanoví: „(3) Veškeré poskytnutí služeb by se v zásadě mělo zdaňovat v místě, kde dochází ke skutečné spotřebě. Pokud by v tomto smyslu mělo dojít ke změně obecného pravidla o místě poskytnutí služby, by byly přesto z administrativních i politických důvodů nutné určité výjimky z tohoto obecného pravidla. […] (6) Za určitých okolností nejsou obecná pravidla o místě poskytnutí služby osobám povinným i nepovinným k dani použitelná a měly by se místo nich uplatnit vymezené výjimky. Ty by měly vycházet převážně ze stávajících kritérií a měly by odrážet zásadu zdanění v místě spotřeby, přičemž by neměly představovat nepřiměřené administrativní zatížení pro některé obchodníky.“
22

Pokud jde o existenci případné diskriminace neslučitelné s čl. 45 odst. 2 SFEU a čl. 7 odst. 1 nařízení č. 492/2011, je třeba poznamenat, že taková vnitrostátní právní úprava, jako je právní úprava, jež je předmětem původního řízení, zavádí rozdílné zacházení mezi zaměstnanci v závislosti na počtu odpracovaných let u současného zaměstnavatele, jak uvádí generální advokát v bodě 21 svého stanoviska. V souladu s touto právní úpravou se totiž roky získané u jednoho nebo více předchozích zaměstnavatelů počítají nejvýše jako 5 let profesní činnosti, i když jejich skutečný počet je vyšší než 5 let, takže zaměstnanec, který odpracoval celkem 25 let a z toho odpracoval nejméně 20 let u svého současného zaměstnavatele, má nárok na 6 týdnů placené dovolené za kalendářní rok, zatímco zaměstnanec, který odpracoval celkem 25 let, aniž z toho odpracoval 20 let u svého současného zaměstnavatele, má nárok pouze na 5 týdnů placené dovolené za kalendářní rok.
46

Co se týče okolností individuální situace dotyčné osoby, které by mohly být relevantní pro posouzení, jež musí příslušné vnitrostátní orgány a vnitrostátní soudy v tomto případě provést, je třeba zmínit zejména to, že v důsledku ztráty nizozemské státní příslušnosti a statusu občana Unie ze zákona by dotyčná osoba byla vystavena omezením při výkonu svého práva volného pohybu a pobytu na území členských států, která mohou být případně spojena se zvláštními obtížemi při dalších návštěvách Nizozemska nebo jiného členského státu, aby si v daných státech udržela skutečné a pravidelné vazby se svými rodinnými příslušníky, vykonávala profesní činnost nebo podnikala nezbytné kroky k výkonu takové činnosti. Relevantní je rovněž jednak skutečnost, že se dotyčná osoba nemohla vzdát státní příslušnosti třetího státu, a z tohoto důvodu spadá do působnosti čl. 15 odst. 1 písm. c) zákona o státní příslušnosti, a jednak závažné riziko podstatného zhoršení její bezpečnosti nebo její svobody přicestovat a odcestovat, jemuž by byla dotyčná osoba vystavena z důvodu, že by nemohla na území třetího státu, ve kterém má bydliště, využít konzulární ochrany podle čl. 20 odst. 2 písm. c) SFEU.
31

Suez II zaplatila uvedenou částku dne 8. září 2003. Měla nicméně za to, že dotčené zboží již různé hospodářské subjekty propustily u celních orgánů různých členských států do volného oběhu na celním území Unie, ačkoliv to nemohla prokázat, přičemž v takovém případě musí to, že nejde o zboží Společenství, prokázat celní orgány, a podala k Tribunal Tributário do Porto (finanční soud v Portu, Portugalsko) žalobu na zrušení rozhodnutí krajského ředitele pro celní spory a celní kontrolu v Portu ze dne 21. srpna 2003.
12

V bodech 1, 2, 5, 28 a 29 odůvodnění nařízení č. 800/2008 se uvádělo: „(1) Nařízení [Rady] (ES) č. 994/98 [ze dne 7. května 1998 o použití článků (107 a 108 SFEU) na určité kategorie horizontální státní podpory (Úř. věst. 1998, L 142, s. 1; Zvl. vyd. 08/01, s. 312),] zmocňuje Komisi vyhlásit v souladu s článkem [107 SFEU], že za určitých podmínek je podpora ve prospěch malých a středních podniků, podpora ve prospěch výzkumu a vývoje, podpora ve prospěch ochrany životního prostředí, podpora ve prospěch zaměstnanosti a vzdělávání a podpora, jež odpovídá mapě poskytování regionální podpory schválené Komisí pro každý členský stát, slučitelná se společným trhem a nevztahuje se na ni oznamovací povinnost podle čl. [108] odst. 3 [SFEU]. (2) Komise použila články [107] a [108 SFEU] v mnoha svých rozhodnutích a získala dostatečné zkušenosti, aby mohla stanovit obecná kritéria slučitelnosti, pokud jde o podporu ve prospěch malých a středních podniků, podporu v podobě investiční podpory v podporovaných oblastech a mimo ně, podporu v podobě režimů rizikového kapitálu a podporu v oblasti výzkumu, vývoje a inovace, […] […] (5) Toto nařízení by mělo vyjmout každou podporu, která splňuje všechny příslušné podmínky tohoto nařízení, a jakýkoli režim podpory, pokud jednotlivá podpora, kterou lze poskytnout v rámci takového režimu, splňuje všechny příslušné podmínky tohoto nařízení. […] […] (28) Aby bylo zaručeno, že podpora je nezbytná a že působí jako pobídka k dalšímu rozvoji činností nebo projektů, toto nařízení by se nemělo vztahovat na podporu těch činností, které by příjemce vykonával již v samotných tržních podmínkách. Co se týká podpory, na niž se vztahuje toto nařízení a která byla poskytnuta malému a střednímu podniku, mělo by se mít za to, že takováto pobídka je přítomna, pokud malý nebo střední podnik předložil před zahájením činností souvisejících s provedením podporovaného projektu nebo podporovaných činností členskému státu žádost o podporu. […] (29) Co se týká podpory, na niž se vztahuje toto nařízení a která byla poskytnuta příjemci, jež je velkým podnikem, členský stát by měl kromě podmínek uplatňovaných na malé a střední podniky rovněž zajistit, aby příjemce v interním dokumentu analyzoval životaschopnost podporovaného projektu nebo činnosti s podporou a bez podpory. […]“
35

Soudní dvůr rovněž rozhodl, že formulace „vynesení rozsudku“ ve smyslu čl. 267 druhého pododstavce SFEU zahrnuje celé řízení vedoucí k vynesení rozsudku předkládajícím soudem, a tato formulace tudíž musí být vykládána široce, aby se zamezilo tomu, že by četné procesní otázky byly považovány za nepřípustné a nemohly by být předmětem výkladu Soudního dvora a že by Soudní dvůr nemohl vyložit všechna procesní ustanovení unijního práva, která předkládající soud musí použít (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 16. června 2016, Pebros Servizi, C‑511/14, EU:C:2016:448, bod 28, a citovaná judikatura).
17

Předkládající soud má za to, že tím, že státní daňová správa učinila závěr, že sporné výrobky byly určeny pro lidskou spotřebu, a tudíž podléhaly spotřební dani, měla za to, že jedna z podmínek požadovaných pro osvobození od spotřební daně a stanovených v čl. 27 odst. 1 písm. b) směrnice 92/83 nebyla splněna. Dále má tento soud za to, že z postoje zaujatého státní daňovou inspekcí ve věci v původním řízení vyplývá, že tato správa nedospěla k závěru, že společnost, o kterou se jedná ve věci v původním řízení, se dopustila daňového úniku, vyhýbání se daňovým povinnostem nebo zneužití daňového režimu ve smyslu čl. 27 odst. 5 směrnice 92/83.
27

Za těchto podmínek se Supremo Tribunal Administrativo (Nejvyšší správní soud) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1) Brání unijní právo, a to zejména články 49 a 54 SFEU, jakož i zásady z nich vyplývající, tomu, aby při realizaci procesu nepřímé reprivatizace kapitálu společnosti s veřejným kapitálem, která působí v oblasti letecké dopravy, byl v dokumentaci, ve které je tento proces upraven, uveden požadavek, aby bylo sídlo a skutečné vedení této společnosti ponecháno v členském státě, v němž byla tato společnost zřízena, a to jako kritérium pro výběr z nabídek koupě potenciálních investorů a výběr z nabídek v rámci zadávacího řízení? 2) Brání unijní právo, zejména články 56 a 57 SFEU, jakož i zásady z nich vyplývající, spolu se zásadami zákazu diskriminace, proporcionality a nezbytnosti, tomu, aby při realizaci procesu nepřímé reprivatizace kapitálu výše uvedené společnosti byl v dokumentaci, ve které je tento proces upraven, uveden požadavek, aby nabyvatel plnil závazky veřejné služby, a to jako kritérium pro výběr z nabídek koupě potenciálních investorů a výběr z nabídek v rámci zadávacího řízení? 3) Brání unijní právo, zejména články 56 a 57 SFEU, jakož i zásady z nich vyplývající, tomu, aby při realizaci procesu nepřímé reprivatizace kapitálu výše uvedené společnosti byl v dokumentaci, ve které je tento proces upraven, uveden požadavek, aby nabyvatel zachoval a rozvíjel stávající národní operační středisko (hub), a to jako kritérium pro výběr z nabídek koupě potenciálních investorů a výběr z nabídek v rámci zadávacího řízení? 4) S ohledem na činnost, kterou vykonává výše uvedená společnost, a na skutečnost, že její kapitál je převáděn v rámci procesu reprivatizace, musí být tato činnost považována za službu na vnitřním trhu, která spadá do oblasti působnosti ustanovení směrnice [2006/123], s ohledem na výjimku, kterou stanoví čl. 2 odst. 2 písm. d) této směrnice pro služby v oblasti dopravy? Spadá tudíž i tento proces do působnosti uvedené směrnice? 5) Bude-li odpověď na [čtvrtou otázku] kladná, brání články 16 a 17 výše uvedené směrnice tomu, aby při realizaci procesu nepřímé reprivatizace kapitálu výše uvedené společnosti byl v dokumentaci, ve které je tento proces upraven, uveden požadavek, aby nabyvatel plnil závazky veřejné služby, a to jako kritérium pro výběr z nabídek koupě potenciálních investorů a výběr z nabídek v rámci zadávacího řízení? 6) Bude-li odpověď na [čtvrtou otázku] kladná, brání články 16 a 17 výše uvedené směrnice tomu, aby při realizaci procesu nepřímé reprivatizace kapitálu výše uvedené společnosti byl v dokumentaci, ve které je tento proces upraven, uveden požadavek, aby nabyvatel zachoval a rozvíjel stávající národní operační středisko (hub), a to jako kritérium pro výběr z nabídek koupě potenciálních investorů a výběr z nabídek v rámci zadávacího řízení?“
50

Kromě toho vzhledem k tomu, že uvedené ustanovení odkazuje na režim podle nařízení č. 1260/1999, musí se podle Komise nutně týkat všech programů, které byly schváleny v době platnosti tohoto režimu, beze změny jejich právního základu a jejich právního rámce až do jejich uzavření. Podle Komise by tedy orientační sekce EZOZF měla být zahrnuta do skupiny, do níž patří strukturální fondy a Fond soudržnosti „jak ze systematického, tak z teleologického hlediska“, aby si zachovala původní právní rámec.
25

Gesetz über die Besteuerung bei Auslandsbeziehungen (zákon o zdanění ve vztazích se zahraničním prvkem), ze dne 8. září 1972 (BGBl. 1972 I, s. 1713), ve znění použitelném na spor v původním řízení (dále jen „AStG“), v § 6 stanoví: „1. Měla-li fyzická osoba neomezenou daňovou povinnost po celkovou dobu nejméně deseti let v souladu s § 1 odst. 1 [EStG] a její neomezená daňová povinnost zanikla převedením jejího bydliště nebo obvyklého pobytu, použijí se na podíly uvedené v § 17 odst. 1 větě první [EStG] v okamžiku zániku neomezené daňové povinnosti ustanovení § 17 [EStG], a to i v případě, že nedošlo ke zcizení, pokud jsou k uvedenému dni jinak splněny podmínky týkající se podílů stanovené ve zmíněném ustanovení. […] 4. S výhradou odstavce 5 bude úhrada daně z příjmů splatné podle odstavce 1 na žádost odložena formou jejího rozložení na několik pravidelných splátek po dobu nejvýše pěti let od prvního data splatnosti, oproti poskytnutí zajištění, pokud by její okamžitá úhrada byla pro dotčeného daňového poplatníka spojena s obtížně překonatelnými důsledky. Takový odklad se zruší, jestliže v době, na kterou byla úhrada daně rozložena, dojde ke zcizení nebo skrytému vkladu dotčených podílů do společnosti ve smyslu § 17 odst. 1 [EStG], nebo nastane některý z případů stanovených v § 17 odst. 4 [EStG]. […] 5. Týká-li se situace upravená v odstavci 1 první větě daňového poplatníka, který je příslušníkem členského státu […] nebo jiného státu, na který se vztahuje Dohoda o Evropském hospodářském prostoru [ze dne 2. května 1992 (Úř. věst. 1994, L 1 s. 3; Zvl. vyd. 11/52, s. 3, dále jen „Dohoda o EHP“)], kterému po zániku neomezené daňové povinnosti vznikla v takovém státě (hostitelský stát) povinnost k dani srovnatelné s německou daní z příjmů, bude odklad daně splatné podle odstavce 1 povolen bez povinnosti hradit úroky a poskytnout zajištění. Tento režim platí pod podmínkou, že je zaručena správní pomoc a vzájemná součinnost ve věci vymáhání daní mezi Spolkovou republikou Německo a dotčeným státem. […] Odklad daně se zruší v těchto případech: 1) pokud daňový poplatník nebo jeho právní nástupce ve smyslu bodu 1 věty třetí zcizil dotčené podíly nebo provedl jejich skrytý vklad do společnosti ve smyslu § 17 odst. 1 věty první [EStG], nebo pokud nastal některý z případů stanovených v § 17 odst. 4 [EStG]; 2) pokud byly dotčené podíly převedeny na osobu, která nemá neomezenou daňovou povinnost a nepodléhá dani srovnatelné s německou daní z příjmů v některém členském státě […] nebo některém státě, který je členem EHP; 3) pokud dotčené podíly podléhají paušální dani nebo obdobnému režimu, při kterém se podle vnitrostátního práva vychází z jejich dílčí hodnoty či tržní hodnoty; 4) pokud dotčený daňový poplatník nebo jeho právní nástupce ve smyslu bodu 1 věty třetí přestal podléhat dani ve smyslu první věty z důvodu, že přenesl své bydliště nebo svůj obvyklý pobyt.“
96

Vzhledem k výše uvedeným úvahám je na třetí otázku třeba odpovědět tak, že čl. 63 odst. 1 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání právní úpravě členského státu, podle které jsou příjmy dosažené společností usazenou ve třetí zemi, jež neplynou z vlastní činnosti této společnosti, jako jsou příjmy kvalifikované jako „mezitímní příjmy povahy kapitálového vkladu“ ve smyslu této právní úpravy, započteny úměrně drženému podílu do základu daně osoby povinné k dani – rezidenta v tomto členském státě, pokud tato osoba povinná k dani má podíl ve výši nejméně 1 % v uvedené společnosti a pokud tyto příjmy podléhají v této třetí zemi nižší úrovni zdanění než v dotyčném členském státě, ledaže by existoval právní rámec stanovující zejména smluvní závazky, jež by daňové orgány uvedeného členského státu opravňovaly k tomu, aby případně přezkoumaly věrohodnost informací o této společnosti, jež byly předloženy k prokázání, že účast uvedené osoby povinné k dani v posledně zmíněné společnosti nevyplývá z vykonstruovaného opatření.
50

Z článku 1 směrnice 95/46 v tomto ohledu vyplývá, že jejím cílem je, aby členské státy v souvislosti se zpracováním osobních údajů zajišťovaly ochranu základních práv a svobod fyzických osob, zejména jejich soukromí, a zároveň umožňovaly volný pohyb těchto údajů. Tento cíl však nelze sledovat, pokud není přihlédnuto ke skutečnosti, že uvedená základní práva je třeba do určité míry uvést do souladu se základním právem na svobodu projevu. V bodě 37 odůvodnění této směrnice je uvedeno, že cílem článku 9 této směrnice je vytvoření souladu dvou základních práv – ochrany soukromí na straně jedné a svobody projevu na straně druhé. To je úkolem členských států (v tomto smyslu viz rozsudek 16. prosince 2008, Satakunnan Markkinapörssi a Satamedia, C‑73/07, EU:C:2008:727, body 52 až 54).
3

Bod 29 odůvodnění nařízení č. 861/2007 zní: „Strana, která neměla úspěch ve věci, by měla nést náklady řízení. O nákladech řízení by mělo být rozhodováno podle vnitrostátního práva. V zájmu jednoduchosti a hospodárnosti by měl soud nařídit, že strana, která neměla úspěch ve věci, musí nahradit pouze náklady řízení, včetně například veškerých nákladů vzniklých v důsledku toho, že druhá strana byla zastupována advokátem nebo jiným odborníkem z oboru práva, nebo veškerých nákladů na doručení nebo překlad písemností, které jsou přiměřené ve vztahu k hodnotě nároku nebo které byly nezbytné.“
31

Skutečnost, že by z oblasti působnosti této směrnice byly vyloučeny četné smlouvy uzavřené mezi spotřebiteli a jejich zaměstnavateli, by přitom zbavila všechny tyto spotřebitele ochrany přiznané uvedenou směrnicí (obdobně viz rozsudek ze dne 15. ledna 2015, Šiba, C‑537/13, EU:C:2015:14, bod 29).
3

Body 28, 117 a 118 odůvodnění směrnice 2014/24 uvádějí: „(28) Tato směrnice by se neměla vztahovat na některé pohotovostní služby, pokud je poskytují neziskové organizace nebo sdružení, neboť v případě, že by poskytovatelé těchto služeb museli být vybíráni v souladu s postupy stanovenými v této směrnici, by bylo obtížné zachovat zvláštní povahu těchto organizací. Tato výjimka by však neměla jít nad rámec toho, co je nezbytně nutné. Proto by mělo být výslovně stanoveno, že služby sanitní přepravy pacientů být vyjmuty nesmí. V této souvislosti je dále nutné vyjasnit, že sanitní služby nejsou ve společném slovníku pro veřejné zakázky součástí kategorie CPV [Common Procurement Vocabulary; ‚Společný slovník pro veřejné zakázky‘] 601 ‚Služby silniční dopravy‘, nýbrž třídy 8514. Mělo by proto být vyjasněno, že na služby kódu CPV 85143000-3 spočívající výlučně ve službách sanitní přepravy pacientů by se měl vztahovat zvláštní režim pro sociální a jiné zvláštní služby (dále jen‚zjednodušený režim‘). Ten by se v důsledku toho vztahoval i na veřejné zakázky na poskytování sanitních služeb obecně, pokud by hodnota služeb sanitní přepravy pacientů převyšovala hodnotu ostatních sanitních služeb. […] (117) Ze zkušeností vyplývá, že u řady jiných služeb, jako jsou záchranné služby, hasičské služby a vězeňské služby, je určitý přeshraniční zájem přítomen obvykle pouze od chvíle, kdy dosáhnou dostatečného kritického množství z důvodu jejich poměrně vysoké ceny. V rozsahu, v jakém nejsou z působnosti této směrnice vyjmuty, by uvedené služby měly být zahrnuty do zjednodušeného režimu. Jestliže je jejich poskytování skutečně založeno na veřejných zakázkách, jiné kategorie služeb, jako jsou vládní služby nebo poskytování služeb společnosti, by v obvyklých podmínkách pravděpodobně představovaly přeshraniční zájem až od finančního limitu 750000 [eur], a měly by tedy podléhat pouze zjednodušenému režimu. (118) Za účelem zajištění nepřetržitosti veřejných služeb by tato směrnice měla umožnit, aby mohla být účast v zadávacích řízeních na některé služby v oblasti zdravotní péče, sociální péče a kultury vyhrazena určitým organizacím, u nichž zaměstnanci mají podíl na vlastnictví či aktivně se účastní jejího vedení, a stávajícím organizacím, jako jsou družstva, aby se podílely na poskytování těchto služeb koncovým uživatelům. Toto ustanovení je svým rozsahem omezeno výlučně na některé služby zdravotní péče, sociální péče a související služby, některé vzdělávací služby, knihovnické, archivářské, muzejní a jiné kulturní služby, sportovní služby a služby pro soukromé domácnosti a nemá za cíl zahrnout kteroukoli z výjimek stanovených jinde v této směrnici. Na tyto služby by se měl vztahovat pouze zjednodušený režim).“
7

Článek 5 odst. 2 a 3 decreto n. 226 del ministro dello sviluppo economico et del ministre per i rapporti con le regioni e la coesione territoriale recante regolamento per i criteri di gara e per la valutazione dell’offerta per l’affidamento del servizio della distribuzione del gas naturale, in attuazione dell’articolo 46-bis del decreto legge 1° ottobre 2007 n. 159, convertito in legge, con modificazioni, dalla legge 29 novembre 2007, n. 222 (nařízení č. 226 ministra pro hospodářský rozvoj a ministra odpovědného za vztahy s regiony a územní soudržnost, kterým se stanoví kritéria pro zadávací řízení a pro posuzování nabídek v souvislosti se zadáváním veřejné služby distribuce zemního plynu a jímž se provádí čl. 46a legislativního nařízení č. 159 ze dne 1. října 2007, které bylo zákonem č. 222 ze dne 29. listopadu 2007 pozměněno na zákon, ve znění změn a doplňků) ze dne 12. listopadu 2011 (řádný doplněk ke GURI č. 22, ze dne 27. ledna 2012), ve svém původním znění uvádí: „2. Výše náhrady ve prospěch držitelů zanikajících koncesí, u nichž není stanovena doba platnosti, nebo je stanovena sjednaná doba platnosti, která překračuje den zániku koncese na služby podle oznámení o zahájení zadávacího řízení na zadání nové koncese, se vypočítá na základě ustanovení dohod nebo smluv, v souladu s čl. 15 odst. 5 legislativního nařízení č. 164 ze dne 23. května 2000, ve znění pozdějších předpisů, zejména v případech předčasného ukončení smlouvy vzhledem ke sjednané době platnosti. 3. V případě, že metodika pro výpočet výše náhrady nositelům práv uvedeným v odstavci 2 nevyplývá ze smluvních dokumentů, včetně případu, kdy se obecně uvádí, že výše náhrady musí odpovídat tržním cenám, se uplatňují kritéria stanovená v čl. 24 odst. 4 písm. a) a b) královského nařízení č. 2578 ze dne 15. října 1925, a to za podmínek uvedených v odstavcích 5 až 13 a jen pro tu část zařízení, která je vlastněná provozovatelem, ve vztahu ke které není po ukončení doby platnosti koncese stanoven bezplatný převod na místní orgán udělující koncesi.“