ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
USNESENÍ SOUDU PRO VEŘEJNOU SLUŽBU EVROPSKÉ UNIE

(prvního senátu)

2. srpna 2016

Giorgio Cocchi

a

Nicola Falcione

v.

Evropská komise

„Veřejná služba — Povinnost poskytnout pomoc — Článek 24 služebního řádu — Zamítnutí žádosti o pomoc — Důchody — Článek 11 odst. 2 přílohy VIII služebního řádu — Žádost o převod nároků na důchod — Zpětvzetí žádosti o převod nároků na důchod, o níž se již vede řízení — Nevydání rozhodnutí ve věci zamítnutí žádosti o pomoc“

Předmět:

Žaloba podaná na základě článku 270 SFEU, jenž je použitelný na Smlouvu o ESAE na základě jejího článku 106a, kterou se G. Cocchi a N. Falcione domáhají zrušení rozhodnutí ze dne 9. března 2011, kterými Evropská komise zamítla jejich žádosti o pomoc podané v rámci jejich žádostí o převod nároků na důchod, které získali v italském důchodovém systému, do důchodového systému Evropské unie, a dále toho, aby byla Komisi uložena povinnost zaplatit jim náhradu škody.

Rozhodnutí:

Ve věci F‑134/11, Cocchi a Falcione v. Komise, není důvodné rozhodnout ve věci samé. Giorgio Cocchi, Nicola Falcione a Evropská komise ponesou každý vlastní náklady řízení.

Shrnutí

Žaloby úředníků – Právní zájem na podání žaloby – Posouzení v okamžiku podání žaloby – Pozdější ztráta právního zájmu na řízení – Nevydání rozhodnutí ve věci samé

(Služební řád, články 90 a 91)

Aby úředník mohl podat žalobu směřující ke zrušení rozhodnutí, je třeba, aby si zachoval osobní zájem na zrušení napadeného rozhodnutí i po podání uvedené žaloby, přičemž takový zájem předpokládá, že řízení o žalobě mu může s ohledem na svůj výsledek přinést prospěch.

Pokud úředník po dohodě s dotčeným orgánem vzal zpět svoji žádost o převod nároků na důchod nabytých před jeho nástupem do služebního poměru u Unie, případný rozsudek, který by zrušil rozhodnutí o zamítnutí jeho žádosti o pomoc podané v rámci jeho žádosti o převod nároků na důchod, mu nemůže přinést žádnou administrativní výhodu, a to bez ohledu na to, zda žádost o pomoc podaná úředníkem za účelem obrany proti jednání jeho vlastního orgánu je z právního hlediska přípustná.

V tomto ohledu platí, že netrvá-li právní zájem na řízení, není již důvodné o žalobě rozhodovat.

(viz body 33 a 34)

Odkazy:

Soud pro veřejnou službu: usnesení ze dne 2. prosince 2013, Pachtitis v. Komise,F‑49/12, EU:F:2013:197, bod 28 a citovaná judikatura
Z článku 105 písm. c) jednacího řádu Soudu pro veřejnou službu vyplývá, že náklady řízení, jejichž náhradu lze přiznat, jsou omezeny na náklady vynaložené v souvislosti s řízením před Soudem pro veřejnou službu a na náklady, které byly k tomuto účelu nutné.

Při stanovení výše nákladů řízení, jejichž náhradu lze přiznat, Soud zohlední všechny okolnosti věci až do okamžiku vyhlášení usnesení o určení výše nákladů řízení, a to včetně nutných výdajů souvisejících s řízením o určení výše nákladů řízení.

Jak v tomto ohledu vyplývá z čl. 19 prvního pododstavce statutu Soudního dvora, který se na Soud pro veřejnou službu použije na základě čl. 7 odst. 1 přílohy I uvedeného statutu, mohou orgány využít pomoci advokáta. Odměna tohoto advokáta tudíž spadá pod pojem nutné výdaje vynaložené souvislosti s řízením, aniž je orgán povinen prokázat, že je taková pomoc objektivně odůvodněná. I když skutečnost, že Komise využila dvou zmocněnců a externího advokáta ve věci v hlavním řízení a ve věci návrhu na předběžné opatření, nemá vliv na potenciálně nahraditelnou povahu těchto nákladů řízení, jelikož neexistuje nic, co by jejich nahrazení v zásadě umožnilo vyloučit, může mít tedy vliv na stanovení výše nákladů řízení vynaložených v souvislosti s řízením, které mají být nahrazeny in fine.

(viz body 25, 28 a 29)

Odkazy:

Tribunál Evropské unie: usnesení ze dne 23. března 2012, Kerstens v. Komise, T‑498/09 P-DEP, EU:T:2012:147, body 15 a 20, a ze dne 28. května 2013, Marcuccio v. Komise, T‑278/07 P-DEP, EU:T:2013:269, bod 14

Soud pro veřejnou službu: usnesení ze dne 26. dubna 2010, Schönberger v. Parlament, F‑7/08 DEP, EU:F:2010:32, bod 23
USNESENÍ SOUDU PRO VEŘEJNOU SLUŽBU EVROPSKÉ UNIE

(druhého senátu)

24. června 2016

Erik Simpson

v.

Rada Evropské unie

„Veřejná služba — Vrácení věci Soudu po zrušení — Úředníci — Postup v platové třídě — Rozhodnutí o nezařazení žalobce do platové třídy AD 9 po úspěšné účasti v otevřeném výběrovém řízení do platové třídy AD 9 — Povinnost uvést odůvodnění — Rovné zacházení — Zjevně nesprávné posouzení — Článek 81 jednacího řádu — Zjevně neopodstatněná žaloba“

Předmět:

Žaloba podaná na základě článku 270 SFEU, jenž je použitelný na Smlouvu o ESAE na základě jejího článku 106a, kterou se E. Simpson domáhá zrušení rozhodnutí ze dne 9. prosince 2010, kterým Rada Evropské unie zamítla jeho žádost o povýšení do platové třídy AD 9 po úspěšné účasti v otevřeném výběrovém řízení EPSO/AD/113/07 uspořádaném za účelem přijetí vedoucích oddělení platové třídy AD 9 v oblasti překladatelství, a to konkrétně do estonského jazyka, a rozhodnutí ze dne 7. října 2011, kterým byla zamítnuta jeho stížnost, a dále toho, aby bylo Radě uloženo nahradit mu vzniklou újmu.

Rozhodnutí:

Žaloba se zamítá. Erik Simpson ponese vlastní náklady řízení vynaložené ve věcech F‑142/11, T‑130/14 P a F‑142/11 RENV a ukládá se mu náhrada nákladů řízení vynaložených Radou Evropské unie ve věci F‑142/11. Rada Evropské unie ponese vlastní náklady řízení vynaložené ve věcech T‑130/14 P a F‑142/11 RENV.

Shrnutí

Úředníci – Rovné zacházení – Pojem – Meze

Rozdílné zacházení, odůvodněné na základě objektivního a rozumného kritéria, přiměřené vzhledem k zamýšlenému účelu dotyčného odlišení, nepředstavuje porušení zásady rovného zacházení. Jedním z objektivních a rozumných kritérií, která mohou odůvodnit rozdílné zacházení s úředníky, je zájem služby. Pro rozhodnutí o opatřeních, která je třeba přijmout v zájmu služby, má administrativa k dispozici široký prostor pro uvážení, takže se unijní soud při svém přezkumu dodržování zásady nediskriminace musí omezit na ověření, že dotčený orgán nečinil rozlišení, které by bylo svévolné nebo zjevně v rozporu se zájmem služby.

(viz body 46 a 47)

Odkazy:

Soud prvního stupně: rozsudek ze dne 16. března 2004, Afari v. ECB,T‑11/03, EU:T:2004:77, bod 65

Soud pro veřejnou službu: rozsudky ze dne 19. října 2006, De Smedt v. Komise,F‑59/05, EU:F:2006:105, bod 76; ze dne 23. ledna 2007, Chassagne v. Komise,F‑43/05, EU:F:2007:14, bod 91, a ze dne 25. února 2010, Pleijte v. Komise,F‑91/08, EU:F:2010:13, bod 58 a citovaná judikatura
V řízení o převodu nároku na důchod podle čl. 11 odst. 2 přílohy VIII služebního řádu je aktem nepříznivě zasahujícím do právního postavení, který smí být předmětem žaloby podle článku 270 SFEU a čl. 91 odst. 1 služebního řádu, rozhodnutí přijaté orgánem oprávněným ke jmenování poté, co skutečně došlo k převodu kapitálové hodnoty nároku na důchod nabytého dotyčnou osobou před jejím nástupem do unijního služebního poměru. Naproti tomu návrh na započtení příspěvkových let, byť odsouhlasený dotyčnou osobou, není aktem nepříznivě zasahujícím do jejího právního postavení, který by mohl být předmětem žaloby podle článku 270 SFEU a čl. 91 odst. 1 služebního řádu.

Započtení příspěvkových let totiž může být uznáno pouze tehdy, pokud úředník svolí k pokračování v řízení o převodu kapitálové hodnoty nároku na důchod dříve nabytého v rámci příslušného externího důchodového systému do unijního důchodového systému, přičemž tento souhlas učinil se znalostí návrhu na započtení příspěvkových let učiněného orgánem oprávněným ke jmenování a založeného na předběžné hodnotě kapitálu ohlášené příslušným subjektem důchodového pojištění.

Ve fázi návrhu na započtení nároku na důchod se dotyčný unijní orgán v tomto ohledu pouze zavazuje ke správnému použití čl. 11 odst. 2 přílohy VIII služebního řádu a obecných prováděcích ustanovení na situaci dotyčné osoby. Tato povinnost unijního orgánu vyplývá přímo z předmětných ustanovení služebního řádu, a to i přes neexistenci výslovného závazku orgánu.

Z takového závazku vyjádřeného v návrhu na započtení příspěvkových let tedy nevyplývá nová povinnost daného unijního orgánu, a v důsledku toho ani změna právního postavení dotyčné osoby, a to zejména proto, že i když dotyčná osoba svolí k tomu, aby byl do unijního systému převeden nárok na důchod nabytý v jiném systému, nemá orgán, který návrh učinil, odpovídající povinnost automaticky uznat dotyčné osobě – po uskutečnění převodu kapitálové hodnoty ohlášené vnitrostátním subjektem důchodového pojištění – počet příspěvkových let uvedených v původním návrhu, na jehož základě úředník potvrdil svou vůli převést tuto kapitálovou hodnotu do unijního důchodového systému.

(viz body 28 až 32)

Odkazy:

Tribunál Evropské unie: rozsudky ze dne 13. října 2015, Komise v. Verile a Gjergji, T‑104/14 P, EU:T:2015:776, body 50, 52, 53 a 74; Komise v. Cocchi a Falcione, T‑103/13 P, EU:T:2015:777, bod 66, a Teughels v. Komise, T‑131/14 P, EU:T:2015:778, body 37, 46, 48, 49, 58 a 70
V rámci postupu týkajícího se převodu nároků na důchod upraveného v čl. 11 odst. 2 přílohy VIII služebního řádu je aktem nepříznivě zasahujícím do právního postavení, proti němuž může být podána žaloba na základě článku 270 SFEU a čl. 91 odst. 1 služebního řádu, rozhodnutí případně přijaté orgánem oprávněným ke jmenování nebo orgánem oprávněným uzavírat pracovní smlouvy poté, co byl skutečně proveden převod kapitálové hodnoty představující nároky na důchod nabyté dotyčným před jeho nástupem do služebního poměru k Unii. Naproti tomu návrh na započtení příspěvkových let, byť odsouhlasený dotyčným, není aktem zasahujícím do jeho právního postavení, proti němuž může být podána žaloba na základě článku 270 SFEU a čl. 91 odst. 1 služebního řádu.

Započtení příspěvkových let může být totiž uznáno jen tehdy, pokud úředník souhlasí s pokračováním v řízení se převodu kapitálové hodnoty představující nároky na důchod, které předtím dotyčný nabyl v rámci dotčeného vnějšího důchodového systému, do unijního důchodového systému, přičemž tento souhlas je učiněn se znalostí návrhu na započtení příspěvkových let předloženého orgánem oprávněným ke jmenování nebo orgánem oprávněným uzavírat pracovní smlouvy na základě předběžné výše kapitálové hodnoty oznámené příslušným orgánem důchodového systému.

V tomto ohledu platí, že ve fázi návrhu na započtení příspěvkových let se dotčený orgán jednoduše zavazuje, že správně uplatní čl. 11 odst. 2 přílohy VIII služebního řádu a obecná prováděcí opatření na situaci dotyčného. Tato povinnost orgánu vyplývá přímo z předmětných ustanovení služebního řádu, a to i tehdy, když orgán nepřijme výslovně žádný závazek.

Z takového závazku vyjádřeného v návrhu na započtení příspěvkových let tedy nevyplývá nová povinnost dotčeného orgánu, ani změna právního postavení dotyčného zejména proto, že i když dotyčný souhlasí s převodem nároků na důchod, které nabyl v jiném systému, do unijního důchodového systému, nemá orgán, který předložil návrh, po převedení kapitálové hodnoty oznámené vnitrostátním důchodovým orgánem, odpovídající povinnost automaticky uznat dotyčnému počet příspěvkových let uvedených v původním návrhu ve vztahu, k němuž úředník potvrdil svou vůli převést uvedenou kapitálovou hodnotu do unijního důchodového systému.

(viz body 31 až 35)

Odkazy:

Tribunál Evropské unie: rozsudky ze dne 13. října 2015, Komise v. Verile a Gjergji, T‑104/14 P, EU:T:2015:776, body 50, 52, 53 a 74; Komise v. Cocchi a Falcione, T‑103/13 P, EU:T:2015:777, bod 66, a Teughels v. Komise, T‑131/14 P, EU:T:2015:778, body 37, 46, 48, 49, 58 a 70
(viz body 14 a 16)

Návrh na určení výše nákladů řízení musí být podán v přiměřené lhůtě, po jejímž uplynutí může mít účastník řízení, jemuž byla uložena náhrada těchto nákladů, důvodně za to, že se oprávněný účastník řízení vzdal svého práva. Přiměřený charakter lhůty musí být mimoto posouzen v závislosti na všech okolnostech každé věci, zejména na významu sporu pro dotčenou osobu, složitosti věci a chování dotčených účastníků řízení.

Z článku 19 prvního pododstavce statutu Soudního dvora, který se na Soud použije na základě čl. 53 prvního pododstavce uvedeného statutu, plyne, že orgány Evropské unie se mohou, pokud jde o způsob, jak chtějí být zastupovány nebo jak jim má být napomáháno před unijním soudem, svobodně rozhodnout pro využití služeb advokáta. V tomto ohledu spadá odměna tohoto advokáta pod pojem „nutné výdaje vynaložené v souvislosti s řízením“, aniž by byl orgán povinen prokázat, že služby tohoto advokáta byly objektivně odůvodněné. Pro účely použití uvedeného ustanovení statutu Soudního dvora je třeba stavět unijní instituce na roveň s uvedenými orgány.

Krom toho skutečnost, že unijní instituce využila zmocněnce a externího advokáta, nemá vliv na potenciálně nahraditelnou povahu dotčených nákladů řízení, jelikož neexistuje nic, co by jejich nahrazení v zásadě vylučovalo. Může však mít vliv na určení výše nákladů řízení vynaložených v souvislosti s řízením, které mají být v konečném důsledku nahrazeny. Pokud se unijní orgán nebo instituce v některých věcech rozhodne využít služeb advokáta, zatímco v jiných věcech je zastupují jejich zmocněnci, nemůže se v tomto ohledu jednat o porušení zásady rovnosti zacházení mezi žalobci.

Jakýkoliv jiný závěr, který by právo unijního orgánu nebo instituce vymáhat celou odměnu vyplacenou advokátovi nebo její část podmiňovalo prokázáním objektivní potřeby využít jeho služeb, by ve skutečnosti představovalo nepřímé omezení svobody zaručené čl. 19 prvním pododstavcem statutu Soudního dvora a pro unijní soudy by znamenalo povinnost nahradit svým posouzením posouzení orgánů a institucí, které odpovídají za organizaci svých útvarů. Tento úkol přitom není slučitelný s čl. 19 prvním pododstavcem statutu Soudního dvora ani s vnitřní organizační pravomocí, kterou mají unijní orgány a instituce při vedení svých věcí před unijními soudy. Z toho plyne, že okolnost, že unijní instituce má k dispozici svůj právní útvar, nemá vliv na nahraditelnost výdajů představovaných odměnou advokáta, který není zaměstnancem této instituce.

(viz body 30 až 33)

Soudní dvůr: usnesení Internationaler Hilfsfonds v. Komise, C‑554/11 P‑DEP, EU:C:2013:706, bod 17

Tribunál Evropské unie: usnesení Longinidis v. Cedefop, T‑283/08 P‑DEP, EU:T:2014:1083, body 24 až 26 a citovaná judikatura

Soud pro veřejnou službu: usnesení Chatzidoukakis v. Komise, F‑84/10 DEP, EU:F:2014:41, bod 21
Z článku 19 prvního pododstavce statutu Soudního dvora, který je na Soud pro veřejnou službu použitelný na základě čl. 7 odst. 1 přílohy I uvedeného statutu, vyplývá, že orgány mohou využít pomoci advokáta. Odměna advokáta spadá pod pojem „nutné výdaje vynaložené v souvislosti s řízením“, aniž by orgán musel prokazovat, že taková pomoc byla objektivně opodstatněná.

V tomto ohledu je třeba uvést, že okolnost, že se orgán nechal zastupovat několika zmocněnci a advokátem, nemá sice dopad na potenciální nahraditelnost těchto nákladů řízení, neboť žádná skutečnost neumožňuje takové náklady v zásadě vyloučit, může mít ovšem dopad na určení výše nákladů řízení vynaložených v souvislosti s řízením, které mají být in fine nahrazeny. Jakékoliv jiné posouzení, které by právo orgánu vymáhat celou odměnu vyplacenou advokátovi nebo její část podmiňovalo prokázáním objektivní potřeby využít jeho služby, by ve skutečnosti představovalo nepřímé omezení svobody zaručené čl. 19 prvním pododstavcem statutu Soudního dvora a pro unijní soud by znamenalo povinnost nahradit svým posouzením posouzení orgánů a institucí, které zodpovídají za organizaci svých útvarů. Takové posouzení však není slučitelné s čl. 19 prvním pododstavcem statutu Soudního dvora ani s vnitřní organizační pravomocí, kterou mají unijní orgány a instituce při vedení svých věcí před unijními soudy. Naproti tomu zohlednění účasti jednoho nebo více zmocněnců vedle dotyčného advokáta je v souladu s posuzovací pravomocí, která unijnímu soudu přísluší v rámci řízení o určení výše nákladů řízení podle čl. 91 písm. b) jednacího řádu Soudu pro veřejnou službu.

(viz body 34 a 35)

Soudní dvůr: usnesení Dietz v. Komise, 126/76 DEP, EU:C:1979:158, bod 6, a Komise v. Kallianos, C-323/06 P-DEP, EU:C:2012:49, body 10 a 11

Tribunál Evropské unie: usnesení Kerstens v. Komise, T-498/09 P-DEP, EU:T:2012:147, bod 20, a Marcuccio v. Komise, T-278/07 P-DEP, EU:T:2013:269, body 14 a 15
USNESENÍ SOUDU PRO VEŘEJNOU SLUŽBU EVROPSKÉ UNIE

(první senát)

3. prosince 2012

Věc F‑45/12

BT

v.

Evropská komise

„Veřejná služba — Smluvní zaměstnanec — Neobnovení smlouvy — Nedostatečně odůvodněná žaloba — Zjevně nepřípustná žaloba“

Předmět: Žaloba podaná na základě článku 270 SFEU, jenž je použitelný na smlouvu o ESAE na základě jejího článku 106a, kterou se BT domáhá zvláště zrušení rozhodnutí Komise o neobnovení jeho smlouvy dočasného zaměstnance (dále jen „sporné rozhodnutí“).

Rozhodnutí: Žaloba se odmítá jako zjevně nepřípustná. Žalobce ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené Komisí.

Shrnutí

Soudní řízení – Návrh na zahájení řízení – Formální náležitosti – Určení předmětu sporu – Stručný popis žalobních důvodů – Nejasnost – Nepřípustnost

[Statut Soudního dvora, čl. 19 třetí pododstavec a příloha I čl. 7 odst. 1; jednací řád Soudu pro veřejnou službu, čl. 35 odst. 1 písm. e)]

Návrhové žádání obsažené v žalobě, které nesplňuje náležitosti stanovené v čl. 35 odst. 1 písm. e) jednacího řádu Soudu pro veřejnou službu, musí být odmítnuto jako zjevně nepřípustné, pokud z něj dostatečně jasně nevyplývá žádný právní důvod, který by byl pro žalovaného i pro soud, jemuž byla věc předložena, snadno a přesně identifikovatelný. Podle uvedeného čl. 35 odst. 1 písm. e) totiž musí žaloba obsahovat popis žalobních důvodů a uplatňovaných právních a skutkových argumentů. Tyto údaje musí být dostatečně jasné a přesné na to, aby umožnily žalovanému připravit svou obranu a Soudu rozhodnout o žalobě případně i bez dalších informací. Za účelem zajištění právní jistoty a řádného výkonu spravedlnosti je třeba k tomu, aby byla žaloba přípustná, aby hlavní skutkové a právní okolnosti, na kterých je založena, vyplývaly uceleně a srozumitelně z textu samotné žaloby. I když je třeba připustit, že formulace žalobních důvodů není vázána na terminologii jednacího řádu ani na výčet v něm obsažený a že může být postačující, jsou-li tyto žalobní důvody vyjádřeny co do jejich podstaty a bez uvedení jejich právní kvalifikace, musí být nicméně splněna podmínka, že dané žalobní důvody z žaloby dostatečně jasně vyplývají.

Článek 19 třetí pododstavec statutu Soudního dvora, který se použije na řízení před Soudem na základě čl. 7 odst. 1 přílohy I téhož statutu, v tomto ohledu stanoví, že účastníci řízení jiní než členské státy, orgány Unie, státy, které jsou stranami dohody o Evropském hospodářském prostoru, a Kontrolní úřad Evropského sdružení volného obchodu uvedený ve zmíněné dohodě musí být zastoupeni advokátem. Základní úlohou advokáta jakožto osoby napomáhající výkonu spravedlnosti je právě založit návrhová žádání obsažená v žalobě na dostatečně srozumitelné a souvislé právní argumentaci, a to s ohledem na skutečnost, že písemná část řízení před Soudem zahrnuje v zásadě jen jednu výměnu spisů účastníků řízení.

(viz body 15 až 19 a 21)

Odkazy:

Soud prvního stupně: 28. dubna 1993, De Hoe v. Komise, T‑85/92, bod 21

Soud pro veřejnou službu: 15. února 2011, AH v. Komise, F‑76/09, body 29 a 31
Staff case summary



Staff case summary

Shrnutí

1. Soudní řízení – Náklady řízení – Povinnost nést náklady řízení – Zohlednění požadavků ekvity – Uložení náhrady nákladů řízení účastníku řízení, který měl ve věci úspěch

(Jednací řád Soudu pro veřejnou službu, čl. 87 odst. 2 a článek 88)

2. Úředníci – Výběrové řízení – Oznámení o výběrovém řízení – Zavedení práva uchazečů na přezkum jejich výkonu – Nerespektování tohoto práva Evropským úřadem pro výběr personálu (EPSO) – Nesprávný úřední postup, který může zakládat odpovědnost správy

(Listina základních práv Evropské unie, čl. 41 odst. 1)

3. Řízení – Návrh na zahájení řízení – Odstranění vad – Výzva k předložení zkrácené verze – Podání žaloby, která je totožná s originálem, avšak psaná menším písmem – Nepřípustnost

(Jednací řád Soudu pro veřejnou službu, článek 36)

1. Podle čl. 87 odst. 2 svého jednacího řádu může Soud pro veřejnou službu v souladu s požadavky ekvity rozhodnout, že se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží pouze částečná náhrada nákladů řízení nebo se mu náhrada nákladů řízení neuloží. Podle článku 88 tohoto jednacího řádu lze nicméně účastníkovi uložit, a to i když měl ve věci úspěch, částečnou nebo i úplnou náhradu nákladů, odůvodňuje-li to jeho chování, včetně chování před zahájením řízení. V tomto ohledu může být uložení náhrady nákladů řízení orgánu odůvodněno nedostatkem péče tohoto orgánu během postupu před zahájením soudního řízení.

(viz body 32 a 34)

Odkazy:

Soud pro veřejnou službu: 5. července 2011, Coedo Suárez v. Rada, F‑73/10, bod 48

2. Přizná-li oznámení o výběrovém řízení uchazeči v otevřeném výběrovém řízení specifické právo podat žádost o přezkum svého výkonu v případě, že má za to, že Evropský úřad pro výběr personálu (EPSO) nerespektoval ustanovení upravující výběrové řízení nebo že výběrová komise nedodržela ustanovení, kterými se řídí její práce, má uchazeč právo na odpověď, kterou mu je EPSO povinen poskytnout v co možná nejkratší lhůtě. Účelem tohoto práva je zejména zajistit, že vhodný kandidát nebude vyloučen, a zároveň v co největším možném rozsahu zabránit zbytečným stížnostem a žalobám uchazečů, jejichž vyloučení z výběrového řízení se po přezkumu ukáže být plně odůvodněné.

Striktní dodržování specifického práva ze strany EPSO je vyjádřením povinností, které vyplývají ze zásady řádné správy v souladu s čl. 41 odst. 1 Listiny základních práv Evropské unie. Nerespektování specifického práva uchazeče na to, aby výběrová komise provedla přezkum jeho výkonu, ze strany EPSO přitom může představovat nesprávný úřední postup, který může případně založit nárok uchazeče na náhradu škody.

(viz body 36 a 37)

Odkazy:

Soud pro veřejnou službu: 18. září 2012, Cuallado Martorell v. Komise, F‑96/09, body 47 a 48

3. Splnění výzvy k odstranění vad podáním žaloby, která je totožná s originálem, avšak na základě výzvy k předložení zkrácené verze je psána menším písmem, není jen zjevně v rozporu s duchem bodu 8 praktických pokynů pro účastníky řízení, ale ukládá Soudu pro veřejnou službu zbytečnou pracovní zátěž, neboť je nucen zabývat se druhou verzí žaloby, která je totožná s první ve všech bodech.

(viz bod 38)