ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
48

Komise v replice, pokud jde o „rozumné využívání“, zaprvé upřesňuje, že výklad zastávaný Finskou republikou odporuje judikatuře Soudního dvora vyplývající z jeho rozsudků ze dne 8. června 2006, WWF Italia a další (C‑60/05, EU:C:2006:378, bod 32), a ze dne 10. září 2009, Komise v. Malta (C‑76/08, EU:C:2009:535, bod 59), podle níž „odchylky podle článku 9 směrnice [o ptácích] mohou být připuštěny pouze tehdy, pokud existuje záruka, že populace [dotčených] druhů je zachována na [uspokojivé] úrovni, a že není-li tato podmínka splněna, [nemůže být lov] ptáků […] v žádném případě považován za rozumn[ý]“. Zadruhé tento orgán zdůrazňuje okolnost, že odchylný režim stanovený v čl. 9 odst. 1 písm. c) směrnice o ptácích je přísnější než ten, který stanovuje článek 16 směrnice o přírodních stanovištích. Unijní normotvůrce totiž dle Komise tím, že použití čl. 9 odst. 1 písm. c) směrnice o ptácích omezil na případy „rozumného využívání“, chtěl uplatnění tohoto odchylného ustanovení podřídit přísnějšímu požadavku, který uplatnění odchylky omezuje na případy, kdy je úroveň ptačí populace uspokojivá. Zatřetí Komise tvrdí, že je klesající tendence dotčeného druhu zjevně relevantním faktorem pro určení, zda je úroveň jeho populace uspokojivá, či nikoliv. Dále má Komise za to, že nezabezpečí-li členský stát udržení uvedené populace na „uspokojivé úrovni“, nemůže jarní lov představovat „rozumné využívání“, a to bez ohledu na to, zda je lov hlavní příčinou úbytku uvedené populace, či nikoliv.
8

Bod 13 odůvodnění směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 25. října 2011 o právech spotřebitelů, kterou se mění směrnice Rady 93/13/EHS a směrnice Evropského parlamentu a Rady 1999/44/ES a zrušuje směrnice Rady 85/577/EHS a směrnice Evropského parlamentu a Rady 97/7/ES (Úř. věst. 2011, L 304, s. 64), uvádí. „Členským státům by v souladu s právem Unie měla být i nadále ponechána pravomoc uplatňovat ustanovení této směrnice v oblastech, které do oblasti její působnosti nespadají. Členské státy tak mohou ponechat v platnosti nebo přijmout vnitrostátní právní předpisy, které odpovídají ustanovením této směrnice nebo některým z jejích ustanovení týkajícím se smluv, které nespadají do oblasti působnosti této směrnice. Členské státy mohou například rozhodnout, že uplatňování pravidel stanovených touto směrnicí rozšíří i na právnické nebo fyzické osoby, které nejsou "spotřebiteli" ve smyslu této směrnice, jako jsou například nevládní organizace a začínající nebo malé a střední podniky. […]“
26

Předkládající soud poté, co připomněl poznatky z rozsudku ze dne 6. září 2016, Petruhhin (C‑182/15, EU:C:2016:630), poukazuje na to, že ačkoliv I. N. není na rozdíl od osoby, o kterou se jednalo v uvedeném rozsudku, občanem Unie, nic to nemění na tom, že je občanem Islandské republiky, se kterou Unie navázala specifický vztah.
54

V případě námitek založených na starší individuální ochranné známce se nebezpečím záměny ve smyslu čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009 rozumí nebezpečí, že se veřejnost může domnívat, že výrobky nebo služby, na které se vztahuje tato ochranná známka, a výrobky nebo služby, na které se vztahuje přihlášená ochranná známka, pocházejí od stejného podniku, případně od podniků hospodářsky propojených. Existence takového nebezpečí musí být posuzována globálně, přičemž musí být zohledněny všechny relevantní faktory daného případu (rozsudek ze dne 5. března 2020, Foundation for the Protection of the Traditional Cheese of Cyprus named Halloumi v. EUIPO, C‑766/18 P, EU:C:2020:170, body 63 a 67, jakož i citovaná judikatura).
33

V této souvislosti měl Soudní dvůr za to, že předem stanovená částka, kterou hospodářský subjekt obdrží v případě předčasného ukončení smlouvy o poskytování služeb s určitou minimální dobou vázanosti jejím zákazníkem nebo z důvodu tomuto zákazníkovi přičitatelného, přičemž tato částka odpovídá částce, kterou by tento subjekt obdržel po zbytek uvedené doby v případě, že by k takovému ukončení nedošlo, musí být považována za odměnu za poskytnutí služby za úplatu a jako taková podléhá DPH, i když takové ukončení znamená deaktivaci produktů a služeb uvedených v této smlouvě před uplynutím sjednané minimální doby vázanosti (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 22 listopadu 2018, MEO – Serviços de Comunicações e Multimédia, C‑295/17, EU:C:2018:942, body 12, 45 a 57, jakož i ze dne 3. července 2019, UniCredit Leasing, C‑242/18, EU:C:2019:558, bod 70).
3

Podle bodu 14 odůvodnění směrnice 2014/24: „Mělo by být vyjasněno, že pojem ‚hospodářské subjekty‘ by měl být vykládán široce, aby zahrnoval jakékoli osoby nebo subjekty, které na trhu nabízejí provedení stavebních prací, dodání výrobků nebo poskytnutí služeb, bez ohledu na právní formu, kterou si pro provozování činnosti zvolily. Podniky, pobočky, dceřiné společnosti, partnerství [sdružení], družstva, společnosti s omezeným ručením [akciové společnosti], univerzity, veřejné či soukromé, a jiné formy subjektů, než jsou fyzické osoby, by tak měly všechny spadat do pojmu hospodářský subjekt bez ohledu na to, zda jsou za všech okolností považovány za ‚právnické osoby‘ či nikoli.“
(10)

Je-li dožádaný orgán požádán o vymáhání pohledávky na účet dožadujícího orgánu, měl by mít možnost, pokud to umožňují platné předpisy členského státu, ve kterém má sídlo a se souhlasem dožadujícího orgánu, poskytnout dlužníkovi lhůtu k zaplacení nebo povolit splácení ve splátkách. Případné úroky vyplývající z poskytnutí těchto platebních podmínek by měly být převedeny do členského státu, ve kterém má sídlo dožadující orgán.“
3

Bod 71 odůvodnění směrnice 2014/23 zní: „Měla by se však zohlednit možnost, že hospodářské subjekty přijmou opatření v oblasti dodržování souladu s předpisy zaměřená na odstranění důsledků všech trestných činů nebo pochybení a na účinnou prevenci dalšího výskytu nezákonného jednání. Tato opatření mohou spočívat zejména v personálních a organizačních opatřeních, jako je přerušení všech kontaktů s osobami nebo organizacemi zapojenými do nezákonného jednání, příslušná reorganizace zaměstnanecké struktury, zavedení systémů hlášení a kontrol, vytvoření mechanismu vnitřních auditů za účelem monitorování dodržování souladu s předpisy a přijetí pravidel vnitřní odpovědnosti a náhrad škod. Pokud taková opatření poskytují dostatečné záruky, dotčené hospodářské subjekty by již neměly být vylučovány pouze z těchto důvodů. Hospodářské subjekty by měly mít možnost požádat, aby byla posouzena opatření přijatá k zajištění souladu s předpisy za účelem případného přijetí do koncesního řízení. Mělo by však být ponecháno na členských státech, aby stanovily přesné procesní a věcné podmínky pro uplatnění této možnosti. Mají zejména možnost svobodně rozhodnout, zda ponechají provedení příslušného posouzení na jednotlivých veřejných zadavatelích či zadavatelích, nebo svěří tento úkol jiným orgánům na ústřední či neústřední úrovni.“
3

Body 31 a 33 odůvodnění směrnice 2014/24 uvádějí: „(31) Existuje značná právní nejistota ohledně toho, do jaké míry by se na smlouvy uzavřené mezi subjekty v rámci veřejného sektoru měla pravidla pro zadávání veřejných zakázek vztahovat. Příslušná judikatura Soudního dvora je v jednotlivých členských státech, a dokonce i jednotlivými veřejnými zadavateli vykládána odlišně. Je proto nezbytné vyjasnit, ve kterých případech se na smlouvy uzavřené v rámci veřejného sektoru nevztahují pravidla pro zadávání veřejných zakázek. Mělo by se přitom vycházet ze zásad stanovených v příslušné judikatuře Soudního dvora. Skutečnost, že obě strany dohody jsou samy veřejnými orgány, sama o sobě nevylučuje použití pravidel pro zadávání veřejných zakázek. Použití pravidel pro zadávání veřejných zakázek by nicméně nemělo veřejným orgánům bránit svobodně vykonávat úkoly veřejné služby, jež jsou jim svěřeny, s využitím vlastních zdrojů, jež zahrnují možnost spolupráce s jinými veřejnými orgány. Mělo by být zajištěno, aby spolupráce mezi orgány veřejné správy vyjmutá z oblasti působnosti této směrnice nevedla ve vztahu k soukromým hospodářským subjektům k narušení hospodářské soutěže, pokud se díky takové spolupráci dostává soukromý poskytovatel služeb do výhodnějšího postavení vůči svým konkurentům. […] (33) Veřejní zadavatelé by měli mít možnost rozhodnout se pro společné poskytování svých veřejných služeb prostřednictvím spolupráce, aniž by byli nuceni využívat určitou konkrétní právní formu. Taková spolupráce může zahrnovat všechny druhy činností spojených s prováděním služeb a povinností uložených zúčastněným orgánům nebo jimi nabytých, jako jsou povinné či dobrovolné úkoly místních nebo regionálních orgánů nebo služby svěřené konkrétním subjektům veřejným právem. Služby poskytované jednotlivými zúčastněnými orgány nemusí být nutně totožné; mohou se rovněž doplňovat. Na smlouvy na společné poskytování veřejných služeb by se neměly vztahovat pravidla stanovená v této směrnici, jsou-li uzavírány výlučně mezi veřejnými zadavateli, řídí-li se provádění uvedené spolupráce pouze ohledy spojenými s veřejným zájmem a nedostává-li se žádný soukromý poskytovatel služeb do výhodnějšího postavení vůči svým konkurentům. Za účelem splnění těchto podmínek by měla daná spolupráce vycházet z konceptu spolupráce. Tato spolupráce nevyžaduje, aby všechny zúčastněné orgány plnily hlavní smluvní závazky, pokud existují závazky přispívat ke společnému plnění dané veřejné služby. Provádění této spolupráce včetně jakýchkoli finančních převodů mezi zúčastněnými veřejnými zadavateli se navíc musí řídit pouze ohledy spojenými s veřejným zájmem.“
4

Podle článku 90 uvedeného služebního řádu: „1. Každá osoba, na kterou se tento služební řád vztahuje, může předložit orgánu oprávněnému ke jmenování žádost, aby vydal v její věci rozhodnutí. Orgán sdělí dotyčné osobě své odůvodněné rozhodnutí do čtyř měsíců ode dne podání žádosti. Neobdrží-li žadatel do konce této lhůty žádnou odpověď na žádost, má se za to, že rozhodnutí je zamítavé, proti takovému rozhodnutí je možné podat stížnost v souladu s následujícím odstavcem. 2. Každá osoba, na kterou se tento služební řád vztahuje, se může obrátit na orgán oprávněný ke jmenování se stížností na opatření, které se jí nepříznivě dotýká, pokud uvedený orgán rozhodl nebo pokud nepřijal opatření stanovené služebním řádem. Stížnost musí být podána do tří měsíců. […] Orgán oznámí dotyčné osobě své odůvodněné rozhodnutí do čtyř měsíců ode dne podání stížnosti. Neobdrží-li dotyčná osoba do konce uvedené lhůty odpověď na svou stížnost, má se za to, že stížnost byla zamítnuta, proti čemuž lze podat žalobu podle článku 91.“
30

Nedílnou součástí dodržování práva na účinnou procesní obranu je právo být vyslechnut, které zaručuje každému možnost užitečným a účinným způsobem vyjádřit své stanovisko v průběhu správního řízení před přijetím každého rozhodnutí, které by se mohlo nepříznivě dotknout jeho zájmů. Podle judikatury Soudního dvora platí, že cílem pravidla, podle kterého musí být osobě, jíž je určeno rozhodnutí nepříznivě zasahující do jejího právního postavení, umožněno uplatnit před přijetím tohoto rozhodnutí své vyjádření, je, aby byl příslušný orgán schopen účelně zohlednit všechny rozhodné skutečnosti. Jeho účelem je v zájmu zajištění účinné ochrany dotyčné osoby zejména umožnit této osobě napravit chybu nebo vzít do úvahy skutečnosti týkající se její osobní situace, jež ovlivňují to, zda rozhodnutí bude, či nebude přijato nebo zda bude mít takový, či jiný obsah (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 16. října 2019, Glencore Agriculture Hungary, C‑189/18, EU:C:2019:861, bod 41 a citovaná judikatura).
3

Body 9 až 11, 30 a 44 odůvodnění nařízení č. 4/2009 zní takto: „(9) Oprávněný z výživného by měl mít možnost snadno dosáhnout v jednom členském státě rozhodnutí, které bude automaticky vykonatelné v jiném členském státě bez dalších formalit. (10) Aby bylo možno dosáhnout tohoto cíle, je vhodné vytvořit nástroj Společenství v oblasti vyživovacích povinností, jenž by shrnoval ustanovení o kompetenčních sporech, kolizní normy a ustanovení o uznávání, vykonatelnosti a výkonu rozhodnutí, o právní pomoci a o spolupráci mezi ústředními orgány. (11) Působnost tohoto nařízení by měla zahrnout všechny druhy vyživovacích povinností vyplývajících z rodinných vztahů, rodičovství, manželství či švagrovství, aby tak bylo možno zajistit rovné zacházení se všemi oprávněnými z výživného. Pro účely tohoto nařízení by měl být pojem ‚vyživovací povinnosti‘ vykládán samostatně. […] (30) S cílem urychlit v jiném členském státě výkon rozhodnutí vydaného v členském státě vázaném [protokolem o právu rozhodném pro vyživovací povinnosti podepsaným dne 23. listopadu 2007 v Haagu, který byl schválen jménem Evropského společenství rozhodnutím Rady 2009/941/ES ze dne 30. listopadu 2009 (Úř. věst. 2009, L 331, s. 17)] by měly být omezeny důvody pro odmítnutí uznání nebo odložení výkonu, které může povinný uplatňovat z důvodu přeshraniční povahy pohledávky výživného. Tímto omezením by neměly být dotčeny důvody pro odmítnutí uznání nebo odložení výkonu stanovené vnitrostátním právem, které jsou slučitelné s důvody uvedenými v tomto nařízení, jako je vyrovnání dluhu povinným v době výkonu nebo vyloučení majetku z výkonu rozhodnutí. […] (44) Toto nařízení by mělo změnit nařízení [Rady] (ES) č. 44/2001 [ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 2001, L 12, s. 1; Zvl. vyd. 19/04, s. 42)] nahrazením příslušných ustanovení uvedeného nařízení týkajících se vyživovacích povinností. S výhradou přechodných ustanovení tohoto nařízení by měly členské státy ode dne použitelnosti tohoto nařízení používat v oblasti vyživovacích povinností ustanovení tohoto nařízení týkající se příslušnosti, uznávání, vykonatelnosti a výkonu rozhodnutí a o soudní pomoci namísto ustanovení nařízení (ES) č. 44/2001.“
28

Consiglio di Stato (Státní rada) má navíc v případě konsorcií obcí (consorzi) pochybnosti o povinnosti malých obcí využívat organizační modely podle veřejného práva s vyloučením účasti soukromoprávních entit. Takové vyloučení by mohlo být podle názoru uvedeného soudu v rozporu se zásadami volného pohybu služeb a co nejširší otevřenosti řízení v oblasti veřejných zakázek hospodářské soutěži, které jsou zakotveny v unijním právu, jelikož poskytování služeb, které lze kvalifikovat jako „hospodářskou činnost“ a jež by z tohoto hlediska mohly být lépe vykonávány v režimu volné hospodářské soutěže na vnitřním trhu, vyhrazuje pouze taxativně vyjmenovaným entitám italského veřejného práva.
27

Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 7 odst. 1 směrnice 93/13 musí být vykládán v tom smyslu, že je na překážku výkladu vnitrostátního ustanovení, který by bránil soudu, jemuž byla předložena žaloba podaná prodávajícím nebo poskytovatelem proti spotřebiteli, spadající do oblasti působnosti této směrnice, a který rozhoduje rozsudkem pro zmeškání v případě, že se tento spotřebitel nedostavil k jednání, k němuž byl předvolán, přijmout důkazní opatření nezbytná k tomu, aby i bez návrhu posoudil zneužívající povahu ujednání, na kterých prodávající nebo poskytovatel založil svůj žalobní návrh, pokud má tento soud pochybnosti o zneužívající povaze těchto ujednání ve smyslu uvedené směrnice, a jenž by uvedenému soudu ukládal, aby rozhodl na základě tvrzení prodávajícího nebo poskytovatele, která je soud povinen přijmout jako pravdivá.
14

Co se zadruhé týče údajně kvalifikovaných elektronických podpisů na poslední straně žaloby, je třeba – bez ohledu na skutečnost, že advokáti navrhovatele mají vnitrostátní osvědčení, která jim umožňují takové podpisy používat – konstatovat, že vzhledem k tomu, že prvopis žaloby má listinnou, a nikoliv elektronickou podobu, nelze údaje týkající se těchto podpisů, třebaže zahrnují výraz „elektronicky podepsáno“, považovat za údaje, které by měly elektronickou povahu; je třeba mít za to, že se jedná o prostý tištěný text, obdobně jako v případě kterékoliv jiné tištěné části žaloby.
16

Ustanovení německého práva použitelná na spor v původním řízení jsou obsažena ve Verordnung über die Zuteilung von Treibhausgas-Emissionsberechtigungen in der Handelsperiode 2013 bis 2020 (Zuteilungsverordnung 2020) [nařízení o přidělování povolenek na emise skleníkových plynů pro obchodovací období 2013 až 2020 (nařízení o přidělování 2020)] ze dne 26. září 2011 (BGBl. 2011 I, s. 1921) ve znění zákona ze dne 13. července 2017 (BGBl. 2017 I, s. 2354) (dále jen „ZuV 2020“). Ustanovení § 8 ZuV 2020 stanoví: „1) Rozhodná úroveň činnosti stávajících zařízení se určí jednotně pro všechny části zařízení vymezené pro účely přidělování povolenek na základě údajů získaných podle § 5, a to podle volby žadatele buď podle základního období od 1. ledna 2005 do 31. prosince 2008, nebo podle základního období od 1. ledna 2009 do 31. prosince 2010. 2) Rozhodná úroveň činnosti každého produktu, pro který je podle § 3 odst. 1 bodu 1 třeba pro účely přidělování povolenek vymezit část zařízení, představuje střední hodnotu všech ročních množství tohoto produktu v základním období zvoleném podle odstavce 1 […]. […] 8) Došlo-li od 1. ledna 2005 do 30. června 2011 k rozsáhlému rozšíření kapacity, odpovídá rozhodná úroveň činnosti příslušné části zařízení vymezené pro účely přidělování povolenek součtu střední hodnoty určené podle odstavců 2 až 5 bez rozsáhlého rozšíření kapacity a úrovně činnosti navýšené kapacity. Úroveň činnosti navýšené kapacity přitom odpovídá rozdílu mezi instalovanou kapacitou části zařízení vymezené pro účely přidělování povolenek po rozšíření kapacity a počáteční instalovanou kapacitou této části až do zahájení změněného provozu, který se vynásobí průměrným využitím kapacity dotčené části v období od 1. ledna 2005 do konce kalendářního roku předcházejícího zahájení změněného provozu. Rozsáhlá rozšíření kapacity uskutečněná v roce 2005 se na žádost provozovatele považují za nikoli rozsáhlá; jinak je v těchto případech pro určení průměrného využití kapacity dotčené části zařízení vymezené pro účely přidělování povolenek rozhodné průměrné měsíční využití kapacity v roce 2005 až do kalendářního měsíce předcházejícího zahájení změněného provozu. Dojde-li k vícerému rozšíření kapacity, je rozhodné průměrné vytížení kapacity dotčené části zařízení vymezené pro účely přidělování povolenek před zahájením provozu první změny.“
197

Takový výklad tohoto ustanovení by totiž vedl k tomu, že by se nesprávné použití unijního práva mohlo opakovat v případě každé nové žádosti o mezinárodní ochranu, aniž by bylo možné žadateli poskytnout právo na posouzení žádosti, které by nebylo v rozporu s unijním právem. Taková překážka účinnému uplatňování norem unijního práva týkajících se poskytování mezinárodní ochrany by nemohla být rozumně odůvodněna zásadou právní jistoty (obdobně viz rozsudek ze dne 2. dubna 2020, CRPNPAC a Vueling Airlines, C‑370/17 a C‑37/18, EU:C:2020:260, body 95 a 96).
22

Za těchto podmínek se Corte suprema di Cassazione (Nejvyšší kasační soud, Itálie) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1) Je s články 10 a 14 směrnice 1999/31 v souladu výklad zastávaný odvolacím soudem, podle kterého se články 15 a 17 legislativního nařízení [č. 36/2003], kterými se do vnitrostátního práva provádějí výše uvedená ustanovení směrnice, uplatňují retroaktivně, v důsledku čehož se na stávající skládky, které již mají povolení k provozu, bezpodmínečně vztahují povinnosti, které stanoví tato ustanovení, zejména pokud jde o prodloužení následné péče o skládku po jejím uzavření z deseti na třicet let? 2) Je s články 10 a 14 směrnice 1999/31 – ve světle znění těchto článků, které vyzývají členské státy, aby přijaly taková opatření, aby cena požadovaná provozovatelem za ukládání jakéhokoli druhu odpadu na skládce zahrnovala náklady na zřízení a provozování skládky, pokud možno včetně nákladů na finanční jistinu nebo její ekvivalent uvedený v čl. 8 písm. a) bodu iv) a předpokládané náklady na uzavření skládky a následnou péči [po] ukončení provozu alespoň po dobu třiceti let‘, a ‚opatření, aby povolené skládky nebo skládky, které jsou v období provádění této směrnice již provozovány, mohly nadále fungovat‘ – zejména v souladu výklad zastávaný odvolacím soudem, podle kterého se články 15 a 17 legislativního nařízení [č. 36/2003] uplatní na stávající skládky, které již mají povolení k provozu, ačkoli při provádění povinností, které jsou rovněž uloženy stávajícím skládkám, článek 17 stanoví pouze přechodné období a neobsahuje žádné opatření směřující k omezení finančního dopadu tohoto prodloužení na ‚držitele‘? 3) Je s články 10 a 14 směrnice 1999/31 v souladu výklad zastávaný odvolacím soudem, podle kterého se články 15 a 17 legislativního nařízení [č. 36/2003] uplatní na stávající skládky, které již mají povolení k provozu, a to i pokud jde o finanční náklady plynoucí z takto uložených povinností a zejména z prodloužení doby následné péče o skládku po jejím uzavření z deseti na třicet let, čímž dochází k přenesení těchto nákladů na ‚držitele‘, a tím k validaci navýšení cen stanovených ve smlouvách upravujících činnost odstraňování odpadu pro držitele? 4) Je konečně s články 10 a 14 směrnice 1999/31 v souladu výklad zastávaný odvolacím soudem, podle kterého se články 15 a 17 legislativního nařízení [č. 36/2003] uplatní na stávající skládky, které již mají povolení k provozu, a to i pokud jde o finanční náklady plynoucí z takto uložených povinnosti a zejména z prodloužení následné péče o skládku po jejím uzavření z deseti na třicet let, přičemž při určení těchto nákladů musí být zohledněn nejen odpad uložený počínaje vstupem prováděcích ustanovení v platnost, ale také odpad, který byl uložen již dříve?“
(7)

Úplnou harmonizací některých klíčových regulačních aspektů by se významným způsobem měla zvýšit právní jistota jak pro spotřebitele, tak pro obchodníky. Spotřebitelé i obchodníci by měli mít možnost spolehnout se na jednotný regulační rámec vycházející z jasně vymezených právních pojmů, které upravují určitá hlediska smluv uzavíraných mezi podniky a spotřebiteli v celé Unii. Výsledkem takové harmonizace by mělo být odstranění překážek vzniklých v důsledku roztříštěnosti pravidel a dotvoření vnitřního trhu v této oblasti. Tyto překážky lze odstranit pouze tím, že budou stanovena jednotná pravidla na úrovni Unie. Kromě toho by spotřebitelé měli požívat společné vysoké úrovně ochrany v celé Unii.