Keywords

Summary



Keywords

Volný pohyb kapitálu – Omezení – Daňové právní předpisy – Daň z převodu nemovitosti

(Článek 56 ES; Dohoda o EHP, článek 40)

Summary

Členský stát, který ponechává v platnosti právní předpisy, podle nichž je pro výpočet daňového zvýhodnění při koupi nemovitosti zamýšlené jako nové hlavní bydliště zohledňována částka daně ze zápisu nemovitosti uhrazená při koupi nemovitosti sloužící jako předchozí hlavní bydliště pouze tehdy, pokud se tato předchozí nemovitost nachází v určitém regionu tohoto státu, avšak nikoliv pokud se nachází v jiném členském státě nebo v jiném členském státě Evropského sdružení volného obchodu, se nedopouští nesplnění povinností, které pro něj vyplývají z článků 18 ES, 43 ES a 56 ES, jakož i článků 31 a 40 Dohody o Evropském hospodářském prostoru (EHP).

Je pravda, že taková právní úprava představuje omezení ve smyslu 56 ES, jelikož tím, že vylučuje z nároku na daňové zvýhodnění státní příslušníky jiných členských států než dotyčného členského státu, kteří přemísťují své hlavní bydliště z jiného členského státu na území regionu dotyčného členského státu a používají finanční prostředky získané z prodeje své předchozí nemovitosti sloužící jako hlavní bydliště k financování nabytí nové nemovitosti nacházející se v uvedeném regionu, dochází k tomu, že nelze vyloučit, že skutečnost, že daň ze zápisu nemovitosti uhrazená v jiném členském státě nemůže být započtena, může v určitých případech odradit osoby využívající svého práva na volný pohyb od toho, aby koupily nemovitost v dotyčném regionu.

Takto upravené rozdílné zacházení dopadá především na objektivně srovnatelné situace, vzhledem k tomu, že pokud jde o daň ze zápisu nemovitosti, je jediným rozdílem mezi situací osob, které nejsou rezidenty, včetně tuzemských státních příslušníků, kteří využili svého práva volného pohybu v Unii, a situací rezidentů v dotyčném regionu, ať již tuzemských státních příslušníků, nebo státních příslušníků jiného členského státu, kteří nabývají novou nemovitost sloužící jako hlavní bydliště v tomto regionu, místo, kde se nachází předchozí nemovitost sloužící jako hlavní bydliště. V obou těchto situacích totiž tyto osoby koupí nemovitost v dotyčném regionu s cílem zřídit si v ní své bydliště, přičemž při nákupu předchozí nemovitosti sloužící jako hlavní bydliště některé uhradily daň téže povahy, jako je daň ze zápisu nemovitosti, ve státě, v němž se tato nemovitost nacházela, zatímco jiné odvedly uvedenou daň v dotčeném regionu.

Omezení volného pohybu kapitálu je však odůvodněno důvody týkajícími se zachování soudržnosti daňového režimu. Vzhledem k tomu totiž, že dotyčný členský stát není oprávněn zdanit koupi, která byla předtím uskutečněna v jiném členském státě osobami, které se rozhodnou zřídit si své nové hlavní bydliště v dotčeném regionu, odráží úprava výše uvedeného daňového zvýhodnění symetrickou logiku. Pokud by se na tyto osoby vztahoval režim přenosnosti při nabytí nemovitosti v dotyčném regionu, plynulo by jim neoprávněně zvýhodnění z daňového režimu, kterému by jejich předchozí nabytí nemovitosti mimo dotyčný členský stát nepodléhalo. Z toho vyplývá, že v takovém režimu existuje souvislost mezi daňovým zvýhodněním a původní daňovou zátěží. Jde totiž jednak o téhož daňového poplatníka, který již odvedl dotčenou daň a má nárok na zápočet daně, a jednak o daňové zvýhodnění v rámci téhož zdanění.

Kromě toho dotčené omezení je přiměřené k dosažení takového cíle, jelikož působí zcela symetricky, vzhledem k tomu, že může být započtena pouze daň ze zápisu nemovitosti, která byla již dříve odvedena do vnitrostátního daňového systému. Uvedené omezení je také zcela přiměřené cíli, který sleduje, jelikož dotčená právní úprava stanoví přesnou maximální částku přiznaného odpočtu z daně ze zápisu nemovitosti, k níž má povinnost osoba, jež kupuje novou nemovitost sloužící jako hlavní bydliště v dotyčném regionu. Tím, že sporný režim stanoví takové omezení, zachovává si charakter daňového zvýhodnění a není obdobou zastřeného osvobození od daně.

Vzhledem k tomu, že ustanovení článku 40 Dohody o EHP mají stejný právní dosah jako v podstatě totožná ustanovení článku 56 ES, platí všechny výše uvedené úvahy obdobně i pro uvedený článek 40.

(viz body 42, 44–45, 59–60, 73–75, 80–83)