STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

YVESE BOTA

přednesené dne 21. května 2015( )

Věc C‑189/14

Bogdan Chain

proti

Atlanco Ltd

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Eparchiako Dikastirio Lefkosias (Kypr)]

„Řízení o předběžné otázce – Sociální zabezpečení migrujících pracovníků – Použitelné právní předpisy – Nařízení (ES) č. 883/2004 – Zaměstnanec, který obvykle pracuje na území dvou či více členských států“

1. Která právní úprava v oblasti sociálního zabezpečení se použije v takové situaci, jako je situace ve věci v původním řízení, kdy osoba s bydlištěm v Polsku vykonává na účet agentury zprostředkující dočasnou práci usazené na Kypru po sobě jdoucí krátkodobé pracovní úkoly ve dvou státech, pokud ani druhý stát výkonu práce, ani doba trvání jednotlivých úkolů nebyly určeny v pracovní smlouvě a nemohou být předvídány v okamžiku podání žádosti o formulář A1( )? To je podstatou otázky, kterou Eparchiako Dikastirio Lefkosias (okresní soud v Nikósii, Kypr) položil Soudnímu dvoru.

2. Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce byla podána v rámci sporu mezi B. Chainem, jedním ze zaměstnanců společnosti Atlanco Ltd (dále jen „Atlanco“), a posledně jmenovanou ve věci určení právní úpravy, která se pro účely placení příspěvků do systému sociálního zabezpečení vztahuje na B. Chaina ve smyslu nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 883/2004 ze dne 29. dubna 2004 o koordinaci systémů sociálního zabezpečení( ) a nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 987/2009 ze dne 16. září 2009, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení č. 833/2004( ).

3. V projednávané věci jsou hájeny dva přístupy. Jeden ve prospěch aplikace čl. 11 odst. 3 písm. a) základního nařízení, který stanoví zásadu uplatnění právní úpravy místa výkonu práce (lex loci laboris), zatímco druhý dává přednost aplikaci čl. 13 odst. 1 písm. b) uvedeného nařízení, jenž stanoví zvláštní pravidlo o uplatnění právní úpravy podle sídla zaměstnavatele.

4. V tomto stanovisku uvedu důvody, proč mám za to, že čl. 13 odst. 1 písm. b) základního nařízení musí být vykládán v tom smyslu, že se vztahuje na takovou situaci, jako je situace ve věci v původním řízení, kdy ani státy výkonu zaměstnání, ani doba trvání zaměstnání v uvedených státech nebyly určeny v pracovní smlouvě a v okamžiku podání žádosti o formulář A1 je nelze předvídat.

I – Právní rámec

A – Základní nařízení

5. V hlavě II základního nařízení, nadepsané „Určení použitelných právních předpisů“, článek 11, nadepsaný „Obecná pravidla“, stanoví:

„1. Osoby, na které se vztahuje toto nařízení, podléhají právním předpisům pouze jediného členského státu[( )]. Tyto právní předpisy se určí v souladu s touto hlavou.

[...]

3. S výhradou článků 12 až 16:

a) na zaměstnance nebo osobu samostatně výdělečně činnou v členském státě vztahují právní předpisy tohoto členského státu;

[...]“

6. Článek 13 základního nařízení, nadepsaný „Výkon činností ve dvou nebo více členských státech“, v odstavci 1 stanoví:

„Na osobu, která jako zaměstnanec obvykle pracuje ve dvou nebo více členských státech, se vztahují:

a) právní předpisy členského státu, na jehož území má bydliště, vykonává-li podstatnou část své činnosti v tomto státě nebo je-li zaměstnávána různými podniky nebo různými zaměstnavateli, jejichž sídla nebo místa podnikání jsou v různých členských státech; nebo

b) právní předpisy členského státu, na jehož území se nachází sídlo nebo místo podnikání podniku nebo zaměstnavatele, který ji zaměstnává, nevykonává-li podstatnou část své činnosti v členském státě, na jehož území má své bydliště.“

B – Prováděcí nařízení

7. Článek 14 prováděcího nařízení uvádí upřesnění zejména ohledně článku 13 základního nařízení. Zní takto:

„[...]

5. Pro účely čl. 13 odst. 1 základního nařízení se osobou, „která jako zaměstnanec obvykle pracuje ve dvou nebo více členských státech“, rozumí zejména osoba, která:

a) při zachování své činnosti v jednom členském státě zároveň vykonává oddělenou činnost na území jednoho nebo více členských států bez ohledu na dobu trvání nebo charakter této oddělené činnosti;

b) vykonává nepřetržitě střídavé činnosti, s výjimkou okrajových činností, ve dvou nebo více členských státech bez ohledu na četnost nebo pravidelnost takového střídání činností.

[...]

8. Pro účely čl. 13 odst. 1 a 2 základního nařízení se slovy ‚podstatná část zaměstnání nebo samostatné výdělečné činnosti‘ vykonávaná v členském státě rozumí, že je zde vykonávána kvantitativně podstatná část všech činností zaměstnané osoby nebo osoby samostatně výdělečné činné, aniž by se nutně jednalo o hlavní část těchto činností.

[...]

10. Pro stanovení použitelných právních předpisů podle odstavců 8 a 9 zohlední příslušné instituce situaci předpokládanou pro období následujících 12 kalendářních měsíců.

[...]“

8. V souladu s článkem 16 prováděcího nařízení, nadepsaným „Provádění článku 13 základního nařízení“:

„1. Osoba, která vykonává činnosti ve dvou nebo více členských státech, o tom uvědomí instituci určenou příslušným orgánem členského státu, v němž má své bydliště.

2. Určená instituce místa bydliště, neprodleně určí právní předpisy použitelné na dotyčnou osobu s ohledem na článek 13 základního nařízení a článek 14 prováděcího nařízení. Toto určení bude jen prozatímní. Tato instituce informuje určené instituce jednotlivých členských států, v nichž je činnost vykonávána, o svém prozatímním určení.

3. Prozatímní určení použitelných právních předpisů, jak je stanoveno v odstavci 2, se stane konečným do dvou měsíců od uvědomění institucí určených příslušnými orgány dotčeného členského státu o tomto určení v souladu s odstavcem 2, pokud právní předpisy již nebyly s konečnou platností určeny [...], nebo pokud alespoň jedna dotčená instituce nesdělí instituci určené příslušným orgánem členského státu bydliště do konce této dvouměsíční lhůty, že určení ještě nemůže přijmout nebo že v této věc zaujala odlišné stanovisko.

[...]

5. Příslušná instituce členského státu, jejíž právní předpisy jsou určeny jako použitelné, ať už prozatímně nebo s konečnou platností, uvědomí neprodleně dotyčnou osobu.

[...]“

II – Skutkové okolnosti sporu v původním řízení a předběžné otázky

9. Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že B. Chain, polský státní příslušník s bydlištěm v Polsku, byl zaměstnán jako tesař společností Atlanco, agenturou práce, která je registrována na Kypru, odkud řídí provoz kanceláře a záležitosti zákazníků.

10. Podle ustanovení dvou pracovních smluv uzavřených mezi B. Chainem a společností Atlanco na období od 10. května 2010 do 4. března 2011 a od 26. listopadu 2011 do 30. března 2012, měl B. Chain povinnost pracovat na stavbách zákazníků společnosti Atlanco v různých státech. Avšak z důvodu dočasné povahy práce nestanovily uvedené smlouvy na počátku pracovního poměru ani stát, kde má být práce odvedena, ani doba trvání po sobě jdoucích pracovních úkolů.

11. V rámci uvedených dvou pracovních smluv vykonal B. Chain několik po sobě jdoucí pracovních úkolů v různých členských státech a EHS.

12. Na základě první pracovní smlouvy podepsané dne 15. dubna 2010 totiž B. Chain pracoval ve Francii (od 10. května 2010 do 23. července 2010), v Norsku (od 16. srpna 2010 do 20. listopadu 2010) a v Belgii (od 2. února 2011 do 4. března 2011).

13. V rámci druhé pracovní smlouvy datované 26. listopadu 2011 pak B. Chain pracoval v Rumunsku (od 26. listopadu 2011 do 2. ledna 2012) a poté v Norsku (od 3. ledna 2012 do 30. března 2012( )).

14. Jak B. Chain, tak společnost Atlanco jsou registrovány u Tmima Koinonikon Asfaliseon (Ministerstvo sociálních věcí) v Nikósii (Kypr) jako pojištěnec a zaměstnavatel.

15. Pro období odpracovaná na základě první pracovní smlouvy kyperský úřad příslušný v oblasti sociálního zabezpečení vydal B. Chainovi formulář E101, původní verzi formuláře A1. Tento dokument potvrzoval, že po všechna uvedená období podléhal B. Chain kyperským právním předpisům v oblasti sociálního zabezpečení( ).

16. Naopak navzdory skutečnosti, že polský úřad příslušný v oblasti sociálního zabezpečení v dopise ze dne 5. března 2012 uvedl, že na základě období odpracovaných v Rumunsku a Norsku v rámci druhé pracovní smlouvy se v oblasti sociálního zabezpečení na B. Chaina vztahují kyperské právní předpisy, příslušný kyperský úřad B. Chainovi nevydal formulář A1( ).

17. Proto B. Chain podal žalobu k předkládajícímu soudu s návrhem, aby společnosti Atlanco nařídil uhradit jeho příspěvky na sociální zabezpečení za odpracované období od 26. listopadu 2011 do 2. ledna 2012, s tím, že se na něj na základě čl. 11 odst. 3 písm. a) základního nařízení vztahovaly právní předpisy členského státu zaměstnání.

18. Společnost Atlanco má naopak za to, že ze základního pravidla uvedeného v daném ustanovení existují výjimky, mezi které patří čl. 13 odst. 1 písm. b) základního nařízení. Podle společnosti Atlanco je správné, že zaplatila příspěvky na sociální zabezpečení za sporného období na základě posledně uvedeného ustanovení.

19. Za těchto podmínek se Eparchiako Dikastirio Lefkosias rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

„1) Musí být skutečnost, že čl. 13 odst. 1 písm. b) [základního] nařízení [...] a čl. 14 odst. 5 písm. b) prováděcího nařízení [...] se vztahují na ‚osobu, která jako zaměstnanec obvykle pracuje ve dvou nebo více členských státech‘, vykládána v tom smyslu, že zahrnuje i případ osoby, která je na základě pracovní smlouvy zaměstnána jediným zaměstnavatelem usazeným v členském státě [...] za účelem výkonu pracovní činnosti ve dvou jiných členských státech [...][( )], a to i v případě, že:

a) druhý členský stát, ve kterém bude dotyčná osoba pracovat, nebyl dosud určen ani nemůže být v okamžiku podání žádosti o vydání formuláře A1 předvídán vzhledem ke zvláštní povaze práce, tj. dočasné krátkodobé činnosti pracovníků v různých členských státech [...],

nebo

b) trvání činnosti v prvním anebo druhém členském státě ještě nelze určit ani je nelze předvídat vzhledem ke zvláštní povaze práce, tj. dočasné krátkodobé činnosti pracovníků v různých členských státech [...]?

2) Lze v případě kladné odpovědi na první otázku čl. 14 odst. 5 písm. b) prováděcího nařízení [...] vykládat v tom smyslu, že se pro účely použití čl. 13 odst. 1 písm. b) [základního] nařízení [...] pojem ‚osoba, která jako zaměstnanec obvykle pracuje ve dvou nebo více členských státech‘, vztahuje i na případ, kdy mezi dvěma zaměstnáními v různých členských státech nastanou období nečinnosti, během nichž je pracovník nadále vázán stejnou pracovní smlouvou?

3) Brání v případě kladné odpovědi na první otázku skutečnost, že příslušný členský stát nevydá formulář A1, použití čl. 13 odst. 1 písm. b) [základního] nařízení [...]?

4) Ukládá čl. 16 odst. 5 nebo čl. 20 odst. 1, nebo jakýkoli jiný článek prováděcího nařízení [...] členským státům povinnost vydat na základě mezitímního rozhodnutí členského státu bydliště ohledně použitelného práva formulář A1 z úřední povinnosti, aniž musí dotyčný zaměstnavatel podávat další žádost u příslušného členského státu?“

III – Přezkum

A – Úvodní poznámky

20. Než přikročíme k analýze, je třeba uvést tři úvodní poznámky.

21. Zaprvé složitých právních záležitostí, které vyžadují důkladné zkoumání, se týká pouze první otázka. Jak judikatura, tak nařízení použitelná v projednávané věci totiž umožňují odpovědět na ostatní otázky položené předkládajícím soudem.

22. Má analýza se tedy omezí na první otázku, která se týká určení právní úpravy použitelné na situaci a okolností, které nastaly ve věci v původním řízení.

23. Konkrétně se budu zabývat otázkou, zda se na situaci vztahuje čl. 11 odst. 3 písm. a) základního nařízení, který stanoví základní zásadu lex loci laboris, nebo čl. 13 odst. 1 písm. b) uvedeného nařízení, který je zvláštním pravidlem, který za rozhodné označuje právo sídla zaměstnavatele.

24. Mimoto uvádím, že z dokumentů ve spisu vyplývá, že ve sporném období B. Chain nebyl zaměstnán v členském státě svého bydliště ani nebyl zaměstnancem několika podniků se sídlem v různých členských státech. Podmínky pro uplatnění čl. 13 odst. 1 písm. a) základní nařízení tedy nebyly v projednávané věci splněny.

25. Zadruhé znění čl. 13 odst. 1 písm. b) základního nařízení neprošlo od jeho původního přijetí zásadními změnami, zatímco jeho hospodářský a sociální kontext prošel zásadním vývojem.

26. Proto především konstatuji, že čl. 13 odst. 1 písm. b) základního nařízení má původ v nařízení Rady č. 24/64/EHS ze dne 10. března 1964, kterým se mění článek 13 nařízení č. 3 a článek 11 nařízení č. 4 (právní úprava týkající se vyslaných pracovníků a pracovníků, kteří obvykle vykonávají práci ve více zemích)( ).

27. Článek 1 nařízení č. 24/64 totiž mění článek 13 nařízení č. 3( ) o sociálním zabezpečení migrujících pracovníků, který stanoví výjimky ze základní zásady lex loci laboris, a vkládá do článku 13 nové písmeno c).

28. Nové písmeno c) stanoví:

„Zaměstnanci, kromě zaměstnanců uvedených v [písm.] b) [které se týká zaměstnanců, kteří jsou členy posádky obsluhující silniční či letecký dopravní prostředek], kteří obvykle pracují na území více členských států, podléhají právní úpravě toho členského státu, na jehož území mají bydliště.

Pokud nemají bydliště na území žádného z členských států, kde pracují, podléhají právní úpravě členského státu, na jehož území se nachází zaměstnavatel či zaměstnavatelé, nebo sídlo podniku či podniků, které je zaměstnávají[( )].“

29. Pozdější změny nařízení č. 3 a přijetí nařízení nahrazujících uvedené nařízení( ) měly za cíl zejména přizpůsobit nařízení č. 3 novému hospodářskému a sociálnímu kontextu a zapracovat do něj řešení formulovaná v judikatuře Soudního dvora.

30. V tomto ohledu poznamenávám, že koordinace systémů sociálního zabezpečení byla zahájena v okamžiku, kdy docházelo ke střednědobé migraci za prací (trvající alespoň několik let( )). Stejně tak „nabídka a poptávka práce byly kontrolovány, a to i sociálně, prostřednictvím pracovních smluv na dobu neurčitou a na plný úvazek“( ).

31. Tento postulát byl posléze narušen, zejména v důsledku rozšíření Evropské unie v roce 2004( ) a vznikem nových forem migrace( ), čehož je situace ve věci v původním řízení příkladem.

32. Nicméně znění čl. 13 odst. 1 základního nařízení v zásadě odpovídá znění čl. 13 písm. c) nařízení č. 24/64.

33. Připomínám, že uvedený čl. 13 odst. 1 stanoví:

„Na osobu, která jako zaměstnanec obvykle pracuje ve dvou nebo více členských státech, se vztahují:

a) právní předpisy členského státu, na jehož území má bydliště, vykonává-li podstatnou část své činnosti v tomto státě nebo je-li zaměstnávána různými podniky nebo různými zaměstnavateli, jejichž sídla nebo místa podnikání jsou v různých členských státech; nebo

b) právní předpisy členského státu, na jehož území se nachází sídlo nebo místo podnikání podniku nebo zaměstnavatele, který ji zaměstnává, nevykonává-li podstatnou část své činnosti v členském státě, na jehož území má své bydliště[( )].“

34. V tomto kontextu mám za to, že znění čl. 13 odst. 1 písm. b) základního nařízení, jehož výklad je požadován ve věci v původním řízení, je překonáno a hrozí, že otevře cestu spornému či nesprávnému použití( ).

35. V rozporu se stanoviskem, které Evropská komise uvedla na jednání, mám za to, že pro snazší uplatňování ustanovení týkajících se určení použitelné právní úpravy by bylo vhodné přizpůsobit existující pravidla novým modelům migrace či přijmout pravidla nová( ).

36. Mimoto konstatuji, že Komise již ve sdělení ze dne 6. prosince 2007( ) uvažovala o potřebě přizpůsobit základní nařízení a prováděcí nařízení novým formám mobility zaměstnanců.

37. Ačkoli se podle Komise ukázalo, že uvedená nařízení jsou účinnými nástroji k zajištění toho, aby migrující pracovníci, kteří využijí svého práva volného pohybu v rámci Evropské unie, nepřišli o sociální ochranu, „nové formy mobility (kratší období, měnící se postavení, praktiky plurimobility) mohou bránit uplatnění [uvedených] nařízení. Například mobilní zaměstnanec, který je často zaměstnán na základě krátkodobé smlouvy v různých členských státech, může spadat do několika systémů sociálního zabezpečení [...]. Je tedy na čase si položit otázku, zda není třeba vyvinout nové nástroje lépe přizpůsobené potřebám mobilních zaměstnanců a podniků, které je zaměstnávají( )“.

38. Zatřetí poznamenávám, že Komise ve svých písemných vyjádřeních uvedla, že v projednávané věci považuje za možné uplatnit jak čl. 12 odst. 1 základního nařízení, který se týká vyslání( ), tak čl. 13 odst. 1 písm. b) uvedeného nařízení.

39. Na jednání však Komise změnila stanovisko a uvedla, podobně jako všichni ostatní účastníci řízení, že čl. 12 odst. 1 uvedeného nařízení se na situaci, jako je situace ve věci v původním řízení, nemůže vztahovat, neboť nejsou splněny podmínky pro jeho aplikaci( ).

40. Ze znění a struktury čl. 12 odst. 1 základního nařízení vyplývá, že uvedené ustanovení má za cíl úpravu situace zaměstnanců, kteří mají stabilní pracovní poměr s podnikem nacházejícím se na území jednoho členského státu a na omezenou dobu jsou svým podnikem vysláni na území jiného členského státu a poté se vrátí do uvedeného podniku( ).

41. Článek 12 odst. 1 základního nařízení tedy nemůže upravovat situaci, jako je situace ve věci v původním řízení, kdy byl zaměstnanec agenturou práce vyslán několikrát po sobě do různých států, aniž vykonával práci na území členského státu sídla uvedené agentury.

42. Ústřední otázkou ve věci v původním řízení tedy je, zda se použije čl. 11 odst. 3 písm. a) základního nařízení, nebo čl. 13 odst. 1 písm. b) uvedeného nařízení.

B – K první otázce, týkající se výkladu čl. 13 odst. 1 písm. b) základního nařízení

43. Podstatou první otázky položené předkládajícím soudem Soudnímu dvoru je, zda čl. 13 odst. 1 písm. b) základního nařízení a čl. 14 odst. 5 písm. b), prováděcího nařízení musí být vykládány v tom smyslu, že se vztahují na situaci, kdy zaměstnanec, který má bydliště v členském státě, vykonává na účet zaměstnavatele, který má sídlo v jiném členském státě, po sobě jdoucí krátkodobé úkoly ve dvou státech, přičemž ani druhý stát zaměstnání, ani doba trvání zaměstnání v prvním anebo druhém státě nebyly určeny v pracovní smlouvě a nemohly být předvídány v okamžiku podání žádosti o formulář A1.

44. Lze zaměstnance, jako je B. Chain, za uvedených okolností považovat za „osobu, která obvykle pracuje na území dvou či více členských států“ ve smyslu čl. 13 odst. 1 písm. b) základního nařízení?

45. Téměř všechny vlády, které předložily vyjádření, navrhují na tuto otázku odpovědět záporně a tvrdí, že taková situace nespadá do působnosti uvedeného ustanovení, ale do působnosti čl. 11 odst. 3 písm. a) základního nařízení, který – jak připomínám – stanoví obecné pravidlo, podle kterého je použitelnou právní úpravou lex loci laboris.

46. Mám za to, že uvedená otázka naopak vyžaduje kladnou odpověď.

47. Uvedu důvody, proč mám za to, že zaměstnanec, jako je B. Chain, může být považován za „osobu, která obvykle pracuje na území dvou či více členských států“, a poté prokážu, že ve věci v původním řízení nepředstavují zvláštní okolnosti související s tím, že v okamžiku podání žádosti o formulář A1 nebyly uvedeny státy výkonu zaměstnání ani doba trvání zaměstnání v uvedených státech, překážku použití čl. 13 odst. 1 písm. b) základního nařízení.

48. Především konstatuji, že čl. 13 odst. 1 písm. b) základního nařízení nedefinuje pojem „obvyklé práce na území dvou či více členských států“.

49. Připomínám, že podle uvedeného ustanovení osoba, která obvykle pracuje na území dvou či více členských států, podléhá právní úpravě členského státu, v němž má sídlo podnik nebo zaměstnavatel, který ji zaměstnává, pokud daná osoba nevykonává podstatnou část své činnosti v členském státě, ve kterém má bydliště.

50. Další upřesnění ohledně pojmu „osoba, která obvykle pracuje na území dvou či více členských států“ byla uvedena v prováděcím nařízení a v Praktickém průvodci použitelnými právními předpisy v Evropské unii (EU), v Evropském hospodářském prostoru (EHS) a ve Švýcarsku( ) (dále jen „praktický průvodce“).

51. Podle čl. 14 odst. 5 prováděcího nařízení se totiž osobou, „která jako zaměstnanec obvykle pracuje ve dvou či více členských státech“ ve smyslu čl. 13 odst. 1 základního nařízení rozumí zejména osoba, která „při zachování své činnosti v jednom členském státě zároveň vykonává oddělenou činnost na území jednoho nebo více členských států bez ohledu na dobu trvání nebo charakter této oddělené činnosti( )“, nebo osoba, která „vykonává nepřetržitě střídavé činnosti, s výjimkou okrajových činností, ve dvou nebo více členských státech bez ohledu na četnost nebo pravidelnost takového střídání činností( )“.

52. Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že pracovní smlouvy uzavřené mezi účastníky původního řízení stanovily povinnost B. Chaina vykonávat dočasné práce na stavbách zákazníků společnosti Atlanco v různých státech. Rovněž víme, že B. Chain na základě první pracovní smlouvy pracoval jako tesař po dobu několika měsíců v různých členských státech a ve sporném období pracoval na základě druhé pracovní smlouvy přes jeden měsíc v Rumunsku a poté téměř tři měsíce v Norsku( ).

53. S ohledem na uvedené skutečnosti se zdá nesporné, že práce dotčené v původním řízení nebyly vykonávány zároveň( ), ale po sobě, jedna po druhé.

54. Podle praktického průvodce „[č]innosti, které jsou vykonávány střídavě, zahrnují případy, kdy činnosti nejsou vykonávány souběžně na území několika členských států, nýbrž spočívají v postupném plnění pracovních úkolů v různých členských státech( )“.

55. Mám za to, že zahrnutí postupného plnění pracovních úkolů do působnosti čl. 13 odst. 1 písm. b) základního nařízení je odůvodněno zejména s ohledem na cíl uvedeného ustanovení, kterým je „pokrýt všechny možné případy vícenásobných činností s přeshraničním prvkem a odlišit činnosti, které jsou obvykle vykonávány na území několika členských států, od činností, které jsou vykonávány výjimečně nebo dočasně( )“.

56. Z výše uvedeného v zásadě plyne, že každá taková závislá činnost, jako je činnost, o niž se jedná ve věci v původním řízení, vykonávaná postupně a obvykle( ), tedy spíše zpravidla než pouze výjimečně nebo dočasně, na území dvou či více států, se může řídit čl. 13 odst. 1 písm. b) základního nařízení, pokud se nejedná o okrajovou činnost( ).

57. Mám za to, že takové řešení je potvrzeno analýzou účelu článků uvedených v hlavě II základního nařízení, nazvané „Určení použitelných právních předpisů“, a zejména čl. 13 odst. 1 písm. b) uvedeného nařízení.

58. V tomto ohledu konstatuji, že ustanovení hlavy II musí být vykládána ve světle článku 48 SFEU, který má usnadnit volný pohyb migrujících pracovníků, jak jej definuje článek 45 SFEU, a zejména znamená, že je jim zaručeno vyplácení dávek sociálního zabezpečení( ).

59. V této souvislosti Soudní dvůr opakovaně uvedl, že uvedená hlava II má v zájmu zaměstnanců, zaměstnavatelů i správ sociálního zabezpečení zabránit jakékoliv zbytečné kumulaci a jakémukoliv zbytečnému proplétání povinností a odpovědností, k nimž by mohlo docházet v důsledku současného či střídavého uplatňování více právních úprav( ), a které by mohly samy o sobě představovat překážku pro volný pohyb pracovníků v rámci Evropské unie( ).

60. Ustanovení hlavy II základního nařízení, včetně čl. 13 odst. 1 písm. b) uvedeného nařízení, tedy mají zajistit volný pohyb migrujících zaměstnanců, což konkrétně předpokládá záruku trvalé sociální ochrany na základě jediné použitelné právní úpravy v oblasti sociálního zabezpečení( ). Složitá kumulace a rozdělování příspěvků a dávek musí ustoupit jednoduchému a praktickému systému( ).

61. Mám za to, že je jasné, že takových cílů nelze dosáhnout uplatňováním pravidla lex loci laboris na situaci, jako je situace ve věci v původním řízení, což odůvodňuje použití čl. 13 odst. 1 písm. b) základního nařízení.

62. Jak jsem již uvedl, unijní zákonodárce jako použitelnou právní úpravu v oblasti sociálního zabezpečení určil lex loci laboris. Poznamenávám, že tato volba je vysvětlena zejména skutečností, že v době přípravy nařízení č. 3 sestávala mobilita zaměstnanců hlavně z jediné migrace do jiného členského státu( ). Použití místa výkonu práce tedy spočívalo na domněnce, že jde o řešení, které zaměstnanci poskytuje nejlepší ochranu, neboť zaměstnanec se mohl zejména domáhat stejných práv jako vnitrostátní zaměstnanci( ).

63. Ačkoli základní nařízení potvrzuje volbu lex loci laboris jako v zásadě použitelnou právní úpravu( ), připouští uvedené nařízení rovněž odchylky od uvedeného pravidla v situacích odůvodňujících použití jiného hraničního určovatele( ).

64. Mám za to, že jasné a jednoduché použití základního pravidla uvedeného v čl. 11 odst. 3 písm. a) základního nařízení v situaci, jako je situace ve věci v původním řízení, by vedlo k riziku, že nebude předcházeno administrativním komplikacím, ale naopak budou vznikat administrativní komplikace pro zaměstnance i pro zaměstnavatele a orgány sociálního zabezpečení, jejichž důsledkem bude zpoždění vyřizování spisů týkajících se zaměstnanců a budou překážkou výkonu volného pohybu( ).

65. Použití lex loci laboris na situaci zaměstnance, jako je B. Chain, by mělo za následek, že by posledně uvedený podléhal rumunské právní úpravě na základě své měsíční činnosti v Rumunsku, a poté od následujícího dne( ) norské právní úpravě po dobu tří měsíců, kdy vykonával práci v Norsku, ačkoli oba pracovní úkoly byly vykonávány na základě téže pracovní smlouvy a na účet téže agentury práce.

66. Lze si představit, jaké komplikace by pro B. Chaina, ale rovněž pro společnost Atlanco a orgány sociálního zabezpečení, znamenal přestup od rumunského sociálního pojištění k norskému sociálnímu pojištění během čtyř měsíců činnosti.

67. Dále poznamenávám, že přístup k určitým právům v některých členských státech závisí na minimální době placení příspěvků, a tedy příliš časté změny použitelné právní úpravy by rovněž mohly mít na migrující pracovníky negativní dopad( ).

68. Použít jakožto hraniční určovatel členský stát sídla dotčeného podniku na základě čl. 13 odst. 1 písm. b) základního nařízení by nejen ušetřilo tento podnik povinnosti přihlásit zaměstnance do systému sociálního zabezpečení státu, kam jsou vysláni za účelem krátkodobé práce, ale rovněž by zaměstnance chránilo zejména před jakýmkoli rizikem přerušení jejich sociálního zabezpečení.

69. V tomto ohledu na jednu stranu dodávám, že „ustanovení [hlavy II základního nařízení] mají za cíl nejen zabránění současnému použití více vnitrostátních systémů právních předpisů a komplikacím, ve které toto může vyústit, ale zároveň zabránění tomu, aby osoby, které spadají do působnosti [základního] nařízení […] byly zbaveny ochrany v oblasti sociálního zabezpečení z důvodu, že neexistují právní předpisy, které by se na ně vztahovaly( )“.

70. Na druhé straně uvádím, že čl. 13 odst. 1 základního nařízení má za cíl podporu volného pohybu služeb ve prospěch podniků, které vysílají své pracovníky do jiných členských států, než je stát jejich stálé provozovny( ). Použití lex loci laboris by přitom ztížilo výkon volného pohybu služeb pro takový podnik, jako je společnost Atlanco, jehož předmětem činnosti je vysílání zaměstnanců – opakovaně a na období několika měsíců – do jiných států, než je stát jeho provozovny.

71. Mám za to, že je ve společném zájmu zaměstnanců, podniků a orgánů sociálního zabezpečení, aby bylo v konkrétních situacích, jako je situace ve věci v původním řízení, odůvodněno použití právní úpravy členského státu, kde má podnik sídlo.

72. Avšak předchozí úvahy nevypovídají o možnosti uplatnit čl. 13 odst. 1 písm. b) základního nařízení na takovou situaci, jako je situace ve věci v původním řízení, „pokud“ ani jednotlivé státy výkonu zaměstnání, ani délka trvání zaměstnání nejsou v pracovní smlouvě stanoveny či známy při podání žádosti o formulář A1.

73. Poznamenávám, že znění čl. 13 odst. 1 písm. b) základního nařízení neupřesňuje, zda je jeho použití podmíněno konkrétním určením, před zahájením činnosti zaměstnance, dvou či více členských států a doby trvání činnosti v nich vykonávané, nebo zda v takové situaci, jako je situace ve věci v původním řízení, postačuje k uplatnění uvedeného ustanovení skutečnost, že je v pracovní smlouvě sjednána povinnost zaměstnance vykonávat na účet zaměstnavatele práce v různých státech.

74. Mám za to, že upřesnění plynoucí z judikatury týkající se určení použitelné právní úpravy provedeného orgány příslušnými v oblasti sociálního zabezpečení umožňují potvrdit možnost uplatnění uvedeného ustanovení v situaci a za okolností, jaké nastaly ve věci v původním řízení.

75. Podle ustálené judikatury totiž zásada loajální spolupráce, stanovená v čl. 4 odst. 3 SEU, vyžaduje, aby orgán, který vystavuje formulář A1, správně posoudil skutečnosti relevantní pro uplatnění pravidel pro určení použitelných právních předpisů sociálního zabezpečení, a tudíž zaručil správnost informací uvedených v daném formuláři( ).

76. Obecně má formulář A1 být vydán před či na začátku období, kterého se týká. Posouzení relevantních skutečností je nejčastěji prováděno v daném okamžiku na základě očekávané pracovní situace dotčeného zaměstnance. Právě proto má pro účely tohoto posouzení zvláštní význam popis povahy práce obsažený ve smluvních dokumentech( ).

77. Dodávám, že na základě čl. 14 odst. 10 prováděcího nařízení „[p]ro stanovení použitelných právních předpisů podle [činností uvedených zejména v čl. 13 odst. 1 a 2 základního nařízení] zohlední příslušné instituce situaci předpokládanou pro období následujících 12 kalendářních měsíců“.

78. Z výše uvedeného plyne, že příslušný orgán v oblasti sociálního zabezpečení musí přezkoumat, zda je k datu určení použitelné právní úpravy předvídatelné, že období práce vykonávané ve více členských státech budou po sobě následovat s jistou pravidelností v následujících dvanácti kalendářních měsících, a to zejména na základě povahy práce, jak je popsána ve smluvních dokumentech( ).

79. Soudní dvůr měl rovněž za to, že „[p]ři posuzování skutečností za účelem určení použitelných právních předpisů sociálního zabezpečení pro vystavení [formuláře A1] může dotyčný orgán případně kromě znění smluvních dokumentů zohlednit i takové faktory, jako je způsob, kterým byly pracovní smlouvy uzavřené mezi dotčeným zaměstnavatelem a zaměstnancem dříve plněny v praxi, okolnosti, za nichž byly tyto smlouvy uzavřeny, a obecněji charakteristické znaky a způsoby výkonu činností dotčeným podnikem, pokud tyto faktory mohou ozřejmit skutečnou povahu předmětné pracovní činnosti( )“.

80. Podle většiny vlád, které předložily vyjádření, nemůže příslušný orgán sociálního zabezpečení správně posoudit skutečnosti v situaci, jako je situace ve věci v původním řízení, jestliže nemá k dispozici informace týkající se států výkonu zaměstnání a doby trvání práce vykonávané zaměstnancem v uvedených státech.

81. Mám přitom za to, že navzdory nedostatku informací o místech výkonu zamýšlených pracovních úkolů a době jejich trvání, má příslušný orgán sociálního zabezpečení v okamžiku určení použitelné právní úpravy k dispozici jiné skutečnosti, které v projednávané věci mohou informovat o předpokládané situaci zaměstnance a prokázat, že daný zaměstnanec obvykle vykonává práci ve dvou či více státech.

82. Jak totiž správně konstatuje Komise v písemných vyjádřeních, bylo možné vyvodit z první pracovní smlouvy, že B. Chain vykonává po sobě jdoucí pracovní úkoly tesaře v různých státech, a to po dobu několika měsíců.

83. Stejně tak znění obou pracovních smluv podle mého názoru naznačovalo, že je pravděpodobné, že práce bude vykonávána ve dvou či více státech. Připomínám, že předkládací rozhodnutí uvádí, že na základě ustanovení pracovních smluv uzavřených mezi B. Chainem a společností Atlanco měl B. Chain povinnost pracovat na stavbách jejích zákazníků v různých státech.

84. Mimoto samotná povaha činnosti agentury práce, jakou je společnost Atlanco, která spočívá ve vysílání zaměstnanců do různých států, kde se nachází její zákazníci, aby tam uvedení zaměstnanci vykonávali krátkodobou práci, podle mého názoru naznačuje, že bylo předvídatelné, že B. Chain bude vykonávat různé pracovní úkoly v různých státech.

85. Dále mám za to, že povaha činnosti agentury práce brání zaměstnavateli, aby dlouho dopředu věděl, do kterých různých států bude vysílat své zaměstnance a na jak dlouhou dobu.

86. Z toho plyne, že ve věci v původním řízení se příslušný orgán sociálního zabezpečení mohl pro účely určení použitelné právní úpravy opřít o soubor indicií, které objasňovaly skutečnou povahu dotčené práce.

87. Mám tedy za to, že uvedený orgán měl k dispozici dostatek informací k tomu, aby dospěl k závěru, že situace B. Chain může spadat do působnosti čl. 13 odst. 1 písm. b) základního nařízení.

88. Mimoto stejně jako Komise zdůrazňuji, že použití systému kolizních norem zavedeného základním nařízením závisí pouze na objektivní situaci, v jaké se dotyčný zaměstnanec nachází( ).

89. Ze spisu přitom plyne, že s ohledem na skutečnou situaci B. Chaina mohl být posledně uvedený považován za „osobu, která obvykle pracuje na území dvou či více členských států“, neboť na základě druhé pracovní smlouvy splnil dva po sobě jdoucí krátkodobé pracovní úkoly pro společnost Atlanco ve dvou různých státech.

90. S ohledem na výše uvedené úvahy mám za to, že čl. 13 odst. 1 písm. b) základního nařízení se může vztahovat na takovou situaci, jako je situace ve věci v původním řízení, kdy jednotlivé státy výkonu zaměstnání ani doba trvání zaměstnání v uvedených státech nejsou v pracovní smlouvě upraveny či známy při podání žádosti o formulář A1.

91. Před vyslovením závěru chci reagovat na obavy většiny vlád, které předložily vyjádření, podle nichž by uplatnění čl. 13 odst. 1 písm. b) základního nařízení na takovou situaci a okolnosti, jako jsou ty, jež jsou dány ve věci v původním řízení, mohlo vést k podvodům. Irská vláda například zdůrazňuje, že za takových okolností, jako jsou okolnosti věci v původním řízení, by zaměstnavatel, který nemůže poskytnout informace o místě a době trvání zaměstnání svých zaměstnanců, mohl zvolit použitelnou právní úpravu prostřednictvím založení sídla ve státě, kde jsou příspěvky do systému sociálního zabezpečení obzvláště nízké.

92. Mám za to, že ačkoli existuje riziko podvodů, postup k aplikaci článku 13 základního nařízení stanovený v článku 16 prováděcího nařízení zavádí záruky za účelem zabránění takovému podvodnému použití uvedeného článku 13, za podmínky, že všichni zúčastnění dodrží uvedený postup.

93. Ohledně uvedeného postupu čl. 16 odst. 2 prováděcího nařízení v zásadě stanoví, že použitelná právní úprava je nejprve určena prozatímně orgánem členského státu, kde má dotčený zaměstnanec bydliště. Tento orgán poté o tomto prozatímním určení informuje určené orgány jednotlivých členských států, kde je činnost vykonávána, nebo kde se nachází sídlo či provozovna zaměstnavatele( ).

94. Prozatímní určení použitelné právní úpravy se stává konečným za dva měsíce následující po měsíci jeho oznámení určeným orgánům jiných členských států kromě situace, kdy alespoň jeden z dotčených orgánů po uplynutí této dvouměsíční lhůty informuje určený orgán členského státu bydliště, že zatím nemůže určení přijmout, nebo že má v tomto ohledu jiný názor( ). V posledně uvedeném případě musí orgány usilovat o dohodu v souladu se zvláštním postupem pro zřízení dialogu a dohodovacího řízení( ).

95. Posouzení skutečností pro účely určení použitelné právní úpravy v případě zaměstnání ve dvou či více členských státech je prováděno nejméně dvěma různými orgány, což a priori představuje záruku správného posouzení skutečností, a tedy správného určení použitelné právní úpravy. To platí tím spíš, že orgány a osoby, na které se vztahuje toto nařízení, mají povinnost se vzájemně informovat a spolupracovat za účelem řádného provádění tohoto nařízení( ).

96. Ve věci v původním řízení ze spisu vyplývá, že před prvním pracovním úkolem B. Chaina v Rumunsku společnost Atlanco zahájila postup, jímž je aplikován článek 13 základního nařízení, a podala polským orgánům sociálního zabezpečení žádost o prozatímní určení použitelné právní úpravy.

97. Příslušný polský orgán rozhodnutím ze dne 5. března 2012( ) určil kyperskou právní úpravu jako prozatímně použitelnou a oznámil toto určení příslušnému kyperskému orgánu.

98. Na jednání kyperská vláda uvedla, že příslušný kyperský orgán sice nesouhlasí s uvedeným prozatímním určením, avšak o odlišném názoru neinformoval příslušný polský orgán.

99. Jelikož příslušný kyperský orgán nezpochybnil určení použitelné právní úpravy, stala se kyperská právní úprava s konečnou platností použitelnou na situaci dotčenou ve věci v původním řízení. V případě, že dotčené osoby podaly žádost o formulář A1, měl tento kyperský orgán povinnost uvedený formulář vydat( ).

100. Dodávám, že z judikatury rovněž plyne, že orgán, který již vydal formulář A1 musí znovu zvážit opodstatněnost vydání a případně odebrat uvedený formulář, pokud příslušný orgán členského státu, v němž zaměstnanec vykonává práci, vyjádří pochybnosti ohledně přesnosti skutečností, na kterých se uvedený formulář zakládá anebo ohledně dodržení požadavků hlavy II základního nařízení( ).

101. Z toho plyne, že existují kontrolní postupy umožňující zabránit podvodnému použití čl. 13 odst. 1 písm. b) základního nařízení.

102. S ohledem na vše výše uvedené mám za to, že čl. 13 odst. 1 písm. b) základního nařízení a čl. 14 odst. 5 písm. b) prováděcího nařízení musí být vykládány v tom smyslu, že se vztahují na takovou situaci, jako je situace ve věci v původním řízení, kdy zaměstnanec, který má bydliště v členském státě, vykonává pro zaměstnavatele usazeného v jiném členském státě a v rámci téže pracovní smlouvy po sobě jsoucí krátkodobé úkoly v jiných členských státech, kdy ani druhý stát zaměstnání, ani doba trvání zaměstnání v prvním anebo druhém státu nebyly v pracovní smlouvě určeny a nelze je v okamžiku žádosti o formulář A1 předvídat.

IV – Závěry

103. Vzhledem k výše uvedenému navrhuji Soudnímu dvoru, aby Eparchiako Dikastirio Lefkosias odpověděl takto:

„Článek 13 odst. 1 písm. b) nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 883/2004 ze dne 29. dubna 2004 o koordinaci systémů sociálního zabezpečení, ve znění nařízení č. 1244/2010, a čl. 14 odst. 5 písm. b) nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 987/2009 ze dne 16. září 2009, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení (ES) č. 883/2004, ve znění nařízení Komise (EU) ze dne 9. prosince 2010, musí být vykládány v tom smyslu, že se vztahují na takovou situaci, jako je situace ve věci v původním řízení, kdy zaměstnanec, který má bydliště v členském státě, vykonává pro zaměstnavatele usazeného v jiném členském státu a v rámci téže pracovní smlouvy po sobě jdoucí krátkodobé úkoly v jiných členských státech, kdy ani druhý stát zaměstnání, ani doba trvání zaměstnání v prvním anebo druhém státu nebyly v pracovní smlouvě určeny, a nelze je v okamžiku žádosti o formulář A1 předvídat.“