STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

F. G. JACOBSE

přednesené dne 24. února 2005( )

Věc C‑394/02

Komise Evropských společenství

proti

Řecké republice

„Veřejné zakázky na dodávky – Výroba přepravníku pro přepravu popelu pro tepelnou elektrárnu Megalopolis – Technické důvody – Události, které zadavatelé nemohli předvídat – Krajní naléhavost“





1. V tomto řízení se Komise v souladu s článkem 226 ES domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Řecká republika tím, že státní elektrárenský podnik Dimosia Epicheirisi Ilektrismoy (dále jen „DEI“) zadal zakázku týkající se výroby systému pásových přepravníků pro tepelnou elektrárnu Megalopolis (dále jen „elektrárna Megalopolis“) ve vyjednávacím řízení bez předchozího zveřejnění vyhlášení, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají ze směrnice Rady 93/38/EHS ze dne 14. června 1993 o koordinaci postupů při zadávání zakázek subjekty působícími v odvětví vodního hospodářství, energetiky, dopravy a telekomunikací( ) a zvláště z článku 20 a následujících uvedené směrnice.

Skutkové okolnosti a souvislosti věci

2. Na konci roku 1997 DEI předložila vnitrostátnímu orgánu příslušnému v oblasti životního prostředí, tedy Ministerstvu životního prostředí, územního plánování a veřejných prací, záměr instalace systému odsiřování, stabilizace, přepravy popela a pevných odpadů pocházejících z elektrárny Megalopolis, a to za účelem posouzení vlivů na životní prostředí v souladu se směrnicí Rady 85/337/EHS ze dne 27. června 1985 o posuzování vlivů některých veřejných a soukromých záměrů na životní prostředí (dále jen „směrnice o posuzování vlivů na životní prostředí“)( ). Vnitrostátní orgán příslušný v oblasti životního prostředí vydal souhlas s tímto záměrem rozhodnutími ze dne 29. října 1998 a ze dne 30. prosince 1999. Tento souhlas byl podmíněn na jedné straně požadavkem, aby DEI do devíti měsíců předložila žádost o konečné povolení odstraňování odpadů vyprodukovaných elektrárnou, na druhé straně požadavkem, aby do dvanácti měsíců instalovala systém pásových přepravníků pro přepravu popelu mezi elektrárnou Megalopolis a dolem Thoknia, kde je popel zpracováván.

3. Poté, co byla DEI neúřední cestou informována o možnosti stanovení lhůt, rozhodla se dne 27. července 1999 provést řízení o zadání zakázky ve vyjednávacím řízení bez zveřejnění vyhlášení a vyzvala společnosti Koch/Metka a Dosco k předložení nabídek.

4. Dne 18. ledna 2000 společnost Dosco prohlásila, že není schopna účasti a odstoupila od zadávacího řízení.

5. Dne 29. srpna 2000 po několikaměsíčním vyjednávání o ceně DEI zadala zakázku na výrobu systému pásových přepravníků společnosti Koch/Metka.

6. Dopisem ze dne 3. října 2000 Komise požádala Řeckou republiku o informace týkající se řízení o zadání dotčené zakázky. Poté, co obdržela odpověď Řecké republiky dopisem ze dne 9. listopadu 2000, Komise jí zaslala výzvu dopisem ze dne 17. dubna 2001. Řecká republika odpověděla dopisem ze dne 30. července 2001. Poté, co Komise poskytla Řecku příležitost předložit vyjádření, vydala dne 21. prosince 2001 odůvodněné stanovisko, v němž uvedla, že zakázka na výrobu systému pásových přepravníků pro přepravu popelu mezi elektrárnou Megalopolis a dolem Thoknia měla být předmětem vyhlášení zveřejněného v Úředním věstníku v souladu se směrnicí o odvětvích veřejně prospěšných služeb. Vyzvala Řeckou republiku k přijetí veškerých opatření nezbytných k tomu, aby vyhověla odůvodněnému stanovisku ve lhůtě dvou měsíců. Vzhledem k tomu, že odpověď poskytnutá Řeckou republikou dopisem ze dne 3. dubna 2002 Komisi neuspokojila, podala dne 8. listopadu 2002 projednávanou žalobu.

Příslušná ustanovení práva Společenství

7. Článek 15 směrnice o odvětvích veřejně prospěšných služeb stanoví, že „zakázky na dodávky a stavební práce a zakázky, jejichž předmětem jsou služby uvedené v příloze XVI A, jsou zadávány v souladu s ustanoveními hlav III, IV a V.“

8. Článek 20 odst. 1 téže směrnice, který je součástí hlavy IV týkající se postupů pro zadávání zakázek, stanoví, že „zadavatelé si mohou vybrat jakýkoliv postup uvedený v čl. 1 bodu 7, za předpokladu, že byla výzva k účasti v soutěži učiněna podle článku 21 s výhradou odstavce 2“.

9. V souladu s odstavcem 2 téhož ustanovení:

„Zadavatelé mohou použít postup bez předchozí výzvy k účasti v soutěži v těchto případech: […]

(c) pokud z technických nebo uměleckých důvodů nebo z důvodů spojených s ochranou výlučných práv, může být zakázka provedena pouze určitým dodavatelem, zhotovitelem nebo poskytovatelem služeb;

(d) pokud je to nezbytné z důvodů krajní naléhavosti způsobené událostmi, které zadavatelé nemohli předvídat, a nelze proto dodržet lhůty stanovené pro otevřená a omezená řízení“.

10. Článek 1 bod 7 směrnice o odvětvích veřejně prospěšných služeb vymezuje tři typy postupů zadávání zakázek – řízení otevřené, omezené a vyjednávací – které musí zadavatelé použít při uplatňování směrnice.

11. Článek 21 odst. 1 směrnice o odvětvích veřejně prospěšných služeb upřesňuje způsoby, jakými může být výzva k účasti v soutěži předložena, tedy hlavně zveřejněním vyhlášení vypracovaného v souladu s předlohami uvedenými v přílohách téže směrnice v Úředním věstníku.

Přípustnost

12. Řecká republika zpochybňuje přípustnost žaloby Komise ze dvou důvodů.

13. Zaprvé Komise neupřesnila povahu opatření, která by Řecká republika měla přijmout, aby vyhověla odůvodněnému stanovisku. Vzhledem k tomu, že dotčená zakázka se týkala veřejných prací, které byly ke dni uplynutí lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku již ve značné míře ukončeny, a to z 85 %, nebylo možno odůvodněnému stanovisku vyhovět. V důsledku toho Řecká republika zpochybnila zájem Komise zahájit řízení pro nesplnění povinnosti státem.

14. Zadruhé žaloba pro nesplnění povinnosti na základě článku 226 ES představuje zneužití řízení. Komise měla postupovat podle článku 3 směrnice Rady 89/665/EHS ze dne 21. prosince 1989 o koordinaci právních a správních předpisů týkajících se přezkumného řízení při zadávání veřejných zakázek na dodávky a stavební práce (dále jen „obecná směrnice o přezkumných řízeních“)( ), který by Komisi umožnil přímo zasáhnout do vnitrostátního řízení o zadávání zakázek, a vyzvat členský stát k ukončení údajného zřejmého a zjevného porušení obecných směrnic o dodávkách, stavebních pracích a veřejných službách.

15. Pokud jde o první námitku uvedenou Řeckou republikou, je především namístě podotknout, že v souladu s ustálenou judikaturou nemusí Komise prokazovat zvláštní zájem na podání žaloby při výkonu svých pravomocí podle článku 226 ES. Vzhledem ke své úloze strážkyně Smlouvy je Komise sama o sobě oprávněna rozhodnout, zda je vhodné zahájit řízení o nesplnění povinnosti členským státem, a z důvodu jakého jednání nebo opomenutí má být toto řízení zahájeno( ).

16. Kromě toho Soudní dvůr rozhodl, že přetrvávají-li účinky nesplnění po lhůtě stanovené v odůvodněném stanovisku, Komise může mít zájem na podání žaloby. Pokud jde o zadávání veřejných zakázek, ať již jde o zakázky na stavební práce, na dodávky nebo na služby, Soudní dvůr rozhodl, že nepovolené účinky přetrvávají během celého období vykonávání zakázky zadané v rozporu s příslušnými směrnicemi( ).

17. V minulosti Soudní dvůr rovněž zamítl námitku nepřípustnosti vycházející z tvrzení, že údajné nesplnění bylo zastaveno, v situaci, kdy řízení o zadávání veřejných zakázek byla již zcela ukončena před dnem uplynutí lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku, zatímco smlouvy nebyly k uvedenému datu ještě zcela splněny. V tomto případě Soudní dvůr rovněž nerozlišuje mezi jednotlivými zakázkami, na které se vztahují odlišné směrnice( ).

18. Z částí spisu plyne, že v projednávané věci, jak doznává i žalovaná strana, nebyla ke dni uplynutí lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku smlouva ještě zcela splněna. Práce byly totiž ukončeny až v květnu 2002. Z toho vyplývá, že zájem Komise na podání žaloby nemůže být zpochybněn.

19. Argumenty Řecké republiky, že odůvodněnému stanovisku nebylo de facto možno vyhovět, což by činilo žalobu Komise bezpředmětnou, jsou podle mého názoru rovněž nepřijatelné.

20. Zaprvé, jak Soudní dvůr rozhodl v ustálené judikatuře, „dokonce i v případě, že by nesplnění bylo napraveno po uplynutí lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku, stále existuje zájem na podání žaloby, aby tak mohl být stanoven základ odpovědnosti, kterou na sebe v důsledku nesplnění členský stát bere vůči ostatním členským státům, Společenství nebo jednotlivcům“( ). Rád bych doplnil, že tomu bude stejně i v případech, kdy již není možno nesplnění napravit.

21. Stanovení základu pro možné žaloby na určení odpovědnosti se může stát zvláště významným v případě nesplnění pravidel zadávání veřejných zakázek. Obecně se soudí, že zrušení plně zhotovené zakázky z důvodu nedodržení pravidel Společenství týkajících se veřejných zakázek, nebývá vždy nejrozumnějším řešením vzhledem k tomu, že taková náprava zpravidla nevyhovuje ani veřejným zájmům, ani dotčeným zájmům soukromým. Tak tomu je zvláště v případě zakázek na veřejné práce, které již byly prakticky dokončeny. Za těchto podmínek může být nejlepší nápravou přiznání náhrady škody poškozeným účastníkům. Právě touto logikou se řídí jak obecná směrnice o přezkumných řízeních, tak i směrnice Rady 92/13/EHS ze dne 25. února 1992, o koordinaci právních a správních předpisů týkajících se uplatňování pravidel Společenství pro postupy při zadávání zakázek subjekty působícími v odvětví vodního hospodářství, energetiky, dopravy a telekomunikací( ) (dále jen „směrnice o přezkumných řízeních pro odvětví veřejně prospěšných služeb“). Článek 2 odst. 6 každé z těchto směrnic umožňuje členským státům stanovit, že po uzavření smlouvy, která navazuje na zadání zakázky, se pravomoci orgánu pověřeného přezkumným řízením omezují pouze na přiznání náhrady škody všem osobám poškozeným porušením. Pokud Soudní dvůr shledá, že došlo k porušení, lze na tomto základě uplatnit nárok na náhradu škody u vnitrostátních soudů, a to i v případě, že zakázka již byla zadána a v plné míře zhotovena.

22. Tak je tomu i v případě porušení směrnice o odvětvích veřejně prospěšných služeb. Připustíme‑li, že Řecká republika řádně splnila své povinnosti ve smyslu směrnice o přezkumných řízeních pro odvětví veřejně prospěšných služeb – která, jak později připomenu, se použije v projednávané věci – každému poškozenému by mělo být umožněno mít prospěch z poměrně velkorysého režimu náhrad škody, který je v tomto rámci stanoven( ).

23. Řecká republika tvrdí, že v tomto případě nemůže žádná třetí osoba využít rozsudku Soudního dvora, aby na vnitrostátní úrovni uplatnila nárok na náhradu škody. Tento argument musí být rovněž odmítnut.

24. Zaprvé proto, že neodpovídá skutečnosti. Okruh možných uchazečů je v obou směrnicích vymezen velmi široce, jakožto „každá osoba, která má nebo měla zájem na získání určité veřejné zakázky a které v důsledku domnělého porušení vznikla škoda nebo jí hrozí“. Počet osob, které by mohly uplatnit nárok na náhradu škody na základě použitelných směrnic, může být tedy značný a podle mého názoru nemůže být jejich existence a priori vylučována. V projednávané věci se předběžné fáze zadávacího řízení účastnila také druhá společnost, Dosco, která však odstoupila (z důvodů, které Soudnímu dvoru nebyly upřesněny). Navíc Komise dle svého tvrzení jednala na základě stížnosti jednotlivce. V rozporu s argumentem žalované strany nelze tedy vyloučit možnost, že by třetí osoby mohly mít prospěch z rozsudku Soudního dvora o nesplnění pravidel Společenství týkajících se veřejných zakázek.

25. Zadruhé, přijmout argumenty Řecké republiky by znamenalo přiznat vnitrostátním orgánům možnost obcházet povinnosti vyplývající z pravidel Společenství týkajících se veřejných zakázek. S ohledem na délku trvání postupu před zahájením soudního řízení a během soudního řízení na základě článku 226 ES je velmi pravděpodobné, že ve chvíli, kdy by Soudní dvůr rozhodl o věci samé, zakázka podezřelá z domnělého porušení by již byla v plné míře dokončena, s výjimkou případu přijetí předběžných opatření vedoucích k pozastavení zadávacího řízení nebo realizace zakázky. Členským státům by v takovém případě stačilo soustavně podávat námitky proti tvrzením Komise v období před zahájením soudního řízení a souběžně pokračovat ve vykonávání sporné zakázky, a tímto způsobem se jednoduše dovolat nepřípustnosti žaloby Komise z důvodu, že není možno vyhovět odůvodněnému stanovisku. Navíc není přijatelné, aby členský stát mohl být ve výhodnější pozici, je‑li nesplnění již dokonanou skutečností, než v situaci, kdy je ještě možno tomuto nesplnění předejít.

26. Konečně Soudní dvůr rozhodl, že pokud určení nesplnění povinnosti členského státu není spojeno se zjištěním škody, která z něj plyne, tento členský stát se nemůže dovolávat skutečnosti, že žádná třetí osoba neutrpěla škodu v důsledku údajného nesplnění pravidel týkajících se veřejných zakázek, kterého se dopustili vnitrostátní zadavatelé( ).

27. Pokud jde o nezbytnost upřesnit opatření, které je provinilý členský stát nucen přijmout, z ustálené judikatury plyne, že nelze vyžadovat na Komisi, aby v odůvodněném stanovisku určila opatření nebo činnosti, které by vedly k odstranění dotčeného nesplnění povinnosti( ). Tato judikatura, která potvrzuje obvyklou praxi Komise na základě článku 226 ES, představuje podle mého názoru výraz toho, co lze v kontextu tohoto ustanovení nazvat principem „institucionální autonomie“, jímž se řídí vztahy mezi Společenstvím a jeho členskými státy( ). Podle systému rozdělení pravomocí, který stanoví Smlouva ES, neexistují‑li použitelná pravidla Společenství, pak odpovědnost za použití, uplatnění a provádění pravidel Společenství připadá členským státům v souladu s jejich vnitrostátními právními systémy( ), samozřejmě s výhradou požadavků zásady efektivity, tak jak ji stanovil Soudní dvůr.

28. Řecká republika se nicméně na podporu svého důvodu obrany dovolává rozsudku Komise v. Rakousko. V této věci Soudní dvůr rozhodl, odlišně od své předchozí judikatury, že „Komise musí přesně oznámit danému členskému státu, že musí přistoupit k přijetí určitého opatření, pokud zamýšlí učinit nepřijetí tohoto opatření předmětem své žaloby pro nesplnění povinnosti“( ). Podle výkladu Soudního dvora je cílem části žaloby Komise domoci se konstatování, že žalovaný stát má zrušit zakázky uzavřené vnitrostátními orgány v rozporu s právem Společenství. Vzhledem k tomu, že toto nesplnění povinnosti nebylo před zahájením soudního řízení upřesněno, Soudní dvůr označil tuto část žaloby za nepřípustnou z důvodu, že Komise změnila předmět řízení, a tím porušila práva obhajoby Rakouské republiky.

29. Podle mého názoru nejsou okolnosti projednávané věci srovnatelné s okolnostmi ve věci Komise v. Rakousko. V projednávaném případě Komise nezměnila ani před zahájením soudního řízení, ani během něj předmět své žaloby, tedy nesplnění povinností, které pro Řeckou republiku vyplývají ze směrnice o odvětvích veřejně prospěšných služeb, tím, že DEI zadala zakázku ve vyjednávacím řízení bez předchozího zveřejnění výzvy. Komise ve své žádosti nežádala Řeckou republiku, aby přijala opatření jiná než ta, která již zmínila ve svém odůvodněném stanovisku. Nezměnila tedy předmět své žaloby a nezpůsobila tedy újmu právům obhajoby.

30. Ve své druhé námitce nepřípustnosti týkající se zneužití řízení Řecká republika tvrdí, že Komise měla použít postup přímého zásahu stanoveného v článku 3 obecné směrnice o přezkumných řízeních.

31. Odkaz na toto ustanovení vyplývá pravděpodobně z omylu, jehož se Řecká republika dopustila, neboť tato směrnice není v projednávaném případě použitelná( ). Nesplnění povinností plynoucích ze směrnice o odvětvích veřejně prospěšných služeb jsou upravena směrnicí o přezkumných řízeních pro odvětví veřejně prospěšných služeb, která byla sestavena tak, aby odpovídala zvláštnostem řízení o zadávání veřejných zakázek v příslušných odvětvích, a tak, aby zaplnila mezery, které zanechává obecná směrnice, pokud jde o nesplnění ustanovení směrnice o odvětvích veřejně prospěšných služeb( ).

32. V návaznosti na to, co bylo uvedeno výše, stanoví směrnice o přezkumných řízeních pro odvětví veřejně prospěšných služeb rovněž v článku 8 zvláštní postup, který umožňuje Komisi přímo zasáhnout v členském státě v případě zřejmého a zjevného porušení směrnice o odvětvích veřejně prospěšných služeb. S výjimkou rozdílné lhůty, stanovené pro odpověď členského státu na oznámení Komise, je tento postup totožný s postupem stanoveným v článku 3 obecné směrnice o přezkumných řízeních. Ačkoliv Komise nepojednala tento bod ve své replice, na jednání uvedla, že – bez ohledu na její písemné vyjádření – je použitelným postup, který je stanoven v článku 8 směrnice o přezkumných řízeních pro odvětví veřejně prospěšných služeb. Z toho lze tedy vyvodit, že žalobní důvod Řecké republiky odkazuje na článek 8 téže směrnice, a nikoliv na článek 3 obecné směrnice o přezkumných řízeních.

33. Soudní dvůr rozhodl, podle mého názoru s jistým váháním( ), že „[t]ento zvláštní postup [podle článku 3 obecné směrnice o přezkumných řízeních] je nicméně preventivním opatřením, které nemůže zrušit ani nahradit pravomoc Komise podle článku [226] Smlouvy o ES. Toto opatření uděluje totiž Komisi diskreční pravomoc podat žalobu k Soudnímu dvoru, má‑li za to, že některý členský stát nesplnil jednu z povinností, které pro něj vyplývají ze Smlouvy, a že dotčený členský stát nevyhověl odůvodněnému stanovisku Komise“( ). Vzhledem k tomu, že obě ustanovení jsou v zásadě totožná, lze mít za to, že tato tvrzení jsou použitelná na postup stanovený v článku 8 směrnice o přezkumných řízeních pro odvětví veřejně prospěšných služeb.

34. Vzhledem k tomu, že s ohledem na své zvláštní vlastnosti nesplnění pravidel týkajících se zadávání veřejných zakázek vyžadují rychlý zásah, aby se zabránilo situaci dokonané skutečnosti, a vzhledem k tomu, že pravomoci Komise ohledně specifických postupů stanovených v obou směrnicích o přezkumných řízeních byly pojaty tak, aby zabránily takovým situacím v případě zřejmého a zjevného nesplnění povinnosti, lze zcela pochopit hledisko Řecké republiky, pokud jde o vhodnost volby uskutečněné Komisí. Nicméně to, že Komise užila zvláštní postup stanovený v obou směrnicích o přezkumných řízeních, vyplývá z její diskreční pravomoci při rozhodování o způsobu, jakým bude vynucovat dodržování ustanovení Společenství v této oblasti, a přestože se s ní nemusíme z praktického hlediska ztotožnit, není napadnutelná z pohledu striktně právního.

35. Z výše uvedeného vyplývá, že námitka nepřípustnosti vznesená Řeckou republikou by měla být zamítnuta.

K věci samé

36. Komise uplatňuje, že dotčená zakázka spadá do působnosti směrnice o odvětvích veřejně prospěšných služeb, a proto by měla být zadána v souladu s jedním z postupů zahrnujících zveřejnění vyhlášení, podle čl. 20 odst. 1 této směrnice.

37. Řecká republika nezpochybňuje skutečnost, že tato zakázka spadá v zásadě do působnosti směrnice o odvětvích veřejně prospěšných služeb, ale tvrdí, že z něj byla vyňata na základě čl. 20 odst. 2 písm. c) a d). Pokud jde o pododstavec c), z důvodu technické výlučnosti dotčených prací byla vybraná společnost Koch/Metka jediným zhotovitelem způsobilým vykonat tyto práce. Pokud jde o pododstavec d), situace krajní naléhavosti vznikla vinou nepředvídatelných rozhodnutí příslušných vnitrostátních orgánů, které stanovily krátké lhůty pro provedení postupů týkajících se ochrany životního prostředí, což vyloučilo jakoukoliv možnost dodržet některý z postupů zahrnujících zveřejnění vyhlášení.

38. Nejprve je namístě poznamenat, že jakožto výjimka z pravidel, jejichž cílem je zajistit účinnost práv přiznaných právem Společenství v oblasti veřejných zakázek, musí oba pododstavce zmíněné Řeckem být předmětem striktního výkladu. Navíc důkazní břemeno týkající se existence výjimečných okolností, které mohou svou povahou odůvodnit výjimku, kterou povolují, leží na účastníkovi řízení, který si přeje tyto podmínky uplatnit( ).

39. Pokud jde o čl. 20 odst. 2 písm. c) směrnice o odvětvích veřejně prospěšných služeb, Řecká republika tvrdí, že existují tři technické důvody pro udělení zakázky sdružení podniků Koch/Metka. Zaprvé zvláštní vlastnosti popelu, který má být přepravován, vyplývající ze skutečnosti, že palivem užívaným v elektrárně není uhlí, nýbrž lignit, vyžadovaly zvláštní technická řešení. Podle technických studií předložených Řeckou republikou je lignit užíván jako palivo pouze v jedné další elektrárně na světě a technická řešení vyžadovaná pro lignit jsou velmi zřídka užívána elektrárnami používajícími černé uhlí. Zadruhé nestabilní povaha podloží znesnadnila výstavbu základů pro pásové přepravníky. Bylo tedy nezbytné připojit nové pásové přepravníky na stávající systém, a zajistit tak jejich slučitelnost. Vzhledem k těmto technickým zvláštnostem pouze Koch/Metka mohlo podle názoru zadavatele využít potřebných zkušeností k realizaci těchto prací.

40. Nejsem přesvědčen, že argumentace Řecké republiky náležitě dokazuje, že Koch/Metka bylo jediným zhotovitelem způsobilým zajistit vykonání prací. Skutečnost, že práce určené k realizaci podléhaly výjimečným technickým omezením, nemusí nutně znamenat, jak se Řecká republika zřejmě domnívá, že pouze jediný podnik má know‑how nezbytné k překonání takových obtíží. Jak Soudní dvůr rozhodl, členský stát může uplatnit takovou výjimku, jaká je stanovena v čl. 20 odst. 2 písm. c) směrnice o odvětvích veřejně prospěšných služeb, pouze pod podmínkou, že prokáže jak existenci „technických důvodů“ ve smyslu tohoto ustanovení, tak skutečnost, že z těchto technických důvodů vzniká naprostá nezbytnost zadat dotčenou zakázku vybranému podniku( ).

41. Úryvky z nezávislé technické zprávy citované v písemném vyjádření Řecké republiky vskutku dokládají výjimečný charakter a zvláštní vlastnosti paliva používaného v elektrárně Megalopolis a jejich důsledky pro transport vzniklého popelu. Nicméně technická zpráva nikde nepotvrzuje, že pouze společnost Koch/Metka by byla způsobilá poskytnout požadovanou službu. Citovaný úryvek ve skutečnosti pouze připouští, že technická řešení užívaná pro elektrárny spalující lignit mohou být rovněž užívána v elektrárnách spalujících uhlí, byť pouze výjimečně.

42. Podle mého názoru se stejné odůvodnění použije i v případě omezení týkajících se konfigurace podloží a potřeby připojit nový systém pásových přepravníků na stávající. Geologická nestabilita podloží a potřeba slučitelnosti mezi novými a stávajícími pásovými přepravníky skutečně představují technické důvody, které může zadavatel brát v úvahu při svém rozhodování, kterému uchazeči zadat zakázku, ale samy o sobě nedokazují, že společnost Koch/Metka byla jedinou společností způsobilou zhotovit zakázku.

43. Postavení Řecké republiky je dále oslabeno dvěma dalšími skutečnostmi. Zaprvé tentýž zadavatel již v minulosti zveřejnil vyhlášení o zadání zakázky týkající se podobných prací v Megalopolis a zadruhé společnost Dosco byla rovněž vyzvána k podání nabídky. Jak podotýká Komise, odpověď Řecké republiky ze dne 9. listopadu 2000 udává, že původně byla Dosco rovněž považována za technicky způsobilou zhotovit zakázku. Neexistence jiných zhotovitelů nebyla tedy tak zřejmá, jak tvrdí Řecká republika.

44. Zkrátka, v rozsahu, v němž se Řecká republika snaží přesunout důkazní břemeno v této stránce věci na Komisi, se její odůvodnění zdá být neuváženým z důvodů, které jsem uvedl výše v bodě 40 výše. Je na místě připomenout, že jedním z hlavních cílů pravidel o zadávání veřejných zakázek je umožnit zadavatelům a podnikům v rámci Evropské unie využívat příležitostí nabízených evropským trhem. Tím, že Řecko neověřilo možnosti trhu prostřednictvím zveřejnění vyhlášení, přivedlo tento cíl vniveč.

45. Ve světle předchozích úvah je nutno na závěr uvést, že Řecká republika neprokázala, že obtíže vyplývající z technických omezení prací určených k vykonání způsobily naprostou nevyhnutelnost zadání zakázky společnosti Koch/Metka, v souladu s čl. 20 odst. 2 písm. c) směrnice o odvětvích veřejně prospěšných služeb.

46. Pokud jde o výjimku z důvodu krajní naléhavosti, lze se jí právoplatně dovolat na základě čl. 20 odst. 2 písm. d) směrnice o odvětvích veřejně prospěšných služeb pouze tehdy, jsou‑li splněny tři kumulativní podmínky, tedy existence nepředvídatelné události, krajní naléhavost znemožňující dodržení termínů stanovených pro další řízení a příčinná souvislost mezi nepředvídatelnou událostí a z ní plynoucí krajní naléhavostí.

47. Řecká republika má za to, že onu nepředvídatelnou událost v projednávaném případě představují lhůty, které stanovil vnitrostátní orgán příslušný k vymezení podmínek týkajících se ochrany životního prostředí při využití záměru, a to svým rozhodnutím ze dne 30. prosince 1999. Podle tohoto rozhodnutí měl udělit místní orgán v září 2000 povolení k odstranění odpadu, přičemž nový systém pásových přepravníků měl být zprovozněn v prosinci 2000. Tyto krátké lhůty byly výsledkem tlaku, který na vnitrostátní orgány příslušné v oblasti životního prostředí vyvíjely místní orgány a místní obyvatelstvo, vyjadřující obavy z problému znečištění způsobeného stávajícím zařízením. Řecká republika má za to, že nedodržení těchto lhůt by mělo vážné právní následky, především ve formě sankcí.

48. Podle mého názoru si každý zadavatel, prokazující běžnou míru náležité péče, musí být vědom povinných schvalovacích řízení týkajících se životního prostředí či jiných oblastí, které je nucen dodržovat v souladu s pravidly uplatňovanými na vnitrostátní úrovni, pokud zamýšlí zadat zakázku spadající do působnosti směrnic o veřejných zakázkách. V důsledku toho mají zadavatelé povinnost brát při svém plánování v úvahu tyto fáze řízení a jejich možná vyústění, a to tak, aby nebyl porušován právní řád Společenství. Ve věci Komise v. Německo, v níž se s ohledem na opožděné schválení plánu veřejných prací vnitrostátním orgánem příslušným v oblasti životního prostředí zadavatel rozhodl nepoužít otevřené řízení a zadal zakázku ve vyjednávacím řízení bez předchozího zveřejnění vyhlášení výběrového řízení, Soudní dvůr rozhodl, že „[s]kutečnost, že subjekt, který má vydat souhlas se záměrem, vznese přede dnem ukončení lhůty stanovené pro tento účel námitky z důvodů, které je oprávněn uplatnit, představuje předvídatelný prvek v průběhu procesu schvalování plánů“( ). Mám za to, stejně jako Komise, že totéž odůvodnění platí i v projednávaném případě.

49. Jak zdůrazňuje Komise, DEI předložila vnitrostátnímu orgánu příslušnému v oblasti životního prostředí záměr spojený se spornou zakázkou již v posledním čtvrtletí roku 1997, to jest více než dvanáct měsíců předtím, než byly stanoveny lhůty rozhodnutím příslušného vnitrostátního orgánu. Ze spisu rovněž vyplývá, že znečištění způsobené stávajícími zařízeními na přepravu pevných odpadů v místě elektrárny bylo aktuálním tématem jak na úrovni vnitrostátní, tak místní. Navíc v minulosti DEI uskutečnila práce, které skutečně dodržovaly pravidla použitelná v oblasti veřejných zakázek. Je tedy na místě předpokládat, že DEI byla dokonale obeznámena s pravidly použitelnými jak na posouzení vlivu na životní prostředí, tak i na řízení o veřejných zakázkách, a měla povědomí o politicky citlivé povaze otázky znečištění v dotčené lokalitě.

50. Za těchto okolností skutečnost, že vnitrostátní orgán příslušný v oblasti životního prostředí stanovil krátké lhůty, nemůže podle mého názoru představovat nepředvídatelnou okolnost ve smyslu čl. 20 odst. 2 písm. d) směrnice o odvětvích veřejně prospěšných služeb. Zřejmě zde totiž opravdu nedošlo k žádné neočekávané změně, která by mohla vyžadovat okamžitý nápravný zásah, ať již na úrovni vnitrostátních předpisů nebo na úrovni znečištění v místě.

51. Navíc se předpokládá, že na počátku nedodržení povinností vyplývajících ze směrnice o odvětvích veřejně prospěšných služeb mělo být rozhodnutí Ministerstva životního prostředí, územního plánování a veřejných prací. Z ustálené judikatury však vyplývá, že pro účely práva Společenství, zvláště pak pro účely žalob na základě článku 226 ES, je nutno vztahovat pojem státu na veškeré veřejné orgány. Ustálená judikatura rovněž uvádí, že „se členský stát nemůže dovolávat ustanovení, zvyklostí nebo okolností vnitrostátního právního řádu, aby tím odůvodnil nesplnění povinností […] stanovených směrnicí“( ). Soudní dvůr již ostatně rozhodl, že „ustanovení Společenství v oblasti zadávání veřejných zakázek by ztratilo užitečný účinek, pokud by jednání zadavatele pravomoci […] nebylo přičitatelné dotčenému členskému státu“( ).

52. Bylo by nejen nerozumné, ale dokonce i nebezpečné umožnit členskému státu, aby odůvodnil nesplnění povinností plynoucích z práva Společenství na základě jednání (či nečinnosti) jedné ze svých základních složek, v projednávaném případě součásti řecké vlády. Povinnosti, které plynou ze směrnic o veřejných zakázkách, jsou pro členské státy závazné, a proto je jejich povinností dbát na to, aby vinou jednání či nečinnosti některé z jejich základních složek nedošlo k situaci, kdy jiný státní orgán nebo agentura nesplní své povinnosti vyplývající z práva Společenství nebo je k jejich nesplnění donucen. Je namístě poznamenat, že konečná odpovědnost, kterou Řecká republika má vzhledem k právu Společenství, nebyla účastníky řízení zpochybněna, pokud jde o jednání DEI.

53. Časová posloupnost jednotlivých skutečností popírá rovněž veškerou argumentaci opírající se o existenci situace „krajní naléhavosti“. Postačí v této souvislosti poznamenat, že DEI předložila záměr určený ke schválení s ohledem na ustanovení o životním prostředí v roce 1997 a že toto konečné schválení bylo vydáno s podmínkami až po konci roku 1999. Zadruhé, vyjednávání se společností Koch/Metka o cenových otázkách trvalo více než šest měsíců. A konečně, práce stále ještě nebyly dokončeny ani dva roky po uplynutí „krátkých“ lhůt uložených rozhodnutím vnitrostátního orgánu příslušného v oblasti životního prostředí z důvodu rizik pro životní prostředí. Připustíme‑li tedy, že za jistých okolností může být odůvodněna výjimka z pravidel směrnic o veřejných zakázkách, je-li ohroženo životní prostředí nebo veřejné zdraví, pak v projednávaném případě nic nenasvědčuje tomu, že zde šlo o prvek krajní naléhavosti. Jak jsme již zmínili v bodě 5, jednání o ceně totiž trvalo několik měsíců, takže si lze domyslet, že hlavním zájmem bylo snížení ceny zakázky.

Závěry

54. Ve světle výše uvedených úvah mám za to, že Soudní dvůr by měl:

1„) určit, že Řecká republika tím, že DEI zadala zakázku týkající se výroby systému pásových přepravníků pro tepelnou elektrárnu Megalopolis ve vyjednávacím řízení bez předchozího zveřejnění vyhlášení, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají ze směrnice Rady 93/38/EHS ze dne 14. června 1993 o koordinaci postupů při zadávání zakázek subjekty působícími v odvětví vodního hospodářství, energetiky, dopravy a komunikací, a to zvláště z článku 20 a následujících článků uvedené směrnice;

2) uložit Řecké republice náhradu nákladů řízení.“