STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

NICHOLASE EMILIOU

přednesené dne 20. ledna 2022 ( 1 )

Věc C‑599/20

UAB „Baltic Master“

proti

Muitinės departamentas prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos,

za účasti:

Vilniaus teritorinė muitinė

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Nejvyšší správní soud Litvy, Litva)]

„Řízení o předběžné otázce – Celní unie – Celní kodex Společenství – Nařízení (EHS) č. 2913/92 – Článek 29 odst. 1 písm. d) – Určení celní hodnoty – Pojem ‚osoby ve spojení‘ – Faktická kontrola – Nařízení (EHS) č. 2454/93 – Článek 143 odst. 1 písm. b), e) a f) – Článek 181a – Položky TARIC“

I. Úvod

1. Adam Smith ve svém stěžejním díle „Bohatství národů“ napsal, že cla se „používají od nepaměti“ ( 2 ). Předpokládá se totiž, že cla na dovoz nebo vývoz zboží jsou stejně stará jako obchod. Původ moderních cel je často spojován s helénistickým Řeckem, konkrétně s dary, které měli cizí obchodníci dávat řeckým vládcům výměnou za ochranu a přednostní zacházení při jejich obchodování ( 3 ).

2. Obvykle měla většina cel „specifické sazby“ určené podle položek nebo hmotnosti. V současné době se však ve většině jurisdikcí ukládá clo převážně „ad valorem“, což znamená, že dovážené nebo vyvážené zboží je zdaňováno na základě své peněžní hodnoty. V takovém případě se totiž určení celní hodnoty, tedy metodika použitá ke stanovení hodnoty zboží, stává zásadní otázkou pro celní orgány i pro společnosti, které hodnotu zboží celním orgánům deklarují.

3. Celní hodnota je vzhledem ke svému významu pro světový obchod upravena řadou mezinárodních dohod ( 4 ). Unijní právní úprava – která provádí příslušné mezinárodní nástroje – se řídí metodou ad valorem. I v Evropské unii je tedy celní hodnota zboží, spolu s původem a zařazením, základem pro určení dovozních cel dovozců, která se obvykle počítají jako určitý procentní podíl z celní hodnoty.

4. Projednávaná věc vychází z případu, kdy celní orgány měly pochybnosti o pravdivosti prohlášení o zařazení a hodnotě určitého zboží dováženého do Evropské unie. Toto řízení nabízí Soudnímu dvoru příležitost poskytnout některá upřesnění týkající se okolností, za nichž nemusí celní orgány za účelem určení použitelného cla přihlížet k hodnotě zboží deklarované dovozcem, a postupovat při stanovení této hodnoty podle jiných metod.

II. Právní rámec

A. Unijní právo

1. Nařízení (EHS) č. 2913/92

5. Článek 29 odst. 1 a 2 nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství ( 5 ), který byl použitelný v rozhodné době ( 6 ), stanovil: „1. Celní hodnotou dováženého zboží je hodnota transakce, to je cena, která byla nebo má být skutečně zaplacena za zboží prodané pro vývoz na celní území Společenství, případně upravená podle článků 32 a 33, jestliže […] d) kupující a prodávající nejsou ve spojení nebo, jsou-li kupující a prodávající ve spojení, je hodnota transakce přijatelná pro celní účely podle odstavce 2. 2. a) Při určování, zda je hodnota transakce přijatelná pro účely odstavce 1, není skutečnost, že kupující a prodávající jsou ve spojení, sama o sobě dostatečným důvodem pro to, aby hodnota transakce byla považována za nepřijatelnou. Pokud to je nutné, prověří se okolnosti prodeje a hodnota transakce se přijme, jestliže spojení neovlivnilo cenu. Jestliže na základě informací poskytnutých deklarantem nebo získaných z jiných zdrojů mají celní orgány důvody považovat cenu za ovlivněnou spojením, sdělí své důvody deklarantovi a poskytnou mu přiměřenou možnost k vyjádření. Požádá-li o to deklarant, sdělí se mu důvody písemně. b) Při prodeji mezi osobami, které jsou ve spojení, se hodnota transakce přijme a zboží ohodnotí v souladu s odstavcem 1, prokáže-li deklarant, že je tato hodnota velmi blízká některé z následujících hodnot ze stejné doby nebo přibližně ze stejné doby: […] c) Kritéria stanovená v písmenu b) se použijí na podnět deklaranta a pouze pro účely srovnání. Náhradní hodnoty podle uvedeného písmene nelze určit.“

6. Článek 30 odst. 1 a 2 nařízení č. 2913/92 stanovil: „1. Nemůže-li být celní hodnota určena podle článku 29, určí se postupně podle odst. 2 písm. a), b), c) a d), a to podle prvního z těchto písmen, podle něhož ji lze určit, s tím, že pořadí použití písmen c) a d) lze na žádost deklaranta obrátit; pouze tehdy, nelze-li celní hodnotu určit podle určitého písmene, lze použít dalšího písmene v pořadí podle tohoto odstavce. 2. Celní hodnotou určenou podle tohoto článku je a) hodnota transakce u stejného zboží prodávaného pro vývoz do Společenství a vyváženého ve stejnou dobu nebo přibližně ve stejnou dobu jako zboží, které je hodnoceno; b) hodnota transakce u podobného zboží prodávaného pro vývoz do Společenství a vyváženého ve stejnou dobu nebo přibližně ve stejnou dobu jako zboží, které je hodnoceno; […]“.

7. Článek 31 odst. 1 nařízení č. 2913/92 stanovil: „Nemůže-li být celní hodnota dováženého zboží určena podle článků 29 nebo 30, určí se na základě údajů dostupných ve Společenství s použitím vhodných prostředků slučitelných se zásadami a obecnými ustanoveními – dohody o provádění článku VII Všeobecné dohody o clech a obchodu z roku 1994 – článku VII Všeobecné dohody o clech a obchodu z roku 1994 – této kapitoly.“

2. Prováděcí předpisy

8. Hlava V nařízení Komise (EHS) č. 2454/93 ze dne 2. července 1993, kterým se provádí nařízení Rady (EHS) č. 2913/92, kterým se vydává celní kodex Společenství ( 7 ), ve znění platném v rozhodné době ( 8 ), se týkala „Celní hodnoty“. Článek 142 odst. 1 nařízení č. 2454/93 stanovil: „Ve smyslu této hlavy se rozumí […] c) ‚stejným zbožím‘ zboží vyrobené v téže zemi, které je stejné ve všech ohledech, včetně fyzických znaků, jakosti a vzhledu. Drobné rozdíly nevylučují, aby zboží, které jinak odpovídá vymezení, bylo považováno za stejné; d) ‚podobným zbožím‘ zboží vyrobené v téže zemi, které, přestože není stejné ve všech ohledech, má obdobné vlastnosti a obdobné materiálové složení, které mu umožňuje plnit stejné funkce a být obchodně zaměnitelné; při stanovení, zda lze zboží považovat za podobné, se kromě jiného přihlíží k jakosti zboží, jeho pověsti a existenci ochranné známky; […]“

9. Článek 143 odst. 1 nařízení č. 2454/93 stanovil: „1. Pro účely hlavy II kapitoly 3 kodexu a této hlavy se za osoby ve spojení považují pouze osoby, a) z nichž jedna je členem vedení nebo správní rady podniku druhé osoby a naopak; b) které jsou právně uznanými obchodními společníky; c) které jsou vůči sobě v zaměstnaneckém poměru; d) z nichž jedna přímo nebo nepřímo drží, kontroluje nebo vlastní nejméně 5 % vydaných akcií nebo podílů s hlasovacími právy obou osob; e) z nichž jedna přímo nebo nepřímo kontroluje druhou; f) jež obě přímo nebo nepřímo kontroluje třetí osoba; g) jež společně přímo nebo nepřímo kontrolují třetí osobu; h) které jsou členy jedné rodiny. Osoby se považují za členy jedné rodiny pouze tehdy, jsou-li k sobě v některém z těchto příbuzenských poměrů: […]“

10. Článek 181a nařízení č. 2454/93 stanovil: „1. Celní orgány nemusí nezbytně určovat celní hodnotu dováženého zboží podle hodnoty transakce, pokud v souladu s postupem uvedeným v odstavci 2 mají odůvodněné pochybnosti, zda uváděná hodnota odpovídá celkové částce zaplacené nebo splatné podle článku 29 kodexu. 2. Pokud mají celní orgány pochybnosti zmíněné v odstavci 1, mohou v souladu s čl. 178 odst. 4 požádat o doplňkové informace. Pokud pochybnosti trvají, musí celní orgány před přijetím konečného rozhodnutí vyrozumět dotyčnou osobu, a to písemně, jsou-li o to požádány, o důvodech těchto pochybností a poskytnout jí přiměřenou příležitost k odpovědi. Konečné rozhodnutí s odůvodněním se sdělí příslušné osobě písemně.“

11. Příloha 23 nařízení č. 2454/93, nadepsaná „Vysvětlivky k celní hodnotě“, obsahuje vysvětlivky týkající se zejména čl. 29 odst. 2 a 3 a čl. 31 odst. 1 nařízení č. 2913/92, jakož i čl. 143 odst. 1 písm. e) nařízení č. 2454/93.

12. Vysvětlivky k čl. 29 odst. 2 zněly takto: „1. Odst. 2 písm. a) a písm. b) poskytují odlišné prostředky pro zjištění přijatelnosti hodnoty transakce. 2. Odst. 2 písm. a) stanoví, že jsou-li kupující a prodávající ve spojení, musí být prověřeny okolnosti prodeje a hodnota transakce je přijata jako celní hodnota za předpokladu, že spojení neovlivnilo cenu. Není třeba prověřovat okolnosti vždy, když jsou kupující a prodávající ve spojení. Prověření se vyžaduje pouze tehdy, jsou-li tu pochybnosti o přijatelnosti ceny. Nemají-li celní orgány o přijatelnosti ceny pochybnosti, může být přijata, aniž by od deklaranta požadovaly další informace. […] 3. Nemohou-li celní orgány přijmout hodnotu transakce bez dalšího šetření, mají poskytnout deklarantovi příležitost, aby předložil další podrobné informace, které potřebují k prověření okolností prodeje, a v této souvislosti by měly být celní orgány připraveny prověřit příslušné stránky převodu včetně způsobu, jakým kupující a prodávající uspořádávají své obchodní vztahy, a způsobu, kterým se dospělo k dané ceně, aby určily, zda ji spojení ovlivnilo. Lze-li prokázat, že kupující a prodávající, ačkoli jsou ve spojení ve smyslu článku 143 tohoto nařízení, kupují a prodávají mezi sebou, jako kdyby ve spojení nebyli, dokazuje to, že cena nebyla spojením ovlivněna. […]“

13. Ve vysvětlivkách k čl. 31 odst. 1 bylo uvedeno: „1. Celní hodnoty určované podle čl. 31 odst. 1 se mají co nejvíce zakládat na dříve určených celních hodnotách. 2. Podle čl. 31 odst. 1 mají být použity metody hodnocení vymezené v článku 29 a čl. 30 odst. 2, avšak přiměřená pružnost používání při uplatňování metod je v souladu s cíli a s ustanoveními čl. 31 odst. 1. 3. Některé příklady přiměřené pružnosti: a) stejné zboží – požadavek, aby stejné zboží bylo vyváženo ve stejnou dobu nebo přibližně ve stejnou dobu jako hodnocené zboží, může být vykládán pružně; podkladem pro určení celní hodnoty může být stejné dovážené zboží vyrobené v jiné zemi než v zemi vývozu hodnoceného zboží; mohou být použity celní hodnoty stejného dováženého zboží již určené podle čl. 30 odst. 2 písm. c) a d); b) podobné zboží – požadavek, aby podobné zboží bylo vyváženo ve stejnou dobu nebo přibližně ve stejnou dobu jako hodnocené zboží, může být vykládán pružně; podkladem pro určení celní hodnoty může být podobné dovážené zboží vyrobené v jiné zemi než v zemi vývozu hodnoceného zboží; mohou být použity celní hodnoty podobného dováženého zboží již určené podle čl. 30 odst. 2 písm. c) a d); […]“

14. Vysvětlivky k čl. 143 odst. 1 písm. e) zněly takto: „Osoba se považuje za kontrolující jinou osobu, je-li z právního nebo provozního hlediska v postavení, jež jí dovoluje omezovat nebo usměrňovat druhou osobu.“

B. Vnitrostátní právní předpisy

15. Bod 12 Pravidel pro použití nařízení č. 2913/92 a nařízení č. 2454/93 v Litevské republice, schválených usnesením vlády Litevské republiky č. 1332 ze dne 27. října 2004, zní následovně: „Při použití způsobů pro určení celní hodnoty odkazem na hodnotu transakce stejného nebo podobného zboží a článku 31 celního kodexu Společenství použijí celní orgány údaje o celní hodnotě zboží obsažené v databázi pro určení hodnoty zboží pro celní účely spravované celním odborem. Generální ředitel celního odboru stanoví postup pro výběr údajů z této databáze, použití těchto údajů a formalizaci rozhodnutí o určení celní hodnoty zboží podle údajů obsažených v uvedené databázi.“

16. Bod 7 Pravidel pro kontrolu celní hodnoty dováženého zboží, schválených nařízením ředitele celního odboru ministerstva financí Litevské republiky č. 1B-431 ze dne 28. dubna 2004 (dále jen „pravidla celního odboru“), stanoví: „Celní úředníci jsou povinni využívat databázi pro určení celní hodnoty zboží pro celní účely, která má být vytvářena postupem stanoveným celním odborem, pro následující účely: 7.1. ke srovnání celní hodnoty dováženého zboží a celní hodnoty dříve dovezeného zboží a k ověření skutečné celní hodnoty zboží, 7.2. k výběru informací o hodnotách a cenách zboží za účelem použití jiných způsobů určení celní hodnoty zboží nebo za účelem stanovení dodatečné záruky nebo jistoty.“

17. V bodě 24 pravidel celního odboru se uvádí: „Je-li přijato rozhodnutí uvedené v bodě 20.4 pravidel [celního odboru] (o určení celní hodnoty odkazem na hodnotu transakce stejného nebo podobného zboží), je nutné vycházet z článku 150 prováděcího nařízení k celnímu kodexu Společenství. Pokud není možné při propuštění do celního režimu splnit požadavky článku 150 prováděcího nařízení k celnímu kodexu Společenství, určí se celní hodnota zboží podle článku 31 celního kodexu Společenství (způsob 6). Při určování celní hodnoty zboží za použití způsobu 6 se příslušná cena zboží musí blížit ceně stejného nebo podobného zboží, avšak je přípustné flexibilnější použití požadavků stanovených pro tyto způsoby (například lhůta ‚90 dnů’ může být uplatňována flexibilněji, zboží může být také vyrobeno v jiné zemi než zboží, jehož celní hodnota je určována, může se použít cena v zemi vývozu a tak dále).“

III. Skutkový stav, vnitrostátní řízení a předběžné otázky

18. V letech 2009 až 2012 dovezla navrhovatelka v původním řízení (dále jen UAB „Baltic Master“) do Litvy různé množství zboží malajského původu, které koupila od společnosti Gus Group LLC. Toto zboží bylo v celních prohlášeních popsáno jako klimatizační zařízení a jeho části a bylo deklarováno pod různými kódy ( 9 ) TARIC ( 10 ) s uvedením celkové hmotnosti těchto částí v kilogramech. Navrhovatelka v těchto celních prohlášeních uvedla, že celní hodnotou sporného zboží je hodnota transakce, tedy cena uvedená na fakturách vystavených navrhovatelkou.

19. Vilniaus teritorinė muitinė (regionální celní správa ve Vilniusu, Litva) po provedení několika kontrol činnosti navrhovatelky týkající se dovozu uvedeného zboží rozhodla, že předmětné zboží mělo být označeno jako „části klimatizačních zařízení“ a mělo být deklarováno pod jiným kódem TARIC ( 11 ). Regionální celní správa ve Vilniusu rovněž zastávala názor, že deklarovanou hodnotu transakce nelze akceptovat – neboť navrhovatelku a prodávající bylo třeba pro účely celní hodnoty považovat za osoby, které jsou ve spojení – a že hodnotu sporného zboží nebylo možné určit žádným ze způsobů uvedených v článcích 29 a 30 nařízení č. 2913/92.

20. Regionální celní správa ve Vilniusu tedy určila celní hodnotu zboží v souladu s článkem 31 nařízení č. 2913/92, a pro tento účel odkázala na údaje dostupné v celním informačním systému pro určování hodnoty zboží pro celní účely (dále jen „databáze PREMI“). Litevské orgány zejména určily celní hodnotu zboží dovezeného navrhovatelkou na základě údajů o transakcích se zbožím dovezeným jinou společností od stejného výrobce pod stejným označením a kódem TARIC. Jednalo se o jediný případ vývozu z Malajsie pod stejným kódem TARIC zaznamenaný ve vnitrostátní databázi PREMI v roce 2010. Celní orgány použily hodnotu transakce z uvedeného případu na hodnoty zboží deklarovaného navrhovatelkou v období let 2009 až 2011.

21. Navrhovatelka podala proti rozhodnutí regionální celní správy ve Vilniusu stížnost k Muitinės departamentas prie Lietuvos Respublikos Vyriausybės (celní odbor ministerstva financí Litevské republiky). Tento celní odbor po posouzení stížnosti navrhovatelky rozhodnutí regionální celní správy ve Vilniusu potvrdil. Navrhovatelka podala proti tomuto rozhodnutí celního odboru odvolání k Mokestinių ginčų komisja prie Lietuvos Respublikos Vyriausybės (komise vlády Litevské republiky pro daňové spory). Uvedený orgán napadené rozhodnutí celního odboru ministerstva financí Litevské republiky potvrdil.

22. Navrhovatelka podala proti rozhodnutí komise vlády Litevské republiky pro daňové spory žalobu k Vilniaus apygardos administracinis teismas (krajský správní soud ve Vilniusu, Litva) a rovněž požádala o to, aby byla Soudnímu dvoru Evropské unie předložena žádost o rozhodnutí o předběžné otázce vztahující se k výkladu určitých ustanovení nařízení č. 2913/92 a prováděcího nařízení č. 2454/93.

23. Vilniaus apygardos administracinis teismas (krajský správní soud ve Vilniusu) žalobu navrhovatelky zamítl. Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Nejvyšší správní soud Litvy, Litva) po posouzení odvolání navrhovatelky rozsudek vynesený v prvním stupni potvrdil.

24. V návaznosti na rozhodnutí Evropského soudu pro lidská práva, který konstatoval, že soudy Litevské republiky neuvedly náležité důvody, proč odmítly předložit Soudnímu dvoru žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, čímž porušily čl. 6 odst. 1 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod ( 12 ), obnovil Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Nejvyšší správní soud Litvy) správní řízení. Vzhledem k tomu, že uvedený soud měl však pochybnosti o správném výkladu relevantních ustanovení unijního práva, rozhodl se přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1. Musí být čl. 29 odst. 1 písm. d) [nařízení č. 2913/92] a čl. 143 odst. 1 písm. b), e) nebo f) [nařízení č. 2454/93] vykládány v tom smyslu, že kupující a prodávající je třeba považovat za osoby, které jsou ve spojení, v případech, kdy tak jako v projednávané věci neexistují žádné dokumenty (oficiální údaje) prokazující, že se jedná o obchodní společníky nebo o vztah kontroly, avšak okolnosti uzavírání transakcí jsou na základě objektivních důkazů typické nikoliv pro výkon hospodářské činnosti za běžných podmínek, nýbrž pro případy, kdy 1) existují obzvlášť úzké obchodní vztahy založené na vysokém stupni vzájemné důvěry mezi stranami transakce, nebo kdy 2) jedna strana transakce kontroluje druhou nebo třetí osoba kontroluje obě strany transakce? 2. Musí být čl. 31 odst. 1 [nařízení č. 2913/92] vykládán v tom smyslu, že brání tomu, aby byla celní hodnota určena na základě informací obsažených ve vnitrostátní databázi, jež se týkají jedné celní hodnoty zboží, které je stejného původu a kterému je přiřazena stejná položka TARIC, ačkoli nejde o podobné zboží ve smyslu čl. 142 odst. 1 písm. d) [nařízení č. 2454/93]?“

25. Písemná vyjádření předložily společnost Baltic Master, česká, estonská, španělská, francouzská a litevská vláda, jakož i Evropská komise. Tyto zúčastněné strany, jakož i nizozemská vláda, rovněž přednesly ústní argumenty na jednání dne 17. listopadu 2021.

IV. Analýza

A. K první předběžné otázce

26. Svou první otázkou se předkládající soud táže, zda čl. 29 odst. 1 písm. d) nařízení č. 2913/92 a čl. 143 odst. 1 písm. b), e) nebo f) nařízení č. 2454/93 musí být vykládány v tom smyslu, že kupující a prodávající je třeba považovat za „osoby, které jsou ve spojení“, pokud navzdory neexistenci důkazů o tom, že se jedná o obchodní společníky nebo o vztah kontroly, okolnosti uzavírání transakcí nesvědčí o výkonu hospodářské činnosti za běžných podmínek, ale o obzvláště úzkých obchodních vztazích nebo o faktické kontrole mezi těmito osobami.

27. Za účelem poskytnutí odpovědi předkládajícímu soudu nejprve připomenu základní zásady unijního systému určování celní hodnoty (1). Následně se budu zabývat výkladovými otázkami vznesenými předkládajícím soudem a navrhnu, jak lze výše popsaný rámec použít na takový případ, o jaký jde ve věci v původním řízení (2).

1. Unijní systém určování celní hodnoty

28. Na úvod může být užitečné připomenout, že podle ustálené judikatury je účelem právní úpravy Unie týkající se celní hodnoty „zavedení spravedlivého, jednotného a nestranného systému, který by vylučoval používání libovolných nebo smyšlených celních hodnot“ ( 13 ). Článek 29 odst. 1 nařízení č. 2913/92 stanoví zásadu, že celní hodnotou zboží je hodnota transakce, to je cena, která byla nebo má být skutečně zaplacena, případně upravená ( 14 ).

29. Tato zásada však podléhá určitým podmínkám, přičemž jednou z těchto podmínek je – podle písmene d) téhož ustanovení – že kupující a prodávající nejsou ve spojení, nebo pokud jsou, že hodnota transakce je přijatelná pro celní účely ( 15 ). Oblast působnosti této podmínky upřesňuje zejména čl. 143 odst. 1 nařízení č. 2454/93 a čl. 29 odst. 2 písm. a) nařízení č. 2913/92.

30. Na jedné straně čl. 143 odst. 1 nařízení č. 2454/93 vyjmenovává situace, v nichž je třeba hospodářské subjekty považovat za „osoby, které jsou ve spojení“ pro účely pravidel pro stanovení celní hodnoty.

31. Na druhé straně čl. 29 odst. 2 písm. a) nařízení č. 2913/92 jasně stanoví, že skutečnost, že kupující a prodávající jsou ve spojení, není dostačujícím důvodem pro to, aby mohl být učiněn závěr, že cena zboží – a tedy hodnota transakce – mohla být ovlivněna zvláštním vztahem mezi těmito stranami ( 16 ). I přesto, že jsou tyto osoby ve spojení, je totiž deklarovaná hodnota transakce přijatelná, pokud jejich vztah neovlivnil cenu zboží.

32. Za účelem ověření této skutečnosti čl. 29 odst. 2 písm. a) nařízení č. 2913/92 uvádí, že je nutné prověřit „okolnosti prodeje“ na základě informací poskytnutých deklarantem. V tomto ohledu nelze opomenout, že hodnota transakce musí odrážet skutečnou hospodářskou hodnotu dotčeného zboží a zohledňovat „veškeré položky tohoto zboží, které mají hospodářskou hodnotu“ ( 17 ).

33. V tomto kontextu se nyní budu zabývat výkladovou otázkou vznesenou předkládajícím soudem.

2. Projednávaná věc

34. Předkládající soud ve své žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce uvádí, že v projednávané věci neexistují žádné důkazy o existenci jakéhokoli právního vztahu mezi prodávajícím a kupujícím, který je uveden v čl. 143 odst. 1 nařízení č. 2454/93.

35. Předkládající soud nicméně uvádí, že řada skutkových okolností poskytuje důvody k tomu, aby bylo možné mít za to, že prodávající a kupující jsou spojeni obzvlášť úzkými vazbami, v důsledku čehož byly transakce mezi těmito osobami uzavřeny a provedeny za podmínek, které nejsou v běžném obchodním styku typické. Podle předkládajícího soudu se nezdá, že by existovaly objektivní okolnosti, které by mohly odůvodnit hospodářskou logiku takových transakcí.

36. V tomto ohledu předkládající soud poukazuje na následující skutečnosti: (i) mezi prodávající a navrhovatelkou existuje dlouhodobý obchodní vztah; (ii) zboží bylo dodáváno bez uzavření jakékoliv kupní smlouvy, která by stanovila konkrétní dodací, platební, reklamační nebo jiné podmínky pro takové transakce; (iii) skutečnost, že zboží bylo doručováno bez úhrady jakékoliv zálohy, ačkoliv navrhovatelka prodávající dlužila značné částky za předchozí dodávky; (iv) nebyla zavedena žádná opatření za účelem vymáhání pohledávek či snížení rizika (zálohy, jistoty, záruky, úrok z prodlení a tak dále), která jsou v běžném obchodním styku obvyklá, bez ohledu na obzvlášť vysokou hodnotu sporných transakcí; (v) neexistovaly žádné důkazy, z nichž by vyplývalo, že by prodávající obecně kontrolovala platby a plnění jiných povinností; (vi) existovaly případy, kdy osoby pracující pro společnost navrhovatelky jednaly na účet prodávající na základě zmocnění a používaly její razítko.

37. Předkládající soud dodává, že podle jeho názoru jsou vzorce chování hospodářských subjektů podobné těm uvedeným obecně typické v případech, kdy jedna strana transakce kontroluje druhou, nebo kdy obě strany kontroluje třetí osoba. Ačkoliv tedy neexistuje žádný důkaz o existenci takové kontroly de iure, má předkládající soud za to, že na základě okolností projednávané věci je podle všeho možné prodávající a navrhovatelku důvodně považovat za osoby, které jsou de facto ve spojení, ve smyslu čl. 29 odst. 1 písm. d) nařízení č. 2913/92 a čl. 143 odst. 1 písm. e) nebo f) nařízení č. 2454/93.

38. Jádrem projednávané otázky tedy je, zda celní orgány mohou dospět k závěru, že dvě strany jsou pro účely určení celní hodnoty „ve spojení“, přestože mezi nimi neexistují žádné právní vazby, a to na základě okolností, které naznačují, že jedna strana fakticky ovládá druhou, nebo kdy obě strany kontroluje třetí osoba.

39. V následujících částech vysvětlím, proč se domnívám, že odpověď na tuto otázku musí být kladná. Zároveň se však domnívám, že příslušná ustanovení unijního práva [zejména čl. 29 odst. 1 písm. d) nařízení č. 2913/92 a čl. 143 odst. 1 písm. e) a f) nařízení č. 2454/93] vyžadují od orgánů v čistě faktických situacích poměrně opatrný přístup. Konečně, abych předkládajícímu soudu poskytl užitečnou odpověď, krátce přezkoumám další ustanovení (článek 181a nařízení č. 2454/93), které – ačkoli jej předkládající soud neuvedl – může mít pro projednávanou věc rovněž určitý význam.

a) Článek 143 odst. 1 nařízení č. 2454/93

40. Hned na úvod je možná vhodné zdůraznit, že situace, kdy se dva hospodářské subjekty považují za „osoby ve spojení“ pro účely určení celní hodnoty, jsou uvedeny taxativně („pouze“) ( 18 ) v čl. 143 odst. 1 nařízení č. 2454/93.

41. Jak však zdůraznily některé zúčastněné strany, které předložily vyjádření v projednávané věci, Soudní dvůr uvedl, že případy v něm uvedené nemusí být vykládány restriktivně, pokud by to ohrozilo užitečný účinek článku 29 nařízení č. 2913/92 ( 19 ). Na tomto základě tyto zúčastněné strany tvrdí, že případ projednávaný v původním řízení lze podřadit pod čl. 143 odst. 1 písm. b), e) nebo f) nařízení č. 2454/93.

42. Pokud jde o čl. 143 odst. 1 písm. b) nařízení č. 2454/93, zdá se, že je stěží sporné, že uvedené ustanovení se nevztahuje na pouhé faktické situace. Za „osoby ve spojení“ se totiž podle uvedeného ustanovení považují pouze osoby, které jsou „právně uznanými obchodními společníky“ ( 20 ). Tento výklad je potvrzen přezkumem různých jazykových znění uvedeného nařízení ( 21 ).

43. Jelikož předkládající soud uvádí, že na základě dostupných důkazů nelze zjistit žádné právní spojení mezi oběma hospodářskými subjekty, domnívám se, že čl. 143 odst. 1 písm. b) nařízení č. 2454/93 se v projednávané věci nepoužije.

44. Situace však může být odlišná, pokud jde o čl. 143 odst. 1 písm. e) a f) nařízení č. 2454/93. Uvedená ustanovení totiž umožňují, aby orgány považovaly dva subjekty za „osoby ve spojení“ v případech pouhé faktické kontroly. To platí, pokud jeden z hospodářských subjektů „přímo nebo nepřímo kontroluje druhý“ [písmeno e)] a pokud oba hospodářské subjekty „přímo nebo nepřímo kontroluje třetí osoba“ [písmeno f)]. Vysvětlivky obsažené v příloze 23 nařízení č. 2454/93 uvádějí, že pro účely čl. 143 odst. 1 písm. e) ( 22 ) se „osoba považuje za kontrolující jinou osobu, je-li z právního nebo provozního hlediska v postavení, jež jí dovoluje omezovat nebo usměrňovat druhou osobu.“ ( 23 )

45. Vylučovací spojka „nebo“ naznačuje, že pro účely uvedených ustanovení jsou relevantní i případy kontroly de facto, a to alternativně k čistě de iure kontrole. Shrnul bych, že dva hospodářské subjekty jsou pro účely určení celní hodnoty „ve spojení“, pokud – z důvodu právních, smluvních nebo prostě faktických vazeb, které mezi nimi existují – dotčené transakce (jak byly deklarovány orgánům) nemohou být výsledkem jednání dvou nezávislých hospodářských subjektů na trhu, z nichž každý se chová hospodářsky co nejrozumněji nebo maximalizuje zisk.

46. Je zjevně na předkládajícím soudu – který je jediný příslušný k posouzení skutkových okolností sporu, jenž mu byl předložen – aby určil, zda jsou kupující a prodávající „osoby ve spojení“, protože jeden z nich je schopen omezovat nebo usměrňovat druhého, nebo třetí osoba může uplatňovat podobnou formu kontroly nad oběma společnostmi ( 24 ).

47. Abych však předkládajícímu soudu pomohl, uvádím následující.

48. Skutečnosti, které podle předkládajícího soudu poukazují na možné vazby mezi oběma hospodářskými subjekty na trhu, nepochybně poukazují na vysokou úroveň důvěry mezi nimi. Přesto si však kladu otázku, zda tyto skutečnosti – při posouzení jednotlivě i společně – postačují k prokázání případu faktické kontroly podle čl. 143 odst. 1 písm. e) nebo f) nařízení č. 2454/93.

49. Domnívám se, že tyto skutečnosti jsou většinou indiciemi nebo v každém případě vedly orgány k tomu, aby se opřely o určité domněnky.

50. V tomto ohledu mohu jistě souhlasit s tím, že celní orgány by měly mít možnost považovat určité skutečnosti za prokázané při existenci řady indicií nebo na základě určitých domněnek. Vzhledem k velkému množství operací, které musí tyto orgány denně zpracovávat, nelze zjevně očekávat, že by své závěry zakládaly na míře dokazování, která je například stejně vysoká jako míra dokazování orgánů vyšetřujících trestné činy.

51. Současně však musí mít hospodářské subjekty na trhu jistotu, že se tyto orgány řídí předvídatelnými a spolehlivými metodami ověřování svých rozhodnutí. Indicie musí být zejména relevantní a konzistentní a domněnky musí vycházet z osvědčených zkušeností, aby bylo minimalizováno riziko falešně pozitivních výsledků ( 25 ). Jak totiž uvádí preambule nařízení č. 2913/92, cílem celního kodexu je „zajistit rovnováhu mezi potřebami celní správy zajistit řádné provádění celních předpisů na jedné straně a uplatňování práva hospodářských subjektů na spravedlivé zacházení na straně druhé […]“.

52. V souladu s uvedenou zásadou stanoví čl. 29 odst. 2 nařízení č. 2913/92 ad hoc postup, který má orgánům umožnit objasnit, zda se na danou situaci čl. 29 odst. 1 písm. d) nařízení č. 2913/92 použije, či nikoli, přičemž zároveň chrání práva deklaranta. Celní orgány jsou povinny sdělit deklarantovi své pochybnosti, aby mohl deklarant poskytnout více informací ve snaze prokázat, že deklarovaná hodnota transakce je pro celní účely přijatelná. I když z mého pohledu existuje tento postup především proto, aby se přezkoumala přijatelnost deklarované ceny, nic nebrání orgánům nebo hospodářským subjektům, aby tento postup využily k vyjasnění vztahu mezi kupujícím a prodávajícím.

53. Aniž by článek 29 nařízení č. 2913/92 šel tak daleko, že by stanovil domněnku, podle níž cena dohodnutá mezi stranami ve spojení obecně neodráží skutečnou hospodářskou hodnotu zboží, do jisté míry zmírňuje důkazní požadavky kladené na orgány. Činí tak tím, že deklarantovi ( 26 ) ukládá určité břemeno tvrzení a za určitých okolností na něj přenáší i část důkazního břemene ( 27 ).

54. Uložení takového břemene deklarantům však nemůže mít za následek to, že orgány budou zbaveny své povinnosti založit svá zjištění o existenci faktické kontroly na konkrétních skutečnostech, které naznačují, že jedna strana byla schopna určovat nebo ovlivňovat chování druhé strany nebo že třetí strana mohla vůči oběma stranám vykonávat podobnou pravomoc.

55. Podle mého názoru pouhá skutečnost, že transakce nemá určité znaky, které obvykle charakterizují podobné transakce – například existence písemné kupní smlouvy, poskytnutí jistot nebo záruk, zálohové platby – automaticky neodhaluje existenci strukturálního nebo organického spojení mezi oběma hospodářskými subjekty. Jak upozorňuje společnost Baltic Master, nelze vyloučit, že dva dlouholetí obchodní partneři, kteří udržují pravidelné a úspěšné obchodní vztahy, mohou své transakce provádět zjednodušeným a rychlým způsobem. Stejně tak neobvykle nízká cena nemusí být nutně známkou toho, že transakce proběhla mezi osobami, které jsou ve spojení. Určitá strana totiž mohla být schopna získat obzvláště výhodnou cenu například z důvodu finančních potíží druhé strany nebo z důvodu obzvláště příznivé situace na trhu ( 28 ). V uvedených případech nejde o faktickou kontrolu, ale spíše o výsledek působení běžných tržních sil.

56. Podle mého názoru se orgány k prokázání faktické kontroly nemohou omezit na sledování a zaznamenání účinku údajné kontroly (neobvykle nízké ceny), ale musí skutečně určit možnou příčinu údajné kontroly. Napadá mě například existence propojených vedení, vzájemné vlastnictví podílů nebo případy blízkosti mezi akcionáři obou stran. To jsou skutečnosti, které mohou případně poskytnout orgánům solidní základ pro předpokládání faktické kontroly. V opačném případě se argumentace orgánů točí v kruhu: skutečnost, která vede k hloubkovému šetření vztahu mezi dvěma stranami (neobvykle nízká cena), se stává rovněž důkazem existence „příliš těsného“ vztahu mezi nimi.

57. Pro úplnost však může být užitečné předkládajícímu soudu připomenout, že skutečnost, že kupující a prodávající jsou „ve spojení“ ve smyslu čl. 29 odst. 1 písm. d) nařízení č. 2913/92, není zdaleka jedinou situací ( 29 ), která umožňuje, aby celní orgány odmítly hodnotu zboží deklarovanou při dovozu. Použitelný unijní rámec totiž obsahuje další ustanovení, která orgánům umožňují odhadnout tuto hodnotu na základě jiných způsobů určování hodnoty. Jedno z těchto ustanovení může být na první pohled v projednávané věci relevantní.

b) Článek 181a nařízení č. 2454/93

58. Podle článku 181a nařízení č. 2454/93 „celní orgány nemusí nezbytně určovat celní hodnotu dováženého zboží podle hodnoty transakce, pokud […] mají odůvodněné pochybnosti, zda uváděná hodnota odpovídá celkové částce zaplacené nebo splatné podle článku 29 kodexu“.

59. Článek 181a nařízení č. 2454/93 se týká případů, kdy uváděná cena neodpovídá ceně, která byla nebo má být skutečně zaplacena. Uvedené ustanovení – které je použitelné bez ohledu na to, zda jsou kupující a prodávající (de iure nebo de facto) ve spojení – postihuje zejména případy podvodu, nepravdivých celních prohlášení a jiných zkreslených údajů ( 30 ). Může se například stát, že existují padělané dokumenty nebo prohlášení, která přesně neodrážejí skutečnou transakci. Může se rovněž jednat o chyby při stanovení nebo úpravě „ceny, která byla nebo má být skutečně zaplacena“ na základě kritérií stanovených v článcích 29, 32 a 33 nařízení č. 2913/92, nebo jednodušeji o závažné chyby při vyplňování dokladů potřebných k celnímu odbavení.

60. Článek 181a nařízení č. 2454/93 je tedy ustanovením, které značně doplňuje čl. 29 odst. 1 nařízení č. 2913/92. Jak totiž Komise uvedla při jednání, prvně uvedené ustanovení bylo do unijního rámce zavedeno až později za účelem zaplnění některých mezer.

61. Podle mého názoru se článek 181a nařízení č. 2454/93 použije, pokud deklarovaná cena neodpovídá ceně, která byla nebo má být skutečně zaplacena. Článek 29 odst. 1 nařízení č. 2913/92 se použije v případě, že deklarovaná cena sice odpovídá ceně, která byla nebo má být skutečně zaplacena, ale její výše byla ovlivněna vztahem mezi kupujícím a prodávajícím. V obou případech tak hodnota deklarovaná celním orgánům neodráží skutečnou hospodářskou hodnotu zboží, a jeví se tudíž jako libovolná nebo fiktivní.

62. Jak uvedla španělská vláda při jednání, článek 181a nařízení č. 2454/93 a čl. 29 odst. 1 nařízení č. 2913/92 sledují navzdory rozdílné působnosti stejný cíl (umožnit správné určení hodnoty zboží) a sledují v zásadě podobnou logikou.

63. Obě uvedená ustanovení vyžadují poměrně opatrný přístup celních orgánů: celní orgány musí mít „důvody“ domnívat se, že cena dohodnutá mezi hospodářskými subjekty ve spojení byla ovlivněna jejich vztahem (čl. 29 odst. 2 nařízení č. 2913/92) ( 31 ) a musí mít „odůvodněné pochybnosti“, že deklarovaná cena není cenou, která byla nebo má být skutečně zaplacena (článek 181a nařízení č. 2454/93).

64. Obě uvedená ustanovení navíc vyžadují, aby orgány vyslechly dotčený hospodářský subjekt (dotčené hospodářské subjekty) předtím, než se rozhodnou nepřihlížet k deklarované hodnotě a přistoupit k vlastnímu určení hodnoty zboží.

65. O tom, zda je článek 181a nařízení č. 2454/93 relevantní v projednávané věci – jako alternativa k čl. 29 odst. 1 nařízení č. 2913/92 – však musí opět rozhodnout předkládající soud.

3. Závěr k první otázce

66. S ohledem na výše uvedené je podle mého názoru třeba na první otázku odpovědět tak, že čl. 29 odst. 1 písm. d) nařízení č. 2913/92 a čl. 143 odst. 1 písm. e) a f) nařízení č. 2454/93 musí být vykládány v tom smyslu, že kupující a prodávající je třeba považovat za „osoby, které jsou ve spojení“ v případech, kdy lze navzdory neexistenci skutečností prokazujících, že se jedná o obchodní společníky nebo o vztah kontroly, na základě okolností uzavírání transakcí důvodně usuzovat, že jedna osoba fakticky ovládá druhou nebo že třetí osoba kontroluje obě strany.

B. Ke druhé předběžné otázce

67. Svou druhou otázkou se předkládající soud v podstatě táže, zda čl. 31 odst. 1 nařízení č. 2913/92 brání tomu, aby byla celní hodnota určena na základě informací obsažených ve vnitrostátní databázi, jež se týkají celní hodnoty zboží, které je stejného původu a kterému je přiřazena stejná položka TARIC, ačkoli nejde o podobné zboží.

68. V tomto ohledu je třeba připomenout, že články 30 a 31 nařízení č. 2913/92 stanoví metody určení celní hodnoty v případech, kdy nelze určit skutečnou hodnotu transakce, a nelze tedy použít obecné způsoby určení celní hodnoty stanovené v článku 29 téhož kodexu.

69. Tyto „podpůrné“ metody určení hodnoty jsou uspořádány v přesně daném hierarchickém pořadí a jsou si navzájem podřazeny. Použijí se tedy postupně: v případě, že celní hodnotu nelze určit na základě dané metody, použije se metoda, která po ní v rámci pořadí stanoveného celním kodexem bezprostředně následuje, je-li to možné ( 32 ).

70. Článek 30 nařízení č. 2913/92 uvádí čtyři specifické metody určení hodnoty založené na pravidlech. Článek 31 nařízení č. 2913/92 stanoví poslední metodu určení hodnoty – kterou lze použít pouze tehdy, není-li možné zvolit jinou – umožňující stanovit hodnotu „na základě údajů dostupných ve Společenství s použitím vhodných prostředků“, pokud jsou tyto prostředky „slučitelné se zásadami a obecnými ustanoveními“ celních předpisů Unie a Všeobecné dohody o clech a obchodu (dále jen „GATT“).

71. Vzhledem ke svému poměrně otevřenému znění a povaze extrema ratio ponechává článek 31 nařízení č. 2913/92 na orgánech, aby v každém případě určily metody, které lze použít pro stanovení hodnoty dotčeného zboží. Těmito metodami by v zásadě měly být metody stanovené v článcích 29 a 30 téhož nařízení, které se uplatňují s určitou mírou flexibility ( 33 ).

72. Podle článku 31 nařízení č. 2913/92 je důležité, aby zvolené prostředky byly (i) „vhodné“, (ii) určené na základě dostupných údajů a (iii) slučitelné s příslušným (unijním a mezinárodním) právním rámcem.

73. Z těchto požadavků podle mého názoru vyplývá následující. Zaprvé zvolené prostředky musí být za daných okolností přiměřené (tj. musí vést ke spravedlivému a řádnému určení hodnoty) a pro orgány praktické (tj. nesmí být příliš složité a časově náročné). Zadruhé zvolené prostředky se musí zakládat na skutečných údajích – musí být pokud možno „založeny na dříve určených celních hodnotách“ ( 34 ) – které jsou ověřitelné deklaranty a případně příslušnými soudy. Zatřetí tyto prostředky musí harmonicky zapadat do unijního systému určování celní hodnoty a nesmí být v rozporu s příslušnými mezinárodními nástroji.

74. Jak je uvedeno v bodě 19 výše, v projednávané věci měly celní orgány za to, že nebylo možné použít standardní metodu určení hodnoty stanovenou v článku 29 nařízení č. 2913/92, ani podpůrné metody stanovené v článku 30 téhož nařízení. Rozhodly tedy, že celní hodnota dotčeného zboží musela být určena podle „náhradní“ metody stanovené v článku 31 nařízení č. 2913/92. Za tímto účelem tyto orgány určily celní hodnotu zboží dováženého navrhovatelkou na základě použití transakčních údajů pro zboží dovezené jinou společností pod stejným označením („části klimatizačních zařízení“) a kódem TARIC (8415900090), se stejným původem (Malajsie) a pocházejícím od stejného výrobce. Předkládající soud konstatuje, že transakce, která byla použita jako referenční, byla jediným případem vývozu z Malajsie pod stejným kódem TARIC zaznamenaným ve vnitrostátní databázi v roce 2010.

75. Soudnímu dvoru zjevně nepřísluší posuzovat, zda v projednávané věci postupovaly celní orgány správně, když se uchýlily k metodě určení celní hodnoty stanovené v čl. 31 odst. 1 nařízení č. 2913/92 z důvodu, že nebylo možné použít článek 29, ani článek 30 tohoto kodexu.

76. Pokud se však vrátím k otázce vznesené předkládajícím soudem, domnívám se, že článek 31 nařízení č. 2913/92 v zásadě nebrání tomu, aby byla hodnota zboží určena na základě transakčních údajů zaznamenaných ve vnitrostátní databázi, které se týkají dovozu zboží zařazeného pod stejný kód TARIC, stejného původu a k němuž došlo v předchozích letech.

77. Ačkoli se přeprava použitá jako referenční nutně netýkala „stejného zboží“ nebo „podobného zboží“ ve smyslu čl. 30 odst. 2 písm. a) a b) nařízení č. 2913/92, skutečnost, že se obě přepravy týkaly zboží označeného stejným kódem TARIC, svědčí o přiměřeném stupni podobnosti mezi tímto zbožím. Domnívám se, že takováto podobnost může být dostatečná při určování hodnoty některého zboží podle článku 31 nařízení č. 2913/92, pokud nejsou známy žádné další vlastnosti dotčených výrobků. V praxi orgány použily metodu určení celní hodnoty na základě hodnoty transakce u podobného zboží ( 35 ), přičemž pojem „podobné zboží“ vykládaly flexibilně ( 36 ).

78. V této souvislosti nemusím připomínat, že TARIC je „založen na kombinované nomenklatuře“, která na základě harmonizovaného systému Světové celní organizace (dále jen „HS“) představuje hlavní nástroj pro zařazování zboží v Evropské unii. Kódy TARIC mají tedy odrážet způsob, jak je určitý výrobek zařazen ve všech zemích, které přijaly HS ( 37 ). V rámci digitalizace cel je TARIC také snadno přístupný obchodníkům i orgánům prostřednictvím veřejné databáze, což posiluje transparentnost a právní jistotu.

79. Je pravda, že příslušný kód TARIC použitý v projednávané věci je zbytkový a obecný ( 38 ). Přidělení konkrétního kódu TARIC ze strany celních orgánů však vycházelo z informací poskytnutých samotným dovozcem. V tomto ohledu je třeba mít na paměti, že systém unijního určování celní hodnoty vychází z předpokladu, že údaje nezbytné pro uplatnění celních předpisů na zboží se především určují nikoli na základě zjištění celních orgánů, nýbrž na základě informací poskytnutých deklarantem ( 39 ). Obecněji řečeno, vlastní posouzení povinností týkajících se zboží, na které se vztahuje celní prohlášení předložené celním orgánům, je obecně považováno za jednu ze zásad, na nichž je založena unijní právní úprava v této oblasti. V této souvislosti se úloha orgánů omezuje především na kontrolu a ověření prohlášení a v případě potřeby na jejich opravu ( 40 ). Od orgánů nelze očekávat, že budou provádět časově náročné úkony, aby „udělaly práci“ za deklaranty a přepočítaly jejich cla na základě informací a údajů, které nejsou snadno dostupné.

80. V tomto ohledu je třeba rovněž dodat, že Soudní dvůr již rozhodl, že cena stanovená v rámci prodeje, který předcházel prodeji, na jehož základě bylo vystaveno celní prohlášení, může představovat „údaj dostupný“ v Evropské unii, který čl. 31 odst. 1 nařízení č. 2913/92 umožňuje použít jako základ pro určení celní hodnoty. Soudní dvůr konstatoval, že odkaz na tuto cenu představuje prostředek k určení uvedené hodnoty, který je jak „vhodný“ ve smyslu čl. 31 odst. 1, tak i slučitelný se zásadami a obecnými ustanoveními mezinárodních dohod, jakož i ustanoveními, na která odkazuje tentýž čl. 31 odst. 1 ( 41 ).

81. Neshledávám žádný důvod, proč by se uvedené závěry nemohly použít i v projednávané věci.

82. Souhlasím však se společností Baltic Master, že by bylo vhodnější přezkoumat údaje platné v celé Evropské unii, které se týkají dovozu příslušného zboží v rozhodném období ( 42 ). Předkládajícímu soudu nicméně přísluší ověřit, zda takové údaje byly k dispozici, a pokud ano, zda tyto údaje mohou zpochybnit zjištění celních orgánů.

83. S ohledem na výše uvedené je třeba na druhou otázku podle mého názoru odpovědět tak, že čl. 31 odst. 1 nařízení č. 2913/92 nebrání tomu, aby byla celní hodnota určena na základě informací obsažených ve vnitrostátní databázi, jež se týkají celní hodnoty zboží, které je stejného původu a kterému je přiřazena stejná položka TARIC, ačkoli nejde o stejné nebo podobné zboží.

V. Závěry

84. Závěrem navrhuji, aby Soudní dvůr odpověděl na předběžné otázky položené Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Nejvyšší správní soud Litvy, Litva) takto: – Podle čl. 29 odst. 1 písm. d) nařízení č. 2913/92 a čl. 143 odst. 1 písm. e) a f) nařízení č. 2454/93 je kupující a prodávající třeba považovat za „osoby, které jsou ve spojení“ v případech, kdy lze navzdory neexistenci skutečností prokazujících, že se jedná o obchodní společníky nebo o vztah kontroly, na základě okolností uzavírání transakcí důvodně usuzovat, že jedna osoba fakticky ovládá druhou nebo že třetí osoba kontroluje obě osoby; – Článek 31 odst. 1 nařízení č. 2913/92 nebrání tomu, aby byla celní hodnota určena na základě informací obsažených ve vnitrostátní databázi, jež se týkají celní hodnoty zboží, které je stejného původu a kterému je přiřazena stejná položka TARIC, ačkoli nejde o stejné nebo podobné zboží.

( 1 ) – Původní jazyk: angličtina.

( 2 ) – Smith, A., An Inquiry into the Nature and Causes of the Wealth of Nations, 1776, kniha V, kapitola II, část II.

( 3 ) – Viz Asakura, H., „World History of the Customs and Tariffs“, Světová celní organizace, 2003, s. 19-20; a Wolffgang, H-M., „Emerging Issues In European Customs Law“, World Customs Journal, sv. 1, č. 1, 2007, s. 3-4.

( 4 ) – Například dohoda o provádění článku VII GATT (nebo Dohoda WTO o celních hodnotách). Obecně k tomuto tématu viz Rosenow, S., O'Shea, B. J., A Handbook on the WTO Customs Valuation Agreement, Světová obchodní organizace a Cambridge University Press, 2010.

( 5 ) – Úř. věst. 1992, L 302, s. 1; Zvl. vyd. 02/04, s. 307.

( 6 ) – Nařízení č. 2913/92 pozbylo účinnosti dne 30. dubna 2016 a bylo zrušeno a nahrazeno nařízením Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 450/2008 ze dne 23. dubna 2008, kterým se vydává celní kodex Společenství (Modernizovaný celní kodex) (Úř. věst. 2008, L 145, s. 1). Posledně uvedené nařízení bylo následně zrušeno a nahrazeno aktuálně platným nařízením Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 952/2013 ze dne 9. října 2013, kterým se stanoví celní kodex Unie (Úř. věst. 2013, L 269, s. 1).

( 7 ) – Úř. věst. 1993, L 253, s. 1; Zvl. vyd. 02/06, s. 3.

( 8 ) – Uvedené nařízení bylo zrušeno prováděcím nařízením Komise (EU) 2016/481 ze dne 1. dubna 2016, o zrušení nařízení Komise (EHS) č. 2454/93, kterým se provádí nařízení Rady (EHS) č. 2913/92, kterým se vydává celní kodex Společenství (Úř. věst. 2016, L 87, s. 24).

( 9 ) – Podle společnosti Baltic Master byly tyto kódy 8415200090, 8415820090 a 8415101000.

( 10 ) – Pojem TARIC znamená „integrovaný sazebník Evropské Unie“; viz článek 2 nařízení Rady (EHS) č. 2658/87 ze dne 23. července 1987 o celní a statistické nomenklatuře a o společném celním sazebníku (Úř. věst. 1987, L 256, s. 1; Zvl. vyd. 02/02, s. 382), ve znění pozdějších předpisů.

( 11 ) – Kódem 8415900090.

( 12 ) – Rozsudek ESLP ze dne 16. dubna 2019, Baltic Master Ltd. v. Litva, CE:ECHR:2019:0416JUD005509216.

( 13 ) – Rozsudek ze dne 12. prosince 2013, Christodoulou a další (C‑116/12, EU:C:2013:825, bod 36 a citovaná judikatura).

( 14 ) – Cena může být upravena v souladu s články 32 a 33 téhož kodexu. Uvedená ustanovení stanoví položky, jejichž hodnota by měla, resp. neměla být připočtena k ceně, která byla nebo má být za toto zboží skutečně zaplacena.

( 15 ) – Článek 29 odst. 1 písm. d) nařízení č. 2913/92.

( 16 ) – Obdobně viz rovněž stanovisko generálního advokáta P. Mengozziho ve věci Stretinskis (C‑430/14, EU:C:2015:701, bod 15).

( 17 ) – Rozsudek ze dne 12. prosince 2013, Christodoulou a další (C‑116/12, EU:C:2013:825, bod 40 a citovaná judikatura).

( 18 ) – V tomto smyslu stanovisko generálního advokáta P. Mengozziho ve věci Stretinskis (C‑430/14, EU:C:2015:701, bod 18).

( 19 ) – Viz rozsudek ze dne 21. ledna 2016, Stretinskis (C‑430/14, EU:C:2016:43, bod 27).

( 20 ) – Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.

( 21 ) – Viz mimo jiné francouzské znění („juridiquement“), italské znění („veste giuridica“), španělské znění („jurídicamente“), švédské znění („juridiskt“) a řecké znění („νομική άποψη“).

( 22 ) – Ačkoli uvedená vysvětlivka odkazuje pouze na čl. 143 odst. 1 písm. e), domnívám se, že zásada v ní uvedená je obdobně použitelná i ve vztahu k písmenu f) téhož ustanovení.

( 23 ) – Kurzivou zvýraznil autor stanoviska. Pokud jde o pojem „provozní“, jiná jazyková znění uvedeného nařízení jednoznačně potvrzují, že uvedený pojem odkazuje na případy faktické kontroly: viz zejména francouzské znění („en droit ou en fait“), italské znění („di diritto o di fatto“) a řecké znění („de jure ή de facto“).

( 24 ) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 9. července 2020, Direktor na Teritorialna direktsiya Yugozapadna Agentsiya Mitnitsi (C‑76/19, EU:C:2020:543, body 67 a 68).

( 25 ) – V této souvislosti nemusím dodávat, že hospodářské subjekty na trhu mají v každém případě právo napadnout posouzení orgánů u vnitrostátního soudu, jak to učinila společnost Baltic Master v projednávané věci. V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 13. března 2014, Global Trans Lodzhistik (C‑29/13 a C‑30/13, EU:C:2014:140), a stanovisko generálního advokáta P. Cruze Villalóna ve věci DP grup (C‑138/10, EU:C:2011:378, bod 44).

( 26 ) – Viz čl. 29 odst. 2 písm. a) („Požádá-li o to deklarant“) a čl. 29 odst. 2 písm. c) („na podnět deklaranta“).

( 27 ) – Viz čl. 29 odst. 2 písm. b) („prokáže-li deklarant“).

( 28 ) – Uvažme například, že prodej ropy na jaře 2020 během vrcholu pandemie COVID-19 zaznamenal poprvé v historii záporné ceny.

( 29 ) – Za předpokladu, jak bylo uvedeno, že jejich vztah ovlivnil cenu zboží (viz výše bod 31 stanoviska).

( 30 ) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 9. března 2017, GE Healthcare (C‑173/15, EU:C:2017:195, body 38 až 40). Viz rovněž stanovisko generálního advokáta J. Mazáka ve věci Carboni e derivati (C‑263/06, EU:C:2007:501, body 61 až 65).

( 31 ) – V tomto ohledu vysvětlivky k čl. 29 odst. 2 uvádí, že prověření okolností souvisejících s prodejem se vyžaduje pouze tehdy „jsou-li tu pochybnosti o přijatelnosti ceny“ (kurzivou zvýraznil autor stanoviska).

( 32 ) – V tomto smyslu viz rozsudky ze dne 12. prosince 2013, Christodoulou a další (C‑116/12, EU:C:2013:825, body 41 až 43), a ze dne 9. listopadu 2017, LS Customs Services (C‑46/16, EU:C:2017:839, bod 43). Viz rovněž stanovisko generálního advokáta N. Wahla ve věci Oribalt Rīga (C‑1/18, EU:C:2019:64, body 28 až 30).

( 33 ) – Viz vysvětlivka k čl. 31 odst. 1, výše bod 13 tohoto stanoviska. V tomto smyslu viz také stanovisko generálního advokáta N. Wahla ve věci Oribalt Rīga (C‑1/18, EU:C:2019:64, body 28 až 30).

( 34 ) – Tamtéž.

( 35 ) – Článek 30 odst. 2 písm. b) nařízení č. 2913/92.

( 36 ) – Článek 142 odst. 1 písm. d) nařízení č. 2454/93 a vysvětlivky k čl. 31 odst. 1.

( 37 ) – Z tohoto důvodu Komise – která je pověřena správou a zveřejňováním TARIC – sice disponuje určitou volností při vymezování rozsahu celních položek stanovených na základě HS, není však oprávněna měnit jejich předmět. V tomto smyslu viz stanovisko generálního advokáta A. Tizzana ve věci CBA Computer (C‑479/99, EU:C:2001:119, bod 40 a citovaná judikatura).

( 38 ) – Viz výše bod 19 tohoto stanoviska.

( 39 ) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 15. září 2011, DP grup (C‑138/10, EU:C:2011:587, body 33 a 34).

( 40 ) – K tomuto bodu viz obsáhle Walsh, T., European Union Customs Code, Wolters Kluwer, 2015, s. 67 až 73.

( 41 ) – Viz například rozsudek ze dne 28. února 2008, Carboni e derivati (C‑263/06, EU:C:2008:128).

( 42 ) – Poznamenávám, že příslušná ustanovení se týkají stejných a podobných výrobků prodávaných pro vývoz „do Společenství“ (čl. 30 odst. 2 nařízení č. 2913/92) a „údajů dostupných ve Společenství“ (čl. 31 odst. 1 téhož nařízení).