ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Oznámení o výběrovém řízení by neplnilo svůj cíl, kterým je informovat uchazeče o podmínkách, za nichž se mohou ucházet o pracovní místo, kdyby administrativa mohla uchazeče vyškrtnout z důvodu, který nebyl výslovně uveden v tomto oznámení nebo ve služebním řádu nebo který nebyl zveřejněn. Je přípustné, omezí-li se oznámení o výběrovém řízení na pouhé převzetí odpovídající obecné formulace uvedené v čl. 5 odst. 1 služebního řádu bez upřesnění, jaká úroveň praxe se pro obsazované pracovní místo požaduje, a je-li tedy výběrové komisi ponechána odpovědnost, aby v závislosti na daném případě posoudila, zda předložené kvalifikační předpoklady a diplomy stejně jako odborná praxe doložená každým uchazečem odpovídají úrovni požadované služebním řádem, potažmo oznámením o výběrovém řízení, pro výkon funkcí spadajících do kategorie uvedené v tomto oznámení. V případě, kdy je určitá podmínka v oznámení o výběrovém řízení formulována obecně, má výběrová komise širokou posuzovací pravomoc při definování kritérií pro uplatnění podmínek účasti ve výběrovém řízení, včetně podmínky týkající se délky požadované odborné praxe. Pokud tedy oznámení o výběrovém řízení pouze požaduje, aby byla pracovní činnost vykonávána alespoň po dobu dvou let, měla by být tato podmínka chápána jako doba odpracovaná za období dvou let na plný úvazek nebo jako doba odpracovaná za jedno či více období částečného úvazku nebo samostatné výdělečné činnosti odpovídajících co do odpracovaného času období dvou let na plný úvazek. Tento výklad je jediným výkladem, který umožňuje zaručit jednotné uplatňování postupu přijímání do zaměstnání na všechny uchazeče ve výběrovém řízení, neboť podle toho, zda je práce během tříletého období vykonávána na plný úvazek, na poloviční úvazek, na čtvrt úvazek nebo jeden den týdně, by se mohla požadovaná doba činnosti do značné míry lišit, což by případně vyvolávalo nerovnost mezi uchazeči, pokud jde o požadovanou délku praxe.

(viz body 24, 26, 29, 30, 85)
Rozsudek Tribunálu (šestého senátu) ze dne 14. září 2017 – Università del Salento v. Komise

(věc T‑393/15)

„Rozhodčí doložka – Obecný program ‚Základní práva a spravedlnost‘ – Zvláštní program ‚Trestní soudnictví‘ – Vymáhání částek vyplacených Komisí z titulu smlouvy o dotacích – Započtení pohledávek – Částečné překvalifikování žaloby – Návrh na určení neexistence smluvní pohledávky“

1. Soudní řízení – Předložení věci Tribunálu na základě rozhodčí doložky – Smlouvy o dotacích uzavřené v rámci konkrétního programu v oblasti základních práv a spravedlnosti – Rozhodnutí o mimosoudním vypořádání závazků a pohledávek přijaté Komisí na základě nařízení č. 1605/2002 – Žaloba směřující ke zrušení tohoto rozhodnutí a k určení neexistence uvedených pohledávek – Částečné překvalifikování žaloby na neplatnost jakožto žaloby týkající se sporu smluvní povahy – Podmínky [Články 263 SFEU a 272 SFEU; jednací řád Tribunálu, čl. 76 písm. d); nařízení Rady č. 1605/2002] (viz body 26–29, 31–34)

2. Soudní řízení – Právní základ žaloby – Volba náležející žalobci, nikoliv unijnímu soudu (viz bod 30)

3. Žaloba na neplatnost – Pravomoc unijního soudu – Návrhová žádání směřující k vydání deklaratorního rozsudku – Nepřípustnost (Článek 263 SFEU) (viz bod 68)

4. Soudní řízení – Návrh na zahájení řízení – Formální požadavky – Určení předmětu sporu – Stručný popis dovolávaných žalobních důvodů – Nejednoznačná formulace návrhových žádání žalobce [Statut Soudního dvora, článek 21; jednací řád Tribunálu, čl. 76 písm. d) a e)] (viz body 74–77)

5. Komise – Pravomoci – Plnění rozpočtu Unie – Vypořádání pohledávek započtením – Podmínky – Pohledávky související s týmž projektem – Neexistence – Předchozí povinnost ujistit se o použití dotyčných fondů pro stanovené účely a o provedení činností, které odůvodnily přiznání uvedených fondů navzdory zamýšlenému započtení – Neexistence (viz body 107, 108)

6. Akty orgánů – Odůvodnění – Povinnost – Dosah – Rozhodnutí v souvislosti známé adresátovi (Článek 296 SFEU) (viz bod 112)

Předmět

Návrh založený na článku 263 SFEU a znějící zaprvé na zrušení rozhodnutí Komise ze dne 4. května 2015, č.j. D/C4 – B.2 – 005817, kterým byla započtena pohledávka žalobkyně týkající se plnění smlouvy v rámci prvního projektu Entice (Explaining the Nature of Technological Innovation in Chinese Enterprises) a dluhu žalobkyně týkající se plnění smluv v rámci druhého projektu nazvaného „Judicial Training and Research on EU crimes against environment and maritime pollution“, a zadruhé na zrušení všech předchozích, následujících či aktů souvisejících s tímto rozhodnutím, a zatřetí na uložení povinnosti Komisi, aby zaplatila žalobkyni částky, které jí dluží za realizaci projektu Entice a dále návrh založený na článku 272 SFEU a znějící na určení neexistence pohledávky požadované Komisí z důvodu realizace druhého projektu.

Výrok

1) Žaloba se zamítá.
2.

Akty orgánů–Odůvodnění–Povinnost–Rozsah–Omezující opatření vůči některým osobám a subjektům vzhledem k situaci na Ukrajině–Zmrazení finančních prostředků osob zapojených do zneužití státních prostředků–Rozhodnutí přijaté v souvislostech, které jsou dotčené osobě známy a které jí umožňují pochopit dosah opatření, jež bylo vůči ní přijato–Přípustnost stručného odůvodnění–Meze–Odůvodnění, které nemůže spočívat v obecné a stereotypní formulaci [Článek 296 SFEU; Listina základních práv Evropské unie, čl. 41 odst. 2 písm. c); rozhodnutí Rady (SZBP) 2015/143 a (SZBP) 2015/364; nařízení Rady 2015/138 a 2015/357] (viz body 63–65)
Právní zájem na podání žaloby představuje zásadní a prvořadou podmínku všech soudních žalob. Musí existovat ve vztahu k předmětu žaloby ve fázi jejího podání, neboť jinak by byla nepřípustná. Takový zájem musí existovat až do vyhlášení soudního rozhodnutí, v opačném případě nebude vydáno rozhodnutí ve věci samé.

Co se týče žaloby neúspěšného uchazeče podané proti rozhodnutí veřejného zadavatele, o němž má za to, že bylo stiženo nedostatečným odůvodněním, skutečnost, že veřejný zadavatel poskytl po podání žaloby, avšak před uplynutím lhůty k podání žaloby, vysvětlení, pokud jde o důvody napadeného rozhodnutí, nezbavuje žalobu jejího užitečného účinku. Sporné rozhodnutí totiž mělo nepříznivé účinky v okamžiku podání žaloby. Zrušení tohoto rozhodnutí by vedlo k tomu, že by zadavatel v zásadě musel opětovně posoudit nabídku žalobce, což by mu mohlo přinést prospěch, jelikož nelze zejména vyloučit, že na základě nového posouzení by položka v uvedené nabídce mohla být žalobci zadána. Kromě toho, zrušení tohoto rozhodnutí by mohlo přimět zadavatele k tomu, aby v budoucnu provedl vhodné změny týkající se zadávacích řízení.

(viz body 31, 34, 36, 37)
V rámci rozhodnutí 2011/72/SZBP o omezujících opatřeních vůči některým osobám a subjektům vzhledem k situaci v Tunisku, Radě v zásadě nepřísluší, aby sama zkoumala a posuzovala relevanci a správnost důkazů, z nichž vychází soudní řízení vedená vůči osobám, jejichž jméno bylo zapsáno na seznam v příloze k tomuto rozhodnutí. Rada totiž nepřijala toto a následná rozhodnutí s cílem sankcionovat zneužití státních prostředků, které tuniské orgány vyšetřují, nýbrž s cílem umožnit těmto orgánům zjistit, že k uvedenému zneužití došlo, a získat zpět výnosy vygenerované ze zpronevěřených prostředků. Ověřit uvedené důkazy a vyvodit z toho patřičné důsledky proto musí příslušné tuniské orgány. Rada a Tribunál tedy v zásadě neověřují opodstatněnost takových řízení, ale pouze opodstatněnost zmrazení finančních prostředků s ohledem na důkazy předložené tuniskými orgány. V opačném případě by se mohlo stát, že by Rada musela učinit předčasné závěry stran opodstatněnosti uvedeného vyšetřování, které by se mohly lišit od závěrů učiněných tuniskými orgány. Taková situace by mohla paradoxně vést k tomu, že v okamžiku, kdy by tyto orgány vynesly rozsudek nad dotyčnou osobu a uznaly ji případně odpovědnou za zpronevěření státních prostředků, by již její majetek nebyl v Evropské unii zmrazen a výnos z majetku, který tato osoba údajně zpronevěřila, by nemohl být vrácen. Užitečný účinek rozhodnutí 2011/72 by tedy zjevně nebyl zajištěn.

(viz body 40, 46)
4.

Akty orgánů–Odůvodnění–Povinnost–Rozsah–Omezující opatření přijatá vůči některým osobám a subjektům vzhledem k situaci na Ukrajině–Zmrazení finančních prostředků–Povinnost sdělit dotyčné osobě odůvodnění současně s aktem, který nepříznivě zasahuje do jejího právního postavení, nebo co nejdříve poté–Zhojení chybějícího odůvodnění v průběhu soudního řízení–Nepřípustnost (Článek 296 druhý pododstavec SFEU; Listina základních práv Evropské unie, čl. 41 odst. 2; rozhodnutí Rady 2014/145/SZBP, 2015/432/SZBP, 2015/1524/SZBP a 2016/359/SZBP; nařízení Rady č. 269/2014, 2015/427, 2015/1514 a 2016/353) (viz body 54)
(viz body 50–55)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 64–66, 68)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 77, 78, 81–84, 87, 112, 114)

Pokud jde o ověření, zda díly pocházející ze třetí země nejsou ve skutečnosti původem z jiné země, například ze země, na niž se vztahují opatření, Komise nemůže použít per analogiam čl. 13 odst. 2 písm. b) základního nařízení za účelem ověření původu uvedených dílů. Uvedený čl. 13 odst. 2 písm. b) totiž nepředstavuje pravidlo o původu a kritéria stanovená v tomto ustanovení se značně liší od kritérií týkajících se pravidel původu.

Podle čl. 13 odst. 1 základního antidumpingového nařízení č. 1225/2009 mohou být antidumpingová cla uložená na základě tohoto nařízení rozšířena na dovoz obdobných výrobků, též mírně upravených, ze třetích zemí nebo částí těchto výrobků, jestliže dochází k obcházení platných opatření. Podle čl. 13 odst. 2 téhož nařízení se montáž považuje za obcházení platných opatření, pokud jsou splněny podmínky uvedené pod písm. a) až c) tohoto ustanovení. Konkrétně z čl. 13 odst. 2 písm. a) a b) uvedeného nařízení vyplývá, že montáž se považuje za obcházení opatření, pokud hodnota dílů pocházejících ze země, na niž se vztahují opatření, tvoří nejméně 60 % celkové hodnoty částí montovaného výrobku.

Podle čl. 97k odst. 1 nařízení č. 2454/93, kterým se provádí nařízení č. 2913/92, kterým se vydává celní kodex Společenství, byla každá zvýhodněná země povinna dodržet nebo zajistit dodržení pravidel původu a pravidel pro vyplňování a vydávání osvědčení o původu zboží na tiskopise A. Tato osvědčení o původu zboží na tiskopise A jsou osvědčení o preferenčním původu, jež vývozci umožňovala prokázat původ zboží, které vyvážel.

I když však mají uvedená osvědčení o původu zboží na tiskopise A důkazní hodnotu, pokud jde o původ zboží, ke kterému se vztahují, tato hodnota není absolutní. Takové osvědčení vydané třetí zemí totiž nemůže unijní orgány vázat, pokud jde o původ tohoto zboží, a bránit jim ověřit ho jiným způsobem, pokud existují objektivní nepřímé důkazy spolehlivého a soudržného charakteru, které budí pochybnosti o skutečném původu zboží, na které se tato osvědčení vztahují. Dodatečná ověření by ve skutečnosti byla do značné míry zbavena své užitečnosti, pokud by použití těchto osvědčení mohlo samo o sobě odůvodnit prominutí cla.

Pokud jde o osvědčení o původu zboží na tiskopise A, která jsou předložena v rámci řízení směřujícího k rozšíření konečného antidumpingového cla na montáž, jíž se obchází platná opatření, za účelem prokázání původu dílů použitých pro danou montáž, vyplývá dále z čl. 6 odst. 8 základního antidumpingového nařízení č. 1225/2009, že s výjimkou okolností uvedených v článku 18 tohoto nařízení, které se týkají nedostatečné spolupráce, se správnost informací poskytnutých účastníky řízení, o něž se mají opírat závěry Komise, co nejdůkladněji ověřuje. Toto ustanovení tedy rovněž ospravedlňuje nejen možnost, ale také povinnost Komise ověřit doklady, které jsou jí předloženy. Tato povinnost se v oblasti antidumpingu uplatní přirozeně, aniž jsou dotčeny zvláštní postupy stanovené pro tento účel ve prospěch celních orgánů.

(viz body 95, 98, 99)
3.

Ochranná známka Evropské unie–Definice a nabytí ochranné známky Evropské unie–Absolutní důvody pro zamítnutí zápisu–Překrývání oblastí působnosti důvodů uvedených v čl. 7 odst. 1 písm. b) a c) nařízení č. 207/2009 [Nařízení Rady č. 207/2009, čl. 7 odst. 1 písm. b) a c)] (viz bod 95)
14.

Podpory poskytované státy–Zákaz–Výjimky–Podpory, na něž se může vztahovat výjimka podle čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU–Provozní podpora–Vyloučení [Článek 107 odst. 3 písm. c) SFEU] (viz bod 164)
Pokud případně dojde ke zrušení jednoho či více aktů Rady, na základě nichž měla žalobkyni vzniknout újma, a to i pokud k takovému zrušení dojde rozsudkem Tribunálu vydaným před podáním žaloby na náhradu škody, není to nevyvratitelný důkaz dostatečně závažného porušení na straně tohoto orgánu umožňujícího konstatovat ipso jure odpovědnost Unie.

Na rozdíl od žaloby na neplatnost může být žaloba z mimosmluvní odpovědnosti podána ve lhůtě pěti let ode dne, kdy nastala skutečnost, na níž se dotčená škoda zakládá. V důsledku toho je orgán, vůči němuž je uplatňována mimosmluvní odpovědnost, v zásadě oprávněn dovolávat se na svou obranu všech relevantních skutečností, které nastaly před podáním žaloby na náhradu škody, ve výše uvedené lhůtě, stejně jako může žalobkyně doložit rozsah a význam škody pomocí důkazních prostředků vzniklých po vzniku škody.

Pokud jde o možnost orgánu dovolávat se na svou obranu všech relevantních skutečností, které nastaly před podáním žaloby na náhradu škody proti němu, je tato možnost reakcí na to, že příslušný soud musí určit v souladu se zásadou kontradiktornosti relevanci a význam skutečností tvrzených účastníky daného řízení, aby tak mohl rozhodnout o případné mimosmluvní odpovědnosti Unie. Taková možnost je obzvlášť odůvodněná v oblasti činnosti Unie, jako je společná zahraniční a bezpečnostní politika (SZBP), která vzhledem k povaze jejích cílů a obsahu podléhá pravidlům a postupům konkrétně stanoveným Smlouvami (viz čl. 24 odst. 1 věta první SEU) a která má mimo jiné zohlednit případný vývoj faktické i právní situace, která je předmětem mezinárodní činnosti Unie. Pokud by důkazy předložené dotčeným orgánem byly v rámci žaloby na náhradu škody považovány za neúčinné, když tento orgán na základě přijatého rozhodnutí v souladu s hlavou 2 kapitoly V Smlouvy o EU přistoupil na základě čl. 215 odst. 2 SFEU k přijetí dotčeného opatření zmrazení finančních prostředků, představovalo by to vážnou překážku účinnému výkonu pravomocí svěřených Smlouvami v oblasti SZBP orgánům Unie tím, že na podporu provádění této politiky jim stanoví přijímání nezbytných omezujících opatření.

(viz body 49–51)
Pokud jde o žalobu podanou proti rozhodnutí, kterým se žalobci stanoví obezřetnostní požadavky a které je v průběhu řízení zrušeno a nahrazeno rozhodnutím, jímž se stanoví nové obezřetnostní požadavky a jež je samo předmětem žaloby na neplatnost, derogací napadeného rozhodnutí druhým rozhodnutím nebyl dotčen právní zájem žalobkyně napadnout toto první rozhodnutí. Derogace aktu unijního orgánu není uznáním jeho protiprávnosti a vytváří účinek ex nunc, a to na rozdíl od zrušujícího rozsudku, na základě kterého je zrušený akt se zpětným účinkem vyřazen z právního řádu a má se za to, že nikdy neexistoval. Navíc má žalobkyně i nadále právní zájem na podání žaloby proti napadenému rozhodnutí i z toho důvodu, aby se předešlo tomu, že případné zrušení rozhodnutí, které jej derogovalo, bude mít za následek, že bude napadené rozhodnutí znovu vyvolávat právní účinky. Pokud by totiž rozhodnutí bylo zrušeno, účastníci by se dostali do situace, která předcházela vstupu v platnost tohoto rozhodnutí.

(viz body 41–43)
1)

Rozhodnutí Komise (EU) 2015/248 ze dne 15. října 2014 o opatřeních SA.23008 (2013/C) (ex 2013/NN), která Slovenská republika zavedla ve prospěch společností Spoločná zdravotná poisťovňa, a.s. (SZP) a Všeobecná zdravotná poisťovňa, a.s. (VšZP), se zrušuje.
Kvalifikací vnitrostátního opatření, které je předmětem rozhodnutí o zahájení formálního vyšetřovacího řízení, jež je upraveno v článku 13 nařízení č. 659/1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku 108 SFEU, jako státní podpory, vzniká členskému státu, kterému je toto rozhodnutí určeno, povinnost okamžitě pozastavit provádění tohoto opatření. Taková povinnost vyplývá automaticky z rozhodnutí o zahájení formálního vyšetřovacího řízení, neboť členský stát je sám povinen vyvodit z tohoto rozhodnutí všechny důsledky. S cílem umožnit Komisi čelit jakémukoli porušení pravidel obsažených v čl. 108 odst. 3 SFEU jí byla navíc přiznána pravomoc požadovat po dotyčném členském státu, aby neprodleně pozastavil vyplácení podpory, kterou Komise považuje za protiprávní, když tomuto členskému státu umožnila se vyjádřit.

Z článku 11 odst. 1 nařízení č. 659/1999 nicméně nevyplývá, že by byla Komise automaticky povinna žádat dotyčný členský stát o pozastavení vyplácení podpory, která nebyla oznámena v souladu s čl. 108 odst. 3 SFEU. Opačné řešení by totiž vedlo k tomu, že by právní povinnost uložená členskému státu podle čl. 108 odst. 3 SFEU neprovádět zamýšlenou podporu před konečným rozhodnutím Komise byla zbavena svého účinku, a v důsledku toho by došlo k obrácení role členských států a Komise.

(viz body 27, 29–31)
Nařízení č. 726/2004 totiž agentuře EMA v článku 11, čl. 13 odst. 3, článku 36, čl. 38 odst. 3 a čl. 57 odst. 1 a 2 ukládá povinnost zveřejnit tři dokumenty, a sice evropskou veřejnou zprávu o hodnocení, souhrn vlastností dotyčných léčivých přípravků a příbalové informace pro uživatele, jakmile z nich vyškrtne všechny důvěrné informace obchodní povahy. Tato ustanovení uvádějí prostřednictvím tří výše zmíněných dokumentů minimální informace, které má EMA proaktivně poskytovat veřejnosti. Cílem unijního normotvůrce je jednak, aby osobám profesně činným ve zdravotnictví byly pokud možno co nejsrozumitelněji sděleny charakteristiky dotyčného léčivého přípravku a způsob, jakým má být předepisován pacientům, a jednak aby neodborná veřejnost byla srozumitelným jazykem informována o optimálním způsobu použití léčivého přípravku a jeho účincích. Tento režim proaktivní publicity minimálního objemu informací tedy není zvláštním režimem zpřístupňování dokumentů, který by měl být vykládán v tom smyslu, že pro všechny údaje a informace, jež nejsou obsaženy ve třech výše uvedených dokumentech, platí domněnka důvěrnosti.

Pro účely uplatnění výjimky týkající se ochrany obchodních zájmů stanovené v čl. 4 odst. 2 první odrážce nařízení č. 1049/2001 o přístupu veřejnosti k dokumentům Evropského parlamentu, Rady a Komise je nezbytné prokázat, že dokumenty, o jejichž zpřístupnění je žádáno, obsahují části, jejichž zpřístupnění by mohlo porušit ochranu obchodních zájmů právnické osoby. Tak tomu je mimo jiné tehdy, obsahují-li vyžádané dokumenty citlivé obchodní informace týkající se zejména obchodních strategií dotyčných podniků nebo jejich obchodních vztahů nebo obsahují-li údaje specifické pro daný podnik, které odhalují jeho odborné znalosti.

Pokud jde o žádost o zpřístupnění zpráv o studiích předkládaných Evropské agentuře pro léčivé přípravky v rámci žádosti o registraci léčivého přípravku, které obsahují řadu informací, jež byly zveřejněny, je pro to, aby bylo možné si nárokovat důvěrné zacházení s celými zprávami, nutno prokázat, že úplná sestava veřejně přístupných údajů spolu s údaji, které veřejně přístupné nejsou, je citlivou obchodní informací, jejíž zpřístupnění by porušilo ochranu obchodních zájmů právnické osoby. V tomto směru nestačí předložit neurčitá a obecná vysvětlení k prokázání, že by uvedená sestava mohla vyvolat tvrzené následky ve smyslu porušení know-how a obchodního tajemství právnické osoby. Přesná a konkrétní vysvětlení jsou potřebná tím spíše, že výjimky stanovené v článku 4 nařízení č. 1049/2001 jsou odchylkou od zásady co nejširšího přístupu veřejnosti k dokumentům, a proto musí být vykládány a uplatňovány restriktivně.

(viz body 68, 81)
Jak totiž vyplývá z nařízení č. 1083/2006, toto posouzení Komise se odlišuje od výběru provedeného členským státem jak svými pravidly, tak svým cílem. Zaprvé, operace směřující k tomu, aby Komise posoudila a potvrdila či nepotvrdila finanční příspěvek na velký projekt z EFRR nebo z Fondu soudržnosti ve prospěch členského státu, probíhají pouze v rámci vztahů mezi Komisí a členským státem. Komise neprovádí výběr velkých projektů, které žadatelé navrhují vnitrostátním orgánům, ale posuzuje výlučně ve vztahu k členským státům pouze velké projekty, které již vnitrostátní orgány vybraly a které jí tyto orgány předložily k tomu, aby potvrdila či nepotvrdila finanční příspěvek z EFRR nebo z Fondu soudržnosti. Zadruhé, posouzení Komise nemá za cíl ověřit výběr provedený členským státem podle kritérií výběru stanovených auditním orgánem, ale posoudit podle informací stanovených za tímto účelem v článku 40 nařízení 1083/2006 a obsažených v žádosti o potvrzení – jak to uvádí bod 49 odůvodnění uvedeného nařízení – účel a dopad velkého projektu, jakož i opatření pro plánované využití zdrojů Unie, a to tím způsobem, že podle čl. 41 odst. 1 uvedeného nařízení posoudí velký projekt s ohledem na uvedené informace, jeho provázanost s prioritami operačního programu, jeho přínos k dosažení cílů těchto priorit a jeho provázanost s dalšími politikami Unie.

Pokud jde o přijetí rozhodnutí ze strany Komise o financování velkého projektu vybraného členským státem z Evropského fondu pro regionální rozvoj (EFRR), lhůta uvedená v čl. 41 odst. 2 nařízení č. 1083/2006 o obecných ustanoveních o EFRR, Evropském sociálním fondu a Fondu soudržnosti je závaznou lhůtou.

Pokud jde o důsledky překročení této lhůty, z účelu a struktury nařízení č. 1083/2006 vyplývá, že neposkytnutí odpovědi na žádost o potvrzení ve lhůtě stanovené v čl. 41 odst. 2 tohoto nařízení nemá za následek schválení žádosti o potvrzení finančního příspěvku z EFRR. Takové neposkytnutí odpovědi nemá za následek ani ztrátu pravomoci Komise rozhodnout o žádosti o potvrzení. Z toho vyplývá, že nařízení č. 1083/2006 nemůže být vykládáno v tom smyslu, že jakékoli překročení má z tohoto důvodu automaticky za následek zrušení rozhodnutí o odmítnutí, přijatého po uplynutí lhůty.

Kromě toho platí, že jelikož není prokázáno, že pokud by nebyla překročena uvedená lhůta, mohlo by řízení o posouzení projektu vést k jinému výsledku, nemůže vést dané překročení ke zrušení rozhodnutí přijatého po uplynutí lhůty. Nedodržení takové lhůty, jako je lhůta zavedená čl. 41 odst. 2 nařízení č. 1083/2006, totiž může mít za následek zrušení aktu přijatého po provedeném řízení pouze tehdy, jestliže existuje možnost, že z důvodu této vady by řízení mohlo vést k jinému výsledku. I když osoba, která se dovolává takové vady, nemá povinnost prokázat, že kdyby k takové vadě nedošlo, měl by dotčený akt obsah příznivější pro její zájmy, musí tato osoba nicméně konkrétním způsobem prokázat, že taková hypotéza není zcela vyloučena.

(viz body 69, 79, 90, 91, 93 a 94)
(viz body 31, 32, 35, 37, 38 a 41)

Pokud jde o povinnost orgánu, který zcela či částečně odepřel přístup k dokumentu, poučit žadatele o opravných prostředcích, které má k dispozici, nelze mít za to, že by porušení této povinnosti představovalo protiprávnost, která by mohla vést ke zrušení rozhodnutí o odepření přístupu v tomto ohledu, za okolností, kdy je v daném rozhodnutí odkazováno na odůvodnění uvedené v potvrzujícím rozhodnutí vydaném na základě předchozí žádosti o přístup k dokumentům a kdy se žadatel mohl seznámit s dostupnými opravnými prostředky proti uvedenému rozhodnutí a podat žalobu na neplatnost.

(viz bod 49)