ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
6.

Do práva Spojeného království byl společný režim daňového paušálu pro zemědělce zaveden článkem 54 Value Added Tax Act 1994 (zákon o DPH z roku 1994). Value Added Tax (Flat-rate Scheme for Farmers) (Percentage Addition) Order 1992 (vyhláška o DPH (společný režim daňového paušálu pro zemědělce) (procentní sazba) z roku 1992), SI 1992/3221, stanovila sazbu paušální náhrady ve výši 4 %. Tato výše platí pro všechny zemědělce, na něž se tento režim vztahuje. Článek 206 Value Added Tax Regulations 1995 (nařízení z roku 1995 o DPH), obsažený v části XXIV tohoto nařízení, kterou se provádí ustanovení článku 54 zákona o DPH z roku 1994, definuje okolnosti, za kterých mohou Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (daňové orgány Spojeného království), zrušit platnost povolení opravňujícího zemědělský podnik k účasti na režimu daňového paušálu. Tyto okolnosti zahrnují situace, kdy daňový orgán rozhodne, že zrušení platnosti takového povolení je nutné v zájmu ochrany rozpočtových příjmů.
65.

Takový výklad by rovněž vedl k tomu, že důkazní břemeno v souvislosti s možným zapojením do podvodu, nebo vědomím o něm, by bylo neoprávněně přesunuto na příjemce faktur. Abych navázal na to, co jsem uvedl v bodě 60 výše, Soudní dvůr konstatoval, že „[d]aňové správě, která konstatovala podvody nebo nesrovnalosti, jichž se dopustil vystavitel faktury, přísluší, aby s ohledem na objektivní skutečnosti a aniž by po příjemci faktury požadovala ověření, která mu nepříslušejí, prokázala, že tento příjemce věděl nebo musel vědět, že plnění uplatňované k odůvodnění nároku na odpočet bylo součástí podvodu na [DPH]“ ( 29 ). V této souvislosti je třeba rovněž uvést, že pro osobu povinnou k dani nemusí být vždy snadné prokázat, dostatečným způsobem, že učinila, slovy předkládajícího soudu ve věci C‑375/16, „vše, co od ní bylo možné rozumně vyžadovat za účelem ověření správnosti obsahu faktur“.
80.

Podstatnější je zadruhé to, že takový výklad by úplně změnil povahu odpovědnosti záručních sdružení stanovenou v čl. 8 odst. 1 Úmluvy TIR. Výklad navrhovaný Komisí by společnou a nerozdílnou odpovědnost záručního sdružení změnil na určitou formu podmíněné, subsidiární odpovědnosti, která by mohla vzniknout pouze tehdy, pokud by vnitrostátní orgány požádaly o zaplacení všechny potenciální dlužníky podle čl. 203 odst. 3. Zároveň by nezohledňoval skutečnost, že pravidlo společné a nerozdílné odpovědnosti znamená, že sdružení mohou vůči ostatním dlužníkům uplatnit regresní nárok prostřednictvím občanskoprávní žaloby.
28.

Pokud taková povinnost neexistuje, předkládající soud se v každém případě táže, jak mohl veterinární lékař v Libanonu ověřit, zda byly splněny požadavky plynoucí z nařízení č. 817/2010, aniž měl k dispozici knihu jízd (plán cesty), která by byla aktualizovaná po vyplutí z Koperu. Předkládající soud v tomto ohledu uvádí, že přesný okamžik připlutí plavidla do přístavu v Bejrútu dne 21. září 2010 není uveden ani ve zprávě ze dne 22. září 2010 ani v knize jízd a navíc měla zvířata původně dorazit dne 16. září 2010. Předkládající soud dodává, že předpokládá, že přepravce předal knihu jízd úřednímu veterinárnímu lékaři v Koperu, a že to je jediným důvodem, proč nebyla tato část knihy jízd aktualizována až do Bejrútu. Jelikož má pochybnosti o správném výkladu nařízení č. 1/2005 a č. 817/2010, rozhodl se předkládající soud přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1. Je třeba čl. 5 odst. 4 a čl. 8 odst. 2 [nařízení č. 1/2005] ve spojení s ustanoveními o knize jízd uvedené v příloze II tohoto nařízení vykládat v tom smyslu, že ukládají organizátorovi přepravy nebo chovateli povinnost vést knihu jízd při přepravě zvířat do třetí země až do místa určení v této třetí zemi? 2. Je třeba články 5 a 7 [nařízení č. 817/2010] ve spojení s článkem 4 tohoto nařízení vykládat v tom smyslu, že se musí vrátit vývozní náhrady v situaci, kdy nebyla kniha jízd vedena až do místa určení ve třetí zemi, protože přepravce splnil povinnost předat knihu jízd úřednímu veterinárnímu lékaři ve výstupním místě uvedenou v bodě 7 přílohy II nařízení č. 1/2005? 3. Je třeba články 5 a 7 nařízení č. 817/2010 ve spojení s článkem 4 tohoto nařízení vykládat v tom smyslu, že se musí vrátit vývozní náhrady, pakliže vývozce nemůže prokázat, že splnil ustanovení nařízení č. 1/2005 v situaci, kdy veterinární lékař nemůže v rámci povinných kontrol ve třetí zemi podle čl. 3 odst. 1 nařízení č. 817/2010 ověřit, zda údaje v plánu cesty (knize jízd) jsou uspokojivé či nikoliv, tedy zda jsou dodržena ustanovení nařízení č. 1/2005 (a nemůže tedy ani potvrdit, zda je výsledek těchto kontrol uspokojivý), protože přepravce předal knihu jízd úřednímu veterinárnímu lékaři ve výstupním místě?
28.

Juzgado de lo Contencioso-Administrativo no 4 de Murcia (provinciální správní soud č. 4 v Murcii) v odůvodnění svého předkládacího rozhodnutí uvádí, že LOCM sleduje účel ochrany spotřebitele, a to dokonce i v případě velkoobchodních prodejů maloobchodníkům, jako je tomu ve sporu v původním řízení, jestliže takové obchodní vztahy existující mezi obchodníky mají dopad na spotřebitele. Spotřebitel je totiž při svých nákupech v maloobchodě zvýhodněn díky seskupení objednávek uskutečněnému skrze velkoobchod, bez něhož by maloobchodník nebyl konkurenceschopný ve srovnání s velkými řetězci a hypermarkety, které disponují nepoměrně vyšší nákupní kapacitou.
38.

Předkládající soud musí v kontextu tohoto osvobození od daně určit, zda musí být obě plnění, kterými je dodání fotovoltaických panelů, jakož i solárních ohřívačů vody na jedné straně a jejich instalace na straně druhé, považována za odlišná a samostatná, v kterémžto případě by měla být odvedena DPH jen z plnění spočívajících v instalaci, neboť dodání by bylo osvobozeno od daně. Naproti tomu, pokud obě tato plnění musí být považována za jediné plnění, které by mohlo být podle předkládajícího soudu takto kvalifikováno, jen pokud by plnění spočívající v instalaci dotčených zařízení bylo kvalifikováno jako „stavební práce“, podléhalo by dani i dodání uvedených zařízení.
45.

Tato okolnost, jak argumentuje Komise, by mohla vést k závěru, že skutečně uplatněný důvod pro vyloučení nespadal pod čl. 45 odst. 2 písm. c) směrnice 2004/18, i když s ním byl spojen. Bylo by tedy třeba mít za to, že jednání společnosti Mantovani může odpovídat písmenu d) téhož odstavce, a sice spáchání „vážného profesního pochybení, které mohou veřejní zadavatelé prokázat jakýmikoli prostředky“.
9.

Ustanovení rozhodnutí 2011/273 byla prostřednictvím ustanovení rozhodnutí 2011/782/SZBP nadále uplatňována od 1. prosince 2011 ( 8 ) po období do 1. prosince 2012, prostřednictvím ustanovení rozhodnutí 2012/739/SZBP ze dne 29. listopadu 2012 ( 9 ) po období do 1. března 2013 a nakonec prostřednictvím ustanovení rozhodnutí 2013/255/SZBP ze dne 31. května 2013 (dále jen „rozhodnutí z roku 2013) ( 10 ) po období do 1. června 2014. Platnost rozhodnutí z roku 2013 byla následně rozhodnutím 2014/309/SZBP ze dne 28. května 2014 ( 11 ) prodloužena do 1. června 2015.
74.

Tento postoj, zaujatý již v bodě 60 rozsudku ze dne 30. května 2013, Arslan (C‑534/11, EU:C:2013:343), je podle Soudního dvora odůvodněn požadavkem neohrozit dosažení cíle sledovaného směrnicí 2008/115, a sice zavedení účinné politiky pro vyhošťování a dobrovolný návrat neoprávněně pobývajících státních příslušníků třetích zemí ( 28 ). Povinnost, kterou článek 8 této směrnice ukládá členským státům, tj. povinnost provést v případech uvedených v odstavci 1 tohoto článku vyhoštění – povinnost, která musí být splněna v co nejkratší době – ( 29 ) by totiž nebyla dodržena, pokud by vyhoštění bylo zdržováno tím, že po zamítnutí žádosti o mezinárodní ochranu v prvním stupni by v řízení o navracení nemuselo být pokračováno od stadia, v němž bylo přerušeno, nýbrž by bylo vedeno od začátku ( 30 ).
23.

Přezkum platnosti prováděcího rozhodnutí v rozsahu, v němž Komise v tomto rozhodnutí rozhodla o zmenšení LVS „Haringvliet“ o oblast Leenheerenpolder, nejprve vyžaduje, aby byl vylíčen postup a požadavky na zmenšení lokality (viz k tomu část A) před tím, než bude možné se zabývat důvody, o něž se opírala Komise (viz k tomu část B). Mimoto považuji za žádoucí několik poznámek k formě rozhodnutí Komise (viz k tomu část C). Pro účely ukončení konfliktu, který je základem sporu v původním řízení, je nakonec nutné objasnit podmínky, za nichž lze z LVS vyjmout oblast, jako je Leenheerenpolder (viz k tomu část D).
23.

Bez jednoznačné definice musí být východiskem výkladu běžný význam slova „sport“. V autoritativních slovnících jsou v tomto směru v souladu s naší intuicí uváděny definice, které jednoznačně vyžadují tělesný aspekt. Postačuje podívat se na definice, které na této straně Atlantiku ( 22 ) uvádí Oxford Advanced Learner’s Dictionary (oxfordský slovník pro pokročilého studenta) [„činnost provozovaná pro radost, která vyžaduje fyzické úsilí nebo dovednost a obvykle se vykonává na specifickém místě a pouze podle stanovených pravidel“ („activity that you do for pleasure and that needs physical effort or skill, usually done in a special area and according to fixed rules“)] ( 23 ), Cambridge Dictionary (cambridžský slovník) [„hra, soutěž nebo aktivita, která vyžaduje fyzické úsilí a dovednost a hraje se nebo provozuje podle pravidel pro zábavu nebo jako práce“ („a game, competition, or activity needing physical effort and skill that is played or done according to rules, for enjoyment and/or as a job“)] ( 24 ), polský Słownik języka polskiego (Slovník jazyka polského) PWN Polskie Wydawnictwo Naukowe („cvičení a hry zaměřené na rozvoj fyzické zdatnosti a soutěžení s cílem dosáhnout co nejlepších výsledků“) ( 25 ), francouzský Larousse („fyzická aktivita, jejímž cílem je zlepšení tělesné kondice“) ( 26 ) nebo německý Duden („fyzická aktivita provozovaná za účelem tělesného cvičení jako výsledek radosti z pohybu a ze hry, při níž se [na soutěži] dodržují určitá pravidla“) ( 27 ).
69.

Je však třeba si povšimnout, že toto rozhodnutí se týká jen některých činností v rámci jednoho oboru. Panu DV nic nebrání v tom, aby převzal jiné funkce v investičních podnicích ani aby vykonával povolání advokáta. Finanční ztráty by navíc bylo třeba očekávat i v případě, kdy by orgán dohledu pana DV nevyzval k odstoupení, ale zato by investičnímu podniku odejmul povolení. Na to by měl příslušný orgán právo podle čl. 8 prvního pododstavce písm. c) směrnice, pokud by investiční podnik pana DV nadále zaměstnával v rozporu s požadavky směrnice 2004/39. Nakonec je významné i to, že rozhodnutí CSSF pana DV nevylučuje na dlouhou dobu nebo trvale z řídících činností. Naopak zachycuje právní názor CSSF v době vydání rozhodnutí. O způsobilosti pana DV bude znovu rozhodnuto, jakmile určitý investiční podnik požádá u CSSF o povolení s ním v řídící funkci a jakmile povolený podnik oznámí úmysl zaměstnat jej v takové funkci. Dále je třeba zvážit, že rozhodnutí CSSF nebylo zveřejněno, jak potvrdila zástupkyně tohoto orgánu na jednání. Nepříznivé dopady rozhodnutí na vnímání adresáta v očích veřejnosti tak nejsou přímým důsledkem daného rozhodnutí.
23.

Na základě tohoto sdělení regionu Lombardie však Komise dále uvedla, že ke dni 31. března 2017, což je termín pro podávání žádostí o platby vztahující se k období podpory 2007–2013, nepožádala Itálie Unii o žádné financování částek, které jsou předmětem původního řízení. Ve sdělení, které ke své odpovědi Komise přiložila, totiž pracovnice regionu Lombardie uvádí, že všechny částky, které v rámci operačního regionálního programu CCI 2007 IT 052 PO 006 během období podpory v letech 2007–2013 společnost Eurocom obdržela z Evropského sociálního fondu, byly již vyplaceny, a nelze proto již žádat o jejich exekuci formou přikázání pohledávky. Částky, které byly v původním řízení předmětem pohledávky vůči regionu Lombardie, podle Komise tudíž představují čistě vnitrostátní výdaje, a nikoli výdaje, které by byly v rámci období podpory v letech 2007–2013 uplatňovány vůči Evropskému sociálnímu fondu, a mohly by tak získat spolufinancování ze strany Unie.
76.

Kromě toho vzhledem k tomu, že Parlament tvrdí, že mohl platně spoléhat na belgickou adresu uvedenou navrhovatelem ve stížnosti, zaprvé podotýkám, že podle mých znalostí žádné pravidlo výslovně nevyžaduje, aby účastník dotčeného řízení o stížnosti informoval orgán o změně své adresy ( 27 ). Parlament rovněž neuvádí, že by navrhovatele informoval o takovéto případné povinnosti. Zadruhé, i kdybychom připustili, že taková povinnost existuje, Parlament neuvádí žádné právní pravidlo upřesňující dopady nesdělení takovéto informace. V tomto kontextu se mi odkaz na vnitrostátní právo jeví nedostačující, neboť pravidla se mezi jednotlivými členskými státy liší. Kromě toho by ještě bylo třeba se zabývat tím, zda vnitrostátní podmínky, které by se měly použít, by měly být podmínkami podle belgického práva nebo podle práva obvyklého pobytu navrhovatele v okamžiku oznamování. V každém případě, byť navrhovatel opomněl informovat Parlament o své změně adresy po podání stížnosti, je třeba podotknout, že ve své stížnosti rovněž uvedl svou elektronickou adresu, jakož i telefonní číslo, které podle navrhovatele zůstaly beze změn.
b)

z komentáře k návrhu uvedené právní úpravy [‚bemærkningerne til forslaget til ændringsloven‘] vyplývá, že účelem výše uvedených ustanovení o trestnosti daného jednání je vyjasnit či případně stanovit zákaz hazardních her nabízených on-line zahraničními herními společnostmi, které jsou zaměřeny přímo na dánský trh, a to částečně zákazem inzerování mimo jiné hazardních her nabízených on-line zahraničními herními společnostmi s tím, že podle tohoto komentáře není pochyb o tom, že podle pravidel platných před uvedenou změnou právní úpravy je činnost v oblasti hazardních her protiprávní, pokud zahraniční herní společnost využívá prodejní kanály, v jejichž rámci jsou herní přístroje ve skutečnosti fyzicky prodávány na území Dánska; avšak větší pochybnosti panují v otázce, zda se dané ustanovení vztahuje i na hazardní hry pocházející ze zahraničí, které jsou zaměřeny na zájemce v Dánsku, ale fyzicky se nacházejí mimo území Dánska; a je tedy nezbytné vyjasnit, zda se dané ustanovení vztahuje i na tyto formy hazardních her. Z komentáře je dále patrné, že navrhovanou právní úpravou má být stanoven zákaz inzerce hazardních her, loterií a sázek, pro něž nebylo vydáno povolení podle daného zákona, a že dotyčný pozměňovací předpis je na jedné straně v souladu se stávajícím zákazem stanoveným v čl. 12 odst. 3 zákona o sázkách na koňské dostihy (hestevæddeløbsloven), ale na straně druhé upřesňuje ustanovení čl. 10 odst. 4 [nyní zrušeného] zákona o sázkách a loteriích (Tips- og lottoloven). V důvodové zprávě je dále uvedeno, že účelem zákazu je chránit poskytovatele hazardních her, kteří získali povolení vydané dánskými orgány, proti hospodářské soutěži ze strany společností, které takové povolení nemají, a nemohou tedy v Dánsku legálně nabízet ani zprostředkovávat hazardní hry?“
50.

Ale i za předpokladu, že by účelu nebylo dosaženo, není jasné, v čem existuje neoprávněná výhoda, kterou by měl účastník zkoušky, který by mohl získat přístup ke svým odpovědím. Za zneužití zvláště nelze považovat skutečnost, že právo na přístup umožňuje získat informace, které by nemohly být získány jinou cestou. Neboť pokud by již existoval přístup k osobním údajům, nebylo by nutné zavádět právo na přístup v oblasti ochrany údajů. Funkcí práva na přístup z oblasti ochrany údajů je právě poskytnout dotyčným osobám – s výhradou výjimek na základě čl. 13 směrnice o ochraně údajů – přístup k vlastním údajům, jelikož jinak neexistuje žádný nárok na přístupu.
146.

Tribunál se tedy ve svém rozsudku dopustil zjevně nesprávného právního posouzení, když v bodech 306 a 307 napadeného rozsudku rozhodl, že vzhledem k tomu, že logikou vyrovnávacích opatření bylo zabránit jakémukoliv nadměrnému narušení hospodářské soutěže, mohla tato opatření přinutit příjemce podpory i jeho akcionáře k řešení neoptimálnímu z hlediska čisté finanční návratnosti, což by soukromý investor v obvyklé tržní situaci nezamýšlel. Jestliže totiž Komise přijetím rozhodnutí Sernam 2 očekávala, že společnost SNCF dosáhne přesného cíle, musela se tato společnost jako akcionář společnosti Sernam chovat hospodářsky rozumným způsobem za účelem dosažení tohoto cíle, tak jak by se choval jakýkoliv soukromý akcionář. V tomto ohledu společnost SNCF připomíná, že judikatura Soudního dvora ( 148 ) přihlíží ke skutečnosti, že soukromí investoři podléhají zákonným povinnostem nebo omezením a chovají se hospodářsky nejrozumněji. Cíl provést vyrovnávací opatření není podobný povinnosti, kterou má veřejná moc, ale použije se na jakéhokoliv veřejného či soukromého příjemce státní podpory na restrukturalizaci. V projednávané věci musí být tedy chování společnosti SNCF srovnáno s chováním soukromého akcionáře za stejných okolností, tedy akcionáře povinného převést aktiva dceřiné společnosti, která byla příjemcem podpory na restrukturalizaci, v celku, a Komise se tedy nemůže zprostit své povinnosti přezkoumat hospodářskou racionalitu sporných opatření ( 149 ). Tento požadavek hospodářské racionality platí rovněž v případě veřejného podniku. S ohledem na skutečnost, že soudní likvidace se ukázala nákladnější než provedení tohoto vyrovnávacího opatření, je zjevné, že soukromý akcionář by jednal stejně jako společnost SNCF. Proto tato společnost tvrdí, že Tribunál porušil čl. 107 odst. 1 SFEU, když v bodě 309 napadeného rozsudku rozhodl, že „ vyrovnávací logika prodeje aktiv společnosti Sernam v celku […] se lišila od logiky soukromého subjektu snažícího se maximalizovat své zisky nebo v dané věci minimalizovat své ztráty“. Tribunál měl konstatovat, že Komise měla povinnost posoudit hospodářskou racionalitu všech opatření přijatých společností SNCF v okamžiku převodu aktiv společnosti Sernam v celku. Nemohl tak rozhodnout, že zápis pohledávek do pasiv soudní likvidace společnosti Sernam společností SNCF poskytl společnosti Sernam Xpress, poté Financière Sernam, zvýhodnění, aniž uplatnil kritérium soukromého investora ( 150 ). Stejně Tribunál nemohl odmítnout uplatnění zásady soukromého investora na záruky za pasivum poskytnuté kupujícímu při prodeji aktiv společnosti Sernam v celku, aniž určil, zda by takové záruky byly přijatelné pro soukromého prodávajícího v tržním hospodářství ( 151 ). Mimoto Tribunál nemohl ani odmítnout toto uplatnění na sporná opatření pouze proto, že vyplývala přímo z porušení čl. 3 odst. 2 rozhodnutí Sernam 2, a tedy nijak nesouvisela s použitím kritéria soukromého investora ( 152 ), a to z důvodu skutečnosti, že takové zjištění vychází z chybného předpokladu, že by převod aktiv v celku umožnil poskytnout nové státní podpory společnosti Sernam Xpress a Financière Sernam.
63.

Každému členskému státu a v tomto případě Rakousku naopak přísluší zajistit co možná nejšetrnější rovnováhu mezi jeho požadavky na kontrolu podmíněnými zajištěním bezpečnosti na jedné straně a jeho povinnostmi podle unijního práva na straně druhé. V této souvislosti by přicházela v úvahu mnohem méně omezující opatření z hlediska práva veřejných zakázek, jež by umožnila i jiným podnikům, než je státní tiskárna, ucházet se o předmětné tiskařské zakázky: – Namísto toho, aby byly podniky se sídlem v jiných smluvních státech EHP zcela vyloučeny ze zadání zakázky, by Rakousko mohlo všem zájemcům v případě nutnosti uložit, aby předmětné tiskařské zakázky byly v případě jejich zadání provedeny provozovnou v tuzemsku ( 29 ), aby získané osobní údaje v souvislosti se zakázkou byly zpracovávány výlučně v tuzemsku, jakož i aby ani tyto údaje, ani informace citlivé z hlediska bezpečnosti nebyly předávány prostřednictvím zahraničních datových spojení nebo serverů, nebo nebyly předávány částem podniků nacházejícím se v zahraničí nebo zahraničním orgánům. – A namísto toho, aby byly stanoveny takové výsostné kontrolní pravomoci, jaké jsou upraveny v § 6 odst. 3 zákona o státní tiskárně z roku 1996, pouze vůči státní tiskárně, by rakouský zákonodárce mohl příslušné státní orgány zcela obecně zmocnit k výkonu kontrol tohoto typu u všech podniků s provozovnami v tuzemsku, pokud v nich budou provádět tiskařské zakázky, které mají význam z hlediska bezpečnosti.
26.

Na druhé straně je třeba zohlednit, že součástí přeshraniční hospodářské činnosti chráněnou základními svobodami je nejen založení stálé provozovny, ale i ukončení jejího provozu. Převod stálé provozovny do jiného podniku má za následek to, že převodce již v zahraničí nebude vykonávat žádnou hospodářskou činnost. Ukončení této hospodářské činnost je zdaněno pouze proto, že stálá provozovna se sídlem v zahraničí je převáděna do zahraniční společnosti, a nikoli do společnosti tuzemské. Ani v tomto ohledu nelze tedy popřít určitou přeshraniční souvislost. Ukončení přeshraniční činnosti prostřednictvím převodu do určité zahraniční společnosti je totiž upraveno méně atraktivním způsobem nežli ukončení prostřednictvím převodu do tuzemské společnosti.
37.

Pokud by Soudní dvůr rozhodl, že se na spor v původním řízení vztahuje čl. 22 bod 4 nařízení Brusel I, musel by se tudíž předkládající soud bez návrhu prohlásit nepříslušným podle článku 25 tohoto nařízení. Pouze za předpokladu, že by byl spor v původním řízení předložen soudu členského státu Beneluxu, musel by být článek 4.6 úmluvy Beneluxu podle rozsudku Brite Strike Technologies ( 24 ) tímto soudem při posuzování jeho příslušnosti zohledněn.
43.

Je pravda, že Soudní dvůr uvedl, že „se stěží jeví jako vhodné vyvodit obecné závěry“ ze zdanění plnění v oblasti her „za účelem jejich uplatnění na obecné zdanění dodání zboží“ ( 36 ). Nemám však za to, že se tyto připomínky dotýkají okolností, za kterých zasahují právní předpisy členského státu, aby přiměly osobu povinnou k dani snížit cenu, kterou nakonec obdrží za plnění v poměru k ceně tohoto plnění prostřednictvím povinných plateb uhrazených konečnému spotřebiteli nebo třetí osobě. Soudní dvůr ve věci Town and County Factors rozhodl, že celá částka vstupních poplatků obdržených provozovatelem hry, pokud se provozovatel rozhodl vyplatit cenu, představuje základ daně z dané hry, částečně z toho důvodu, že neexistovala žádná kogentní ustanovení právních předpisů, podle kterých by určité procento sázek hráče muselo být vyplaceno ( 37 ).
12.

Vysvětlující poznámka k tomuto ustanovení se nachází v bodě 13 odůvodnění nařízení č. 1/2003: „Pokud během řízení, které by mohlo vést k zákazu dohody nebo jednání, nabídnou podniky Komisi závazky takové povahy, že reagují na její výhrady, měla by mít Komise možnost přijímat rozhodnutí, kterými prohlásí tyto nabídky pro dotyčné podniky za závazné. Taková rozhodnutí týkající se závazků by měla konstatovat, že pominuly důvody pro zásah Komise, aniž by však řešila otázku, zda došlo nebo ještě dochází k protiprávnímu jednání. Takovými rozhodnutími není dotčeno právo orgánů pro hospodářskou soutěž a soudů členských států v takových případech činit závěry a rozhodovat. Rozhodnutí týkající se závazků nejsou vhodná v případech, kdy Komise zamýšlí uložit pokutu.“
19.

Dne 21. prosince 1992 podepsala S. Federspiel prohlášení, ve kterém se zavázala, že v období 10 let po získání odborné kvalifikace bude po dobu 5 let pracovat ve veřejném zdravotnickém zařízení provincie. Pokud by uvedený závazek nesplnila, byla by dle podmínek zmíněného prohlášení povinna vrátit až 70 % stipendia. Pokud by závazek nesplnila jen zčásti, byla by povinna vrátit až 14 % stipendia za každý rok či část roku přesahující šest měsíců, kdy nevykonávala uvedenou práci.
75.

V případě, že by Soudní dvůr nesouhlasil s předchozí analýzou a měl by za to, že čl. 12 odst. 2 směrnice 91/477 sleduje nerozlučně cíl volného pohybu zboží i osob, aniž volný pohyb zboží převažuje nad volným pohybem osob, zjevně by z toho vyplývalo, že je tato směrnice neplatná. Směrnice 91/477 by totiž byla založena na nedostatečném právním základě, jelikož čl. 100a odst. 2 Smlouvy o EHS uvádí, že odstavec 1 tohoto článku se nevztahuje na ustanovení o volném pohybu osob.