ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
(viz body 24–27)

Viz znění rozhodnutí.

(viz bod 42, výrok 1)

(viz bod 52, výrok 2)

(viz bod 92, výrok 3)

že předně sledují skutečně cíle související s ochranou spotřebitelů před hráčskou závislostí a s bojem proti trestným a podvodným činnostem spojeným s hrami, přičemž pouhá skutečnost, že omezení hazardních her je akcesoricky přínosem pro rozpočet dotyčného členského státu prostřednictvím zvýšení daňových příjmů, není na překážku tomu, aby se na toto omezení nahlíželo jako na předně sledující skutečně takové cíle;-

Omezení volného pohybu služeb, která by mohla vyplývat z vnitrostátních právních předpisů, jež bez stanovení přechodného období nebo náhrady provozovatelům heren pětinásobně zvyšují paušální daň z provozování výherních hracích přístrojů v hernách, zavádí poměrnou daň z téže činnosti a zakazují provozování výherních hracích přístrojů mimo kasina, mohou být naléhavými důvody obecného zájmu odůvodněna pouze, pokud vnitrostátní soud dospěje po celkovém posouzení okolností, za nichž byly tyto právní předpisy přijaty a uplatňovány, k závěru:-

(viz bod 100, výrok 4)

(viz bod 106, výrok 5)

Cílem článku 56 SFEU je přiznat práva jednotlivcům, takže jeho porušení členským státem, a to i v důsledku jeho legislativní činnosti, zakládá právo jednotlivců na získání náhrady škody vzniklé v důsledku tohoto porušení od tohoto členského státu, pokud je uvedené porušení dostatečně závažné a pokud mezi tímto porušením a vzniklou škodou existuje přímá příčinná souvislost, což přísluší ověřit vnitrostátnímu soudu.

(viz bod 110, výrok 6)

Skutečnost, že se vnitrostátní právní předpisy týkají oblasti spadající do pravomoci členských tátů, nemá vliv na odpovědi, jež mají být podány na otázky položené předkládajícím soudem.

Členské státy musí totiž při výkonu svých pravomocí dodržovat unijní právo, a zejména základní svobody zaručené Smlouvou, které se uplatní na situace, jež spadají do působnosti unijního práva.

Za těchto podmínek musí být důvody uplatněné členským státem na podporu omezení uvedených svobod vykládány ve světle základních práv, a to i tehdy, když se toto omezení týká oblasti spadající do pravomoci tohoto členského státu, pokud předmětná situace spadá do působnosti unijního práva.

(viz body 112, 113, 115, výrok 7)
Věc C‑58/14

Hauptzollamt Hannover

v.

Amazon EU Sàrl

(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Bundesfinanzhof)

„Řízení o předběžné otázce — Nařízení (EHS) č. 2658/87 — Celní unie a společný celní sazebník — Kombinovaná nomenklatura — Položka 8543 70 — Elektrické stroje a přístroje s vlastní individuální funkcí, jinde v kapitole 85 kombinované nomenklatury neuvedené ani nezahrnuté — Podpoložky 8543 70 10 a 8543 70 90 — Čtečka elektronických knih s překladatelskými nebo slovníkovými funkcemi“

Shrnutí – rozsudek Soudního dvora (sedmého senátu) ze dne 11. června 2015

Celní unie — Společný celní sazebník — Položky sazebníku — Čtečky elektronických knih s překladatelskými nebo slovníkovými funkcemi — Zařazení do podpoložky 8543 70 90 kombinované nomenklatury

(Nařízení Rady č. 2658/87, příloha I)

Kombinovaná nomenklatura uvedená v příloze I nařízení č. 2658/87 o celní a statistické nomenklatuře a o společném celním sazebníku, ve znění nařízení č. 861/2010, musí být vykládána v tom smyslu, že čtečka elektronických knih vybavená překladatelskou nebo slovníkovou funkcí musí být v případě, že tato funkce není její funkcí hlavní, což musí ověřit předkládající soud, zařazena do podpoložky 8543 70 90 jakožto ostatní elektrický přístroj, a nikoliv do podpoložky 8543 70 10 mezi elektronická zařízení s překladatelskými nebo slovníkovými funkcemi.

V kombinované nomenklatuře neexistuje jakákoliv podpoložka, jejíž znění by výslovně odkazovalo na elektronické přístroje, u nichž by hlavní funkcí byla funkce čtecí. Nelze z toho však vyvodit, že při neexistenci podpoložky kombinované nomenklatury přesně odpovídající hlavní funkci nějakého zařízení by toto muselo být zařazeno do specifické podpoložky na základě jedné ze svých doplňkových funkcí. Výrobek totiž musí být zařazen nikoliv s ohledem na některou ze svých doplňkových funkcí, ale na základě své hlavní funkce, a to i v případě, kdy neexistuje podpoložka kombinované nomenklatury, která by této hlavní funkci specificky odpovídala. Při neexistenci podpoložky kombinované nomenklatury odpovídající hlavní funkci výrobku je tudíž třeba tento výrobek zařadit do zbytkové podpoložky uvedené nomenklatury.

(viz body 16, 21–23, 25–27 a výrok)
Článek 267 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že vnitrostátní soud, který má pochybnosti o slučitelnosti vnitrostátní právní úpravy s právem Evropské unie i ústavou dotčeného členského státu, se může obrátit na Soudní dvůr Evropské unie s otázkami týkajícími se výkladu či platnosti tohoto práva a není případně této povinnosti zproštěn z důvodu, že před vnitrostátním soudem pověřeným provést kontrolu ústavnosti tohoto zákona probíhá incidenční řízení kontroly ústavnosti.

Vnitrostátní soudy totiž mají tu nejširší možnost obrátit se na Soudní dvůr, mají-li za to, že věc, kterou projednávají, vyvolává otázky týkající se výkladu či posouzení platnosti ustanovení práva Unie, které vyžadují jejich rozhodnutí. Účinek unijního práva by byl ohrožen a užitečný účinek článku 267 SFEU by byl umenšen, pokud by se vnitrostátní soud nemohl obrátit na Soudní dvůr s předběžnými otázkami z důvodu, že probíhá incidenční řízení kontroly ústavnosti, a uplatnit unijní právo bezprostředně v souladu s rozhodnutím či judikaturou Soudního dvora. Existence vnitrostátního procesního pravidla konečně nemůže zpochybnit možnost, kterou mají vnitrostátní soudy, totiž předložit Soudnímu dvoru žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, mají-li – jako je tomu ve věci v původním řízení – pochybnosti o výkladu unijního práva.

(viz body 31, 36, 37, 39, výrok 1)
Článek 11 bod 4 druhý pododstavec směrnice 92/85 o zavádění opatření pro zlepšení bezpečnosti a ochrany zdraví při práci těhotných zaměstnankyň a zaměstnankyň krátce po porodu nebo kojících zaměstnankyň (desáté směrnice ve smyslu čl. 16 odst. 1 směrnice 89/391/EHS) musí být vykládán v tom smyslu, že brání tomu, aby členský stát odmítl přiznat zaměstnankyni dávku v mateřství z důvodu, že jakožto pracovnice ve služebním poměru, které bylo uděleno neplacené volno z osobních důvodů, aby mohla pracovat v zaměstnaneckém poměru, nesplnila v rámci tohoto zaměstnání požadavek minimální příspěvkové doby stanovený vnitrostátním právem ke vzniku nároku na uvedenou dávku v mateřství, i když bezprostředně před předpokládaným datem porodu pracovala více než dvanáct měsíců.

Účelem směrnice 92/85, která byla přijata na základě článku 118a Smlouvy o EHS, kterému odpovídá článek 153 SFEU, je totiž zlepšit bezpečnost a ochranu zdraví při práci těhotných zaměstnankyň a zaměstnankyň krátce po porodu nebo kojících zaměstnankyň. V tomto kontextu je třeba uvést – jak vyplývá ze sedmnáctého bodu odůvodnění směrnice 92/85 – že k zabránění tomu, aby se opatření týkající se mateřské dovolené míjela účinkem, pokud by nebyla provázena zachováním práv vyplývajících z pracovní smlouvy, unijní normotvůrce v čl. 11 bodě 2 písm. b) směrnice 92/85 stanovil, že zaměstnankyním, na které se vztahuje tato směrnice, musí být v případě mateřské dovolené uvedené v článku 8 zmíněné směrnice zajištěno zachování odměny za práci nebo nároku na odpovídající dávky. Požadavek další minimální příspěvkové doby při změně statusu nebo zaměstnání by však zpochybnil minimální ochranu upravenou v čl. 11 bodě 2 směrnice 92/85, pokud by dotyčná zaměstnankyně nesplnila požadavek šestiměsíční příspěvkové doby v novém zaměstnání, i kdyby doby předchozího zaměstnání bezprostředně před předpokládaným datem porodu přesahovaly dvanáct měsíců.

V tomto ohledu platí, že čl. 11 bod 4 druhý pododstavec směrnice 92/85 ani žádné jiné ustanovení této směrnice nestanoví podmínku týkající se povahy těchto dob zaměstnání. Za těchto podmínek nemohou být doby předchozího zaměstnání uvedené v tomto ustanovení omezeny jen na jedno zaměstnání vykonávané před předpokládaným datem porodu. Tyto doby zaměstnání musí být vykládány tak, že zahrnují různá po sobě následující zaměstnání vykonávaná dotyčnou pracovnicí před tímto datem, včetně zaměstnání pro různé zaměstnavatele a s různým statusem.

(viz body 40, 41, 44–46, 49, 51 a výrok)
(viz body 19 a 20)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 22–24 a 26)

Viz znění rozhodnutí.

Článek 107 odst. 1 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že pravidlo vnitrostátního práva, které za účelem ochrany zájmů zemědělských podniků zakazuje státem zřízené instituci prodat v rámci veřejné nabídky zemědělský pozemek tomu, kdo předloží nejvyšší nabídku, pokud má místně příslušný orgán za to, že tato nabídka je v hrubém nepoměru k odhadované hodnotě uvedeného pozemku, nemůže být kvalifikováno jako státní podpora, pokud uplatnění uvedeného pravidla umožní dospět k ceně, která by se co nejvíce blížila tržní hodnotě dotčeného pozemku, což přísluší předkládajícímu soudu ověřit.

(viz bod 55 a výrok)
(viz body 31–34)

Viz znění rozhodnutí.

Článek 2 odst. 1 a čl. 3 písm. a), jakož i přílohy I A bod 6 a I B bod 6 směrnice 2002/96 o odpadních elektrických a elektronických zařízeních, a čl. 2 odst. 1 písm. a) a čl. 2 odst. 3 písm. b) a čl. 3 odst. 1 písm. a) a b), jakož i příloha I bod 6 a příloha II bod 6 směrnice 2012/19 o odpadních elektrických a elektronických zařízeních musí být vykládány v tom smyslu, že pohony garážových vrat, které fungují díky napájení elektrickým proudem o napětí přibližně 220 V až 240 V, jsou určené k tomu, aby společně s garážovými vraty tvořily součást vybavení staveb, a mohou být kdykoli odmontovány, opět namontovány nebo dodatečně namontovány ke zmíněnému vybavení, spadají do oblasti působnosti směrnice 2002/96 a směrnice 2012/19 v průběhu přechodného období stanoveného v čl. 2 odst. 1 písm. a) posledně uvedené směrnice.

Z článku 2 směrnice 2002/96 totiž vyplývá, že do oblasti její působnosti spadají výrobky, které splňují tři kumulativní podmínky: zaprvé představují elektrická a elektronická zařízení (EEZ), zadruhé spadají do kategorií vyjmenovaných v příloze I A této směrnice a zatřetí nejsou součástí jiného typu zařízení, jež je vyloučeno z oblasti působnosti zmíněné směrnice, a nepředstavují takové zařízení.

Pokud jde o první podmínku, tyto pohony garážových vrat mohou představovat EEZ ve smyslu směrnice 2002/96, a jsou EEZ ve smyslu směrnice 2012/19, jelikož fungují díky elektrickému proudu o napětí nižším, než jsou normy stanovené těmito směrnicemi.

Pokud jde o druhou podmínku, dotčené pohony představují elektrické a elektronické nástroje ve smyslu uvedených směrnic, neboť po zapojení přívodu elektřiny umožňují uvedení do pohybu a ovládání garážových vrat. Tyto pohony kromě toho nelze kvalifikovat jako průmyslové nástroje ve smyslu směrnice 2002/96, protože nejsou používány při výrobě nebo průmyslovém zpracování výrobků, ani jako velké stacionární průmyslové nástroje ve smyslu čl. 3 odst. 1 písm. b) směrnice 2012/19.

Co se týče třetí podmínky, týkající se výjimek z používání těchto směrnic, vykládaných restriktivně, vzhledem k tomu, že dotčené pohony garážových vrat lze kdykoli z vybavení budovy odmontovat, opět namontovat nebo namontovat dodatečně, a nejsou tudíž navrženy tak, aby fungovaly výlučně s určitými vraty, nelze je považovat za speciálně navržené a nainstalované pro začlenění do uvedeného vybavení a nespadají tudíž do oblasti působnosti výjimek stanovených v čl. 2 odst. 1 směrnice 2002/96 a čl. 2 odst. 3 písm. b) směrnice 2012/19.

(viz body 37, 39, 47, 49, 53, 55–59 a výrok)
Článek 5 první směrnice 89/104 o ochranných známkách musí být vykládán v tom smyslu, že majitel ochranné známky zapsané v jednom nebo několika členských státech může bránit tomu, aby třetí osoba propustila zboží označené touto ochrannou známkou do režimu s podmíněným osvobozením od spotřební daně poté, co jej bez souhlasu tohoto majitele dovezla do Evropského hospodářského prostoru (EHP) a propustila do volného oběhu.

Důsledkem dovozu bez souhlasu majitele dotčené ochranné známky a uskladnění tohoto zboží ve skladu s daňovým dozorem až do jeho propuštění pro domácí spotřebu v Unii je totiž zbavení majitele této ochranné známky možnosti kontrolovat podmínky prvního uvedení na trh v EHP zboží označeného jeho ochrannou známkou. Takové jednání tak zasahuje do funkce ochranné známky spočívající v určení podniku, od něhož pochází zboží a pod jehož kontrolou je organizováno první uvedení na trh. Tato analýza není vyvrácena skutečností, že dovezené zboží, které je propuštěno do režimu s podmíněným osvobozením od spotřební daně, může být poté vyvezeno do třetího státu a nikdy tak nebude propuštěno pro domácí spotřebu v členském státě. Tato možnost nemůže bránit uplatnění pravidel týkajících se ochranných známek na zboží dovezené do Unie. Článek 5 odst. 3 směrnice 89/104 se kromě toho vztahuje rovněž na samotný vývoz.

(viz body 48–50 a výrok)
Směrnice 2006/112 o společném systému daně z přidané hodnoty brání vnitrostátní právní úpravě, podle níž se nárok na odpočet daně z přidané hodnoty, která je splatná nebo byla zaplacena na vstupu za zboží nebo služby použité pro účely zdanitelných plnění, odepře osobě povinné k dani, která má však povinnost odvést daň, kterou měla vybrat, pouze z důvodu, že nebyla v době, kdy uskutečňovala tato plnění, zaregistrovaná pro účely daně z přidané hodnoty, a to dokud není řádně zaregistrovaná pro účely daně z přidané hodnoty a nepodá přiznání k dlužné dani.

Nárok na odpočet daně totiž představuje základní zásadu společného systému daně y přidané hodnoty, který nemůže být v zásadě omezen a uplatňuje se přímo u všech daní, které zatěžují plnění uskutečněná na vstupu. Mimoto zásada neutrality daně z přidané hodnoty vyžaduje, aby odpočet daně z přidané hodnoty na vstupu byl přiznán, jestliže jsou splněny věcné hmotněprávní požadavky, i když osoby povinné k dani nevyhověly určitým požadavkům formálním. Platí tedy, že jakmile má správce daně k dispozici údaje potřebné k tomu, aby určil, že jsou splněny věcné hmotněprávní požadavky, nemůže, co se týče nároku osoby povinné k dani na odpočet této daně, vyžadovat splnění dalších podmínek, které by mohly vést k tomu, že by tento nárok nebylo možné uplatnit. Registrace pro účely daně z přidané hodnoty stanovená v článku 214 směrnice 2006/112, jakož i povinnost osoby povinné k dani oznámit zahájení, změnu nebo ukončení činnosti uvedená v článku 213 této směrnice v tomto ohledu představují pouze formální požadavky pro účely kontroly, které nemohou zpochybnit zejména nárok na odpočet daně z přidané hodnoty, jestliže jsou splněny věcné hmotněprávní podmínky, které zakládají tento nárok. Praxe, která sankcionuje nedodržení povinností týkajících se účetnictví a daňového přiznání osobou povinnou k dani odepřením nároku na odpočet daně, jde tak zjevně nad rámec toho, co je nezbytné k dosažení cíle zajistit správné provádění takových povinností, jelikož unijní právo nebrání členským státům, aby jako sankci za porušení uvedených povinností případně uložily pokutu nebo peněžní sankci odpovídající závažnosti přestupku.

(viz body 56, 58–60, 63, 65, výrok 2)
Pro účely stanovení výše pokuty za porušení pravidel hospodářské soutěže zahrnuje pojem hodnoty tržeb uvedený v bodě 13 pokynů pro výpočet pokut uložených podle čl. 23 odst. 2 písm. a) nařízení č. 1/2003 prodeje uskutečněné na trhu dotčeném protiprávním jednáním v Evropském hospodářském prostoru (EHP), aniž by bylo třeba určit, zda byly tyto prodeje skutečně dotčeny tímto protiprávním jednáním vzhledem k tomu, že podíl celkového obratu pocházející z prodeje výrobků, které jsou předmětem protiprávního jednání, nejlépe odráží hospodářský význam tohoto protiprávního jednání. Uvedený pojem nelze sice rozšířit tak, aby zahrnoval prodeje uskutečněné dotčeným podnikem, které nespadají do působnosti vytýkané kartelové dohody, bylo by však v rozporu s cílem sledovaným čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003, kdyby u účastníků kartelové dohody, kteří jsou vertikálně integrovaní, mohl být jen z toho důvodu, že výrobky, které jsou předmětem protiprávního jednání, zabudovali do konečných výrobků mimo EHP, vyloučen pro výpočet pokuty podíl z hodnoty jejich prodejů těchto konečných výrobků v EHP, který by mohl odpovídat hodnotě výrobků, jež jsou předmětem protiprávního jednání.

Vertikálně integrované podniky mohou totiž získat prospěch z dohody o horizontálním stanovení cen uzavřené v rozporu s článkem 101 SFEU nejen při prodeji nezávislým třetím osobám na trhu výrobku, který je předmětem tohoto protiprávního jednání, nýbrž také na navazujícím trhu se zpracovanými výrobky, jejichž součástí jsou tyto výrobky, a to dvěma různými způsoby. Buď uvedené podniky přenesou ceny vstupů zvýšené v důsledku protiprávního jednání na zpracované výrobky, nebo zvýšení nepřenesou, což jim poskytuje výhodu v oblasti nákladů ve srovnání s jejich konkurenty, kteří získávají stejné vstupy na trhu s výrobky, které jsou předmětem protiprávního jednání. Vyloučení těchto prodejů by mělo za následek umělou minimalizaci hospodářského významu protiprávního jednání spáchaného daným podnikem, jelikož pouhá skutečnost, že ze zohlednění by byly vyloučeny takové prodeje skutečně dotčené kartelovou dohodou v EHP, by vedla k uložení pokuty bez skutečného vztahu k působnosti této kartelové dohody na tomto území.

Zohlednění těchto interních prodejů, které vertikálně integrovaný podnik uskutečnil mimo EHP, pro výpočet pokuty, nepřekračuje územní pravomoc Komise. Tento orgán je totiž oprávněn použít článek 101 SFEU na kartelovou dohodu s celosvětovou působností, jelikož účastníci této dohody ji prováděli v EHP tak, že na tomto území prodávali výrobek dotčený protiprávním jednáním třetím podnikům. Pokud je tomu tak, je naproti tomu třeba, aby hodnota tržeb zohledněných pro výpočet pokuty odrážela hospodářský význam protiprávního jednání a relativní váhu dotčeného podniku v něm.

(viz body 51, 55, 56, 62, 70–74)
Věc C‑9/14

Staatssecretaris van Financiën

v.

D. G. Kieback

(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Hoge Raad der Nederlanden)

„Řízení o předběžné otázce — Volný pohyb pracovníků — Daňové právní předpisy — Daně z příjmu — Příjmy dosažené na území členského státu — Pracovník-nerezident — Zdanění ve státě zaměstnání — Podmínky“

Shrnutí – rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 18. června 2015

Volný pohyb osob — Pracovníci — Rovné zacházení — Odměňování — Daně z příjmu — Nerezident, který dosáhl podstatné části svých příjmů v členském státě během části roku, ne však během celého posuzovaného roku — Vnitrostátní právní úprava, která neumožňuje zohlednit jeho osobní a rodinnou situaci — Přípustnost — Poplatník, který odešel z Unie vykonávat svoji výdělečnou činnost do třetího státu — Neexistence vlivu

(Článek 39 odst. 2 ES)

Článek 39 odst. 2 ES musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání tomu, aby členský stát pro účely zdanění příjmů pracovníka-nerezidenta, který vykonával výdělečnou činnost v tomto členském státě během části roku, odmítl přiznat tomuto pracovníkovi daňovou výhodu zohledňující jeho osobní a rodinnou situaci z důvodu, že i když v uvedeném členském státě dosáhl všech nebo téměř všech svých příjmů za toto období, tyto příjmy nepředstavují podstatnou část jeho zdanitelných příjmů za celý posuzovaný rok. Okolnost, že uvedený pracovník odešel vykonávat výdělečnou činnost do třetího státu a ne do jiného členského státu Evropské unie, nemá na tento výklad žádný dopad.

Poplatník-nerezident, který nedosáhl ve státě zaměstnání všech nebo téměř všech rodinných příjmů, kterých dosáhl během celého posuzovaného roku, se totiž nenachází v situaci srovnatelné se situací, v níž se nacházejí rezidenti tohoto státu, aby tak pro účely zdanění jeho příjmů v tomto státě byla zohledněna jeho daňová schopnost. Členský stát, v němž poplatník během celého posuzovaného roku dosáhl jen části svých zdanitelných příjmů, mu proto není povinen přiznat výhody, které přiznává svým vlastním rezidentům.

Tento závěr nemůže být zpochybněn okolností, že dotyčný opustil své zaměstnání v členském státě proto, aby odešel vykonávat výdělečnou činnost ne do jiného členského státu, ale do třetího státu. Požadovaný výklad čl. 39 odst. 2 ES, pokud jde o povinnost, kterou zakládá a kterou je nezacházet s pracovníkem, který vykonává v jiném členském státě, než je členský stát jeho bydliště, výdělečnou činnost, diskriminujícím způsobem, se totiž vztahuje na každý členský stát. Platí to, i pokud jde o členský stát, v němž pracovník, i když bydlel v jiném členském státě, vykonával činnost předtím, než ji šel vykonávat do jiného státu, a to i pokud tento posledně uvedený stát není členským státem, nýbrž třetím státem.

(viz body 34–36 a výrok)
3.

Žaloba pro nesplnění povinnosti — Návrh na zahájení řízení — Uvedení vytýkaných skutečností a žalobních důvodů — Formální požadavky — Souvislé a podrobné vylíčení [Článek 258 SFEU; statut Soudního dvora, čl. 21 odst. 1; jednací řád Tribunálu, čl. 120 písm. c); směrnice Rady 1999/31, článek 8 a čl. 14 písm. a) až c)] (viz body 28–33)
Článek 9 odst. 1 nařízení č. 1889/2005 o kontrolách peněžní hotovosti vstupující do Společenství nebo je opouštějící musí být vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, která jakožto sankci za porušení ohlašovací povinnosti podle článku 3 tohoto nařízení stanoví správní pokutu, jejíž výše odpovídá 60 % neohlášené částky peněžní hotovosti, pokud tato částka převyšuje 50000 eur.

Taková pokuta totiž překračuje meze toho, co je nezbytné k zaručení dodržování této povinnosti a k zajištění naplňování cílů sledovaných tímto nařízením.

V této souvislosti není cílem sankce upravené v článku 9 nařízení č. 1889/2005 postihovat případné podvodné či protiprávní činnosti, ale pouze porušení uvedené povinnosti.

V tomto ohledu je cílem uvedeného nařízení, jak vyplývá z jeho bodů 3 a 15 odůvodnění, zajistit účinnější kontrolu pohybů peněžní hotovosti, která vstupuje do Unie nebo ji opouští, aby bylo zabráněno zavádění výnosů nedovolené činnosti do finančního systému a byly přitom respektovány zásady uznávané Listinou základních práv Evropské unie.

Mimoto čl. 4 odst. 2 nařízení č. 1889/2005 stanoví možnost zadržet na základě správního rozhodnutí a za podmínek stanovených ve vnitrostátních právních předpisech peněžní hotovost, která nebyla ohlášena v souladu s článkem 3 tohoto nařízení, a to zejména za tím účelem, aby příslušné orgány mohly provádět nezbytné kontroly a ověření ohledně původu této peněžní hotovosti, jejího zamýšleného použití, jakož i jejího určení. Cílů sledovaných uvedeným nařízením by tedy bylo možné dosáhnout sankcí, jež by spočívala v pokutě o nižší částce a současně v zadržení peněžní hotovosti, která nebyla ohlášena v souladu s tímto článkem 3, aniž by byly překročeny meze toho, co je za tímto účelem nezbytné.

(viz body 30–33, 35 a výrok)
3)

Články 3 až 5 směrnice 93/13 musí být vykládány v tom smyslu, že při posuzování zneužívající povahy klauzulí ve smlouvě o spotřebitelském úvěru ve smyslu článku 3 odst. 1 a 3 této směrnice musí vnitrostátní soud zohlednit všechny okolnosti týkající se uzavření této smlouvy. V tomto ohledu musí ověřit, zda byly v předmětné věci sděleny spotřebiteli všechny informace, jež mohly mít vliv na rozsah jeho závazku a umožňují mu posoudit celkové náklady úvěru. Rozhodující roli při tomto posouzení hraje to, zda byly klauzule sepsány jasně a srozumitelně a umožňovaly tak průměrnému spotřebiteli, tj. běžně informovanému a přiměřeně pozornému a obezřetnému spotřebiteli, posoudit takové náklady, a to, že ve smlouvě o spotřebitelském úvěru nebyly uvedeny informace považované za základní s ohledem na povahu zboží či služeb, které jsou předmětem této smlouvy, a to zejména informace ve smyslu článku 4 směrnice 87/102 v pozměněném znění.