ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
268

Zadruhé, pokud jde o její argument, podle kterého Komise měla k dispozici „řadu skutečností, které jednoznačně uváděly, že předpokládaná kartelová dohoda neměla žádný dopad nejen na obchod mezi členskými státy, ale ani na relevantní trh“, je třeba uvést, že závěry studie Lear (Laboratorio di Economia, Antitrust, Regolamentazione), nazvané „Průmysl výztuží do betonu ve formě svitků v Itálii v letech 1989 až 2000“, kterou si objednaly podniky Alfa, Feralpi, IRO, SP a Valsabbia a na kterou odkazuje žalobkyně, přičemž tato studie nebyla přiložena k této žalobě, vyvrátila Komise v bodech 42, 50 až 56, 62, 513, 521 a 585 odůvodnění napadeného rozhodnutí, když uvedla, že se nezdá, že by údaje podporovaly tvrzení studie Lear o celkovém snížení cen o 32 % v reálných hodnotách (viz rovněž bod 267 výše). Kromě toho Komise v bodě 490 odůvodnění napadeného rozhodnutí vyvrátila argument, podle kterého nemělo zvýšení příplatku vliv, jelikož bylo neutralizováno snížením základní ceny, protože celková cena výztuží do betonu se skládala ze základní ceny a ceny navýšení a mělo se za to, že na tuto posledně uvedenou cenu se nevztahuje hospodářská soutěž a nebyla předmětem jednání, takže zvýšení ceny navýšení se projevilo snížením proměnlivosti celkových cen, a tedy snížením míry nejistoty této ceny. Přitom žalobkyně nepředkládá žádnou skutečnost, která by zpochybňovala tato zjištění.
30

V tomto ohledu je třeba připomenout, že pokud je rozhodnutí nebo nařízení, které se bezprostředně a osobně dotýká jednotlivce, v průběhu řízení nahrazeno aktem se stejným předmětem, musí být tento akt považován za novou skutečnost, která umožňuje žalobci upravit jeho návrhová žádání a žalobní důvody. Bylo by totiž v rozporu s řádným výkonem spravedlnosti a požadavkem na hospodárnost řízení požadovat po žalobci, aby podal novou žalobu. Mimoto by bylo nespravedlivé, kdyby dotčený orgán mohl na kritiku obsaženou v žalobě podané proti aktu k unijnímu soudu reagovat tak, že by změnil napadený akt nebo jej nahradil jiným, a dovolávat se v průběhu soudního řízení této změny nebo tohoto nahrazení, aby tak druhého účastníka řízení zbavil možnosti rozšířit jeho původní návrhová žádání a žalobní důvody na pozdější akt nebo proti němu předložit doplňující návrhová žádání a žalobní důvody (viz obdobně rozsudek Tribunálu ze dne 23. října 2008, People’s Mojahedin Organization of Iran v. Rada, T-256/07, Sb. rozh. s. II-3019, bod 46 a citovaná judikatura).
8

Pokud jde o nabývání podílů uvnitř Evropské unie, Komise ukončila řízení rozhodnutím 2011/5/ES ze dne 28. října 2009 o daňových odpisech finančního goodwillu vzniklého nabytím podílu v zahraničních podnicích C 45/07 (ex NN 51/07, ex CP 9/07) zavedených Španělskem (Úř. věst. 2011, L 7, s. 48, dále jen „napadené rozhodnutí“).
55

Zatřetí, co se týče tvrzení žalobkyně, podle níž byla jednak jedinou zbývající telekomunikační společností v zadávacím řízení a jednak jedinou, která byla způsobilá být příjemcem podpory, je třeba poukázat na to, že toto tvrzení musí být odmítnuto. Zaprvé totiž, jak to již na jednání uvedly zejména společnost BT, Spojené království a Komise, dvěma zbývajícími účastníky zadávacího řízení byly společnost BT a konsorcium Babcock, jehož je žalobkyně součástí, a nikoliv společnost BT a žalobkyně. Zadruhé ze spisu a z toho, co bylo řečeno na jednání, v tomto ohledu vyplývá, že žalobkyně nebyla jedinou zbývající telekomunikační společností, jelikož mezi ostatní členy konsorcia Babcock patří zejména telekomunikační společnosti Surf Telecoms a Motorola Inc. Avšak ani za předpokladu, že by tyto dvě společnosti nebyly pověřeny vybudováním fyzické infrastruktury a nebyly hlavní částí zadávacího řízení zcela bezprostředně dotčeny, jak tvrdí žalobkyně, tak to nemění nic na tom, že tyto dvě společnosti byly napadeným rozhodnutím dotčeny. Jeví se totiž, jak to ostatně uznává žalobkyně ve svém vyjádření ze dne 8. července 2011, že v rámci nabídky konsorcia Babcock, se Motorola účastnila nabídky v části týkající se bezdrátové sítě a Surf Telecoms pronajímal žalobkyni vlákna. Proto je třeba mít za to, že žalobkyně není dotčena způsobem, který by ji individualizoval ve vztahu k jiným společnostem.
106

Tyto jednotlivé skutečnosti, ať již nazírány společně nebo odděleně, nemohou představovat porušení zásady řádné správy. Zaprvé bylo totiž připomenuto, že rozhodnutí Alumix nemohlo žalobkyni umožnit, aby se domnívala, že jeho působnost, pokud jde o poskytnutí preferenční sazby, které byla příjemcem, překročí deset let stanovených ve vyhlášce z roku 1995. Zadruhé Komisi nelze vytýkat, že nedodržela zásadu řádné správy, pokud tomuto orgánu nebylo z důvodu jednání, které lze výlučně připsat třetí osobě, umožněno řádně vykonávat svou administrativní činnost. Je přitom nesporné, že v projednávané věci Komise nemohla zaujmout stanovisko, které by zaujala v případě, pokud by byl dodržen postup oznamování státní podpory, právě z důvodu, že Italská republika neoznámila nařízení z roku 2004 a čl. 11 odst. 11 zákona z roku 2005, což představuje protiprávní jednání. Navíc jak bylo uvedeno v bodech 65 až 67 výše, nebylo prokázáno, že Komise byla nečinná, když italské orgány přijaly nová ustanovení, ale požádala tyto orgány o informace, které považovala za nezbytné. Zatřetí jak Tribunál, tak Soudní dvůr rozhodly o legalitě rozhodnutí ze dne 19. července 2006, včetně toho, že bylo rozděleno na část týkající se žalobkyně a část týkající se nových příjemců preferenční sazby označených v nařízení z roku 2004. Začtvrté, jak bylo právě připomenuto v bodě 104 výše v souvislosti se zpožděním v důsledku zahájení diskusí o programu VPP, a následného upuštění od této hypotézy, Komise věřila, že ho musí zohlednit a upustila od vymáhání příslušné částky podpory, což jistě nemůže představovat nesprávný správní postup.
312

Tribunál již přitom konstatoval, že snížení výše pokuty podle bodu 35 pokynů z roku 2006 je podmíněno splněním tří kumulativních podmínek, a to podáním žádosti v průběhu správního řízení; existencí zvláštní hospodářsko-společenské situace, a platební neschopností podniku; tento podnik přitom musí předložit objektivní důkazy o tom, že uložení pokuty by ohrozilo jeho ekonomickou životaschopnost a vedlo by ke ztrátě veškeré hodnoty jeho majetku, což se nutně nemusí shodovat se zahájením řízení o likvidaci, pokud existuje zpeněžitelný majetek (rozsudky Tribunálu ze dne 16. června 2011, Team Relocations a další v. Komise, T-204/08 a T-212/08, Sb. rozh. s. II-3569, bod 171, a Ziegler v. Komise, T-199/08, Sb. rozh. s. II-3507, bod 165).
150

Pokud jde o druhý žalobní důvod, je třeba připomenout, že za účelem účinného provádění pravidel hospodářské soutěže, může být nutné přičíst kartelovou dohodu výjimečně nikoliv původnímu, ale novému provozovateli podniku účastnícího se kartelové dohody za předpokladu, že tento provozovatel může být skutečně považován za nástupce původního provozovatele, a sice pokud nadále provozuje podnik, který se účastnil kartelové dohody (v tomto smyslu viz stanovisko generální advokátky Kokott ve věci ETI a další, bod 98 výše, EU:C:2007:404, body 75 a 76). Pokud by totiž nebyla stanovena žádná možnost uložení sankce jinému subjektu, než který se dopustil protiprávního jednání, mohly by se podniky vyhnout sankcím tím, že by pouze změnily svou identitu na základě restrukturalizace, převodu nebo jiných právních či organizačních změn (v tomto smyslu viz rozsudek ETI a další, bod 98 výše, EU:C:2007:775, bod 41).
104

Co se týče argumentu žalobkyně vycházejícího z bodu 25 rozsudku Britannia Alloys & Chemicals v. Komise, bod 83 výše (EU:C:2007:326), podle něhož by měl být vzat na zřetel obrat, který odráží její skutečnou ekonomickou situaci „v období, během něhož bylo spácháno protiprávní jednání“, což by bránilo zohlednění kteréhokoli hospodářského roku následujícího po skončení tohoto období, je třeba konstatovat, že přijetí takovéhoto výkladu by vedlo k systematickému odmítnutí judikatury týkající se čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003, který s výhradou výjimečných okolností stanoví, že je třeba zohlednit celkový obrat, jehož bylo dosaženo v hospodářském roce, který předchází přijetí napadeného rozhodnutí. V rozsudku Britannia Alloys & Chemicals v. Komise, bod 83 výše (EU:C:2007:326), nelze nalézt nic, co by mohlo svědčit o záměru Soudního dvora odchýlit se od této ustálené judikatury. Naopak je třeba konstatovat, že tato judikatura doznala jasného potvrzení v bodech 30 a 41 rozsudku Britannia Alloys & Chemicals v. Komise, bod 83 výše (EU:C:2007:326). Bod 25 rozsudku Soudního dvora je tedy třeba vykládat v kontextu okolností projednávané věci, a nikoli jako obecně platnou výjimku z ustanovení čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 a výkladu těchto ustanovení podaného judikaturou.
103

Zadruhé je třeba uvést, že společnost Redaelli v projednávané věci navrhuje pouze to, aby jí Tribunál přiznal nárok na shovívavost, a to tak, že by jí zahrnul do třetí skupiny podniků, na které se vztahuje bod 23 sdělení o shovívavosti, tj. do skupiny, která zahrnuje podniky, jenž mohou mít nárok na snížení až do 20 % hodnoty uložené pokuty (viz body 74 a 84 výše).
405

Žalobkyně tvrdí, že pokuta 22 milionů eur je nepřiměřená vzhledem k tomu, co je jim vytýkáno. Pokuta by měla být uložena z důvodu jednání nevýhradního obchodního zástupce v rámci klubu Italia, o němž Austria Draht nic nevěděla, a to i když jí není vytýkána účast na ostatních protisoutěžních ujednáních. Navíc tento obchodní zástupce stejně jako další účastníci klubu Italia popírá skutečnost, že by byla Austria Draht zastoupena v uvedeném klubu, v každém případě nebyla považována za důležitého člena klubu Italia. Vzhledem k této situaci by žalobkyně měly být sankcionovány pouze symbolickou pokutou. V případě, že by symbolická pokuta nebyla přiměřená, by měla výše pokuty zohledňovat toliko prodeje APC společnosti Austria Draht v Itálii, nikoli prodeje APC v celém EHP. V projednávaném případě představuje část pokuty spojená se znalostí dohod na evropské úrovni, izolovaně bez toho, aby tyto dohody schválila, přibližně 19 milionů eur. Pokud by se vycházelo z prodejů v Itálii a podle metodiky Komise, by pokuta nemohla být vyšší než 3,1 milionů eur. Kromě toho nemůže Komise odůvodnit přiměřenou povahu pokuty tím, že se posouzení závažnosti týká toliko protiprávního jednání jako takového, ani tím, že situace žalobkyň nepředstavuje polehčující okolnost ve smyslu pokynů z roku 2006. Komise by měla zohlednit jednání každého dotčeného podniku a jeho úlohu při zavádění kartelové dohody. Jestliže je žalobkyním vytýkána pouze účast na klubu Italia, pak jediným relevantním trhem pro výpočet pokuty může být nanejvýše Itálie (body 219 až 233 žaloby, body 79 až 87, 99 a 100 repliky).
152

Je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury lze pouze podniku, který s Komisí spolupracoval na základě sdělení o shovívavosti, na základě tohoto sdělení přiznat snížení pokuty, která by byla uložena bez této spolupráce. Toto snížení nelze rozšířit na společnost, která během části doby trvání dotčeného protiprávního jednání byla součástí hospodářské jednotky tvořené podnikem, avšak v době, kdy posledně uvedený spolupracoval s Komisí, již nebyla jeho součástí. Opačný výklad by totiž zejména znamenal, že v případě převodu podniků, by společnost, která se původně podílela na protiprávním jednání jakožto mateřská společnost dceřiné společnosti, jež se na tomto protiprávním jednání podílela přímo, převodem této dceřiné společnosti na jiný podnik případně měla prospěch ze snížení pokuty přiznaného tomuto posledně uvedenému podniku z důvodu jeho spolupráce s Komisí, ačkoli by uvedená společnost sama nepřispěla k odhalení dotčeného protiprávního jednání, ani by v době této spolupráce nevykonávala ve své bývalé dceřiné společnosti rozhodující vliv. S ohledem na cíl sledovaný sdělením o shovívavosti, kterým je podpora odhalování jednání, která jsou v rozporu s unijním právem hospodářské soutěže, a s ohledem na zajištění účinného uplatňování tohoto práva nic neodůvodňuje rozšíření snížení pokuty, které bylo přiznáno podniku na základě jeho spolupráce s Komisí, na podnik, který tím, že v minulosti kontroloval odvětvové činnosti zapojené do dotčeného protiprávního jednání, sám k jeho odhalení nepřispěl (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 30. dubna 2014, FLSmidth v. Komise, C‑238/12 P, Sb. rozh., EU:C:2014:284, body 83 a 85; ze dne 19. června 2014, FLS Plast v. Komise, C‑243/12 P, Sb. rozh., EU:C:2014:2006, body 85 a 87, a Hoechst v. Komise, bod 148 výše, EU:T:2009:366, bod 76).
72

Je tedy třeba zrušit napadené rozhodnutí, jelikož žalobkyně dostatečně prokázala nikoli, že by napadené rozhodnutí mělo bez těchto procesních vad, tedy kdyby byla vyslechnuta a měla přístup ke spisu, odlišný obsah, nýbrž že by svou obhajobu mohla zajistit lépe, kdyby k uvedeným vadám nedošlo (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 18. června 2013, Fluorsid a Minmet v. Komise, T‑404/08, Sb. rozh., EU:T:2013:321, bod 110 a citovaná judikatura), přičemž se upřesňuje, že je za tímto účelem třeba vrátit se do doby konání správního řízení, které vedlo k přijetí napadeného rozhodnutí, to znamená před datum přijetí napadeného rozhodnutí, a sice 8. února 2010 (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 27. září 2006, Archer Daniels Midland v. Komise, T‑329/01, Sb. rozh., EU:T:2006:268, bod 377).
1)

Článek 1 bod 17 rozhodnutí Komise C (2010) 4387 final ze dne 30. června 2010 v řízení podle článku 101 SFEU a článku 53 Dohody o EHP (věc COMP/38344 – Předpínací ocel), ve znění rozhodnutí Komise C (2010) 6676 final ze dne 30. září 2010 a rozhodnutí Komise C (2011) 2269 final ze dne 4. dubna 2011, se zrušuje v rozsahu, v němž Komise konstatovala účast Trafilerie Meridionali SpA, dříve Emme Holding SpA na celoevropské složce dotčeného protiprávního jednání od 4. března 1997 do 9. října 2000, měla za to, že se tato účast týkala lan ze tří pramenů od 4. března 1997 do 28. února 2000, a shledala účast této společnosti na protisoutěžním jednání za období od 30. srpna 2001 do 10. června 2002.
145

Podle bodů 529 a 530 odůvodnění napadeného rozhodnutí: „(529) Fapricela tvrdí […], že byla zapojena do protiprávního jednání pouze od roku 1999 do února 2000 a od dubna do července 2001 (přiznává sice, že počínaje dnem 18. dubna 2001 obnovila činnost v rámci kartelové dohody, sama se ovšem nepovažovala za jejího člena, o čemž ostatní členové věděli) a v období od srpna 2001 do září 2002 (ale pouze formálně). Fapricela rovněž odkazuje na své tvrzené výslovné odmítnutí účasti na schůzce ze dne 28. března 2001 a na skutečnost, že nezaplatila svůj příspěvek ESIS v roce 2000. Fapricela dochází k závěru, že její odpovědnost by měla být vyloučena počínaje březnem 2001 a že Komise by měla vzít v úvahu skutečnost, že se kartelové dohody skutečně neúčastnila v období od srpna 2001 do září 2002. (530) Z důkazů popsaných v příloze 4 rozhodnutí a v oddílech 9.2.2.1 až 9.2.2.5 vyplývá, že od 2. prosince 1998 do dne kontrol ze strany Komise, Fapricela se pravidelným a trvajícím způsobem účastnila schůzek klubu España a že její situace byla projednávána v její nepřítomnosti. Tvrzené odmítnutí Fapricely účastnit se schůzky dne 28. března 2001 nemůže být považováno za distancování se od kartelové dohody (viz bod 589 odůvodnění). Naopak, Fapricela se nadále účastnila schůzek kartelové dohody přinejmenším ještě za měsíc (ohledně schůzky ze dne 18. dubna 2001 viz bod 529 odůvodnění a příloha 4 rozhodnutí). Navíc, tvrzená nepřítomnost společnosti Fapricela na schůzkách od října 2000 do dubna 2001 je vyvrácena důkazy uvedenými v příloze 4 rozhodnutí, které prokazují, že Fapricela se účastnila schůzek ve dnech 18. října 2000, 23. března 2001, 9. dubna 2001 a 18. dubna 2001. Fapricela nepředložila žádné jiné důkazy, které by potvrzovaly, že se veřejně distancovala od toho, co se na schůzkách ujednalo, tedy od kartelové dohody (viz bod 588 odůvodnění). Společnost Fapricela mimo jiné připouští, že se účastnila schůzky dne 9. dubna 2001, kde bylo ujednáno zvýšení cen podle segmentů zákazníků od června 2001, a že se až do září 2002 pravidelně a trvale účastnila schůzek klubu España. V důsledku toho Komise dochází k závěru, že společnost Fapricela se účastnila klubu España od 2. prosince 1998 do 19. září 2002 nepřetržitě.“
215

Úvodem je třeba připomenout, že pokud jde o soudní přezkum rozhodnutí Komise, která ukládají pokutu za porušení pravidel hospodářské soutěže, přezkum legality je doplněn pravomocí přezkumu v plné jurisdikci, která byla unijnímu soudu přiznána článkem 31 nařízení č. 1/2003 v souladu s článkem 2627 SFEU (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 8. prosince 2011, Chalkor v. Komise, C‑386/10 P, Sb. rozh., EU:C:2011:815, body 53, 63 a 64). Tato pravomoc opravňuje soud, aby nad rámec pouhého přezkumu legality sankce nahradil posouzení Komise svým posouzením, a uloženou pokutu nebo penále tedy případně zrušil, snížil nebo zvýšil (viz rozsudek ze dne 8. prosince 2011, KME a další v. Komise, C‑272/09 P, Sb. rozh., EU:C:2011:810, bod 103 a citovaná judikatura; v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 5. října 2011, Romana Tabacchi v. Komise, T‑11/06, Sb. rozh., EU:T:2011:560, bod 265).
308

Komise v napadeném rozhodnutí uvedla, že tato situace musí být jako srovnávací alternativa porovnána s hypotézou spojení, podle které by společný podnik ukončil svoji činnost z důvodu vytvoření strukturální vazby mezi společnostmi Lufthansa a Austrian, což by podle ustanovení dohody o společném podniku vedlo k tomu, že by žalobkyně sloty vrátila společnosti Lufthansa. Podle Komise by přitom pro žalobkyni bylo s ohledem na přeplněnost letiště ve Frankfurtu nad Mohanem téměř nemožné získat vlastní sloty, a proto by musela provoz na trase Vídeň – Frankfurt nad Mohanem ukončit. Společnost Adria Airways by na této trase zůstala jediným konkurentem subjektu vzniklého spojením a podle Komise by nebyla schopna vyvíjet dostatečný konkurenční tlak (body 162 až 168 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
94

Odůvodnění aktů Rady od července 2011 do července 2014 začíná pododstavcem, v němž Rada popisuje žalobce jako „skupin[u] zapojen[ou] do teroristických činů, která od roku 1988 pravidelně vede útoky proti izraelským cílům, včetně únosů, útoků proti civilistům za použití bodných a střelných zbraní, sebevražedných bombových útoků v hromadné dopravě a na veřejných místech, přičemž se tato organizace hlásí k odpovědnosti za tyto činy“. Rada uvádí, že „[h]nutí Hamás podniklo útoky jak na ‚Zelené linii‘ Izraele, tak na okupovaných územích“ a že „[v] březnu roku 2005 vyhlásil Hamás období klidu („tahdia“), během kterého došlo k poklesu jeho činnosti“. Rada dále uvádí, že „[n]icméně dne 21. září 2005 hnutí Hamás uneslo a poté zabilo izraelského občana [a že] [n]a videozáznamu prohlášení se Hamás přihlásil k tomuto únosu a označil jej za pokus o vyjednání propuštění palestinských vězňů držených Izraelem“. Rada uvádí, že „[r]adikální příslušníci hnutí Hamás se podíleli na odpalování raket z pásma Gazy do jižní části Izraele [a že] [p]ro účely páchání teroristických činů proti civilním osobám v Izraeli rekrutoval Hamás sebevražedné atentátníky tím, že nabízel podporu jejich rodinám“. Rada uvádí, že „[v] červnu roku 2006 byl Hamás (včetně Hamás-Izz al-Din al-Qassem) zapojen do operace vedoucí k únosu izraelského vojáka Gilada Šalita“ (první pododstavce odůvodnění aktů Rady od července 2011 do července 2014). V odůvodnění prováděcího nařízení č. 1375/2011 ze dne 22. prosince 2011 Rada uvádí, že „[p]o pěti letech v zajetí Hamás dne [11]. října 2011 [Gilada Šalita] propustil v rámci jednání o výměně vězňů s Izraelem“.
55

V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle judikatury citované v bodě 45 výše by rozhodnutí o přeřazení bylo stiženo zneužitím pravomoci, pokud by bylo přijato v souvislosti s psychickým obtěžováním a s cílem poškodit osobnost, důstojnost nebo fyzickou či psychickou integritu přeřazené osoby. To platí rovněž v případě, kdy přeřazení ve skutečnosti znamená sankci uložené žalobkyni za její kritiku řízení EUPM. Kdyby byly takové okolnosti prokázány, představovaly by zneužití pravomoci, neboť vedoucí EUPM by využil své pravomoci za jiným účelem, než je účel, za kterým mu byly tyto pravomoci svěřeny, a přeřazení by kromě toho nebylo možné považovat za učiněné v zájmu služby. Je tedy třeba zkoumat, zda rozhodujícím důvodem pro přeřazení žalobkyně na jiné pracovní místo byly důvody uvedené v napadených rozhodnutích, které se týkaly zájmu služby, nebo zda byla uvedená rozhodnutí přijata za účelem dosažení jiných – nelegitimních – cílů, než jsou uváděné cíle.
315

V aktech z období od července 2011 do července 2014 Rada pro ponechání jména žalobce na seznamech týkajících se zmrazení finančních prostředků vedle rozhodnutí orgánů USA a Spojeného království uvedla následující skutečnosti: – „od roku 1988 Hamás (včetně Hamás-Izz al-Din al-Qassem) pravidelně vede útoky proti izraelským cílům, včetně únosů, útoků proti civilistům za použití bodných a střelných zbraní, sebevražedných bombových útoků v hromadné dopravě a na veřejných místech, přičemž se tato organizace hlásí k odpovědnosti za tyto činy. Hamás podnikl útoky jak na zelené linii Izraele, tak na okupovaných územích“ (akty z období od července 2011 do července 2014); – „dne 21. září 2005 Hamás unesl a poté zabil izraelského občana. Na videozáznamu prohlášení se Hamás přihlásil k tomuto únosu a označil jej za pokus o vyjednání propuštění palestinských vězňů držených Izraelem“ (akty z období od července 2011 do července 2014); – „Radikální příslušníci hnutí Hamás se podíleli na odpalování raket z pásma Gazy do jižní části Izraele“ (akty z období od července 2011 do července 2014); – „pro účely páchání teroristických činů proti civilním osobám v Izraeli rekrutoval Hamás sebevražedné atentátníky tím, že nabízel podporu jejich rodinám“ (akty z období od července 2011 do července 2014); – „v červnu roku 2006 byl Hamás (včetně Hamás-Izz al-Din al-Qassem) zapojen do operace vedoucí k únosu izraelského vojáka Gilada Šalita, který stále zůstává v zajetí jako rukojmí“ (akty z července 2011). „Dne 18. října 2011, po pěti letech v zajetí Hamásu byl propuštěn v rámci jednání o výměně vězňů s Izraelem“ (akty z období od prosince 2011 do července 2014); – „dne 20. srpna 2011 se Hamás přihlásil k odpovědnosti za odpalování raket do jižní části Izraele, při němž byli zraněni dva izraelští civilisté“ (akty z období od prosince 2011 do července 2014); – „dne 7. dubna 2011 zabil raketový útok Hamásu na školní autobus jednoho civilistu“ (akty z období od prosince 2011 do července 2014); – „dne 2. září 2010 bylo odpáleno vozidlo, což zranilo dva Izraelce“ (akty z období od července 2011 do července 2014); – „dne 31. srpna 2010 byli zavražděni čtyři izraelští osadníci osobami z Hebronu“ (akty z období od července 2011 do července 2014); – „dne 14. června 2010 útok údajné buňky hnutí Hamás v jižním Hebronu zabil policistu a dva další policisty zranil“ (akty z období od července 2011 do července 2014); – „dne 26. března 2010 byli v pásmu Gazy zabiti dva izraelští vojáci“ (akty z období od července 2011 do července 2014); – „dne 5. ledna 2010 byl zabit člen egyptské pohraniční stráže při ozbrojených srážkách na severu Sinaje“ (akty z období od července 2011 do července 2014).
44

V rámci prvního žalobního důvodu žalobkyně tvrdí, že Komise nesprávně posoudila opatření c) týkající se prodeje pozemků obcemi za nižší než tržní ceny [dále jen „opatření c)“], jako součást režimu podpor, a sice nizozemského systému financování sociálního bydlení. Tvrdí, že toto opatření nemůže být kvalifikováno jako součást režimu existujících podpor vzhledem k tomu, že nebylo systematické, že není upraveno nizozemskými právními předpisy vztahujícími se na společnosti působící v oblasti bydlení a že Komise pouze odkazuje na stížnosti týkající se jednotlivých případů. Na rozdíl od toho, co tvrdí Komise, z oznámení nizozemských orgánů nevyplývá, že by dohody o cenách pozemků byly uzavírány pravidelně, ani to, že by systematicky znamenaly prodej za nižší než tržní cenu.