ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
21

Podle Komise navíc navrhovaná EOI obchází pravidlo, podle kterého EOI nemůže Komisi vyzvat, aby nenavrhovala určitý právní akt nebo aby navrhla rozhodnutí nepřijímat určitý právní akt. Ze znění čl. 10 odst. 1 písm. c) nařízení č. 211/2011, ve kterém se hovoří o „opatření[ch], která zamýšlí učinit“, totiž vyplývá, že dovolené jsou jen EOI usilující o přijetí právního aktu s určitým obsahem nebo o zrušení stávajícího právního aktu. Kdyby Komise ve svém sdělení podle čl. 10 odst. 1 písm. c) nařízení č. 211/2011 oznámila, že nezamýšlí navrhnout příslušný právní akt, znamenalo by to nepřijatelné politické omezení jejího práva iniciativy. Funkci, kterou má plnit EOI a jejíž podstatou je přimět Komisi k tomu, aby se veřejně věnovala tématu, který je předmětem EOI, a tím vyvolat politickou diskusi, lze navíc v plném rozsahu splnit jen prostřednictvím navrhované EOI usilující o přijetí právního aktu s určitým obsahem nebo o zrušení stávajícího právního aktu. EOI, která požaduje nepřijetí rozhodnutí Rady, již není způsobilá splnit funkci spočívající ve vyvolání takové nové politické debaty a je nepřípustným vměšováním do právě probíhajícího legislativního postupu.
61

V důsledku toho je třeba uvést, že likvidace společnosti Saremar nezpochybňuje konstatování v bodě 55 výše, podle kterého zrušení napadeného rozhodnutí by mohlo žalobkyni přinést prospěch, jelikož její právní situace ve vztahu ke sporným podporám by se nezbytně změnila. Mimoto by uvedené zrušení mělo rovněž za následek významné zlepšení její hospodářské situace, jelikož sporné podpory by mohly být znovu začleněny do jejího majetku. Dále je třeba uvést, že tato analýza je potvrzena rozsudkem ze dne 13. září 2010, Řecko a další v. Komise (T‑415/05, T‑416/05 a T‑423/05, EU:T:2010:386), v němž Tribunál rozhodl, že společnosti v úpadku, které vrátily podpory dotčené v uvedených věcech, si zachovaly právní zájem na podání žaloby, jelikož v případě zrušení by jim Řecká republika musela vrátit vrácené částky, které byly zapsány v aktivech jejich likvidačních účetních rozvah (rozsudek ze dne 13. září 2010, Řecko a další v. Komise, T‑415/05, T‑416/05 a T‑423/05, EU:T:2010:386, bod 62).
178

Komisi nicméně nepřísluší v projednávaném případě zohledňovat důvody snížení kapitálu společnosti Saremar, které uvedl RAS. Jak totiž plyne z bodu 9 uvedených pokynů, pojem „podnik v obtížích“ je objektivní pojem, který je třeba posoudit výhradně s ohledem na konkrétní důkazy o finanční a hospodářské situaci dotčeného podniku, které svědčí o tom, že uvedený podnik je „[neschopen] zamezit ztrátě, která jej v krátkodobém nebo střednědobém výhledu téměř jistě přivede k ukončení podnikatelské činnosti“. Pokud by Komise měla zohledňovat okolnosti, jako jsou okolnosti uváděné RAS, za účelem vyloučit kvalifikaci jako podnik v obtížích, užitečný účinek odchylky stanovené v čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU by tím byl ohrožen. V tomto ohledu je třeba uvést, jak Komise v podstatě uvedla, že pokles hodnoty pohledávek v rámci úpadkového řízení, zejména pohledávek držených bývalou mateřskou společností podniku, je rizikem podnikání, které není nijak výjimečné a může dotčený podnik přivést do nepřekonatelných potíží.
7

Dne 30. června 2011 zahájila Komise řízení a přijala oznámení námitek týkající se následujících právnických osob: Nexans France, Nexans, Pirelli & C. SpA, Prysmian Cavi e Sistemi Energia, Prysmian, Sumitomo Electric Industries, Hitachi Cable, J‑Power Systems, Furukawa Electric Co Ltd, Fujikura Ltd, Viscas Corp., SWCC Showa Holdings Co. Ltd, Mitsubishi Cable Industries Ltd, Exsym Corp., ABB, ABB Ltd, Brugg Kabel AG, Kabelwerke Brugg AG Holding, nkt cables GmbH, NKT Holding A/S, Silec Cable SAS, Grupo General Cable Sistemas, SA, Safran SA, General Cable Corp., LS Cable & System Ltd, Taihan Electric Wire Co. Ltd a žalobkyně.
7

Dne 30. června 2011 zahájila Komise řízení a přijala oznámení námitek týkající se následujících právnických osob: Nexans France, Nexans, Pirelli & C. SpA, Prysmian Cavi e Sistemi Energia, Prysmian, The Goldman Sachs Group, Inc., Sumitomo Electric Industries, Hitachi Cable, J-Power Systems, Furukawa Electric Co. Ltd, Fujikura Ltd, Viscas Corp., SWCC Showa Holdings Co. Ltd, Mitsubishi Cable Industries Ltd, Exsym Corp., ABB, ABB Ltd, nkt cables GmbH, NKT Holding A/S, Silec Cable SAS, Grupo General Cable Sistemas, SA, Safran SA, General Cable Corp., LS Cable & System Ltd, Taihan Electric Wire Co. Ltd a žalobkyň.
7

Dne 30. června 2011 zahájila Komise řízení a přijala oznámení námitek týkající se následujících právnických osob: Nexans France, Nexans, Pirelli, Goldman Sachs, Sumitomo Electric Industries, Hitachi Cable, J-Power Systems, Furukawa Electric Co. Ltd, Fujikura Ltd, Viscas Corp., SWCC Showa Holdings Co. Ltd, Mitsubishi Cable Industries Ltd, Exsym Corp., ABB, ABB Ltd, Brugg Kabel AG, Kabelwerke Brugg AG Holding, nkt cables GmbH, NKT Holding A/S, Silec Cable SAS, Grupo General Cable Sistemas, SA, Safran SA, General Cable Corp., LS Cable & System Ltd, Taihan Electric Wire Co. Ltd a žalobkyň.
7

Dne 30. června 2011 zahájila Komise řízení a přijala oznámení námitek týkající se následujících právnických osob: Pirelli & C. SpA, Prysmian Cavi e Sistemi Energia, Prysmian, The Goldman Sachs Group, Inc., Sumitomo Electric Industries, Hitachi Cable, J‑Power Systems, Furukawa Electric Co. Ltd, Fujikura Ltd, Viscas Corp., SWCC Showa Holdings Co. Ltd, Mitsubishi Cable Industries Ltd, Exsym Corp., ABB, ABB Ltd, Brugg Kabel AG, Kabelwerke Brugg AG Holding, nkt cables GmbH, NKT Holding A/S, Silec Cable, SAS, Grupo General Cable Sistemas, SA, Safran SA, General Cable Corp., LS Cable & System Ltd, Taihan Electric Wire Co. Ltd a žalobkyň.
93

V tomto ohledu je třeba připomenout, že právo občanů vycházející z čl. 11 odst. 4 SEU má za cíl posílit unijní občanství a zvyšovat demokratické fungování Unie (viz bod 72 výše), jelikož konečným cílem je povzbuzovat občany v účasti na demokratickém životě a učinit Unii přístupnější (viz bod 2 odůvodnění nařízen č. 211/2011). Pokud by odmítnutí Komise předložit unijnímu normotvůrci návrh právního aktu, jež je vyjádřeno ve sdělení stanoveném podle čl. 10 odst. 1 písm. c) nařízení č. 211/2011, nepodléhalo soudnímu přezkumu, bylo by tím ohroženo naplňování tohoto cíle potud, pokud by riziko svévolného rozhodování ze strany Komise odrazovalo od jakéhokoli využívání mechanismu EOI, a to rovněž s ohledem na náročné postupy a podmínky, jimiž se tento mechanismus řídí.
193

Z celého napadeného rozhodnutí, a zejména z jeho bodů 56 až 66 jeho odůvodnění, však plyne, že v době poskytnutí opatření podpory byla společnost Larko v mimořádně delikátní situaci, zejména z důvodu soustavného snižování jejího obratu a existence záporných vlastních zdrojů, což vedlo k závěru, že byl ztracen celý základní kapitál podniku. Za uvedených okolností nelze vytýkat Komisi, že se dopustila pochybení, když dospěla k závěru, že nastala „mimořádná situace“ v níž společnost Larko nemohla splatit v plné výši úvěr z vlastních zdrojů. Mimoto vzhledem k tomu, že uvedené skutečnosti nebyly zpochybněny žádnou jinou skutečností předloženou řeckými orgány či žalobkyní v průběhu řízení a vloženou do spisu projednávané věci, Komise správně posoudila sporná opatření v závislosti na informacích, kterými disponovala v okamžiku přijetí napadeného rozhodnutí (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 24. září 2002, Falck a Acciaierie di Bolzano v. Komise, C‑74/00 P a C‑75/00 P, EU:C:2002:524, bod 168). Navíc se žalobkyně nemůže před soudem domáhat skutkových okolností, které nebyly předloženy v průběhu postupu před zahájením soudního řízení podle článku 108 SFEU (rozsudek ze dne 13. června 2002, Nizozemsko v. Komise, C‑382/99, EU:C:2002:363, body 49 a 76; v tomto smyslu viz rovněž rozsudek ze dne 14. září 1994, Španělsko v. Komise, C‑278/92 až C‑280/92, EU:C:1994:325, bod 31).
227

Podle čl. 135 odst. 1 jednacího řádu v souladu s požadavky ekvity může Tribunál rozhodnout, že účastník řízení, který neměl úspěch ve věci, ponese vlastní náklady řízení a nahradí pouze část nákladů řízení vynaložených druhým účastníkem řízení, nebo se mu náhrada nákladů řízení neuloží. Mimoto podle čl. 135 odst. 2 téhož řádu Tribunál může uložit účastníku řízení, a to i když měl úspěch ve věci, částečnou nebo i úplnou náhradu nákladů řízení, odůvodňuje-li to jeho chování, a to i před zahájením řízení, zejména pokud způsobil druhému účastníku řízení náklady, které Tribunál posoudí jako náklady způsobené bezdůvodně nebo zlovolně.
93

Zadruhé je třeba odmítnout i tezi žalobkyně, podle níž čl. 1 odst. 32 nařízení č. 1023/2013, který změnil článek 52 služebního řádu, stanovící podmínky, za kterých může úředník odejít do důchodu, a čl. 1 bod 64 písm. b) téhož nařízení, který změnil článek 4 přílohy IVa služebního řádu, týkající se výpočtu platu úředníka, který má více než 55 let a je mu povoleno pracovat na poloviční úvazek před odchodem do důchodu, připravily úředníky ve věku 55 let a starší, kteří mohli využít těchto opatření před 1. lednem 2014, tj. dnem nabytí účinnosti těchto ustanovení, od tohoto data až do dosažení věku 58 let o tato práva.
359

Navíc systém patentové ochrany je pojat tak, že má-li se za to, že jsou patenty platné počínaje jejich přihláškou (rozsudek ze dne 1. července 2010, AstraZeneca v. Komise, T‑321/05, EU:T:2010:266, bod 362), tato domněnka platnosti neznamená ipso facto porušující povahu všech přípravků uvedených na trh (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 8. září 2016, Lundbeck v. Komise, T‑472/13, napadený kasačním opravným prostředkem, EU:T:2016:449, body 121 a 122). Jak správně zdůrazňuje Komise v napadeném rozhodnutí (viz bod 351 výše) a aniž by to bylo žalobkyněmi specificky zpochybněno, neexistuje domněnka o porušování práv, jelikož takové porušení musí být zjištěno soudem. Jak totiž vyplývá z rozsudku ze dne 25. února 1986, Windsurfing International v. Komise (193/83, EU:C:1986:75, bod 52), Pokud by soukromý subjekt, který je majitelem patentu, mohl vlastním posouzením nahradit posouzení provedené příslušným orgánem ohledně existence porušení jeho patentového práva, mohl by majitel patentu použít toto posouzení za účelem rozšíření působnosti svého patentu (viz rovněž bod 1171 odůvodnění a poznámka pod čarou 1642 napadeného rozhodnutí). V důsledku toho je možné, aby hospodářský subjekt převzal riziko, že vstoupí na trh s přípravkem, včetně takového přípravku, který potenciálně porušuje práva z platného patentu, přičemž tento rizikový vstup nebo uvedení na trh (viz zejména body 75 a 1176 odůvodnění napadeného rozhodnutí) mohou být úspěšné, pokud se majitel patentu vzdá práva podat žalobu pro porušení práv nebo pokud by tato žaloba pro porušení práv byla zamítnuta v případě, že by byla podána (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 8. září 2016, Lundbeck v. Komise, T‑472/13, napadený kasačním opravným prostředkem, EU:T:2016:449, body 128 a 165). V tomto ohledu je třeba upřesnit, že tato možnost rizikového vstupu na trh přispívá k prokázání, že patenty nepředstavují nepřekonatelné překážky vstupu společností generických léčiv na trh, ale sama o sobě neznamená, že tyto společnosti mají skutečné a konkrétní možnosti na trh vstoupit, které závisí na jejich schopnosti a úmyslu takový rizikový vstup uskutečnit.
226

Pokud by byla přijata teze žalobkyně, konstatování porušení práva hospodářské soutěže v rámci skupin společností by bylo obtížnější, ačkoliv domněnka kontroly mateřské společnosti nad její 100% vlastněnou dceřinou společností má zabránit tomu, aby byla protiprávní jednání přičítána pouze dceřiným společnostem, které jsou za ně odpovědné přímo, a nebyla tak postihnuta na úrovni skupiny. Stačilo by totiž, že by mateřská společnost rozdělila protiprávní jednání mezi sebe a svou dceřinou společnost a poukázala na skutečnost, že dceřiná společnost si nebyla vědoma protiprávního jednání mateřské společnosti, aby dosáhla toho, že složka protiprávního jednání vyplývající z přímé účasti dceřiné společnosti na protiprávním jednání bude přičtena pouze dceřiné společnosti. To by vedlo ke snížené účinnosti boje s protisoutěžními praktikami, již nelze odůvodnit dodržováním zásady osobní odpovědnosti za protiprávní jednání.
8

Uvedená legislativní ustanovení byla převzata v čl. 36/24 odst. 1 bodu 3 zákona ze dne 22. února 1998 o Belgické národní bance, v platném znění. Na základě uvedeného článku bylo přijato královské nařízení ze dne 10. října 2011, kterým se mění královské nařízení ze dne 14. listopadu 2008, kterým se provádí zákon ze dne 15. října 2008 a mění zákon ze dne 2. srpna 2002 (Moniteur belge ze dne 12. října 2011, s. 62641), které umožnilo finančním družstvům, které o něj požádaly, přijetí do záručního režimu zavedeného výše uvedenými opatřeními. Společnosti, které se rozhodly vstoupit do uvedeného režimu musely ve prospěch Zvláštního fondu na ochranu vkladů, životních pojištění a kapitálu schválených družstev (dále jen „zvláštní fond“), založeného královským nařízením ze dne 14. listopadu 2008, kterým se provádí zákon ze dne 15. října 2008 a mění zákon ze dne 2. srpna 2002 o dohledu nad finančním sektorem a finančními službami (Moniteur belge ze dne 17. listopadu 2008, s. 4088), odvádět roční příspěvek odpovídající 0,15 % celkové zaručené částky, jakož i odvést vstupní poplatek odpovídající 0,1 % uvedené částky. Záruka měla být uplatněna pouze v případě, kdy je vyhlášen úpadek společnosti, nebo kdy orgán obezřetnostního dohledu konstatuje nesrovnalost. Záruka pokrývala pouze splacený kapitál upsaný fyzickými osobami před nabytím účinnosti karlovského nařízení ze dne 10. října 2011, a to do výše 100000 eur za každou fyzickou osobu. Záruka měla být vyplácena ze zvláštního fondu a v případě vyčerpání finančních prostředků uvedeného fondu měla být vyplácena prostřednictvím Caisse des dépôts et consignations (Státní depozitní pokladna, Belgie).
Je třeba uvést, že v příloze B nazvané „UK Checklist against the Commission Staff Working Document on Generation Adequacy in the internal electricity market – guidance on public interventions“ Spojené království odpovědělo následujícím způsobem na otázku, zda „potenciál řízení poptávky, jakož i realistické datum týkající se jejího provedení byly zapracovány do analýzy [potřeb kapacity]“:

„Řízení poptávky by mělo být přímo zapojeno do kapacitního trhu, jakož i do přechodného režimu. [..] National Grid každoročně zhodnotí množství aktuálně dostupné v rámci řízení poptávky a provede odhad potenciálního množství v rámci řízení poptávky, které se může objevit v daném období – jako součást analýzy, jež bude vodítkem pro rozhodování o množství kapacity, kterou bude třeba obstarat během aukcí. Ve Spojených státech umožnil PJM kapacitní trh, aby bylo v rámci řízení poptávky dodáno přibližně 15 GW na 10 let (této hodnoty bylo podle tabulky dosaženo pro období dodávek 2015/2016). PJM kapacitní trh však zahrnuje přibližně trojnásobek poptávky Spojeného království. National Grid se domnívá, že by mohlo být v rámci řízení poptávky poskytnuto kolem 3 GW kapacity v letech 2018/19. Odhady týkající se rozvoje řízení poptávky jsou velmi nejisté a těžko se získávají. Dočasný režim však bude podporovat rozvoj tohoto odvětví a podpoří větší zapojení řízení poptávky na hlavním kapacitním trhu“.
9

V rámci písemné části řízení předložila Rada podáním ze dne 15. září 2014 žalobní odpověď, k níž připojila zejména nařízení ministra vnitra Spojeného království, nařízení ze dne 14. července 2006, označení za FTO, označení za SDGT, několik výročních zpráv the Office of the US Coordinator for counterterrorism of the US Department of State (koordinační úřad Spojených států pro boj proti terorismu ministerstva zahraničních věcí USA, Spojené státy americké), jakož i řadu tiskových zpráv. Podáním ze dne 31. března 2015 předložila Rada následně dupliku, k níž připojila zejména výňatky z rozsudku ze dne 23. dubna 2013 cour d’ appel de Paris (odvolací soudu v Paříži, Francie) a rozsudku ze dne 21. května 2014 Cour de cassation (kasační soud, Francie).
97

Komise odpovídá, že dokumenty uvedené v žádosti o přístup žalobkyně neobsahují žádné informace o emisích do životního prostředí ve smyslu čl. 6 odst. 1 druhé věty nařízení č. 1367/2006. Rovněž tvrdí, že i kdyby dokumenty uvedené v žádosti žalobkyně o přístup obsahovaly informace o emisích do životního prostředí, nic by to neměnilo na tom, že se čl. 6 odst. 1 druhá věta nařízení č. 1367/2006 neuplatní.
127

S ohledem na systém spolupráce zavedený nařízením č. 1/2003 mezi Komisí a orgány pro hospodářskou soutěž členských států je tedy třeba konstatovat, že se Komise mohla domnívat, aniž by se dopustila nesprávného posouzení, že vnitrostátní orgány měly schopnost účinně provést pravidla, normy a politiky, které tvoří soubor právních předpisů Unie (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 30. září 2016, Trajektna luka Split v. Komise, T‑70/15, EU:T:2016:592, bod 53), a zejména mít za to, že španělské vnitrostátní orgány byly s to projednat věc, která je předmětem stížnosti z roku 1999, na vnitrostátní úrovni a získat veškeré nezbytné důkazy, a to i s využitím mechanismů spolupráce uvedených v článcích 12 a 15 nařízení č. 1/2003. Navíc skutečnosti předložené žalobcem u Komise, a zejména ty, které se týkají údajného nedostatku zkušeností nezbytných pro ekonomickou analýzu, nebo obtížnosti získat nezbytné informace, každopádně dostatečně neprokazují institucionální nedostatky v rámci španělského orgánu pro hospodářskou soutěž, které by mu zabraňovaly plnit tento úkol.
137

V tomto ohledu se žalobkyně nemůže užitečně dovolávat rozsudku ze dne 13. března 2012, Tay Za v. Rada (C‑376/10 P, EU:C:2012:138). Je pravda, že Soudní dvůr v tomto rozsudku připomněl, že pojem „třetí země“ ve smyslu článků 60 a 301 ES, tedy článků, které v zásadě odpovídají čl. 215 odst. 1 SFEU, může zahrnovat vedoucí představitele takové země, jakož i jednotlivce a subjekty, kteří jsou s těmito představiteli spojeni nebo jsou jimi přímo či nepřímo kontrolováni (viz rozsudek ze dne 13. března 2012, Tay Za v. Rada, C‑376/10 P, EU:C:2012:138, bod 43 a citovaná judikatura). Soudní dvůr měl tudíž za to, že se Tribunál tím, že rozhodl, že je možné předpokládat, že rodinní příslušníci ředitelů podniků mají prospěch z funkcí zastávaných těmito řediteli, takže mají rovněž prospěch z hospodářské politiky vlády, a že v důsledku toho existuje dostatečná vazba mezi žalobcem a vojenským režimem v Myanmaru, dopustil nesprávného právního posouzení (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 13. března 2012, Tay Za v. Rada, C‑376/10 P, EU:C:2012:138, bod 71).
60

Stejně tak je třeba odmítnout argumentaci Rady, podle které nebylo bezprostředně dotčeno právní postavení žalobkyně, jelikož opatření zavedená napadenými akty se použijí pouze na subjekty usazené v Unii. Ačkoli je pravda, že napadené akty obsahují zákazy, které platí v první řadě pro úvěrové instituce a ostatní finanční instituce usazené v Unii, cílem a účinkem těchto zákazů je postihnout přímo subjekty, jako je žalobkyně, tím, že použitím opatření vůči nim dojde k omezení jejich hospodářské činnosti. Je samozřejmé, že je na subjektech usazených v Unii, aby uplatňovaly uvedená opatření, vzhledem k tomu, že akty přijaté orgány Unie se v zásadě neuplatní mimo území Unie. To však neznamená, že subjekty zasažené napadenými akty nejsou bezprostředně dotčeny omezujícími opatřeními, která jsou vůči nim uplatňována. Zakázat hospodářským subjektům Unie provádět určité druhy operací se subjekty usazenými mimo Unii se totiž rovná situaci, kdy se zakáže posledně uvedeným subjektům provádět dotčené operace s hospodářskými subjekty Unie. Přijmout tvrzení Rady v tomto ohledu by dále znamenalo mít za to, že i v případě individuálních zmrazení finančních prostředků nejsou osoby uvedené na seznamu, na které se vztahují omezující opatření, bezprostředně dotčeny takovými opatřeními, neboť v první řadě přísluší členským státům Unie a fyzickým nebo právnickým osobám spadajícím do jejich pravomoci, aby taková opatření uplatňovaly.
127

Rada totiž mohla mít legitimně za to, že v zájmu dosažení tohoto cíle je třeba zaměřit se na i) významné úvěrové instituce nebo instituce pro financování rozvoje usazené v Rusku, které jsou ke dni 1. srpna 2014 z více než 50 % ve veřejném vlastnictví či pod veřejnou kontrolou, a jejichž název byl zapsán na seznam přílohy I [článek 1 odst. 1 písm. a) napadeného rozhodnutí], ale také ii) na každou právnickou osobu, subjekt, nebo orgán usazený mimo území Unie, který je z více než 50 % vlastněn subjektem, který je uveden v příloze I [článek 1 odst. 1 písm. b) napadeného rozhodnutí], nebo také iii) na každou právnickou osobu, subjekt, nebo orgán, které jednají jménem nebo na pokyn subjektu podle uvedeného v čl. 1 odst. 1 písm. b) napadeného rozhodnutí, nebo které jsou uvedeny v příloze I [článek 1 odst. 1 písm. c) napadeného rozhodnutí]. Pokud by takové subjekty, jako je žalobkyně, nebyly zahrnuty do oblasti působnosti opatření uložených napadenými akty, ruské subjekty uvedené v příloze těchto aktů by mohly snadno obcházet zákazy tak, že by provádění příslušných operací nechaly na svých dceřiných společnostech nebo subjektech jednajících jejich jménem (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 13. března 2012, Melli Bank v. Rada, C‑380/09 P, EU:C:2012:137, bod 58).
49

Zatřetí se však řecké orgány v tomto ohledu ve svých vyjádřeních k rozhodnutí o zahájení řízení omezily na zjevně nedostatečné, či dokonce neúplné tvrzení, že společnost Larko měla v roce 2008 „dobrý úvěrový rating“ (good credit rating) založený na její ziskovosti během předcházejících tří let a že záruční prémie ve výši 1 % byla prémií odpovídající tržním podmínkám, avšak nepředložily důkazy na podporu těchto tvrzení (body 3.52 a 3.53 vyjádření ze dne 29. března 2013) (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 1. února 2018, Larko v. Komise, T‑423/14, EU:T:2018:57, bod 97). Tato stručná odpověď na výzvu Komise k podrobnému vysvětlení důvodů, proč uvedená prémie odpovídala tržní ceně, v souladu s kritérii stanovenými zejména v bodě 3.2 písm. d) čtvrtém pododstavci sdělení o zárukách, totiž naráží na tvrzení uvedených orgánů uvedená v bodech 2.27 až 2.32 jejich vyjádření, v nichž uznaly „prudké zhoršení“ finanční situace společnosti Larko během druhého pololetí roku 2008 (viz rovněž bod 51 výše). S ohledem na tyto skutečnosti má tedy Tribunál za to, že se Komise nedopustila zjevně nesprávného posouzení, když měla za to, že záruční prémii ve výši 1 % ročně nelze považovat za záruku odrážející riziko platební neschopnosti společnosti Larko v případě zaručených úvěrů (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 1. února 2018, Larko v. Komise, T‑423/14, EU:T:2018:57, body 92 až 98).
129

Pokud jde o čtvrtý žalobní důvod, Komise podporovaná vedlejší účastnicí v podstatě uvádí, že správně konstatovala, že rozhodčí dohoda obsahovala jasné a objektivní parametry (body 20 až 22 a 42 druhého napadeného rozhodnutí). Zpochybňuje, že kritérium obezřetného soukromého investora může být splněno pouze tehdy, pokud by parametry rozhodčí dohody byly konkretizovány do takové míry, že by z nich automaticky vyplývala vhodná sazba. Pokud by tomu tak bylo, žalobkyně a vedlejší účastnice by neměly důvod uchýlit se k rozhodčímu řízení, ale mohly by se přímo dohodnout na uvedené sazbě. Kromě toho bylo naprosto logické a předvídatelné, že otázky předložené rozhodčímu řízení budou vykládány odlišně. Druhé napadené rozhodnutí tedy právem dospělo k závěru, že žalobkyně v rozhodčí dohodě přijala jasné a objektivní parametry, jejichž cílem bylo stanovit vymahatelnou sazbu, stejným způsobem, jako by to učinil soukromý investor, a že tyto parametry měly za logický důsledek stanovení dotčené sazby rozhodčím nálezem. S ohledem na dlouhodobý spor mezi žalobkyní a vedlejší účastnicí, který vedl k rozhodčímu řízení na základě těchto parametrů, se proto Komise domnívá, že musela posoudit, zda žalobkyně jednala jako obezřetný soukromý investor, nebo dokonce jako soukromý prodávající nebo věřitel (body 34 a 36 až 38 druhého napadeného rozhodnutí), a na základě toho dospět k závěru o neexistenci výhody ve prospěch vedlejší účastnice z důvodu souladu dotčené sazby s běžnými tržními podmínkami.