ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
24

Za těchto podmínek se Supreme Court (Nejvyšší soud) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1) Má zásada zneužití práva vyjádřená v rozsudku [Halifax], jakožto zásada použitelná v oblasti DPH, přímé účinky vůči jednotlivcům při neexistenci vnitrostátního aktu, ať už legislativního nebo soudního, provádějícího uvedenou zásadu, a to za takových okolností, jaké jsou dotčeny v projednávané věci, kdy by taková změna kvalifikace plnění předcházejících prodeji a plnění v rámci prodeje (společně označovaných jako ‚plnění navrhovatelů‘), jakou navrhuje [správce daně], vedla ke vzniku povinnosti navrhovatelů odvést DPH, přičemž taková povinnost při správném výkladu vnitrostátních ustanovení platných v době rozhodné pro plnění navrhovatelů ve skutečnosti nevznikla? 2) V případě, že bude první otázka zodpovězena v tom smyslu, že zásada zneužití práv má přímé účinky vůči jednotlivcům, a to i při neexistenci vnitrostátního aktu, ať už legislativního nebo soudního, provádějícího uvedenou zásadu, byla daná zásada dostatečně jasná a přesná, aby ji bylo možné použít na plnění navrhovatelů, která byla uskutečněna před vydáním rozsudku [Halifax], a to zejména s ohledem na zásadu právní jistoty a zásadu ochrany legitimního očekávání navrhovatelů? 3) Použije-li se zásada zneužití práv na plnění navrhovatelů v tom smyslu, že je třeba změnit jejich kvalifikaci: a) jaký je právní mechanismus stanovení a výběru DPH splatné z plnění navrhovatelů v případě, kdy podle vnitrostátního práva není DPH splatná, nelze ji stanovit ani vybrat, a b) jak mají vnitrostátní soudy takovou povinnost uložit? 4) Má vnitrostátní soud při určení, zda bylo hlavním účelem plnění navrhovatelů získat daňové zvýhodnění, vzít v úvahu samostatně plnění předcházející prodeji (jež byla podle skutkových zjištění uskutečněna pouze z daňových důvodů), nebo je třeba zvážit účel plnění navrhovatelů jako celku? 5) Je třeba čl. 4 odst. 9 zákona o DPH považovat za vnitrostátní právní předpis provádějící šestou směrnice i přesto, že je neslučitelný s ustanovením, které je uvedeno v čl. 4 odst. 3 šesté směrnice, při jehož řádném použití by navrhovatelé byli ve vztahu k plnění předcházejícímu prvnímu obydlení daných nemovitostí považováni za osoby povinné k dani, ačkoli došlo k dřívější dispozici podléhající DPH? 6) Je-li čl. 4 odst. 9 zákona o [DPH] neslučitelný se šestou směrnicí, dopouštějí se navrhovatelé tím, že se dovolávají daného ustanovení, zneužití práva v rozporu se zásadami vyjádřenými v rozsudku [Halifax]? 7) Podpůrně, není-li čl. 4 odst. 9 zákona o [DPH] neslučitelný se šestou směrnicí, získali navrhovatelé daňové zvýhodnění, které je v rozporu s účelem této směrnice nebo jejím článkem 4? 8) Použije se zásada zneužití práv vyjádřená v rozsudku [Halifax] na dotčená plnění i v případě, že čl. 4 odst. 9 zákona o DPH nelze považovat za ustanovení provádějící šestou směrnici, a to na základě kritérií formulovaných Soudním dvorem v rozsudku Halifax?“
12

Článek 11 Úmluvy TIR zní následovně: „1. Jestliže operace TIR nebyla vyřízena, nejsou příslušné orgány oprávněny požadovat na záručním sdružení zaplacení částek uvedených v odstavcích 1 a 2 článku 8, pokud do jednoho roku od přijetí karnetu TIR těmito orgány neuvědomily tyto orgány písemně sdružení o nevyřízení operace TIR. Toto ustanovení platí rovněž v případě, kdy potvrzení o ukončení operace TIR bylo získáno neoprávněně nebo protizákonně, avšak v takovém případě je lhůta dvouletá. 2. Žádost o zaplacení částek uvedených v odstavcích 1 a 2 článku 8 se zasílá záručnímu sdružení nejdříve tři měsíce ode dne, kdy toto sdružení bylo uvědomeno o nevyřízení operace TIR nebo o potvrzení o ukončení operace TIR získaném neoprávněn[ě] nebo protizákonně, a nejpozději do dvou let od téhož dne. V případech, které však ve shora uvedené dvouleté lhůtě byly předány soudu, zasílá se žádost o zaplacení do roka ode dne, kdy se soudní rozhodnutí stalo vykonatelným. 3. K zaplacení požadovaných částek má záruční sdružení tříměsíční lhůtu ode dne, ke kterému mu byla žádost o zaplacení zaslána. Zaplacené částky budou sdružení vráceny, jestliže se do dvou let ode dne uvedeného na žádosti o zaplacení celním orgánům prokáže, že při dané dopravní operaci nebyly porušeny předpisy.“
6

Článek 12 odst. 1 a 2 uvedené směrnice zní: „1. Členské státy mohou za osobu povinnou k dani považovat každého, kdo příležitostně uskuteční plnění spočívající v některé z činností uvedených v čl. 9 odst. 1 druhém pododstavci, zejména pak některé z těchto plnění: a) dodání budovy nebo její části před jejím prvním obydlením a pozemku k ní přiléhajícího; b) dodání stavebního pozemku. 2. Pro účely odst. 1 písm. a) se ‚budovou‘ rozumí jakákoliv stavba pevně spojená se zemí. Členské státy mohou stanovit pravidla pro použití kritéria podle odst. 1 písm. a) na přestavbu budov a mohou vymezit pojem ‚pozemek k ní přiléhající‘. Členské státy mohou uplatnit jiná kritéria než první obydlení, jako například dobu uplynulou ode dne dokončení budovy do dne prvního dodání nebo dobu uplynulou ode dne prvního obydlení do dne následujícího dodání, pokud tyto doby nepřekračují v prvním případě dobu pěti let a v druhém dobu dvou let.“
2

V případě první smlouvy týkající se projektu nazvaného ‚Development of a harmonised »European Hydrogen Energy RoAdmap« by a balanced group of partners from industry, European regions and technical and socio-economic scenario and modelling experts‘ (vývoj harmonizovaného ‚evropského plánu pro vodíkovou energii‘ skupinou vyváženě složenou z partnerů z oblasti průmyslu, evropských regionů a odborníků pro technické a socioekonomické scénáře a modely) (dále jen ‚projekt HyWays‘), jakož i druhé smlouvy týkající se projektu nazvaného ‚Handbook for Approval of Hydrogen Refuelling Stations‘ (příručka pro schválení vodíkových čerpacích stanic) (dále jen ‚projekt HyApproval‘) vykonávala žalobkyně činnost koordinátorky. V případě třetí smlouvy týkající se projektu ‚Harmonisation of Standards and Regulations for a sustainable Hydrogen and Fuel Cell Technology‘ (harmonizace norem pravidel pro udržitelnou vodíkovou technologii a technologii palivových článků) (dále jen ‚projekt HarmonHy‘) představovala pouze jednu ze smluvních stran konsorcia.
33

Zaprvé, co se týče znění čl. 226 bodu 5 směrnice o DPH, je třeba poznamenat, že se znění tohoto ustanovení v různých jazykových verzích liší. Některé jazykové verze tohoto ustanovení, jako jsou verze ve španělském, anglickém, francouzském nebo lotyšském jazyce, odkazují na „nombre completo y la dirección“, „the full name and address“, „nom complet et l’adresse“ nebo „ilns vārds vai nosaukums un adrese“, kdežto jiné verze, zejména v německém nebo italském jazyce, stanoví povinnost uvést „vollständigen Namen und die vollständige Anschrift“ nebo „nome e l’indirizzo completo“.
23

Rozhodnutím ze dne 30. listopadu 2015 ředitel Ředitelství „pro opravné prostředky a praxi v daňové oblasti a oblasti sociálního zabezpečení“ v Sofii částečně vyhověl žádosti o opravu dodatečného daňového výměru, přičemž měl za to, že zákaz odečíst DPH splatnou nebo zaplacenou vstupu nelze na EBS uplatňovat až do její registrace pro účely DPH na základě čl. 96 odst. 1 ZDDS, nýbrž pouze do okamžiku, ke kterému byly splněny podmínky pro podání žádosti o registraci na základě tohoto ustanovení.
72

Navrhovatelka dále tvrdí, že přístup Tribunálu může vyvolávat znepokojení stran organizace fungování soudnictví, hospodárnosti řízení u unijního soudu a zásady proporcionality. Pokud by byl tento přístup potvrzen, vedlo by to k tomu, že by navrhovatelé byli vybízeni k tomu, aby systematicky formulovali svá návrhová žádání bez odůvodnění široce, aby mohli dosáhnout zrušení většího rozsahu v případě, že by unijní soud vznesl důvod veřejného pořádku i bez návrhu. Od unijního soudu by tento přístup vyžadoval, aby sám rozhodoval o přesném rozsahu zrušení. Při vznesení důvodu veřejného pořádku i bez návrhu by unijní soud zpravidla neposuzoval žalobní důvody uvedené navrhovateli. Podle navrhovatelky by proto mohlo být každopádně možné, že – v souladu s přístupem, jímž se v projednávané věci řídil Tribunál – bude i v případě šikanózní nebo zjevně nedostatečně podložené žaloby přiznáno zrušení v plném rozsahu, a to pouze z toho důvodu, že se toho navrhovatel původně domáhal.
21

Podniková dohoda mezi společností Varzim Sol a odborovým sdružením zaměstnanců bank kasin a dalších zaměstnanců zveřejněná v Boletim do Trabalho e do Emprego č. 29 z roku 2003, jejíž pozměněné a konsolidované znění bylo zveřejněno v Boletim do Trabalho e do Emprego č. 31 z roku 2007, ve svém ustanovení 36 odst. 1 stanoví: „1. Všichni pracovníci, na něž se vztahuje tato podniková dohoda, mají nárok na dva po sobě jdoucí dny odpočinku v týdnu. […] 5. V útvarech/odděleních, v nichž je doba odpočinku čerpána střídavě, musí tato doba v pravidelných intervalech, nejméně ale jednou za čtyři týdny, připadnout na sobotu nebo neděli, s výjimkou případů naléhavých potřeb podniku nebo řádně odůvodněných případů. […]“
11

Dopisem zaslaným Komisi dne 27. července 2013 předložila China Chamber of Commerce for Import and Export of Machinery and Electronic Products (dále jen „CCCME“) [čínská obchodní komora pro dovoz a vývoz strojírenských a elektronických výrobků (CCCME, Čína)] v rámci antidumpingového šetření společnou nabídku závazku několika čínských vyvážejících výrobců. Jejich jménem a i jménem vlastním v podstatě navrhla u fotovoltaických modulů a každého z jejich klíčových komponentů (tj. článků a destiček) do určitého ročního objemu dovozu použití minimálních dovozních cen (dále jen „MDC“).
6

Článek 30 celního kodexu stanoví: „1 Nemůže-li být celní hodnota určena podle článku 29, určí se postupně podle odst. 2 písm. a), b), c) a d), a to podle prvního z těchto písmen, podle něhož ji lze určit, s tím, že pořadí použití písmen c) a d) lze na žádost deklaranta obrátit; pouze tehdy, nelze-li celní hodnotu určit podle určitého písmene, lze použít dalšího písmene v pořadí podle tohoto odstavce. 2. Celní hodnotou určenou podle tohoto článku je a) hodnota transakce u stejného zboží prodávaného pro vývoz na celní území Společenství a vyváženého ve stejnou dobu nebo přibližně ve stejnou dobu jako zboží, které je hodnoceno; b) hodnota transakce u podobného zboží prodávaného pro vývoz do Společenství a vyváženého ve stejnou dobu nebo přibližně ve stejnou dobu jako zboží, které je hodnoceno; c) hodnota založená na jednotkové ceně, za kterou se dovážené zboží nebo stejné nebo podobné zboží prodává ve Společenství v největším úhrnném množství osobám, které nejsou ve spojení s prodávajícími; d) hodnota vypočtená jako součet – nákladů na materiál a výrobu nebo jiné zpracování, které jsou vynaloženy na produkci dováženého zboží, nebo hodnoty těchto položek; – částky pro zisk a všeobecné výdaje ve výši, kterou producenti v zemi vývozu obvykle zahrnují do prodejů zboží téže povahy nebo téhož druhu jako hodnocené zboží určené k vývozu do Společenství, – nákladů na všechny položky uvedené v čl. 32 odst. 1 písm. e) nebo jejich hodnoty. […]“
30

Podle ustálené judikatury Soudního dvora musí jak právní zájem žalobce na řízení, tak předmět žaloby existovat nejen při podání žaloby, ale musí přetrvat až do vydání soudního rozhodnutí, neboť jinak by nemohlo být vydáno rozhodnutí ve věci samé. Předpokladem je, že žaloba musí být s to svým výsledkem přinést prospěch účastníku řízení, který ji podal (rozsudky ze dne 19. října 1995, Rendo a další v. Komise, C‑19/93 P, EU:C:1995:339, bod 13; ze dne 7. června 2007, Wunenburger v. Komise, C‑362/05 P, EU:C:2007:322, bod 42, jakož i ze dne 28. května 2013, Abdulrahim v. Rada a Komise, C‑239/12 P, EU:C:2013:331, bod 61).
34

Pokud by bylo možné konstatovat, že takové zboží existuje, ukázalo by se, že by doba trvanlivosti kratší než 45 dní nebyla pro průměrného polského spotřebitele určující a volba tohoto spotřebitele by mohla být dotčena uplatněním rozdílných sazeb DPH. V takové situaci by zásada daňové neutrality bránila vnitrostátním ustanovením dotčeným ve věci v původním řízení.
31

Za těchto podmínek, pokud by Tribunál vyhověl žalobě podané v prvním stupni a zrušil článek 3 sporného nařízení z toho důvodu, že MDC neodstranila újmu způsobenou výrobnímu odvětví Unie, nic by Komisi ani Radě nebránilo v tom, aby v souladu s čl. 8 odst. 1 základního nařízení stanovily novou MDC na vhodné úrovni s cílem odstranit tuto újmu. V tomto ohledu SolarWorld uvádí, že důsledkem takového prohlášení neplatnosti by nutně nemusela být změna oblasti působnosti opatření, což je samotným jádrem úvah Tribunálu, jež jsou uvedeny v bodě 55 napadeného usnesení. Podle SolarWorld by jediným právním následkem tohoto konstatování bylo, že by Komise a Rada musely přijmout buď nové závazky obsahující nové MDC, které by odstraňovaly poškozující účinky dumpingu, nebo rozhodnout o uložení valorického cla vůči všem čínským vyvážejícím výrobcům.
5

Body 7 a 19 odůvodnění nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 2001, L 12, s. 1; Zvl. vyd. 03/31, s. 390) uvádějí: „(7) Oblast působnosti tohoto nařízení by měla zahrnovat všechny hlavní věci spadající do oblasti občanského a obchodního práva kromě určitých přesně stanovených záležitostí. […] (19) Musí být zajištěna návaznost mezi Bruselskou úmluvou a tímto nařízením a musí být za tímto účelem stanovena přechodná ustanovení. Stejná potřeba návaznosti platí, pokud jde o výklad Bruselské úmluvy Soudním dvorem Evropských společenství, a protokol z roku 1971 by měl zůstat použitelný i pro věci, které jsou již projednávány ke dni vstupu tohoto nařízení v platnost.“
12

Předkládající soud – Administrativen sad Sofia-grad (Městský správní soud v Sofii) – uvádí, že již zákon o dani z přidané hodnoty ve znění účinném do 31. prosince 2006 stanovil režim obdobný režimu upravenému v čl. 111 odst. 1 a 3 ZDDS, jenž nabyl účinnosti dne 1. ledna 2007, podle kterého se má za to, že dotčený subjekt ke dni výmazu z registru plátců DPH zpeněží veškerá existující aktiva, a vyčíslená daň se zahrne do částky DPH splatné za poslední zdaňovací období.
5

Poté, co bylo rozhodnuto o vstupu tohoto obecního podniku do likvidace, Komise oznámila obci Kentriko Zagori (Řecko), do které byla obec Aristi Zagoriou Ioanninon v mezidobí začleněna a na kterou v důsledku toho přešla práva a povinnosti posledně zmíněné obce, platební rozkaz ze dne 31. srpna 2008, a následně aktem ze dne 7. října 2008, doručeným obci Kentriko Zagori dne 15. října 2008, nařídila přikázání pohledávky ve výši 322213,54 eura z bankovních účtů obce Kentriko Zagori u blíže určené banky. Na základě uvedeného aktu tato banka převedla Komisi uvedenou částku v plné výši.
11

Čtyři skupiny čínských vyvážejících výrobců prohlásily, že během období šetření, které zahrnovalo období od 1. ledna do 31. prosince 2011, vyvážely do Unie. Mezi těmito čtyřmi skupinami čínských vyvážejících výrobců se nacházela skupina, jejíž součástí je společnost Giant (dále jen „skupina Giant“), která má sídlo v Číně a vyrábí jízdní kola určená pro tuzemský prodej a na vývoz, včetně do Unie. Největším akcionářem skupiny Giant je G. M. společnost se sídlem na Tchaj-wanu. Jelikož společný podnik Shanghai Giant & Phoenix Bicycle Co. Ltd (dále jen „GP“), který je jednou ze společností patřících do skupiny Giant, ukončil veškerou činnost v září 2011 a byl v likvidaci, požádala skupina Giant Komisi, aby vyloučila GP z šetření.
2

Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi společností Avon Cosmetics Ltd (dále jen „Avon“) a Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (daňová a celní správa Spojeného království, dále jen „daňová správa“) zejména ve věci nezohlednění určitých výdajů, které vynaložili prodejci, kteří nejsou plátci daně, pro účely určení základu daně z přidané hodnoty (DPH), kterou je povinna odvést společnost Avon na základě rozhodnutí 89/534.
23

Pokud jde o ukotvovací systémy, které se používají ke spojení fasádních panelů a podpěr zdiva se skeletem budov, tyto systémy spadají do oblasti působnosti mandátu M 116. Podle Úřadu by tudíž označení těchto ukotvovacích systémů značkou „CE“ bylo odůvodněné pouze v případě, že by byla dodržena harmonizovaná norma vypracovaná na základě mandátu M 116.
14

Článek 237 tohoto zákona, nadepsaný „Společná a nerozdílná odpovědnost“, stanoví: „Všichni členové statutárního orgánu, který přijal dohodu nebo se dopustil jednání způsobujících újmu, odpovídají společně a nerozdílně, s výjimkou těch, kteří prokážou, že o existenci dohod či jednání do jejich přijetí či uskutečnění nevěděli nebo kdyby o nich věděli, tak by jednali tak, jak bylo třeba k zabránění škody, nebo by s nimi výslovně nesouhlasili.“
33

Podle ustálené judikatury se totiž základní práva zaručená v právním řádu Unie uplatní ve všech situacích, které se řídí unijním právem, avšak nikoli mimo tyto situace. V tomto rámci již Soudní dvůr připomněl, že vnitrostátní právní úpravu, která nespadá do rámce unijního práva, nemůže posoudit z hlediska Listiny. Naproti tomu, spadá-li taková vnitrostátní právní úprava do působnosti unijního práva, je Soudní dvůr rozhodující o předběžné otázce povinen poskytnout všechny prvky výkladu nezbytné k tomu, aby vnitrostátní soud posoudil soulad této právní úpravy se základními právy, jejichž dodržování Soudní dvůr zajišťuje (viz zejména rozsudek ze dne 26. září 2013, Texdata Software, C‑418/11, EU:C:2013:588, bod 72 a citovaná judikatura).
33

Podle důchodového úřadu, který od 1. ledna 2010 nahradil národní fond sociálního zabezpečení, doby pojištění získané v jiném členském státě než Švédském království zakládají nárok na důchod od tohoto jiného členského státu. Vzhledem k tomu, že minimální důchod má přitom doplňkovou povahu, jeho výpočet bez použití čl. 47 odst. 1 písm. d) nařízení č. 1408/71 by měl za účinek, že by dotyčný, který získal doby pojištění v jiném členském státě než Švédském království, pobíral nadměrné dávky. Nepřiřazení průměrné důchodové hodnoty dobám pojištění získaným v jiném členském státě než Švédském království by totiž vedlo k tomu, že by se těmto dobám přiřadila nižší hodnota, než která by odpovídala stejným dobám získaným ve Švédsku.
(10)

Měly by tedy být zohledněny všechny zájmy, včetně veřejného zdraví, existující v odvětví tak komplexním a citlivém, jako je farmaceutické odvětví. Za tímto účelem nemůže být osvědčení vydáváno na dobu delší pěti let. Ochrana poskytovaná osvědčením by kromě toho měla být přísně omezena na výrobek, který byl registrován jako léčivý přípravek.“
33

Tento výklad je podpořen pokyny Komise pro kvalifikaci a klasifikaci samostatného programového vybavení využívaného ve zdravotnictví v rámci úpravy zdravotnických prostředků („Guidelines on the qualification and classification of stand alone software used in healthcare within the regulatory framework of medical devices“, Meddev 2.1/6), jejichž cílem je podpořit jednotnou aplikaci ustanovení směrnice 93/42 v Unii. Jak ve znění vydaném v lednu 2012, tak ve znění z července 2016 totiž tyto pokyny uvádí, že zdravotnickými prostředky je programové vybavení, které výrobce určil k využití pro jeden z účelů vyjmenovaných v čl. 1 odst. 2 písm. a) směrnice 93/42 a které slouží k vytváření či změně zdravotních informací zejména prostřednictvím výpočtů, kvantifikace či porovnávání zaznamenaných údajů s určitými referenčními údaji pro účely poskytnutí informací o konkrétním pacientovi. Uvedené pokyny dodávají, že za zdravotnické prostředky nelze považovat programové vybavení, které údaje nijak nezpracovává, nebo které data pouze ukládá, archivuje, beze ztrát komprimuje nebo které je využíváno k jednoduchému vyhledávání, tj. v posledně uvedeném případě jde o programové vybavení, které plní funkci elektronické databáze a umožňuje vyhledávat informace s pomocí metadat, aniž dochází k jejich modifikaci či interpretaci.
6

Článek 57, uvedený v této hlavě III, zní následovně: „1. Pokud jsou pachateli protiprávních činů cizinci a dotčená jednání lze označit za ‚velmi závažná‘ nebo ‚závažná‘ ve smyslu čl. 53 odst. 1 písm. a), b), c), d) a f) tohoto organického zákona, lze se zřetelem k zásadě proporcionality jako sankci namísto pokuty uložit vyhoštění ze španělského území, a to po provedení příslušného správního řízení a prostřednictvím odůvodněného rozhodnutí, v němž budou posouzeny skutkové okolnosti zakládající protiprávní čin. 2. Důvodem vyhoštění je po provedení příslušného správního řízení i to, že cizinec byl odsouzen ve Španělsku nebo mimo Španělsko za úmyslné protiprávní jednání, které je ve Španělsku kvalifikováno jako soudně trestný čin, za který lze uložit trest odnětí svobody v trvání déle než jeden rok, ledaže došlo k výmazu trestních záznamů z rejstříku trestů. 3. V žádném případě nelze zároveň uložit sankce vyhoštění i pokuty. 4. S vyhoštěním je v každém případě spojen zánik jakéhokoliv povolení zdržovat se legálně ve Španělsku, jakož i zastavení jakéhokoliv řízení, jehož předmětem je povolení vyhoštěného cizince k pobytu nebo práci ve Španělsku. Rozhodnutí o vyhoštění lze však v zákonem stanovených případech zrušit. […] 5. Sankci vyhoštění nelze uložit, ledaže spáchaný protiprávní čin je ten, který je uveden v čl. 54 odst. 1 písm. a), nebo byl opakovaně, během jednoho roku, spáchán protiprávní čin téže povahy, za který lze uložit sankci vyhoštění, cizincům, kteří jsou v těchto situacích: […] b) Dlouhodobě pobývající rezidenti. Před přijetím rozhodnutí o vyhoštění dlouhodobě pobývajícího rezidenta musí být přihlédnuto k délce jeho pobytu ve Španělsku a vazbám vytvořeným [se Španělskem], jeho věku, následkům pro dotyčného a jeho rodinné příslušníky a vazbám se zemí, do které bude vyhoštěn. […]“
56

Vzhledem k tomu, že mezi dodavatelem a platformami třetích stran neexistuje smluvní vztah, na jehož základě by mohl dodavatel od těchto platforem vyžadovat, aby dodržovaly kvalitativní podmínky, které stanovil pro schválené distributory, zejména nelze mít za to, že stejně účinný jako zákaz dotčený ve věci v původním řízení by byl souhlas udělený uvedeným distributorům k využívání takových platforem podmíněný tím, že by tyto platformy splňovaly předem stanovené požadavky na kvalitu.
15

EIB používá „Pokyny k zadávání veřejných zakázek na projekty financované EIB“. Cílem těchto pokynů ve znění z roku 2004 (dále jen „pokyny EIB“ je informovat předkladatele projektů, jejichž zakázky jsou zcela nebo zčásti financované EIB, o podmínkách, které musí být dodrženy k zadání veřejných zakázek na stavební práce, dodávky a služby nezbytných pro dotčený projekt a financovaných EIB. Sestávají ze tří kapitol a rozlišují pravidla, kterými se řídí operace prováděné uvnitř Unie, které jsou předmětem kapitoly 2, a pravidel, kterými se řídí operace prováděné mimo Unii, jež jsou předmětem kapitoly 3. V kapitole 3 pokynů EIB je uvedeno, že „[kandidátské] země […] postupně začlení směrnice [Unie] do svých právních předpisů. V [těchto] pokynech se na tyto země vztahují ustanovení obsažená v kapitole 3 ‚Operace mimo Unii‘ až do data, od kterého, jak se během vyjednávání s Komisí zavázaly, budou uplatňovat [evropské] směrnice týkající se zadávání veřejných zakázek, pokud tyto směrnice skutečně provedou do svých právních předpisů k tomuto datu. V návaznosti na to se na ně použijí ustanovení kapitoly 2 ‚Operace uvnitř Unie‘.“ (neoficiální překlad)
21

C. King má naproti tomu za to, že jeho nároky týkající se placené dovolené za kalendářní rok, jež nebyla čerpána, jelikož zaměstnavatel by ji neproplatil, byly bez ohledu na ustanovení čl. 13 odst. 9 písm. a) nařízení 1998 převedeny do následujícího referenčního roku a následně byly převáděny do dalších let až do okamžiku ukončení pracovního poměru. C. King, který odkazuje na rozsudek ze dne 20. ledna 2009, Schultz-Hoff a další, (C‑350/06 a C‑520/06, EU:C:2009:18), tvrdí, že nárok na zaplacení finanční náhrady za nevyčerpanou placenou dovolenou za kalendářní rok vznikl až v okamžiku ukončení pracovního poměru, a proto byla jeho žaloba podána včas.
6

Bod 23 odůvodnění této směrnice zní: „Tato směrnice by měla pokračovat v harmonizaci práva autora na sdělování veřejnosti. Tímto právem by se v širokém smyslu mělo rozumět veškeré sdělování veřejnosti nepřítomné v místě, ze kterého sdělování vychází. Toto právo by mělo zahrnovat jakékoli sdělování nebo přenos díla pro veřejnost po drátě nebo bezdrátově, včetně vysílání. Toto právo by nemělo zahrnovat žádné jiné úkony.“