ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
22.

Článek 48/4 téhož zákona stanoví podmínky, na jejichž splnění je vázáno přiznání statusu podpůrné ochrany ( 11 ). Provádí čl. 2 písm. e) a články 15 a 17 směrnice 2004/83 a stanoví následující: „1) Status podpůrné ochrany se přizná cizinci, který nesplňuje podmínky pro uznání za uprchlíka, na kterého se nevztahuje článek 9b a u kterého existují závažné důvody se domnívat, že pokud by se vrátil do země svého původu nebo v případě osoby bez státní příslušnosti do země jejího dosavadního obvyklého pobytu, byl by vystaven reálné hrozbě, že utrpí vážnou újmu uvedenou v odstavci 2, a který nemůže nebo vzhledem ke shora uvedené hrozbě nechce přijmout ochranu dotyčné země, a to pouze pokud se na něj nevztahují výluky stanovené v článku 55/4. 2) Vážnou újmou se rozumí: a) uložení nebo vykonání trestu smrti nebo b) mučení, nelidské či ponižující zacházení nebo trest vůči žadateli v zemi původu nebo c) vážné ohrožení života nebo nedotknutelnosti civilisty v důsledku svévolného násilí během mezinárodního nebo vnitrostátního ozbrojeného konfliktu.“
9.

Článek 2 písm. c) nařízení č. 1120/2009 zní takto: „Pro účely hlavy III nařízení (ES) č. 73/2009 a pro účely tohoto nařízení se […] c) ‚stálou pastvinou‘ rozumí půda využívaná k pěstování trav nebo jiných zelených pícnin na přírodních (přirozený osev) nebo uměle vytvořených (umělý osev) plochách, která nebyla zahrnuta do střídání plodin v zemědělském podniku po dobu pěti let nebo déle, s výjimkou ploch vyňatých z produkce […], přičemž pro tento účel se ‚trávami a jinými zelenými pícninami‘ rozumějí všechny byliny obvykle se vyskytující na přírodních pastvinách nebo běžně obsažené v osevných směsích pro pastviny nebo louky v členském státě (bez ohledu na to, zda jsou využity pro pastvu dobytka či nikoliv) […]“
76.

Zakotvení petičního práva totiž spadá v zásadě do pravomoci pouze Parlamentu, jakožto garantu zájmů jeho voličů. Rád bych zdůraznil, že výkon petičního práva k Parlamentu nespadá do činností správního orgánu, nýbrž do činnosti orgánu politického. To znamená, že občané mohou kontrolovat a sankcionovat rozhodnutí přijatá Parlamentem při evropských volbách.
117.

V souladu s tím, co je uvedeno v rozsudku ze dne 6. dubna 2000, Španělsko v. Komise ( 25 ), by tato situace měla být považována za pouhé oznámení určitých záměrů, které mají být naplněny až v budoucích normativních aktech; pouze takovéto akty by případně mohly být napadeny u Soudního dvora, a to vzhledem k jejich způsobilosti nabýt právního účinku.
30.

Za předpokladu, že by pravidla týkající se státní podpory byla vykládána v tom smyslu, že obecně vyžadují, aby členské státy zpoplatnily přístup k veřejné infrastruktuře či přístup ke státem kontrolovaným prostředkům, mohlo by to státy odradit od vytváření či otevření oblastí, k nimž dříve přístup neexistoval nebo byl omezený. Rovněž by to mohlo odradit podniky od účasti na uvedeném procesu. Pokud by například v projednávané věci musela černá taxi platit za přístup k jízdním pruhům pro autobusy, mohlo by to některá z nich odradit od požádání o přístup, což by mohlo vést k tomu, že přístup by byl povolen pouze těm hospodářsky úspěšnějším, a tím by byl popřen účel uvedené politiky.
54.

Zbývá ještě upřesnit, co se rozumí „plněním, které je součástí podvodu“, v kontextu podvodu typu chybějícího obchodníka. Připomínám, že tento druh podvodu spočívá v sérii dodání zboží, z nichž alespoň jedno je dodáním uvnitř Společenství, v důsledku něhož je DPH skutečně zaplacena (zahrnuta do ceny) při dodání zboží na výstupu, ale není odvedena daňové správě. Na první pohled se tak může jevit, že součástí daňového podvodu je pouze dotčené dodání zboží uvnitř Společenství (a samozřejmě jeho logický důsledek, tj. pořízení téhož zboží uvnitř Společenství). Tím by však nebyla zohledněna složitost předmětného daňového podvodu. Jeho modus operandi totiž vyžaduje uskutečnění několika dodání zboží, a to jak na vstupu, tak na výstupu. To je nejzřetelnější v případě kolotočového podvodu, při němž mezi týmiž hospodářskými subjekty několikrát obíhá totéž zboží. Cílem po sobě jdoucích dodání zboží tak není nic jiného než poskytnout příležitosti vyhnout se daňové povinnosti a následně zastřít daňový podvod. Ačkoli okolnosti každé věci musí být samozřejmě posouzeny individuálně, není přesto prima facie vyloučeno, že všechna plnění uskutečněná v řetězci, v rámci něhož došlo k daňovému podvodu typu chybějícího obchodníka, budou považována za tvořící součást tohoto podvodu.
55.

V zásadě uvádějí, že zaprvé ze znění čl. 24 odst. 1 vyplývá, že členské státy jsou oprávněny zamítnout i) udělení nebo ii) prodloužení povolení k pobytu, existují-li k tomu závažné důvody bezpečnosti státu nebo veřejného pořádku. Je proto logické a s tímto konzistentní, že by členské státy měly být rovněž oprávněny odejmout povolení k pobytu, pokud takové důvody existují. Zadruhé je v souladu se systematikou právní úpravy to, že by členské státy měly mít možnost odejmout povolení k pobytu dříve, než je třeba rozhodnout o jeho prodloužení. Jelikož takové ustanovení existuje v rámci čl. 21 odst. 3, není důvod se domnívat, že čl. 24 odst. 1 neumožňuje obdobný postup. Zatřetí by takový zúžený výklad čl. 24 odst. 1 znamenal, že členské státy by nikdy nemohly povolení k pobytu zrušit, pokud by zároveň nedisponovaly oprávněním uprchlíka navrátit. Začtvrté výklad čl. 24 odst. 1 tím způsobem, že neuděluje oprávnění k odnětí povolení k pobytu, vede ke svévolným výsledkům. To, zda by členský stát mohl v konkrétním případě odmítnout udělení povolení k pobytu, by záviselo na tom, zda se o informacích zakládajících závažné důvody bezpečnosti státu nebo veřejného pořádku dozvěděl v okamžiku udělení nebo prodloužení povolení (lze odmítnout), nebo jindy (nelze odmítnout). Konečně pak státní příslušník třetí země, který je držitelem platného povolení k pobytu, se může volně pohybovat v rámci schengenského prostoru ( 92 ). Je proto důležité, aby členské státy měly možnost odejmout povolení k pobytu i v situacích, kdy se navrácení nezvažuje: jsou zde totiž důsledky nejen pro dotčený stát, ale i pro všechny ostatní státy, které jsou součástí schengenského prostoru, a pro společný boj proti mezinárodnímu terorismu.
46.

Komise se dále domnívá, že změna formy představuje důležité kritérium pro posouzení vyčerpání. Jestliže „předmět“ prošel určitou změnu formy po prvním prodeji v EHP uskutečněném se svolením nositele práv, je rozhodujícím kritériem pro určení, zda jde o vyčerpání, to, zda je i po této změně nadále na témže fyzicky existujícím objektu, který je vyjádřením duševní tvorby autora, nebo zda je změna taková, že se jedná o jiný fyzicky existující objekt v odlišné formě, než který je vyjádřením takové tvorby. V prvním případě by se na rozšiřování díla vztahovalo předem dané svolení. Ve druhém by k vyčerpání nedošlo a výjimku z volného pohybu zboží by odůvodňovaly zájmy nositelů práv, které má chránit směrnice 2001/29.
89.

Zadruhé řešení navrhované Komisí by vedlo k tomu, aby byla příslušnému orgánu místa odeslání přiznána široká posuzovací pravomoc za účelem posouzení, zda jsou, co se týče úseku cesty, který se uskutečňuje mimo území Unie, naplánovaná délka trvání cesty a naplánované doby odpočinku přiměřené. Rozdílnosti v posouzení na straně příslušných orgánů, ke kterým by to vedlo, se mi zdají obtížně slučitelné s požadavkem jednotného použití nařízení č. 1/2005, stejně tak jako s jinými cíli, které toto nařízení kromě ochrany zvířat během přepravy sleduje, totiž odstranění technických překážek obchodu s živými zvířaty a umožnění řádného fungování dotyčných organizací trhů ( 9 ).
44.

Jak totiž uvádí nařízení č. 44/2001 a judikatura Soudního dvora, účelem čl. 5 bodu 3 je stanovit příslušnost blízkou relevantním okolnostem sporu ( 25 ). Tato blízkost umožňuje soudu posoudit nároky žalobkyně a argumenty na obhajobu žalované s větší mírou záruk. Tato blízkost však zaniká, když skutkové okolnosti vzhledem k „nelokalizované“ povaze škody neumožňují ověření běžnými důkazními prostředky. Navíc by to umožňovaly pouze pro zlomek vzniklé škody, čímž by bylo soudu zabráněno v celkovém náhledu na škodu, a to by mohlo ztížit celkové posouzení kontextu věci, o které rozhoduje. Mizí tak výhoda, kterou nabízí blízkost soudu a skutkových okolností sporu, a tím i užitečnost čl. 5 bodu 3 nařízení č. 44/2001.
21.

Rovněž je třeba poznamenat, že se předkládající soud netáže Soudního dvora na možnost uplatnit bez návrhu ustanovení, jimiž se do vnitrostátního práva provádí směrnice 2008/48. To lze zcela jistě vysvětlit jak tím, že mu tuto možnost tak jako tak poskytuje vnitrostátní právo (viz článek L. 141-4 spotřebitelského zákoníku), tak i pomocí analogie, kterou lze nesporně učinit s ponaučeními z rozsudku Rampion a Godard ( 11 ), v němž byla vnitrostátnímu soudu přiznána pravomoc uplatnit bez návrhu některá ustanovení, jimiž se do vnitrostátního práva provádějí ustanovení směrnice 87/102, která je předchůdkyní směrnice 2008/48.
48.

Tímto ustanovením má být zamezeno tomu, aby osoba – za totožných skutkových okolností – byla oprávněna napadnout rozhodnutí regulačního orgánu za účelem ochrany svých práv v jednom členském státě, avšak nikoli v jiném členském státě. Takové rozdíly v oblasti přístupu k opravnému prostředku by vedly k tomu, že by byl obsah práv vznikajících jednotlivci v oblasti unijního práva elektronické komunikace v jednotlivých členských státech upraven odlišně. Takové rozdíly by mohly vést také k tomu, že by v některých členských státech mohla být zpochybňována již samotná existence práv tohoto druhu.
3.

V rámci funkcí, které plní na základě jednotlivých směrnic, totiž orgány dohledu nad finančním sektorem získávají množství informací od subjektů, na něž dohlížejí. V projednávaném případě vyvstává otázka, zda mohou mít investoři přístup k těmto informací poté, co bylo rozhodnuto o úpadku podvodného investičního podniku nebo byla nařízena jeho likvidace. Navíc jde o to upřesnit, za jakých podmínek „lze důvěrné informace, které se netýkají třetích osob, sdělit v občanském soudním řízení, jestliže je to nutné k tomu, aby se řízení uskutečnilo“.
75.

Ověřit (v případě nutnosti na základě znaleckých posudků), zda se A. L. Shepherd správně domnívá, že by nesplnil podmínky pro uznání za odpírače vojenské služby podle amerického práva, je úkolem vnitrostátních orgánů. Pokud by býval mohl využít daného postupu s rozumnou nadějí na úspěch, avšak neučinil tak, nevidím žádný důvod, proč by mu mělo být přiznáno postavení uprchlíka z důvodu pronásledování, kterému by se (za výše uvedeného předpokladu) býval mohl vyhnout, aniž by se zpronevěřil svému přesvědčení. Naopak, pokud by byl jakožto voják v aktivní službě vyloučen z možnosti žádat o postavení odpůrce vojenské služby na základě svého nesouhlasu s opětovným nasazením v Iráku, skutečnost, že nepodal takovou žádost, nemůže mít žádný vliv na jeho žádost o postavení uprchlíka podle čl. 9 odst. 2 písm. e) kvalifikační směrnice.
69.

Z článku 206 směrnice o dani z přidané hodnoty vyplývá, že každá osoba povinná odvést daň zaplatí při podání přiznání k dani – upraveném blíže články 250 a 252 – čistou výši daně. Poté, co soudní vykonavatel splní cizí daňový dluh, musí mít v zásadě rovněž možnost započíst jím odvedenou částku daně proti dani na vstupu. Případně by mohl zaplatit nižší částku nebo by nemusel provádět žádnou platbu, a mohl by tak přiměřeně snížit rozsah své odpovědnosti.
29.

Použití práva rozhodného pro smlouvu, z něhož vychází ujednání použitelné v konkrétním sporu, by mělo za následek vytvoření nepřehledného souboru pravidel při uplatňování práva soudy Unie: podle toho, které právo si strany zvolily – což by mohlo vést i k použití práva třetího státu – by byla určovací žaloba někdy přípustná a jindy nepřípustná a řízení před soudy Unie by v této důležité otázce trvale záviselo na proměnlivých vnitrostátních právních úvahách. Takové řešení (v konečném důsledku navazující na volbu rozhodného práva přenechanou účastníkům řízení) by bylo obtížně slučitelné se základní myšlenkou, že řízením před soudy Unie nedisponují jeho účastníci ( 17 ).
22.

Lze ilustrovat dva krajní názory. Jeden z nich v podstatě zastávají společnosti Merck. Podle tohoto názoru odstavec 1 specifického mechanismu vylučuje aplikaci zásady vyčerpání práv u výrobků, na které se tento mechanismus vztahuje, a majiteli patentu tak přiznává právní postavení, které by jinak měl, pokud by neexistoval unijní vnitřní trh. Jinými slovy, jeho nárok na to dovolávat se patentu či dodatkového ochranného osvědčení, aby zabránil dovozům z Polska a uvádění na trh ve Spojeném království, by byl plně vymahatelný bez ohledu na pravidla vnitřního trhu. Jak společnosti Merck uznaly na jednání, toto řešení by stavělo dovozy z Polska a jiných členských států, které přistoupily k Evropské unii v roce 2004, do stejné pozice jako dovozy ze třetích zemí.
39.

V první řadě vyplývá z rozsudku K, že členský stát nemusí zohledňovat ztráty plynoucí z činnosti v zahraničí, pokud je právně vyloučeno zohlednění ztráty v místě činnosti ( 34 ). Je-li tedy dceřiné společnosti – nerezidentovi odepřen přenos ztráty do dalších let podle právních předpisů státu jejího sídla, sice již v tomto státě neexistuje žádná možnost budoucího zohlednění ztráty, avšak základní svobody nevyžadují převod ztráty na mateřskou společnost. Na tomto místě se projevuje vliv směru judikatury, který se rozvinul až po vydání rozsudku Marks & Spencer. Soudní dvůr shrnul tento směr v rozsudku Krankenheim Ruhesitz am Wannsee-Seniorenheimstatt a to tak, že členský stát nemá pro účely svých daňových právních předpisů povinnost kompenzovat nepříznivé důsledky „zvláštností“ daňového práva jiného členského státu ( 35 ). V jakých případech mají být daňové právní předpisy členského státu považovány za zvláštní – například z důvodu, že se odchylují od unijní normy pro přenosy ztrát do dalších let, která musí být ještě definována – nebylo dosud s konečnou platností vyjasněno. Německý Bundesfinanzhof však tuto judikaturu vyložil například tak, že všechna právní omezení přenosu ztráty do dalších let nemají za následek nemožnost zohlednit ztrátu jiným způsobem ve smyslu výjimky Marks & Spencer ( 36 ).
51.

To je zřejmé v souvislosti s DPH a se spotřebními daněmi, které se řídí zvláštními unijními pravidly pro zamezení dvojímu zdanění ( 42 ). Obecně však daň ze spotřeby odváděná při pořízení služeb v jiném členském státě dle mého názoru představuje omezení volného pohybu služeb v Unii, a je proto v zásadě zakázána, a to i když zatěžuje obdobné tuzemské služby ( 43 ). Stejně tak se mi jeví, že by členský stát mohl jen obtížně uplatňovat daň ze spotřeby na pořízení zboží v jiném členském státě, aniž by tím porušil zákaz poplatků s účinkem rovnocenným dovoznímu clu, jestliže by taková daň nebyla uvalena na podobné tuzemské zboží ( 44 ). I když by pořízení podobného zboží v tuzemsku bylo zatíženo rovnocennou daní, daň ze spotřeby by nutně vedla k povinnosti spotřebitele přiznat, že nakoupil dotčené zboží v jiném členském státě. To by učinilo pořízení zboží mimo tuzemsko složitějším. Tudíž by se pravděpodobně jednalo o opatření rovnocenné omezení dovozu, které by bylo neslučitelné s článkem 34 SFEU ( 45 ).
52.

Nizozemské právo bylo totiž do 31. května 2004 použitelné proto, že do tohoto data L. Kik pracoval pro podnik se sídlem v Nizozemsku, kde měl i bydliště, místo výkonu práce a kde odváděl daně. Podle nizozemského práva přestal L. Kik podléhat nizozemským právním předpisům od okamžiku, kdy po dobu alespoň tří měsíců nepřetržitě pracoval mimo Nizozemsko pro zaměstnavatele se sídlem ve Švýcarsku. Za těchto okolností je s ohledem na splnění podmínky, že dotčená osoba „již nadále nepodléhá právním předpisům členského státu“, stanovené v čl. 13 odst. 2 písm. f) nařízení č. 1408/71 („aniž by se na ni začaly vztahovat právní předpisy jiného členského státu“), podle téhož ustanovení hraničním určovatelem pro určení rozhodného práva bydliště pracovníka. Shodou okolností vede tento určovatel v projednávané věci opět k nizozemskému právu, tedy k témuž právu, jehož nepoužitelnost vedla k nutnosti určit jiné použitelné právní předpisy. Ačkoli se ovšem ve skutečnosti věcně jedná o totéž právo, je v každém z uvedených případů použitelné z odlišného právního důvodu: použitelné přestalo být proto, že se (dne 31. května 2004) změnila pracovněprávní situace L. Kika, a jeho použitelnost se obnovila v důsledku uplatnění hraničního určovatele rozhodného práva stanoveného nařízením č. 1408/71 pro takovou situaci, v jaké byl L. Kik od 31. května 2004. V jednom případě bylo nizozemské právo použitelné proto, že L. Kik měl v Nizozemsku bydliště, a také tam pracoval pro podnik se sídlem v tomtéž členském státě, a ve druhém případě proto, že poté, co mu v důsledku změny těchto okolností již nadále nepodléhal, bylo právem místa jeho bydliště.
42.

V tomto ohledu platí, že ačkoli čl. 114 věta třetí hypotečního zákona, a pokud jde o přechodné období, druhé přechodné ustanovení zákona č. 1/2013 omezují v kontextu výkonu rozhodnutí týkajícího se hypotéky sazbu úroků z prodlení vymahatelnou v rámci tohoto řízení na trojnásobek zákonné úrokové sazby, neznamená to, že by jakákoli smluvní sazba byla bez dalšího zneužívající ve smyslu směrnice nebo že by cokoli pod uvedenou hranicí nebylo bez dalšího zneužívající. Neexistuje žádné univerzální pravidlo, podle něhož by klauzule stanovící sazbu úroků z prodlení byla bez dalšího zneužívající. Nejvyšší přípustné úrokové sazby stanovené v určité oblasti vnitrostátního práva jsou pouze jedním z faktorů, k nimž je třeba přihlížet. Je zjevné, že je jednoduše nemožné učinit podložený závěr ohledně zneužívajícího charakteru klauzule o úrocích z prodlení pouze na základě jejího srovnání s určitým násobkem zákonné úrokové sazby. To dobře dokládá písmeno e) přílohy ke směrnici 93/13 ( 22 ), kde je zmíněn „požadavek na spotřebiteli, který neplní svůj závazek, aby platil nepřiměřeně vysoké odškodné“ (kurziva doplněna autorem tohoto stanoviska), neboť z podstaty věci lze určit, zda je odškodné v dané situaci přiměřené, či nikoli, pouze analýzou každého jednotlivého případu. V tomto ohledu mám za to, že posouzení přiměřenosti sazby úroků z prodlení ve smlouvě o úvěru (znovu za předpokladu, že takové úroky nejsou součástí essentialia negotii nebo jinak vyloučeny z přezkoumání) musí vycházet z poskytnuté částky a doby trvání úvěru, jež se mohou v jednotlivých smlouvách lišit. V konečném důsledku však takový rozbor nepřísluší Soudnímu dvoru, nýbrž vnitrostátním soudům, které mohou lépe zvážit všechny relevantní okolnosti každého konkrétního případu a které jsou výborně obeznámeny s obecně použitelným režimem podle vnitrostátního práva ( 23 ).
6.

Navrhovatelky vznášejí formálně tři důvody na podporu svého kasačního opravného prostředku. Nejprve uvádějí, že se Tribunál dopustil několika nesprávných právních posouzení, když měl za to, že opatření, která v projednávané věci přijaly vnitrostátní orgány, jsou prováděcími opatřeními ve smyslu čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU. Dále mají za to, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když měl za to, že nařízením č. 393/2011 nejsou osobně dotčeny. Konečně mají za to, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když v bodě 97 napadeného rozsudku uvedl, že jelikož jejich žaloba na neplatnost byla prohlášena za nepřípustnou, musí být proto odmítnuta i námitka protiprávnosti čl. 186 písm. a) a článku 187 nařízení Rady (ES) č. 1234/2007 ze dne 22. října 2007, kterým se stanoví společná organizace zemědělských trhů a zvláštní ustanovení pro některé zemědělské produkty („jednotné nařízení o společné organizaci trhů“) ( 5 ), kterou vznesly v souvislosti s uvedenou žalobou.
30.

Pro obě směrnice je společné, že definují samostatně vyhledávání, aby je zahrnuly do své oblasti úpravy. Proto se i v rámci směrnice EIA zdá spíše pochybné, že by bylo zahrnuto do těžby vyhledávání bez výslovné úpravy.
75.

Z předkládacího rozhodnutí plyne, že L. Cachaldora Fernández přispívala do systému sociálního zabezpečení od 15. září 1971 do 25. dubna 2010, tedy celkem 5523 dnů, kdy pracovala na plný úvazek, kromě následujících období: od 1. září 1998 do 28. února 1999, poté od 1. března 1999 do 23. března 2001, a konečně od 24. března 2001 do 23. ledna 2002. Jak uvádí předkládající soud, L. Cachaldora Fernández pracovala na částečný úvazek 3 roky a 10 měsíců, což představuje minimální část její kariéry trvající 39 let.
2.

Tyto otázky vyvstaly v rámci řízení o sporu, v němž proti sobě stojí W. Larcher a Deutsche Rentenversicherung Bayern Süd. Walter Larcher, rakouský státní příslušník, pracoval po dobu více než 29 let v Německu, načež se vrátil do Rakouska, kde se poté, co byl zaměstnán na plný pracovní úvazek, rozhodl pro účast v režimu částečného pracovního úvazku zaměstnance v předdůchodovém věku podle rakouského práva, a to v rozsahu 60 % obvyklé pracovní doby ( 2 ).
11.

Článek 7 odst. 1 první věta (Natuurschoonwet) 1928 stanoví následující daňové zvýhodnění: „Je-li ve smyslu Successiewet 1956 nabývána nemovitost vykázaná jako venkovský statek, nevybírá se […] rozdíl mezi darovací, respektive dědickou daní stanovenou výměrem a daní, která by byla dlužná, pokud by tato nemovitost byla oceněna polovinou hospodářské hodnoty, kterou by bylo třeba nemovitost ocenit v okamžiku nabytí pro případ, že by toto nabytí bylo podmíněno zachováním této nemovitosti jako takové po dobu 25 let a nekácet již více vysokokmenného dřeva, než je nezbytné nebo obvyklé podle pravidel běžného lesního hospodářství.“
40.

Tribunál se v napadeném rozsudku opírá hlavně o zvláštnosti upravené oblasti, kterými odůvodňuje, že v projednávané věci je třeba uplatnit ještě článek 22 směrnice 2003/55 a nikoli již článek 36 směrnice 2009/73. Proto se následně budu zabývat otázkou, zda takové zvláštnosti v projednávané věci skutečně existují. Přitom se nejdříve budu věnovat „výjimce Salumi“, kterou uplatnil Tribunál (k tomu viz ihned pododdíl a), a poté se budu zabývat pravidlem rozhodného dne, které uplatňovala MGS (k tomu viz níže pododdíl b), jakož i zásadou rovného zacházení, které se dovolávala česká vláda (k tomu viz níže pododdíl c).
29.

Během ústní části řízení Komise nicméně vysvětlila, že by vyloučení jakékoli nabídky k uzavření kupní smlouvy mohlo vytvořit mezeru v ochraně nositelů autorských práv, neboť tito nositelé by mohli využít právních prostředků stanovených směrnicí 2004/48 jen v případě konstatování skutečného prodeje. Má tedy za to, že lze uvažovat o výkladu pojmu „rozšiřování“ takovým způsobem, že by zahrnoval i určité nabídky, pokud by tato možnost byla důsledně vymezena a pokud by kritéria nabídky spadající pod právo na rozšiřování byla přesně a jednotně definována Soudním dvorem, a dále pokud by byl výklad čl. 4 odst. 1 a 2 směrnice 2001/29 oddělen. Jinými slovy sice lze pouhou nabídku považovat za nabídku spadající pod tento odst. 1 nezávisle na tom, zda skutečně došlo k prodeji nebo k jinému převodu vlastnictví, avšak nelze ji považovat za nabídku mající za následek vyčerpání práva na rozšiřování ve smyslu uvedeného odst. 2.
Spotřebitel však nemusí tvrdit a případně prokázat, že rozpor se smlouvou lze přičítat prodávajícímu (což by patrně vyžadovalo kontrolu stavu zboží před nebo při jeho dodání spotřebiteli). Takový požadavek by zcela narušoval účinky pravidla stanoveného v čl. 5 odst. 3. Odpovědnost prodávajícího podle směrnice 1999/44 navíc není subjektivní. To rovněž vyplývá z článku 4, který prodávajícímu přiznává právo postihu vůči výrobci, jehož jednání nebo opomenutí způsobilo rozpor se smlouvou. Nebylo by navíc namístě ukládat takové důkazní břemeno spotřebiteli, protože lze přiměřeně předpokládat, že to bude zpravidla prodávající, kdo bude mít (podrobnější) informace o zboží a stavu, v němž je dodáváno. Od spotřebitele nelze vyžadovat, aby předložil důkazy, které nemá k dispozici ( 58 ). To by bylo rovněž v rozporu s celým účelem vyvratitelné domněnky v čl. 5 odst. 3 a širšími cíli směrnice 1999/44.