STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

MANUELA CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONY

přednesené dne 27. února 2018 ( 1 )

Věc C‑135/16

Georgsmarienhütte GmbH,

Stahlwerk Bous GmbH,

Schmiedag GmbH,

Harz Guss Zorge GmbH

proti

Bundesrepublik Deutschland

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Verwaltungsgericht Frankfurt am Main (správní soud ve Frankfurtu nad Mohanem, Německo)]

„Předběžná otázka týkající se platnosti – Rozhodnutí Komise ze dne 25. listopadu 2014 v řízení o státní podpoře Estado SA.33995 (2013/C) (ex 2013/NN) – Německá podpora obnovitelných energií – Omezení příplatku EEG ve prospěch podniků, které spotřebovávají velká množství elektrické energie – Přípustnost předběžné otázky – Uplatnění judikatury TWD – Pojem státní podpora – Výhoda – Selektivita podpory – Převod státních prostředků – Finanční toky mezi soukromými hospodářskými subjekty kontrolovanými orgány veřejné moci“

1. Německá právní úprava platná ode dne 1. ledna 2012 zavedla mechanismus podpory elektrické energie z obnovitelných zdrojů (dále jen „elektřina EEG“). Konkrétně zavedla režim podpory ve prospěch producentů tohoto druhu energie, kterým prostřednictvím regulovaných výkupních cen a tržních prémií zaručuje získání vyšší ceny, než je cena elektřiny prodávané na trhu.

2. Pro účel financování tohoto režimu byl schválen příplatek (dále jen „příplatek EEG“), který v praxi zaplatí konečný spotřebitel. Železniční podniky a podniky, které spotřebovávají velká množství elektřiny (dále jen „energožrouti ( 2 )“), v zásadě rovněž podléhaly příplatku EEG. Německý zákonodárce se však rozhodl snížit jeho částku, jako opatření k omezení nákladů, a tedy zachování konkurenceschopnosti.

3. Dne 25. listopadu 2014 usoudila Evropská komise, že snížení příplatku EEG pro některé podniky představuje státní podporu, která je s vnitřním trhem slučitelná, pouze pokud jsou splněny určité podmínky uvedené v článku 3 rozhodnutí (EU) 2015/1585 o režimu podpory SA.33995 (2013/C) (ex 2013/NN) [který zavedlo Německo na podporu elektřiny z obnovitelných zdrojů a uživatelů s vysokou spotřebou energie] ( 3 ).

4. Podpory (ve formě snížení příplatku EEG), které nesplňovaly podmínky uvedené v rozhodnutí 2015/1585 byly prohlášeny za neslučitelné s vnitřním trhem. Stalo se to v případě některých podniků skupiny Georgsmarienhütte GmbH, od kterých německé orgány v rámci plnění uvedeného rozhodnutí bezprostředně požadovaly navrácení příslušných částek.

5. Některé z podniků, kterým vznikla povinnost vrátit částky podpory, napadly jednání německých orgánů před předkládajícím soudem, přičemž tvrdily, že rozhodnutí 2015/1585 je neplatné. Německá vláda podala proti témuž rozhodnutí žalobu na neplatnost k Tribunálu (věc T‑47/15), kterou Tribunál zamítl rozsudkem ze dne 10. května 2016 ( 4 ).

6. Předkládající soud, který vyslechl argument podniků, které se na něj obrátily za účelem napadení rozhodnutí 2015/1585, pokládá předběžnou otázku týkající se platnosti uvedeného rozhodnutí; tato žádost o rozhodnutí o předběžné otázce vykazuje ojedinělé obtíže z hlediska jak procesního, tak meritorního.

7. Z procesního hlediska musí Soudní dvůr rozhodnout o uplatnění judikatury TWD Textilwerke Deggendorf ( 5 ) na takovou věc, jako je věc projednávaná, v níž různé podniky napadají před vnitrostátními soudy vnitrostátní rozhodnutí o navrácení podpory, kterou Komise prohlásila za protiprávní.

8. Soudní dvůr musí objasnit zejména: a) zda upřednostňuje přímou žalobu na neplatnost a prohlásí za nepřípustné předběžné otázky s podobným obsahem, nebo b) zda naopak nabídne prostor podnikům, které se obrátily na vnitrostátní soudy a umožní jim položit předběžnou otázku týkající se platnosti ve vztahu k rozhodnutí Komise, které prohlašuje podporu za protiprávní.

9. Z hlediska meritorního se spor připojuje k dlouhé sérii věcí týkajících se státních podpor v odvětví energetiky. Snížení příplatku EEG určitým energožroutům je průsečíkem opatření analyzovaných v judikatuře PreussenElektra ( 6 ) a v judikatuře Association Vent De Colère! a další ( 7 ). Soudní dvůr musí v této věci vyřešit otázku týkající se větší či menší kontroly finančních prostředků soukromých hospodářských subjektů ze strany státu, jako určujícího prvku pojmu státní podpora.

I. Právní rámec

A. Unijní právo: rozhodnutí 2015/1585

10. Podle článku 1 tohoto rozhodnutí: „Státní podpora na výrobu elektřiny z obnovitelných zdrojů a důlního plynu, včetně mechanismu jejího financování, která byla poskytnuta na základě zákona Erneuerbare-Energien-Gesetz 2012 (dále jen ‚zákon EEG z roku 2012‘) a kterou Německo zavedlo protiprávně v rozporu s čl. 108 odst. 3 Smlouvy, je slučitelná s vnitřním trhem s výhradou provedení závazku stanoveného v příloze I ze strany Německa.“

11. Podle jeho článku 3: „1. Státní podpora spočívající ve snížení příplatku na financování podpory elektřiny z obnovitelných zdrojů (dále jen ‚příplatek EEG‘) v letech 2013 a 2014 u uživatelů s vysokou spotřebou energie (Besondere Ausgleichsregelung, ‚BesAR‘), kterou Německo zavedlo protiprávně v rozporu s čl. 108 odst. 3 Smlouvy, je slučitelná s vnitřním trhem, pokud spadá do jedné ze čtyř kategorií uvedených v tomto odstavci. Pokud byla státní podpora poskytnuta podniku, který působí v některém odvětví uvedeném na seznamu v příloze 3 pokynů pro státní podporu v oblasti životního prostředí a energetiky na období 2014–2020 (dále jen ‚pokyny z roku 2014‘), je slučitelná s vnitřním trhem, jestliže podnik uhradil alespoň 15 % dodatečných nákladů vynaložených dodavateli elektřiny kvůli povinnostem souvisejícím s nákupem energie z obnovitelných zdrojů, které byly následně přeneseny na jejich zákazníky. Pokud podnik uhradil méně než 15 % těchto dodatečných nákladů, je státní podpora slučitelná v případě, jestliže podnik zaplatil částku, která odpovídá alespoň 4 % jeho hrubé přidané hodnoty, nebo v případě podniků, jejichž náročnost na elektrickou energii činí nejméně 20 %, alespoň 0,5 % hrubé přidané hodnoty. Pokud byla státní podpora poskytnuta podniku, který nepůsobí v některém odvětví uvedeném na seznamu v příloze 3 pokynů z roku 2014, avšak jeho náročnost na elektrickou energii v roce 2012 činila nejméně 20 % a v tomto roce působil v odvětví, jehož intenzita obchodu dosahuje na úrovni Unie alespoň 4 %, je slučitelná s vnitřním trhem, jestliže podnik uhradil alespoň 15 % dodatečných nákladů vynaložených dodavateli elektřiny kvůli povinnostem souvisejícím s nákupem energie z obnovitelných zdrojů, které byly následně přeneseny na jejich zákazníky. Pokud podnik uhradil méně než 15 % těchto dodatečných nákladů, je státní podpora slučitelná v případě, jestliže podnik zaplatil částku, která odpovídá alespoň 4 % jeho hrubé přidané hodnoty, nebo v případě podniků, jejichž náročnost na elektrickou energii činí nejméně 20 %, alespoň 0,5 % hrubé přidané hodnoty. Pokud byla státní podpora poskytnuta podniku způsobilému pro slučitelnou státní podporu na základě druhého nebo třetího pododstavce, výše příplatku EEG uhrazeného tímto podnikem však nedosáhla úrovně, jež se vyžaduje v těchto pododstavcích, jsou slučitelné tyto části podpory: a) pro rok 2013 část podpory, jež přesahuje 125 % příplatku, který podnik skutečně uhradil v roce 2013; b) pro rok 2014 část podpory, jež přesahuje 150 % příplatku, který podnik skutečně uhradil v roce 2013. Pokud byla státní podpora poskytnuta podniku, který není způsobilý pro slučitelnou státní podporu na základě druhého nebo třetího pododstavce, a pokud podnik uhradil méně než 20 % dodatečných nákladů na příplatek bez snížení, jsou slučitelné tyto části podpory: a) pro rok 2013 část podpory, jež přesahuje 125 % příplatku, který podnik skutečně uhradil v roce 2013; b) pro rok 2014 část podpory, jež přesahuje 150 % příplatku, který podnik skutečně uhradil v roce 2013. 2. Podpora, na kterou se odstavec 1 nevztahuje, není slučitelná s vnitřním trhem.“

12. Podle čl. 6 odst. 1: „Německo získá zpět od příjemců neslučitelnou podporu uvedenou v čl. 3 odst. 2 způsobem popsaným v příloze III.“

13. Článek 7 ukládá Německu okamžité a účinné navrácení neslučitelné podpory, které má provést ve lhůtě čtyř měsíců ode dne oznámení rozhodnutí.

B. Vnitrostátní právo: Gesetz zur Neuregelung des Rechtsrahmens für die Förderung der Stromerzeugung aus Erneuerbaren Energien ( 8 )

14. Ustanovení § 40 zní takto: „Bundesamt für Wirtschaft und Ausfuhrkontrolle [(Spolkový úřad pro hospodářství a kontrolu vývozu)] omezí na odběrné místo na žádost příplatek EEG, který je přenášen dodavateli elektřiny na konečné spotřebitele, kteří jsou výrobními podniky s vysokou spotřebou elektřiny nebo železničními podniky, v souladu s § 41 a § 42. K omezení dochází za účelem snížení nákladů na elektrickou energii a získání její mezinárodní a meziodvětvová schopnosti hospodářské soutěže, pokud tím nejsou ohroženy cíle zákona a omezení je slučitelné se zájmy všech odběratelů elektřiny.“

15. Ustanovení § 41 zní takto: „1) U výrobního podniku dochází k omezení příplatku pouze tehdy, pokud prokáže, že a v jakém rozsahu: 1. v předchozím uzavřeném účetním období a) představovala elektřina odebraná u dodavatele elektřiny a spotřebovaná samotnými podniky na odběrném místě nejméně 1 GWh; b) činil poměr nákladů na elektrickou energii […] nejméně 14 %; c) byl příplatek EEG přenesen na podnik a 2. podnik podstoupil certifikovaný energetický audit, kterým byla stanovena a vyhodnocena spotřeba elektřiny a potenciál ke snížení spotřeby elektřiny; tato podmínka se nevztahuje na podniky se spotřebou elektřiny nižší než 10 GWh. 2) Splnění podmínek podle odstavce 1 bodu 1 je třeba prokázat smlouvami o dodávkách elektrické energie a fakturami za elektrickou energii za předchozí uzavřené účetní období, jakož i osvědčením auditora, auditorské společnosti, registrovaného účetního, nebo účetní společnosti na základě roční závěrky za předchozí uzavřené účetní období. […] Podmínky podle odstavce 1 bodu 2 je třeba prokázat podle osvědčení instituce provádějící certifikovaný energetický audit. […] 3) Pro podniky, jejichž odběr elektřiny ve smyslu odstavce 1 bodu 1 písm. a), 1. činil minimálně 1 GWh, se příplatek EEG ohledně elektřiny spotřebované samotnými podniky v období omezení na dotčeném odběrném místě: a) neomezí pro podíl elektřiny do 1 GWh včetně; b) omezí pro podíl elektřiny v rozmezí 1 až 10 GWh včetně na 10 procent příplatku EEG vypočteného podle § 37 odstavce 2; c) omezí pro podíl elektřiny v rozmezí 10 až 100 GWh včetně na 1 procento příplatku EEG vypočteného podle § 37 odstavce 2 a d) omezí pro podíl elektřiny vyšší než 100 GWh na 0,05 centů na KWh nebo 2. činil minimálně 100 GWh a poměr jejich nákladů na elektrickou energii vůči hrubé přidané hodnotě v tržních cenách činil více než 20 procent, se příplatek EEG vypočtený podle § 37 odstavec 2 omezí na 0,05 centu za KWh. Důkazy je třeba předložit v souladu s odstavcem 2. 4) Odběrné místo je souhrn všech místně a fyzicky souvisejících elektrických zařízení podniku, která se nacházejí v uzavřeném areálu podniku a jsou spojena jedním nebo více body odběru se sítí provozovatele.“

16. Ustanovení § 43 zní takto: „1) Žádost podle § 40 odstavce 1 ve spojení s § 41 nebo § 42 včetně úplných podkladů žádosti je třeba podat vždy do 30. června daného roku (hmotněprávní promlčecí lhůta). Rozhodnutí je vydáno s účinkem vůči osobě podávající žádost, dodavateli elektřiny a odpovědnému provozovateli přenosové soustavy. Nabývá účinnosti ke dni 1. ledna následujícího roku s platností na jeden rok. Účinky vyvolané předchozím rozhodnutím se při výpočtu poměru nákladů na elektrickou energii k hrubé přidané hodnotě v tržních cenách podle § 41 odstavce 1 bodu 1 písmena b) a odstavce 3 nezohlední. […] 3) Nárok odpovědného provozovatele přenosové soustavy na dotčeném odběrním místě na zaplacení příplatku EEG vůči dotčeným dodavatelům elektřiny se omezí podle rozhodnutí Bundesamt für Wirtschaft und Ausfuhrkontrolle; provozovatelé přenosové soustavy musejí toto omezení v rámci § 36 zohlednit.“

17. Podrobná pravidla příplatku EEG byla upřesněna zvláště ve Verordnung zur Weiterentwicklung des bundesweiten Ausgleichsmechanismus (nařízení o mechanismu vyrovnání) ze dne 17. července 2009 ( 9 ), ve znění § 2 Gesetz zur Änderung des Rechtsrahmens für Strom aus solarer Strahlungsenergie und zu weiteren Änderungen im Recht der erneuerbaren Energien (zákon, kterým se provádějí změny právního rámce použitelného na energii ze slunečního záření a další změny v zákoně o obnovitelných energiích) ze dne 17. srpna 2012 ( 10 ), jakož i ve Verordnung zur Ausführung der Verordnung zur Weiterentwicklung des bundesweiten Ausgleichsmechanismus (nařízení k provedení nařízení o mechanismu vyrovnání) ze dne 22. února 2010 ( 11 ), ve znění Zweite Verordnung zur Änderung der Ausgleichsmechanismus-Ausführungsverordnung (druhé nařízení ke změně prováděcího nařízení o mechanismu vyrovnání) ze dne 19. února 2013 ( 12 ).

II. Vnitrostátní spor, žaloby k Tribunálu a předběžné otázky

18. Dne 18. prosince 2013 oznámila Komise Spolkové republice Německo rozhodnutí zahájit řízení podle čl. 108 odst. 2 SFEU ve vztahu k opatření na podporu elektřiny z obnovitelných zdrojů a k příplatku EEG sníženému pro velké spotřebitele elektřiny ( 13 ).

19. Devět podniků skupiny Georgsmarienhütte podalo k Tribunálu samostatnou žalobu na neplatnost proti uvedenému (původnímu) rozhodnutí ( 14 ).

20. Tribunál usneseními ze dne 9. června 2015: – odložil pět z uvedených devíti žalob ( 15 ) z důvodu bezpředmětnosti, neboť Komise v rozhodnutí 2015/1585 usoudila, že podpory poskytnuté Německem příslušným pěti žalujícím podnikům byly slučitelné s vnitřním trhem; – odložil rovněž zbývající čtyři žaloby ( 16 ) z důvodu bezpředmětnosti, neboť podle rozhodnutí 2015/1585 žalující podniky obdržely částečně protiprávní podporu, kterou musí vrátit. V těchto čtyřech usneseních prohlásil za nepřípustnou žádost žalujících podniků, kterou zamýšlely rozšířit svá návrhová žádání za účelem napadení legality rozhodnutí 2015/1585. Tribunál uvedeným podnikům připomněl, že mají možnost podat proti rozhodnutí 2015/1585 žalobu na neplatnost, jak samy uvedly pro případ zamítnutí jejich žádostí o rozšíření návrhových žádání ( 17 ).

21. Uvedené čtyři podniky skupiny Georgsmarienhütte, které působí v oblasti výroby oceli, respektive slévárenství a zpracování oceli, proti usnesením Tribunálu ze dne 9. června 2015 nepodaly kasační opravný prostředek k Soudnímu dvoru. Nepodaly k Soudnímu dvoru ani žalobu na neplatnost proti rozhodnutí 2015/1585 na rozdíl od toho, co učinily ostatní podniky nacházející se ve stejné situaci ( 18 ) a sama německá vláda ( 19 ).

22. Procesní strategie uvedených čtyř podniků skupiny Georgsmarienhütte spočívala v tom, že se obrátily na německé soudy a napadly (vnitrostátní) správní akty, která jim na základě rozhodnutí 2015/1585 nařizovaly vrátit částku podpory považované za protiprávní.

23. V letech 2012 a 2013 bylo prostřednictvím správních rozhodnutí určených uvedeným čtyřem podnikům rozhodnuto snížit jim příplatek EEG, neboť jsou velkými spotřebiteli elektrické energie. Uvedená rozhodnutí byla částečně se zpětným účinkem zrušena prostřednictvím rozhodnutí ze dne 25. listopadu 2014 (tedy z téhož dne, kdy bylo přijato rozhodnutí 2015/1585) a zároveň německé orgány požádaly dotčené podniky o vrácení podpor v rozsahu, v němž je Komise považovala za protiprávní ( 20 ).

24. Žalobci ve sporu v původním řízení napadli rozhodnutí o částečném zrušení před Bundesamt für Wirtschaft und Ausfuhrkontrolle (Spolkový úřad pro hospodářství a kontrolu vývozu, dále jen „BAFA“). Jelikož na stížnost neobdrželi výslovnou odpověď, podali dne 26. března 2015 žalobu k Verwaltungsgericht Frankfurt am Main (správní soud ve Frankfurtu nad Mohanem, Německo), přičemž uvedený soud položil následující předběžnou otázku týkající se platnosti: „Porušuje rozhodnutí Evropské komise ze dne 25. listopadu 2014 [Commission Decision of 25.11.2014 on the aid scheme SA.33995 (2013/C) (ex 2013/NN) (implemented by Germany for the support of renewable electricity and of energy-intensive users), C(2014) 8786 final] Smlouvu o fungování Evropské unie tím, že Komise kvalifikovala omezení příplatku EEG jako podporu ve smyslu článku 107 SFEU?“

25. Písemná vyjádření předložily podniky skupiny Georgsmarienhütte, německá vláda a Komise; výše uvedení se účastnili jednání, které se konalo dne 5. prosince 2017. Věc byla přidělena velkému senátu Soudního dvora.

III. K přípustnosti předběžné otázky

26. Komise tvrdí, že předběžná otázka je nepřípustná ze dvou důvodů: – zaprvé se uplatní judikatura TWD, podle které možnost, aby procesní subjekt namítal před soudem neplatnost unijního aktu, předpokládá, že neměl právo podat přímou žalobu proti uvedenému aktu podle článku 263 SFEU; – zadruhé se uplatní rovněž judikatura Adiamix ( 21 ), podle které musí předkládající soud v žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce vysvětlit pochybnosti o platnosti unijního předpisu, aniž by se omezil na pouhý odkaz na argumenty předložené stranami sporu.

27. Německá vláda a podniky skupiny Georgsmarienhütte zpochybňují důvody uvedené Komisí, a mají naopak za to, že předběžná otázka je přípustná.

A. Uplatnění výjimky TWD

28. „Výjimka TWD“ omezuje možnosti stran sporu nutit vnitrostátní soudy klást předběžné otázky s cílem zpochybnit platnost unijních aktů. Než budu analyzovat, zda se tato výjimka vztahuje na projednávanou věc, považuji za nezbytné prohloubit analýzu jejích základních rysů.

1. Úvodní úvaha

29. V rámci žaloby před soudy členského státu může kdokoliv požádat, aby se obrátily na Soudní dvůr se žádostí o rozhodnutí o předběžné otázce týkající se „platnosti aktů přijatých orgány, institucemi nebo jinými subjekty Unie“, pokud posloužily jako základ pro rozhodnutí vnitrostátních orgánů, která jsou předmětem uvedené žaloby.

30. Zahájit řízení o předběžné otázce je výhradním právem vnitrostátního soudu ( 22 ), který může konstatovat platnost unijního aku, avšak nikoli jeho neplatnost ( 23 ).

31. V rozsudku TWD Soudní dvůr prohlásil, že „[…] požadavky právní jistoty vedou k vyloučení toho, aby příjemce podpory, který by byl mohl napadnout rozhodnutí Komise vydané na základě článku 93 Smlouvy, jehož předmětem byla tato podpora a který nechal uplynout závaznou lhůtu stanovenou k tomu účelu v třetím odstavci článku 173 Smlouvy, mohl před vnitrostátním soudem zpochybňovat legalitu tohoto rozhodnutí v případě žaloby proti opatřením k provedení tohoto rozhodnutí přijatým vnitrostátními orgány ( 24 )“.

32. Od roku 1994 Soudní dvůr opakovaně potvrdil platnost judikatury TWD. Její poslední potvrzení a vymezení se nachází v rozsudku velkého senátu A a další ( 25 ), který v podstatě potvrzuje judikaturu Soudního dvora v předchozích věcech.

33. Judikatura TWD tedy omezuje možnost zpochybnit legalitu unijních aktů zakládajících právní účinky, aby zajistila právní jistotu ( 26 ). Totéž omezení se vztahuje na členské státy ( 27 ). Není tím uzavřena možnost napadnout unijní akty, ale výkon tohoto práva se přesouvá na vlastní kolej: ten, kdo je nepochybně oprávněn akty napadnout, tak musí učinit ve stanovené lhůtě (v zásadě ve lhůtě dvou měsíců), a to před orgánem příslušným konstatovat jejich neplatnost (Tribunál) ( 28 ).

34. Působnost judikatury TWD se tedy omezuje na případy, kdy by žaloba jednotlivce na neplatnost byla před Tribunálem zjevně přípustná. Tato okolnost dosud nastala v málo případech ( 29 ), bezpochyby z důvodu omezení, která ukládá článek 263 SFEU ( 30 ) ohledně aktivní legitimace jednotlivců ( 31 ) podat žalobu na zrušení k Tribunálu. Pokud není aktivní legitimace žalobců jasná, jednoznačná a zjevná, Soudní dvůr odmítá uplatnit výjimku TWD ( 32 ).

35. Rovněž chci zdůraznit, že v rozsudku Banco Privado Português a Massa Insolvente do Banco Privado Português ( 33 ) Soudní dvůr zamítl použití toho, co by bylo možné kvalifikovat jako obrácenou výjimku TWD. V uvedené věci portugalský stát nepodal žalobu na neplatnost k Tribunálu proti rozhodnutí 2011/346/EU ( 34 ), které (neúspěšně) ( 35 ) napadly dva soukromé bankovní subjekty, avšak posléze v rámci řízení o předběžné otázce vznesené ve vnitrostátním sporu uplatňoval právní moc rozhodnutí, jakož i výjimku TWD ( 36 ).

36. Výjimka TWD nebrání vnitrostátním soudům kdykoli bez návrhu či na návrh účastníků řízení (kteří zjevně nejsou aktivně legitimování podat žalobu na neplatnost) vznést předběžnou otázku, v níž vyjádří pochybnosti týkající se platnosti unijního aktu ( 37 ). Logika výjimky má za účel předcházet zneužívání opravných prostředků, které unijní právo poskytuje stranám sporu.

37. Opakuji, že v tomto pojetí judikatura TWD nebrání vnitrostátnímu soudu vznášet předběžné otázky, pokud má sám pochybnosti ohledně platnosti unijního aktu, když má rozhodovat o vnitrostátních prostředcích jeho provádění ( 38 ). Není důvod, proč by výjimka TWD měla brzdit běžný mechanismus spolupráce vnitrostátního soudu a Soudního dvora prostřednictvím řízení o předběžné otázce.

38. Souhrnně výjimka TWD požaduje: i) unijní akt; ii) neexistenci žaloby na neplatnost; iii) zjevnou a nezpochybnitelnou aktivní legitimaci jednotlivce napadnout unijní akt před Tribunálem žalobou na neplatnost a iv) vnitrostátní prováděcí opatření, proti kterým směřuje vnitrostátní soudní žaloba, v níž se uplatňuje neplatnost unijního aktu.

39. Mám za to, že v tomto nastavení a navzdory tomu, že si vysloužila kritiku ( 39 ), je výjimka TWD naprosto smysluplná, a nevidím důvod navrhovat Soudnímu dvoru, aby ji zavrhl. Naopak ji považuji za jednu z doktrín, v nichž zásada stare decisis nabývá plného potenciálu.

40. Mám za to, že výjimka TWD splňuje dva shodující se účely: – na jedné straně (tomu, kdo je zjevně aktivně legitimován) ukládá povinnost využít žalobu na neplatnost, neboť je nutné časově omezit možnost zpochybnit legalitu unijních aktů s právními důsledky ( 40 ), a zajistit tak právní jistotu ( 41 ); – na druhé straně strukturuje logický vztah mezi žalobou na neplatnost a předběžnou otázkou týkající se platnosti. První je vhodný procesní postup pro posouzení legality unijního aktu, neboť článek 263 SFEU legitimovaným jednotlivcům poskytuje plnou soudní ochranu.

41. V přímé žalobě je po výměně procesních písemností žalobce s orgánem, institucí nebo jiným subjektem Unie, autorem aktu, zahájeno kontradiktorní řízení před Tribunálem, v němž existují četné možnosti přijmout důkazní opatření. Tento mechanismus usnadňuje předkládání důkazních prostředků pro přesné určení skutečností kromě toho, že umožňuje vstup vedlejších účastníků do řízení (například konkurenční podniky, které neměly z podpory prospěch) ( 42 ).

42. Ve sporech týkajících se státních podpor, které bývají skutkově i technicky složité, jsou výhody žaloby na neplatnost ještě jasnější ( 43 ). Na nich se zakládá logika výjimky TWD (není náhoda, že byla přijata ve věci týkající se státní podpory), tj. nutit zjevně aktivně legitimované jednotlivce k využití uvedeného druhu žaloby. Účastníci řízení tak mají dodatečnou záruku dvoustupňového řízení, neboť rozsudek Tribunálu lze napadnout před Soudním dvorem kasačním opravným prostředkem.

43. Navíc v této specifické oblasti státních podpor (a v dalších podobných oblastech, na které odkazuje Komise ve svých vyjádřeních ( 44 )) může žádost o rozhodnutí o předběžné otázce vést ke vzniku dalších obtíží. Pokud jde o posouzení platnosti konkrétního rozhodnutí (nikoli všeobecně platných norem), jehož přezkum vyžaduje komplexní analýzu skutkového stavu a důkazů, s nevyhnutelnými technickými komponenty, ukazuje se vnitrostátní řízení jako nedostatečné k tomu, aby bez přítomnosti orgánu, který je autorem unijního aktu, mohl vnitrostátní soud „s dostačující přesností“ určit výsledek takové analýzy ( 45 ).

44. Dalo by se namítnout, že tyto nedostatky jsou zhojitelné v průběhu řízení o předběžné otázce před Soudním dvorem. Nepochybně je tomu tak, avšak za cenu konverze vlastní funkce uvedeného řízení na řízení, které bylo podle soudní architektury Unie svěřeno Tribunálu. Jak správně připomíná Komise, nově zřízený Tribunál se měl zabývat „žalob[ami] vyžadující[mi] bližší zkoumání složitých skutečností[, ve vztahu k nimž] zlepší zřízení druhého stupně soudního řízení soudní ochranu zájmů jednotlivců“. Zřízení Tribunálu mělo umožnit „Soudnímu dvoru soustředit svou činnost na základní úkol, kterým je zajištění jednotného výkladu práva Společenství“ ( 46 ).

45. Kritiky judikatury TWD, které zdůrazňují právo jednotlivců na účinnou soudní ochranu, se mi z tohoto úhlu nezdají přesvědčivé. Jednotlivci ve skutečnosti nemají právo na to, aby soud položil předběžnou otázku, ale mají právo – opakuji, pokud jsou nezpochybnitelně aktivně legitimovaní – napadnout unijní akt před Tribunálem, tedy před přirozeně příslušným soudem, který jim takovou ochranu poskytne.

46. Rovněž nesouhlasím s myšlenkou, že účastníci řízení musí mít svobodu zvolit si procesní strategii, kterou upřednostňují, takže ve lhůtě stanovené v článku 263 SFEU mohou volit mezi: a) podáním žaloby na neplatnost k Tribunálu a b) dovoláváním se neplatnosti aktu před vnitrostátními soudy a naléháním, aby položily Soudnímu dvoru předběžnou otázku.

47. Mám za to, že tato svoboda zvolit si soud není žádoucí a nerespektuje přednost žaloby na neplatnost jako vhodného prostředku, zakotveného v článku 263 SFEU, pro rozhodování o platnosti unijních aktů napadených žalobci, kteří jsou zjevně aktivně legitimovaní. Tato možnost by podporovala proliferaci procesně složitých situací (jako je situace v projednávané věci), které narušují fungování systému žalob v unijním právu ( 47 ).

2. Relevance lhůty v judikatuře TWD

48. Výjimka TWD nemá bránit pouze obcházení lhůty pro podání žaloby na neplatnost. Opakuji, že jejím cílem je rovněž upřednostňovat žalobu na neplatnost před řízením o předběžné otázce, coby běžný prostředek k napadení unijních aktů, když má jednotlivec teoreticky možnost použít oba prostředky.

49. Z této perspektivy není jediným relevantním faktorem okamžik, kdy se jednotlivec obrátí na vnitrostátní soud a navrhne mu podání předběžné otázky, jako alternativu k žalobě na neplatnost. Ve věcech TWD a Nachi Europe ( 48 ) se žalobci obrátili na vnitrostátní soudy po uplynutí lhůty k podání žaloby na neplatnost, což je obvyklý předpoklad pro uplatnění judikatury TWD. Mám však za to, že citovaná judikatura se vztahuje také na situace, kdy se jednotlivec obrátí na vnitrostátní soudy a nepřímo zpochybní platnost unijního aktu v průběhu lhůty, v níž by mohl podat k Tribunálu žalobu na neplatnost proti uvedenému aktu.

50. Není logické, aby výjimka TWD závisela na tom, kdy se zjevně aktivně legitimovaní jednotlivci chtějí obrátit na vnitrostátní soudy, ani na větší či menší správní rychlosti vnitrostátních orgánů při přijímání rozhodnutí o uplatnění unijního aktu. Naopak určující skutečností je, že uvedení jednotlivci pominuli podání žaloby k Tribunálu, přičemž věděli, že jde o soud, který je na základě článku 263 SFEU příslušný.

3. Uplatnění výjimky TWD v projednávané věci

51. Společnost Georgsmarienhütte a další tři podniky napadly před předkládajícím soudem rozhodnutí BAFA ze dne 3. prosince 2014 (která jim nařizují vrácení podpory), v době, kdy ještě nebylo rozhodnuto o stížnosti, kterou podaly k uvedenému orgánu. Použitím procesních možností, které jim nabízí jejich právní řád pro reakce na nečinnost správních orgánů, byla jejich soudní žaloba podána, dalo by se říci s předstihem, dne 26. března 2015, a dovolávaly se v ní neplatnosti rozhodnutí 2015/1585. Již bylo vysvětleno, že nepodaly žalobu na neplatnost proti uvedenému rozhodnutí navzdory tomu, že předtím napadly před Tribunálem rozhodnutí o zahájení řízení o státní podpoře (což je samozřejmě krok předcházející konečnému rozhodnutí).

52. Tato souslednost událostí (a opomenutí) nutí k soustředění pozornosti na dva faktory: a) aktivní legitimace uvedených podniků a b) vliv lhůty pro napadení rozhodnutí 2015/1585 před Tribunálem.

a) Legitimace žalujících podniků

53. Byly společnost Georgsmarienhütte a další tři podniky zjevně aktivně legitimovány k podání žaloby na neplatnost proti rozhodnutí 2015/1585?

54. Rozhodnutí 2015/1585 je podle jeho článku 10 určeno Spolkové republice Německo. Podle čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU může fyzická nebo právnická osoba podat žalobu na neplatnost proti aktu, který jí není určen, pouze pokud se jí bezprostředně a osobně dotýká. V důsledku toho je třeba určit, zda je to případ žalujících podniků.

55. Zaprvé podniky žalující ve sporu v původním řízení jsou bezprostředně dotčeny rozhodnutím 2015/1585, pokud má uvedené rozhodnutí – podle ustálené judikatury Soudního dvora ( 49 )– bezprostřední účinky na jejich právní situaci a svému adresátovi (Německo), pověřenému jeho provedením, neponechává žádnou posuzovací pravomoc, přičemž toto provedení má být čistě automatické povahy, aniž je třeba použít další prostředkující předpisy.

56. Články 6 a 7 rozhodnutí 2015/1585 ukládají Německu povinnost získat zpět nezaplacenou část příplatku EEG kvalifikovanou jako protiprávní podporu za uvedených podmínek. Uvedená dvě ustanovení stanoví způsob vymáhání (odkazem na přílohu III), účtování úroků a způsob jejich výpočtu, a ukládají Německu povinnost navrácení provést s okamžitým účinkem a v plné výši, a zajistit, aby bylo toto rozhodnutí provedeno ve lhůtě čtyř měsíců ode dne jeho oznámení. Německo nemá žádnou posuzovací pravomoc a rozhodnutí 2015/1585 má účinky na podniky prostřednictvím pouhého správního uplatnění ze strany vnitrostátních orgánů.

57. Zadruhé je třeba určit, zda uvedené podniky jsou rozhodnutím 2015/1585 osobně dotčeny ve smyslu judikatury Soudního dvora, podle které, – „jiné subjekty než adresáti rozhodnutí mohou tvrdit, že jsou osobně dotčeny, pouze pokud se jich toto rozhodnutí dotýká z důvodu určitých vlastností, které jsou pro ně zvláštní, nebo faktické situace, která je vymezuje vzhledem ke všem ostatním osobám, a tím je individualizuje způsobem obdobným tomu, jak je individualizován adresát rozhodnutí“ ( 50 ); – „pokud se rozhodnutí dotýká skupiny osob, jež byly nebo mohly být známy v okamžiku přijetí tohoto aktu, a na základě kritérií, která jsou členům skupiny vlastní, mohou být tyto osoby tímto aktem osobně dotčeny v rozsahu, v němž patří do omezené skupiny hospodářských subjektů, přičemž tomu tak může být zejména v případě, když rozhodnutí mění práva, která jednotlivec nabyl před jeho přijetím“ ( 51 ).

58. V případě státních podpor podnik v zásadě nemůže napadnout rozhodnutí Komise, jímž je zakázán režim podpor v určitém odvětví, jestliže je tímto rozhodnutím dotčen pouze z důvodu své příslušnosti k tomuto odvětví a svého postavení osoby potenciálně oprávněné k využívání uvedeného režimu ( 52 ). Nicméně podle Soudního dvora: – „skuteční příjemci individuálních podpor, které byly poskytnuty v rámci režimu podpor a jejichž navrácení Komise nařídila, jsou proto osobně dotčeni ve smyslu čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU“; – „příkaz k navrácení se již osobně dotýká všech příjemců dotčeného režimu v rozsahu, v němž jsou od okamžiku přijetí sporného rozhodnutí vystaveni nebezpečí, že zvýhodnění, která získali, budou vymáhána zpět, a je tak dotčeno jejich právní postavení. Tito příjemci jsou tedy součástí omezeného okruhu“ ( 53 ).

59. Čtyři podniky žalující ve sporu v původním řízení, jako konkrétní příjemci omezení příplatku EEG, které jim přiznala BAFA, musí vrátit jejich částku, neboť rozhodnutí 2015/1585 prohlásilo tato snížení za částečně protiprávní, jako státní podporu, a nařídilo jejich vrácení (podle jeho článků 6 a 7). Německé orgány, které postupovaly velmi pečlivě, přijaly na základě rozhodnutí 2015/1585 opatření k vymáhání. Uvedené čtyři podniky jsou tedy osobně dotčeny, ve výše uvedeném smyslu, posledně uvedeným rozhodnutím, což je zjevně aktivně legitimuje napadnout uvedené rozhodnutí před Tribunálem.

60. Uvedené podniky nemohly v tomto ohledu mít žádnou pochybnost, což dokazuje skutečnost, že podaly žaloby na neplatnost proti rozhodnutí Komise, kterým zahájila řízení za účelem ověření legality státní podpory. Navíc měly v úmyslu rozšířit svá původní návrhová žádání tak, aby zahrnovala také napadení konečného rozhodnutí Komise ( 54 ), jakmile bylo přijato. Paradoxně později proti uvedenému rozhodnutí 2015/1585 nepodaly žalobu na neplatnost, jak jim navrhl Tribunál ( 55 ). Ostatní energožrouti nacházející se v podobné situaci skutečně podali tyto žaloby na neplatnost, jejichž projednávání Tribunál přerušil v očekávání konečného rozhodnutí v pilotní věci Německo v. Komise.

61. Za těchto okolností mám za to, že je třeba uplatnit výjimku TWD vůči čtyřem podnikům, které nepodaly k Tribunálu žalobu na neplatnost proti rozhodnutí 2015/1585, ačkoli k tomu byly jasně a zjevně aktivně legitimovány.

b) Lhůta pro podání žaloby na neplatnost rozhodnutí 2015/1585

62. Na jednání bylo uvedeno, že „úplné a konečné znění“ rozhodnutí 2015/1585 bylo žalujícím podnikům dáno k dispozici dne 6. ledna 2015, v průběhu řízení před Tribunálem vedeného proti zahájení řízení o státních podporách ( 56 ).

63. Vzhledem k tomu, že (s ohledem na datum přijetí velmi opožděné) zveřejnění rozhodnutí 2015/1985 nebylo podmínkou jeho účinnosti, neboť stačilo, že bezprostředně a osobně dotčené podniky se s ním věrohodně seznámily, jak tomu v projednávané věci bylo, začala lhůta pro napadení uvedeného rozhodnutí dotčenými podniky plynout dne 6. ledna 2015, jak bylo potvrzeno na jednání ( 57 ).

64. S ohledem na to dvouměsíční lhůta stanovená v článku 263 SFEU (prodloužená o deset dnů z důvodu vzdálenosti ( 58 )) již ve vztahu k uvedeným podnikům uplynula, když dne 26. března 2015 podaly žalobu k předkládajícímu soudu. Vzhledem k uplynutí lhůty nemohly „obejít skutečnost, že […] má vůči [nim] [rozhodnutí 2015/1585] konečnou povahu ( 59 )“, prostřednictvím žaloby podané k vnitrostátním soudům s cílem napadnout platnost uvedeného rozhodnutí.

65. I kdyby nebyla překročena uvedená lhůta, byla by v souladu s úvahami uvedenými výše výjimka TWD použitelná. Již jsem uvedl, že německé orgány předvedly mimořádnou rychlost, když schválily vnitrostátní opatření k navrácení podpor již v den přijetí samotného rozhodnutí, dne 25. listopadu 2014. Nezdá se mi příliš logické uplatňovat na uvedené podniky výjimku TWD, pokud by se obrátily na německé soudy po uplynutí dvou měsíců od okamžiku, kdy se věrohodně seznámily s rozhodnutím 2015/1585, a nikoli v případě, kdy by žaloba k uvedeným soudům byla vzhledem k rychlosti jednání vnitrostátních správních orgánů podána před uplynutím uvedené lhůty.

66. V souhrnu mám za to, že na projednávanou žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se vztahuje doktrína TWD, a proto navrhuji prohlásit ji za nepřípustnou.

B. Uplatnění judikatury Adiamix

67. Komise na podporu druhé námitky nepřípustnosti uplatňuje judikaturu Adiamix ( 60 ). Podle jejího názoru předkládající soud autonomně nepřezkoumal ani nevysvětlil důvody pochybností o platnosti rozhodnutí 2015/1585, neboť pouze odkázal na odůvodnění uvedená žalobkyněmi.

68. Podle Soudního dvora „je důležité, aby vnitrostátní soud uvedl konkrétní důvody, které jej vedly k pochybnostem o platnosti některých ustanovení unijního práva, a tedy důvody neplatnosti, které mohou být podle jeho názoru přijaty (v tomto smyslu viz zejména rozsudek ze dne 21. března 2000, Greenpeace France a další, C‑6/99, EU:C:2000:148, bod 55, jakož i usnesení ze dne 18. dubna 2013, Adiamix, C‑368/12, EU:C:2013:257, bod 22). Takový požadavek vyplývá rovněž z čl. 94 písm. c) jednacího řádu Soudního dvora ( 61 )“.

69. Kromě toho nemají podle ustálené judikatury Soudního dvora informace poskytnuté v předkládacích rozhodnutích pouze umožnit Soudnímu dvoru, aby podal užitečné odpovědi, ale mají rovněž poskytnout vládám členských států, jakož i ostatním zúčastněným možnost předložit jejich vyjádření v souladu s článkem 23 statutu Soudního dvora Evropské unie. Je na Soudním dvoru zajistit, aby tato možnost byla zachována s ohledem na to, že na základě tohoto článku jsou zúčastněným oznamována pouze předkládací rozhodnutí společně s překladem do úředního jazyka každého členského státu, a není jim poskytnut vnitrostátní spis, který byl Soudnímu dvoru případně předán předkládajícím soudem ( 62 ). Proto skutečnost, že vnitrostátní soud odkazuje na vyjádření stran sporu v původním řízení, která se mohou lišit v závislosti na jejich zájmech, vládám, unijním orgánům a ostatním dotčeným osobám nezaručuje možnost předložit odpovídající vyjádření v řízení o předběžné otázce ( 63 ).

70. V projednávané věci předkládající soud neuvádí vlastní pochybnosti ohledně platnosti rozhodnutí 2015/1985 a omezuje se v tomto ohledu na následující tvrzení: „Žalobkyně v tomto řízení vyjádřily pochybnosti o výkladu unijního práva (článků 107 SFEU a 108 SFEU), z něhož vychází Komise. […] Ohledně konkrétních tvrzení žalobkyň a pro zamezení opakování odkazuje soud na argumentaci v žalobě ze dne 26. března 2015. […] Žalobkyně uvedly ohledně této skutečnosti důvodné pochybnosti, což je dostačující pro podání žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce Soudnímu dvoru […] Podmínkou pro podání žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce tedy není, aby zdejší soud sdílel pochybnosti uvedené žalobkyněmi ohledně výkladu článků 107 a 108 SFEU provedeného Komisí. Soud v každém případě považuje pochybnosti o rozhodnutí Komise uvedené žalobkyněmi za závažné ( 64 ).“

71. Po přečtení této části předkládacího usnesení mám za to, že striktní uplatnění judikatury shrnuté v předcházejících bodech vede k nepřípustnosti předběžné otázky, a to s ohledem na nedostatek vlastního odůvodnění.

72. Uznávám však, že v jiných případech Soudní dvůr uvedenou judikaturu uplatňoval s větší flexibilitou, s ohledem na to, že mechanismus předběžných otázek je inspirován myšlenkou soudní spolupráce. Z tohoto pohledu lze zamítnout námitku nepřípustnosti s ohledem na to, že předkládací usnesení jako pochybnosti přebírá argumenty účastníků řízení týkající se neplatnosti rozhodnutí 2015/1585.

IV. K věci samé

73. Podpůrně, pro případ, že by Soudní dvůr měl za to, že je třeba předběžnou otázku připustit, analyzuji, zda je rozhodnutí 2015/1585 neplatné z důvodu kvalifikace omezení příplatku EEG jako státní podpory ve smyslu článku 107 SFEU.

74. Odstavec 1 uvedeného článku prohlašuje podpory poskytované v jakékoli formě státem nebo ze státních prostředků, které narušují nebo mohou narušit hospodářskou soutěž tím, že zvýhodňují určité podniky nebo určitá odvětví výroby, pokud ovlivňují obchod mezi členskými státy, za neslučitelné s vnitřním trhem.

75. Pro konstatování neslučitelnosti podpory je tedy třeba souběh čtyř podmínek: a) musí se jednat o státní zásah nebo zásah za použití státních prostředků; b) tento zásah je způsobilý ovlivnit obchod mezi členskými státy; c) tento zásah přiznává výhodu svému příjemci a d) narušuje nebo hrozí narušením hospodářské soutěže ( 65 ).

76. Není sporu o tom, že omezení příplatku EEG ve prospěch energožroutů splňuje druhou (způsobilost ovlivnit obchod mezi členskými státy) a čtvrtou podmínku (narušení nebo hrozba narušením hospodářské soutěže). Naopak není jednoznačné, jak je tomu v případě zbývajících dvou podmínek, což vede k nutnosti objasnit, zda uvedené omezení poskytuje selektivní výhodu podnikům-příjemcům, a především určit, zda je opatření zásahem státu a předpokládá použití státních prostředků.

77. Vzhledem k neexistenci vlastních úvah předkládajícího soudu ohledně některých klíčových zvažovaných bodů (konkrétně ohledně funkcí kontroly a dohledu německých orgánů ve vztahu k řízení finančních prostředků plynoucích z příplatku EEG), je třeba řídit se tím, co v tomto ohledu uvádí rozhodnutí 2015/1585, s výhradou jasného prokázání, že Komise při jeho vydání pochybila.

A. K existenci selektivní výhody

78. V kontextu, který je relevantní v projednávané věci, je výhodou veškerý hospodářský prospěch, kterého by podnik nemohl dosáhnout za běžných tržních podmínek, tedy bez zásahu státu ( 66 ). Výhoda existuje, pokud se finanční situace podniku zlepší v přímém důsledku státního zásahu, a nikoli působením volného trhu.

79. Do pojmu „státní podpora“ jsou zahrnuty jak pozitivní výhody (například dotace), tak státní opatření, která snižují náklady, jež obvykle zatěžují rozpočet podniku ( 67 ).

80. Mám za to, že omezením příplatku EEG pro podniky, které spotřebovávají velká množství energie, jim německé orgány poskytly nepopiratelnou hospodářskou výhodu, neboť brání provozovatelům přenosové soustavy a dodavatelům elektřiny vybírat dodatečné náklady na elektřinu EEG spotřebovanou uvedenými podniky, které by jinak musely hradit.

81. Ustanovení § 40 zákona EEG z roku 2012 stanoví omezení částky příplatku EEG, kterou dodavatelé elektřiny mohou zatížit spotřebitele velkého množství elektrické energie: BAFA vydá na žádost správní dokument, který zakazuje dodavateli elektřiny požadovat příplatek EEG v plné výši od konečného spotřebitele, pokud je konečným spotřebitelem podnik energožrout. Ustanovení § 41 zákona EEG z roku 2012 podřizuje snížení příplatku splnění určitých podmínek ze strany uvedených podniků, které se pojí hlavně s objemem spotřeby elektřiny.

82. Německá vláda uznává, že režim výjimky z uvedených ustanovení má za cíl snížit hospodářské přetížení, které pro energožrouty vyplývá z podpory výroby elektřiny EEG. Uvedeným režimem tedy má být omezen jeden z nákladů, jež obvykle zatěžuje rozpočet uvedených podniků.

83. Žalobkyně a německá vláda však uvádějí, že omezení příplatku EEG ani tak neposkytuje výhodu energožroutům, jako kompenzuje jejich konkurenční znevýhodnění ve vztahu k podnikům z jiných členských států.

84. Uvedený argument nebrání kvalifikaci opatření jako výhody, i kdyby jen proto, že je v rozporu s judikaturou Soudního dvora: okolnost, že členský stát usiluje jednostrannými opatřeními o sblížení soutěžních podmínek, které existují v určitém hospodářském odvětví s těmi, které existují v ostatních členských státech, nemůže zbavit tato opatření povahy podpory ( 68 ).

85. Navíc Komise předložila údaje ( 69 ), které vyvracejí skutkový předpoklad, na kterém se uvedený argument zakládá: nezdá se, že by ceny elektrické energie, které v Německu platí uvedené podniky, byly navzdory příplatku EEG vyšší než ceny odpovídající průměru zemí Unie. Údajné konkurenční znevýhodnění uvedených podniků tedy není potvrzeno.

86. Žalobkyně rovněž tvrdí, že „normálními tržními podmínkami“ je třeba rozumět podmínky v případě naprosté neexistence příplatku EEG, a nikoli podmínky vytvořené jeho zavedením. Takto by omezení příplatku EEG ve vztahu k nim nebylo výhodou, protože by neexistoval omezitelný příplatek EEG.

87. Toto tvrzení také není přesvědčivé. Příplatek EEG je mechanismus, který zatěžuje dalšími náklady všechny subjekty německé přenosové soustavy, takže mezi normální tržní podmínky je pro účely určení, zda existuje výhoda, třeba zahrnout i podmínky, které nastaly po zavedení příplatku EEG. Omezení uvedeného příplatku pro energožrouty implikuje existenci výjimky, která jim poskytuje zvláštní výhodu, neboť snižuje cenu, kterou by jinak museli platit za elektřinu, kterou spotřebovávají.

88. Pro konstatování existence státní podpory je navíc nezbytné, aby výhoda poskytnutá podnikům byla selektivní. Žalobkyně argumentují, že omezení příplatku není ve vztahu k nim selektivní, neboť je objektivně odůvodněné a je nezbytné pro zachování základních práv.

89. S ohledem na judikaturu Soudního dvora ( 70 ) nelze přijmout ani tento argument. Souhlasím s Komisí, že omezení příplatku EEG je selektivní, neboť zvýhodňuje pouze některé podniky, které spotřebovávají velká množství elektrické energie ve výrobním odvětví.

90. Selektivita výhody se snáze určuje v případě pozitivních opatření, z nichž má výhodu jeden nebo více konkrétně identifikovaných podniků. Naproti tomu je těžší selektivitu konstatovat, když členské státy přijmou pravidla použitelná na subjekty, které splňují určitá kritéria, v důsledku čehož se sníží jejich hospodářská zátěž. Omezení příplatku EEG pro energožrouty spadá do této (druhé) skupiny případů.

91. V těchto případech se analýza selektivity provádí ve třech etapách: – Zaprvé je třeba identifikovat referenční právní režim. – Zadruhé je třeba přezkoumat, zda dané opatření představuje výjimku v rámci uvedeného režimu, neboť činí rozdíly mezi hospodářskými subjekty, které se – s ohledem cíle vlastní systému – nacházejí ve skutkově a právně srovnatelné situaci. Existence výjimky je klíčovým prvkem, který umožňuje rozlišit, zda je opatření a priori selektivní. – Zatřetí, pokud je opatření výjimkou, je třeba určit, zda je odůvodněna povahou nebo obecnou systematikou referenčního režimu ( 71 ).

92. V systému, který zavedl zákon EEG z roku 2012, je obecný režim takový, že příplatek EEG hradí všichni spotřebitelé elektrické energie (ve skutečnosti zákon zakotvuje možnost, aby se příplatek promítl na spotřebitele, jak k tomu v praxi vždy dochází).

93. Omezení příplatku EEG pro některé společnosti výrobního odvětví, jako jsou žalobkyně, je výjimkou z obecného režimu, z níž mají prospěch pouze uvedené společnosti, a nikoli podniky, které spotřebovávají elektrickou energii v jiných odvětvích. Omezení příplatku EEG pro tyto energožrouty je tudíž selektivní.

94. Žalobkyně tvrdí, že omezení příplatku EEG, který musí platit, přispívá k ochraně klimatu a životního prostředí, jakož i k udržitelnému rozvoji a záruce dodávek energií. Avšak tyto důvody obecného zájmu jsou vlastní obecnému režimu příplatku EEG, nikoli jeho omezení pro zvláštní kategorii průmyslových subjektů. Navíc (částečným) osvobozením od obecné zátěže, kterou představuje příplatek EEG, je tato kategorie hospodářských subjektů pobízena k větší spotřebě elektřiny a snižují se příjmy dostupné k financování zdrojů obnovitelné energie. Tento důvod tedy nemůže podle judikatury Soudního dvora odůvodnit výjimku ( 72 ).

95. Rovněž není opatření odůvodněno údajnou ochranou základních práv, na kterou odkazují žalující podniky. Podle nich by zaplacení příplatku EEG v plné výši znamenalo takové zvýšení jejich výrobních nákladů, že by jim to bránilo v rozvoji jejich hospodářských činností, a tím by byl porušen článek 16 Listiny základních práv Evropské unie, který zaručuje svobodu podnikání.

96. Kromě toho, že se jedná o externí důvod obecného zájmu, který není vlastní obecnému režimu příplatku EEG, ani podniky, ani německá vláda nepředložily přesné údaje pro odůvodnění toho, že placení uvedeného příplatku za podmínek stanovených v rozhodnutí 2015/1585 by ohrožovalo jejich další existenci. Tento nedostatek důkazů dostačuje k vyvrácení souvisejícího tvrzení, aniž je třeba provést analýzu vztahu mezi svobodou podnikání a obsahem opatření odvětvové regulace.

97. Nakonec je třeba připomenout, že Evropská komise v rozhodnutí 2015/1585 uznala, že podporu podle zákona EEG z roku 2012 (tedy snížení nákladů plynoucích z podpory EEG) lze povolit, pokud jsou splněna „kritéria způsobilosti stanovená v bodech 185, 186 a 187 pokynů z roku 2014 ( 73 )“ a uvedené snížení „je přiměřené podle kritérií stanovených v bodech 188 a 189 pokynů z roku 2014 ( 74 )“.

98. Tím se uznává, že pokud by příplatek EEG skutečně ohrožoval konkurenční postavení podniků s vysokou spotřebou energie v mezích stanovených v pokynech z roku 2014, bylo by jeho omezení slučitelné s vnitřním trhem. Nejde tedy o absolutní zákaz snižování tohoto nákladu, ale o zákaz snížit ho nad rámec toho, co povolují pokyny. Ve věci v původním řízení nebylo prokázáno, že podmínky uložené v rozhodnutí 2015/1585 toto kritérium nesplňují.

99. V konečném důsledku poskytuje snížení příplatku stanovené zákonem EEG z roku 2012 selektivní výhodu podnikům – příjemcům tohoto výjimečného režimu, ve srovnání s obecným režimem použitelným na ostatní spotřebitele.

B. K existenci zásahu státu či zásahu za použití státních prostředků

100. Podle judikatury Soudního dvora, aby mohla být selektivní výhoda kvalifikována jako „podpora“ ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU, musí být jednak poskytnuta přímo nebo nepřímo za použití státních prostředků, a jednak musí být přičitatelná státu ( 75 ). Jde o dvě kumulativní podmínky ( 76 ), které jsou nicméně zvažovány společně při posouzení opatření v souladu s uvedeným ustanovením.

101. Žalující podniky a německá vláda mají v podstatě za to, že omezení příplatku EEG ve prospěch uvedených podniků není přičitatelné státu ani nevyžaduje použití státních prostředků.

1. Přičitatelnost opatření státu

102. Pro posouzení, zda je opatření přičitatelné státu, je podle judikatury Soudního dvora třeba nejprve analyzovat, zda se orgány veřejné moci účastnily jeho přijetí. Tak tomu zjevně je, pokud selektivní výhody pro jednu kategorii podniků byly stanoveny zákonem ( 77 ).

103. Jak příplatek EEG, tak jeho snížení ve prospěch určitých energožroutů ve výrobním odvětví byly stanoveny v zákoně EEG z roku 2012 (§ 40 a § 44). Snížení není uvedeným podnikům udělováno spontánně dodavateli elektřiny, ale je odvozeno z právních a správních předpisů přijatých německým státem, které upravují jeho právní režim. Považuji tedy za nepopiratelné, že poskytnutí uvedené výhody je přičitatelné uvedenému státu.

2. Použití státních prostředků ve prospěch určitých podniků

104. Kromě přičitatelnosti státu je třeba, aby opatření znamenalo použití státních prostředků ve prospěch podniků – příjemců.

105. Soudní dvůr vykládá pojem „státní prostředky“ široce, takže zahrnuje nejen veřejný sektor v úzkém slova smyslu, ale za určitých okolností také některé soukromé subjekty.

106. Nepřímé snížení příjmů státu způsobené přijetím vnitrostátních předpisů či opatření, pokud je jim takový důsledek vlastní, není použitím státních prostředků ( 78 ). Výjimka z ustanovení pracovního práva, která mění rámec smluvních vztahů mezi podniky a zaměstnanci se nepovažuje za použití státních prostředků, navzdory tomu, že může snížit příspěvky na sociální zabezpečení či daně, které mají podniky a zaměstnanci platit státu ( 79 ).

107. Velké obtíže pro určení, zda jde o použití státních prostředků, nastávají, když státy schválí mechanismy zásahů do hospodářského života, v jejichž důsledku mohou určité podniky získat selektivní výhodu. Konkrétně spadají do šedé zóny případy zásahu státu, které jsou nad rámec přijetí pouhého obecného regulačního předpisu pro odvětví, avšak neprojeví se přímým použitím finančních prostředků. V projednávané věci jde o takový případ, pro jehož řešení je nutné nejprve věnovat pozornost složité (a nikoli vždy lineární) judikatuře Soudního dvora v této oblasti.

a) Judikatura Soudního dvora týkající se nepřímého použití státních prostředků: PreussenElektra a Association Vent De Colère! a další

108. Státní zásah či zásah za použití státních prostředků zahrnuje jak podpory poskytnuté přímo státem, tak podpory poskytnuté orgány veřejné moci či soukromými subjekty zřízenými či určenými ke správě podpory ( 80 ). Unijní právo nemůže uznat, aby pouhé vytvoření autonomních orgánů pověřených distribucí uvedených zisků umožnilo obcházet předpisy týkající se státních podpor ( 81 ).

109. Státní opatření, které upřednostňuje určité podniky nebo určité produkty neztrácí povahu bezplatné výhody tím, že je zcela či zčásti financováno z poplatků uložených orgánem veřejné moci a uplatňovaných na dotčené podniky ( 82 ).

110. Článek 107 odst. 1 SFEU totiž zahrnuje veškeré finanční prostředky, které mohou orgány veřejné správy skutečně použít k podpoře podniků, aniž je rozhodné, zda tyto prostředky trvale patří do majetku státu, či nikoli. I když částky odpovídající podpoře nejsou trvale ve vlastnictví státní pokladny, skutečnost, že zůstávají neustále pod veřejnou kontrolou, a tudíž jsou k dispozici příslušným vnitrostátním orgánům, stačí k tomu, aby byly kvalifikovány jako „státní prostředky“ ( 83 ).

111. Pokud jde o odvětví elektrické energie, v rozsudku ze dne 19. prosince 2013, Association Vent De Colère! a další, Soudní dvůr potvrdil, že „finanční prostředky pocházející z povinných příspěvků uložených právními předpisy členského státu, které jsou spravované a rozdělované v souladu s těmito právními předpisy, lze považovat za státní prostředky ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU, i když jsou spravovány subjekty, které jsou od veřejné moci oddělené ( 84 )“.

112. Z uvedené judikatury plyne, že rozhodující skutečností pro potvrzení, zda jsou sporné prostředky státní ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU, je míra zásahu a kontroly nad uvedenými prostředky ze strany orgánů veřejné moci.

113. Neexistence kontroly ze strany orgánů veřejné moci vysvětluje, proč Soudní dvůr nepovažuje za podporu například případy, kdy jsou prostředky členů stavovské organizace určeny k financování konkrétního účelu v zájmu uvedených členů, o kterém rozhoduje soukromá organizace a má čistě obchodní záměr, přičemž ve vztahu k těmto prostředkům stát funguje pouze jako prostředek k zajištění závazné povahy příspěvků zavedených obchodními organizacemi. Příklady takových případů jsou věci Pearle ( 85 ) a Doux Élevages ( 86 ).

114. Neexistence státní kontroly ze strany orgánů veřejné moci nad převody finančních prostředků také vysvětluje, proč Soudní dvůr nepovažuje za podporu případy předpisů, které vedou k přerozdělování finančních prostředků od jednoho soukromého subjektu na jiný, bez dodatečného zásahu státu. V zásadě nedochází k použití státních prostředků, pokud peníze plynou od jednoho soukromého subjektu přímo k jinému, aniž jdou přes orgán veřejné moci či soukromou organizaci určenou státem k řízení převodu ( 87 ).

115. K použití státních prostředků nedochází ani v případech, kdy podniky, většinou soukromé, nejsou státem zmocněny k tomu, aby spravovaly státní prostředky, ale mají jen povinnost výkupu za použití vlastních finančních prostředků ( 88 ). To je případ v rozsudku PreussenElektra, podle kterého povinnost uložená členským státem soukromým dodavatelům elektřiny vykoupit elektřinu vyrobenou z obnovitelných zdrojů energie za minimální stanovené ceny nezpůsobuje žádný přímý ani nepřímý přesun státních prostředků ve prospěch podniků, které vyrábějí tento typ elektřiny; tento závěr nemůže být vyvrácen okolností, že nižší zisky podniků podřízených této povinnosti pravděpodobně způsobí snížení daňových příjmů, neboť tento následek je takovému opatření vlastní ( 89 ). V uvedeném případě dotčené podniky (tedy soukromí dodavatelé elektřiny) byly vázány povinností vykupovat určitý druh elektřiny z vlastních finančních prostředků, ale nebyly určeny státem ke správě režimu podpor.

116. Soudní dvůr neměl ani za to, že existuje státní kontrola (a tudíž použití státních prostředků) v polském mechanismu, který ukládal dodavatelům elektřiny povinnost prodat konečným odběratelům podíl elektřiny vyráběné kogenerací představující 15 % jejich ročního prodeje elektřiny ( 90 ).

117. O státní kontrolu a převod státních prostředků se však jedná v případě, kdy poplatky hrazené soukromými osobami procházejí veřejnoprávním nebo soukromým subjektem, který je určen k jejich rozdělování příjemcům. Tak tomu bylo ve věci Essent Netwerk Noord, v níž soukromý subjekt dostal na základě zákona povinnost vybírat jménem státu přípatek k ceně (sazbě) za elektřinu, a měl povinnost jej přerozdělovat příjemcům, aniž byl oprávněn použít jej k jiným účelům, než byly určeny zákonem. Celková částka uvedeného příplatku (který Soudní dvůr kvalifikoval jako daň) byla pod veřejnou kontrolou, což stačilo k jeho kvalifikaci jako státního prostředku ( 91 ).

118. Soudní dvůr rovněž konstatoval státní kontrolu ve věci Vent de Colère! a další, v níž existoval mechanismus financovaný všemi konečnými spotřebiteli, který plně kompenzoval dodatečné náklady podniků podřízených povinnosti vykupovat elektrickou energii ve větrných elektrárnách (za cenu vyšší, než je tržní cena). Docházelo k zásahu za použití státních prostředků, a to i když se uvedený mechanismus zčásti zakládal na přímém převodu prostředků mezi soukromými subjekty ( 92 ).

119. Stejné logiky se drží usnesení Soudního dvora ve věci Elcogás, v níž šlo o to, „zda [se] částky poskytnuté soukromému podniku na výrobu elektrické energie, které jsou financovány všemi konečnými uživateli elektrické energie nacházejícími se na vnitrostátním území […] považují za podporu poskytovanou státy nebo ze státních prostředků ( 93 )“.

120. Odpověď Soudního dvora byla, že mechanismus kompenzace dodatečných nákladů, z něhož měl prospěch uvedený podnik (financovaný prostřednictvím konečné ceny elektřiny uplatňované vůči všem španělským spotřebitelům a uživatelům přenosové a distribuční soustavy na vnitrostátním území), je třeba považovat za zásah státu či zásah za použití státních prostředků ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU. V této souvislosti nebylo „podstatné, že částky určené ke kompenzaci dodatečných nákladů nepocházejí ze zvláštního navýšení sazby za elektřinu a že podle vnitrostátního práva nespadá předmětný mechanismus financování v úzkém slova smyslu do kategorií daně, daňového odvodu nebo parafiskálního poplatku ( 94 )“.

121. Tato veřejná kontrola rovněž existuje, a proto dané prostředky Soudní dvůr považuje za státní, pokud jde o příjmy, které podle dánského režimu byly vytvářeny za účelem kompenzace veřejné společnosti (TV2 Reklame) za podporu, kterou spravuje a která spočívá v právu prodávat reklamní prostor na TV2 ( 95 ).

b) Použití státních prostředků v projednávané věci

122. Podle německé vlády a žalujících podniků jsou příplatek EEG a jeho omezení pro určité energožrouty mechanismy zavedené zákonem, avšak neznamenají použití státních prostředků, ani nepodléhají kontrole německých orgánů. Podle nich tento mechanismus spadá pod judikaturu PreussenElektra, protože zákon EEG z roku 2012 neprovedl podstatné změny německé právní úpravy z roku 1990, kterou Soudní dvůr nepovažoval za státní podporu.

123. Naopak Komise, jak učinila již v rozhodnutí 2015/1585, tvrdí, že došlo k převodu prostředků ve prospěch podniků s vysokou spotřebou elektrické energie, a to pod kontrolou německých orgánů. Podle Komise jde o mechanismus podpory obnovitelných energií odlišný od mechanismu analyzovaného v rozsudku PreussenElektra a spíše srovnatelný s mechanismy použitými v jiných členských státech (Belgie, Francie, Španělsko, Rakousko), které Soudní dvůr kvalifikoval jako státní podporu, protože zahrnovaly převod prostředků pod kontrolou správních orgánů ve prospěch určitých podniků ( 96 ).

124. Analýza judikatury Soudního dvora v této oblasti mě vede k tomu, že sdílím postoj Komise. Jako výchozí bod připomenu, že příplatek EEG, vybíraný a spravovaný provozovateli přenosové soustavy, byl zaveden německými orgány za účelem pokrytí nákladů vzniklých regulovanými cenami a tržní prémií, které stanovil zákon EEG z roku 2012 a které zaručovaly producentům zelené elektřiny (EEG) vyšší cenu, než je tržní cena. V důsledku toho je příplatek EEG součástí politiky německého státu orientované na podporu producentů elektřiny EEG, která byla stanovena zákonem EEG z roku 2012 a doplňujícími předpisy. Omezení uvedeného příplatku ve prospěch určitých energožroutů z výrobního odvětví mělo zhojit dopad nákladů uvedené podpory na jejich rozpočty.

125. Hlavními skutečnostmi, na základě kterých je zjevné, že německé orgány kontrolovaly prostředky generované příplatkem EEG (včetně jeho snížení ve prospěch určitých energožroutů), a že uvedené prostředky tedy měly povahu „státních prostředků“, jsou: – uvedené prostředky jsou veřejné; – příplatek EEG spravují provozovatelé přenosových soustav na základě zákonem uložené povinnosti a – německé orgány mají správní kontrolu nad příplatkem EEG a jeho omezením pro určité energožrouty.

1) Veřejná povaha prostředků získaných z příplatku EEG a omezení jeho výše pro energožrouty

126. Producenti elektřiny z obnovitelných zdrojů mají zajištěn její přednostní výkup, jakož i vyplácení její ceny (prostřednictvím zákonem stanovených odměn) ze strany provozovatelů místních distribučních sítí. Ti převádí elektřinu z obnovitelných zdrojů provozovatelům přenosové soustavy, kteří mají povinnost zaplatit jim vyplacené odměny. Příplatek EEG se vypočte v závislosti na prodeji elektřiny na energetické burze. Poté se příplatek EEG čistě finančně distribuuje mezi provozovatele přenosové soustavy a ti jej přenesou na podniky dodávající elektřinu a konečné spotřebitele.

127. Přenesení příplatku EEG je podnikatelské rozhodnutí dodávajících podniků, ale de facto je prováděno systematicky a soudržně se základním záměrem zákona EEG z roku 2012. Omezení příplatku pro určité energožrouty je kompenzováno příslušným zvýšením pro ostatní spotřebitele ( 97 ), tedy pro spotřebitele, kteří nemají prospěch z uvedeného omezení.

128. Podle německé vlády a žalujících podniků s sebou příplatek EEG (a v důsledku toho jeho omezení) nese pouze mobilizaci soukromých prostředků mezi soukromými podniky, jejichž vztahy podléhají občanskému právu, na čistě smluvním základě. Jde o systém, v němž byla zákonem stanovena minimální výkupní cena produktu ze strany soukromých podniků.

129. Tento argument nesdílím, neboť příplatek EEG není plodem pouhé iniciativy provozovatelů přenosové soustavy, ale uplatnění německé právní úpravy, která určila příjemce výhody (výrobce elektřiny EEG a určité energožrouty), takzvaná „kritéria způsobilosti“ a míru podpory, a to s cílem vybírat finanční prostředky na pokrytí nákladů na podporu elektřiny EEG.

130. Provozovatelé přenosové soustavy nemohou uložit příplatek EEG, ač chtějí, a německé orgány kontrolují způsob jeho výpočtu, vybírání a správu, jakož i omezování použitelné na energožrouty, což závisí na předchozím správním aktu. Ustanovení upravující příplatek zaručují získání finančních prostředků dostačujících k zaplacení podpory elektřiny EEG, včetně slevy ve prospěch energožroutů. Tato ustanovení neumožňují vybírat dodatečné částky nad rámec uvedených nákladů a provozovatelé přenosové soustavy nemohou použít příplatek EEG k financování jiné činnosti.

131. Financování příplatku EEG, jakož i jeho omezení bylo navrženo tak, aby náklady na podporu a výrobu elektřiny EEG byly kaskádovitě přeneseny na účastníky německého trhu s elektrickou energií. Jak bylo uvedeno, logika systému je tato: – koneční spotřebitelé elektřiny platí příplatek EEG, přičemž ve prospěch určitých energožroutů je jeho dopad zmírněn; – producenti zelené elektřiny dostávají příslušnou finanční podporu a – místní distribuční podniky, provozovatelé přenosové soustavy a dodávající podniky jsou pověřeny přerozdělením částky příplatku EEG, a to pod kontrolou německých orgánů.

132. Příplatek EEG má tedy povahu státních prostředků, které se používají na podporu produkce zelené elektřiny, a nikoli povahu soukromých prostředků podniků a spotřebitelů, s nimiž mohou navzájem obchodovat.

133. Překážkou povahy státních prostředků není, že v Německu neexistuje veřejný orgán konkrétně pověřený správou uvedených prostředků, jehož funkci vykonávají účastníci trhu s elektřinou (zvláště ji kolektivně vykonávají provozovatelé přenosové soustavy). Jak již bylo uvedeno, aby podle Soudního dvora šlo o použití státních prostředků, není pro účely článku 107 SFEU nutné, aby prostředky pocházely z rozpočtu či majetku státu, nebo aby byly vybírány, převáděny a spravovány orgánem veřejné moci.

134. Pro konstatování povahy státních prostředků stačí, když byly prostředky předány jednotlivci jiným jednotlivcům, aby dospěly ke konečným příjemcům podpory, i když jsou spravovány subjekty, které jsou od veřejné moci oddělené, pokud se převod hospodářských prostředků (v tomto případě od konečných spotřebitelů k výrobcům zelené elektřiny) uskutečnil na základě ustanovení právního předpisu a pod správní kontrolou. To je mechanismus podpory stanovený zákonem EEG z roku 2012; zdá se mi srovnatelný s mechanismem ve věci, v níž byl vydán rozsudek Association Vent De Colère! a další ( 98 ).

135. Režim podpor navrhl německý zákonodárce, takže nejde o situaci srovnatelnou s rozsudkem Doux Élevage ( 99 ). Navíc uvedené částky mají účel stanovený zákonodárcem (podpora produkce elektřiny EEG) a jejich použití není libovolně určeno provozovateli přenosové soustavy ( 100 ).

136. V rozporu s tvrzením německé vlády a žalujících podniků není analyzovaná situace srovnatelná s rozsudkem PreussenElektra. V uvedeném rozsudku měl Soudní dvůr za to, že německým zákonem stanovená možnost, aby podniky – výrobci elektřiny z obnovitelných zdrojů prodávaly elektřinu na cenu vyšší, než je tržní cena, nezahrnovala mobilizaci státních prostředků. Základní rozdíly mezi oběma věcmi jsou podle mého názoru tyto: – ve věci PreussenElektra nebyly soukromé podniky daným členským státem oprávněny, aby spravovaly státní prostředky, ale měly povinnost výkupu za použití vlastních finančních prostředků ( 101 ). Naopak povinnost dodatečné náhrady výrobcům elektřiny EEG, která spočívá na provozovatelích přenosové soustavy, není splněna prostřednictvím jejich vlastních finančních prostředků, nýbrž prostřednictvím prostředků získaných příplatkem EEG spravovaných provozovateli přenosové soustavy a výlučně určených k financování režimů podpory a vyrovnání zavedených EEG z roku 2012. – V mechanismu ve věci PreussenElektra neexistoval systém kompenzace, zatímco prostřednictvím zákona EEG z roku 2012 stát zaručuje soukromým subjektům – producentům zelené elektřiny plné pokrytí dodatečných nákladů a umožnuje, aby je v plné výši nesli spotřebitelé. – Zákon EEG z roku 2012 stanoví příplatek EEG (s omezením pro určité energožrouty z výrobního odvětví) s kaskádovitým přerozdělením, které zajišťují provozovatelé přenosové soustavy, takže jeho plnou výši de facto platí spotřebitelé prostřednictvím faktur a získávají jej producenti elektřiny EEG. Tato okolnost se ve věci PreussenElektra nevyskytla.

137. Tyto rysy režimu v projednávané věci mají za následek, že jej nelze kvalifikovat jako pouhý mechanismus stanovení minimální výkupní ceny produktu (elektřina EEG) mezi soukromými podniky, ve smyslu rozsudků PreussenElektra a Van Tiggele. Naopak jde o globálnější režim podpory obnovitelných energií, jejichž producentům se zajišťuje příliv státních prostředků pocházejících v konečném důsledku od konečných spotřebitelů, které centralizovaně spravují provozovatelé přenosové soustavy pod kontrolou a dozorem tří německých orgánů, tedy Bundesnetzagentur (Spolková agentura pro sítě, dále jen „BNetzA“), BAFA a Umweltbundesamt (Agentura pro životní prostředí). K tomu se vrátím později.

2) Zákonná povinnost provozovatelů přenosové soustavy spravovat příplatek EEG a jeho omezení pro energožrouty

138. Německá vláda a žalující podniky v rozporu s posouzením provedeným v rozhodnutí 2015/1585 popírají, že provozovatelé přenosové soustavy byli kolektivně určeni ke správě státních prostředků. Podle nich byly určeny různé hospodářské subjekty dotčené zákonem EEG z roku 2012, stejně jako ostatní hospodářští činitelé, aby mezi sebou vzájemně vypořádali soukromé pohledávky plynoucí z nároků přiznaných zákonem. Tím se liší od veřejných orgánů či soukromých subjektů, jejichž zásah do mechanismu podpory elektřiny EEG byl analyzován v rozsudku Association Vent De Colère!.

139. Mám naopak za to, že provozovatelé přenosové soustavy jsou nuceni spravovat příplatek EEG (včetně jeho omezení pro energožrouty) na základě povinnosti, kterou jim ukládá zákon EEG z roku 2012, čímž se stali centrálním bodem fungování systému podpory elektřiny EEG. To lze vyvodit z funkcí stanovených zejména v ustanoveních § 34 a 39 zákona EEG z roku 2012 ( 102 ).

140. Příplatek EEG se stává prostředky určenými k účelům předem a výlučně stanoveným německým zákonodárcem, jehož výběr vyžaduje zásah určitých prostředníků pověřených vybíráním a správou příplatku. Jde o částky podléhající oddělenému účetnictví, které nevstupují do obecného rozpočtu provozovatelů přenosové soustavy, ani jim nejsou volně k dispozici. Provozovatelé přenosové soustavy se na základě pověření od státu starají o usnadňování finančních toků od konečných spotřebitelů k producentům v rámci povinnosti, která jim byla uložena zákonem. Tudíž nevypořádávají soukromé pohledávky, ale pod dohledem státu spravují příplatek, jehož povaha je veřejnoprávní.

3) Kontrola německých orgánů nad příplatkem EEG

141. Německá vláda a žalující podniky tvrdí, že pravomoci veřejných orgánů, zejména BNetzA a BAFA, jsou příliš omezeny na to, aby mohly vykonávat významnou kontrolu nad příplatkem EEG (a tudíž nad jeho omezením ve prospěch energožroutů). Podle Německa má skutečnost, že zákon EEG z roku 2012 stanoví způsob výpočtu příplatku a požadavky na transparentnost, a dohled, který vykonává agentura BNetzA, pouze zabránit bezdůvodnému obohacení některého ze soukromých hospodářských subjektů v souvislosti s platbou.

142. Německé orgány však nejen provádí dohled nad legalitou jednání subjektů zapojených do vybírání příplatku EEG, ale v případě potřeby rovněž uplatňují sankce (BNetzA) či potvrzují právo energožravého podniku na omezení příplatku (BAFA). Kontrola a správní dohled ohledně příplatku jsou podle mého názoru nepopiratelné.

143. Konkrétně podle § 61 zákona EEG z roku 2012 přísluší BNetzA povinnost kontrolovat v rámci svých úkolů dohledu, aby provozovatelé přenosové soustavy prodávali elektřinu EEG v souladu s ustanovením § 37 téhož zákona a aby určovali, stanovovali, zveřejňovali a fakturovali dodavatelům elektřiny příplatek EEG, a dodržovali přitom právní a správní předpisy. Na druhé straně podle § 48 zákona o EEG z roku 2012 předkládají provozovatelé přenosové soustavy BNetzA údaje použité v rámci mechanismu kompenzace ( 103 ).

144. BNetzA má výkonnou pravomoc a zastává funkce související s různými náklady a příjmy, které mohou provozovatelé přenosové soustavy zahrnout do výpočtu příplatku EEG. Uvedená agentura může přijímat výkonná rozhodnutí k úpravě výše příplatku EEG, a za účelem dodržení zákona EEG z roku 2012 ukládat pokuty subjektům zapojeným do režimu.

145. Pokud jde o energožrouty, je správní činnost rovněž relevantní: uvedené podniky musí příslušnému ministerstvu předkládat informace nezbytné k ověření, zda byly dosaženy cíle sledované v rámci § 40 zákona EEG z roku 2012. BNetzA musí zajistit, aby byl příplatek EEG omezen pouze pro dodavatele elektřiny, kteří splňují podmínky § 39 zákona EEG z roku 2012. Navíc BAFA rozhoduje, zda energožrouti, kteří o to požádali, mohou platit pouze omezený příplatek EEG; toto rozhodnutí je napadnutelné před německými správními soudy, nikoli občanskoprávními soudy.

146. S ohledem na uvedený příkladmý výčet pravomocí dohledu a kontroly německých orgánů ve vztahu k prostředkům vybraným prostřednictvím příplatku EEG nevidím dostačující důvody pro tvrzení, že rozhodnutí 2015/1585 neplatné, protože tvrdí, že uvedené prostředky jsou pod kontrolou uvedených státních orgánů.

147. Mám tedy za to, že omezení příplatku EEG, jak bylo uplatněno na žalující podniky, s sebou nese převod státních prostředků v jejich prospěch, ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU.

V. Závěry

148. S ohledem na předcházející úvahy navrhuji Soudnímu dvoru, aby: „1) Prohlásil předběžnou otázku položenou Verwaltungsgericht Frankfurt am Main (správní soud ve Frankfurtu nad Mohanem, Německo) za nepřípustnou. 2) Podpůrně, aby rozhodl, že v projednávané věci nebyly prokázány skutečnosti umožňující konstatovat neplatnost rozhodnutí Evropské komise (EU) 2015/1585 ze dne 25. listopadu 2014 rozhodnutí (EU) 2015/1585 o režimu podpory SA.33995 (2013/C) (ex 2013/NN) [který zavedlo Německo na podporu elektřiny z obnovitelných zdrojů a uživatelů s vysokou spotřebou energie], pokud jde o snížení, ve prospěch určitých podniků, které spotřebovávají velké množství elektrické energie, obecného poplatku stanoveného německou právní úpravou.“

( 1 ) – Původní jazyk: španělština.

( 2 ) – Používám tento neologismus pocházející z italského názvosloví ve stanovisku ve věci IRCCS – Fondazione Santa Lucia (C‑189/15, EU:C:2016:287). Ačkoli italský režim, který byl předmětem uvedené předběžné otázky, měl rysy podobné režimu v projednávané věci, nevznikaly problémy týkající se jeho kvalifikace jako státní podpora.

( 3 ) – Úř. věst. 2015, L 250, s. 122.

( 4 ) – Rozsudek Německo v. Komise, T‑47/15, EU:T:2016:281. Proti uvedenému rozsudku podala německá vláda kasační opravný prostředek, který je projednáván Soudním dvorem (věc C‑405/16 P, Německo v. Komise).

( 5 ) – Rozsudek ze dne 9. března 1994, C‑188/92, (dále jen „rozsudek TWD, EU:C:1994:90).

( 6 ) – Rozsudek ze dne 13. března 2001, PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160).

( 7 ) – Rozsudek ze dne 19. prosince 2013, Association Vent De Colère! a další (C‑262/12, EU:C:2013:851).

( 8 ) – Zákon k nové úpravě právního rámce podpory elektřiny z obnovitelných energií ze dne 28. července 2011 (BGBl. 2011 I, s. 1634; dále jen „zákon EEG z roku 2012“).

( 9 ) – BGBl. 2009 I, s. 2101.

( 10 ) – BGBl. 2012 I, s. 1754.

( 11 ) – BGBl. 2010 I, s. 134.

( 12 ) – BGBl. 2013 I, s. 310.

( 13 ) – Státní podpora – Německo – Státní podpora SA.33995 (2013/C) (ex 2013/NN) – Podpora elektřiny z obnovitelných zdrojů a nižší příplatek EEG pro uživatele s vysokou spotřebou energie – Výzva k podání připomínek podle čl. 108 odst. 2 Smlouvy o fungování Evropské unie (Úř. věst. 2014, C 37, s. 73).

( 14 ) – Usnesení ze dne 9. června 2015, Stahlwerk Bous v. Komise (T‑172/14, nezveřejněné, EU:T:2015:402); WeserWind v. Komise (T‑173/14, nezveřejněné, EU:T:2015:416); Dieckerhoff Guss v. Komise (T‑174/14, nezveřejněné, EU:T:2015:415); Walter Hundhausen v. Komise (T‑175/14, nezveřejněné, EU:T:2015:423); Georgsmarienhütte v. Komise (T‑176/14, nezveřejněné, EU:T:2015:414); Harz Guss Zorge v. Komise (T‑177/14, nezveřejněné, EU:T:2015:395); Friedrich Wilhelms-Hütte Eisenguss v. Komise (T‑178/14, nezveřejněné, EU:T:2015:409; Schmiedewerke Gröditz v. Komise (T‑179/14, nezveřejněné, EU:T:2015:401), a Schmiedag v. Komise(T‑183/14, nezveřejněné, EU:T:2015:396).

( 15 ) – Usnesení ze dne 9. června 2015, WeserWind v. Komise (T‑173/14, nezveřejněné, EU:T:2015:416); Dieckerhoff Guss v. Komise (T‑174/14, nezveřejněné, EU:T:2015:415); Walter Hundhausen v. Komise (T‑175/14, nezveřejněné, EU:T:2015:423); Friedrich Wilhelms-Hütte Eisenguss v. Komise (T‑178/14, nezveřejněné, EU:T:2015:409), a Schmiedewerke Gröditz v. Komise (T‑179/14, nezveřejněné, EU:T:2015:401).

( 16 ) – Usnesení ze dne 9. června 2015, Stahlwerk Bous v. Komise (T‑172/14, nezveřejněné, EU:T:2015:402); Georgsmarienhütte v. Komise (T‑176/14, nezveřejněné, EU:T:2015:414); Harz Guss Zorge v. Komise (T‑177/14, nezveřejněné, EU:T:2015:395), a Schmiedag v. Komise (T‑183/14, nezveřejněné, EU:T:2015:396).

( 17 ) – Usnesení ze dne 9. června 2015, Georgsmarienhütte v. Komise (T‑176/14, EU:T:2015:414), bod 24. V ostatních třech věcech existuje totožný bod.

( 18 ) – Věci T‑103/15, T‑108/15, T‑109/15, T‑294/15, T‑319/15, T‑605/15, T‑737/15, T‑738/15 a T‑743/15.

( 19 ) – Věc T‑47/15, Německo v. Komise.

( 20 ) – Navzdory tomu, že německá vláda napadla rozhodnutí 2015/1585 před Tribunálem, měl BAFA za to, že vzhledem k jeho závaznosti jej musí vykonat, v souladu s článkem 288 SFEU, a že podpora porušující unijní právo udělená správním rozhodnutím musí být zrušena, aniž se uplatní legitimní důvěra příjemce podle § 48 bodu 2 (německého) zákona o správním řízení.

( 21 ) – Usnesení ze dne 18. dubna 2013, Adiamix (C‑368/12, nezveřejněné, EU:C:2013:257), body 21 a 22.

( 22 ) – Článek 267 SFEU. V tomto ohledu viz rozsudek ze dne 27. listopadu 2012, Pringle (C‑370/12, EU:C:2012:756), bod 39 a citovaná judikatura.

( 23 ) – Rozsudek ze dne 22. října 1987, Foto-Frost (314/85, EU:C:1987:452), body 14 a 15. Viz rovněž rozsudky ze dne 10. ledna 2006, IATA a ELFAA (C‑344/04, EU:C:2006:10), body 27 a 30; a ze dne 3. října 2013, Inuit Tapiriit Kanatami a další v. Parlament a Rada (C‑583/11 P, EU:C:2013:625), bod 95.

( 24 ) – Rozsudek TWD, bod 17.

( 25 ) – Rozsudek ze dne 14. března 2017, A a další (C‑158/14, EU:C:2017:202), bod 70, který cituje rozsudky TWD, bod 18, a ze dne 15. února 2001, Nachi Europe (C‑239/99, EU:C:2001:101). Podle jeho bodu 70 „[…] návrh na podání žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce týkající se platnosti unijního aktu lze odmítnout pouze v případě, že i kdyby byla žaloba na neplatnost unijního aktu zjevně přípustná, fyzická nebo právnická osoba, která může podat takovou žalobu, by tak neučinila ve stanovené lhůtě a dovolávala by se protiprávnosti tohoto aktu v rámci vnitrostátního řízení, aby přiměla vnitrostátní soud k předložení Soudnímu dvoru dotčené žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce týkající se platnosti uvedeného aktu, čímž by tak obešla konečnou povahu, kterou má vůči ní uvedený akt po uplynutí lhůty k podání žaloby“.

( 26 ) – Rozsudek TWD, bod 16: „lhůty pro podání opravného prostředku mají zajistit právní jistotu tím, že zamezí tomu, aby unijní akty zakládající právní účinky byly donekonečna zpochybňovány“. Ve stejném smyslu viz rozsudky ze dne 30. ledna 1997, Wiljo, C‑178/95, EU:C:1997:46, bod 19 a ze dne 15. února 2001, Nachi Europe (C‑239/99, EU:C:2001:101), bod 29.

( 27 ) – Rozsudek ze dne 22. října 2002, National Farmers’ Union (C‑241/01, EU:C:2002:604), bod 36.

( 28 ) – Rozsudek TWD, bod 18: „[…] připustit, že za takových okolností může dotyčná osoba mít námitky před vnitrostátním soudem proti provedení rozhodnutí poukazujíc na protiprávnost tohoto rozhodnutí, by znamenalo jí přiznat možnost obejít pravomocný charakter, který má rozhodnutí po uplynutí lhůt pro podání žaloby“. V tomtéž smyslu viz pozdější rozsudky ze dne 15. února 2001, Nachi Europe (C‑239/99, EU:C:2001:101), bod 30; ze dne 27. listopadu 2012, Pringle (C‑370/12, EU:C:2012:756), bod 41; a ze dne 5. března 2015, Banco Privado Português a Massa Insolvente do Banco Privado Português (C‑667/13, EU:C:2015:151), body 28 a 30.

( 29 ) – Rozsudky TWD, body 17 až 25; ze dne 30. ledna 1997, Wiljo (C‑178/95, EU:C:1997:46), body 15 až 25; a ze dne 15. února 2001, Nachi Europe (C‑239/99, EU:C:2001:101), body 29 až 40.

( 30 ) – Znění čl. 263 SFEU čtvrtého pododstavce mělo v důsledku Lisabonské smlouvy posílit právní ochranu fyzických či právnických osob ve vztahu k unijním aktům tím, že rozšíří kritéria přípustnosti žaloby na neplatnost na nařizovací akty bezprostředně se dotýkající jednotlivce a nevyžadují přijetí prováděcích opatření. Nicméně Soudní dvůr měl za to, že takové rozšíření kritérií přípustnosti nepřinese odstranění výjimky TWD. V tomto smyslu viz rozsudky ze dne 9. června 2011, Comitato „Venezia vuole vivere“ a další v. Komise (C‑71/09 P, C‑73/09 P a C‑76/09 P, EU:C:2011:368); a ze dne 14. března 2017, A a další (C‑158/14, EU:C:2017:202), jehož bod 69 zní takto: „[t]oto rozšíření podmínek přípustnosti žaloby na neplatnost však nemá za následek nemožnost zpochybňovat před vnitrostátním soudem platnost unijního aktu, pokud by žaloba na neplatnost, kterou by u Tribunálu podala některá ze stran sporu před tímto soudem, nebyla zjevně přípustná“.

( 31 ) – Tato omezení neplatí, pokud je žalobcem členský stát, který je vždy aktivně legitimován podat žalobu na neplatnost.

( 32 ) – Viz zejména rozsudky ze dne 23. února 2006, Atzeni a další (C‑346/03 a C‑529/03, EU:C:2006:130), body 30 až 34; ze dne 8. března 2007, Roquette Frères (C‑441/05, EU:C:2007:150), body 35 až 48; ze dne 29. června 2010, E a F (C‑550/09, EU:C:2010:382), body 37 až 52; ze dne 18. září 2014, Valimar (C‑374/12, EU:C:2014:2231), body 24 až 38; ze dne 5. března 2015, Banco Privado Português a Massa Insolvente do Banco Privado Português (C‑667/13, EU:C:2015:151), body 27 až 32; ze dne 28. dubna 2016, Borealis Polyolefine a další (C‑191/14, C‑192/14, C‑295/14, C‑389/14 a C‑391/14 až C‑393/14, EU:C:2016:311), bod 57; a ze dne 14. března 2017, A a další (C‑158/14, EU:C:2017:202), body 71 až 75.

( 33 ) – Rozsudek ze dne 5. března 2015, Banco Privado Português a Massa Insolvente do Banco Privado Português (C‑667/13, EU:C:2015:151), v bodě 30 tvrdí, že výjimka TWD se „[…] uplatní pouze na účastníka řízení, který uplatňuje protiprávnost aktu Evropské unie před vnitrostátním soudem, i když mohl bezpochyby proti tomuto aktu podat žalobu na neplatnost na základě článku 263 SFEU, ale neučinil tak ve stanovených lhůtách. V důsledku toho okolnost, že Estado português, který nezpochybňuje legalitu rozhodnutí 2011/346 před vnitrostátním osudem, nepodal žalobu na neplatnost tohoto rozhodnutí u Tribunálu, je pro posouzení přípustnosti otázek týkajících se platnosti uvedeného rozhodnutí irelevantní“.

( 34 ) – Rozhodnutí Komise ze dne 20. července 2010 o státní podpoře C 33/09 (ex NN 57/09, CP 191/09) provedené Portugalskem ve formě státní záruky ve prospěch banky BPP (Úř. věst. 2011, L 159, s. 95).

( 35 ) – Rozsudek ze dne 12. prosince 2014, Banco Privado Português a Massa Insolvente do Banco Privado Português (T‑487/11, EU:T:2014:1077).

( 36 ) – Spor se týkal uplatnění pohledávky portugalského státu v rámci pasiva likvidační podstaty BPP ve výši 24462921,24 eur, plus úroky, což odpovídá částce navrácení údajně protiprávní podpory poskytnuté BPP, které stát poskytl půjčku ve výši 450 milionů eur.

( 37 ) – K tomuto závěru dospěl Soudní dvůr v rozsudku ze dne 10. ledna 2006, Cassa di Risparmio di Firenze a další (C‑222/04, EU:C:2006:8), body 72 až 74, kde konstatoval, že předběžná otázka byla položena vnitrostátním soudem z úřední povinnosti, a nikoli na návrh některého z účastníků původního řízení, který měl možnost podat žalobu na neplatnost proti dotčenému rozhodnutí a neučinil tak. Generální advokát Jacobs v bodě 63 stanoviska (C‑222/04, EU:C:2005:655) uvedl, že zde „[c]hybí […] možnost zneužití řízení účastníkem, který měl napadnout rozhodnutí přímo u Soudního dvora, avšak neučinil tak, což je podle mého názoru těžištěm rozsudku TWD Textilwerke Deggendorf“.

( 38 ) – Navíc vnitrostátní soud může sám od sebe uplatnit výjimku TWD a otázku nepoložit. V rozsudku ze dne 18. července 2007, Lucchini (C‑119/05, EU:C:2007:434), bod 56, Soudní dvůr uvedl, že „předkládající soud postupoval správně, když odmítl položit Soudnímu dvoru otázku týkající se platnosti rozhodnutí 90/555, tedy rozhodnutí, které mohla společnost Lucchini napadnout ve lhůtě jednoho měsíce po jeho zveřejnění na základě článku 33 Smlouvy o ESUO, což neučinila“.

( 39 ) – Barav, A., „Déviation préjudicielle“, Le renvoi préjudiciel dans le droit de l’Union européenne, Bruylant, Brusel, 2011, s. 217–282; Ritleng, D., „Pour une systématique des contentieux au profit d’une protection juridictionnelle effective, Mélanges en hommage à Guy Isaac, 50 ans de droit communautaire, Presses de l’Université des sciences sociales de Toulouse, 2005, sv. 2, s. 735; Martínez Capdevila, C., „The action for annulment, the preliminary reference on validity and the plea of illegality: Complementary or alternative means?“, Yearbook of European Law, 2006, sv. 25, s. 451; Schwensfeier, R., „The TWD principle post-Lisbon“, European Law Review 2012, s. 156.

( 40 ) – Rozsudek ze dne 15. února 2001, Nachi Europe (C‑239/99, EU:C:2001:101), bod 29 a citovaná judikatura.

( 41 ) – Rozsudek TWD, bod 16.

( 42 ) – Usnesení ze dne 6. října 2017, Greenpeace Energy v. Komise (C‑640/16 P, nezveřejněné, EU:C:2017:752), body 61 až 63, potvrzuje, že jednotlivci, kteří nejsou bezprostředně a osobně dotčeni rozhodnutím Komise o státní podpoře mohou jeho platnost napadnout před vnitrostátními soudy a žádat je o položení předběžné otázky. Z toho je třeba vyvodit, že předběžná otázka týkající se platnosti má ve vztahu k žalobě na neplatnost podpůrnou povahu a že žaloba na neplatnost je určena k tomu, aby bezprostředně a osobně dotčení jednotlivci napadali rozhodnutí Komise.

( 43 ) – Takto to zdůraznil generální advokát Jacobs ve stanovisku TWD (C‑188/92, EU:C:1993:358), body 17 až 20.

( 44 ) – Komise uvádí jako příklad rozhodnutí o obchodní politice (antidumping), omezující opatření, akty v oblasti životního prostředí, v odvětví chemie a lékařství, jakož i rozhodnutí přijatá v rámci zemědělské politiky a politiky rybolovu.

( 45 ) – Soudní dvůr v Doporučení pro vnitrostátní soudy pro zahájení řízení o předběžné otázce (Úř. věst. 2016, C 439, s. 1) uvádí, že je nezbytné, aby „rozhodnutí předložit žádost o rozhodnutí o předběžné otázce bylo přijato ve fázi řízení, kdy je předkládající soud schopen s dostatečnou přesností vymezit právní a skutkový rámec věci v původním řízení a právní otázky, které pokládá“.

( 46 ) – Rozhodnutí Rady 88/591/ESUO, EHS, Euratom ze dne 24. října 1988 o zřízení Soudu prvního stupně Evropských společenství (Úř. věst. 1988, L 319, s. 1; Zvl. vyd. 01/01, s. 181), třetí a čtvrtý bod odůvodnění.

( 47 ) – Soudní dvůr musí řešit tutéž meritorní otázku (zda omezení poplatku EEG pro energožravé podniky představuje státní podporu) ve dvou různých sporech s různým procesním nastavením: a) v tomto řízení o předběžné otázce a b) v řízení o kasačním opravném prostředku podaném Německem proti rozsudku Tribunálu, který potvrdil legalitu rozhodnutí Komise (Věc C‑405/16 P). Pokud společnost Georgmarienhütte a další tři podniky jsou zjevně aktivně legitimovány podat žalobu na neplatnost, jak se domnívám, je dualita procesních prostředků disfunkční. Výjimka TWD tuto disfunkci omezuje a umožňuje, aby Soudní dvůr rozhodoval o legalitě rozhodnutí 2015/1585 výhradně v rámci kasačního opravného prostředku proti pilotnímu rozsudku Tribunálu (který přerušil řízení v ostatních řízeních o žalobě na neplatnost až do okamžiku, kdy Soudní dvůr rozhodne v řízení o kasačním opravném prostředku).

( 48 ) – Rozsudek ze dne 15. února 2001, Nachi Europe (C‑239/99, EU:C:2001:101).

( 49 ) – Rozsudky ze dne 5. května 1998, Dreyfus v. Komise (C‑386/96 P, EU:C:1998:193), bod 43, a ze dne 17. září 2009, Komise v. Koninklijke FrieslandCampina (C‑519/07, EU:C:2009:556), bod 48.

( 50 ) – Rozsudek ze dne 28. dubna 2016, Borealis Polyolefine a další (C‑191/14, C‑192/14, C‑295/14, C‑389/14 a C‑391/14 až C‑393/14, EU:C:2016:311), bod 51; cituje rozsudky ze dne 15. července 1963, Plaumann v. Komise (25/62, EU:C:1963:17), a ze dne 28. dubna 2015, T & L Sugars a Sidul Açúcares v. Komise (C‑456/13 P, EU:C:2015:284), bod 63.

( 51 ) – Tamtéž, bod 53; cituje rozsudek ze dne 27. února 2014, Stichting Woonpunt a další v. Komise (C‑132/12 P, EU:C:2014:100), bod 59.

( 52 ) – Rozsudky ze dne 19. října 2000, Italie a Sardegna Lines v. Komise (C‑15/98 a C‑105/99, EU:C:2000:570), bod 33; a ze dne 17. září 2009, Komise v. Koninklijke FrieslandCampina (C‑519/07, EU:C:2009:556), bod 53.

( 53 ) – Viz rozsudky ze dne 19. října 2000, Italia a Sardegna Lines v. Komise, (C‑15/98 a C‑105/99, EU:C:2000:570), bod 34; ze dne 17. září 2009, Komise v. Koninklijke FrieslandCampina (C‑519/07 P, EU:C:2009:556), bod 54; a ze dne 9. června 2011, Comitato „Venezia vuole vivere“ a další v. Komise (C‑71/09 P, C‑73/09 P a C‑76/09 P, EU:C:2011:368), body 53 a 56.

( 54 ) – Usnesení ze dne 9. června 2015, T‑172/14, Stahlwerk Bous v. Komise, (EU:T:2015:402); T‑176/14, Georgsmarienhütte v. Komise (EU:T:2015:414); T‑177/14, Harz Guss Zorge v. Komise (EU:T:2015:395); a T‑183/14, Schmiedag v. Komise (EU:T:2015:396).

( 55 ) – Usnesení T‑176/14 ze dne 9. června 2015, Georgsmarienhütte v. Komise (EU:T:2015:414), bod 24. V ostatních třech věcech existuje totožný bod.

( 56 ) – Tribunál požádal dne 10. prosince 2014 Komisi o předložení znění rozhodnutí 2015/1585, aby se s ním seznámily žalující podniky; dostaly jej dne 6. ledna 2015. Tribunál účastníky řízení téhož dne požádal, aby se vyjádřili k důsledkům přijetí uvedeného rozhodnutí. Viz usnesení ze dne 9. června 2015, Georgsmarienhütte v. Komise (T‑176/14; EU:T:2015:414), body 13 až 16.

( 57 ) – Na jednání bylo rovněž potvrzeno, že žalující podniky měly přístup k nedůvěrnému anglickému znění rozhodnutí 2015/1585 zveřejněnému v prosinci 2014 na webové stránce Komise.

( 58 ) – Článek 60 jednacího řádu Tribunálu.

( 59 ) – Rozsudek TWD, bod 18.

( 60 ) – Usnesení ze dne 18. dubna 2013, C‑368/12, nezveřejněné, EU:C:2013:257.

( 61 ) – Rozsudek ze dne 4. května 2016, Philip Morris Brand a další (C‑547/14, EU:C:2016:325), bod 48.

( 62 ) – Viz zejména rozsudek ze dne 13. dubna 2000, Lehtonen a Castors Braine, C‑176/96, EU:C:2000:201, bod 23; usnesení ze dne 18. dubna 2013, Adiamix (C‑368/12, nezveřejněné, EU:C:2013:257), bod 24; a rozsudek ze dne 4. května 2016, Philip Morris Brand a další (C‑547/14, EU:C:2016:325), bod 49.

( 63 ) – Usnesení ze dne 18. dubna 2013, Adiamix (C‑368/12, nezveřejněné, EU:C:2013:257), bod 25.

( 64 ) – Strana 11 předkládacího usnesení.

( 65 ) – Rozsudky ze dne 17. března 1993, Sloman Neptun (C‑72/91 a C‑73/91, EU:C:1993:97), bod 18; ze dne 15. července 2004, Pearle a další (C‑345/02, EU:C:2004:448), bod 33; ze dne 19. prosince 2013, Association Vent De Colère! a další (C‑262/12, EU:C:2013:851), bod 15; ze dne 16. dubna 2015, Trapeza Eurobank Ergasias (C‑690/13, EU:C:2015:235), bod 17; ze dne 21. prosince 2016, Komise v. Hansestadt Lübeck (C‑524/14 P, EU:C:2016:971), bod 40; ze dne 27. června 2017, Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania (C‑74/16, EU:C:2017:496), bod 38, a ze dne 13. září 2017, ENEA (C‑329/15, EU:C:2017:671), bod 17.

( 66 ) – Rozsudky ze dne 11. července 1996, SFEI a další (C‑39/94, EU:C:1996:285), bod 60; ze dne 29. dubna 1999, Španělsko v. Komise (C‑342/96, EU:C:1999:210), bod 41; ze dne 17. července 2008, Essent Netwerk Noord a další (C‑206/06, EU:C:2008:413), bod 79; ze dne 16. dubna 2015, Trapeza Eurobank Ergasias (C‑690/13, EU:C:2015:235), bod 20, a ze dne 27. června 2017, Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania (C‑74/16, EU:C:2017:496), bod 65.

( 67 ) – Rozsudky ze dne 15. března 1994, Banco Exterior de España (C‑387/92, EU:C:1994:100), bod 13; ze dne 19. září 2000, Německo v. Komise (C‑156/98, EU:C:2000:467), bod 25; ze dne 19. května 1999, Italia v. Komise (C‑6/97, EU:C:1999:251), bod 15; ze dne 3. března 2005, Heiser (C‑172/03,EU:C:2005:130), bod 36, a ze dne 27. června 2017, Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania (C‑74/16, EU:C:2017:496), bod 66.

( 68 ) – Rozsudek ze dne 3. března 2005, Heiser (C‑172/03, EU:C:2005:130), bod 54 a citovaná judikatura.

( 69 ) – Komise, „Energy Prices and Costs in Europe“, SWD(2014) 20 final, příloha III. Údaje Eurostatu při přijetí rozhodnutí 2015/1585 ukazují, že ceny elektřiny v Německu pro průmyslové zákazníky byly osmé nejnižší v Unii a pro spotřebitele byly nižší než průměr v Unii.

( 70 ) – Rozsudek ze dne 16. dubna 2015, Trapeza Eurobank Ergasias (C‑690/13, EU:C:2015:235), bod 22 a citovaná judikatura.

( 71 ) – Rozsudky ze dne 9. října 2014, Ministerio de Defensa a Navantia (C‑522/13, EU:C:2014:2262), body 42 a 43; ze dne 18. července 2013, P (C‑6/12, EU:C:2013:525), bod 19; ze dne 8. září 2011, Komise v. Nizozemsko (C‑279/08 P, EU:C:2011:551), bod 62; ze dne 8. září 2011, Paint Graphos a další (C‑78/08 až C‑80/08, EU:C:2011:550), bod 49 a násl., a ze dne 8. listopadu 2001, Adria-Wien Pipeline & Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke (C‑143/99, EU:C:2001:598), bod 48.

( 72 ) – Rozsudky ze dne 8. září 2011, Paint Graphos a další (C‑78/08 až C‑80/08, EU:C:2011:550), body 69 a 70; ze dne 6. září 2006, Portugal v. Komise (C‑88/03, EU:C:2006:511), bod 81; ze dne 8. září 2011, Komise v. Países Bajos (C‑279/08 P, EU:C:2011:551); ze dne 22. prosince 2008, British Aggregates v. Komise (C‑487/06 P, EU:C:2008:757); a ze dne 18. července 2013, P (C‑6/12, EU:C:2013:525), bod 27 a násl.

( 73 ) – Pokyny pro státní podporu v oblasti životního prostředí a energetiky na období 2014–2020 (Úř. věst. 2014, C 200, s. 1).

( 74 ) – Bod 215 odůvodnění rozhodnutí 2015/1585.

( 75 ) – Rozsudky ze dne 16. května 2002, Francia v. Komise (C‑482/99, EU:C:2002:294), bod 24; ze dne 19. prosince 2013, Association Vent De Colère! a další (C‑262/12, EU:C:2013:851), bod 16; a ze dne 13. září 2017, ENEA (C‑329/15, EU:C:2017:671), bod 20.

( 76 ) – Viz například rozsudek ze dne 16. května 2002, Francia v. Komise (C‑482/99, EU:C:2002:294), bod 24.

( 77 ) – Rozsudky ze dne 19. prosince 2013, Association Vent De Colère! a další (C‑262/12, EU:C:2013:851), bod 18; a ze dne 13. září 2017, ENEA (C‑329/15, EU:C:2017:671), bod 22, a usnesení ze dne 22. října 2014, Elcogás (C‑275/13, nezveřejněné, EU:C:2014:2314), bod 23.

( 78 ) – Rozsudek ze dne 13. března 2001, PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160), bod 62.

( 79 ) – Rozsudky ze dne 7. května 1998, Viscido a další (C‑52/97, C‑53/97 a C‑54/97, EU:C:1998:209), body 13 a 14; a ze dne 30. listopadu 1993, Kirsammer-Hack (C‑189/91, EU:C:1993:907), body 17 a 18.

( 80 ) – Rozsudky ze dne 22. března 1977, Steinike & Weinlig (78/76, EU:C:1977:52), bod 21; ze dne 13. března 2001, PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160), bod 58; a ze dne 13. září 2017, ENEA (C‑329/15, EU:C:2017:671), bod 23.

( 81 ) – Rozsudek ze dne 16. května 2002, Francia v. Komise (C‑482/99, EU:C:2002:294), bod 23.

( 82 ) – Rozsudek ze dne 22. března 1977, Steinike & Weinlig (78/76, EU:C:1977:52), bod 22.

( 83 ) – Rozsudky ze dne 16. května 2002, Francia v. Komise (C‑482/99, EU:C:2002:294), bod 37; ze dne 17. července 2008, Essent Netwerk Noord a další (C‑206/06, EU:C:2008:413), bod 70; ze dne 19. prosince 2013, Association Vent De Colère! a další (C‑262/12, EU:C:2013:851), bod 21; a ze dne 13. září 2017, ENEA (C‑329/15, EU:C:2017:671), bod 25.

( 84 ) – Rozsudek ze dne 19. prosince 2013 (C‑262/12, EU:C:2013:851), bod 25; a ze dne 2. července 1974, Italia v. Komise (173/73, EU:C:1974:71), bod 35.

( 85 ) – Rozsudek ze dne 15. července 2004, Pearle a další (C‑345/02, EU:C:2004:448), bod 41. V této věci, týkající se financování reklamní kampaně ve prospěch podniků v odvětví optiky, byly prostředky na zaplacení reklamy vybrány od soukromých podniků prostřednictvím veřejnoprávní stavovské organizace. Soudní dvůr odmítl, že šlo o „státní prostředky“, protože uvedená organizace „nikdy nemohla volně nakládat“ s příspěvky „povinně určený[mi] k financování [reklamní] kampaně“.

( 86 ) – Rozsudek ze dne 30. května 2013, Doux Élevage a Coopérative agricole UKL-ARREE (C‑677/11, EU:C:2013:348), bod 36. V této věci, týkající se nařízení, kterým se na všechny příslušníky odvětví povinně rozšiřuje působnost dohody uzavřené v rámci mezioborové organizace zastupující uvedené odvětví (zemědělská oblast produkce a chovu krůt), která zavádí příspěvek za účelem financování společných činností, o kterých rozhoduje tato organizace, nebyla konstatována existence státních prostředků. Vnitrostátní orgány nemohly účinně používat prostředky plynoucí z uvedených příspěvků na podporu určitých podniků, neboť o použití uvedených prostředků rozhodovala mezioborová organizace, a to ve prospěch cílů, které určila. Takové prostředky nebyly neustále pod veřejnou kontrolou, ani k dispozici státním orgánům.

( 87 ) – Rozsudek ze dne 24. ledna 1978, Van Tiggele, 82/77 (EU:C:1978:10), body 25 a 26.

( 88 ) – Rozsudky ze dne 17. července 2008, Essent Netwerk Noord a další (C‑206/06, EU:C:2008:413), bod 74; ze dne 19. prosince 2013, Association Vent De Colère! a další (C‑262/12, EU:C:2013:851), bod 35; a ze dne 13. září 2017, ENEA (C‑329/15, EU:C:2017:671), bod 26.

( 89 ) – Rozsudek ze dne 13. března 2001, PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160), body 59 až 62. Viz rovněž rozsudek ze dne 5. března 2009, UTECA (C‑222/07, EU:C:2009:124), body 43 až 47, týkající se povinných příspěvků uložených subjektům televizního vysílání ve prospěch filmové tvorby, jež nebyly spojeny s převodem státních prostředků.

( 90 ) – Rozsudek ze dne 13. září 2017, ENEA (C‑329/15, EU:C:2017:671), body 27 až 30. Příslušný polský orgán schválil maximální sazby pro prodej elektřiny konečným odběratelům, takže finanční zátěž vyplývající z této výkupní povinnosti nemohla být soustavně přenášena z podniků na konečné odběratele. Proto za určitých okolností dodavatelé elektřiny nabyli elektřinu vyráběnou kogenerací za vyšší cenu, než byla cena při prodeji konečným odběratelům, což vedlo k tomu, že jim vznikly dodatečné náklady. Jelikož takové dodatečné náklady nebyly úplně přeneseny na konečného odběratele, nebyly financovány prostřednictvím povinného příspěvku uloženého členským státem ani neexistoval mechanismus plného vyrovnání, rozhodl Soudní dvůr, že podniky zajišťující dodávky elektřiny nebyly státem zmocněny ke správě státních prostředků, nýbrž za použití vlastních prostředků financovaly svou výkupní povinnost.

( 91 ) – Rozsudek ze dne 17. července 2008, Essent Netwerk Noord (C‑206/06, EU:C:2008:413), body 69 až 75.

( 92 ) – Rozsudek ze dne 19. prosince 2013, Association Vent de Colère a další (C‑262/12, EU:C:2013:851), body 25 a 26.

( 93 ) – Usnesení ze dne 22. října 2014 (C‑275/13, EU:C:2014:2314), bod 20.

( 94 ) – Tamtéž, body 30 a 31. Poslední konstatování může být relevantní pro vyvrácení námitky (uvedené v bodě 116 odůvodnění rozhodnutí 2015/1585) podle které „příplatek EEG nepředstavuje zvláštní příspěvek (Sonderabgabe) ve smyslu německého ústavního práva, jelikož výnosy plynoucí z příplatku EEG nebyly přiděleny do státního rozpočtu a orgány veřejné moci nemají finanční prostředky k dispozici, a to ani nepřímo“.

( 95 ) – Rozsudek ze dne 9. listopadu 2017, Komise v. TV2 Danmark (C‑656/15 P, EU:C:2017:836), body 59 a 63. V uvedené věci dva veřejné podniky (TV2 Reklame a Fond TV2) byly dánským státem založeny, kontrolovány a pověřeny správou příjmů z prodeje reklamních časů jiného veřejného podniku (TV2/Danmark). Uvedené příjmy byly vždy pod kontrolou a k dispozici státu, jehož ministerstvo kultury mělo možnost rozhodnout, že budou určeny k jiným účelům, než převod na Fond TV2.

( 96 ) – Rozsudky ze dne 17. července 2008, Essent Netwerk Noord a další (C‑206/06, EU:C:2008:413); a ze dne 19. prosince 2013, Association Vent De Colère! a další (C‑262/12, EU:C:2013:851); usnesení ze dne 22. října 2014, Elcogás (C‑275/13, EU:C:2014:2314); a rozsudek Tribunálu ze dne 11. prosince 2014, Rakousko v. Komise (T‑251/11, EU:T:2014:1060).

( 97 ) – Toto se uvádí v bodě 54 odůvodnění rozhodnutí 2015/1585: „Německé Sdružení spotřebitelů energie (Bund der Energieverbraucher), které podalo Komisi stížnost na zákon EEG z roku 2012, tvrdilo, že snížení příplatku EEG představuje státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 Smlouvy pro uživatele s vysokou spotřebou energie a že poškozuje německé podniky a spotřebitele, kteří musí platit vyšší příplatek EEG, aniž mohou využít podobné snížení“.

( 98 ) – Rozsudky ze dne 19. prosince 2013, Association Vent De Colère! a další (C‑262/12, EU:C:2013:851), bod 25; a ze dne 17. července 2008, Essent Netwerk Noord a další (C‑206/06, EU:C:2008:413), bod 70; a usnesení ze dne 22. října 2014, Elcogás (C‑275/13, EU:C:2014:2314), bod 32.

( 99 ) – Rozsudek ze dne 30. května 2013, Doux Élevage a Coopérative agricole UKL-ARREE (C‑677/11, EU:C:2013:348).

( 100 ) – Rozsudek ze dne 15. června 2006, Air Liquide Industries Belgium (C‑393/04 a C‑41/05, EU:C:2006:403), bod 46 a citovaná judikatura.

( 101 ) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 19. prosince 2013, Association Vent De Colère! a další (C‑262/12, EU:C:2013:851), bod 35.

( 102 ) – Podle sto šestého bodu odůvodnění rozhodnutí 2015/1585 provozovatelé přenosové soustavy musí:

„– nakupovat elektřinu podle zákona EEG vyrobenou v oblasti jejich sítě přímo od výrobce, pokud je tento přímo připojen k přenosovému vedení, nebo od provozovatelů distribučních soustav za výkupní ceny, nebo zaplatit tržní prémii. V důsledku toho se elektřina podle zákona EEG i finanční zátěž spojená s podporou upravenou v zákoně EEG z roku 2012 soustředí na úrovni každého ze čtyř provozovatelů přenosové soustavy,

– uplatňovat zvýhodnění zelené elektřiny u dodavatelů, kteří o to požádají a splňují příslušné podmínky, jak je stanoveno v § 39 odst. 1 zákona EEG z roku 2012,

– vyrovnávat mezi sebou množství elektřiny podle zákona EEG tak, aby každý z nich odkoupil stejný podíl této elektřiny,

– prodávat elektřinu podle zákona EEG na spotovém trhu podle pravidel stanovených v zákoně EEG z roku 2012 a jeho prováděcích předpisech, což mohou činit společně,

– společně vypočítat příplatek EEG, který musí být stejný za každou kWh spotřebovanou v Německu, a to jako rozdíl mezi příjmy z prodeje elektřiny podle zákona EEG a výdaji spo