ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
44

Komise tvrdí, že v rámci soudních sporů o náhradu škody je cílem kompenzačních úroků hlavně nahradit škodu způsobenou měnovým znehodnocením, ke kterému došlo po škodné události až do vyplacení náhrady a co možná nejvíce obnovit majetek poškozeného (zásada restitutio in integrum). Poskytnutí kompenzačních úroků tedy podléhá splnění podmínek mimosmluvní odpovědnosti, k čemuž v projednávané věci nedošlo. Každopádně by se tyto úroky měly vypočítat na základě skutečně utrpěné škody, která je obecně určena zohledněním míry inflace zjištěné pro dotyčné období Eurostatem v členském státě, v němž je žalobce usazen. V projednávaném případě byla během referenčního období od 13. března 2015 do 1. února 2017 míra inflace ve Španělsku 0 %. I kdyby měl být výpočet kompenzačních úroků proveden na základě sazby refinancování ECB (viz bod 24 výše), a nikoli míry inflace, použitelná sazba refinancování by nebyla 0,05 %, platná od 9. března 2015, ale sazba platná v průběhu referenčního období, která by byla stanovena ve výši 0 % od 16. března 2016. Zvýšení o 2 procentní body je vyloučeno, neboť kompenzační úroky nemají za cíl ukládat dlužníkovi větší zátěž, aby se zabránilo nebo omezilo zpoždění při plnění jeho platebního závazku, což je předmětem úroků z prodlení. Komise zpochybňuje, že žalobkyně utrpěla jakoukoli škodu v důsledku předběžného zaplacení pokuty a použití zdrojů financování, které způsobují náklady. Pokud jde o úroky z prodlení uložené v důsledku zpoždění při plnění povinnosti zaplatit určitou částku, v podstatě uvádí, že tyto úroky musí být vypočítány od data rozsudku prohlašujícího tuto povinnost až do data jejich úplného zaplacení. Na rozdíl od kompenzačních úroků je úrokovou sazbou použitelnou na uvedené úroky z prodlení sazba refinancování ECB zvýšená o 2 procentní body. Zvýšení o 3,5 % inflačního bodu požadované obdobně na úrokovou sazbu uplatňovanou v případě nezaplacení pokuty v rozhodnutí z roku 2014 nelze tedy přiznat.
97

Zaprvé je třeba poukázat na to, že napadené kritérium pro zařazení na seznam je nezbytné a vhodné pro dosažení cílů sledovaných rozhodnutím 2013/255 a nařízením č. 36/2012, jimiž je důrazně odsoudit a ukončit násilné represe Al-Asáda a jeho režimu proti civilnímu obyvatelstvu v Sýrii. V této souvislosti je třeba připomenout, že Rada má při obecném a abstraktním vymezování právních kritérií a podmínek pro přijetí omezujících opatření širokou posuzovací pravomoc (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 28. listopadu 2013, Rada v. Manufacturing Support & Procurement Kala Naft, C‑348/12 P, EU:C:2013:776, bod 120). Kromě toho je třeba konstatovat, že napadené kritérium pro zařazení na seznam bylo stanoveno Radou v roce 2015 z důvodu, že navzdory přijetí omezujících opatření s cílem vyvinout tlak na syrský režim po dobu čtyř let, a sice od května 2011, represe proti syrskému obyvatelstvu nadále pokračují. Dále s ohledem na to, jak těsně syrský režim kontroluje hospodářství, brání zmrazení finančních prostředků a hospodářských zdrojů patřících kategorii „předních podnikatelů působících v Sýrii“ tomu, aby tato kategorie osob nadále poskytovala materiální či finanční podporu syrskému režimu a vzhledem k jejímu vlivu se zvýšil tlak na režim samotný, aby změnil své represivní politiky. Za těchto okolností je třeba učinit závěr, že zmrazení finančních prostředků „předních podnikatelů působících v Sýrii“ je nezbytné k vyvinutí tlaku na syrský režim s cílem ukončit násilí vůči civilnímu obyvatelstvu nebo jej zmírnit, a je proto nezbytné a vhodné k zajištění účinnosti opatření přijatých vůči této kategorii osob.
284

Zaprvé je přitom třeba poukázat na to, že se zásada předběžné opatrnosti, jak je stanovena v čl. 191 odst. 2 SFEU, vztahuje na činnosti Unie, a že ji nelze vykládat v tom smyslu, že by orgán Unie byl na základě této zásady povinen přijmout konkrétní opatření, jako je žalobkyní požadované odmítnutí udělit povolení. Toto ustanovení se totiž omezuje na to, že definuje obecné cíle Unie v oblasti životního prostředí vzhledem k tomu, že článek 192 SFEU ponechává na Evropském parlamentu a Radě Evropské unie, aby řádným legislativním postupem rozhodly o činnosti, kterou je třeba vyvíjet, aby bylo dosaženo těchto cílů. Ačkoli je navíc pravda, že tato zásada může odůvodnit přijetí omezujícího opatření orgánem, nic to nemění na tom, že to nevyžaduje.
150

Žalobce konečně nemůže důvodně tvrdit, že dotčené dokumenty zveřejnila jeho matka či osobní s ní spojené. Kromě toho, že není úplně věrohodné, že by dotčené dokumenty na jeho vlastních internetových stránkách zveřejnily třetí osoby, zejména pak bez jeho souhlasu, tím, že tyto dokumenty předal své matce, porušil podmínky souhlasu, který získal. I v případě, že by úředník nebo smluvní zaměstnanec řádně předal důvěrný dokument třetí osobě v rámci podmínek souhlasu s jejich zveřejněním, má povinnost se ujistit, že tato osoba bude respektovat podmínky uvedeného souhlasu. Proto i za předpokladu, že by k vlastnímu zveřejnění došlo bez zásahu žalobce, je třeba konstatovat, že žalobce porušením podmínek získaného souhlasu se zveřejněním objektivně vyvolal riziko, že k tomuto zveřejnění dojde, a je do tohoto zveřejnění zapojen (v tomto smyslu viz usnesení ze dne 16. března 2016, One of Us a další v. Komise, T‑561/14, nezveřejněné, EU:T:2015:917, body 58 a 59).
151

Opačný závěr by mohl vést k hypotetické situaci, v níž by dva podniky dosáhly snížení podle každé z odrážek bodu 26 oznámení o spolupráci z roku 2006. To by mohlo oslabit motivaci jednotlivých podniků, které se účastní protisoutěžní kartelové dohody, spolupracovat co nejrychleji s Komisí, aniž by to však posílilo motivaci spolupracovat s Komisí plně, protože tato motivace ke skutečné spolupráci je již plně chráněna hrozbou uplatnění, ze strany Komise, bodů 24 a 30 oznámení o spolupráci z roku 2006.
73

V projednávaném případě Komise v napadeném rozhodnutí jasně uvedla, zaprvé že návrh protokolu o odškodnění byl předběžně oznámen a že provedla šetření na základě výměny informací s francouzskými orgány podle kodexu osvědčených postupů, zadruhé že její útvary měly na základě informací uvedených ve spisu za to, že z pohledu unijního práva týkajícího se státních podpor neexistují vůči tomuto návrhu žádné námitky, a že v uvedeném stadiu ještě nebyl uvedený protokol podepsán ani formálně oznámen, zatřetí že existuje obecná domněnka, podle níž by zpřístupnění dokumentů ze správního spisu týkajících se řízení o kontrole státních podpor vedlo k porušení ochrany cílů vyšetřování a začtvrté že podle procesních pravidel týkajících se státních podpor zúčastněné strany, kromě dotyčných členských států, nemají právo nahlédnout do dokumentů, jež jsou součástí správního spisu, a že by byl zpochybněn režim kontroly, pokud by byl takovýto přístup poskytnut.
7

Článek 22 odst. 1 přílohy XIII služebního řádu stanoví následující: „1. Úředníci, kteří ke dni 1. května 2004 dosáhli nejméně 20 let služby, mají po dosažení 60. roku věku nárok na starobní důchod. Úředníci, kteří ke dni 1. května 2014 dosáhli věku 35 či více let a kteří nastoupili do služebního poměru před 1. lednem 2014, mají nárok na starobní důchod po dosažení důchodového věku uvedeného v následující tabulce: Věk ke dni 1. května 2014 Důchodový věk 60 let a více 60 let 59 let 60 let 2 měsíce 58 let 60 let 4 měsíce […] […] 35 let 64 let 8 měsíců Úředníci, kterým je ke dni 1. května 2014 méně než 35 let, mají nárok na starobní důchod po dosažení 65 let věku. U úředníků, kteří ke dni 1. května 2014 dosáhli 45 let věku a více a kteří nastoupili do služebního poměru mezi 1. lednem 2004 a 31. prosincem 2013, však důchodový věk zůstane 63 let. V případě úředníků, kteří nastoupili do služebního poměru před 1. lednem 2014, se důchodový věk pro účely všech odkazů na důchodový věk v tomto služebním řádu stanoví podle výše uvedených ustanovení, není-li v tomto služebním řádu stanoveno jinak.“
54

Dále na rozdíl od toho, co tvrdí Spolková republika Německo, rozlišování, které činí pokyny č. 5 ke sdělování Komisi tabulek uvedených v příloze II a příloze III prováděcího nařízení č. 908/2014 pro rozpočtový rok N mezi „starými“ případy nesrovnalostí a „novými“ případy ve vzorové tabulce uvedené v čl. 29 písm. f) prováděcího nařízení č. 908/2014, neumožňuje učinit závěr, že došlo k podstatné změně právní situace v oblasti vykazování úroků, které mají být získány zpět. Je totiž třeba poukázat na to, podobně jako to učinila Komise, že takové rozlišování je činěno pouze v rámci použití přechodného ustanovení čl. 41 odst. 5 nařízení Komise v přenesené pravomoci (EU) č. 907/2014 ze dne 11. března 2014, kterým se doplňuje nařízení Evropského parlamentu a Rady č. 1306/2013, pokud jde o platební agentury a další subjekty, finanční řízení, schválení účetní závěrky, jistoty a použití eura (Úř. věst. 2014, L 255, s. 18), vzhledem k tomu, že uvedené ustanovení rozlišuje na jedné straně případy, kdy došlo k prvotnímu zjištění správním orgánem nebo soudem před 16. říjnem 2014, tj. „staré případy“, a na druhé straně případy, kdy k takovému aktu došlo po 16. říjnu 2014, tj. „nové případy“.
83

V projednávaném případě je nesporné, že sazby uplatňované na účastníky RCAM, které vyplývají ze sazebníku přijatého na základě úmluvy z roku 1996, jsou podstatně vyšší než sazby uplatňované na účastníky CNS. Účastníkovi CNS, který podstoupí léčbu oxygenoterapie v hyperbarické komoře, totiž nebude účtována žádná částka z titulu fixních nákladů spojených s tímto ošetřením, neboť tyto náklady budou hrazeny z celkového rozpočtu nemocnice, a to bez ohledu na to, jaká léčba bude tomuto účastníkovi poskytnuta. Naopak, účastníku RCAM, jemuž bude poskytnuto stejné ošetření, obdrží od nemocnice fakturu, která bude odpovídat částce uvedené v sazebníku, jež zahrnuje jak variabilní, tak fixní náklady. Úmluva z roku 1996 proto zavádí systém fakturace, v rámci kterého musí pacient, který se účastní RCAM, hradit jak variabilní náklady, tak fixní náklady spojené s tímto ošetřením, zatímco ve vnitrostátním zdravotním systému účastníci nenesou žádné náklady ve formě faktur za stejnou péči. Takový rozdíl v systémech spočívá v tom, že pokud jde o léčbu oxygenoterapie v hyperbarické komoře, nemusí účastník CNS hradit žádné poplatky za sezení, zatímco účastníkovi RCAM je účtována částka 568 eur za sezení. Částka fakturovaná nemocnicí pacientovi, který je účastníkem RCAM, je tedy mnohem vyšší než částka, která by byla použita u pacienta, který je účastníkem CNS, za stejnou léčbu, tedy částka, kterou plně hradí CNS. Z odpovědi Komise na otázky Tribunálu navíc vyplývá, že výpočet nákladů na péči není založen na sazbách, které se dostatečně blíží skutečným nákladům, ani na skutečných zdravotních profilech pacientů, kteří jsou účastníky RCAM. Proto je třeba mít za to, že žalobce je ve srovnání s účastníky CNS znevýhodněn.
151

Jak tvrdí žalobkyně, v rozhodnutích Komise ze dne 15. prosince 2009 o státní podpoře SA.14175 (ex E 2/2005 a N 642/2009) – Nizozemsko – Existing and special projet aid to housing corporations (Úř. věst. 2010, C 31, s. 4) a ze dne 30. srpna 2010 o státní podpoře E/2005 – Nizozemsko – Existing aid to housing corporations: decision amending paragraphs 22-24 of the Commission Decision of 15 December 2009 (Úř. věst. 2010, C 250, s. 1) Komise sice navrhla nizozemským orgánům nikoli zrušit existující režim podpor, ale změnit jej tak, aby byl v souladu s pravidly Unie pro státní podporu.
7

Článek 22 odst. 1 přílohy XIII služebního řádu stanoví následující: „1. Úředníci, kteří ke dni 1. května 2004 dosáhli nejméně 20 let služby, mají po dosažení 60. roku věku nárok na starobní důchod. Úředníci, kteří ke dni 1. května 2014 dosáhli věku 35 či více let a kteří nastoupili do služebního poměru před 1. lednem 2014, mají nárok na starobní důchod po dosažení důchodového věku uvedeného v následující tabulce: Věk ke dni 1. května 2014 Důchodový věk 60 let a více 60 let 59 let 60 let 2 měsíce 58 let 60 let a 4 měsíce […] […] 35 let 64 let a 8 měsíců



Úředníci, kterým je ke dni 1. května 2014 méně než 35 let, mají nárok na starobní důchod po dosažení 65 let věku. U úředníků, kteří ke dni 1. května 2014 dosáhli 45 let věku a více a kteří nastoupili do služebního poměru mezi 1. lednem 2004 a 31. prosincem 2013, však důchodový věk zůstane 63 let. V případě úředníků, kteří nastoupili do služebního poměru před 1. lednem 2014, se důchodový věk pro účely všech odkazů na důchodový věk v tomto služebním řádu stanoví podle výše uvedených ustanovení, není-li v tomto služebním řádu stanoveno jinak.“
115

Navíc z odstavce 20 pokynů pro posuzování nehorizontálních spojování podle nařízení Rady o kontrole spojování podniků (Úř. věst. 2008, C 265, s. 6, dále jen „pokyny o nehorizontálních spojení“) vyplývá, že v rámci svého posouzení protisoutěžních účinků spojení podniků Komise srovná podmínky hospodářské soutěže, jak by vyplývaly z oznámeného spojení, s podmínkami, které by byly na trhu, kdyby ke spojení nedošlo.
75

Žalobci dále zpochybňují, že by se Řecká republika mohla v projednávané věci dovolávat zásady rebus sic stantibus k ospravedlnění změn jejich smluvních nároků. Na podporu tohoto argumentu žalobci zaprvé uvádějí, že sporné dluhopisy byly emitovány v době, v níž již mezinárodní měnové společenství jednomyslně vyžadovalo, aby byly v souvislosti se státními dluhopisy používány doložky o společném postupu věřitelů (CAC). Zadruhé, i když o to žalobci žádali, Řecká republika se vědomě vzdala použití CAC při emisi sporných dluhopisů. Zatřetí, v dubnu 2003 se členské státy dohodly na tom, že je nezbytné, aby emise mezinárodních cenných papírů byly doprovázeny CAC [viz příloha 1 zprávy hospodářského a finančního výboru ECFIN/CEFCPE (2004) REP 50483 final, ze dne 12. listopadu 2004, s. 7] a v září 2003 hospodářský a finanční výbor schválil základní ustanovení doložek, jež se měly použit v rámci podmínek, jimiž se řídí emise dluhopisů. Začtvrté, od listopadu 2004 doporučili „guvernéři centrálních bank zemí G 20“ zařazení CAC do smluv o emisích dluhopisů s cílem podpořit uplatňování většinových rozhodnutí (viz doporučení ze dne 26. října 2004, nazvané „Report to the EFC-Implementation of the EU commitment on Collective Action Clauses in documentation of International Debt Insurance“). Zapáté, obavy o to, že CAC by mohly vést ke zvýšení rizikových prémií a zdražit tak náklady na financování státu, nebyly potvrzeny studiemi, které A. Richards a M. Gugiatt provedli v roce 2003, [„The Use of Collective Action Clauses in New York Law Bonds of Sovereign Borrowers“, Journal of International Law, 2004, s. 815 a násl.; Szodruch, A., Staateninsolvenz und private Gläubiger, BWV Verlag, 2008, s. 226]. Žalobci proto mají za to, že pokud se Řecká republika rozhodla, že doložky CAC v souvislosti se svými řeckými dluhopisy nepoužije, přestože o jejich použití v souvislosti se státními dluhopisy se již diskutovalo, nemohla v okamžiku, kdy nastaly změněné okolnosti, které mají řešit právě CAC, tvrdit, že musí pod nátlakem zavést restrukturalizaci.
64

Žalobce tvrdí, že dotčený režim podpory je podle čl. 1 písm. b) bodu i) nařízení 2015/1589 existujícím režimem podpory, jelikož možnost poskytnout subvence podnikům veřejné silniční osobní dopravy dotyčnými územněsprávními celky byla zavedena článkem 19 décret no 49-1473, du 14 novembre 1949, relatif à la coordination et à l’harmonisation des transports ferroviaires et routiers (vyhláška č. 49-1473 ze dne 14. listopadu 1949 o koordinaci a harmonizaci železniční a silniční dopravy; JORF ze dne 15. listopadu 1949, s. 11104, dále jen „vyhláška z roku 1949“), tedy před tím, než vstoupila v platnost Smlouva o založení Evropského hospodářského společenství (nyní Smlouva o FEU) ve Francii dne 1. ledna 1958.
72

Komise dodává, že datum, které je třeba zohlednit, pokud jde o otevření trhu pravidelné osobní dopravy, je datum vstupu v platnost loi no 93-122, du 29 janvier 1993, relative à la prévention de la corruption et à la transparence de la vie économique et des procédures publiques (zákon č. 93-122 ze dne 29. ledna 1993 o předcházení korupci a o transparentnosti hospodářského života a veřejných postupů; JORF ze dne 30. ledna 1993, s. 1588, dále jen „zákon Sapin“), který umožnil vstup investorů a provozovatelů na francouzský trh a provedl do francouzského práva směrnici Rady 93/38/EHS ze dne 14. června 1993 o koordinaci postupů při zadávání zakázek subjekty působícími v odvětví vodního hospodářství, energetiky, dopravy a telekomunikací (Úř. věst. 1993, L 199, s. 84; Zvl. vyd. 06/02, s. 194).
36

Na podporu svých tvrzení žalobkyně uplatňují tři hlavní výtky. Zaprvé tvrdí, že dotčený režim podpory musí být podle čl. 1 písm. b) bodu i) nařízení 2015/1589 kvalifikován jako existující režim podpory z důvodu, že možnost poskytnout subvence podnikům veřejné silniční osobní dopravy územněsprávními celky byla zavedena článkem 19 décret no 49-1473, du 14 novembre 1949, relatif à la coordination et à l’harmonisation des transports ferroviaires et routiers (vyhláška č. 49-1473 ze dne 14. listopadu 1949 o koordinaci a harmonizaci železniční a silniční dopravy; JORF ze dne 15. listopadu 1949, s. 11104, dále jen „vyhláška z roku 1949“), tedy před tím, než vstoupila v platnost Smlouva o založení Evropského hospodářského společenství (nyní Smlouva o FEU) ve Francii dne 1. ledna 1958. Zadruhé se domnívají, že jelikož trhy veřejné dopravy členských států Unie byly uzavřeny hospodářské soutěži před rokem 1995, což je datum přijaté v rozsudku ze dne 24. července 2003, Altmark Trans a Regierungspräsidium Magdeburg (C‑280/00, EU:C:2003:415), jenž se týkal otevření těchto trhů, Komise nemohla mít za to že podpora poskytnutá v rámci dotčeného režimu podpory již představovala podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU v době svého zavedení, a proto nemohla představovat existující podporu podle čl. 1 písm. b) bodu v) nařízení 2015/1589. Zatřetí tvrdí, že analýza Komise týkající se nového nebo existujícího charakteru dotčeného režimu podpory s ohledem na čl. 1 písm. b) bod v) nařízení 2015/1589 jim neumožňuje seznámit se s důvody, pro které se Komise domnívala, že subvence na investice poskytnuté Regionem představují od svého prvního provedení režim státní podpory ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU.
3

Rozhodnutím 2006/1161 ze dne 13. prosince 2006 žalobce zavedl dva typy po sobě následujících smluv, jejichž cílem bylo vymezit novou smluvní organizaci pro všechny linky pravidelné veřejné dopravy na území regionu Île-de-France. Smlouvy typu 1 byly uzavřeny na dobu nejvýše čtyř let, od roku 2007 do roku 2010 nebo 2011, a smlouvy typu 2 (dále jen „smlouva CT 2“) na zbývající období, až do 31. prosince 2016.
67

Komise dodává, že datum, které je třeba zohlednit, pokud jde o otevření trhu pravidelné osobní dopravy, je datum vstupu v platnost loi no 93-122, du 29 janvier 1993, relative à la prévention de la corruption et à la transparence de la vie économique et des procédures publiques (zákona č. 93-122 ze dne 29. ledna 1993 o předcházení korupci a o transparentnosti hospodářského života a veřejných postupů; JORF ze dne 30. ledna 1993, s. 1588, dále jen „zákon Sapin“), který umožnil vstup investorů a provozovatelů na francouzský trh a provedl do francouzského práva směrnici Rady 93/38/EHS ze dne 14. června 1993 o koordinaci postupů při zadávání zakázek subjekty působícími v odvětví vodního hospodářství, energetiky, dopravy a telekomunikací (Úř. věst. 1993, L 199, s. 84; Zvl. vyd. 06/02, s. 194).
49

Komise dodává, že datum, které je třeba zohlednit, pokud jde o otevření trhu pravidelné osobní dopravy, je datum vstupu v platnost loi no 93-122, du 29 janvier 1993, relative à la prévention de la corruption et à la transparence de la vie économique et des procédures publiques (zákon č. 93-122 ze dne 29. ledna 1993 o předcházení korupci a o transparentnosti hospodářského života a veřejných postupů; JORF ze dne 30. ledna 1993, s. 1588, dále jen „zákon Sapin“), který umožnil vstup investorů a provozovatelů na francouzský trh a provedl do francouzského práva směrnici Rady 93/38/EHS ze dne 14. června 1993 o koordinaci postupů při zadávání zakázek subjekty působícími v odvětví vodního hospodářství, energetiky, dopravy a telekomunikací (Úř. věst. 1993, L 199, s. 84; Zvl. vyd. 06/02, s. 194).
12

V tomto ohledu maďarské orgány musí vybrat od podniků, které měly příjmy z reklamy v průběhu období od vstupu v platnost daně z reklamy v roce 2014, buď do zrušení daně, nebo do jejího nahrazení režimem plně slučitelným s pravidly týkajícími se státních podpor, rozdíl mezi: (1) částkou daně, kterou by podniky musely zaplatit v rámci uplatnění referenčního systému v souladu s pravidly státní podpory (s jednotnou daňovou sazbou ve standardní výši 5,3 % použitou na celý obrat z reklamy bez odpočtu případných převedených ztrát), a (2) částkou, kterou již podniky zaplatily, nebo měly zaplatit. Pokud je rozdíl mezi částkou (1) a částkou (2) kladný, částka podpory by měla být navrácena včetně úroku z navrácené podpory ke dni, kdy byla daň splatná. Komise nicméně uvedla, že navrácení není nutné, pokud Maďarsko zruší dotčený daňový režim se zpětným účinkem k datu jeho vstupu v platnost v roce 2014. To by Maďarsku nezabránilo zavést do budoucna, například od roku 2017, daňový systém, který není progresivní a mezi hospodářskými subjekty podléhajícími dani nerozlišuje.
34

Nicméně již před vstupem prováděcího nařízení 2017/1431 v platnost Tribunál uznal, že označení označené jako obrazová ochranná známka se může skládat z řady prvků, které se pravidelně opakují [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 9. listopadu 2016, Birkenstock Sales v. EUIPO (Zobrazení vzoru protínajících se vlnovek), T‑579/14, EU:T:2016:650, body 43, 49, 53 a 62]. Až do vstupu prováděcího nařízení 2017/1431 v platnost tak mohla být ochranná známka se vzorem zapsána jako obrazová ochranná známka, pokud byla tvořena obrázkem [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 19. září 2012, Fraas v. OHIM (Károvaný vzor v barvách světle šedé, tmavě šedé, béžové, tmavě červené a hnědé), T‑326/10, nezveřejněný, EU:T:2012:436, bod 56].
253

V tomto ohledu na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, následný rozhovor ze dne 13. února 2007, ve kterém obchodník HSBC zdůraznil, že chování obchodníka Barclays není v souladu s dříve uvedeným plánem, odhaluje dobré porozumění způsobu, jakým musí manipulace fungovat. Obchodníkovi HSBC totiž přišlo podezřelé, že jednání Barclays nezapadá do rámce vymezené strategie. Ačkoliv se jeví, že odpověď Barclays („je clean juste quelque truc“) není přesvědčivá („mouai[s]“), nic to nemění na tom, že to, že se obchodník HSBC zaměřuje na jednání Barclays, které je podle všeho v rozporu s plánovanou manipulací, je znakem jeho dobrého porozumění věci.
1

Dne 15. července 2013 předložil Bürgerausschuss für die Bürgerinitiative Minority SafePack – One million signatures for diversity in Europe (občanský výbor pro občanskou iniciativu „Minority SafePack – One million signatures for diversity in Europe“, dále jen „výbor“ nebo „organizátoři“) Evropské komisi návrh občanské iniciativy (dále jen „EOI“) s názvem „Minority SafePack – One million signatures for diversity in Europe“ („Minority SafePack – milion podpisů pro rozmanitost v Evropě“) (dále jen „navrhovaná EOI“).
175

Článek 134 odst. 1 jednacího řádu stanoví, že se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Nicméně podle čl. 135 odst. 1 jednacího řádu může Tribunál v souladu s požadavky ekvity výjimečně rozhodnout, že účastník řízení, který neměl úspěch ve věci, ponese vlastní náklady řízení a nahradí pouze část nákladů řízení vynaložených druhým účastníkem řízení. Podle čl. 135 odst. 2 téhož jednacího řádu může Tribunál uložit účastníku řízení, a to i když měl úspěch ve věci, částečnou nebo i úplnou náhradu nákladů řízení, odůvodňuje-li to jeho chování, a to i před zahájením řízení. Tribunál může zejména uložit náhradu nákladů řízení orgánu, jehož rozhodnutí nebylo zrušeno, a to v důsledku vady tohoto rozhodnutí, která mohla vést žalobce k podání žaloby (viz rozsudek ze dne 22. dubna 2016, Itálie a Eurallumina v. Komise, T‑60/06 RENV II a T‑62/06 RENV II, EU:T:2016:233, bod 245 a citovaná judikatura).