STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

NILSE WAHLA

přednesené dne 15. října 2015 ( 1 )

Věc C‑247/14 P

HeidelbergCement AG

proti

Evropské komisi

„Kasační opravný prostředek — Trh s cementem a příbuznými výrobky — Článek 18 odst. 3 nařízení Rady (ES) č. 1/2003 — Pravomoc Komise vyžádat si informace — Odůvodnění — Nezbytnost vyžadovaných informací — Formát vyžadovaných informací — Přiměřenost žádosti — Výpověď ve vlastní neprospěch“

1. Jaké jsou podmínky a omezení výkonu pravomoci Komise vyžádat si formou rozhodnutí od podniků informace v rámci šetření možného porušení unijních pravidel hospodářské soutěže?

2. Jedná se v zásadě o klíčové otázky vyplývající z kasačního opravného prostředku podaného společností HeidelbergCement AG (dále jen „HeidelbergCement“ nebo „navrhovatelka“) proti rozsudku Tribunálu, kterým byla zamítnuta žaloba na neplatnost rozhodnutí Komise přijatého podle čl. 18 odst. 3 nařízení (ES) č. 1/2003 ( 2 ), jímž si Komise od uvedené společnosti vyžádala značné množství informací.

3. Velmi obdobné otázky vyvstávají také v řízení o třech dalších kasačních opravných prostředcích podaných společnostmi působícími na trhu s cementem, kterými uvedené společnosti napadají tři rozsudky, jimiž Tribunál z větší části rovněž zamítl žaloby proti rozhodnutím Komise odpovídajícím rozhodnutí napadenému společností HeidelbergCement. Své stanovisko dnes přednesu i ve zmíněných třech dalších řízeních ( 3 ). Stanovisko v projednávané věci je tedy třeba vykládat společně s ostatními zmíněnými stanovisky.

I – Právní rámec

4. Bod 23 odůvodnění nařízení č. 1/2003 stanoví: „Komise by měla být zmocněna na celém území Společenství vyžadovat informace, které jsou nezbytné ke zjištění jakékoli dohody, rozhodnutí nebo jednání ve vzájemné shodě, které jsou zakázány podle [článku 101 SFEU], nebo jakéhokoli zneužití dominantního postavení zakázaného podle [článku 102 SFEU]. Při plnění rozhodnutí Komise nelze podniky nutit, aby přiznaly, že se dopustily protiprávního jednání, ale v každém případě jsou povinny odpovědět na skutkové dotazy a předložit dokumenty, i když mohou být tyto informace použity k prokázání protiprávního jednání proti nim nebo proti jinému podniku.“

5. Článek 18 („Žádosti o informace“) nařízení č. 1/2003 stanoví v části relevantní v projednávané věci: „1. Za účelem plnění povinností svěřených jí tímto nařízením si může Komise prostou žádostí nebo rozhodnutím vyžádat od podniků a sdružení podniků veškeré nezbytné informace. 2. Pokud Komise zasílá podniku nebo sdružení podniků prostou žádost o informace, musí uvést právní základ a účel své žádosti, upřesnit, jaké informace požaduje, a stanovit lhůtu, v níž mají být informace poskytnuty, a sankce podle článku 23 pro případ poskytnutí nesprávných nebo zavádějících informací. 3. Pokud Komise požaduje od podniků nebo sdružení podniků informace na základě rozhodnutí, musí uvést právní základ a účel své žádosti, upřesnit, jaké informace požaduje, a stanovit lhůtu, v níž mají být informace poskytnuty. Musí také uvést sankce podle článku 23 a uvést nebo uložit sankce podle článku 24. Dále musí uvést právo na přezkoumání rozhodnutí Soudním dvorem. [...]“

II – Skutečnosti předcházející řízení

6. V letech 2008 a 2009 provedla Komise – jednajíc podle článku 20 nařízení č. 1/2003 – několik kontrol u společností působících na trhu s cementem, včetně společnosti HeidelbergCement. Uvedené kontroly následovalo v letech 2009 a 2010 několik žádostí o informace podle čl. 18 odst. 2 nařízení č. 1/2003.

7. Dopisem ze dne 8. listopadu 2010 oznámila Komise společnosti HeidelbergCement, že má v úmyslu jí zaslat rozhodnutí s žádostí o informace podle čl. 18 odst. 3 nařízení č. 1/2003, a předala uvedené společnosti návrh dotazníku, který zamýšlela k danému rozhodnutí přiložit. Společnost HeidelbergCement předložila Komisi své vyjádření dne 16. listopadu 2010.

8. Dne 6. prosince 2010 oznámila Komise společnosti HeidelbergCement, že rozhodla o zahájení řízení podle čl. 11 odst. 6 nařízení č. 1/2003 a článku 2 nařízení (ES) č. 773/2004 ( 4 ), a to jednak proti uvedené společnosti a jednak proti sedmi dalším společnostem, pro podezření z porušení článku 101 SFEU ve formě omezení dovozu do EHP ze států mimo EHP, rozdělení trhu, koordinace cen a souvisejících praktik narušujících hospodářskou soutěž na trhu s cementem a trzích s příbuznými výrobky.

9. Dne 30. března 2011 přijala Komise rozhodnutí C(2011) 2361 final ze dne 30. března 2011 v řízení podle čl. 18 odst. 3 nařízení Rady č. 1/2003 (věc 39520 – Cement a příbuzné výrobky („sporné rozhodnutí“).

10. Komise ve sporném rozhodnutí uvedla, že podle článku 18 nařízení č. 1/2003 si za účelem plnění povinností jí svěřených daným nařízením může prostou žádostí nebo rozhodnutím vyžádat od podniků a sdružení podniků veškeré nezbytné informace (bod 3 odůvodnění sporného rozhodnutí). Komise uvedla, že žalobkyně byla informována o úmyslu Komise přijmout rozhodnutí podle čl. 18 odst. 3 nařízení č. 1/2003 a že prvně jmenovaná předložila své vyjádření k návrhu dotazníku (body 4 a 5 odůvodnění sporného rozhodnutí), a následně formou rozhodnutí požádala navrhovatelku o vyplnění dotazníku uvedeného v příloze I. Příloha I přitom sestávala z 94 stránek a 11 souborů otázek. V příloze II byly uvedeny pokyny k vyplnění dotazníku a v příloze III šablony pro odpovědí.

11. Komise rovněž upozornila na vytýkaná protiprávní jednání (bod 2 odůvodnění sporného rozhodnutí), jež popsala takto: „[v]ytýkaná protiprávní jednání spočívají v omezení obchodních toků v rámci Evropského hospodářského prostoru (EHP), včetně omezení dovozu do oblasti EHP ze států mimo EHP, rozdělení trhu, koordinace cen a souvisejících praktik narušujících hospodářskou soutěž na trhu s cementem a trzích s příbuznými výrobky“. S ohledem na povahu a množství vyžadovaných informací, jakož i na závažnost vytýkaného porušení pravidel hospodářské soutěže, došla Komise k závěru, že je třeba poskytnout navrhovatelce lhůtu dvanácti týdnů na odpověď na prvních deset souborů otázek a lhůtu dvou týdnů na odpověď na jedenáctý soubor (bod 8 odůvodnění sporného rozhodnutí).

12. Výrok sporného rozhodnutí zní následovně: „Článek 1 Společnost HeidelbergCement a její dceřiné společnosti se sídlem v Evropské unii, které jsou přímo nebo nepřímo ovládány prvně jmenovanou společností, poskytnou informace uvedené v příloze I k tomuto rozhodnutí, a to ve formě stanovené v přílohách II a III k tomuto rozhodnutí, ve lhůtě dvanácti týdnů, pokud jde o otázky 1 až 10, a ve lhůtě dvou týdnů, pokud jde o otázku 11, ode dne oznámení tohoto rozhodnutí. Všechny přílohy tvoří nedílnou součást tohoto rozhodnutí. Článek 2 Toto rozhodnutí je určeno společnosti HeidelbergCement a jejím dceřiným společnostem se sídlem v Evropské unii, které jsou přímo nebo nepřímo ovládány prvně jmenovanou společností.“

13. Společnost HeidelbergCement požádala po doručení sporného rozhodnutí o prodloužení lhůty pro odpověď na některé ze souborů otázek. Komise uvedenou žádost nejprve zamítla, na opakovanou žádost však navrhovatelce poskytla dalších pět týdnů pro odpověď na prvních deset souborů otázek.

14. Společnost HeidelbergCement předložila své odpovědi na otázky uvedené v dotazníku Komise ve dnech 18. dubna, 6. května a 2. srpna 2011.

III – Řízení před Tribunálem a napadený rozsudek

15. Společnost HeidelbergCement napadla sporné rozhodnutí žalobou na neplatnost doručenou Tribunálu dne 10. června 2011.

16. Samostatným návrhem ze dne 17. června 2011 požádala dále Tribunál o odložení vykonatelnosti sporného rozhodnutí. Předseda Tribunálu uvedený návrh zamítl usnesením ze dne 29. července 2011.

17. Tribunál následně rozsudkem ze dne 14. března 2014, HeidelbergCement v. Komise, T‑302/11 („napadený rozsudek“) ( 5 ), žalobu zamítl a uložil společnosti HeidelbergCement náhradu nákladů řízení.

IV – Řízení před Soudním dvorem a návrhová žádání účastníků řízení

18. Svým kasačním opravným prostředkem doručeným Soudnímu dvoru dne 20. května 2014 se společnost HeidelbergCement domáhá, aby Soudní dvůr: — zrušil rozsudek T‑302/11; — zrušil rozhodnutí Komise C(2011) 2361 final vydané v řízení podle čl. 18 odst. 3 nařízení Rady (ES) č. 1/2003 (věc 39520 – Cement a příbuzné výrobky); — podpůrně vrátil věc Tribunálu, aby o ní rozhodl znovu; — uložil Komisi náhradu nákladů řízení v obou stupních.

19. Komise navrhuje, aby Soudní dvůr: — kasační opravný prostředek zamítl; — podpůrně v případě zrušení rozsudku T‑302/11 žalobu zamítl; — uložil společnosti HeidelbergCement náhradu nákladů řízení.

20. Společnost HeidelbergCement a Komise učinily ústní vyjádření na jednání konaném dne 3. června 2015.

V – Posouzení důvodů kasačního opravného prostředku

21. Společnost HeidelbergCement se na podporu svého kasačního opravného prostředku dovolává sedmi důvodů. Než se však budu zabývat podstatou uvedených důvodů, uvedu nejprve stručný nástin některých klíčových aspektů systému upraveného nařízením č. 1/2003, pokud jde o žádosti Komise o informace.

A – Úvod

22. Nařízení č. 1/2003 přiznává Komisi široké vyšetřovací pravomoci ( 6 ). Účelem těchto pravomocí je uvedenému orgánu umožnit plnit svou povinnost podle Smluv EU, kterou je zajistit účinné a jednotné používání pravidel hospodářské soutěže v Evropské unii ( 7 ). Komise má v tomto směru široký prostor pro uvážení, a to jednak, zda takové pravomoci využije ( 8 ), a pokud ano, kdy je třeba tak učinit ( 9 ) a jaké relevantní skutečnost bude vyšetřovat ( 10 ).

23. Tento prostor pro posouzení však není neomezený. Při výkonu svých vyšetřovacích pravomocí je Komise povinna dodržovat obecné právní zásady a základní práva uznávaná unijním právem ( 11 ). Mezi zvláště důležité aspekty patří v tomto smyslu nutnost chránit právo podniků na obhajobu během celého řízení ( 12 ), a za určitých podmínek i právo odmítnout výpověď ( 13 ).

24. Soudní dvůr navíc již několikrát zdůraznil, že nutnost chránit jednotlivce před svévolnými či nepřiměřenými zásahy veřejných orgánů do jejich soukromé sféry, včetně případů, kdy takové orgány uplatňují pravidla hospodářské soutěže, je obecnou zásadou unijního práva ( 14 ). Určité opatření v rámci šetření je svévolné, je-li přijato bez existence skutkových okolností, které by mohly odůvodňovat zásah do základních práv podniku ( 15 ), a je nepřiměřené, představuje-li nadměrný, a tedy neobhajitelný zásah do takových práv ( 16 ).

25. Pokud jde o pravomoc Komise vyžádat si informace formou rozhodnutí, je jasné, že Komise může své rozhodnutí adresovat jakémukoli podniku, který by mohl mít relevantní informace v držení, a to bez ohledu na jeho případnou účast na domnělém protiprávním jednání. Součástí uvedené pravomoci je právo požádat společnosti o zodpovězení určitých otázek a předložení dokumentů, které mají ve svém držení ( 17 ). Vyžadované informace musí být „nezbytné“ k tomu, aby Komise mohla provést ustanovení článků 101 SFEU a 102 SFEU.

26. Třebaže důkazní břemeno ohledně porušení unijních pravidel hospodářské soutěže nese Komise ( 18 ), mají podniky, jimž jsou určena opatření přijatá v rámci šetření, nicméně povinnost s uvedeným orgánem aktivně spolupracovat ( 19 ).

27. Aby takové podniky mohly posoudit dosah své povinnosti spolupracovat a současně bylo zajištěno jejich právo obhajoby ( 20 ), musí Komise v daném rozhodnutí uvést právní základ a účel žádosti ( 21 ).

28. Na základě uvedených východisek nyní posoudím jednotlivé důvody kasačního opravného prostředku, kterých se navrhovatelka dovolává.

B – K důvodům kasačního opravného prostředku

1. Účel žádosti o informace

a) Tvrzení účastníků řízení

29. V rámci prvního důvodu svého kasačního opravného prostředku – který směruje proti bodům 23 až 43 a 47 napadeného rozsudku – společnost HeidelbergCement tvrdí, že Tribunál nesprávně vyložil a použil článek 18 nařízení č. 1/2003, když zamítl její žalobní důvod ohledně nedostatečného odůvodnění sporného rozhodnutí. Navrhovatelka má zejména za to, že ve sporném rozhodnutí chybí podrobný popis povahy domnělého protiprávního jednání a rovněž dotčených výrobků a zeměpisných trhů. Společnost HeidelbergCement dále poukazuje na nedostatečné odůvodnění rozsudku Tribunálu v tomto ohledu.

30. Komise tvrdí, že tento důvod kasačního opravného prostředku je třeba zamítnout. Zdůrazňuje přitom, že v době přijetí sporného rozhodnutí bylo řízení dosud ve velmi rané fázi. Žádost o informace nemůže být natolik podrobná jako rozhodnutí přijatá na konci šetření, například prohlášení o námitkách.

b) Posouzení

31. Nejprve připomínám, že podle ustálené judikatury musí být odůvodnění aktů unijních orgánů požadované článkem 296 SFEU přizpůsobeno povaze dotčeného aktu a musí z něj jasně a jednoznačně vyplývat úvahy orgánu, jenž akt vydal, tak aby se zúčastněné osoby mohly seznámit s důvody, které vedly k přijetí opatření, a unijní soudy mohly vykonat přezkum. Požadavek odůvodnění musí být posuzován v závislosti na okolnostech případu. Není požadováno, aby odůvodnění upřesňovalo všechny relevantní skutkové a právní okolnosti, jelikož otázka, zda odůvodnění aktu splňuje požadavky článku 296 SFEU, musí být posuzována s ohledem nejen na jeho text, ale také s ohledem na jeho celkovou souvislost, jakož i s ohledem na všechna právní pravidla upravující dotčenou oblast ( 22 ).

32. Pokud jde o rozhodnutí Komise o nařízení kontroly podle článku 20 nařízení č. 1/2003, Soudní dvůr nedávno potvrdil, že Komise není povinna adresátům takových rozhodnutí sdělit veškeré informace, které má k dispozici o předpokládaném protiprávním jednání, ani nemusí provádět přesnou právní kvalifikaci těchto protiprávních jednání, pokud jasně uvede domněnky, jež zamýšlí ověřit. Povinností Komise je sice co nejpřesněji uvést, co je předmětem šetření, a skutečnosti, kterých se má kontrola týkat, není však naopak nutné, aby rozhodnutí o nařízení kontroly obsahovalo přesné vymezení relevantního trhu, přesnou právní kvalifikaci domnělých protiprávních jednání nebo uvedení období, během něhož měla být tato protiprávní jednání spáchána, pod podmínkou, že toto rozhodnutí o nařízení kontroly obsahuje podstatné náležitosti uvedené výše. Kontroly jsou totiž prováděny na začátku vyšetřování, a Komise tedy ještě nemá v této fázi k dispozici přesné informace v tomto ohledu. Cílem kontroly je právě shromáždění důkazů týkajících se údajného protiprávního jednání, aby Komise mohla přezkoumat opodstatněnost svého podezření a poskytnout konkrétní právní posouzení ( 23 ).

33. Mám za to, že uvedené zásady jsou použitelné – mutatis mutandis – i na rozhodnutí s žádostí o informace podle čl. 18 odst. 3 nařízení č. 1/2003. Obě ustanovení zjevně sledují stejný cíl a spočívají ve shromažďování informací. Nejsou sice formulována totožně, ale jejich jednotný výklad patrně podporuje i jejich relativní podobnost ( 24 ) .

34. V tomto ohledu je klíčovou otázkou, zda Tribunál správně přezkoumal dostatečnost odůvodnění sporného rozhodnutí. Jinými slovy, otázka zní takto: je dotčené odůvodnění dostatečně jasné s přihlédnutím k fázi řízení, v níž bylo sporné rozhodnutí přijato, aby jednak umožňovalo adresátovi vykonat své právo obhajoby a posoudit svou povinnost spolupracovat s Komisí a jednak umožňovalo výkon soudního přezkumu unijními soudy?

35. Mám za to, že na tuto otázku je třeba odpovědět záporně.

36. Navrhovatelka poukazuje na tři aspekty dotčeného odůvodnění: i) popis domnělého protiprávního jednání, ii) jeho zeměpisný dosah a iii) výrobky dotčené protiprávním jednáním. Je skutečně pravda, že každý z těchto třech aspektů je formulován – slovy Tribunálu – „velmi obecně a bylo by třeba uvést v tomto ohledu podrobnější a [odůvodněné] výtky ( 25 )“.

37. Pokud jde o vytýkaná protiprávní jednání, v bodě 2 odůvodnění sporného rozhodnutí je uvedeno: „[v]ytýkaná protiprávní jednání souvisejí s omezením obchodních toků [...], včetně omezení dovozu [...], rozdělení trhu, koordinace cen a souvisejících praktik narušujících hospodářskou soutěž“. Uvedený popis možného protiprávního jednání je nejen dosti neurčitý („omezení obchodních toků“, „včetně omezení dovozu“), ale rovněž všeobjímající („souvisejících praktik narušujících hospodářskou soutěž“). Zmínka o „rozdělení trhu“ a „koordinaci cen“ – v takto obecné podobě – nijak přesněji nevymezuje povahu jednání vytýkaného Komisí. Nějaké prvky rozdělení trhu a stanovení cen totiž obsahuje většina kartelových dohod. V praxi tomuto popisu patrně odpovídá naprostá většina dohod zakázaných článkem 101 SFEU.

38. Pokud jde o geografický dosah domnělých protiprávních jednání, sporné rozhodnutí uvádí omezení obchodních toků v EHP, včetně omezení dovozu do oblasti EHP ze států mimo EHP. Je pravda, že v rozhodnutí podle článku 18 nemusí být vymezen zeměpisný prvek relevantního trhu ( 26 ), bylo však jistě možné zmínit alespoň některé z dotčených zemí. Není zejména jasné, zda je případně dotčeným trhem celá oblast EHP, nebo jenom některé její části, případně kterých.

39. Sporné rozhodnutí je konečně ještě hůře postižitelné, pokud jde o vymezení výrobků, které jsou předmětem šetření. V praxi je jako relevantní výrobek označen pouze cement, neboť rozhodnutí – ve zbývající části – odkazuje na „trhy s příbuznými výrobky“. Tento popis je opět nejen mimořádně neurčitý (nakolik „příbuzné“ s cementem musí takové výrobky být?), ale může zahrnovat všechny druhy výrobků, s nimiž navrhovatelka nějakým způsobem nakládá (jako prodávající nebo kupující).

40. Tribunál má za to ( 27 ), že nedostatečnou podrobnost sporného rozhodnutí částečně zmírňuje skutečnost, že výslovně odkazuje na rozhodnutí Komise o zahájení řízení, jehož součástí byly další informace o zeměpisném dosahu domnělého protiprávního jednání a o relevantním druhu výrobků.

41. Společnost HeidelbergCement zpochybňuje, že by nedostatky sporného rozhodnutí bylo možno zhojit pouhým odkazem na dřívější rozhodnutí, a poukazuje na to, že zmiňované rozhodnutí o zahájení řízení je v každém případě také dotčeno stejným nedostatkem podrobnosti.

42. Mám za to, že unijní akty, kterými jsou ukládány povinnosti zasahující do soukromé sféry jednotlivců či podniků a které v případě nesplnění umožňují uložení vysokých pokut, by měly zásadně obsahovat samostatné odůvodnění ( 28 ). Je totiž důležité, aby takoví jednotlivci či podniky měli možnost se seznámit s důvody daného aktu, aniž by zároveň museli vynaložit nadměrné úsilí ke zjištění jeho správného výkladu ( 29 ), neboť jen tak mohou účinně a včas vykonat svá práva. To platí zejména pro akty, které výslovně odkazují na dřívější akty obsahující jiné odůvodnění. Jakýkoli významný rozdíl mezi oběma akty může být příčinou nejistoty na straně adresáta.

43. Nehledě na výše uvedené mám za to, že Tribunál v projednávané věci správně uvedl, že odůvodnění sporného rozhodnutí lze výjimečně vykládat ve spojení s odůvodněním rozhodnutí o zahájení řízení. Obě zmíněná rozhodnutí byla přijata v rámci téhož šetření a zjevně se týkají stejných domnělých protiprávních jednání. Byla rovněž přijata krátce po sobě. Důležité přitom je, že mezi odůvodněními obou rozhodnutí není patrně žádný významný rozdíl. Mám tedy za to, že první z obou rozhodnutí lze v projednávané věci považovat za „kontext“ rozhodnutí druhého, kterého si adresát jednoduše nemohl být nevědom ( 30 ).

44. Pokud nicméně platí, že první rozhodnutí obsahovalo podrobnější údaje o zeměpisném dosahu domnělých protiprávních jednání (s uvedením, že se dotčená jednání týkala Rakouska, Belgie, České republiky, Francie, Německa, Itálie, Lucemburska, Nizozemska, Španělska a Spojeného království), nebylo již natolik přesné, pokud jde o povahu daných protiprávních jednání a relevantních výrobků. Vysvětlení pojmu „cement a příbuzné výrobky“ v poznámce pod čarou na straně 4 uvedeného rozhodnutí se zejména týká potenciálně velmi široké a rozmanité škály výrobků.

45. Mám však za to, že případná přílišná obecnost odůvodnění či jistá neurčitost některých aspektů nezpůsobuje neplatnost rozhodnutí, pokud jeho zbytek umožňuje adresátovi a unijním soudům zjistit s dostatečnou určitostí, jaké informace Komise požaduje a z jakých důvodů ( 31 ). Nedostatečně přesné odůvodnění totiž může dále osvětlit, byť jen nepřímo či implicitně, předmět dotčených otázek. Jsou-li totiž otázky velmi přesně formulovány a přesně cíleny, bude z nich dozajista vyplývat i dosah šetření Komise. To patrně platí obzvlášť pro akty přijaté v rané fázi řízení, kdy ještě není dosah šetření zcela a s konečnou platností vymezen, neboť v budoucnosti může být nutné jej dále omezit či rozšířit na základě později získaných informací.

46. V projednávané věci je však pravdou opak. Otázky předložené společnosti HeidelbergCement jsou mimořádně početné a týkají se velmi rozmanitých druhů informací. Mám za to, že je mimořádně obtížné nalézt jakoukoli souvislost mezi otázkami, které se pohybují od množství emisí CO2 z výrobních zařízení a nákladů na tyto emise ( 32 ) po způsob dopravy a ujetou vzdálenost při přepravě prodaného zboží ( 33 ), od druhu obalů používaných při přepravě zásilek zboží ( 34 ) po náklady na dopravu a pojištění u těchto zásilek ( 35 ), od statistických údajů ohledně stavebních povolení ( 36 ) po daňová identifikační čísla jejích zákazníků ( 37 ), a od technologií a paliv používaných ve výrobních zařízeních ( 38 ) po náklady na opravy a údržbu daných zařízení ( 39 ). Některé z dotčených otázek navíc patrně nejsou zcela v souladu s tím, co bylo uvedeno v dřívějším rozhodnutí o zahájení řízení: například, otázky 3 a 4 (které se týkají zvláště velkého objemu informací za dobu deseti let ( 40 )) se neomezují jen na členské státy, které byly označeny jako státy, které by mohly být dotčeny rozhodnutím o zahájení řízení.

47. Ostatně soudím, že pokud by zmíněné otázky navzájem spojoval cíl spočívající v kompletním zmapování struktury příjmů a nákladů dotčeného podniku, který by Komisi umožňoval sestavit její vlastní analýzu s využitím ekonometrických metod (srovnáním s jinými společnostmi působícími na trhu s cementem), bylo by sporné, zda je vůbec třeba takto širokou a komplexní žádost o informace podle článku 18 vznést. Nemá-li Komise konkrétní indicie o protiprávním jednání, jež by taková analýza mohla doložit, bylo by patrně vhodnější takovou žádost o informace vznést v rámci šetření hospodářských odvětví podle článku 17 nařízení č. 1/2003 ( 41 ).

48. Za těchto okolností souhlasím s navrhovatelkou, že účel žádosti Komise o informace nebyl dostatečně jasný a jednoznačný. Pro daný podnik tudíž bylo nepřiměřeně obtížné porozumět domnělým protiprávním jednáním a vyhodnotit rozsah své povinnosti spolupracovat s Komisí, a případně vykonat své právo na obhajobu například tím, že odmítne odpovědět na otázky, které považuje za protiprávní. To platí tím spíše, že se – jak uznal i Tribunál – některé otázky týkaly informací, které nebyly čistě skutkové povahy a zahrnovaly také určitou formu hodnocení ( 42 ), zatímco jiné dotazy byly relativně neurčité ( 43 ). U takových otázek nemohla navrhovatelka jednoduše vyloučit nebezpečí, že by jejich zodpovězení bylo v její neprospěch.

49. Uvedený nedostatek podrobnosti nemůže být – jak tvrdí Komise – odůvodněn tím, že bylo sporné rozhodnutí přijato v rané fázi šetření. Bylo totiž ve skutečnosti vydáno téměř tři roky po zahájení šetření. Během uvedené doby bylo provedeno několik kontrol a Komise již vydala velmi podrobné žádosti o informace, které dotčené podniky, včetně společnosti HeidelbergCement, zodpověděly. Několik měsíců před přijetím sporného rozhodnutí došla totiž Komise k závěru, že již shromáždila dostatek podkladů pro zahájení řízení podle čl. 11 odst. 6 nařízení č. 1/2003 a článku 2 nařízení č. 773/2004. Uvedené podklady měly Komisi umožnit poskytnout podrobnější odůvodnění sporného rozhodnutí.

50. Komise sama na jednání uvedla, že nezbytná míra podrobnosti odůvodnění mimo jiné závisí na informacích, které má Komise k dispozici při přijetí rozhodnutí podle článku 18. Mám za to, že tomu tak skutečně je. Přesto podle mého názoru z výše uvedeného nutně vyplývá, že odůvodnění, které by mohlo být přijatelné u rozhodnutí přijatého na začátku šetření (tj. rozhodnutí, kterým je podnik vyzván, aby se podrobil kontrole podle článku 20, nebo úplně první rozhodnutí s žádostí o informace podle čl. 18 odst. 3), nemusí být stejně přijatelné u rozhodnutí přijatého v mnohem pozdější fázi šetření, kdy má Komise již k dispozici více informací o domnělém protiprávním jednání.

51. Za těchto okolností považuji za neomluvitelné, že i přes veškeré informace, které již byly Komisi v předchozích letech poskytnuty, a další úsilí spojené se sporným rozhodnutím byla společnost HeidelbergCement i nadále ponechána v nejistotě ohledně přesného rozsahu šetření Komise.

52. Mám navíc za to, že byl podstatně ztížen i soudní přezkum legality sporného rozhodnutí unijními soudy. Jak mají unijní soudy s ohledem na skrovné informace o domnělém protiprávním jednání obsažené v uvedeném rozhodnutí (i s přihlédnutím k rozhodnutí o zahájení řízení) posoudit například nezbytnost některých vyžadovaných informací nebo přiměřenost žádosti jako celku ( 44 )?

53. Na jedné straně, čím šíře a neurčitěji je odůvodnění formulováno, tím jasnější se může jevit vztah mezi domnělým protiprávním jednáním a vyžadovanými informacemi. Není však přijatelné, aby odůvodnění, které buď z nedbalosti, nebo úmyslně postrádá potřebnou přesnost, mělo nezamýšlený důsledek spočívající v rozšíření druhů informací, které lze považovat za „nezbytné“ pro účely článku 18.

54. Na druhé straně, jelikož přiměřenost žádosti o informace závisí mimo jiné na takových aspektech, jako je závažnost domnělého protiprávního jednání, povaha účasti dotyčného podniku, důležitost hledaných důkazů či množství a druh užitečných informací, které jsou podle názoru Komise v držení dotyčného podniku ( 45 ), je takové posouzení opět velmi obtížné. Unijní soudy sice mohou posoudit náročnost zodpovězení určité žádosti o informace, ale bez dalších podrobností k těmto aspektům nemohou určit, zda je zátěž pro určitý podnik spojená se zodpovězením žádosti o informace odůvodněna veřejným zájmem.

55. Z uvedených důvodů mám za to, že Tribunál nesprávně vyložil a použil článek 296 SFEU a čl. 18 odst. 3 nařízení č. 1/2003, pokud jde o nezbytné odůvodnění rozhodnutí s žádostí o informace. Napadený rozsudek je tedy třeba zrušit v rozsahu, v němž Tribunál z důvodů uvedených v bodech 23 až 43 rozsudku rozhodl, že sporné rozhodnutí obsahuje dostatečné odůvodnění.

2. Volba právního nástroje a stanovené lhůty

a) Tvrzení účastníků řízení

56. V rámci druhého důvodu svého kasačního opravného prostředku, který směřuje proti bodům 44 až 46 napadeného rozsudku, společnost HeidelbergCement tvrdí, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když rozhodl, že v odůvodnění sporného rozhodnutí nemusí být řešena otázka volby právního nástroje použitého Komisí (rozhodnutí podle čl. 18 odst. 3 nařízení č. 1/2003 namísto prosté žádosti podle čl. 18 odst. 2 nařízení č. 1/2003) či lhůty stanovené v rámci takového nástroje.

57. Komise tvrdí, že by Soudní dvůr měl tento důvod kasačního opravného prostředku zamítnout.

b) Posouzení

58. Mám za to, že se Tribunál svým rozhodnutím, že sporné rozhodnutí nemuselo obsahovat konkrétní a výslovné odůvodnění volby právního nástroje použitého Komisí nebo lhůty stanovené pro poskytnutí vyžadovaných informací, nedopustil nesprávného právního posouzení.

59. Článek 18 odst. 3 nařízení č. 1/2003 stanoví pouze, že Komise musí v rozhodnutí „uvést právní základ a účel své žádosti, upřesnit, jaké informace požaduje, a stanovit lhůtu, v níž mají být informace poskytnuty“. Uvedené ustanovení sice vyžaduje, aby Komise mimo jiné uvedla účel své žádosti, avšak nevyžaduje, přinejmenším výslovně, žádné vysvětlení, pokud jde o volbu právního nástroje nebo stanovení lhůty.

60. Unijní zákonodárce tedy měl zřejmě za to, že důvody volby právního nástroje a stanovení určité lhůty lze běžně dovodit z dostatečně podrobného popisu účelu šetření. Mám za to, že v projednávané věci je obdobně použitelný rozsudek Soudního dvora National Panasonic v. Komise ( 46 ) – zmíněný v bodě 44 napadeného rozsudku – který potvrzuje navrhovaný výklad povinnosti uvést odůvodnění podle článku 18.

61. Nemám rovněž za to, že by bylo možné z článku 296 SFEU dovodit jakoukoli další povinnost na straně Komise v tomto směru. Jak je uvedeno výše, podle ustálené judikatury není požadováno, aby odůvodnění upřesňovalo všechny relevantní skutkové a právní okolnosti, jelikož otázka, zda je odůvodnění dostatečné, musí být posuzována s ohledem nejen na jeho text, ale také s ohledem na jeho celkovou souvislost, jakož i s ohledem na všechna právní pravidla upravující dotčenou oblast ( 47 ). Skutečnost, že si je adresát určitého aktu orgánů vědom souvislostí, v nichž byl daný akt přijat ( 48 ), například proto, že se účastnil či přispěl k procesu vedoucímu k jeho přijetí ( 49 ), může odůvodňovat relativně stručné odůvodnění.

62. Sporné rozhodnutí bylo přijato v rámci šetření možného porušení článku 101 SFEU a navrhovatelka byla podezřelá z možné účasti na tomto protiprávním jednání. Navrhovatelka již ve skutečnosti byla dříve do daného šetření několikrát zapojena a byla předem seznámena s úmyslem Komise přijmout rozhodnutí podle čl. 18 odst. 3 nařízení č. 1/2003.

63. S ohledem na požadovaný konkrétní formát informací a zmínku o jiných podnicích v rozhodnutí o zahájení řízení si navíc navrhovatelka nemohla nebýt vědoma, že velká část informací vyžadovaných ve sporném rozhodnutí spočívá v údajích, které si Komise vyžádala od všech uvedených podniků s cílem provést jejich srovnání ( 50 ). Komise mohla smysluplné srovnání takových údajů provést jen tehdy, pokud byly vyžadované informace poskytnuty zhruba ve stejnou dobu a byly správné a úplné. Chyby či prodlení, byť jen u jediného respondenta, by takové srovnání zamýšlené Komisí znemožnily nebo přinejmenším znevěrohodnily.

64. Za těchto okolností měla Komise oprávněně za to, že přijetí závazného rozhodnutí podle čl. 18 odst. 3 představuje nejvhodnější způsob, jak zajistit, aby vyžadované informace byly co možná nejúplnější a nejsprávnější a aby byly předloženy v potřebné době. Komise rovněž oprávněně předpokládala, že je adresát rozhodnutí schopen pochopit důvody její volby závazného rozhodnutí.

65. Pokud jde o volbu lhůt stanovených pro doručení odpovědi na otázky, je třeba poznamenat, jak správně uvádí bod 46 napadeného rozsudku, že v bodě 2 sporného rozhodnutí je uvedeno stručné vysvětlení dvou různých lhůt stanovených ve sporném rozhodnutí pro dva různé soubory otázek. Navrhovatelka tedy mohla pochopit, že rozhodnutí o uvedených lhůtách bylo učiněno poté, co Komise zvážila množství vyžadovaných informací oproti nutnosti relativně rychlého postupu šetření.

66. Tribunál tedy v těchto ohledech nijak nepochybil. Uvedený závěr nezbavuje podniky dostatečné právní ochrany – jak patrně naznačuje navrhovatelka – neboť unijní soudy mají dozajista pravomoc ověřit, zda je volba právního nástroje nebo stanovených lhůt stižena právní vadou, například z důvodu porušení zásady proporcionality ( 51 ). Navrhovatelka však v tomto řízení o kasačním opravném prostředku žádný takový argument neuvádí.

67. Ve světle výše uvedeného mám za to, že druhý důvod kasačního opravného prostředku je třeba zamítnout.

3. Nezbytnost vyžadovaných informací

a) Tvrzení účastníků řízení

68. V rámci třetího důvodu svého kasačního opravného prostředku, který směřuje proti bodům 48 až 80 napadeného rozsudku, vytýká společnost HeidelbergCement Tribunálu nesprávný výklad podmínky „nezbytnosti“ vyžadovaných informací podle článku 18 nařízení č. 1/2003. Na podporu tohoto důvodu kasačního opravného prostředku předkládá navrhovatelka několik argumentů. Zaprvé společnost HeidelbergCement tvrdí, že Tribunál nezkoumal, zda měla Komise před přijetím sporného rozhodnutí k dispozici dostatek indicií dokládajících podezření z možného porušení článku 101 SFEU. Bez takového zkoumání by nebylo možné provést žádnou formu soudního přezkumu, zda byla v projednávané věci splněna podmínka nezbytnosti. Zadruhé společnost HeidelbergCement tvrdí, že výklad článku 18 použitý Tribunálem by v zásadě přiznával Komisi neomezený prostor pro posouzení, což je v rozporu se zněním uvedeného ustanovení. Zatřetí společnost HeidelbergCement uvádí, že Tribunál neposoudil nezbytnost některých konkrétních druhů informací vyžadovaných Komisí, přičemž konstatoval, že soudní přezkum je možné provést v pozdější fázi řízení. Začtvrté společnost HeidelbergCement argumentuje tím, že Tribunál nesprávně uznal pravomoc Komise vyžádat si informace, které již měla k dispozici.

69. Komise naproti tomu argumentuje tím, že argumentace navrhovatelky je omezena na otázky 1A, 1B, 3 a 4 dotazníku. Dále uvádí, že Tribunálu nelze vytýkat, že neprošetřil, zda měla Komise dostatek indicií odůvodňujících přijetí rozhodnutí podle čl. 18 odst. 3, neboť navrhovatelka tyto argumenty neuplatnila v prvním stupni. Komise rovněž tvrdí, že v rané fázi šetření nemůže být nucena vymezit přesný vztah mezi domnělým protiprávním jednáním a vyžadovanými informacemi. V každém případě má Komise za to, že Tribunál existenci uvedené vazby ověřil, pokud jde o vyžadované informace. Komise konečně obhajuje závěr Tribunálu, že je za určitých podmínek oprávněna znovu požádat o informace, které jí podnik již poskytl.

b) Posouzení

i) K podmínce nezbytnosti

70. Informace vyžadované Komisí podle čl. 18 odst. 3 nařízení č. 1/2003 musí být „nezbytné“ k tomu, aby Komise mohla provést ustanovení článků 101 SFEU a 102 SFEU ( 52 ). Komisi přísluší v tomto směru široký prostor pro posouzení ( 53 ). Komisi zejména v zásadě přísluší, aby rozhodla, zda jsou určité informace či určitý dokument „nezbytné“ pro její šetření ( 54 ).

71. Tento prostor pro posouzení však není neomezený a podléhá v každém případě soudnímu přezkumu ze strany unijních soudů ( 55 ). Je pravda, že výraz „nezbytné“ nelze vykládat příliš doslovně v tom smyslu, že vyžadované informace je třeba považovat za conditio sine qua non pro prokázání domnělých protiprávních jednání ( 56 ). Přípustný však není ani příliš volný výklad uvedeného pojmu: jak konstatoval generální advokát Jacobs ve věci SEP, k odůvodnění žádosti Komise o sdělení informací nestačí pouhá souvislost mezi určitým dokumentem a vytýkaným protiprávním jednáním ( 57 ). S tím souhlasím. Kdyby totiž měl unijní zákonodárce v úmyslu přiznat Komisi v této věci v podstatě neomezený prostor pro posouzení, použil by v čl. 18 odst. 3 patrně výrazy „relevantní“ či „související“ informace, namísto výrazu „nezbytné“ informace.

72. Výraz „nezbytné“ je tedy třeba vykládat v tom smyslu, že musí existovat určitý vztah mezi vyžadovanými informacemi a domnělým protiprávním jednáním, který je natolik úzký, aby mohla Komise v době podání žádosti přiměřeně předpokládat, že jí dané informace pomohou při plnění jejích povinností v rámci probíhajícího šetření ( 58 ). Jinými slovy, zkoumání splnění podmínky nezbytnosti zahrnuje také analýzu, zda informace vyžadované od podniku mohou z pohledu Komise v době podání žádosti pomoci Komisi při ověření, zda skutečně došlo k domnělému protiprávnímu jednání, a při určení jeho přesné povahy a dosahu.

73. Na tomto místě je patrně důležité doplnit, že účelem žádosti o informace podle čl. 18 odst. 3 nařízení č. 1/2003 není osvětlit jakékoli možné porušení unijních pravidel hospodářské soutěže v určitém sektoru nebo určitým podnikem. Uvedené ustanovení totiž – stejně jako článek 20 téhož nařízení, který se týká kontrol – vyžaduje, aby Komise měla určité indicie, na jejichž základě pojala podezření na existenci určitých konkrétních protiprávních jednání ( 59 ), i když adresát žádosti nemusí být nutně jedním z podniků odpovědných za taková jednání. Bez konkrétních indicií, které přiměřeně odůvodňují podezření z takového jednání ( 60 ), může být přijetí rozhodnutí požádat o informace podle čl. 18 odst. 3 považováno za svévolné opatření učiněné v rámci šetření ( 61 ).

74. Absence konkrétních indicií odůvodňujících žádost podle článku 18 však neznamená, že by Komise nemohla klást dotazy, má-li za to, že některá odvětví vnitřního trhu nefungují správně. Článek 17 nařízení č. 1/2003 Komisi ve skutečnosti umožňuje vést šetření hospodářských odvětví nebo druhů dohod v různých hospodářských odvětvích, pokud vývoj obchodu mezi členskými státy, stabilita cen nebo jiné okolnosti naznačují, že hospodářská soutěž na společném trhu může být omezena nebo narušena. Článek 17 však stanoví jiný právní nástroj. Článek 18 – podle něhož bylo sporné rozhodnutí přijato – Komisi neumožňuje přijmout rozhodnutí s žádostí o informace jen na základě spekulace, bez jakéhokoli konkrétního podezření ( 62 ).

75. Jak uvedl Tribunál, v rozhodnutí přijatém podle čl. 18 odst. 3 nemusí být takové indicie zmíněny za podmínky, že jsou v něm jasně označeny šetřené domnělé skutečnosti ( 63 ). Podle ustálené judikatury Soudního dvora není Komise povinna sdělit adresátovi rozhodnutí o nařízení kontroly všechny informace, které má k dispozici, pokud jde o domnělá protiprávní jednání ( 64 ). Mám za to, že tato zásada platí i pro rozhodnutí s žádostí o informace od podniků podle čl. 18 odst. 3.

76. Existence a dostatečnost indicií odůvodňujících přijetí rozhodnutí podle článku 18 podléhá soudnímu přezkumu, napadne-li dotčený podnik legalitu takového rozhodnutí ( 65 ). V průběhu soudního řízení tedy může být Komise nucena odhalit důkazy, na nichž je její podezření založeno, a umožnit tak unijním soudům ověřit, zda je sporné rozhodnutí svévolné, či nikoli ( 66 ). Svévolná povaha rozhodnutí je nicméně otázkou odlišnou od „nezbytnosti“ informací vyžadovaných v takovém rozhodnutí. Jde rovněž o otázku, kterou unijní soudy nemohou vznést ze svého podnětu, nýbrž musí být předmětem konkrétního žalobního důvodu uplatněného účastníkem řízení.

ii) K projednávané věci

77. Nejprve je nutno se vypořádat se dvěma předběžnými námitkami ohledně přípustnosti tohoto důvodu kasačního opravného prostředku, které vznesla Komise.

78. Na jedné straně se domnívám, že Komise zcela správně poukazuje na to, že navrhovatelka v prvním stupni neargumentovala tím, že Komise postrádala dostatek indicií odůvodňujících přijetí sporného rozhodnutí. Souhlasím proto s Komisí, že Tribunálu nelze vytýkat, že se touto otázkou nezabýval.

79. Na druhé straně nejsem přesvědčen o správnosti argumentu Komise, že je tento třetí důvod kasačního opravného prostředku omezen jen na zjištění Tribunálu, pokud jde o otázky 1A, 1B, 3 a 4. Navrhovatelka totiž v prvním stupni poukazovala na nedostatečné odůvodnění sporného rozhodnutí, které jí podle jejího názoru neumožnilo určit, zda jsou vyžadované informace „nezbytné“ ve smyslu článku 18 nařízení č. 1/2003.

80. Žaloba podaná společností HeidelbergCement k Tribunálu je zcela jasná v tom směru, že žalobkyně nejprve argumentovala tím, že v důsledku neurčitosti sporného rozhodnutí nebylo možné ověřit nezbytnost vyžadovaných informací. Konkrétní otázky, na něž Komise poukazuje, byly uvedeny pouze jako příklady dokládající, že – jak navrhovatelka pečlivě zdůrazňuje – i kdyby bylo odůvodnění shledáno dostatečným, není z něj zjevný vztah mezi vyžadovanými informacemi a domnělými protiprávními jednáními. Argumenty týkající se pouze otázek 1A, 1B, 3 a 4 byly tedy použity jen jako argumenty alternativní a podpůrné.

81. Z důvodů vysvětlených v rámci analýzy prvního důvodu kasačního opravného prostředku však mám za to, že tyto prvotní argumenty navrhovatelky jsou odůvodněné: pokud neexistuje relativně dobře vymezený účel žádosti o informace, jak má adresát takové žádosti ověřit, zda jsou splněny požadavky článku 18, či nikoli, pokud jde o každý jednotlivý soubor otázek uvedený v dané žádosti?

82. Ve své dřívější judikatuře Tribunál sám zdůraznil význam souvislosti mezi popisem účelu šetření a nezbytností vyžadovaných informací. Tribunál uvedl, že kritérium nezbytnosti stanovené v článku 18 je třeba posuzovat podle účelu šetření, jak je povinně uveden v samotné žádosti o informace. Komise může požadovat sdělení pouze takových informací, které jí mohou umožnit ověřit domněnky protiprávního jednání, které odůvodňují vedení vyšetřování a jsou uvedeny v žádosti o informace ( 67 ). Také generální advokát Jacobs zdůraznil význam dostatečně podrobného vymezení rozsahu šetření ve vlastním rozhodnutí ( 68 ).

83. Tribunál tedy v napadeném rozsudku nejen potvrdil „nezbytnost“ vyžadovaných informací na základě nedostatečného odůvodnění (opominuv svou dřívější judikaturu v tomto ohledu), ale – a co je důležitější – zároveň nesprávně vyložil podmínku „nezbytnosti“. Tribunál ve skutečnosti patrně uznal, že ke splnění uvedené podmínky postačí jakákoli souvislost mezi vyžadovanými informacemi a domnělým protiprávním jednáním.

84. Skutečnost, že Tribunál použil nesprávný test nezbytnosti, je především zjevná z bodů 54 až 58 napadeného rozsudku. Společnost HeidelbergCement argumentovala tím, že některé informace vyžadované Komisí nemohou nijak sloužit účelu šetření, protože se týkají celé řady různých výrobků, jež jsou seskupovány bez ohledu na rozdíly v jejich cenách. Za takových okolností má navrhovatelka za to, že nelze provést žádné smysluplné srovnání cen v rámci EHP. Tribunál uvedený argument společnosti HeidelbergCement rychle odmítl, aniž by se zabýval jeho podstatou, když uvedl, že takové informace: i) lze považovat za související s domnělými protiprávními jednáními, ii) výtky týkající se nespolehlivosti poskytnutých údajů nemají žádný vliv na legalitu žádosti o informace, iii) přísluší Komisi, aby určila, zda jí shromážděné informace umožňují potvrdit existenci jednoho či více protiprávních jednání na straně žalobkyně, která má případně možnost zpochybnit průkaznost vyžadovaných informací ve své odpovědi na prohlášení o námitkách nebo na podporu žaloby na neplatnost konečného rozhodnutí.

85. Odůvodnění poskytnuté Tribunálem v tomto ohledu je patrně chybné. Bez ohledu na to, zda jsou námitky společnosti HeidelbergCement správné, nelze je odmítnout pouhým odkazem na existenci nějaké souvislosti mezi vyžadovanými informacemi a domnělými protiprávními jednáními s tím, že existence takové souvislosti je v tomto ohledu postačující. Klíčovou otázkou je, zda lze mít přiměřeně za to, že takové informace budou pro Komisi užitečné. Tribunál však význam této otázky výslovně odmítl, když uvedl, že případná neužitečnost vyžadovaných informací by v žádném případě neměla vliv na legalitu sporného rozhodnutí. To zjevně není pravda. Souhlasím sice s tím, že Komise má mít široký prostor pro posouzení, jaké informace lze považovat za užitečné (a tedy „nezbytné“ ve smyslu článku 18), unijní soudy se však nemohou zároveň vyhnout soudnímu přezkumu takového posouzení. Pokud by byly informace vyžadované Komisí zjevně irelevantní z hlediska účelu šetření, byla by v rozporu se závěry Tribunálu dotčena legalita sporného rozhodnutí.

86. Skutečnost, že navrhovatelka mohla zpochybnit průkaznost dotčených informací v odpovědi na případné prohlášení o námitkách nebo na podporu žaloby na neplatnost konečného rozhodnutí, nemá žádný vliv na legalitu sporného rozhodnutí. Rozhodnutí s žádostí o informace, které nejsou nezbytné ve smyslu čl. 18 odst. 3 nařízení č. 1/2003, je protiprávní (zcela nebo zčásti), a musí tedy být unijními soudy zrušeno. Znění uvedeného ustanovení je zcela jasné v tom, že legalita takového rozhodnutí může být okamžitě podrobena soudnímu přezkumu; podle čl. 18 odst. 3 musí Komise ve svém rozhodnutí rovněž „uvést právo na přezkoumání rozhodnutí Soudním dvorem“.

87. Nesprávné použití kritéria nezbytnosti Tribunálem dokládají zadruhé body 60 až 80 napadeného rozsudku. Společnost HeidelbergCement argumentovala tím, že sporné rozhodnutí porušuje článek 18 v tom směru, že celá řada otázek uvedených ve sporném rozhodnutí vyžaduje poskytnutí informací, které již byly poskytnuty na základě dřívějších žádostí o informace.

88. Tribunál nejprve připomněl svou judikaturu, podle níž žádosti o informace, které mají zajistit informace o dokumentu, jejž má Komise již k dispozici, nemohou být v zásadě považovány za odůvodněné potřebami šetření. Uvedl také, že rozhodnutí, na jehož základě má jeho adresát – podruhé – poskytnout informace, které již byly dříve vyžádány, a to z toho důvodu, že podle názoru Komise jsou některé z takových informací nesprávné, může představovat zátěž, která je nepřiměřená potřebám šetření, a nebyla by tedy v souladu se zásadou přiměřenosti nebo by nesplňovala podmínku nezbytnosti. Tribunál nakonec doplnil, že podle jeho názoru nemůže snaha zjednodušit zpracování odpovědí poskytnutých podniky odůvodňovat požadavek, aby takové podniky poskytly informace, které již má Komise k dispozici, v novém formátu ( 69 ).

89. Mám za to, že odůvodnění poskytnuté Tribunálem v tomto ohledu je přesvědčivé. Uvedené zásady patrně vyplývají přímo z kritéria „nezbytnosti“ stanoveného v článku 18 ( 70 ). Použití uvedených zásad v projednávané věci již však tak přesvědčivé není.

90. Tribunál uvedl, že dotazník ve velmi podstatné části vyžadoval od navrhovatelky opětovné poskytnutí informací, které Komisi poskytla již dříve. V tomto ohledu Tribunál odmítl argument Komise, že sporným rozhodnutím měly být také napraveny některé údajné chyby v informacích dříve poskytnutých společností HeidelbergCement: Tribunálu se podařilo nalézt jen jediný příklad takové údajné chyby. Tribunál má dále za to, že Komise přijala rozhodnutí podle článku 18, která byla takřka totožná u všech podniků dotčených daným šetřením. To znamená, že Komise nevzala v úvahu informace dříve poskytnuté každým z daných podniků (včetně společnosti HeidelbergCement). Tribunál došel ve skutečnosti k závěru, že sporné rozhodnutí bylo přinejmenším zčásti přijato právě s cílem získat od navrhovatelky konsolidovanou verzi jejích dřívějších odpovědí ( 71 ).

91. Nehledě na uvedená zjištění Tribunál odmítl argumenty společnosti HeidelbergCement s tím, že některé z otázek se týkaly informací, které dosud nebyly vyžádány, a další šly více do hloubky než předchozí žádosti o informace v tom směru, že byly konkrétnější s ohledem na upravený rozsah či doplnění dalších proměnných. Z tohoto důvodu došel Tribunál k závěru, že skutečnost, že účelem dotazníku bylo získat novější nebo podrobnější informace, dokládá, že vyžadované informace byly nezbytné ( 72 ).

92. Závěr Tribunálu je matoucí: uznává patrně, že jakákoli změna znění otázek, z níž vyplývá, že součástí odpovědí mají být další nebo podrobnější informace, zajišťuje splnění podmínek článku 18. To by bylo pravda, i kdyby dodatečné či podrobnější informace tvořily pouze relativně malou část všech vyžadovaných informací. I stručné porovnání otázek zmíněných v napadeném rozsudku s těmi, které již byly navrhovatelce položeny v dřívějších žádostech, dokládá, že dané otázky doznaly jen malých změn. Je nesporné, jak dokládá bod 6 odůvodnění sporného rozhodnutí, že jedním z jeho cílů bylo získat konsolidovanou verzi dříve poskytnutých informací. Uvedenou konsolidaci bylo zejména třeba provést ve formátu požadovaném Komisí, s cílem umožnit rychlé srovnání všech získaných údajů.

93. Je rovněž nesporné, že některé informace vyžadované Komisí byly veřejně dostupné a Komise si je mohla snadno opatřit jinak (například hledáním na internetu).

94. Ponecháme-li stranou otázku přiměřenosti takové žádosti o informace, není mi jasné, jak by bylo při řádném výkladu možno splnit podmínku „nezbytnosti“.

95. Ze všech výše uvedených důvodů mám za to, že se Tribunál při použití podmínky nezbytnosti podle článku 18 nařízení č. 1/2003 dopustil nesprávného právního posouzení. Třetí důvod kasačního opravného prostředku navrhovatelky je tedy třeba přijmout a napadený rozsudek zrušit v rozsahu, v němž Tribunál v bodech 48 až 80 uvedeného rozsudku zamítl žalobní důvod navrhovatelky týkající se nezbytnosti informací vyžadovaných ve sporném rozhodnutí.

4. Formát vyžadovaných informací

a) Tvrzení účastníků řízení

96. V rámci čtvrtého důvodu svého kasačního opravného prostředku společnost HeidelbergCement tvrdí, že Tribunál v bodech 81 až 85 napadeného rozsudku nesprávně vyložil a použil článek 18 nařízení č. 1/2003, když uznal, že Komise měla právo vyžádat si od adresáta svého rozhodnutí požadované informace v určitém konkrétním formátu. Navrhovatelka argumentuje tím, že Komise nemůže podnikům uložit, aby se při předložení vyžadovaných informací řídily konkrétními, striktními pokyny.

97. Komise argumentuje tím, že se Tribunál nedopustil v tomto směru žádného pochybení. Komise by měla mít možnost vyžádat si informace od podniků ve formátu, který považuje za nezbytný. Tento výklad článku 18 podporuje rovněž bod 23 odůvodnění nařízení č. 1/2003 ( 73 ), který zmiňuje „informace, které jsou nezbytné“.

b) Posouzení

i) K povinnosti poskytnout informace

98. Nejprve je třeba připomenout, že řízení upravená nařízením č. 1/2003 nejsou trestněprávní povahy; jedná se o správní řízení, která však mohou vést k uložení vysokých pokut podnikům, jež budou shledány odpovědnými za porušení unijních pravidel hospodářské soutěže.

99. Neexistuje žádné absolutní právo v takových řízeních nevypovídat ( 74 ). Podle ustálené judikatury mají podniky, proti nimž je takové řízení vedeno, povinnost aktivně s Komisí spolupracovat v jejím šetření, z čehož vyplývá, že musí Komisi poskytnout všechny informace týkající se předmětu šetření ( 75 ).

100. Podle článku 18 nařízení č. 1/2003 má Komise pravomoc požádat společnosti o zodpovězení určitých dotazů a předložení dokumentů, které mají ve svém držení ( 76 ). Podnik má povinnost takové žádosti vyhovět, i pokud Komise může informace jím poskytnuté použít v jeho neprospěch ( 77 ).

101. Komise má totiž pouze vyšetřovací pravomoci, které jí svěřuje nařízení č. 1/2003, a při odhalování a stíhání porušení unijních pravidel hospodářské soutěže se musí do značné míry spoléhat na informace, které jí poskytnou samy podniky (jakož i na dokumenty nalezené během kontrol).

102. Je však třeba znovu zdůraznit, že v rámci systému stanoveného nařízením č. 1/2003 nese důkazní břemeno ohledně porušení unijních pravidel hospodářské soutěže Komise (nebo případně vnitrostátní úřady pro ochranu hospodářské soutěže) ( 78 ). I pokud by tedy neměly podniky právo nevypovídat, nemohou být nuceny plnit úkoly, které jsou součástí vedení řízení a šetření.

103. Základní otázkou vyplývající z tohoto důvodu kasačního opravného prostředku je otázka vymezení úlohy Komise při šetření domnělého porušení pravidel hospodářské soutěže a úlohy podniků, které jsou předmětem šetření, pokud jde o jejich součinnost s Komisí. Konkrétně jednou z klíčových otázek vyvstávajících v projednávané věci je otázka, zda lze pojem „informace“ v článku 18 nařízení č. 1/2003 vykládat v tom smyslu, že umožňuje Komisi vyžádat si od podniků informace v určitém velmi konkrétním formátu.

104. Mám za to, že na tuto otázku je třeba odpovědět v zásadě záporně.

105. Souhlasím s Komisí, že ze znění bodu 23 odůvodnění a článku 18 nařízení č. 1/2003 vyplývá (s ohledem na „nezbytnost“ informací), že Komise může požádat adresáty o poskytnutí informací ve formátu, který může být užitečný v rámci jejího šetření. Z potřeby zachovat efektivitu vyšetřovacích pravomocí Komise podle nařízení č. 1/2003 nutně vyplývá, že poskytnuté informace musí být nejen správné a úplné, ale rovněž snadno pochopitelné a využitelné daným orgánem. Takové informace nelze tedy poskytnout zmateným či nesystematickým způsobem nebo rozdrobeně. Podnik navíc nesmí zahltit Komisi nevyžádanými dokumenty a údaji a nechat ji, aby v nich hledala relevantní informace.

106. Pojem „informace“ však nelze rozšiřovat v tom smyslu, že by podniky mohly být žádány o splnění úkolů, které jsou součástí vedení řízení v dané věci, a které tedy typicky plní útvary Komise. Povinnost stanovená v článku 18 nařízení č. 1/2003 se omezuje na „poskytnutí informací“ nebo, , na jejich zpřístupnění jak Soudní dvůr uvedl ve své judikatuře ( 79 ). Uvedené ustanovení neobsahuje žádný výslovný odkaz na povinnosti jdoucí nad rámec poskytnutí informací.

107. Mám tedy za to, že Komise není podle čl. 18 odst. 3 nařízení č. 1/2003 v zásadě oprávněna vyžadovat, aby adresát jejího rozhodnutí poskytl – za všech okolností – vyžadované informace v určitém konkrétním formátu. To však neznamená, že podnik může vždy jednoduše ignorovat formát vyžadovaný Komisí pro poskytnutí informací. Takové jednání by bylo v rozporu s povinností aktivní spolupráce. Podnik tedy musí řádně zvážit formát vyžadovaný Komisí pro poskytnutí vyžadovaných informací.

108. Mám za to, že v praxi závisí formátovací úkony, které si může Komise od společnosti vyžádat, na povaze informací, které mají být poskytnuty. Pokud jde o informace dotčené v projednávané věci, lze identifikovat tři druhy takových informací: i) informace, které vyžadovaly pro snadné porozumění a použití Komisí určité úpravy a kompletaci; ii) informace, které existovaly ve formátu, v němž mohly být Komisi okamžitě zaslány, protože pro ni byly snadno srozumitelné a využitelné, a iii) veřejně přístupné informace.

109. Pokud jde o první druh, takové informace musel adresát rozhodnutí před předáním Komisi nutně upravit. Mám tedy za to, že na základě povinnosti aktivní spolupráce lze za takových okolností od podniku očekávat, že se pokusí dodržet formát vyžadovaný Komisí. Nepředstavuje-li formát vyžadovaný Komisí podstatně větší břemeno než jiné případně použitelné formáty, lze po dotčeném podniku přiměřeně požadovat, aby pokynům Komise vyhověl.

110. Pokud však jde o druhý a třetí druh informací, nemám za to, že by bylo možno jakoukoli žádost o přeformátování relevantních informací považovat za přijatelnou. Jelikož byl adresát daného rozhodnutí schopen okamžitě poskytnout vyžadované informace způsobem, který byl pro Komisi snadno srozumitelný a zpracovatelný, nevidím důvod, proč by přeformátování údajů způsobem, který Komise považovala za nejvhodnější pro její šetření, neměly provést samy útvary Komise.

111. Za takových okolností lze žádost Komise o přeformátování velkého objemu údajů porovnat mutatis mutandis s žádostí o překlad mnoha rozsáhlých dokumentů v držení podniku do jiného jazyka. Takovou žádost podle mého názoru neodůvodňuje ani skutečnost, že útvary Komise nemusí být pro tento úkol jazykově vybaveny.

112. V této souvislosti nelze přehlížet, že na rozdíl od otázek zdanění či cenných papírů na úrovni členských států neobsahuje unijní právní řád žádná výslovná pravidla ohledně způsobu, jímž mají podniky organizovat a uchovávat údaje a dokumenty, které by mohly být relevantní pro šetření podle nařízení č. 1/2003. Podniky mají tedy možnost použít metody organizace a uchovávání informací, které mají k dispozici, jež považují za nejvhodnější. Pokud v rámci šetření domnělého porušení pravidel hospodářské soutěže chce Komise uspořádat informace jiným způsobem, je to úkol, který náleží do procesu přípravy řízení.

ii) K projednávané věci

113. Tribunál v napadeném rozsudku uvedl, že z pravomoci Komise vyžádat si informace podle článku 18 musí v zásadě vyplývat oprávnění tohoto orgánu vyžádat si, aby takové informace byly poskytnuty v určitém formátu. Doplnil také, že výkon takové pravomoci však podléhá omezením vyplývajícím ze zásady proporcionality a z práva daného podniku nevypovídat ve vlastní neprospěch ( 80 ). Tribunál dále přezkoumal sporné rozhodnutí z hlediska proporcionality a došel k závěru, že i přes „značnou pracovní zátěž“ pro adresáta ( 81 ) nedochází k porušení této zásady ( 82 ).

114. Z důvodů vysvětlených v bodech 98 až 112 tohoto stanoviska mám za to, že uvedené odůvodnění není správné. Tribunál tedy v projednávané věci nesprávně vyložil pojem „informace“ ve smyslu článku 18 nařízení č. 1/2003.

115. Mám za to, že článek 18 při správném výkladu neumožňoval Komisi požadovat, aby navrhovatelka poskytla všechny informace vyžadované ve sporném rozhodnutí ve zvláštním formátu stanoveném v přílohách II a III ( 83 ) uvedeného rozhodnutí.

116. Uvedené pokyny týkající se způsobu poskytnutí informací Komisi byly velmi striktní. Přesné dodržení požadovaného formátu bylo spojeno s výslovnou hrozbou sankcí. V rámečku na začátku dotazníku Komise uvádí (tučně a podtrženě): „Vezměte prosím na vědomí, že Vaše odpověď může být považována za nesprávnou či zavádějící, nebudou-li respektovány následující omezení a pokyny“.

117. Komise si tedy nevyžádala pouze konkrétní formát pro poskytnutí informací, které byla navrhovatelka nucena upravit, nýbrž si ve skutečnosti vyžádala poskytnutí veškerých informací v daném formátu bez ohledu na jejich množství a povahu ( 84 ).

118. To je podle mého názoru nepřijatelné. Navrhovatelka byla v důsledku žádosti Komise nucena provést formátovací úkony (a přeformátování), které měla v zásadě provést sama Komise.

119. Zaprvé, jak vysvětluje navrhovatelka – aniž to Komise rozporuje – velká část vyžadovaných údajů mohla být poskytnuta okamžitě ve formátu, v němž byly uchovávány v databázích. Namísto toho si žádost Komise o poskytnutí údajů ve velmi specifickém a striktním formátu vyžádala velké množství další práce, a to jen z důvodu přeformátování daných údajů.

120. Zadruhé Komise rovněž navrhovatelku požádala, aby předložila informace, které byly zjevně veřejně přístupné. Například v bodě 10 přílohy II sporného rozhodnutí je uvedeno: „Veškeré peněžní údaje musí být uvedeny v měně euro. Není-li euro místní měnou, převeďte prosím údaje na euro s použitím oficiálního směnného kurzu zveřejněného Evropskou centrální bankou v rozhodném období.“ Komise byla na jednání vyzvána, aby vysvětlila, proč takové výpočty neprovedly její vlastní útvary. Komise neodpověděla.

121. Zatřetí, ačkoli předmětem tohoto důvodu kasačního opravného prostředku není množství relevantních informací, je nesporné, že formátovací úkoly uložené navrhovatelce byly rozsáhlé, složité a náročné. Ve své žalobě k Tribunálu společnost HeidelbergCement uvedla některé podrobné odhady počtu hodin práce nezbytných k zodpovězení dotazníku Komise a souvisejících nákladů. Předložila také určité důkazy na podporu svých odhadů. Komise tyto odhady pouze zpochybnila a namítla, že důkazy předložené navrhovatelkou nejsou dostatečné a věrohodné. Komise však na podporu svých námitek neuvedla nic konkrétního ani nepoukázala na případné chyby v uvedených odhadech. Komise byla proto na jednání dotázána na důvody, proč má za to, že společnost HeidelbergCement nadhodnotila uvedené údaje, a jaké údaje by podle jejího názoru byly věrohodnější. Komise nebyla schopna uvést hrubý odhad ani žádné vysvětlení, proč nelze odhady předložené navrhovatelkou považovat za věrohodné.

122. V podstatě mám za to, že navrhovatelka byla v projednávané věci nucena provést natolik rozsáhlé, složité a časově náročné kancelářské a administrativní úkoly spojené s poskytnutím vyžadovaných informací, že veškerá argumentace směřující proti ní byla v zásadě „zajišťována“ údaji, které v rámci šetření poskytla.

123. Ze všech uvedených důvodů mám za to, že navrhovatelka odůvodněně argumentuje tím, že se Tribunál při svém výkladu článku 18 nařízení č. 1/2003 dopustil nesprávného právního posouzení. Čtvrtý důvod kasačního opravného prostředku je tedy třeba přijmout a napadený rozsudek zrušit v rozsahu, v němž Tribunál z důvodů uvedených v bodech 23 až 43 rozsudku rozhodl, že Komise měla právo vyžádat si informace uvedené v příloze I sporného rozhodnutí ve formátu popsaném v přílohách II a III rozhodnutí.

5. Lhůty stanovené v žádosti

a) Tvrzení účastníků řízení

124. Pátým důvodem svého kasačního opravného prostředku, který směruje proti bodům 101 až 108 napadeného rozsudku, společnost HeidelbergCement zpochybňuje způsob, jakým Tribunál posoudil přiměřenost lhůt stanovených ve sporném rozhodnutí. Společnost HeidelbergCement zejména tvrdí, že Tribunál nesprávně shledal uvedené lhůty přiměřenými s přihlédnutím k prostředkům, které má podnik velikosti a rozsahu společnosti HeidelbergCement k dispozici. V takovém případě by v každé žádosti o informace byly stanoveny jiné lhůty v závislosti na ekonomických prostředcích šetřených podniků.

125. Komise poukazuje na to, že navrhovatelka směřuje své námitky pouze proti bodu 107 napadeného rozsudku, a nikoli proti ostatním částem odůvodnění rozsudku Tribunálu, a navrhuje, aby Soudní dvůr tento důvod kasačního opravného prostředku zamítl.

b) Posouzení

126. Připomínky Komise k rozsahu tohoto důvodu kasačního opravného prostředku jsou případné: navrhovatelka napadá pouze skutečnost, že Tribunál při posouzení přiměřenosti dotčených lhůt poukázal na prostředky, které má podnik velikosti a rozsahu společnosti HeidelbergCement k dispozici.

127. Argumenty společnosti HeidelbergCement mne v tomto ohledu navíc zcela nepřesvědčily.

128. K tomu, aby byla zachována zásada proporcionality, pokud jde o lhůty stanovené v žádosti o informace, musí Komise (a unijní soudy přezkoumávající legalitu dotyčné žádosti) nutně vzít v úvahu prostředky, které má adresát dané žádosti k dispozici. Jak jinak by bylo možné posoudit, zda určitá žádost představuje pro konkrétní podnik nadměrnou či nepřiměřenou zátěž? Problém, který Komise a unijní soudy musí v tomto ohledu řešit, zahrnuje dvě hlavní proměnné: na jedné straně objem a složitost vyžadovaných informací a na druhé straně skutečnou schopnost adresáta takové informace poskytnout.

129. Objem a složitost vyžadovaných informací zjevně závisí na celé řadě proměnných: na závažnosti vytýkaného protiprávního jednání, na povaze účasti dotyčného podniku, na důležitosti hledaných důkazů či na množství a druhu užitečných informací, které jsou podle názoru Komise v držení dotyčného podniku ( 85 ).

130. Skutečná schopnost adresáta poskytnout vyžadované informace je zejména závislá na prostředcích (personálních, technických a finančních), které má k dispozici.

131. Mám tedy za to, že prostředky, které má obecně podnik velikosti a rozsahu adresáta rozhodnutí vydaného podle čl. 18 odst. 3 rozhodnutí k dispozici, jsou jedním z faktorů, k nimž lze přihlížet při určení, zda lze skutečně od takového adresáta přiměřeně očekávat, že na žádost odpoví ve lhůtě stanovené Komisí. Jak ostatně uznává i sama navrhovatelka, úkol, který může být příliš náročný pro malý rodinný podnik, může být zjevně méně zatěžující pro velký nadnárodní podnik s několika tisíci zaměstnanci.

132. Z toho však nutně nevyplývá – jak argumentuje navrhovatelka – že by Komise musela každému adresátovi stanovit v žádosti o informace jinou lhůtu. Při zaslání stejné žádosti o informace různým podnikům může Komise rovněž stanovit lhůtu, která je přiměřená pro všechny dotčené podniky.

133. Mám nicméně za to, že význam prostředků, které má určitý podnik k dispozici, nelze na druhé straně ani přeceňovat. Břemeno, které je určitému podniku uloženo, nemůže být zejména aritmetickým podílem jeho prostředků. Velký podnik může sice mít více zaměstnanců, více finančních prostředků a dokonalejší informační technologie, to však samo o sobě neznamená, že by Komise měla právo žádat, aby takový podnik vynaložil ke splnění její žádosti výjimečně veliké úsilí. Není konec konců úlohou takového podniku, aby plnil úkoly příslušející Komisi, a to platí bez ohledu na velikost daného podniku a prostředky, které má k dispozici.

134. V rámci tohoto důvodu kasačního opravného prostředku však navrhovatelka neargumentuje tím, že Tribunál nesprávně vážil náročnost práce vyplývající ze sporného rozhodnutí oproti její schopnosti odpovědět, nebo tím, že Tribunál opomenul jiné aspekty důležité pro posouzení přiměřenosti lhůt stanovených ve sporném rozhodnutí. Jak již bylo uvedeno, její námitky směřovaly pouze proti tomu, že Tribunál vzal v úvahu prostředky, které má navrhovatelka k dispozici. Není tedy třeba se nijak dále zabývat přiměřeností sporného rozhodnutí.

135. Na základě výše uvedeného mám za to, že námitky navrhovatelky týkající se bodů 101 až 108 napadeného rozsudku nejsou odůvodněné.

6. Neurčitost otázek

a) Tvrzení účastníků řízení

136. V rámci šestého důvodu svého kasačního opravného prostředku společnost HeidelbergCement tvrdí, že Tribunál v bodech 109 až 114 napadeného rozsudku nevytkl Komisi neurčitost některých otázek ve sporném rozhodnutí. Zaprvé je odůvodnění napadeného rozsudku údajně rozporuplné v tom smyslu, že Tribunál nejprve tvrdil, že je žádost o informace neurčitá, a následně uváděl, že je dostatečně jasná. Zadruhé Tribunál patrně odepřel společnosti HeidelbergCement účinnou soudní ochranu, když uvedl, že neurčitost některých otázek mohla být napadena žalobou proti případné sankci uložené danému podniku za jejich nezodpovězení.

137. Komise naproti tomu tvrdí, že sporné rozhodnutí neobsahovalo žádnou otázku, která by byla nejasná či nejednoznačná. Nanejvýše mohlo obsahovat otázky formulované obecným způsobem, které tak poskytovaly navrhovatelce široký manévrovací prostor, pokud jde o správné zodpovězení.

b) Posouzení

138. Také v tomto ohledu napadený rozsudek patrně spíše než „šalamounské rozhodnutí“ připomíná taktiku, aby se „vlk nažral a koza zůstala celá“. Závěr, k němuž Tribunál došel, se mi zdá nepřesvědčivý.

139. Připomíná totiž především judikaturu Soudního dvora, podle níž ze zásady právní jistoty vyplývá, že každý akt orgánů, který má právní účinky, musí být natolik jasný a určitý, aby si dotčené osob byly jednoznačně vědomy svých práv a povinností a mohly postupovat odpovídajícím způsobem ( 86 ). Tento požadavek je v projednávané věci o to důležitější, že jak uvedl i sám Tribunál, navrhovatelce jako adresátovi rozhodnutí s žádostí o informace podle čl. 18 odst. 3 nařízení č. 1/2003 hrozilo uložení pokuty či pravidelného penále nejen v případě neúplného či pozdního poskytnutí informací nebo neposkytnutí vyžadovaných informací, ale také v případě, že by Komise považovala poskytnuté informace za nesprávné či zavádějící ( 87 ).

140. Tribunál dále uvedl, že některé otázky byly formulovány „relativně neurčitě“, ale nelze mít za to, že by byly v rozporu se zásadou právní jistoty, a to proto, že Komise nemohla dotčenému podniku vytýkat nedostatečné zodpovězení neurčitě formulované otázky. K neurčitosti otázky tedy mohou přihlédnout unijní soudy při přezkoumávání legality rozhodnutí o uložení pokuty dotčenému podniku ( 88 ).

141. Mám za to, že obě námitky společnosti HeidelbergCement v tomto ohledu jsou odůvodněné.

142. Napadený rozsudek je podle mého názoru především mimořádně stručný a do určité míry i rozporuplný. Tribunál došel nejprve k závěru, že některé otázky jsou formulovány neurčitě, ačkoli jen do určité míry („relativně neurčitě“), avšak obratem uvedl, že nejsou dostatečně neurčité na to, aby bylo sporné rozhodnutí shledáno natolik nejednoznačným, že je v rozporu se zásadou právní jistoty.

143. Proti tomuto odůvodnění lze uvést dvě námitky. Zaprvé mám za to, že Tribunál naznačuje, že nepřesnost určité otázky (nebo několika otázek) by byla relevantní jen tehdy, kdyby bylo z tohoto důvodu nejednoznačné celé rozhodnutí. Tento argument není správný. Pokud jsou některé otázky skutečně neurčité, měl Tribunál sporné rozhodnutí zrušit v částech týkajících se daných otázek ( 89 ). Zadruhé Soudní dvůr nemůže ověřit, zda byly některé otázky dostatečně neurčité, jak argumentuje společnost HeidelbergCement, či nikoli. V napadeném rozsudku není nijak upřesněno, které otázky či kolik otázek bylo shledáno neurčitými, ani nejsou uvedeny důvody, proč jsou takové otázky jen relativně neurčité. To platí bez ohledu na skutečnost, že ve své žalobě k Tribunálu společnost HeidelbergCement uvedla výčet otázek, které podle jejího názoru nejsou dostatečně přesné, a podrobně vysvětlila (technické či jazykové) důvody svých námitek proti daným otázkám.

144. V této souvislosti je třeba připomenout, že k žalobě k Tribunálu byl přiložen dopis navrhovatelky Komisi ze dne 16. listopadu 2010, v němž navrhovatelka poukázala na nejednoznačnost některých otázek uvedených v návrhu dotazníku a vyžádala si od Komise vyjasnění celé řady bodů. Komise v zásadě nezpochybňuje, že problémy zmíněné v uvedeném dopise zůstaly do značné míry nevyřešeny i přes víceré kontakty mezi jejími zaměstnanci a zástupci společnosti HeidelbergCement.

145. Zadruhé skutečnost, že by navrhovatelka mohla být oprávněna napadnout případnou pokutu uloženou za poskytnutí neúplných či zavádějících informací z důvodu neurčitosti souvisejících otázek, neznamená, že unijní soudy nemohou (a neměly by) vyvozovat potřebné důsledky z možného porušení zásady právní jistoty Komisí. Jak již bylo zmíněno výše, odůvodnění uvedené Tribunálem v tomto ohledu zbavuje část čl. 18 odst. 3 nařízení č. 1/2003 jeho účinků ( 90 ).

146. Ve světle výše uvedených úvah je třeba důvod kasačního opravného prostředku, jímž navrhovatelka poukazuje na nedostatečné a rozporuplné odůvodnění uvedené v bodech 109 až 114 napadeného rozsudku, přijmout.

7. Výpověď ve vlastní neprospěch

a) Tvrzení účastníků řízení

147. V rámci sedmého důvodu svého kasačního opravného prostředku – který směruje proti bodům 115 až 139 napadeného rozsudku – společnost HeidelbergCement tvrdí, že Tribunál použil příliš restriktivní výklad jejího práva odmítnout vypovídat ve vlastní neprospěch a že jí rovněž nezaručil právo být v projednávané věci vyslechnuta.

148. Komise argumenty navrhovatelky odmítá. Zdůrazňuje přitom, že otázka 1D nevyžadovala, aby společnost HeidelbergCement provedla právní posouzení či hodnocení určitého jednání, nýbrž jen aby uvedla metodu výpočtu hrubých čtvrtletních marží. Pokud společnost HeidelbergCement žádnou takovou metodu nepoužívala, mohla nechat otázku bez odpovědi.

b) Posouzení

149. Nejprve je patrně třeba připomenout, že bod 23 odůvodnění nařízení č. 1/2003 obsahuje zmínku o právu podniků odmítnout při plnění rozhodnutí Komise s žádostí o informace přiznat, že se dopustily protiprávního jednání. Soudní dvůr již existenci takového práva uznal, a to před přijetím dotčeného nařízení ( 91 ). Jedná se totiž o jeden ze základních prvků práva podniku na obhajobu, které je třeba zachovat po celou dobu řízení zahájeného Komisí podle nařízení č. 1/2003.

150. Nejprve se budu zabývat některými předběžnými argumenty předloženými Komisí, které však nepovažuji za přesvědčivé. Zaprvé tvrzení Komise, že společnost HeidelbergCement nemusela v případě neexistence žádné relevantní metody vůbec odpovídat, je podle mého názoru zjevně nesprávné. Tribunál totiž už takový argument odmítl, když uvedl, že dotčená otázka byla formulována imperativně, a navrhovatelka tedy měla povinnost odpovědět ( 92 ). Zadruhé mám za to, že Komise nesprávně vyložila povahu otázky 1D: uvedenou otázkou nebyla společnost HeidelbergCement žádána, aby uvedla případnou metodu používanou k výpočtu hrubých čtvrtletních marží, nýbrž aby uvedla metodu, kterou považuje za vhodnou pro výpočet takových marží. Uvedený rozdíl není nijak nepodstatný; taková otázka totiž není jen skutkové povahy, ale jak správně uvedl Tribunál, vyžaduje, aby navrhovatelka vyjádřila své stanovisko ( 93 ).

151. Na základě výše uvedeného se nyní budu nejprve zabývat otázkou, zda Tribunál použil příliš restriktivní výklad práva odmítnout výpověď ve vlastní neprospěch, a poté otázkou, zda bylo uvedené právo v projednávané věci správně uplatněno.

152. V bodě 121 napadeného rozsudku Tribunál uvedl, že je třeba rozlišovat mezi otázkami, které lze považovat za otázky čistě skutkové povahy, a otázkami, které takovou povahu nemají. Pouze v případě, že určitou otázku nelze považovat za čistě skutkovou, je podle názoru uvedeného soudu třeba určit, zda může být součástí odpovědi na takovou otázku přiznání protiprávního jednání ze strany dotčeného podniku, což přísluší prokázat Komisi. V bodě 124 Tribunál uvedl, že otázka, která vyžaduje shromáždění údajů ze strany podniku, aniž je daný podnik žádán o vyjádření svého stanoviska k těmto údajům, nemůže porušovat právo daného podniku na obhajobu.

153. To je podle mého názoru nesprávný výklad práva odmítnout výpověď ve vlastní neprospěch. I přes určitou nejednoznačnost formulace bodu 23 odůvodnění nařízení č. 1/2003 ( 94 ), je otázka, zda v rámci své odpovědi na určitý dotaz musí daný podnik poskytnout pouze skutkové informace (jako je shromáždění údajů, objasnění skutkových okolností, popis skutečností objektivní povahy), v tomto ohledu důležitá, ale nemusí být nutně rozhodující. Skutečnost, že od podniku nejsou vyžadovány žádné informace subjektivní povahy, nevylučuje, že by za určitých okolností mohlo dojít k porušení práva podniku odmítnout výpověď ve vlastní neprospěch.

154. Soudní dvůr ustáleně zmiňuje v tomto ohledu otázky, které „by mohly vést k uznání existence protiprávního jednání“ ( 95 ). Pojmosloví zvolené Soudním dvorem není bez významu ( 96 ). V rozsudku PVC II Soudní dvůr dále vyjasnil kritéria výpovědi ve vlastní neprospěch: klíčovou otázkou je, zda je odpověď podniku, jemuž je daný dotaz adresován, skutečně rovnocenná uznání existence protiprávního jednání ( 97 ).

155. Z uvedené judikatury vyplývá, že Komise není oprávněna klást dotazy v případě, že by odpověď na tyto dotazy mohla implikovat uznání viny dotčeným podnikem.

156. Mám například za to, že není pochyb o nepřípustnosti otázky, zda se zástupci podniku shodli v průběhu určitého jednání se zástupci jiných soutěžitelů na zvýšení cen nebo zda se zavázali nevstoupit na některé vnitrostátní trhy. Takové dotazy sice lze popsat jako čistě skutkové, porušují však zjevně právo podniku odmítnout poskytnutí informací ve svůj neprospěch, protože odpověď na takové dotazy by mohla být rovnocenná výslovnému přiznání porušení článku 101 SFEU.

157. Navrhovaný výklad práva odmítnout výpověď ve vlastní neprospěch podporuje i judikatura Soudního dvora. V rozsudcích Orkem i Solvay Soudní dvůr částečně zrušil rozhodnutí Komise s žádostmi o informace podle článku 11 tehdejšího nařízení (EHS) č. 17/62 ( 98 ). Soudní dvůr došel k závěru, že pokud některé z položených dotazů mohou vést k uznání existence protiprávního jednání ze strany dotčeného podniku, ačkoli prokázat takové jednání přísluší Komisi, porušují takové dotazy právo podniků na obhajobu ( 99 ). Je třeba zároveň uvést, že některé z dotčených dotazů lze popsat jako zcela či zčásti skutkové. V rozsudku Komise v. SGL Carbon Soudní dvůr potvrdil, že Komise nemůže podniku, který přiznal, že upozornil jiné podniky v odvětví grafitových elektrod na možnost jejich vyšetřování ze strany Komise, uložit povinnost sdělit jména takových podniků ( 100 ). Také takovou otázku lze považovat za čistě skutkovou.

158. Za určitých okolností může být tedy určitá otázka nepřípustná, pokud by z odpovědi mohlo vyplynout přiznání viny, a to i pokud se dotyčná otázka týká pouze skutkových okolností a nežádá se žádné stanovisko k takovým okolnostem. Tribunál se tedy při výkladu práva odmítnout výpověď ve vlastní neprospěch dopustil nesprávného právního posouzení.

159. A fortiori v rozporu s tím, co dovozuje Komise, mohou určité otázky porušovat právo podniku odmítnout výpověď ve vlastní neprospěch i v případě, kdy není adresát žádán o právní posouzení či poskytnutí právního stanoviska. Tento závěr vyplývá zcela jasně z judikatury uvedené v bodě 157 tohoto stanoviska: žádná z otázek, které Soudní dvůr shledal nepřípustnými, nevyžadovala právní posouzení ze strany dotčených podniků. Skutečnost, že otázka 1D nevyžadovala předložení stanoviska právní povahy ze strany společnosti HeidelbergCement, tedy nutně nevylučuje možnost, že taková otázka porušuje právo odmítnout výpověď ve vlastní neprospěch.

160. Pro úplnost se budu nyní ještě zabývat otázkou, zda bylo právo odmítnout výpověď ve vlastní neprospěch v projednávané věci nesprávně použito.

161. V bodě 132 napadeného rozsudku došel Tribunál k závěru, že posouzení vyžadované od společnosti HeidelbergCement v rámci otázky 1D bylo „ve skutečnosti komentářem k výši jejích ziskových marží“ a mohlo „tvořit důkaz existence praktik narušujících hospodářskou soutěž“. Znění napadeného rozsudku sice není zcela jasné, uvádí se v něm však patrně, že zodpovězením dané otázky mohla navrhovatelka uznat svou účast na domnělém protiprávním jednání.

162. Tribunál však dále uvedl, že i přesto, že otázka 1D má povahu otázky, která vyžaduje výpověď ve vlastní neprospěch, je rovněž třeba zohlednit skutečnost, že žalobkyně byla v pozdější fázi správního řízení nebo v rámci řízení o žalobě proti konečnému rozhodnutí Komise oprávněna uplatňovat jiný výklad své odpovědi na dotyčnou otázku, a to výklad odlišný od možného výkladu ze strany Komise ( 101 ). Z tohoto důvodu Tribunál argumenty společnosti HeidelbergCement odmítl.

163. Odůvodnění poskytnuté Tribunálem je matoucí. Skutečnost, že by společnost HeidelbergCement mohla napadnout výše uvedenou povahu otázky 1D také v případě, že by jí Komise svým rozhodnutím uložila pokutu (buď za nezodpovězení uvedené otázky, nebo za porušení článku 101 SFEU), neznamená, že unijní soudy nemohou (a neměly by) postihnout porušení práva dotyčného podniku na obhajobu ze strany Komise v rámci tohoto řízení. Jak je uvedeno v bodech 86 a 145 tohoto stanoviska, odůvodnění uvedené Tribunálem v tomto ohledu zbavuje adresáta rozhodnutí práva na přezkoumání dotyčného aktu unijními soudy, které je výslovně stanoveno v čl. 18 odst. 3 nařízení č. 1/2003.

164. Nutnost okamžitě zajistit právo podniku na obhajobu je – v takové situaci, v jaké se nachází navrhovatelka – o to důležitější, že Soudní dvůr dosud nerozhodl, zda se podnik, který je nucen odpovědět na otázku ve svůj vlastní neprospěch, vzdává tímto svých práv, a zda je tedy Komise oprávněna použít takovou odpověď jako důkaz ( 102 ). Podle některých komentátorů nemůže za takových okolnosti dotyčný podnik následně napadnout použití takových informací z důvodu, že daná otázka porušovala jeho právo na obhajobu, a neměla tedy být nikdy položena ( 103 ).

165. Klíčovou otázkou, na niž Tribunál měl zaměřit svou analýzu, je, zda zodpovězení otázky 1D mohlo být pro společnost HeidelbergCement v této souvislosti rovnocenné uznání existence protiprávního jednání.

166. Tribunál však tuto otázku patrně obešel a nezaujal k ní jasné stanovisko. Osobně bych chtěl poznamenat, že znění otázky 1D je do určité míry podobné dvěma otázkám, které Soudní dvůr shledal nepřípustnými v rozsudcích Orkem a Solvay, neboť mohly podnik nutit přiznat svou účast na dohodě zakázané (tehdejším) článkem 85 EHS ( 104 ). Také v projednávané věci nelze jednoznačně vyloučit, že se Komise tím, že si vyžádala stanovisko podniku k nejlepší metodě výpočtu hrubých čtvrtletních marží, snažila dotyčný podnik přimět uznat svou účast na protiprávní dohodě s jinými soutěžiteli o stanovení či koordinaci cen.

167. Jelikož je však zřejmé, že Tribunál v každém případě použil nesprávný výklad práva odmítnout výpověď ve vlastní neprospěch, nepovažuji za nutné se tímto aspektem dále zabývat.

168. Ve světle výše uvedeného mám za to, že je třeba napadený rozsudek zrušit v rozsahu, v němž v bodech 115 až 139 rozsudku Tribunál odmítl žalobní důvody navrhovatelky, pokud jde o porušení jejího práva odmítnout výpověď ve vlastní neprospěch.

VI – Důsledky posouzení

169. V souladu s článkem 61 prvním pododstavcem statutu Soudního dvora, je-li kasační opravný prostředek opodstatněný, zruší Soudní dvůr rozhodnutí Tribunálu. Pokud to soudní řízení dovoluje, může sám vydat ve věci konečné rozhodnutí. Může rovněž věc vrátit zpět Tribunálu.

170. Došel jsem k závěru, že pět ze sedmi důvodů kasačního opravného prostředku předložených navrhovatelkou je třeba přijmout a napadený rozsudek v tomto rozsahu zrušit.

171. Ve světle dostupných skutečností a na základě výměny stanovisek před Tribunálem a Soudním dvorem mám za to, že Soudní dvůr může ve věci vydat konečné rozhodnutí ( 105 ).

172. Ve své žalobě k Tribunálu společnost HeidelbergCement uplatnila pět žalobních důvodů na podporu zrušení sporného rozhodnutí.

173. Ve světle výše uvedených úvah mám za to, že sporné rozhodnutí bylo protiprávní ze tří hlavních důvodů: obsahovalo nedostatečné odůvodnění, pokud jde o účel žádosti (viz body 31 až 55 tohoto stanoviska), nesplňovalo podmínku nezbytnosti (viz body 70 až 95 tohoto stanoviska) a byl v ní použit nesprávný výklad pojmu „informace“ ve smyslu článku 18 nařízení č. 1/2003 (viz body 98 až 123 tohoto stanoviska). Každá z těchto právních vad sama o sobě postačuje ke zrušení celého rozhodnutí. Nepovažuji tedy za nutné zabývat se otázkou, zda byly odůvodněné i ostatní žalobní důvody uplatněné navrhovatelkou v prvním stupni.

VII – K nákladům řízení

174. Podle čl. 138 odst. 1 jednacího řádu Soudního dvora se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval.

175. Bude-li Soudní dvůr souhlasit s mým posouzením kasačního opravného prostředku, je třeba podle článků 137, 138 a 184 jednacího řádu Komisi uložit náhradu nákladů řízení v obou stupních.

VIII – Závěry

176. S ohledem na všechny výše uvedené úvahy navrhuji, aby Soudní dvůr: — zrušil rozsudek Tribunálu ze dne 14. března 2014, HeidelbergCement AG v. Komise, T‑302/11; — zrušil rozhodnutí Komise ze dne 30. března 2011 C(2011) 2361 final vydané v řízení podle čl. 18 odst. 3 nařízení Rady (ES) č. 1/2003 (věc 39520 – Cement a příbuzné výrobky); — uložil Komisi náhradu nákladů řízení v obou stupních.

( 1 ) – Původní jazyk: angličtina.

( 2 ) – Nařízení Rady ze dne 16. prosince 2002 o provádění pravidel hospodářské soutěže stanovených v článcích 81 a 82 Smlouvy (Úř. věst. L 1, s. 1; Zvl. vyd. 08/02, s. 205).

( 3 ) – Věci, Schwenk Zement v. Komise, C‑248/14 P, Buzzi Unicem v. Komise, C‑267/14 P, a Italmobiliare v. Komise C‑268/14 P.

( 4 ) – Nařízení Komise ze dne 7. dubna 2004 o vedení řízení Komise podle článků 81 a 82 Smlouvy o ES (Úř. věst. L 123, s. 18; Zvl. vyd. 08/03, s. 81).

( 5 ) – EU:T:2014:128.

( 6 ) – Jak jsem zdůraznil ve svém dřívějším stanovisku, je obecně uznáváno, že by Komise měla mít právo využívat takto rozsáhlých pravomocí a mít odpovídající prostor pro posouzení při jejich výkonu, neboť porušení pravidel hospodářské soutěže představuje závažné porušení hospodářských pravidel, na nichž je založena Evropská unie. Viz mé stanovisko ve věci Deutsche Bahn a další v. Komise, C‑583/13 P, EU:C:2015:92, bod 62.

( 7 ) – V tomto smyslu viz bod 1 odůvodnění nařízení č. 1/2003. Viz rovněž rozsudek Hoechst v. Komise, spojené věci 46/87 a 227/88, EU:C:1989:337, bod 25.

( 8 ) – Rozsudky Solvay v. Komise, 27/88, EU:C:1989:388, body 12 a 13; a Orkem v. Komise, 374/87, EU:C:1989:387, body 15 a 16.

( 9 ) – V tomto smyslu viz rozsudky Automec v. Komise, T‑24/90, EU:T:1992:97, bod 77, a Ufex a další v. Komise, C‑119/97 P, EU:C:1999:116, bod 88.

( 10 ) – V tomto smyslu viz rozsudek AM & S Europe v. Komise, 155/79, EU:C:1982:157.

( 11 ) – Viz bod 37 odůvodnění nařízení č. 1/2003. Viz rovněž rozsudek Hoechst v. Komise, spojené věci 46/87 a 227/88, EU:C:1989:337.

( 12 ) – V tomto smyslu viz rozsudky Hoechst v. Komise, spojené věci 46/87 a 227/88, EU:C:1989:337, body 14 a 15, a Orkem v. Komise, 374/87, EU:C:1989:387, bod 32.

( 13 ) – Viz bod 23 odůvodnění nařízení č. 1/2003.

( 14 ) – Viz rozsudky Hoechst v. Komise, spojené věci 46/87 a 227/88, EU:C:1989:337, bod 19, a Roquette Frères, C‑94/00, EU:C:2002:603, body 27, 50 a 52.

( 15 ) – Rozsudky Roquette Frères, C‑94/00, EU:C:2002:603, bod 55, a Dow Chemical Iberica a další v. Komise, spojené věci 97/87 až 99/87, EU:C:1989:380, bod 52.

( 16 ) – V tomto smyslu viz rozsudek Roquette Frères, C‑94/00, EU:C:2002:603, body 76 a 80 a citovaná judikatura.

( 17 ) – V tomto smyslu viz rozsudky Komise v. SGL Carbon, C‑301/04 P, EU:C:2006:432, bod 41, a Aalborg Portland a další v. Komise, spojené věci C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P a C‑219/00 P, EU:C:2004:6, bod 61.

( 18 ) – Článek 2 nařízení č. 1/2003.

( 19 ) – Viz rozsudek Orkem v. Komise, 374/87, EU:C:1989:387, bod 27.

( 20 ) – Viz obecně rozsudek Roquette Frères, C‑94/00, EU:C:2002:603, bod 47 a citovaná judikatura.

( 21 ) – Článek 18 odst. 3 nařízení č. 1/2003.

( 22 ) – Viz rozsudek Nexans a Nexans France v. Komise, C‑37/13 P, EU:C:2014:2030, body 31 a 32 a citovaná judikatura.

( 23 ) – Tamtéž, body 34 až 37 a citovaná judikatura.

( 24 ) – Článek 18 nařízení č. 1/2003 stanoví, že Komise musí v rozhodnutí „uvést právní základ a účel své žádosti upřesnit, jaké informace požaduje, a stanovit lhůtu, v níž mají být informace poskytnuty“. Článek 20 odst. 4 téhož nařízení stanoví, že rozhodnutí musí „stanovit předmět a účel kontroly, stanovit datum, kdy má začít“.

( 25 ) – Bod 42 napadeného rozsudku.

( 26 ) – Stanovisko generální advokátky J. Kokott ve věci Nexans a Nexans France v. Komise, C‑37/13 P, EU:C:2014:223, body 35 až 38.

( 27 ) – Body 41 a 42 napadeného rozsudku.

( 28 ) – Viz stanovisko generálního advokáta P. Légera ve věci BPB Industries a British Gypsum v. Komise, C‑310/93 P, EU:C:1994:408, bod 22.

( 29 ) – Viz stanovisko generálního advokáta C. O. Lenze ve věci SITPA, C‑27/90, EU:C:1990:407, bod 59.

( 30 ) – Viz judikatura uvedenou v bodě 31 tohoto stanoviska.

( 31 ) – Generální advokátka J. Kokott uvádí ve svém stanovisku ve věci Nexans a Nexans France v. Komise, C‑37/13 P, EU:C:2014:223: „[j]de přitom spíše o to, aby Komise způsobem srozumitelným pro dotčené podniky popsala domnělá porušení pravidel hospodářské soutěže, než o co možná nejpřesnější vymezení dotčených trhů“ (bod 52).

( 32 ) – Otázka 5 body AG) a AH).

( 33 ) – Otázka 3 body Z) AB), AD).

( 34 ) – Otázka 3 bod AH).

( 35 ) – Otázka 4 bod Z).

( 36 ) – Otázka 2.

( 37 ) – Otázka 3 bod Y) a otázka 4 bod W).

( 38 ) – Otázka 5, body F) a G).

( 39 ) – Otázka 5, bod AF).

( 40 ) – Navrhovatelka odhaduje, že jen výše uvedené otázky se týkaly přibližně 500000 hospodářských transakcí.

( 41 ) – Viz také níže bod 74 tohoto stanoviska.

( 42 ) – Viz bod 126 napadeného rozsudku.

( 43 ) – Viz bod 112 napadeného rozsudku.

( 44 ) – Viz stanovisko generálního advokáta F. G. Jacobse ve věci SEP v. Komise, C‑36/92 P, EU:C:1993:928, bod 30.

( 45 ) – Viz body 99 a 100 mého stanoviska ve věci Buzzi Unicem v. Komise, C‑267/14 P.

( 46 ) – National Panasonic v. Komise, 136/79, EU:C:1980:169, body 24 až 27.

( 47 ) – Bod 31 tohoto stanoviska.

( 48 ) – Například viz rozsudek Rada v. Bamba, C‑417/11 P, EU:C:2012:718, bod 54 a citovaná judikatura).

( 49 ) – Mimo jiné viz rozsudky Nizozemsko v. Komise, 13/72, EU:C:1973:4, bod 12, a Acciaierie e ferriere Lucchini v. Komise, 1252/79, EU:C:1980:288, bod 14.

( 50 ) – Viz rovněž body 4 a 6 odůvodnění sporného rozhodnutí.

( 51 ) – K těmto otázkám viz má stanoviska ve věcech Schwenk Zement v. Komise, C‑248/14, a Buzzi Unicem v. Komise, C‑267/14.

( 52 ) – Viz bod 23 odůvodnění nařízení č. 1/2003.

( 53 ) – Bod 22 tohoto stanoviska.

( 54 ) – Rozsudek AM & S Europe v. Komise, 155/79, EU:C:1982:157, bod 17.

( 55 ) – Viz stanovisko generálního advokáta M. Darmona ve věci Orkem v. Komise, 374/87, EU:C:1989:207, bod 66.

( 56 ) – Soudní dvůr například uvedl, že má-li Komise již důkazy o protiprávním jednání, může legitimně dojít k závěru, že je nezbytné nařídit další šetření, které jí umožní lépe vymezit dosah takového protiprávního jednání, určit dobu jeho trvání či identifikovat okruh podniků, které se jej účastnily. Viz rozsudek Orkem v. Komise, 374/87, EU:C:1989:387, bod 15.

( 57 ) – Stanovisko generálního advokáta F. G. Jacobse ve věci SEP v. Komise, C‑36/92 P, EU:C:1993:928, bod 21.

( 58 ) – Viz rozsudky AM & S Europe v. Komise, 155/79, EU:C:1982:157, bod 15, a SEP v. Komise, C‑36/92 P, EU:C:1994:205, bod 21, a stanovisko generálního advokáta F. G. Jacobse ve věci SEP v. Komise, C‑36/92 P, EU:C:1993:928, body 20 až 22.

( 59 ) – Viz rozsudek Cementos Portland Valderrivas v. Komise, T‑296/11, EU:T:2014:121, bod 40.

( 60 ) – V tomto smyslu viz obdobně rozsudek Roquette Frères, C‑94/00, EU:C:2002:603, body 54 a 55.

( 61 ) – Viz bod 24 tohoto stanoviska.

( 62 ) – Viz obdobně stanovisko generální advokátky Kokott ve věci Nexans a Nexans France v. Komise, C‑37/13 P, EU:C:2014:223, bod 43.

( 63 ) – Bod 37 napadeného rozsudku.

( 64 ) – Viz rozsudky Dow Chemical Ibérica a další v. Komise, spojené věci 97/87 až 99/87, EU:C:1989:380, bod 45, a Nexans a Nexans France v. Komise, C‑37/13 P, EU:C:2014:2030, bod 35.

( 65 ) – Viz obdobně rozsudek Roquette Frères, C‑94/00, EU:C:2002:603, bod 54.

( 66 ) – Rozsudek Cementos Portland Valderrivas v. Komise, T‑296/11, EU:T:2014:121, body 41 až 56.

( 67 ) – Rozsudek Amann & Söhne a Cousin Filterie v. Komise, T‑446/05, EU:T:2010:165, bod 333 a citovaná judikatura.

( 68 ) – Viz stanovisko ve věci SEP v. Komise, C‑36/92 P, EU:C:1993:928, bod 34.

( 69 ) – Viz body 71 až 74 napadeného rozsudku a citovanou judikaturu.

( 70 ) – Viz stanovisko generálního advokáta M. Darmona ve věci Orkem v. Komise, 374/87, EU:C:1989:207, bod 66.

( 71 ) – Body 64 a 70 napadeného rozsudku.

( 72 ) – Body 76 až 79 napadeného rozsudku.

( 73 ) – Totéž je uvedeno i v bodě 84 napadeného rozsudku.

( 74 ) – Podniky, proti nimž je takové řízení vedeno, mají do určité míry pouze právo nevypovídat ve vlastní neprospěch: viz body 149 až 168 tohoto stanoviska.

( 75 ) – Rozsudek Orkem v. Komise, 374/87, EU:C:1989:387, bod 27.

( 76 ) – Bod 25 tohoto stanoviska.

( 77 ) – Není bez zajímavosti, že právo vydávat právně závazné žádosti o informace omezuje nutnost kontrol prováděných daným orgánem v obchodních prostorách podniků. Žádosti o informace zpravidla zjevně méně narušují soukromí podniku a jeho každodenní provoz. Viz stanovisko generálního advokáta M. Darmona ve věci Orkem v. Komise, 374/87, EU:C:1989:207, bod 155.

( 78 ) – Viz bod 26 tohoto stanoviska.

( 79 ) – Viz bod 99 tohoto stanoviska.

( 80 ) – Body 85 a 86 napadeného rozsudku.

( 81 ) – Body 96 a 106 napadeného rozsudku.

( 82 ) – Body 89 až 108 napadeného rozsudku.

( 83 ) – Příloha II (podrobné pokyny k zodpovězení dotazníku) a příloha III (šablony pro odpovědí) sporného rozhodnutí obsahují dohromady téměř 30 stran velmi podrobných pokynů.

( 84 ) – Jednalo se o druh informací popsaný v bodech 108 až 110 tohoto stanoviska.

( 85 ) – Viz obdobně rozsudek Roquette Frères, C‑94/00, EU:C:2002:603, bod 79.

( 86 ) – Bod 111 napadeného rozsudku.

( 87 ) – Bod 104 napadeného rozsudku.

( 88 ) – Body 112 a 113 napadeného rozsudku.

( 89 ) – V tomto smyslu viz obdobně rozsudek Orkem v. Komise, 374/87, EU:C:1989:387, bod 42.

( 90 ) – Jde o část, kde je uvedeno: „Dále musí [Komise v rozhodnutí] uvést právo na přezkoumání rozhodnutí Soudním dvorem.“

( 91 ) – Viz zejména rozsudky Orkem v. Komise, 374/87, EU:C:1989:387, bod 35, a Solvay v. Komise, 27/88, EU:C:1989:388, bod 32.

( 92 ) – Body 128 až 131 napadeného rozsudku.

( 93 ) – Body 126 a 132 napadeného rozsudku.

( 94 ) – Jak již bylo uvedeno, bod 23 odůvodnění odkazuje na „skutkové dotazy“. Z judikatury vyplývá rovněž problém spojený s nalezením co možná nejvhodnějšího způsobu vymezení druhu otázek, které s ohledem na svou skutkovou povahu nemohou porušovat právo odmítnout výpověď ve vlastní neprospěch. Generální advokát Geelhoed například ve svém stanovisku ve věci Komise v. SGL Carbon (C‑301/04 P, EU:C:2006:53, bod 77) zmínil otázku, která se „[týká] objektivních skutečností“. Tribunál obecně používá pojem „čistě skutkové“ otázky nebo „otázky čistě skutkové povahy“ (viz například rozsudky Mannesmannröhren-Werke v. Komise, T‑112/98, EU:T:2001:61, bod 77, a Raiffeisen Zentralbank Österreich a další v. Komise, spojené věci T‑259/02 až T‑264/02 a T‑271/02, EU:T:2006:396, bod 539). Zajímavé je, že Evropský soud pro lidská práva několikrát vyloučil porušení práva odmítnout výpověď ve svůj neprospěch poukazem na otázky, které vyžadují, aby jednotlivci „uvedli jednoduchou skutečnost“, která „není sama o sobě v jejich neprospěch“ (viz rozsudky Weh v. Rakousko, č. 38544/97, ESLP 2004, a O’Halloran a Francis v. Spojené království, č. 15809/02 a 25624/02, ESLP 2008).

( 95 ) – Rozsudky Orkem v. Komise, 374/87, EU:C:1989:387, bod 35, a Solvay v. Komise, 27/88, EU:C:1989:388, bod 32.

( 96 ) – Stejný význam má daný bod i ve francouzštině (úředním jazyce řízení ve věcech Orkem a Solvay). V dané části zní takto: „la Commission ne saurait imposer à l’entreprise l’obligation de fournir des réponses par lesquelles celle-ci serait amenée à admettre l’existence de l’infraction“ (kurziva provedena autorem stanoviska).

( 97 ) – Rozsudek Limburgse Vinyl Maatschappij a další v. Komise, spojené věci C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P až C‑252/99 P a C‑254/99 P, EU:C:2002:582 (dále jen rozsudek „PVC II“), bod 273 (kurziva provedena autorem stanoviska).

( 98 ) – Nařízení Rady ze dne 6. února 1962 č. 17: první nařízení, kterým se provádějí články 85 a 86 Smlouvy o EHS (Úř. věst. 13, s. 204; Zvl. vyd. 08/01, s. 3).

( 99 ) – Viz rozsudky Orkem v. Komise, 374/87, EU:C:1989:387 body 38, 39 a 41; a Solvay v. Komise, 27/88, EU:C:1989:388, body 35 až 37.

( 100 ) – C‑301/04 P, EU:C:2006:432, body 66 až 70, a stanovisko generálního advokáta L. A. Geelhoeda ve stejné věci, EU:C:2006:53, body 70 až 77.

( 101 ) – Bod 133 napadeného rozsudku.

( 102 ) – Viz například rozsudek PVC II, body 286 až 292.

( 103 ) – Viz například Nuijten, J., „The Investigation of Cartels – Public Enforcer’s Perspective“, in Wijckmans, Tuytschaever (eds), Horizontal Agreements and Cartels in EU Competition Law, , Oxford University Press 2015, s. 128.

( 104 ) – Viz zejména rozsudky Orkem v. Komise, 374/87, EU:C:1989:387, bod 39, a Solvay v. Komise, 27/88, EU:C:1989:388, bod 36.

( 105 ) – To platí pro všechny důvody kasačního opravného prostředku kromě šestého. Pokud by Soudní dvůr přijal pouze šestý důvod kasačního opravného prostředku, bylo by třeba napadený rozsudek zrušit jen do té míry, pokud se týká bodů 109 až 114, a – vzhledem k nedostatečnému odůvodnění uvedeného rozsudku, pokud jde o žalobní důvod navrhovatelky týkající se nedostatečné podrobnosti některých otázek – vrácen zpět Tribunálu k novému posouzení této otázky.