STANOVISKO GENERÁLNÍ ADVOKÁTKY

CHRISTINE STIX-HACKL

přednesené dne 26. ledna 2006( )

Věc C‑377/03

Komise Evropských společenství

proti

Belgickému království

„Nesplnění povinnosti státem – Vlastní zdroje Společenství – Nevyřízené karnety TIR – Opožděné poskytnutí vlastních zdrojů“

I – Úvod

1. Projednávanou žalobou pro nesplnění povinnosti se Komise domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Belgické království tím, že:

– neuvolňovalo určité tranzitní doklady (karnet TIR) v souladu s právními předpisy, s tím důsledkem, že z toho vyplývající vlastní zdroje nebyly správně zaúčtovány, ani poskytnuty včas Komisi;

– nesdělilo Komisi všechny ostatní celní částky, proti kterým nebyly vzneseny námitky a se kterými bylo zacházeno obdobně (poukázání na účet „B“ namísto účtu „A“);

– odmítlo zaplatit úroky z prodlení z částek dlužných Komisi;

nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z článků 6, 9, 10 a 11 nařízení Rady (ES, Euratom) č. 1150/2000 ze dne 22. května 2000( ) (dále jen „nařízení o vlastních zdrojích“), kterým se provádí rozhodnutí 94/728/ES, Euratom o systému vlastních zdrojů Společenství( ), které s účinností od 31. května 2000 zrušilo a nahradilo nařízení Rady (EHS, Euratom) č. 1552/89 ze dne 29. května 1989( ), kterým se provádí rozhodnutí 88/376/EHS, Euratom o systému vlastních zdrojů Společenství( ) mající stejný předmět.

2. Probíhající řízení se týká stanovení, účtování a poskytování vlastních zdrojů z celního tranzitu s karnety TIR (dále jen „režim TIR“), a má proto úzkou věcnou souvislost s věcí C‑105/02( ), ve které jsem přednesla svoje stanovisko dne 8. prosince 2005. Přestože se projednávaná věc, pokud jde o konkrétní námitky a opomenutí od věci C‑105/02 odlišuje, je možné co se týče všeobecného právního a skutkového kontextu probíhajícího řízení, totiž pro přehled o základní problematice účtování vlastních zdrojů, o režimu TIR, jakož i o jeho krizi, odkázat na můj výklad( ) v uvedené věci. Pokud se dále vyskytnou další paralely, budu na příslušném místě rovněž odkazovat na uvedené stanovisko.

II – Právní rámec

A – Nařízení o vlastních zdrojích

3. Komise se ve své žalobě odvolávala na nařízení č. 1150/2000, kterým bylo nařízení č. 1552/89 – které platilo v době, ve které došlo k vytýkanému porušení předpisů – s účinností k 31. květnu 2000 zrušeno a nahrazeno. Vzhledem k tomu, že jednak jak obsah, tak i číslování článků 6, 9, 10 a 11 nařízení o vlastních zdrojích uvedených v žalobě zůstalo i přes různá znění v podstatě stejné, a práva obhajoby žalovaného členského státu tudíž nejsou dotčena, a dále, že podle judikatury Soudního dvora je nutno posuzovat nesplnění povinnosti podle stavu práva Společenství na konci lhůty, kterou Komise dotčenému členskému státu stanovila( ), Komise je v projednávané věci oprávněna se domáhat určení nesplnění povinností vyplývajících z nařízení o vlastních zdrojích na základě znění nařízení č. 1150/2000( ).

4. Doplnit je však třeba to, že v projednávaném případě bude nutno se určitým způsobem zabývat také povinností stanovit [výši nároku], tak jak je upravena v článku 2 nařízení o vlastních zdrojích, a to jako s předběžnou otázkou ke konkrétnímu účtování a přípisu vlastních zdrojů. Toto ustanovení sice bylo rovněž do nařízení č. 1150/2000 doslova převzato z nařízení č. 1552/89, ovšem tento článek již byl s účinností od 14. července 1996 pozměněn nařízením Rady (Euratom, ES) č. 1355/96 ze dne 8. července 1996( ). Stanovení vlastních zdrojů tedy bylo v okamžiku, ve kterém dotčené celní dluhy vznikly, popřípadě až do 14. července 1996, upraveno následovně:

„Pro účely tohoto nařízení se nárok Společenství na vlastní zdroje uvedené v čl. 2 odst. 1 písm. a) a b) rozhodnutí 88/376/EHS, Euratom stanoví, jakmile je o dlužné částce vyrozuměna příslušným orgánem členského státu osoba povinná zaplatit clo. Toto vyrozumění je provedeno, jakmile je známa osoba povinná zaplatit clo a výše nároku může být stanovena příslušnými správními orgány při dodržení všech relevantních ustanovení práva Společenství.“ (neoficiální překlad)

5. Pro posouzení postupu belgických orgánů, co se týče stanovení karnetů TIR pocházejících z let 1992 až 1994, o které v projednávaném případě jde, zejména pro posouzení otázky dne stanovení, je proto v zásadě rozhodné nařízení č. 1552/89 v jeho původním znění, v každém případě – podle zásady, že procesní ustanovení jsou obecně považována za použitelná na všechny spory probíhající v okamžiku jejich nabytí účinnosti( ) – až do nabytí účinnosti změny provedené nařízením č. 1355/96 dne 14. července 1996.

6. Pokud neuvádím jinak, odvolávám se dále na návrh Komise na nařízení o vlastních zdrojích ve znění nařízení č. 1150/2000, jehož relevantní ustanovení je nyní nutno uvést.

7. Co se týče stanovení nároku Společenství, čl. 2 odst. 1 a 2 nařízení o vlastních zdrojích stanoví:

„(1) Pro účely tohoto nařízení se nárok Společenství na vlastní zdroje uvedené v čl. 2 odst. 1 písm. a) a b) rozhodnutí 94/728/ES, Euratom stanoví, jakmile jsou splněny podmínky stanovené celními předpisy, které se týkají zaúčtování částky nároku a vyrozumění dlužníka.

(2) Dnem stanovení podle odstavce 1 je den zaúčtování podle celních předpisů.“

8. Článek 6 odst. 1 a 3 písm. a) a b) nařízení o vlastních zdrojích o účtování vlastních zdrojů zní takto:

„(1) Účty vlastních zdrojů vede ministerstvo financí každého členského státu nebo jiný subjekt pověřený každým členským státem a jsou členěny podle jednotlivých druhů vlastních zdrojů.

[…]

(3) a) Nároky stanovené podle článku 2 se, aniž je dotčeno písmeno b), účtují nejpozději v první pracovní den po 19. dni druhého měsíce následujícího po měsíci, v němž byl nárok stanoven.

b) Stanovené nároky nezaúčtované podle písmene a), protože dosud nejsou uhrazeny a nebylo na ně poskytnuto žádné zajištění, se uvádějí na zvláštních účtech ve lhůtě stanovené v písmenu a). Členské státy mohou takto postupovat také v případě, že proti stanoveným nárokům, na něž bylo poskytnuto zajištění, jsou vzneseny námitky a jejich výše by se mohla po vyřešení vzniklých sporů změnit.“

9. Pokud jde o lhůtu pro poskytování vlastních zdrojů čl. 10 odst. 1 nařízení o vlastních zdrojích stanoví:

„(1) Po odečtení 10 % na náklady spojené s vybíráním vlastních zdrojů podle čl. 2 odst. 3 rozhodnutí 94/728/ES, Euratom se vlastní zdroje uvedené v čl. 2 odst. 1 písm. a) a b) zmíněného rozhodnutí připisují na příslušné účty nejpozději v první pracovní den po 19. dni druhého měsíce následujícího po měsíci, v němž byl nárok stanoven podle článku 2 tohoto nařízení.

Nicméně nároky uváděné na zvláštních účtech podle čl. 6 odst. 3 písm. b) musí být zaúčtovány nejpozději v první pracovní den po 19. dni druhého měsíce následujícího po měsíci, v němž byly nárokované částky uhrazeny.“

B – Úmluva TIR

10. Celní tranzit v rámci karnetů TIR má svůj základ v celní úmluvě podepsané dne 14. listopadu 1975 v Ženevě o mezinárodní přepravě zboží v rámci karnetů TIR (dále jen „úmluva TIR“), které se jako smluvní strany účastní mimo jiné jak Belgické království, tak také Evropské společenství( ).

11. Kapitola II úmluvy TIR, ve které je upraveno vydávání karnetů TIR, jakož i odpovědnost záručních sdružení obsahuje mimo jiné následující ustanovení:

„Článek 8

(1) Záruční sdružení se zavazuje zaplatit splatná dovozní nebo vývozní cla a poplatky zvýšené o případné úroky z prodlení, které by měly být zaplaceny podle celních zákonů a nařízení země, ve které byl porušen předpis, týkající se operace TIR. Toto sdružení ručí za zaplacení uvedených částek společně a nerozdílně s osobami, které je dluží.

(2) Jestliže v případech uvedených v odstavci 1 tohoto článku zákony a nařízení smluvní strany nestanoví placení dovozních nebo vývozních cel a poplatků, zavazuje se záruční sdružení zaplatit za týchž podmínek částku rovnající se výši dovozních nebo vývozních cel a poplatků zvýšených o případné úroky z prodlení.

(3) Každá smluvní strana stanoví pro každý karnet TIR maximální výši částek, jejichž zaplacení lze na záručních sdruženích požadovat podle ustanovení odstavců 1 a 2.

(4) Záruční sdružení je odpovědné vůči orgánům země, ve které se nachází celní úřad odeslání, od okamžiku, kdy celní úřad přijme karnet TIR. V dalších zemích, kterými operace přepravy zboží v rámci karnetů TIR prochází, začíná tato odpovědnost, jakmile je zboží dovezeno, nebo v případě přerušení operace TIR podle ustanovení čl. 26 odst. 1 a 2, jakmile karnet TIR přijme celní úřad země, u které je operace TIR obnovena.

(5) Odpovědnost záručního sdružení se vztahuje nejen na zboží uvedené v karnetu TIR, nýbrž také na zboží, které ač není v karnetu uvedeno, je uloženo v zapečetěném prostoru silničního vozidla nebo zapečetěném kontejneru; tato odpovědnost se nevztahuje na žádné jiné zboží.

(6) Pro stanovení cel a poplatků podle odstavců 1 a 2 tohoto článku se údaje o zboží uvedeném v karnetu TIR považují za správné, není-li prokázán opak.

(7) Při splatnosti částek uvedených v odstavcích 1 a 2 tohoto článku mají příslušné orgány pokud možno žádat o zaplacení osobu nebo osoby, které je přímo dluží, dříve než svůj nárok uplatní vůči záručnímu sdružení.“

12. Článek 11 úmluvy TIR upravuje postup u karnetů TIR, které nebyly uvolněny, nebo byly uvolněny s výhradami následovně:

„(1) Jestliže karnet TIR nebyl uvolněn nebo byl uvolněn s výhradami, nejsou příslušné orgány oprávněny požadovat na záručním sdružení zaplacení částek podle čl. 8 odst. 1 a 2, pokud do jednoho roku od přijetí karnetu TIR těmito orgány neuvědomily tyto orgány písemně sdružení o neuvolnění nebo o uvolnění s výhradou. Toto ustanovení platí rovněž v případě, kdy uvolnění bylo získáno nekale nebo podvodně, avšak v takovém případě je lhůta dvouletá.

(2) Žádost o zaplacení částek podle čl. 8 odst. 1 a 2 se zasílá záručnímu sdružení nejdříve tři měsíce ode dne, kdy toto sdružení bylo uvědomeno o neuvolnění karnetu, o jeho uvolnění s výhradou nebo o jeho uvolnění získaném nekale nebo podvodně, a nejpozději ve lhůtě dvou let od téhož dne. V případech, které však v uvedené dvouleté lhůtě byly předány soudu, zasílá se žádost o zaplacení do roka ode dne nabytí právní moci soudního rozhodnutí.

(3) K zaplacení požadovaných částek má záruční sdružení tříměsíční lhůtu ode dne, ke kterému mu byla žádost o zaplacení zaslána. Zaplacené částky jsou sdružení vráceny, jestliže se do dvou let ode dne uvedeného na žádosti o zaplacení celním orgánům prokáže, že při dané dopravní operaci nebyly porušeny předpisy.“

C – Prováděcí nařízení k celnímu kodexu Společenství

13. Právním základem práva Společenství režimu TIR, který se řadí k režimu vnějšího tranzitu, je kromě mezinárodní úmluvy TIR také nařízení Komise (EHS) č. 2454/93 ze dne 2. července 1993, kterým se provádí nařízení Rady (EHS) č. 2913/92, kterým se vydává celní kodex Společenství( ) (dále jen „prováděcí nařízení k celnímu kodexu“), které spočívá na celním kodexu Společenství( ) (dále jen „celní kodex“) a v článcích 451 a následujících v podstatě přejímá, nebo provádí režim zavedený úmluvou TIR.

14. Článek 454 prováděcího nařízení k celnímu kodexu zní takto (zkráceno):

„(1) Tímto článkem není dotčena platnost zvláštních opatření vyplývajících z Úmluvy TIR a Úmluvy ATA týkajících se odpovědnosti záručních sdružení při použití karnetu TIR nebo ATA.

(2) Jestliže se během přepravy na podkladě karnetu TIR nebo tranzitem na podkladě karnetu ATA nebo v souvislosti s nimi zjistí, že v určitém členském státě byla spáchána porušení předpisů nebo nesrovnalosti, uloží tento členský stát clo a ostatní dávky, které se případně za dané zboží vybírají podle předpisů Společenství nebo vnitrostátních předpisů, aniž jsou dotčena trestněprávní opatření.

[…]“

15. Článek 455 zní takto (zkráceno):

„(1) Jestliže se během dopravy uskutečněné na podkladě karnetu TIR nebo tranzitu na podkladě karnetu ATA nebo v souvislosti s nimi zjistí, že došlo k porušení předpisů nebo nesrovnalostem, sdělí celní orgány tuto skutečnost držiteli karnetu TIR nebo karnetu ATA a záručnímu sdružení ve lhůtě stanovené v čl. 11 odst. 1 Úmluvy TIR nebo v čl. 6 odst. 4 Úmluvy ATA.

(2) Důkaz o řádném uskutečnění přepravy na podkladě karnetu TIR nebo tranzitu na podkladě karnetu ATA ve smyslu čl. 454 odst. 3 prvního pododstavce je nutno předložit ve lhůtě uvedené v čl. 11 odst. 2 Úmluvy TIR nebo v čl. 7 odst. 1 a 2 Úmluvy ATA.

[…]“

III – Postup před zahájením soudního řízení

16. Komise opírá projednávanou žalobu především o dvě kontroly vlastních zdrojů, které nechala provést v Belgii v listopadu 1996 a prosinci 1997 a při kterých bylo podle jejího vylíčení skutečností zjištěno porušení předpisů v souvislosti se stanovením, účtováním a poukazováním vlastních zdrojů Společenství z režimu TIR, které mělo za následek opožděné poskytování těchto vlastních zdrojů.

17. Porušování předpisů – zejména opožděné účtování stanovených celních pohledávek z neuvolněných karnetů TIR na účet B ve většině kontrolovaných případů – které bylo zjištěno v rámci kontroly vlastních zdrojů provedené v roce 1996, bylo v květnu 1999, po zaslání kontrolních zpráv, opětovně oznámeno belgickým orgánům.

18. Co se týče porušování předpisů zjištěného v rámci kontrol vlastních zdrojů provedených v roce 1997 – podle kontrolní zprávy – belgické orgány v souvislosti s určitými neuvolněnými karnety TIR neprovedly zaúčtování stanovených částek, přestože tyto byly stanoveny a nebyly proti nim vzneseny námitky. Tyto byly zaúčtovány na účet B teprve po kontrole vlastních zdrojů s odkazem na použití opravného prostředku vnitrostátním záručním sdružením proti úkonům souvisejícím s vymáháním pohledávky.

19. Protože Komise byla toho názoru, že se přitom nejedná o celní dluh, proti němuž byly vzneseny námitky, vyzvala dopisem ze dne 2. února 2000 belgické orgány k tomu, aby poukázaly příslušné částky na účet A a aby jí kromě toho zaslaly přehled všech neuvolněných karnetů TIR s údaji o jejich stanovení a účtování za období od 1. ledna 1995 až do 1. prosince 1997.

20. Ve své odpovědi ze dne 12. února 2001 týkající se kontroly vlastních zdrojů v roce 1996 a ze dne 31. května 2000 týkající se kontroly vlastních zdrojů v roce 1997 belgické orgány odmítají výtky a argumenty Komise.

21. Protože Komise setrvala na svém stanovisku, že postupy belgických orgánů ve zkoumaných případech neodpovídaly předpisům o vlastních zdrojích, opětovně toto belgickým orgánům vyložila ve své výzvě dopisem ze dne 23. října 2001, které na ni odpověděly dopisem ze dne 17. ledna 2002. Belgické orgány uvedly ve své odpovědi znovu mimo jiné to, že celní dluhy z neuvolněných karnetů TIR je nutno považovat za dluh, proti němuž byly vzneseny námitky, a kromě toho odkazují na strukturální krizi, ve které se režim TIR v letech 1995 až 1997 na základě vypovězené zajišťovací smlouvy mezinárodní skupinou pojišťoven nacházel.

22. Dne 26. června 2002 zaslala Komise Belgii odůvodněné stanovisko. Vzhledem k tomu, že belgické orgány nesplnily v něm obsažené výzvy, podala Komise projednávanou žalobu.

IV – Přezkum žaloby

A – K prvnímu žalobnímu důvodu: nesprávné vyřízení určitých karnetů TIR, z toho plynoucí nesprávné zaúčtování a opožděné poskytnutí vlastních zdrojů

1. Přípustnost

a) Hlavní argumenty účastníků řízení

23. Belgická vláda nejprve uplatňuje nepřípustnost žaloby v rozsahu, ve kterém je touto vytýkáno opožděné zaúčtování částek na účet B. Uvádí, že toto zaúčtování bylo provedeno, jakmile Komise belgické orgány zprávou o kontrole vlastních zdrojů na tuto otázku upozornila, takže vytýkané nesplnění povinnosti v okamžiku doručení odůvodněného stanoviska již nadále neexistovalo. Potud je tedy žaloba pro nesplnění povinnosti státem nepřípustná.

24. Komise tuto argumentaci odmítá a uvádí, že ve většině z 33 dotčených případů belgické orgány v roce 1996 ještě nic nezaúčtovaly – ani na účet B, ani na účet A – nýbrž teprve v prosinci 1997 poukázaly částky na účet B. Poté, co belgické orgány odepřely předat další podobné případy, není také možno vyloučit, že existovaly další případy takového druhu.

b) Posouzení

25. V tomto ohledu je namístě uvést, že nesprávné zaúčtování částek celního dluhu – ať už opožděné zaúčtování na účet A, nebo neprávem provedené zaúčtování na účet B – může vést k nesplnění povinností vyplývajících z nařízení o vlastních zdrojích poukázat včas částky celního dluhu na účet Komise, a může tím vzniknout povinnost zaplatit úroky z prodlení.

26. V případě, že by byl žalobní důvod Komise vycházející z nesprávného zaúčtování předmětných částek a opožděného poskytnutí těchto částek opodstatněný, nebylo by možné vyloučit, že v okamžiku uplynutí lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku nebyly odstraněny všechny následky nesplnění povinnosti, zejména zaplacení případných úroků z prodlení na základě nařízení o vlastních zdrojích. I když otázku, zda účtování bylo v projednávaném případě řádně provedeno, nebo zda předmětné částky správně směly být poukázány na účet B, bude nutno objasnit teprve v rámci opodstatněnosti, v každém případě existuje právní zájem na tom, aby bylo případně určeno, že k tvrzenému nesplnění povinnosti došlo( ).

27. Z tohoto důvodu se proto domnívám, že námitka nepřípustnosti není opodstatněná.

2. Opodstatněnost žaloby

a) Hlavní argumenty účastníků řízení

28. Komise uvádí, že při obou kontrolách vlastních zdrojů, které nechala provést v Belgii v listopadu 1996 a v prosinci 1997, byly zjištěny nesrovnalosti v souvislosti se stanovením, zaúčtováním a poukazováním vlastních zdrojů Společenství. U případů zkoumaných při těchto kontrolách, které pocházely z let 1992 až 1994, se nejednalo o žádné ojedinělé případy, nýbrž o součást starší a obecné praxe. Komise Belgickému království vytýká to, že dotčené nároky – přestože byly stanoveny a nebyly proti nim vzneseny námitky – v rámci lhůty stanovené v čl. 6 odst. 3 písm. a) nařízení o vlastních zdrojích nezaúčtovalo na účet A a nepoukázalo je Komisi.

29. Co se týče konkrétněji případů zkoumaných v listopadu 1996, Komise vytýká to, že belgické orgány ve 20 z 33 zkoumaných případů zaúčtovaly stanovené nároky z neuvolněných karnetů TIR na účet B až rok po kontrole vlastních zdrojů. Ve dvou z těchto případů belgické orgány uznaly porušení ustanovení o vlastních zdrojích (nesdělení celního dluhu, a tím jeho promlčení), nicméně příslušné částky dosud Komisi neposkytly.

30. Nároky z řady karnetů TIR byly poukázány na účet A teprve poté, co vnitrostátní záruční sdružení v srpnu 1999 zaplatilo. Podle článku 455 prováděcího nařízení k celnímu kodexu ve spojení s článkem 11 Úmluvy TIR měly belgické orgány nejpozději 15 měsíců (12+3) po přijetí karnetu TIR stanovit odpovídající nároky a tyto poté ve lhůtě stanovené v čl. 6 odst. 3 písm. a) nařízení o vlastních zdrojích poukázat na účet A. Vzhledem k tomu, že karnety TIR byly přijaty v roce 1993, jsou za opožděné zaúčtování a poukázání splatné úroky z prodlení. V řadě dalších případů belgické orgány nezaúčtovaly nároky na účet A, protože vnitrostátní záruční sdružení proti úkonům souvisejícím s vymáháním pohledávky podalo opravný prostředek.

31. Co se týče případů zkoumaných v prosinci 1997, Komise vytýká to, že belgické orgány nároky z určitých neuvolněných karnetů TIR nejprve nezaúčtovaly a po kontrole vlastních zdrojů na základě opravných prostředků podaných vnitrostátním záručním sdružením nesprávně poukázaly na účet B.

32. Komise odmítá různé argumenty, kterými se belgická vláda snaží objasnit legalitu vytýkaných postupů.

33. Uvádí, že prodlení v zaúčtování zdaleka překračuje lhůty stanovené v čl. 6 odst. 3 nařízení o vlastních zdrojích jak v souvislosti se zaúčtováním na účet A, tak na účet B. Zdá se, že belgická vláda tvrdí, že se všechny dotčené případy (72) týkají podvodných případů; avšak Komise disponuje pouze informacemi týkajícími se 33 karnetů TIR, které byly předmětem kontrol z roku 1996. Podle názoru Komise má prodlení v souvislosti se zaúčtováním na účet A za důsledek opožděné poskytnutí odpovídajících vlastních zdrojů, a tím úroky z prodlení. Belgické orgány jednaly teprve roky po oznámení o nevyřízení týkajícího se zaúčtování předmětných částek. Komise konkrétněji vyvrací různé argumenty belgické vlády, podle kterých se u předmětných nároků jednalo o nároky, proti nimž byly vzneseny námitky, nebo na ně nebylo poskytnuto zajištění ve smyslu čl. 6 odst. 3 písm. b) nařízení o vlastních zdrojích. Poukazuje zejména na to, že otázka vznesení námitek vnitrostátním záručním sdružením zde není relevantní, protože k tomuto by došlo v každém případě teprve poté, co předmětné nároky měly být zaúčtovány na účet A a poskytnuty Společenství.

34. Belgická vláda úvodem poukazuje na krizi režimu TIR, do které se tento dostal od začátku devadesátých let a ve které se nacházel v letech 1995 až 1997, především z důvodu výpovědi zajišťovací smlouvy mezinárodní skupinou pojišťoven koncem roku 1994, která nadále odmítá uhradit celní dluhy vzniklé před rokem 1994. Všechny celní případy v projednávané věci se týkaly takovýchto celních dluhů a byly předmětem rozhodčího řízení proti mezinárodní skupině pojišťoven, které v roce 1999 vedlo k několika platbám, které byly okamžitě zaúčtovány na účet A. Belgické záruční sdružení smlouvu o ručení nevypovědělo, nicméně systematicky odporovalo každou pohledávku z karnetu TIR, která byla zajištěna starou skupinou pojišťoven. Všechny vlastní zdroje, o které v projednávaném případě jde, pocházejí z 72 karnetů TIR podvodného (ne) uvolnění mezi červnem 1992 a listopadem 1994, na které bylo poskytnuto zajištění starou mezinárodní skupinou pojišťoven.

35. Belgická vláda uvádí, že Komise až na dva karnety TIR, v souvislosti s kterými belgická vláda uznala zpoždění v souvislosti s žádostí o zaplacení cla, netvrdila, že stanovení neproběhlo podle článku 2 nařízení o vlastních zdrojích. K tomu, aby bylo možno provést stanovení, musely být splněny čtyři podmínky a k tomu došlo teprve v okamžiku podání žádosti o zaplacení u záručního sdružení. Podle čl. 11 odst. 1 a 2 Úmluvy TIR musí členský stát do tří let a nikoliv do 15 měsíců – členský stát má lhůtu jeden rok pro vyrozumění o neuvolnění a dva roky pro požádání o zaplacení cla – po přijetí karnetu TIR vyzvat k zaplacení, kromě případů, kdy se jako v projednávaném případě jedná o podvodně uvolněné karnety TIR, pro které tato lhůta činí čtyři roky.

36. Podle názoru belgické vlády byly předmětné nároky právem poukázány na účet B. Zpochybňuje, že by se u předmětných nároků jednalo o nároky, na které bylo poskytnuto zajištění, ve smyslu čl. 6 odst. 2 písm. a) nařízení o vlastních zdrojích. V této věci odkazuje na povahu (osobní) záruky v režimu TIR a na odmítnutí zaplatit mezinárodní skupiny pojišťoven. Zajištění musí být dle této vlády uplatnitelné v okamžiku, kdy není hlavní dlužník schopen platit. V projednávaném případě uplynula lhůta pro zaúčtování v období, kdy již mezinárodní skupina pojišťoven vypověděla smlouvu.

37. Dále uvádí, že vznesení námitek ve smyslu čl. 6 odst. 2 písm. b) nařízení o vlastních zdrojích nemusí být provedeno přímým dlužníkem. Vznést námitky může též záruční sdružení. Krom toho není vznesení námitek, na rozdíl od toho, co tvrdí Komise, vázáno na určité formální náležitosti. Námitky nemusí být vzneseny ani ve lhůtě stanovené pro zaúčtování vlastních zdrojů.

b) Posouzení

i) Úvodní poznámky

38. Nezávisle na obtížích, které spočívají v tom, že účastníci řízení v objasňování skutkového a právního rámce řízení o nesplnění povinnosti členským státem nepostupují vždy zrovna svědomitě( ), nebo na tom, že relevantní ustanovení práva Společenství týkající se vlastních zdrojů z příjmů cla jsou doposud sama velmi nejednoznačná nebo dokonce nesoudržná a rozporuplná( ) a jsou mimoto během určité doby mnohokrát měněna, spočívá zvláštní komplikace případů, týkajících se vlastních zdrojů, jako toho, který je projednáván, jednak v úzké souvislosti mezi různými povinnostmi navzájem, které jsou stanoveny v nařízení o vlastních zdrojích, jednak ale také vyplývá z vazby, kterou tyto povinnosti vyplývající z nařízení o vlastních zdrojích mají k těm povinnostem, které vyplývají z ustanovení o vzniku a vybírání různých vlastních zdrojů, v projednávaném případě cel.

39. Také v probíhajícím řízení se Komise odvolávala na různé povinnosti z nařízení o vlastních zdrojích a na ustanovení Společenství o vybírání cel („nesprávné uvolnění určitých karnetů TIR“), proto by měly být zmíněné souvislosti úvodem trochu vysvětleny, zvláště když hrají roli se zřetelem k těm aspektům, které jsou nutné k posouzení existence Komisí uplatněného neplnění povinností.

40. Nejprve, co se týče povinností vyplývajících z nařízení o vlastních zdrojích, jako nejdůležitější z nich je nutno uvést, jak to uplatnila belgická vláda, stanovení nároků Společenství ve smyslu článku 2, zaúčtování těchto nároků podle článku 6, potom jejich poukázání na účet Komise podle článků 9 a 10 a konečně zaplacení úroků z prodlení v případě opožděného poukázání podle článku 11 nařízení o vlastních zdrojích. Co se týče vazby těchto povinností mezi sebou, povinnost platit úroky z prodlení tak navazuje na poukázání vlastních zdrojů. (Včasné) poukázání vlastních zdrojů zase závisí na stanovení, ale také na zaúčtování vlastních zdrojů v rámci lhůt vždy stanovených pro tyto postupy.

41. V této souvislosti je třeba poznamenat, že podle ustálené judikatury Soudního dvora „jsou povinnosti stanovit vlastní zdroje Společenství, tyto zdroje poukázat na účet Komise v předepsaných lhůtách a konečně zaplatit úrok z prodlení vzájemně neoddělitelné“( ).

42. Kromě toho úroky z prodlení mohou být požadovány nezávisle na tom, z jakého důvodu došlo k opožděnému poukázání na účet Komise. Soudní dvůr z toho vyvodil, že není namístě rozlišovat mezi případem, kdy členský stát stanovil vlastní zdroje a neposkytl je, a případem, kdy je nedůvodně opomenul stanovit( ).

43. Podle toho opožděné – nebo vůbec neuskutečněné – poukázání, které s sebou nese povinnost platit úroky z prodlení, může být zpětně odvozeno jak z překročení lhůty od uskutečněného stanovení předmětných vlastních zdrojů, tak i z toho, že stanovení bylo provedeno opožděně, nebo nebylo provedeno vůbec, přestože podle článku 2 nařízení o vlastních zdrojích provedeno být mělo.

44. Ale kromě toho, jak jsem zdůraznila ve svém stanovisku ve věci C‑105/02( ), také zaúčtování přísluší do té míry samostatná role, pokud jde o (včasné) poukázání vlastních zdrojů, kdy v každém případě nařízení o vlastních zdrojích ve zde relevantním znění v souvislosti se lhůtou pro poukázání částek vedených na účtu B vychází z vybrání těchto částek, zatímco lhůta pro poukázání částek vedených na účtu A navazuje na stanovení těchto částek. Toto má opět za následek, že co se týče částek vedených na účtu B, do té doby, dokud nedošlo k vybrání, nemůže existovat prodlení v poukázání částek. Naproti tomu neprávem provedené zaúčtování částek na účet B namísto účtu A znamená opožděné poukázání, a tím povinnost platit úroky z prodlení.

45. Je však třeba konstatovat, že nedodržování povinností, pokud jde o účtování podle nařízení o vlastních zdrojích – stejně jako nedodržování ostatních výše uvedených povinností – i nezávisle na finančních dopadech pro Společenství nebo na jejich dopadu na okamžik poukázání příslušných částek, představuje samo o sobě porušení práva Společenství a jako takové musí být určeno v rámci řízení o nesplnění povinnosti.

46. Se zřetelem na vazbu mezi úpravou vlastních zdrojů, ve které jsou stanoveny podmínky, podle kterých členské státy poskytují vlastní zdroje přidělené Společenství a režimy vzniku a výběru cla – které se primárně řídí celními předpisy Společenství (tedy především celním kodexem, prováděcím nařízením k celnímu kodexu a Úmluvou TIR), jakož i vnitrostátními právními a správními předpisy – je tak nejprve třeba konstatovat, že se části žalobních důvodů dovolávaných Komisí v žalobě omezují na porušení nařízení o vlastních zdrojích, takže Soudnímu dvoru zde nepřísluší zvlášť určit porušení ustanovení celního práva.

47. Nicméně takováto porušení zde mohou být relevantní v rozsahu, v němž mohou také znamenat porušení ustanovení o vlastních zdrojích, nebo mohou narušit poskytování vlastních zdrojů( ). Toto platí zejména v souvislosti se stanovením nároků, neboť tyto navazují na celní předpisy, a jak jsem již uvedla, povinnost poukázat částky na účet Komise a v každém případě povinnost zaplatit úroky z prodlení neplatí jen v souvislosti se skutečně stanovenými nároky, nýbrž i pokud jde o nároky, jejichž stanovení členský stát neprávem – na základě nerespektování celních předpisů Společenství – neprovedl, nebo provedl opožděně( ).

48. Je-li použití ustanovení celního práva v souvislosti s poskytováním vlastních zdrojů Společenství, tak jak je upraveno v nařízení o vlastních zdrojích, relevantní, nebo může‑li v té věci vyvolat účinky, dochází v důsledku toho určitým způsobem k „překrývání“ obou těchto oblastí úpravy. Tak například v celních předpisech stanovené (pořádkové) lhůty je třeba chápat ve smyslu rychlého a účinného poskytování vlastních zdrojů a mohou tak být v souvislosti s povinnostmi z nařízení o vlastních zdrojích považovány za kogentní( ).

ii) K jednotlivým žalobním důvodům

49. Co se nyní týče obsahu žalobního důvodu Komise, je nutno konstatovat, že se odvolává na „určité tranzitní doklady“, aniž by v žalobě jednotlivé tranzitní doklady blíže označila, nebo uvedla určitou částku. Také v odůvodnění žaloby se Komise odvolává spíše paušálně na výsledky obou kontrol vlastních zdrojů, nebo příkladmo vybírá zacházení s jednotlivými tranzitními doklady. Na základě argumentace Komise a jí předložených informací jde tedy spíše o to, na základě namátkových kontrol vlastních zdrojů zkoumat v souvislosti s režimem TIR postup belgických celních orgánů, který je v každém případě v určitých případech v rozporu s právem Společenství, aniž by dle mého názoru bylo nutno prokázat, že žalobní důvod je, pokud jde o všechny předmětné karnety TIR – přičemž co se týče dotčených karnetů TIR se údaje Komise a belgické vlády rozcházejí – opodstatněný.

50. Krom toho je třeba si povšimnout toho, že belgická vláda v souvislosti se dvěma karnety TIR přiznala, že k vybírání příslušných celních dluhů nedošlo na základě zavinění belgických orgánů, totiž kvůli neprovedeným vyrozuměním, a žalobní důvod Komise v tomto nezpochybnila.

51. Co se týče ostatních případů zmíněných Komisí, obsahuje ne zrovna jasně popsaný žalobní důvod Komise v zásadě dvě hlavní výtky, se kterými souvisí ostatní argumenty, totiž jednak opožděné – teprve rok po příslušné kontrole vlastních zdrojů uskutečněné – zaúčtování vlastních zdrojů z karnetů TIR a jednak podle mínění Komise chybné poukázání vlastních zdrojů na účet B namísto účtu A.

52. Obě výtky nejsou zpochybněny se zřetelem ke skutečnostem, které jsou jejich základem, totiž tomu, že zaúčtování nároků z karnetů TIR přijatých v letech 1992 až 1994 proběhlo vždy teprve téměř rok po kontrolách vlastních zdrojů v letech 1996 a 1997, a sice na účet B. Naopak, belgická vláda zpochybňuje to, že zaúčtování bylo opožděné, a uplatňuje, že předmětné částky byly právem poukázány na účet B.

53. Pokud se tedy jedná zaprvé o otázku prodlení v zaúčtovávání, podle článku 5 nařízení o vlastních zdrojích musí být jak nároky ve smyslu účtu A, tak také nároky ve smyslu účtu B zaúčtovány nejpozději v první pracovní den po 19. dni druhého měsíce následujícího po měsíci, v němž byl příslušný nárok stanoven.

54. Podle článku 2 nařízení o vlastních zdrojích ve znění použitelném v projednávaném případě na stanovení nároků( ) se nárok Společenství „stanoví, jakmile je o dlužné částce vyrozuměna příslušným orgánem členského státu osoba povinná zaplatit clo“.

55. K tomu je nejprve třeba konstatovat, že se u tohoto stanovení, ke kterému jsou členské státy zavázány( ), nejedná o zvláštní akt stanovení, který by bylo nutno provést příslušnými orgány členských států. Pojem stanovení naopak navazuje na určité etapy řízení, nebo správní opatření (vyrozumění o dlužném clu) v rámci výběru odpovídajících vlastních zdrojů, v projednávaném případě cel. Tato návaznost pojmu „stanovení“ na postupy v rámci řízení k výběru [cla] také nemůže vysvětlit nepřesnost definice podmínek, za kterých je splněna povinnost stanovení, pokud jde o vlastní zdroje v různých zněních nařízení o vlastních zdrojích, protože tyto podmínky jednak musí být použitelné pro různé druhy vlastních zdrojů nebo poplatků a jednak musí také zohledňovat přetrvávající rozdíly ve správních řízeních členských států.

56. Co se týče vyrozumění o dlužném clu, odkazuje druhá věta článku 2 nařízení o vlastních zdrojích, tak jak platila v posuzovaném období( ), na relevantní předpisy Společenství, v projednávaném případě tedy na celní předpisy Společenství. Konkrétněji, pravidla týkající se vybírání celního dluhu z protiprávního jednání v rámci režimu TIR vyplývají z části z Úmluvy TIR, z části ze zvláštních ustanovení o režimu TIR v prováděcím nařízení k celnímu kodexu, která odkazují na Úmluvu TIR, nebo na vnitrostátní předpisy a předpisy Společenství, a ve zbývajícím z celního kodexu.

57. Vyrozumění ve smyslu článku 2 nařízení o vlastních zdrojích je podle mého názoru – a z toho vychází jak Komise, tak také belgická vláda – třeba považovat za žádost o zaplacení ve smyslu čl. 11 odst. 2 Úmluvy TIR.

58. Podle čl. 2 věty druhé nařízení o vlastních zdrojích musí být toto vyrozumění provedeno, jakmile je známa osoba povinná zaplatit clo a výše nároku může být stanovena příslušnými správními orgány.

59. Kromě toho skutečné sdělení částky cla není v souvislosti s okamžikem stanovení ve smyslu nařízení o vlastních zdrojích rozhodující, pokud toto není provedeno v tomto okamžiku, tedy jakmile je známa osoba povinná zaplatit clo a výše nároku může být stanovena. Vyplývá to z toho, že členské státy jsou povinny stanovit vlastní zdroje Společenství a nemohou se tomu vyhnout, jelikož jinak by byla narušena finanční rovnováha Společenství jednáním jediného členského státu( ).

60. Stanovení tedy v zásadě závisí na okamžiku, kdy jsou splněny podmínky pro sdělení částky cla, kdy celní orgány tedy mohou vypočítat částku cla a určit osobu povinnou zaplatit clo( ).

61. V projednávaném případě je belgická vláda toho názoru, že členské státy měly k dispozici pro stanovení tři nebo - v případě podvodně uvolněných karnetů TIR – čtyři roky, zatímco Komise vychází z toho, že stanovení musí být provedeno v každém případě nejpozději do 15 měsíců po přijetí příslušného karnetu TIR.

62. Pokud jde o přístup belgické vlády, je třeba poukázat na to, že se u lhůt dvou let pro vyrozumění o neuvolnění, nebo uvolnění s výhradou podle čl. 11 odst. 1 Úmluvy TIR (nejdříve po třech měsících do jednoho roku nebo – v případě podvodného uvolnění – do dvou let) a lhůty pro žádost o zaplacení podle čl. 11 odst. 2 Úmluvy TIR (nejpozději dvou let) jedná o maximální lhůty a vyrozumění o dlužném clu pro účely nařízení o vlastních zdrojích musí být provedeno tak rychle, jak je to možné( ). Proto se tyto lhůty nesmí jednoduše sčítat a nesmí se vycházet z toho, že stanovení nároků muselo být v dotčených případech provedeno paušálně teprve tři nebo čtyři roky po přijetí karnetu TIR.

63. Kromě toho, jak uvedla Komise, je v této souvislosti nutno konstatovat, že v každém případě v 31 případech bylo vyrozumění o neuvolnění, nebo o uvolnění s výhradou skutečně provedeno značně dříve, než v maximální lhůtě jednoho roku nebo dvou let stanovené v čl. 11 odst. 1, totiž během několika měsíců nebo také dní.

64. Co se dále týče přístupu Komise, podle kterého musí být stanovení provedeno v každém případě do 15 měsíců po přijetí karnetu TIR, chtěla bych nejprve podotknout, že tuto lhůtu nelze splnit, v každém případě ne v určitých případech. Podle článku 454 prováděcího nařízení k celnímu kodexu členský stát uloží clo a ostatní poplatky, které se případně z daného zboží vybírají, jestliže se během přepravy na podkladě karnetu TIR zjistí porušení předpisů, nebo nesrovnalosti, přičemž vznik celního dluhu se jinak řídí celním kodexem (podle druhu porušení předpisů nebo nesrovnalostí přicházejí v úvahu zejména články 202 a 203). Rozhodujícím je zde to, že vstupní celní úřad – v projednávaném případě se jedná o výběr vstupním celním úřadem – musí být informován o protiprávním jednání, nebo vzniku celního dluhu, aby mohl učinit další kroky v rámci vybírání a stanovení vlastních zdrojů. Tuto informaci zpravidla získá oznámením od celního úřadu odeslání popřípadě tím, že mu tento zpětně zašle útržkový list č. 2. V takovém případě, kdy k vstupnímu celnímu úřadu po uplynutí příslušné lhůty pro předložení zboží k celnímu řízení stanovené v karnetu TIR, včetně přiměřené lhůty pro zpětné zaslání, útržkový list č. 2 nedorazí, by v daném případě bylo možné požadovat to, že vstupní celní úřad v tomto okamžiku protiprávní jednání předpokládá, a v důsledku toho již začne s nutnými kroky pro vybrání a stanovení vlastních zdrojů. Naproti tomu vstupní celní úřad nemůže za okolností jako těch v projednávaném případě, kdy obdrží zfalšovaný útržkový list č. 2 – dokud tento podvod nebude objeven – předpokládat to, že došlo k porušení předpisů, a proto s procesními kroky k výběru nebo stanovení může začít teprve v okamžiku, kdy zjistí toto porušení předpisů nebo vznik celního dluhu.

65. Mimoto je třeba poznamenat, že ty lhůty, které v souvislosti s otázkou dne stanovení platí pro výběr celních dluhů z karnetů TIR, nejsou nutně srovnatelné se lhůtami týkajícími se tranzitního režimu Společenství, o které šlo v rozsudcích C‑460/01( ) a C‑104/02( ). V těchto řízeních šlo o lhůtu jedenácti měsíců pro sdělení nepředložení podle čl. 379 odst. 1 prováděcího nařízení k celnímu kodexu a lhůtu tří měsíců pro prokázání řádného provedení tranzitu podle čl. 379 odst. 2 prováděcího nařízení k celnímu kodexu, které počínají běžet ode dne uvedeného sdělení. Soudní dvůr jednak konstatoval, že lhůta jedenácti měsíců pro sdělení nepředložení představuje ve světle povinností členských států vyplývajících z nařízení o vlastních zdrojích kogentní maximální lhůtu( ), a jednak to, že celní dluh je nutno sdělit nebo vybrat bezprostředně po uplynutí lhůty tří měsíců pro prokázání řádného provedení, protože nejpozději k tomuto dni celní orgány mohou vypočítat částku cla a určit osobu povinnou zaplatit clo( ). Soudní dvůr také uvedl, že tento výklad nebrání tomu, že podle použitelných ustanovení celního kodexu je sdělení částky cla během období tří let po vzniku celního dluhu přípustné, protože tato maximální lhůta nezpochybňuje povinnosti ve vztahu ke Společenství vyplývající z úpravy o vlastních zdrojích( ).

66. V projednávaném případě je ve světle této judikatury třeba souhlasit s Komisí v tom, že pokud je zjištěno, že došlo k protiprávnímu jednání, platí podle čl. 455 odst. 1 prováděcího nařízení k celnímu kodexu ve spojení s čl. 11 odst. 1 Úmluvy TIR kogentní maximální lhůta dvanácti měsíců pro uvědomění o protiprávním jednání nebo o neuvolnění (nebo, bylo-li uvolnění získáno nekale nebo podvodně, lhůta dvou let). Pokud ale jde o lhůtu tří měsíců, na kterou se Komise odvolává, uvádí tato lhůta podle čl. 11 odst. 2 Úmluvy TIR pouze okamžik, kdy může být žádost o zaplacení nejdříve zaslána záručnímu sdružení. Jinak má držitel karnetu TIR, jakož i záruční sdružení pro důkaz řádného uskutečnění přepravy na podkladě karnetu TIR podle čl. 455 odst. 2 ve spojení s čl. 11 odst. 2 Úmluvy TIR k dispozici dva roky od uvědomění o protiprávním jednání. Zatímco tedy doba, kterou podle zjištění Soudního dvora ve věcech C‑104/02( ) a C‑460/01( ) mají podle článku 379 prováděcího nařízení k celnímu kodexu k dispozici orgány členských států pro vyrozumění o celním dluhu, a tím pro stanovení vlastních zdrojů zohledňuje v plném rozsahu lhůtu pro důkaz o řádném uskutečnění tranzitu nebo skutečné místo protiprávního jednání, vycházelo‑li by se z názoru Komise, žádosti o zaplacení v režimu TIR by musela být systematicky předložena ve lhůtě pro předložení důkazu o řádném uskutečnění přepravy na podkladě karnetu TIR. Tato lhůta ostatně není lhůtou, která by byla určena primárně celním orgánům, nýbrž lhůtou, kterou má k dispozici držitel karnetu TIR, nebo záruční sdružení, a proto – ve světle ustanovení o vlastních zdrojích – nesmí být vůči němu zkrácena.

67. Z uvedených důvodů pochybuji, že obecně může být předpokládáno, že vyrozumění o částce cla, a tím stanovení ve smyslu článku 2 nařízení o vlastních zdrojích je možné nejpozději po uplynutí 15 měsíců od přijetí příslušného karnetu TIR. Jisté však je, že toto vyrozumění, v projednávaném případě žádost o zaplacení, musí být provedeno, jakmile tak celní orgány mohou učinit. V této souvislosti je třeba doplnit, že v režimu TIR není celní orgán schopen určit osobu povinnou zaplatit clo pouze tehdy, je‑li zjištěna „skutečná osoba povinná zaplatit clo“, naopak v každém případě je vždy známa jedna osoba povinná zaplatit clo, totiž záruční sdružení, které společně a nerozdílně ručí s tou osobou, nebo těmi osobami, které jsou přímými dlužníky vzniklé částky.

68. V projednávaném případě ze spisu tak jako tak vyplývá, že ve většině případů, které byly předmětem kontroly vlastních zdrojů v roce 1996, byla žádost o zaplacení splatných celních dluhů zaslána jak držiteli karnetu TIR, tak i záručnímu sdružení. V každém případě je tedy nutno konstatovat, že nejpozději v tomto okamžiku belgické orgány očividně musely mít k dispozici údaje nezbytné k tomu, aby stanovily částku cla a určily osobu povinnou zaplatit clo, takže odpovídající nároky bylo nutno stanovit nejpozději k tomuto okamžiku. Zaúčtování těchto nároků, které proběhlo nesporně teprve rok po kontrole vlastních zdrojů, tedy v roce 1997, bylo proto provedeno opožděně.

69. Je tedy třeba konstatovat, že belgické orgány stanovily nároky z karnetů TIR opožděně, a tím – poukázáním na účet B teprve přibližně rok po kontrolách vlastních zdrojů v roce 1996 a 1997 – je také opožděně zaúčtovaly, nebo v případě, že stanovení skutečně proběhlo v okamžiku, kdy byly celní orgány poprvé schopny určit dlužnou částku a osobu povinnou zaplatit clo – bylo v každém případě zaúčtování opožděné.

70. Zadruhé, pokud jde o výtku Komise, že částky z karnetů TIR byly neprávem poukázány na účet B, jak jsem již uvedla ve svém stanovisku ve věci C‑105/02( ), na účet B nesmí být v zásadě poukázány jednak dosud neuhrazené stanovené nároky, na které nebylo poskytnuto zajištění, a jednak neuhrazené stanovené nároky, na které sice bylo poskytnuto zajištění, ale proti kterým byly vzneseny námitky a jejichž výše by se mohla po vyřešení vzniklých sporů změnit.

71. Co se týče různých argumentů belgické vlády, kterými uplatňuje, že se u sporných nároků nejednalo o zajištěné nároky ve smyslu čl. 6 odst. 3 písm. b) nařízení o vlastních zdrojích, odkazuji rovněž na mé stanovisko ve věci C‑105/02, ve kterém jsem konstatovala, že se u záruky podle článku 8 Úmluvy TIR v zásadě jedná o zajištění ve smyslu tohoto ustanovení a stanovené nároky z karnetů TIR musí být až do výše krytí, do které za celní dluhy ručí záruční sdružení, zařazeny do účtů A a v rámci lhůty stanovené v čl. 10 odst. 1 prvním pododstavci nařízení o vlastních zdrojích musí být poskytnuty Společenství( ).

72. Na základě mého výkladu ve výše uvedeném stanovisku, nehledě na otázku, do jaké míry se krize režimu TIR a její důsledky jako výpověď zajišťovací smlouvy mezinárodním konsorciem pojišťoven v roce 1994 v relevantním okamžiku skutečně projevila na zárukách, které má poskytovat belgické záruční sdružení, i podle mého názoru podle nařízení o vlastních zdrojích a podle zásady loajální spolupráce, která je jeho základem, belgické orgány nesměly v reakci na tyto obtíže svévolně a bez dohody s Komisí upustit od popsaného účtování celních dluhů z karnetů TIR do účtů A( ).

73. Jak vyplývá ze spisu, odpovídající předcházející konzultace se neuskutečnila a naopak Komise v návaznosti na kontroly vlastních zdrojů poukázala několikrát na to, že s poukázáním částek na účet B nesouhlasí.

74. Z těchto důvodů je nutno argumentaci belgické vlády týkající se krize režimu TIR a jejích důsledků odmítnout.

75. Odmítnout je nutno také argument belgické vlády, podle kterého příslušné částky směly být poukázány na účet B, protože se jednalo o „nároky, proti nimž byly vzneseny námitky“ ve smyslu čl. 6 odst. 3 písm. b) nařízení o vlastních zdrojích.

76. Souhlasím sice s belgickou vládou v tom, že příslušné vznesení námitek může být v zásadě provedeno i ze strany ručitele, tedy záručního sdružení. Podle mého názoru to vyplývá především z toho, že podle čl. 8 odst. 1 Úmluvy TIR ručí společně s držitelem karnetu TIR společně a nerozdílně za zaplacení splatných cel, a měly by mu tedy náležet stejné možnosti obrany( ).

77. Jako Komise jsem ale přesto toho názoru, že se „vznesení námitek“, jak vyplývá již ze znění čl. 6 odst. 2 písm. b) nařízení o vlastních zdrojích, musí vztahovat na samotný nárok a ne na zajištění, míněno je tedy vznesení námitek vůči prvotnímu celnímu dluhu( ). Podle písemností ve spise a argumentů belgické vlády se však v projednávané věci nejedná o vznesení námitek tohoto druhu. Naopak, belgické záruční sdružení systematicky odmítalo platby z titulu zajištění v návaznosti na výpověď zajišťovací smlouvy mezinárodní skupinou pojišťoven a na platební neschopnost, která mu hrozila.

78. V každém případě argumentace belgické vlády, podle které byly příslušné částky právem poukázány na účet B, proto nemůže být přijata, nehledě na otázku – jak uplatnila Komise – zda a do jaké míry byly okolnosti, které podle názoru belgické vlády odůvodňovaly poukázání na účet B, splněny již v okamžiku relevantním pro zaúčtování.

79. Je tedy namístě konstatovat, že výtky Komise týkající se opožděného a nesprávného zaúčtování vlastních zdrojů z karnetů TIR jsou opodstatněné.

80. S ohledem na všechny výše uvedené úvahy je namístě konstatovat, že první žalobní důvod Komise je opodstatněný.

B – K druhému žalobnímu důvodu: Opomenutí informovat Komisi o určitých jiných částkách cla, proti nimž byly vzneseny námitky a které byly zaúčtovány podobným způsobem

a) Hlavní argumenty účastníků řízení

81. Svým druhým žalobním důvodem Komise belgickým orgánům vytýká, že ji od roku 1996 v souvislosti s karnety TIR, které nebyly vyřízeny belgickými celními úřady, neinformovaly o všech ostatních částkách cla, proti nimž byly vzneseny námitky a se kterými bylo naloženo srovnatelným způsobem (jako s kontrolovanými karnety TIR), to znamená poukázání částek na účet B, přestože je k tomu vyzvala. Belgické království tím nesplnilo svoji povinnost loajální spolupráce, ze které vychází nařízení o vlastních zdrojích, jakož i článek 10 ES.

82. Belgická vláda má za to, že jí není možné vytýkat žádné nesplnění povinnosti loajální spolupráce.

b) Posouzení

83. Jak jsem již uvedla ve svém stanovisku ve věci C‑105/02, je členský stát podle zásady loajální spolupráce, ze které také vychází nařízení o vlastních zdrojích, povinen vyhovět takové žádosti Komise o informace, jako je ta, o kterou se jedná v projednávaném případě, kterou chce Komise v návaznosti na jí provedené kontroly získat za účelem ověření správného použití pravidel o vlastních zdrojích vysvětlení o tom, jak bylo účetně naloženo s určitými karnety TIR( ).

84. Vzhledem k tomu, že belgická vláda ani nezpochybnila, že jí příslušná žádost o informace byla ze strany Komise zaslána, ani to, že jí nevyhověla, je nutno konstatovat, že tím Belgické království nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z nařízení o vlastních zdrojích.

85. Druhý žalobní důvod Komise je proto opodstatněný.

C – K třetímu žalobnímu důvodu: Nezaplacení úroků z částek dlužných Komisi

a) Hlavní argumenty účastníků řízení

86. Komise má za to, že vzhledem k tomu, že belgické orgány velkou část dlužných částek doposud Společenství neposkytly, a že již poukázané částky byly odvedeny s velkým zpožděním, jsou podle článku 11 nařízení o vlastních zdrojích splatné úroky. Odkazuje zejména na částku z obou sporných případů, která již byla belgickými orgány přislíbena, nicméně dosud nebyla Komisi poskytnuta. Námitky belgické vlády je nutno zamítnout, protože dotčené nároky z karnetů TIR bylo nutno poukázat na účet A, alespoň v rozsahu, ve kterém na ně bylo poskytnuto zajištění.

87. Belgická vláda znovu opakuje své stanovisko, podle kterého předmětné částky byly právem poukázány na účet B. V případě, že chybějící částky již (1999) obdržela, poukázala je v rámci předepsané lhůty. Krom toho se zdá, že Komise úroky vypočítává špatně.

b) Posouzení

88. Podle článku 11 nařízení o vlastních zdrojích musí být v případě opožděného připsání zaplaceny úroky z prodlení, které podle ustálené judikatury mohou být vyžadovány nezávisle na tom, z jakého důvodu k opožděnému připsání na účty Společenství došlo( ).

89. Zaprvé, jak jsem již konstatovala, belgická vláda v souvislosti se dvěma karnety TIR uznala porušení nařízení o vlastních zdrojích a přislíbila Komisi poskytnutí příslušných vlastních zdrojů včetně úroků z prodlení, které ovšem, jak Komise, aniž by to bylo popřeno, uvedla, nebyly doposud zaplaceny.

90. Zadruhé, krom toho jsem v rámci prvního žalobního důvodu konstatovala, že zaúčtování a stanovení vlastních zdrojů proběhlo, každopádně v některých případech, opožděně a tyto vlastní zdroje byly neprávem poukázány na účet B. Vzhledem k tomu, že příslušné vlastní zdroje byly Společenství poukázány později, než jak při správném použití nařízení o vlastních zdrojích a celních předpisů měly být poukázány, nebo nebyly připsány vůbec, například proto, že byly neprávem poukázány na účet B a příslušné celní dluhy nebyly dosud skutečně uhrazeny( ), naběhly v této souvislosti úroky z prodlení, které, jak je nesporné, nebyly doposud zaplaceny.

91. Vzhledem k tomu, že Komise ve svém návrhu nevyčíslila výši nezaplacených úroků z prodlení, není ve zbývající části pro účely stanovení zde vytýkaného nesplnění povinnosti nezbytné zabývat se zjišťováním výše nezaplacených vlastních zdrojů nebo dlužných úroků z prodlení( ).

92. V důsledku toho je i třetí žalobní důvod Komise opodstatněný.

V – Náklady řízení

93. Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl ve věci úspěch, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Belgické království nemělo ve věci úsměch, navrhuji uložit mu náhradu nákladů řízení.

VI – Závěry

94. S přihlédnutím k výše uvedeným úvahám navrhuji, aby Soudní dvůr určil:

„1. Belgické království tím, že:

– neuvolňovalo určité tranzitní doklady (karnety TIR) v souladu s právními předpisy, s tím důsledkem, že z toho vyplývající vlastní zdroje nebyly správně zaúčtovány, ani poskytnuty včas Komisi;

– nesdělilo Komisi všechny ostatní celní částky, proti kterým nebyly vzneseny námitky a se kterými bylo belgickými orgány, pokud jde o neuvolňování karnetů TIR od roku 1996, zacházeno obdobně (poukázání na účet ‚B‘ namísto účtu ‚A‘);

– odmítlo zaplatit úroky z prodlení z částek dlužných Komisi;

– nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z článků 6, 9, 10 a 11 nařízení Rady (ES, Euratom) č. 1150/2000 ze dne 22. května 2000, kterým se provádí rozhodnutí 94/728/ES, Euratom o systému vlastních zdrojů Společenství, které s účinností od 31. května 2000 zrušilo a nahradilo nařízení Rady (EHS, Euratom) č. 1552/89 ze dne 29. května 1989, kterým se provádí rozhodnutí 88/376/EHS, Euratom o systému vlastních zdrojů Společenství, mající stejný předmět.

2. Belgickému království se ukládá náhrada nákladů řízení.“