ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
16

Článek D přílohy II, který se týká způsobů plateb finanční pomoci, zní následovně: „1. Platby finanční pomoci podle odpovídajících rozpočtových závazků se převádějí orgánu či subjektu určenému pro tento účel v žádosti podané dotyčným přijímajícím členským státem. Platby mohou mít formu zálohových plateb, průběžných plateb anebo plateb konečného zůstatku. Průběžné platby a platby konečného zůstatku se musí vztahovat na skutečně zaplacené výdaje, které musí být doloženy potvrzenými fakturami nebo účetními dokumenty rovnocenné důkazní hodnoty. 2. Platby se provádějí takto: […] d) konečný zůstatek pomoci Společenství, vypočtený na základě potvrzených a skutečně zaplacených výdajů, se vyplatí, pokud — projekt, etapa projektu nebo skupina projektů byly uskutečněny podle svých cílů, — určený orgán nebo subjekt uvedený v odstavci 1 podá Komisi žádost o platbu do šesti měsíců od konce lhůty pro dokončení prací a pro výdaje stanovené v rozhodnutí o poskytnutí pomoci na projekt, etapu projektu nebo skupinu projektů, — Komisi je předložena závěrečná zpráva uvedená v čl. F odst. 4, — členský stát potvrdí Komisi, že informace uvedené v žádosti o platbu a ve zprávě jsou správné, — členský stát zašle Komisi prohlášení uvedené v čl. 12 odst. 1, — byla provedena všechna informační a propagační opatření přijatá Komisí podle čl. 14 odst. 3. 3. Není-li Komisi zaslána závěrečná zpráva uvedená v odstavci 2 do 18 měsíců od konce lhůty pro dokončení prací a pro platby podle rozhodnutí o poskytnutí pomoci, zruší se část pomoci představující konečný zůstatek pro projekt. […] 5. Platby se převádějí orgánu či subjektu určenému členským státem zpravidla do dvou měsíců po obdržení přípustné žádosti o platbu, pokud jsou dostupné rozpočtové prostředky. […] 7. Komise stanoví společná pravidla o způsobilosti výdajů.“
21

Landesverwaltungsgericht Oberösterreich (zemský správní soud Horního Rakouska) byly předloženy dvě věci. První se týká zákonnosti zabavení přístrojů, jejichž používání může narušovat státní monopol spolkového státu v oblasti hazardních her, a druhá zákonnosti pokut uložených za pořádání hazardních her pomocí takovýchto přístrojů nebo za umožnění těchto her.
36

Dále je pravda – jak to zdůraznil předkládající soud – že díla takto zpřístupňovaná uživatelům online platformy pro sdílení TPB nebyla zpřístupněna online na této platformě jejím provozovatelem, nýbrž jejími uživateli. Nic to však nemění na tom, že zpřístupněním a správou takové online platformy pro sdílení, o jakou jde ve věci v původním řízení, jednají tito provozovatelé s plnou znalostí důsledků svého jednání s cílem poskytnout přístup ke chráněným dílům prostřednictvím indexace a sestavení seznamu souborů torrent na uvedené platformě, které uživatelům této platformy umožňují tato díla nacházet a sdílet je v rámci sítě „peer-to-peer“. V této souvislosti je třeba podotknout – jak to v podstatě uvedl generální advokát v bodě 50 stanoviska – že pokud by uvedení provozovatelé takovouto platformu nezpřístupnili a nespravovali, uvedená díla by nemohla být uživateli sdílena, nebo by přinejmenším jejich sdílení na internetu bylo složitější.
20

Pokud jde o obecnou strukturu směrnice 2004/39, má předkládající soud za to, že upřesnění pojmu „investiční poradenství“ v bodě 81 odůvodnění a v článku 52 směrnice 2006/73 by mohlo podpořit výše uvedený restriktivní výklad potud, že dle těchto upřesnění se investiční poradenství musí týkat určitých finančních nástrojů, což by se mohlo zakládat na obecné právní úvaze, která by byla použitelná rovněž na činnost zprostředkování investic.
2

Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi The Gibraltar Betting and Gaming Association Limited (dále jen „GBGA“) na straně jedné a Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (daňová a celní správa, Spojené království) a Her Majesty’s Treasury (státní pokladna, Spojené království) na straně druhé ve věci legality daňového režimu pro daně z hazardních her.
5

Článek 48 EGBGB, nadepsaný „Volba jména získaného v jiném členském státě Evropské unie“, stanoví: „Řídí-li se jméno osoby německým právem, může si tato osoba na základě prohlášení učiněného před matričním úřadem zvolit jméno získané v průběhu obvyklého pobytu v jiném členském státě Evropské unie, které je zapsáno v matrice tohoto jiného státu, není-li to zjevně neslučitelné se základními zásadami německého práva. Volba jména má zpětnou účinnost od data jeho zápisu do matriky jiného členského státu, ledaže dotyčná osoba výslovně prohlásí, že volba jména má mít účinky pouze do budoucna. Toto prohlášení musí být veřejně osvědčeno nebo prokázáno úřední listinou. […]“
5

Článek 23 uvedené směrnice zněl: „[…] 2. Technické specifikace musí uchazečům vytvořit podmínky pro rovný přístup a nesmějí vést k vytváření neodůvodněných překážek pro otevření zadávání veřejných zakázek hospodářské soutěži. […] 8. Není-li to odůvodněno předmětem zakázky, nesmějí technické specifikace odkazovat na určitou výrobu nebo zdroj nebo na určitý postup nebo na obchodní značky, patenty, typy nebo určitý původ či výrobu, pokud by to vedlo ke zvýhodnění nebo vyloučení určitých podniků nebo určitých výrobků. Takový odkaz je výjimečně dovolen, není-li dostatečně přesný a srozumitelný popis předmětu zakázky podle odstavců 3 a 4 možný; takový odkaz musí být doprovázen slovy ‚nebo rovnocenný‘.“
31

Tento soud má konečně za to, že případně by bylo možno uvažovat o tom, že se užívání takové individuální ochranné známky Evropské unie, jako je ochranná známka Bavlníkový květ, postaví na roveň užívání kolektivní ochranné známky Evropské unie. To by umožnilo dospět na základě zásad použitelných pro kolektivní ochranné známky k závěru, že umístění takové ochranné známky na výrobky slouží jako označení původu, pokud veřejnost spojuje takovéto umístění s očekáváním kontroly kvality prováděné majitelem ochranné známky. Jestliže by Soudní dvůr přijal tuto argumentaci, bylo by následně možno uvažovat o přiměřeném užití čl. 73 písm. a) nařízení č. 207/2009, podle něhož je třeba zrušit ochrannou známku, pokud její majitel nepřijme vhodná opatření, aby zabránil užívání ochranné známky, které neodpovídá podmínkám užívání stanoveným pravidly pro užívání.
25

Pro odpověď na tuto otázku, je nejprve třeba konstatovat, že i kdyby taková vnitrostátní právní úprava mohla spadat do dvou základních svobod uvedených předkládajícím soudem, nic to nemění na tom, že případné omezující účinky této právní úpravy na volný pohyb kapitálu jsou pouze nevyhnutelným důsledkem případných omezení volného pohybu služeb. Přitom mají-li vnitrostátní opatření současně vztah k několika základním svobodám, Soudní dvůr toto opatření v zásadě přezkoumává pouze z hlediska jediné z těchto svobod, ukáže-li se za okolností projednávaného případu, že ostatní svobody jsou zcela druhotné ve vztahu k první a mohou s ní být spojeny (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 8. září 2009, Liga Portuguesa de Futebol Profissional a Bwin International, C‑42/07, EU:C:2009:519, bod 47; ze dne 11. března 2010, Attanasio Group, C‑384/08, EU:C:2010:133, bod 40; jakož i usnesení ze dne 28. září 2016, Durante, C‑438/15, nezveřejněné, EU:C:2016:728, bod 14).
8

Článek 61 uvedené směrnice stanoví: „Odchylně od článku 60, je-li zboží, které se nenachází ve volném oběhu, propuštěno při vstupu do Společenství do některého z režimů nebo dostane-li se do některé ze situací uvedených v článku 156 nebo je-li propuštěno do režimu dočasného použití s úplným osvobozením od daní při dovozu anebo do režimu vnějšího tranzitu, je místem dovozu členský stát, na jehož území se na toto zboží tyto režimy nebo situace přestanou vztahovat. Obdobně je-li zboží, které se nachází ve volném oběhu, propuštěno při vstupu do Společenství do některého z režimů nebo dostane-li se do některé ze situací uvedených v článcích 276 a 277, je místem dovozu členský stát, na jehož území se na toto zboží tyto režimy nebo situace přestanou vztahovat.“
5

Článek 12 směrnice 2004/35, nadepsaný „Žádost o opatření“, stanoví: „1. Fyzické nebo právnické osoby: a) dotčené škodami na životním prostředí nebo pravděpodobně dotčené osoby, nebo b) mající dostatečný zájem na rozhodování o životním prostředí v souvislosti se škodami na životním prostředí, nebo c) prohlašující, že došlo k porušení práva, je-li to požadováno správním právem procesním členského státu jako podmínka, jsou oprávněny předložit příslušnému orgánu jakákoli vyjádření související s případy škod na životním prostředí nebo s bezprostřední hrozbou takových škod, jichž jsou si vědomy, a jsou oprávněny požadovat po příslušném orgánu, aby přijal opatření podle této směrnice. Členské státy stanoví, co představuje ‚dostatečný zájem‘ a ‚porušení práva‘. Za tímto účelem se zájem jakékoli nevládní organizace usilující o ochranu životního prostředí a splňující všechny požadavky vnitrostátního práva považuje za dostatečný pro účely pododstavce b). Takové organizace jsou také považovány za nositele práv, která mohou být porušena ve smyslu pododstavce c). 2. Žádost o opatření je doprovázena relevantními informacemi a údaji, které podporují vyjádření předložené v souvislosti s dotčenou škodou na životním prostředí. 3. V případě, že žádost o opatření a přiložená vyjádření hodnověrně ukazují, že došlo ke škodám na životním prostředí, zváží příslušný orgán všechna taková prohlášení a žádosti o opatření. Za těchto okolností poskytne příslušný orgán dotčenému provozovateli příležitost, aby oznámil své názory na danou žádost o akci [o opatření] a na prohlášení, která ji doprovázejí. 4. Příslušný orgán co nejdříve, a v každém případě v souladu s příslušnými ustanoveními vnitrostátního práva, informuje osoby uvedené v odstavci 1, které předložily svá vyjádření tomuto orgánu, o svém rozhodnutí přijmout nebo zamítnout danou žádost o opatření a toto rozhodnutí zdůvodní. 5. Členské státy mohou rozhodnout, že nebudou používat odstavce 1 a 4 v případech bezprostřední hrozby škod.“
13

Úvodem je nutno uvést, pokud jde o ustanovení Smlouvy použitelná na spor ve věci v původním řízení, že občan Unie, jako je pan U, který pracuje pro orgán nebo instituci Unie v jiném členském státě než ve členském státě svého původu, spadá do působnosti článku 45 SFEU (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 3. října 2000, Ferlini, C‑411/98, EU:C:2000:530, bod 42; ze dne 16. prosince 2004, My, C‑293/03, EU:C:2004:821, bod 47, jakož i ze dne 6. října 2016, Adrien a další, C‑466/15, EU:C:2016:749, body 24 a 25).
13

Pokud jde o výši náhrady nemajetkové újmy, která jí měla být přiznána, Tribunál, jenž odkázal na bod 72 rozsudku ze dne 28. května 2013, Abdulrahim v. Rada a Komise (C‑239/12 P, EU:C:2013:331), v bodech 86 a 87 napadeného rozsudku uznal, že vynětí společnosti Safa Nicu Sepahan ze seznamu subjektů, na něž se vztahují dotčená omezující opatření, může snížit výši přiznané náhrady újmy, avšak nemůže představovat úplnou nápravu utrpěné újmy. Tribunál poté, co v bodech 88 až 91 napadeného rozsudku uvedl, že bylo třeba zohlednit zejména závažnost konstatovaného porušení, jeho délku, jednání Rady, jakož i účinky, které vyvolalo tvrzení o zapojení společnosti Safa Nicu Sepahan do íránského šíření jaderných zbraní u třetích osob, stanovil částku této náhrady ex aequo et bono ve výši 50000 eur.
26

Zdanění celkové ceny dodání použitého zboží, uměleckých děl, sběratelských předmětů a starožitností obchodníkem povinným k dani, i když cena, za kterou posledně uvedený toto zboží nabyl, zahrnuje částku DPH, která byla odvedena na vstupu osobou patřící do některé z kategorií uvedených v čl. 314 písm. a) až d) uvedené směrnice a kterou ani tato osoba ani obchodník povinný k dani nemohli odečíst, by totiž vedlo k takovémuto dvojímu zdanění (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 3. března 2011, Auto Nikolovi, C‑203/10, EU:C:2011:118, bod 48 a citovaná judikatura).
7

Body 15 až 17 odůvodnění nařízení č. 207/2009 uvádějí: „(15) K posílení ochrany ochranných známek [Evropské unie] by měly členské státy s přihlédnutím ke své vnitrostátní úpravě určit co nejomezenější počet vnitrostátních soudů prvního a druhého stupně, které mají pravomoc ve věcech porušení a platnosti ochranných známek [Evropské unie]. (16) Rozhodnutí týkající se platnosti a porušení ochranných známek [Evropské unie] by mělo mít účinky a vztahovat se na celé území [Unie], neboť je to jediný způsob, jak zabránit vydání odporujících si rozhodnutí ze strany soudů a [Úřadu Evropské unie pro duševní vlastnictví (EUIPO)], a zajistit, aby nebyla ohrožena jejich jednotná povaha. Na všechna řízení týkající se ochranných známek [Evropské unie] by se mělo vztahovat nařízení [č. 44/2001], pokud toto nařízení nestanoví z těchto ustanovení výjimky. (17) Je třeba vyvarovat se toho, aby byla vydávána odporující si rozhodnutí o žalobách mezi týmiž účastníky a se stejnou skutkovou podstatou ve věci ochranné známky [Evropské unie] a paralelní národní ochranné známky. Proto, pokud jsou podány žaloby ve stejném členském státě, je třeba prostředky k dosažení tohoto cíle hledat ve vnitrostátních procesních předpisech, které nejsou tímto nařízením dotčeny, zatímco jsou-li žaloby podány v různých členských státech, byla by vhodná ustanovení obdobná ustanovením o litispendenci nařízení [č. 44/2001].“
30

Za těchto podmínek se Grondwettelijk Hof (Ústavní soud) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1) Musí být článek 49 SFEU vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátním právním předpisům, na jejichž základě: a) společnosti se sídlem v jiném členském státě, které mají stálou belgickou provozovnu a rozhodnou o rozdělení zisku, jenž není zahrnut do konečného zdanitelného výsledku společnosti, podléhají dani bez ohledu na to, zda zisk stálé belgické provozovny plynul mateřské společnosti, kdežto společnosti se sídlem v jiném členském státě, které mají belgickou dceřinou společnost a rozhodnou se rozdělit zisk, jenž není zahrnut do konečného zdanitelného výsledku společnosti, takové dani nepodléhají, bez ohledu na to, zda dceřiná společnost vyplatila dividendy, či nikoli; b) společnosti se sídlem v jiném členském státě, které mají stálou belgickou provozovnu, podléhají v případě převedení belgického zisku v plné výši do rezervního fondu dani, pokud se rozhodnou rozdělit zisk, jenž nebyl zahrnut do konečného zdanitelného výsledku společnosti, zatímco belgické společnosti v případě převedení zisku v plné výši do rezervního fondu takové dani nepodléhají? 2) Musí být článek 5 směrnice o mateřských a dceřiných společnostech vykládán v tom smyslu, že se o srážkovou daň jedná v případě, kdy ustanovení vnitrostátního práva stanoví, že v případě rozdělení zisku dceřiné společnosti a jeho výplaty mateřské společnosti se uloží daň, neboť jsou v témže zdaňovacím období rozdělovány dividendy a zdanitelný zisk se v plné výši nebo zčásti sníží o odpočet za rizikový kapitál nebo převáděné daňové ztráty, kdežto tento zisk by na základě vnitrostátních daňových předpisů dani nepodléhal, pokud by zůstal u dceřiné společnosti a nebyl by vyplacen mateřské společnosti? 3) Musí být čl. 4 odst. 3 směrnice o mateřských a dceřiných společnostech vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátním právním předpisům, na jejichž základě je vybírána daň z výplaty dividend, pokud mají tyto právní předpisy za následek, že společnost podléhá dani u té části dividend, která překračuje maximální částku stanovenou v čl. 4 odst. 3 uvedené směrnice, pokud se přijaté dividendy rozdělí později než v roce, kdy je sama obdržela, kdežto v případě, že společnost znovu rozdělí dividendy v roce, v němž je sama obdrží, tyto dividendy této dani nepodléhají?“
4

V bodech 1, 2, 6 až 9 a 19 odůvodnění směrnice 2011/16 se uvádí: „(1) […] Dochází k obrovskému vývoji mobility daňových poplatníků, počtu přeshraničních transakcí a internacionalizace finančních nástrojů, což členským státům způsobuje těžkosti při správném vyměření daní. Tento rostoucí problém má dopad na fungování daňových systémů a způsobuje dvojí zdanění, což samo o sobě podněcuje k daňovým podvodům a daňovým únikům […] (2) […] K překonání nepříznivých důsledků tohoto jevu je nevyhnutelné rozvíjet mezi daňovými správami členských států novou správní spolupráci. Je třeba, aby existovaly nástroje, které stanovením stejných pravidel, povinností a práv pro všechny členské státy umožní nastolit mezi členskými státy důvěru. […] (6) […] Za vhodný nástroj účinné správní spolupráce k tomuto účelu je považována nová směrnice. (7) Tato směrnice staví na výsledcích směrnice [Rady] 77/799/EHS [ze dne 19. prosince 1977 o vzájemné pomoci mezi příslušnými orgány členských států v oblasti přímých daní (Úř. věst. 1977, L 336, s. 15; Zvl. vyd. 09/01, s. 63)], ale stanoví jasnější a přesnější pravidla správní spolupráce mezi členskými státy tam, kde je to nutné, aby byla rozšířena, zejména co do výměny informací. […] (8) […] Ke zefektivnění a zrychlení spolupráce by […] mělo být zajištěno více přímých kontaktů mezi orgány. […] (9) Členské státy by si na žádost jiného členského státu měly navzájem vyměňovat informace o jednotlivých případech a měly by provádět šetření nezbytná k získání těchto informací. Smyslem koncepce ‚předpokládaného významu‘ je stanovit výměnu informací v daňových otázkách v co nejširším rozsahu a současně upřesnit, že členské státy nemohou zcela libovolně podnikat kroky za účelem shromáždění informací nebo požadovat informace, které pravděpodobně nejsou význam[n]é pro daňové záležitosti daného poplatníka. Přestože článek 20 této směrnice obsahuje procesní požadavky, je třeba tato ustanovení vykládat volně, aby nebránila účinné výměně informací. […] (19) Situace, ve kterých může dožádaný členský stát poskytnutí informací odmítnout, by měly být jasně vymezeny a omezeny s přihlédnutím k některým soukromým zájmům, které by měly být chráněny, a k veřejnému zájmu.“
26

Z uvedeného rozsudku vyplývá, že omezením důvodu pro zamítnutí uvedeného v čl. 7 odst. 1 písm. e) bodu ii) nařízení č. 40/94 na označení tvořená „výlučně“ tvarem výrobku „nezbytným“ pro dosažení technického výsledku normotvůrce náležitě zohlednil, že každý tvar výrobku je do určité míry funkční, a že by tedy nebylo vhodné zamítnout zápis tvaru výrobku jako ochranné známky z pouhého důvodu, že má užitné vlastnosti. Pomocí výrazů „výlučně“ a „nezbytný“ toto ustanovení zajišťuje, aby byl zamítnut zápis jen těch tvarů výrobku, které v sobě zahrnují pouze technické řešení, a jejichž zápis jako ochranné známky by tedy skutečně bránil využívání tohoto technického řešení jinými podniky. Takový zápis by totiž výrazně snížil možnosti konkurentů uvádět na trh tvary výrobku, které v sobě zahrnují totéž technické řešení (rozsudek ze dne 14. září 2010, Lego Juris v. OHIM, C‑48/09 P, EU:C:2010:516, body 48 a 59).
Podle názoru Komise je důvěrnost jednání mezi Komisí a dotyčným členským státem po vydání podrobného stanoviska vlastní postupu podle směrnice 98/34 a je obdobou důvěrného charakteru jednání v rámci jiných podobných postupů, zejména v rámci řízení pro nesplnění povinnosti. Komise se domnívá, že argument uvedený v bodě 87 napadeného rozsudku je chybný a uvedená jednání musí být chráněna před jakýmkoli vnějším tlakem, neboť Komise se snaží přesvědčit dotyčný členský stát, že jeho návrh vnitrostátního předpisu by mohl být v rozporu s unijním právem, a v mnoha případech nabízí alternativní řešení. Pokud by přitom tento orgán musel vyčkat na formální zahájení řízení pro nesplnění povinnosti, aby takový dialog mohl probíhat důvěrně, ohrozilo by to využívání preventivní kontroly a mohlo by to mít negativní dopad na vnitřní trh. Komise dále tvrdí, že taková situace by ztížila postoje stran a oddálila by vyhlídky na příznivé řešení respektující unijní právo.
86

V projednávaném případě je třeba s ohledem na úpravu kontrolního orgánu popsanou v bodě 61 tohoto rozsudku mít za to, že jeho zřízení s sebou nenese politická rozhodnutí ani zásahy do základních práv hospodářských subjektů, které by byly tak významné, že by vyžadovaly zásah unijního zákonodárce. Konkrétně pravomoci tohoto orgánu jsou v podstatě omezeny na shromažďování informací a podávání hodnotících zpráv. Důsledky, které má jeho zřízení pro dotčené subjekty, se omezují na povinnost předložit uvedenému orgánu své identifikační údaje, popis informační služby, kterou poskytují, jakož i prohlášení o shodě.
22

Žalobce v původním řízení podal proti tomuto rozhodnutí kasační opravný prostředek k Bundesarbeitsgericht (spolkový pracovní soud, Německo). Tento soud má za to, že směrnice 2003/8 neumožňuje dostatečně jasně určit, zda, a do jaké míry, musí členský stát, v němž se koná řízení, nést náklady na překlad podkladů k žádosti o právní pomoc, pokud jako ve věci v původním řízení nechal žadatel o právní pomoc sám vyhotovit předklad těchto dokumentů a podal žádost přímo soudu příslušnému ve věci samé, jenž je rovněž příslušný rozhodovat o této žádosti jakožto přijímající orgán ve smyslu čl. 13 odst. 1 písm. b) této směrnice. Nicméně konstatuje, že odmítnutí rozšířit právní pomoc na náklady na překlad těchto podkladů by v případě, že by představovalo omezení účinného přístupu ke spravedlnosti, mohlo sledovat legitimní cíl, a to zprostit státní pokladnu členského státu, v němž se koná řízení, povinnosti nést náklady, které by měl spíše nést členský stát, v němž má žadatel bydliště nebo obvyklý pobyt.
6

Článek 3 odst. 3 a 3a rámcové směrnice byl pozměněn směrnicí 2009/140. Třetí bod jejího odůvodnění zní takto: „Měla by být posílena nezávislost [VRO], aby se zajistilo efektivnější uplatňování předpisového rámce a zvýšila se jejich autorita i předvídatelnost jejich rozhodnutí. Za tímto účelem by vnitrostátní právní předpisy měly obsahovat výslovné ustanovení, které by zajistilo, aby byl [VRO] odpovědný za ex ante regulaci trhu nebo za řešení sporů mezi podniky, při plnění svých úkolů chráněn před vnějšími zásahy nebo politickým tlakem, jež by mohly ohrozit jeho nezávislé posuzování záležitostí, které mu jsou pře[d]kládány. Existence takovéhoto vnějšího vlivu na vnitrostátní zákonodárný orgán činí tento orgán nevhodným k plnění funkce [VRO] v rámci předpisového rámce. […]“
10

V odůvodnění k těmto aktům popsala Rada Hamás jako teroristickou skupinu a zmínila řadu teroristických činů, které měl Hamás spáchat od roku 2005. Dále Rada zmínila mimo jiné rozhodnutí přijaté Spojeným královstvím Velké Británie a Severního Irska v průběhu roku 2001 a dvě rozhodnutí přijatá v téže době orgány Spojených států amerických. V případě rozhodnutí Spojeného království se jedná o rozhodnutí Secretary of State for the Home Departement (ministr vnitra) o zákazu Hamásu, považovaného za organizaci zapojenou do teroristických činů. V případě rozhodnutí orgánů Spojených států se jedná o rozhodnutí vlády kvalifikující Hamás jako zahraniční teroristickou organizaci podle článku 219 US Immigration and Nationality Act (zákon Spojených států o přistěhovalectví a státní příslušnosti) a o rozhodnutí kvalifikující Hamás jako subjekt výslovně označený za mezinárodní teroristický subjekt na základě nařízení prezidenta 13224 (dále jen společně „rozhodnutí orgánů Spojených států“). Rada konstatovala, že shora uvedené rozhodnutí Spojeného království je pravidelně přezkoumáváno národní vládní komisí a rozhodnutí orgánů Spojených států mohou být správně a soudně přezkoumána, na základě čehož uvedla, že tato rozhodnutí byla přijata příslušnými orgány ve smyslu čl. 1 odst. 4 společného postoje 2001/931. Rada konečně vzala na vědomí, že uvedená rozhodnutí zůstávají nadále v platnosti, a shledala, že důvody pro zařazení hnutí Hamás na sporný seznam jsou i nadále oprávněné.
38

V projednávaném případě mechanismus spoluúčasti na rozhodování zavedený MitBestG, který se týká zapojení pracovníků prostřednictvím volených zástupců do rozhodovacích a strategických orgánů společnosti, z tohoto důvodu spadá jak do německého práva obchodních společností, tak do německého práva kolektivních pracovněprávních vztahů, jejichž působnost je Spolková republika Německo oprávněna omezit na pracovníky zaměstnané v závodech, které se nacházejí na jejím území, jelikož takové vymezení spočívá na objektivním a nediskriminačním kritériu.