ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
15

Dne 3. dubna 2012 přijala Komise v odpověď na potvrzující žádost [P. Breyera] ze dne 13. července 2011 rozhodnutí čj. Ares (2012) 399467 (dále jen ‚rozhodnutí ze dne 3. dubna 2012‘). Tímto rozhodnutím rozhodla ohledně přístupu [P. Breyera] k dokumentům ze správního spisu souvisejícího s řízením pro nesplnění povinnosti zahájeným proti Rakouské republice a zmíněným výše v bodě 7 a dále k dokumentům vztahujícím se k soudnímu řízení ve věci, ve které byl vydán rozsudek [ze dne 29. července 2010,] Komise v. Rakousko […] (EU:C:2010:455). V souvislosti s posledně uvedeným odepřela Komise mimo jiné přístup ke spisům účastníka řízení předloženým Rakouskou republikou v rámci daného soudního řízení (dále jen ‚sporné spisy účastníka řízení‘) z důvodu, že tyto spisy účastníka řízení nespadají do oblasti působnosti nařízení č. 1049/2001. Komise totiž zaprvé shledala, že podle čl. 15 odst. 3 SFEU podléhá Soudní dvůr Evropské unie coby orgán pravidlům upravujícím přístup k dokumentům, pouze pokud vykonává své správní funkce. Zadruhé Komise uvedla, že sporné spisy účastníka řízení byly určeny Soudnímu dvoru, přičemž Komise jakožto účastnice řízení ve věci, ve které byl vydán rozsudek [ze dne 29. července 2010,] Komise v. Rakousko […] (EU:C:2010:455), obdržela jen jejich kopie. Zatřetí měla Komise za to, že článek 20 statutu Soudního dvora Evropské unie stanoví doručování písemností vztahujících se k soudnímu řízení jen účastníkům tohoto řízení a orgánům, jejichž rozhodnutí jsou předmětem sporu. Začtvrté se podle Komise Soudní dvůr v rozsudku ze dne 21. září 2010, Švédsko a další v. API a Komise (C‑514/07 P, C‑528/07 P a C‑532/07 P, […] EU:C:2010:541), nezabýval otázkou, zda musí orgány poskytnout přístup ke spisům jiného účastníka daného soudního řízení. Proto v souvislosti se spisy účastníka řízení předloženými v rámci soudního řízení spadají podle ní do oblasti působnosti nařízení č. 1049/2001 jen spisy účastníka řízení předložené orgány, a nikoli spisy účastníka řízení předložené jinými účastníky řízení, a kdyby měl být zvolen jiný výklad, znamenalo by to podle ní obcházení ustanovení článku 15 SFEU a zvláštních pravidel vyplývajících ze statutu Soudního dvora [Evropské unie] a z jednacího řádu Soudního dvora.“
3

Body 1, 2, 4, 6 a 11 odůvodnění nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1049/2001 ze dne 30. května 2001 o přístupu veřejnosti k dokumentům Evropského parlamentu, Rady a Komise (Úř. věst. 2001, L 145, s. 43; Zvl. vyd. 01/03, s. 331) zní takto: „(1) V článku 1 druhém pododstavci Smlouvy o Evropské unii je vyjádřena zásada průhlednosti prohlášením, že Smlouva představuje novou etapu v procesu vytváření stále užšího svazku mezi národy Evropy, v němž jsou rozhodnutí přijímána co nejotevřeněji a co nejblíže občanovi. (2) Průhlednost umožňuje občanům blíže se účastnit rozhodovacího procesu a zaručuje, že správní orgány budou mít ve vztahu k občanům v demokratickém systému větší legitimitu, účinnost a odpovědnost. Průhlednost přispívá k posílení zásad demokracie a dodržování základních práv, která jsou uvedena v článku 6 Smlouvy o EU a v Chartě [Listině] základních práv Evropské unie. […] (4) Účelem tohoto nařízení je v co nejvyšší míře posílit právo veřejnosti na přístup k dokumentům a stanovit obecné zásady a omezení tohoto přístupu podle čl. 255 odst. 2 Smlouvy o ES. […] (6) Měl by být poskytnut širší přístup k dokumentům v případech, kdy orgány vykonávají své legislativní funkce, též v rámci přenesených pravomocí, a přitom zachována účinnost rozhodovacího procesu orgánů. Tyto dokumenty by měly být přístupné přímo v co nejširším rozsahu. […] (11) V zásadě by měly být veřejnosti přístupné všechny dokumenty orgánů. Je však třeba chránit některé veřejné a soukromé zájmy prostřednictvím výjimek. Orgány by měly mít právo chránit své vnitřní konzultace a porady tam, kde je to třeba k zabezpečení jejich způsobilosti provádět své úkoly. Při posuzování výjimek by měly orgány ve všech oblastech činnosti Unie brát v úvahu zásady právních předpisů Společenství o ochraně osobních údajů.“
21

Pokud jde o použitelnost směrnice 2004/17, má tento soud za to, že SEA jakožto řídící orgán letiště Milán Malpensa je zadavatelem, který je povinen dodržovat právní úpravu zadávání veřejných zakázek ve zvláštních odvětvích. Kromě toho činnost SEA podle tohoto soudu spadá do kategorie činností souvisejících s využíváním zeměpisné oblasti za účelem poskytování zařízení letišť leteckým dopravcům v souladu s článkem 7 směrnice 2004/17. Uvedený soud uvádí, že podle vnitrostátní judikatury spadá jakékoli využívání prostor (zeměpisné oblasti) letišť, tudíž včetně vnitřních prostor, v souvislosti s činnostmi prováděnými běžně leteckými dopravci, do věcné působnosti právní úpravy zvláštních odvětví.
2

Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi London Borough of Ealing (londýnská městská část Ealing, Spojené království) a Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (daňový a celní orgán Spojeného království, dále jen „daňový orgán“) ve věci uplatnění daně z přidané hodnoty (DPH) na vstupné do sportovních zařízení.
35

Obvyklý význam přídavného jména „zvláštní“ v běžném jazyce odkazuje na to, co je příznačné nějakému druhu, co je mu vlastní a co jej odlišuje od jiných druhů, a může být opakem toho, co je obecné. Podle tohoto obvyklého významu musí být výraz „zvláštní právní předpisy“ použitý v čl. 58 odst. 2 nařízení REACH vykládán v tom smyslu, že se týká přinejmenším každé směrnice nebo každého nařízení, jež upravují zvláštní pravidla pro látku, která je posuzována. Tento výraz je třeba chápat jako protiklad k právním předpisům, které upravují skupinu látek nebo použití či kategorii použití, které jsou definovány obecně a abstraktně.
74

V této souvislosti je třeba uvést, že prodejní lhůta, která by trvala až do konce roku následujícího po roce propuštění ke spotřebě, by vedla k tomu, že nová sazba spotřební daně by se vztahovala na cigarety, které byly propuštěny ke spotřebě v nejdelším případě až jeden rok poté, co vstoupilo v platnost zvýšení daně. Jak v podstatě uvedla generální advokátka v bodě 41 svého stanoviska, takto dlouhá prodejní lhůta by významně omezila účinnost článku 27 vyhlášky č. 1295/2007.
34

To však nemění nic na tom, že zásada konformního výkladu vyžaduje, aby vnitrostátní soudy učinily vše, co spadá do jejich pravomoci s tím, že vezmou v úvahu veškeré vnitrostátní právo a použijí metody výkladu jím uznané, aby zajistily plnou účinnost dotyčného rámcového rozhodnutí a došly k výsledku, který by byl v souladu s cílem sledovaným tímto rozhodnutím (rozsudek ze dne 5. září 2012, Lopes Da Silva Jorge, C‑42/11, EU:C:2012:517, bod 56 a citovaná judikatura).
30

V bodech 62 až 66 každého z napadených rozsudků měl Tribunál za to, že taková možnost by byla v rozporu s cíli sledovanými v tomto směru normotvůrcem Evropské unie, tak jak vyplývají z bodů 9 a 10 odůvodnění směrnice 2001/83, jimiž je uvést do souladu dostatečnou ochranu výzkumu a vývoje, jež jsou uskutečňovány inovativními farmaceutickými podniky, a vůli vyhnout se zbytečným pokusům na lidech a na zvířatech. Tato možnost by byla rovněž v rozporu s pojmem „souhrnná registrace“ ve smyslu čl. 6 odst. 1 druhého pododstavce směrnice 2001/83, jehož sledovaným cílem je úspora času a nákladů nezbytných pro shromáždění výsledků farmakologických a toxikologických zkoušek a klinických hodnocení a vyhnout se opakování zkoušek na lidech nebo na zvířatech. Kromě toho je zbytečné se dovolávat nezbytnosti ochrany investic, jež by si mohlo vyžádat vylepšení a vývoj původního léčivého přípravku, neboť unijní normotvůrce tuto otázku výslovně upravil v čl. 10 odst. 1 čtvrtém pododstavci směrnice 2001/83 a v čl. 14 odst. 11 nařízení č. 726/2004, když zakotvil další rok ochrany v případě registrace významné inovace během prvních osmi let po získání první registrace. Tribunál dále poukazuje na to, že tato dodatečná ochrana by byla zbavena svého účelu, pokud by získání odlišného rozhodnutí o registraci pro nové léčebné indikace a novou sílu léčivého přípravku žadatelům umožňovalo získat automaticky novou dobu zákonné ochrany údajů od okamžiku získání tohoto jiného rozhodnutí o registraci.
A dále i za předpokladu, že by domněnka zmíněná předkládajícím soudem byla vyvratitelná, nemění to nic na tom, že jakmile by byly zjištěny skutečnosti, které byly takto předem určeny zákonodárcem nebo nejvyšším vnitrostátním soudem, byla by automaticky presumována existence příčinné souvislosti, takže výrobce by se ještě před tím, než se soud rozhodující ve věci samé seznámí s důkazy a argumenty, které tento výrobce předkládá, mohl dostat do situace, kdy musí uvedenou domněnku vyvrátit, aby se mohl nároku úspěšně bránit. Jak bylo uvedeno v bodě 36 tohoto rozsudku, taková situace by vedla k tomu, že by nebylo respektováno důkazní břemeno podle článku 4 směrnice 85/374.
65

Na druhé straně je třeba uvést, že unijní zákonodárce v tomtéž bodě 76 odůvodnění nezdůraznil, že je třeba nadále studovat další metody ověřování. Článek 18 odst. 2 směrnice 2009/28 stanoví, že Komise podá zprávu o fungování ověřovací metody hmotnostní bilance a o možnosti povolení jiných metod ověřování, konkrétně těch metod, ve kterých informace o parametrech udržitelnosti nemusí zůstat fyzicky spojeny s konkrétními dodávkami nebo směsmi, a rovněž zohlední potřebu udržet úplnost a účinnost systému ověřování, aniž by vznikla nepřiměřená zátěž pro podniky. V tomto ohledu se Komise přiklonila k možnosti zachovat metodu hmotnostní bilance [viz zejména Commission Staff Working Document: Report on the operation of the mass balance verification method for the biofuels and bioliquids sustainability scheme in accordance with Article 18(2) of Directive 2009/28/EC (SEC/2010/0129 final)].
6

Článek 9 uvedené směrnice stanoví: „1. Pro služby, které nespadají do oblasti všeobecných služeb, mohou členské státy zavést všeobecná oprávnění v rozsahu nezbytném pro zaručení souladu se základními požadavky. 2. Pro služby, které spadají do oblasti všeobecných služeb, mohou členské státy zavést schvalovací postupy včetně individuálních licencí v rozsahu nezbytném pro zaručení souladu se základními požadavky a k zajištění poskytování všeobecných služeb. Udělení oprávnění může — být podmíněno povinnostmi všeobecných služeb, — pokud je to nezbytné a opodstatněné, uložit požadavky na kvalitu, dostupnost a výkon odpovídajících služeb, — být ve vhodných případech vázáno na povinnost finančního příspěvku do mechanismu rozdělení nákladů uvedeného v článku 7, je-li poskytování všeobecných služeb spojeno s čistými náklady a představuje pro poskytovatele všeobecných služeb určeného či určené podle článku 4 nespravedlivou zátěž, — být ve vhodných případech vázáno na povinnost finančního příspěvku na provozní náklady národního regulačního orgánu podle článku 22, — ve vhodných případech podléhat povinnosti dodržovat pracovní podmínky stanovené vnitrostátními právními předpisy nebo tuto povinnost uložit. Povinnosti a požadavky uvedené v první odrážce a v článku 3 lze stanovit pouze určeným poskytovatelům všeobecných služeb. S výjimkou podniků, jež byly určeny provozovateli všeobecných služeb v souladu s článkem 4, oprávnění nesmí: — být omezena, pokud jde o počet, — pro stejné prvky všeobecných služeb nebo části území daného státu ukládat povinnosti všeobecných služeb a současně finanční příspěvky do mechanismu rozdělení nákladů, — zdvojovat podmínky uložené podnikům na základě jiných vnitrostátních předpisů, které neupravují zvlášť příslušné odvětví, — ukládat jiné technické nebo provozní podmínky než ty, které jsou nezbytné pro splnění povinností podle této směrnice. 3. Postupy, povinnosti a požadavky uvedené v odstavcích 1 a 2 jsou transparentní, přístupné, nediskriminační, přiměřené, přesné a jednoznačné, jsou předem zveřejňovány a založeny na objektivních kritériích. Členské státy zajistí, aby důvody pro odmítnutí vydání nebo odnětí oprávnění jako celku nebo jeho části byly sděleny žadateli, a zavedou opravné prostředky.“
34

Jak v podstatě zdůraznil generální advokát v bodech 68 a 69 svého stanoviska, odlišný výklad, který by umožňoval, aby každý členský stát sám vymezil technické požadavky potřebné k uvedení do provozu a registraci ojetých vozidel dovozených z třetí země, by kromě toho byl v rozporu s účelem spočívajícím v zajištění a podpoře fungování vnitřního trhu, který postupně sledovaly směrnice 74/150, směrnice 2003/37 a poté nařízení č. 167/2013, jelikož pravomoci tak svěřené členským státům by mohly bránit obchodu mezi nimi.
8

Na podporu své žaloby uvedla Riva osm žalobních důvodů vycházejících zaprvé z nedostatku pravomoci Komise po uplynutí doby platnosti Smlouvy o ESUO a porušení nařízení č. 1/2003, zadruhé z porušení čl. 10 odst. 3 a 5 nařízení č. 17 a čl. 14 odst. 1 a 3 nařízení č. 1/2003, zatřetí z porušení čl. 36 prvního pododstavce UO, začtvrté z porušení článků 10 a 11 nařízení Komise (ES) č. 773/2004 ze dne 7. dubna 2004 o vedení řízení Komise podle článků [101 a 102 SFEU] (Úř. věst. 2004, L 123, s. 18; Zvl. vyd. 08/03, s. 81), jakož i práva na obhajobu společnosti Riva, zapáté z nedostatečného odůvodnění a, co se týče definice relevantního zeměpisného trhu a použití zásady lex mitior z rozporného odůvodnění, zašesté ze zkreslení skutkového stavu a porušení článku 65 UO, pokud jde o různé aspekty protiprávního jednání vytýkaného společnosti Riva, zasedmé z neprovedení šetření a nedostatečnosti odůvodnění, co se týče celkového přičtení protiprávního jednání společnosti Riva a jejího specifického postavení vzhledem k jednání, které je jí vytýkáno, a zaosmé z porušení čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003, z porušení oznámení Komise o neuložení nebo snížení pokut v případech kartelových dohod (Úř. věst. 1996, C 207, s. 4; Zvl. vyd. 08/01, s. 171), z porušení pokynů o metodě stanovování pokut udělených podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 Smlouvy o ES (Úř. věst. 1998, C 9, s. 3), ze zneužití pravomoci, z porušení zásad proporcionality a rovného zacházení při stanovení výše pokuty.
31

Komise má za to, že argument vycházející z nekonání nového slyšení před úředníkem pro slyšení je formulován příliš obecně a nejasně k tomu, aby byl přípustný. K věci samé uvádí, že Ferriere Nord nepopírá závěr Tribunálu, podle něhož by takové slyšení bylo nezbytné jen tehdy, pokud by bylo zasláno nové oznámení námitek. Tribunál přitom nezbytnost takového nového oznámení vyloučil.
101

Pro vymezení rozsahu této výjimky je třeba odkázat, jak to učinil Tribunál v bodě 120 napadeného rozsudku, na stanovisko Hospodářského a sociálního výboru k návrhu nařízení Evropského parlamentu a Rady o (průmyslových) vzorech Společenství (Úř. věst. 1994, C 388, s. 9), jehož návrh uvedený v bodě 3.1.4 tohoto stanoviska byl převzat do článku 7 nařízení č. 6/2002. Bod 3.1.2 uvedeného stanoviska uvádí, že ustanovení týkající se posouzení novosti (průmyslového) vzoru Společenství se jeví obtížně použitelné v řadě oblastí a obzvláště v textilním průmyslu. Tentýž bod doplňuje, že je běžné, že si prodávající padělaných výrobků obstarají osvědčení, které nepravdivě uvádí, že zpochybněný (průmyslový) vzor byl již dříve vyvinut v třetí zemi. Bod 3.1.3 téhož stanoviska uzavírá, že za těchto podmínek by bylo třeba se zaměřit na zpřístupnění zúčastněným kruhům v Unii před rozhodným datem.
15

Rozsudkem ze dne 30. prosince 2013 zrušil Wojewódzki Sąd Administracyjny w Warszawie (vojvodský správní soud ve Varšavě) rozhodnutí ministra financí ze dne 14. března 2013. Rozhodl, že EHZS, které Aviva hodlala založit, splňuje všechny podmínky pro uplatnění osvobození podle čl. 43 odst. 1 bodu 21 zákona o DPH. Tento soud konstatoval, že k narušení hospodářské soutěže by mohlo dojít pouze v případě, že by na trhu se souvisejícími službami působily i jiné subjekty než dotčené NSO, které by byly připraveny nabídnout obdobné služby jako toto NSO, a pokud by stávající příjemci služeb, kterými jsou členové tohoto NSO, měli zájem kupovat tyto služby od subjektu mimo uvedené seskupení. Podle tohoto soudu by bylo obtížné nalézt na trhu hospodářský subjekt, který by jako společné centrum služeb poskytoval služby subjektům usazeným ve dvanácti členských státech, aniž by mu z toho plynul zisk, a byl činný výlučně v rámci skupiny dotčené ve věci v původním řízení.
67

Na rozdíl od toho, co tvrdí Spolková republika Německo, z rozsudku ze dne 16. září 2008, Isle of Wight Council a další (C‑288/07, EU:C:2008:505), nevyplývá, že lze na úrovni vnitrostátní právní úpravy obecně v rámci posouzení, zda nebyla narušena hospodářská soutěž, omezit osvobození od daně stanovené v čl. 132 odst. 1 písm. f) směrnice 2006/112. Soudní dvůr v tomto rozsudku vyložil jiné ustanovení, než je ustanovení dotčené v této věci, a sice čl. 4 odst. 5 druhý pododstavec šesté směrnice, podle něhož musí být veřejnoprávní subjekty považovány za osoby povinné k dani, pokud by jejich vynětí z daňové povinnosti vedlo k výraznému narušení hospodářské soutěže. Soudní dvůr v této souvislosti v bodě 40 tohoto rozsudku rozhodl, že veřejnoprávní subjekty mají povinnost k DPH podle tohoto ustanovení při výkonu dané činnosti bez ohledu na to, zda jsou či nejsou vystaveny hospodářské soutěži na úrovni daného místního trhu, na němž tuto činnost vykonávají. Z toho však nevyplývá, že požadavek, aby nebyla narušena hospodářská soutěž ve smyslu čl. 132 odst. 1 písm. f) směrnice 2006/112, umožňuje omezit obecně rozsah tohoto osvobození.
1

The Tea Board se kasačními opravnými prostředky domáhá zrušení rozsudků Tribunálu Evropské unie ze dne 2. října 2015, The Tea Board v. OHIM – Delta Lingerie (Darjeeling) (T‑624/13, EU:T:2015:743), ze dne 2. října 2015, The Tea Board v. OHIM – Delta Lingerie (Darjeeling collection de lingerie) (T‑625/13, nezveřejněný, EU:T:2015:742), ze dne 2. října 2015, The Tea Board v. OHIM – Delta Lingerie (DARJEELING collection de lingerie) (T‑626/13, nezveřejněný, EU:T:2015:741), a ze dne 2. října 2015, The Tea Board v. OHIM – Delta Lingerie (Darjeeling) (T‑627/13, nezveřejněný, EU:T:2015:740) (dále jen společně „napadené rozsudky“), v rozsahu, v němž Tribunál v těchto rozsudcích částečně zamítl její žaloby znějící na zrušení rozhodnutí druhého odvolacího senátu Úřadu Evropské unie pro duševní vlastnictví (EUIPO) ze dne 11. a 17. září 2013 (věci R 1387/2012-2, R 1501/2012-2, R 1502/2012-2 a R 1504/2012-2, dále jen „sporná rozhodnutí“), jež se týkají námitkových řízení mezi společnostmi The Tea Board a Delta Lingerie.
103

Irsko však tvrdí, že zavedení systému založeného na původní platbě registračního poplatku poměrného k předpokládané době užívání vozidla na irském území následovaného kompenzační platbou při vývozu by s sebou neslo nebezpečí ztráty daňových příjmů a vedlo by ke značným praktickým obtížím zejména z důvodu nemožnosti stanovit v okamžiku dovozu přesnou výši vratky při vývozu, jakož i z důvodu toho, že skutečné užívání vozidla se může značně lišit od zamýšleného užívání. V případě, kdy by se původně vybraný registrační poplatek ukázal nedostatečným, ale vozidlo už by bylo vyvezeno z Irska, by se totiž pronajímatel a vlastník tohoto vozidla mohli dostat mimo místní příslušnost tohoto členského státu v daňové oblasti. Navíc vzhledem k tomu, že by zavedení systému navrhovaného Komisí vyžadovalo provedení téže technické kontroly, jako je tomu nyní, a následně vedlo ke stejným administrativním nákladům, hrozilo by, že v případě, kdy bude nutné uhradit doplatek k registračnímu poplatku, budou se někteří poplatníci pokoušet těmto nákladům, jakož i doplatkům, vyhnout tím, že irským úřadům neoznámí prodloužení smlouvy o pronájmu nebo o leasingu.
8

Z bodu 15 napadeného rozsudku I a bodu 16 napadeného rozsudku II vyplývá, že Komise měla ve sporném rozhodnutí za to, že LGE a její dceřiné společnosti na jedné straně a dceřiné společnosti Philips na straně druhé se účastnily kartelových dohod týkajících se CDT a CPT až do 1. července 2001, kdy byla činnost v oblasti CRT převedena na skupinu LPD. Společnosti LGE a Philips byly proto shledány odpovědnými za protiprávní jednání, kterého se v souvislosti s CDT dopustila LGE v období od 24. října 1996 do 30. června 2001 a Philips v období od 29. června 1997 do 30. června 2001, a za protiprávní jednání, kterého se v souvislosti s CPT dopustila LGE v období od 3. prosince 1997 do 30. června 2001 a Philips v období od 29. ledna 1997 do 30. června 2001. Komise měla dále za to, že navrhovatelky musí být jakožto mateřské společnosti společně a nerozdílně odpovědné za účast skupiny LPD na kartelových dohodách týkajících se CDT a CPT od 1. července 2001 do 30. ledna 2006.
3)

Okolnost, že akcionáři The Trustees of the BT Pension Scheme nejsou osobami povinnými k dani z příjmů z dividend, které obdrží, ani okolnost, že porušení dotčeného unijního práva není podle názoru předkládajícího soudu dostatečně závažné na to, aby vedlo ke vzniku mimosmluvní odpovědnosti dotčeného členského státu vůči společnosti vyplácející dividendy kvalifikované jako „dividendy ze zahraničního příjmu“, a to v souladu se zásadami uvedenými v rozsudku ze dne 5. března 1996, Brasserie du pêcheur a Factortame (C‑46/93 a C‑48/93, EU:C:1996:79), ani okolnost, že společnost-rezident Spojeného království vyplatila zvýšenou částku dividend kvalifikovaných jako „dividendy ze zahraničního příjmu“, aby zhojila neexistenci slevy na dani pro akcionáře – příjemce dividend, nejsou s to změnit odpovědi podané na ostatní otázky položené předkládajícím soudem.
2

Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Trustees of the P Panayi Accumulation & Maintenance Settlements (dále jen „správci svěřenských fondů Panayi“) a Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (dále jen „správce daně“), jehož předmětem je zdanění latentních kapitálových výnosů z majetku svěřenských fondů při přesunu bydliště jejich správců do jiného členského státu, než je členský stát původu.
5

Příloha I směrnice 91/271, nadepsaná „Požadavky na městské odpadní vody“, zní takto: „[…] B. Vypouštění z čistíren městských odpadních vod do recipientů […] 1. Čistírny městských odpadních vod mají být projektovány nebo upraveny tak, aby před vypuštěním do recipientu bylo možno odebírat reprezentativní vzorky vstupujících odpadních vod a vod vyčištěných. 2. Vypouštění z čistíren městských odpadních vod podrobené čištění podle článků 4 a 5 musí vyhovovat požadavkům uvedeným v tabulce 1. […] D. Referenční metody monitorování a vyhodnocování výsledků 1. Členské státy zajistí, aby použité metody monitorování odpovídaly přinejmenším úrovni dále uvedených požadavků. Metody alternativní k metodám uvedeným v odstavcích 2, 3 a 4 mohou být použity za předpokladu, že lze prokázat, že poskytují rovnocenné výsledky. […] 2. V přesně určeném bodě na odtoku z čistírny a je-li to třeba, také na vtoku do čistírny se budou odebírat vzorky vázané na průtok nebo 24hodinové slévané vzorky, aby bylo možné sledovat soulad s požadavky na vypouštěné odpadní vody stanovené touto směrnicí. […] 3. Minimální roční počet vzorků bude stanoven v závislosti na velikosti čistírny a vzorky musí být odebírány v pravidelných intervalech během celého roku: – 2000 až 9999 PE: 12 vzorků během prvního roku. Čtyři vzorky během následujících let, pokud lze prokázat, že vody během prvního roku vyhovují ustanovením směrnice; pokud jeden vzorek ze čtyř nevyhoví, musí být v následujícím roce odebráno 12 vzorků. – 10000 až 49999 PE: 12 vzorků. […]“
17

Tato zásada však platí „[s] výhradou článků 14 až 17“ nařízení č. 1408/71. V některých zvláštních případech by totiž prosté použití obecného pravidla stanoveného v čl. 13 odst. 2 písm. a) tohoto nařízení nemohlo zamezit administrativním komplikacím – jak na straně zaměstnance, tak na straně zaměstnavatele i orgánů sociálního zabezpečení – jež by mohly ztěžovat volný pohyb osob spadajících do působnosti uvedeného nařízení, ale mohlo by naopak takové komplikace vyvolat (rozsudek ze dne 4. října 2012, Format Urządzenia i Montaże Przemysłowe, C‑115/11, EU:C:2012:606, bod 31).