Věc C-85/11

Evropská komise

v.

Irsko

„Nesplnění povinnosti státem — Daně — Směrnice 2006/112/ES — Články 9 a 11 — Vnitrostátní právní předpisy umožňující zahrnout osoby nepovinné k dani do skupiny osob, jež lze považovat za jedinou osobu povinnou k DPH“

Shrnutí – rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 9. dubna 2013

Harmonizace daňových právních předpisů – Společný systém daně z přidané hodnoty – Osoby povinné k dani – Pojem – Možnost pro členské státy považovat úzce propojené osoby za jedinou osobu povinnou k dani – Vnitrostátní právní úprava umožňující zahrnout osoby nepovinné k dani do skupiny osob, jež lze považovat za jedinou osobu povinnou k dani – Nesplnění povinnosti – Neexistence

(Směrnice Rady 2006/112, článek 11)

Členský stát, který umožňuje zahrnout osoby nepovinné k dani do skupiny osob, jež lze považovat za jedinou osobu povinnou k dani z přidané hodnoty, neporušuje povinnosti, které mu vyplývají z článku 11 směrnice 2006/112 o společném systému daně z přidané hodnoty.

Z pojmu „za jedinou osobu povinnou k dani“ nelze vyvodit, že cílem článku 11 směrnice je pouze umožnit zacházení s několika osobami povinnými k dani jako s jediným subjektem, neboť tento výraz se nevztahuje k podmínce pro uplatnění tohoto článku, nýbrž k jeho výsledku, který spočívá v tom, že je několik osob považováno za jedinou osobu povinnou k dani. Ve formulaci tohoto článku rovněž neexistuje základ pro argument, že tento článek představuje výjimku z obecného pravidla, podle kterého musí být s každou osobou povinnou k dani zacházeno jako se samostatným subjektem, takže by bylo třeba tento článek vykládat striktně, ani pro argument, že koncept skupiny naznačuje, že osoby, jež tvoří její součást, spadají do téže kategorie, jelikož tento článek pojem „skupina“ neobsahuje.

Co se dále týče cílů sledovaných článkem 11 směrnice, unijní zákonodárce zamýšlel umožnit členským státům – v zájmu zjednodušení správy nebo potírání zneužívaní daňového režimu, například rozčleněním jednoho hospodářského subjektu na několik osob povinných k dani s cílem dosáhnout zvláštního výhodného režimu – nespojovat systematicky kvalifikaci osoby povinné k dani s pojmem čistě právní nezávislosti. Nezdá se přitom, že by možnost členských států považovat za jedinou osobu povinnou k dani skupinu osob sestávající z jedné nebo několika osob, které by jako jednotlivci nemohly mít postavení osoby povinné k dani, byla v rozporu s uvedenými cíli. Naopak, nelze vyloučit, že přítomnost takových osob v rámci skupiny pro účely DPH přispívá ke zjednodušení správy jak na straně uvedené skupiny, tak na straně daňové správy, a umožnuje potírat zneužívaní daňového režimu, přičemž uvedená přítomnost může být pro tyto účely dokonce nezbytná, pokud jako jediná svědčí o úzkém propojení finančními, hospodářskými a organizačními vazbami, jež musí existovat mezi osobami tvořícími tuto skupinu, aby mohly být považovány za jedinou osobu povinnou k dani.

(viz body 40, 47, 48)

Věc C-85/11

Evropská komise

v.

Irsko

„Nesplnění povinnosti státem — Daně — Směrnice 2006/112/ES — Články 9 a 11 — Vnitrostátní právní předpisy umožňující zahrnout osoby nepovinné k dani do skupiny osob, jež lze považovat za jedinou osobu povinnou k DPH“

Shrnutí – rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 9. dubna 2013

Harmonizace daňových právních předpisů — Společný systém daně z přidané hodnoty — Osoby povinné k dani — Pojem — Možnost pro členské státy považovat úzce propojené osoby za jedinou osobu povinnou k dani — Vnitrostátní právní úprava umožňující zahrnout osoby nepovinné k dani do skupiny osob, jež lze považovat za jedinou osobu povinnou k dani — Nesplnění povinnosti — Neexistence

(Směrnice Rady 2006/112, článek 11)

Členský stát, který umožňuje zahrnout osoby nepovinné k dani do skupiny osob, jež lze považovat za jedinou osobu povinnou k dani z přidané hodnoty, neporušuje povinnosti, které mu vyplývají z článku 11 směrnice 2006/112 o společném systému daně z přidané hodnoty.

Z pojmu „za jedinou osobu povinnou k dani“ nelze vyvodit, že cílem článku 11 směrnice je pouze umožnit zacházení s několika osobami povinnými k dani jako s jediným subjektem, neboť tento výraz se nevztahuje k podmínce pro uplatnění tohoto článku, nýbrž k jeho výsledku, který spočívá v tom, že je několik osob považováno za jedinou osobu povinnou k dani. Ve formulaci tohoto článku rovněž neexistuje základ pro argument, že tento článek představuje výjimku z obecného pravidla, podle kterého musí být s každou osobou povinnou k dani zacházeno jako se samostatným subjektem, takže by bylo třeba tento článek vykládat striktně, ani pro argument, že koncept skupiny naznačuje, že osoby, jež tvoří její součást, spadají do téže kategorie, jelikož tento článek pojem „skupina“ neobsahuje.

Co se dále týče cílů sledovaných článkem 11 směrnice, unijní zákonodárce zamýšlel umožnit členským státům – v zájmu zjednodušení správy nebo potírání zneužívaní daňového režimu, například rozčleněním jednoho hospodářského subjektu na několik osob povinných k dani s cílem dosáhnout zvláštního výhodného režimu – nespojovat systematicky kvalifikaci osoby povinné k dani s pojmem čistě právní nezávislosti. Nezdá se přitom, že by možnost členských států považovat za jedinou osobu povinnou k dani skupinu osob sestávající z jedné nebo několika osob, které by jako jednotlivci nemohly mít postavení osoby povinné k dani, byla v rozporu s uvedenými cíli. Naopak, nelze vyloučit, že přítomnost takových osob v rámci skupiny pro účely DPH přispívá ke zjednodušení správy jak na straně uvedené skupiny, tak na straně daňové správy, a umožnuje potírat zneužívaní daňového režimu, přičemž uvedená přítomnost může být pro tyto účely dokonce nezbytná, pokud jako jediná svědčí o úzkém propojení finančními, hospodářskými a organizačními vazbami, jež musí existovat mezi osobami tvořícími tuto skupinu, aby mohly být považovány za jedinou osobu povinnou k dani.

(viz body 40, 47, 48)