ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
10.

Krajský soud v Českých Budějovicích žalobu zamítl rozsudkem ze dne 14. 3. 2007, č. j. 10 Ca 239/2006 – 40 (dále jen „napadený rozsudek“). Proti napadenému rozsudku podal žalobce kasační stížnost u předkládajícího soudu. V této kasační stížnosti žalobce namítal, že daňový výměr je nevykonatelný, protože neoznačuje dlužníka dostatečně určitým způsobem, který by vyloučil jeho záměnu s jinými osobami. Není v pravomoci žalovaného, aby tuto vadu daňového výměru napravoval vlastním úsudkem o tom, které osobě daňový výměr uložil povinnost. Tato vada dle žalobce nemůže být zhojena ani tím, že žalobce je jako příjemce daňového výměru označen v žádosti o vymáhání (kde se poprvé objevilo datum narození žalobce). Dále žalobce namítá i to, že daňový výměr mu nebyl doručen řádným způsobem, který by mu umožnil podniknout kroky na obranu svých práv, neboť na doručence založené ve spisu je jako adresát označen jménem, příjmením a bydlištěm, což nepostačuje k prokázání, že daňový výměr byl doručen právě žalobci, a nikoli jiné osobě odpovídající tomuto označení. Žalobce popřel, že by podpis na doručence byl jeho podpisem. Mimoto nikdy dosud neměl příležitost se seznámit s daňovým výměrem v českém jazyce. Žalovaný má za to, že ani jemu ani českým správním soudům nepřísluší zkoumat daňový výměr z hlediska podmínek pro jeho vydání a jeho náležitostí. Z žádosti o vymáhání vystavené dožadujícím orgánem jasně vyplývá přesná identifikace žalobce jako dlužníka. Pokud by datum narození v žádosti o vymáhání chybělo, žalovaný by požádal dožadující orgán o doplnění tohoto údaje. Žalovaný má za to, že daňový výměr byl žalobci doručen, což vyplývá i z jeho vlastního tvrzení, že obdržel listiny německých celních orgánů, které však nedostatečně identifikovaly adresáta a byly vystaveny pouze v jazyce německém, bez překladu do českého jazyka, a žalobce jim nerozuměl.
50.

Nicméně upřesňuji, že pokud by Soudní dvůr měl za to, že toto hledisko cíle ochrany veřejného zdraví je jedním z těch, které sleduje § 95 odst. 7 třetí věta SGB V, mohla by věková hranice stanovená v tomto článku být podle mého názoru jen stěží považována za nezbytnou pro tento účel, vzhledem k výjimkám z jejího použití, které stanoví německé právo. Tyto výjimky vedou k pochybnostem ohledně vnitřní soudržnosti uvedeného paragrafu posuzovaného v tomto kontextu. Pokud by měl totiž německý zákonodárce skutečně za to, že z důvodu předpokladu snížení výkonnosti smluvních zubních lékařů, kteří dosáhli věku 68 let, může pokračování těchto zubních lékařů v činnosti ohrozit zdraví pacientů, na něž se vztahuje zákonné zdravotní pojištění, je obtížné najít pádné důvody umožňující vysvětlit, proč tito zubní lékaři mohou přesto pokračovat ve své činnosti v případě nedostatku zubních lékařů v regionu jako zastupující zubní lékaři nebo také v případě, že vykonávali činnost smluvního zubního lékaře méně než 20 let. Německá vláda ostatně na jednání připustila, že při pojetí § 95 odst. 7 třetí věty SGB V z tohoto hlediska, se toto ustanovení vyznačuje určitou nesoudržností. Zjištění takové nesoudržnosti není překvapující, jelikož vůli německého zákonodárce, jak vyplývá z obecného kontextu dotčeného opatření, zjevně nebyla ochrana pacientů, na něž se vztahuje zákonné zdravotní pojištění, na základě předpokladu snížení výkonnosti smluvních zubních lékařů, kteří dosáhli věku 68 let.
37.

Česká republika má za to, že není povinna provést do svého právního řádu ta ustanovení směrnice 2003/41, která jsou předmětem projednávané žaloby, z toho důvodu, že pokud by tak učinila, byla by nucena zavést systém zaměstnaneckého penzijního pojištění, který by byl součástí druhého pilíře, a zasáhnout tak do základních zásad svého systému sociálního zabezpečení, jehož uspořádání je plně v pravomoci členských států.
67.

Pakliže jsou při bagrovacích pracích na řece Emži v podstatě opakovaně prováděny stále stejné činnosti, lze se důvodně domnívat, že předchozí posouzení podle čl. 6 odst. 3 nebude představovat přílišnou zátěž. Pokud by nezbytné bagrovací práce v určitém konkrétním případě meze takovýchto opakujících se prací překročily, muselo by se provést důkladnější posouzení ( 47 ). Kdyby i přes negativní výsledek posouzení důsledků pro lokalitu musely být bagrovací práce přesto provedeny ( 48 ), čl. 6 odst. 4 Německu umožňuje takového předchozího negativního výsledku posouzení nedbat a bagrovací práce povolit. V takovém případě by však Německo muselo zajistit kompenzační opatření nezbytná pro zajištění ochrany celkové soudržnosti sítě NATURA 2000 a o přijatých opatřeních by muselo uvědomit Komisi.
45.

Jelikož se daňový poplatník může libovolně sloučit do daňové jednotky nebo ji opět rozpustit, mohl by si koncern svobodně volit právní režimy použitelné na ztráty dceřiné společnosti a místo zohlednění těchto ztrát. Pokud by společnost F nebyla začleněna do daňové jednotky, byly by její ztráty zohledněny výlučně v místě jejího sídla v Belgii. Pokud by naopak X Holding a F mohly vytvořit daňovou jednotku popsaným způsobem, ztráty F by snížily zisk X Holding, který podléhá dani v Nizozemsku.
3.

V projednávané věci Evropská komise a Rada Evropské unie odmítly v antidumpingovém řízení ohledně dovozu glyfosátu z Čínské lidové republiky udělit STH jednomu v této republice usazenému výrobci – přesněji řečeno firmě Zhejiang Xinan Chemical Industrial Group Co. Ltd („Xinanchem“). Obě uvedené instituce to zdůvodňovaly tím, že společnost Xinanchem je pod státní kontrolou. Podklady předložené společností Xinanchem, kterými chtěla prokázat, že je tržně orientována, i když má stát mezi jejími akcionáři dominantní postavení, považovaly Komise a Rada vzhledem k vlastnické struktuře podniku za irelevantní. To vedlo k tomu, že Rada nakonec nařízením (ES) č. 1683/2004 ( 2 ) (dále též „napadené nařízení“) neuplatnila na dovozy glyfosátu firmou Xinanchem individuální antidumpingové clo, ale pouze celostátní antidumpingové clo vypočítané pro Čínskou lidovou republiku.
17.

Konečně, článek 3 nařízení č. 1972/2003, jehož odstavec 1 stanoví, že se použije odchylně od přílohy IV kapitoly 5 aktu o přistoupení, zejména stanoví, že tomuto poplatku podléhají rovněž zemědělské produkty, které k datu přistoupení byly propuštěny do režimu s podmíněným osvobozením od cla, byly propuštěny do volného oběhu před tímto datem v Evropském společenství patnácti nebo v novém členském státě (čl. 3 odst. 2) nebo jsou dovezeny ze třetích zemí (čl. 3 odst. 3). Zní následovně: „1. Tento článek se použije odchylně od přílohy IV kapitoly 5 aktu o přistoupení a od článků 20 a 214 nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství [ ( 14 )]. 2. Produkty uvedené v čl. 4 odst. 5, které byly propuštěny do volného oběhu do 1. května 2004 ve Společenství patnácti nebo v novém členském státě a které jsou dne 1. května 2004 dočasně uskladněny nebo se na ně vztahuje jedno z celně schválených určení nebo jeden z celních režimů uvedených v čl. 4 odst. 15 písm. b) a odst. 16 písm. b) až g) nařízení (EHS) č. 2913/92 v rozšířeném Společenství nebo které jsou přepravovány uvnitř rozšířeného Společenství poté, co splnily vývozní formality, podléhají dovoznímu clu erga omnes platnému v den propuštění do volného oběhu. První pododstavec se nepoužije na produkty vyvážené ze Společenství patnácti, jestliže dovozce prokáže, že nebylo požádáno o žádnou vývozní náhradu pro produkty z vyvážejícího členského státu. Na žádost dovozce dbá vývozce na to, aby příslušný orgán učinil na vývozním prohlášení poznámku, která potvrzuje, že nebylo požádáno o žádnou vývozní náhradu pro produkty z vyvážejícího členského státu. 3. Produkty uvedené v čl. 4 odst. 5, dovezené ze třetích zemí, propuštěné do režimu aktivního zušlechťovacího styku podle čl. 4 odst. 16 písm. d) nebo do režimu dočasného použití podle čl. 4 odst. 16 písm. f) nařízení (EHS) č. 2913/92 v novém členském státě dne 1. května 2004 a které jsou propuštěny do volného oběhu k uvedenému dni nebo po uvedeném dni, podléhají dovoznímu clu platnému v den propuštění do volného oběhu produktů dovezených ze třetích zemí.“
46.

Je však třeba konstatovat, že tento přístup není podle mého názoru v souladu s filozofií směrnice 2004/38. Ostatně vytvoření společného prostoru pro život a pohyb rovněž vyžaduje vzít v potaz v zájmu tohoto společného prostoru, tedy v zájmu sociální soudržnosti Unie, fenomén kriminality, což znamená vyvinutí společných prostředků pro předcházení tomuto fenoménu a pro boj s ním. Mám za to, že to je úkolem a ambicí prostoru svobody, bezpečnosti a spravedlnosti. Tento prostor by se neměl stavět na tom, že se každý přísně potrestaný pachatel pošle do členského státu původu pouze z důvodu trestu. Domnívám se ostatně, že tentýž pohled na věc sdílí tato směrnice i v případě předchozích opatření, která musí členské státy přijmout, než přistoupí k vyhoštění ( 19 ).
32.

Spolková vláda správně poukázala na skutečnost, že přinejmenším z prvního předkládacího rozhodnutí nevyplývá, zda je sporný poplatek vůbec vybírán kvůli registraci společnosti. V předkládacím rozhodnutí je výslovně uvedeno pouze to, že poplatek musí zaplatit podniky, které jsou zapsány v rejstříku podniků. Z této formulace jasně nevyplývá, zda zápis do rejstříku podniků je postup nezávislý na poplatku a v souvislosti s určením subjektů, které musí platit poplatek, se pouze odkazuje na podniky uvedené v rejstříku podniků. Bylo by rovněž možné, že rejstřík podniků slouží současně jako obchodní rejstřík, do něhož se musí zapsat kapitálové společnosti, takže poplatek je tak podmínkou pro zápis společnosti do obchodního rejstříku.
Zatřetí, ohledně oddělitelnosti čl. 3 odst. 2 sporného rozhodnutí, který se týká změn u povolenek přidělených určitým zařízením, je nutné konstatovat že izolované zachování této části sporného rozhodnutí by rovněž pozměnilo jeho podstatu. Jak již bylo uvedeno ( 20 ), může členský stát své konečné rozhodnutí opřít o NAP, který nebyl zpochybněn Komisí v rámci kontroly podle čl. 9 odst. 3 směrnice. Rozhodnutí, ve kterém by byl ponechán pouze čl. 3 odst. 2 sporného rozhodnutí, by bylo rozhodnutím, u kterého by Komise nevznesla žádnou námitku ohledně kritérií č. 1 až 3, 5, 6, 10 a 12 přílohy III směrnice. Polská republika by tedy své konečné rozhodnutí mohla na základě čl. 11 odst. 2 směrnice opřít o svůj původní NAP. Ze sporného rozhodnutí a vyjádření Komise před Tribunálem přitom vyplývá, že takové rozhodnutí neměla v úmyslu přijmout.
Zatřetí je k oddělitelnosti čl. 3 odst. 2 sporného rozhodnutí, který se týká změn u povolenek přidělených určitým zařízením, nutné konstatovat, že izolované zachování této části sporného rozhodnutí by rovněž pozměnilo jeho podstatu. Jak již bylo uvedeno ( 11 ), může členský stát své konečné rozhodnutí opřít o NAP, který nebyl zpochybněn Komisí v rámci kontroly podle čl. 9 odst. 3 směrnice. Rozhodnutí, ve kterém by byl ponechán pouze čl. 3 odst. 2 sporného rozhodnutí, by bylo rozhodnutím, u kterého by Komise nevznesla žádnou námitku ohledně kritérií č. 1 až 3, 5, 6, 10 a 12 přílohy III směrnice. Estonská republika by tedy mohla opřít své konečné rozhodnutí na základě čl. 11 odst. 2 směrnice o svůj původní NAP. Ze sporného rozhodnutí a vyjádření Komise před Tribunálem přitom vyplývá, že takové rozhodnutí neměla v úmyslu přijmout.
Uvedený bod si nevykládám stejně. Je pravda, že ve své původní verzi bod 116 uvádí, že judikatura Tribunálu „makes it clear that a person must be notified of the reasons for a decision against him at the time at which the decision is made“ ( 63 ). Navrhovatelka však ve zbývající části kasačního opravného prostředku však každopádně nikde neuvedla argumentaci směřující k prokázání, že Rada měla povinnost jí individuálně oznámit rozhodnutí. Bylo by přehnané mít za to, že pouhé uvedení výrazu „notified“ v původní verzi je uplatněním důvodu týkajícího se povinnosti individuálního oznámení sporného rozhodnutí. Navrhovatelka v každém případě takový důvod nemohla uplatnit, neboť jej neuplatnila v řízení před Tribunálem, jak jsem zdůraznil výše. Diskuze, kterou účastníci řízení zahájili v replice a duplice a v níž poté pokračovali na jednání, by tedy neměla Soudní dvůr uvést v omyl ohledně přípustnosti argumentů týkajících se oznámení, které představují nový důvod vycházející z porušení povinnosti Rady oznámit rozhodnutí, jenž je proto nepřípustný, neboť pravomoc Soudního dvora je omezena na posouzení právního řešení důvodů projednávaných před prvoinstančním soudem ( 64 ).
42.

Obě tato vysvětlení jsou však hypotetická a zdá se, že lze obtížně dospět s jistotou k závěru, že by kterékoliv z nich bylo správné. Různí účastníci mohli během dohodovacího postupu vycházet z různých předpokladů, takže by nebylo uvážené pokoušet se vyvodit z kontextu jediný záměr zákonodárce. Jak jsem uvedla, samotné znění není užitečné. Pokud by třetí větu uváděl výraz jako „mimoto“ nebo „případně“, byl by význam jasnější. Ale není tomu tak. S jistotou lze pouze konstatovat, že znění jasně nepodporuje výklad provedený společností Flachglas Torgau, který by znamenal větší rozdíl mezi úmluvou a směrnicí, než tvrdí německá vláda a Komise. Vzhledem k tomu, že hlavním cílem směrnice bylo uvést právo EU do souladu s úmluvou, zdá se, že je vhodnější přijmout posledně uvedený přístup, který se od úmluvy liší méně.
142.

Jak však Soud rovněž právem připomněl v bodě 208 napadeného rozsudku, procesní vada, jíž se Komise dopustila, by mohla představovat porušení práva na obhajobu žalobkyň v řízení v prvním stupni, které odůvodňuje zrušení sporného nařízení pouze v případě, že by žalobkyně prokázaly nikoli to, že by sporné nařízení bylo mělo jiný obsah, ale pouze to, že taková hypotéza není zcela vyloučena, takže by byly, kdyby bývalo nedošlo k procesní vadě, schopny lépe zajistit svou obhajobu ( 27 ). Jinými slovy, společnosti Niko Tube a NTRP musely prokázat, že existovala možnost, že z důvodu této vady by správní řízení bývalo mohlo vést k jinému výsledku, čímž by došlo ke konkrétnímu zásahu do jejich práva na obhajobu ( 28 ).
89.

K tomuto bych především uvedl, že STPCD sice stanoví, jak zdůraznilo Spojené království, že prvotní hodnocení kvalifikace uchazeče o místo ET nebo AST musí být v zásadě provedeno ředitelem školy („head teacher“), avšak tento dokument počítá s případy kandidatur učitelů, kteří nejsou zaměstnáni dotovanou školou („unattached teachers“), kteří musejí být prvotně hodnoceni osobou, která je za uchazeče manažersky odpovědná („a person with management responsibility for the applicant“) ( 17 ). Toto ustanovení, vztažené na učitele vyslané k evropským školám, by tedy případně mohlo umožnit osobě odpovědné za dotyčnou evropskou školu v koordinaci s příslušným inspektorem uvedené školy, jakož i ministerstvem školství Spojeného království, se kterým uvedení učitelé uzavřeli smlouvu, uskutečnit tuto první fázi hodnocení výkonnosti požadované pro tato pracovní místa.
44.

Tyto dokumenty byly předloženy ve stanovené lhůtě. Ze statistik Eurostatu dostupných ke konci let 2006 a 2007 vyplývá, že výrobky spadající pod kódy 2008 30 55, 2008 30 75 a ex 2008 30 90 KN byly do Společenství dovezeny z více třetích zemí s tržním hospodářstvím, a to v následujícím množství vyjádřeném v tunách:
92.

Nejsem přesvědčen argumentem Tribunálu, podle něhož Rada splnila svoji povinnost uvést odůvodnění sporného nařízení, přijatého v roce 2008, když v roce 2003 ve společném postoji, jímž byl navrhovatel poprvé zapsán na seznam, uvedla důvody, které ji vedly k rozšíření zmrazení na rodinné příslušníky ( 85 ). Třetí bod odůvodnění společného postoje 2003/297, na kterém Tribunál založil své úvahy, pouze zdůrazňuje skutečnost, že se působnost omezujících opatření rozšiřuje na osoby, které mají prospěch z politiky barmské vlády, jakož i na jejich rodiny, aniž jsou vysvětleny důvody tohoto rozšíření na rodinné příslušníky. A dále nelze tvrdit, že navrhovateli, jemuž tehdy bylo pouhých 16 let, bylo pouze na tomto základě umožněno hájit svá práva, a že tento skutkový stav přetrval až do přijetí sporného nařízení, zatímco navrhovatel je zapsán v příloze, jejíž název napovídá, že důvodem jeho zápisu je právě skutečnost, že má prospěch z hospodářské politiky barmské vlády ( 86 ). Skutečnost, že v uvedené příloze nejsou zapsáni všichni rodinní příslušníci Tay Zaa, mě vede k domněnce, že navrhovatel mohl i zde mít pouze obtížně za to, že jeho zápis zakládala a stále zakládá pouze jeho rodinná příslušnost. Prohlášení obsažená v původním společném postoji a převzatá následnými společnými postoji, zejména tím, které je prováděno sporným nařízením, se omezují na tvrzení, že rodinným příslušníkům osob majících prospěch musejí být zmrazeny finanční prostředky ( 87 ). Pouhé tvrzení tohoto druhu nemůže představovat odůvodnění, jelikož samotný základ zmrazení prostředků těchto osob stále nebyl určen. Důkazem toho je to, že Tribunál musel, jak jsem již uvedl, vytvořit ex nihilo předpoklad umožňující a posteriori vysvětlit důvody zápisu navrhovatele.
54.

Zaprvé se jedná o sdělování veřejnosti ve smyslu čl. 8 odst. 2 směrnice 2006/115. Tento pojem je autonomním pojmem unijního práva, který je třeba vykládat jako pojem „sdělování veřejnosti“, jenž je uveden v čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29. Pro tento přístup hovoří to, že v obou ustanoveních je použito stejné znění. Skutečnost, že existují rozdíly mezi úrovní ochrany autorského práva a práv s ním souvisejících, nehovoří proti shodnému výkladu pojmu sdělování veřejnosti. Podle cílů [směrnice] by spravedlivou odměnu měli získat nejen autoři, ale i výkonní umělci a výrobci zvukových záznamů, posledně uvedeným by přitom měla být zajištěna spravedlivá odměna za riskantní investice do výroby zvukových záznamů. Francouzská vláda v této souvislosti poukazuje na to, že rovněž cíl směrnice 2001/29, kterým je zamezit narušování [hospodářské soutěže] odchylnými právními předpisy, hovoří pro shodný výklad pojmu sdělování veřejnosti. Narušení vznikající tím, že členské státy již mají možnost stanovit výjimky a omezení, by byla zesílena, kdyby výklad pojmu sdělování veřejnosti spadal do prostoru pro uvážení členských států. Jednotný výklad pojmu sdělování veřejnosti je třeba i z toho důvodu, že má podle směrnice Evropského parlamentu a Rady 2006/116/ES ze dne 12. prosince 2006 o době ochrany autorského práva a určitých práv s ním souvisejících ( 10 ) význam pro dobu ochrany autorského práva a práv s ním souvisejících. Žalobkyně v původním řízení poukazuje na to, že sem spadají i nepřímé přenosy. V rozsudku SGAE v. Rafael Hoteles Soudní dvůr v obdobném případě rozhodl, že se jedná o sdělování veřejnosti ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29. Stačí, že rozhlasový nebo televizní program je zpřístupněn tím, že jsou poskytnuty rozhlasové nebo televizní přijímače, jejichž prostřednictvím se šíří signál. Zda hoteloví hosté přístroje skutečně použijí, není podstatné. Tím, že provozovatelé hotelu umožnili přístup k rozhlasovému a televiznímu programu, poskytli totiž dodatečnou službu a sledovali tím hospodářský zájem.
30.

Zde vzbuzený dojem velkorysosti překvapuje. Pokud by Komise skutečně chtěla členským státům v rámci uvedené maximální hranice ponechat zcela volnou ruku, nebylo by pro ni a pro Radu přece nic jednoduššího, než aby to tak do textu směrnice napsala. To se však nestalo. Naopak, Rada se až na nátlak Irska ve velmi pozdním stádiu jednání dohodla na úpravě, která je, pokud jde o prostor členských států pro uvážení, zřetelně méně jasná.
28.

Pawel Józef Granatowicz a Marcin Michal Wasiewicz nebyli v okamžiku koupě nemovitosti společníky a ze spisů nevyplývá, že by měli takovéto postavení. Přesto však lze jen stěží popřít skutečnost, že toto plnění provedli jakožto „budoucí společníci“, tedy se záměrem založit o něco později osobní společnost, na niž by poté přenesli své podnikání spočívající v užívání uvedené nemovitosti. A co více: okolnost, o níž se zde zmiňujeme, není ani v nejmenším výjimečná, naopak se jedná o praxi, která je v obchodních zvyklostech běžná a rozšířená: jeden či více subjektů se rozhodnou založit společnost, hledají a pak vloží určité finanční prostředky, získají zboží a služby a poté, co splní veškeré zásadní podmínky nezbytné pro zahájení činnosti, podniknou kroky k založení společnosti, pod jejímž jménem bude následně vykonávána činnost podniku a jíž budou přičítány právní vztahy týkající se této činnosti ( 3 ). Prodleva mezi koupí nemovitosti a založením společnosti Kopalnia Odkrywkowa Polski Trawertyn P. Granatowicz, M. Wasiewicz, spólka jawna, není v praxi ničím neobvyklým, a proto i rozhodnutí, které Soudní dvůr nakonec v projednávané věci přijme, bude mít značný praktický význam.
32.

Jinak ovšem zastávám názor, že kdyby tato podotázka byla položena v abstraktních souvislostech mimo kontext projednávané věci, odpověď na ni by měla být kladná. Jinými slovy přidání podstatného významu již existujícím údajům – uskutečněné prostřednictvím zanesení těchto údajů do databází – může představovat „uspořádání jejich obsahu“, které lze zohlednit pro účely ochrany podle autorského práva. Podle mého názoru není pochyb o tom, že v kontextu směrnice může být skutečnost, že zanesení údajů do databáze zvyšuje hodnotu nebo význam těchto údajů v rámci celkového posouzení, podstatná pro to, aby se uznala autorskoprávní ochrana databáze. Právě toto je účelem ustanovení, jejichž cílem je chránit to, co databáze jakkoli „přidá“ k původním údajům, jež byly do databáze zaneseny. V případě prvků, které charakterizují utkání fotbalových soutěží, jsou však všechny tyto podrobnosti součástí původních údajů, a nikoli výsledkem zanesení těchto údajů do databáze.
32.

Jak již bylo uvedeno výše, zápis (průmyslového) vzoru se uskutečňuje na rozdíl od zápisu ochranné známky nebo patentu bez jakéhokoliv věcného přezkumu. Jinými slovy, hypotetická osoba nejednající v dobré víře, která porušuje práva k (průmyslovému) vzoru, aniž má zapsaný jakýkoliv (průmyslový) vzor, by v případě hrozby podání žaloby pro porušení práv majitelem zapsaného (průmyslového) vzoru vždy mohla okamžitě přistoupit k zápisu (průmyslového) vzoru, čímž by majiteli prvního (průmyslového) vzoru vznikla povinnost, aby získal prohlášení neplatnosti posledně uvedeného (průmyslového) vzoru před tím, nežli bude moci podat žalobu pro porušení práv ( 12 ). Druhý (průmyslový) vzor by tak dokonce mohl být zapsán po podání žaloby pro porušení práv. Navíc dokonce ani poté, co byl „obranný“ (průmyslový) vzor zrušen, by porušiteli v zásadě nic nebránilo si zapsat nový (průmyslový) vzor, který by byl mírně odlišný od předchozího, a používat jej k tomu, aby pokračoval v uvádění v podstatě totožného výrobku na trh.
27.

Pro přezkum v projednávaném případě však nemusí být otázka, která se týká přesného vztahu mezi čl. 6 odst. 2 prvním pododstavcem písm. a) šesté směrnice a článkem 20 této směrnice, vyčerpávajícím způsobem zodpovězena. Naopak s ohledem na jejich společný cíl ( 27 ) a jejich stejný hospodářský účinek ( 28 ) postačí konstatovat, že obě ustanovení, stejně tak jako nárok na odpočet daně samotný, mají v konečném důsledku zaručit neutralitu daňového zatížení ( 29 ). Ta je však zaručena teprve tehdy, pokud narovnání, které je na základě jednoho z těchto dvou ustanovení provedeno, ani nezaostává, ani nejde nad rámec toho, co odpovídá skutečnému využívání pro soukromé účely. Dodatečné uložení daně z přidané hodnoty by mělo nastat v rozsahu, v němž by se osoba povinná k dani neoprávněně obohatila prostřednictvím využívání zboží pro soukromé účely, pro něž mohla provést úplný odpočet daně ( 30 ).
3.

Nyní se Soudnímu dvoru naskýtá nová příležitost upřesnit jeho již rozsáhlou judikaturu v odvětví hazardních her v částečně známém kontextu, kterým je odvětví hazardních her v Itálii. Pro tyto účely bude rozsudek Placanica nenahraditelným nástrojem, protože v něm již byly vzaty v úvahu zvláštnosti uvedeného kontextu: zejména ta skutečnost, že italský zákonodárce si pro odvětví hazardních her jasně zvolil politiku rozhodně expanzivní, přestože je předkládána jako „kontrolovaná expanze“. Tato okolnost podle mého názoru podmiňuje analýzu této věci, aniž zpochybňuje již velmi ustálenou judikaturu poskytující členským státům v odvětví her široký prostor pro rozhodování.
2)

Společnostem Brosmann Footwear (HK) Ltd, Seasonable Footwear (Zhongshan) Ltd, Lung Pao Footwear (Guangzhou) Ltd a Risen Footwear (HK) Co. Ltd se ukládá náhrada nákladů řízení.“