POSUDEK SOUDNÍHO DVORA č. 1/94

ze dne 15. listopadu 1994

„Pravomoc Společenství uzavřít mezinárodní dohody v oblasti služeb a ochrany duševního vlastnictví – Postup podle čl. 228 odst. 6 Smlouvy o ES“

Žádostí předloženou na základě čl. 228 odst. 6 Smlouvy o ES požádala Komise o posudek Soudního dvora ve věci pravomoci Evropského společenství uzavřít Dohodu o zřízení Světové obchodní organizace a zejména Všeobecnou dohodu o obchodu službami (Dohoda GATS) a Dohodu o obchodních aspektech práv k duševnímu vlastnictví, včetně obchodu padělaným zbožím (Dohoda TRIPs).





Obsah





Vysvětlení žádosti

I – Dohody vzešlé z Uruguayského kola

II – Statut Evropských společenství ve WTO

III – Vyjednávání a podpis Dohody o WTO

IV – Otázky Komise a postup

A – Otázky Komise

B – Postup

V – K přípustnosti žádosti

VI – K formulaci otázek

VII – Jádro sporu

VIII – Body, ohledně nichž panuje shoda

IX – Mnohostranné dohody o obchodu zbožím

X – Analýza Dohod GATS a TRIPs

A – Dohoda GATS

1. Smysl existence Dohody GATS

2. Podstata Dohody GATS

3. Definice služeb a způsoby dodávky

4. Dvojí „univerzálnost“ Dohody GATS

5. Povaha přijatých závazků

a) Všeobecné závazky

b) Specifické závazky

6. Dynamická povaha dohody

B – Dohoda TRIPs

1. Cíle a smysl existence

2. Působnost a prostředky přijaté pro uskutečnění sledovaných cílů

3. Specifická podstatná ustanovení

a) Autorská práva a práva s nimi související

b) Průmyslové vlastnictví

i) Ochranné známky

ii) Zeměpisná označení

iii) Průmyslové vzory

iv) Patenty

v) Konfigurační schémata (topografie) integrovaných obvodů

vi) Ochrana nezveřejněných technických informací

vii) Kontrola protikonkurenčních praktik ve smluvních licencích

4. Specifická procesní ustanovení (prostředky k dodržování práv k duševnímu vlastnictví)

a) Nápravná opatření

b) Procesní záruky

XI – Společná obchodní politika, Dohody GATS a TRIPs: stanoviska účastníků řízení

A – Dohoda GATS

B – Dohoda TRIPs

XII – Dohody GATS, TRIPs a implicitní pravomoci

A – Obecné úvahy o implicitních pravomocích

B – Dohoda GATS

1. Stanovisko Komise

a) Pokud jde o existenci vnitřních pravomocí

i) K pravomocím vyvozeným ze zvláštních ustanovení Smlouvy o ES

ii) K pravomocím vyvozeným z obecných ustanovení (články 100 A a 235 Smlouvy o ES)

b) K nutnosti vnější činnosti Společenství

2. Stanoviska účastníků, kteří předložili vyjádření

i) K pravomocím vyvozeným ze zvláštních ustanovení Smlouvy o ES

ii) K pravomocím, které by mohly být odvozeny z obecných ustanovení Smlouvy (články 100 A a 235 Smlouvy o ES)

C – Dohoda TRIPs

1. Stanovisko Komise

a) Pokud jde o existenci vnitřních pravomocí

i) K pravomocím vyvozeným ze sekundárního práva

ii) K pravomocím, které by mohly být odvozeny z obecných ustanovení Smlouvy (články 100 A a 235 Smlouvy o ES)

b) K nutnosti vnější činnosti Společenství

2. Stanoviska účastníků, kteří předložili vyjádření

XIII – Problém zastoupení některých území závislých na členských státech, která ale nepatří do Společenství

XIV – Dopad otázky pravomoci na způsoby vyjádření stanovisek v rámci WTO

XV – Otázky rozpočtové a finanční povahy

XVI – Odpovědi navrhované Komisí, Radou a státy, které předložily vyjádření, na otázky položené v žádosti o posudek

XVII – Otázky položené Soudním dvorem Komisi, Radě a členským státům a odpovědi poskytnuté na tyto otázky

A – První otázka

B – Druhá otázka

C – Třetí otázka

D – Čtvrtá otázka

E – Pátá otázka

F – Šestá otázka

G – Sedmá otázka

H – Osmá otázka

I – Devátá otázka

J – Desátá otázka

K – Jedenáctá otázka

ZAUJETÍ STANOVISKA SOUDNÍHO DVORA

I – Úvod

II – K přípustnosti žádosti

III – K formulaci otázek Komise

IV – K zastoupení některých území závislých na členských státech

V – K otázkám rozpočtové a finanční povahy

VI – K mnohostranným dohodám o obchodu zbožím

VII – K článku 113 Smlouvy o ES, Dohodě GATS a Dohodě TRIPs

A – Dohoda GATS

B – Dohoda TRIPs

VIII – K vnějším implicitním pravomocím Evropského společenství, Dohodě GATS a Dohodě TRIPs

A – Dohoda GATS

B – Dohoda TRIPs

IX – K povinnosti spolupráce mezi členskými státy a orgány Společenství

Vysvětlení žádosti





I – Dohody vzešlé z Uruguayského kola

Hospodářská jednání „nejsložitější v celých světových dějinách“ (podle vyjádření Rady) završilo podepsání Závěrečného aktu, který přebírá výsledky obchodních mnohostranných jednání Uruguayského kola, v Marrakeši dne 15. dubna 1994. Tato jednání trvala sedm let: jejich výchozím bodem bylo ministerské prohlášení z Punta del Este ze dne 20. září 1986. Zástupci vlád a Evropských společenství, kteří vyhotovili Závěrečný akt, se dohodli, že by bylo žádoucí, aby tento akt vstoupil v platnost dne 1. ledna 1995 nebo pokud možno co nejdříve po tomto datu.

Závěrečný akt obsahuje Dohodu o zřízení Světové obchodní organizace (dále jen „Dohoda o WTO“). Takto bude vytvořen společný institucionální rámec pro řízení obchodních vztahů mezi Členy. Tato dohoda neobsahuje ustanovení podstatného charakteru. Taková ustanovení se nacházejí v přílohách, které obsahují různé „mnohostranné obchodní dohody“, které jsou nedílnou součástí Dohody o WTO.

V tomto ohledu je možné uvést:

– Mnohostranné dohody o obchodu zbožím včetně Dohody GATT 1994 (příloha 1A);

– Všeobecnou dohodu o obchodu službami (Dohoda GATS, příloha 1B)( );

– Dohodu o obchodních aspektech práv k duševnímu vlastnictví (Dohoda TRIPs, příloha 1C) ( );

– Ujednání o pravidlech a řízení při řešení sporů (příloha 2);

– Mechanismus přezkoumávání obchodní politiky (příloha 3).

Dohoda o WTO a její přílohy tvoří jednotný „balík“. Stát, který se chce stát Členem WTO, musí přijmout všechny mnohostranné dohody sjednané v rámci Uruguayského kola. Řízení při řešení sporů platí pro všechny tyto mnohostranné dohody. Toto řízení umožňuje v poslední instanci opatření nazývaná opatřeními „křížové odvety“. Porušení jediného prvku celku (bez ohledu na to, zda v oblasti zboží, služeb nebo ochrany duševního vlastnictví) může být vyrovnáno odvetným opatřením v jiné oblasti [čl. 22 odst. 3 písm. b) ujednání o pravidlech a řízení při řešení sporů] nebo v oblasti jiné dohody [čl. 22 odst. 3 písm. c) ujednání]. Kromě toho, jak uvádí Komise, „vyrovnání může být nabídnuto stejným způsobem v jiné oblasti nebo v rámci jiné dohody než té, v jejímž rámci k porušení došlo“.

Tento systém jednotného „balíku“ ukončuje to, čemu se říkalo „GATT à la carte“. Zvláštní dohody vzešlé z Tokijského kola obsahovaly proměnlivou účast. Kromě toho měla každá dohoda vlastní řízení při řešení sporů.

V příloze k Dohodě o WTO se nacházejí také čtyři vícestranné dohody (týkající se vládních zakázek, obchodu civilními letadly, mléčnými výrobky a hovězím masem). V těchto oblastech se připouští výjimka ze zásady jednotného „balíku“: dohody budou zavazovat pouze Členy WTO, kteří je přijmou. Řízení při řešení sporů se však uplatní ve vztazích mezi stranami, které je přijmou.

II – Statut Evropských společenství ve WTO

Dvě ustanovení Dohody o WTO se týkají výslovně Evropských společenství.

Článek IX, který pojednává o přijímání rozhodnutí, stanoví, že v případě rozhodování hlasováním „na zasedáních Konference ministrů a Generální rady bude každý Člen WTO disponovat jedním hlasem“ a „v případech, kdy budou Evropská společenství vykonávat své hlasovací právo, budou disponovat počtem hlasů, rovnajícím se počtu jejich členských států, které jsou Členy WTO“.

Kromě toho čl. XI odst. 1, který pojednává o původních členech WTO, stanoví, že:

„Původními Členy WTO se stanou smluvní strany GATT 1947 k datu vstupu této Dohody v platnost a Evropská společenství, které přijmou tuto Dohodu a Mnohostranné obchodní dohody a pro které jsou v příloze GATT 1994 připojeny listiny koncesí a závazků a pro které jsou v příloze GATS [obsažené v příloze 1B] připojeny listiny zvláštních závazků.“

III – Vyjednávání a podpis Dohody o WTO

Prohlášení z Punta del Este, které je výchozím bodem jednání, bylo schváleno Radou a zástupci vlád členských států „v rozsahu, v jakém se na ně vztahuje“. Jednání byla vedena jménem Společenství a členských států pouze Komisí. Rada uvádí, že „pro zajištění co možná největší soudržnosti při vedení jednání bylo rozhodnuto, že Komise bude jednat jako jediný vyjednávač Společenství a členských států“. Zápis ze zasedání, během kterého Rada prohlášení z Punta del Este schválila, nicméně uvádí, že „stávající rozhodnutí (o pověření Komise zahájit jednání stanovená v prohlášení) nepředjímá otázku pravomoci Společenství a členských států, pokud jde o jednotlivé oblasti“.

Dohoda o WTO byla podepsána jednak předsedou Rady a Sirem Leonem Brittanem, členem Komise, jménem Rady Evropské unie, a jednak zástupci států jménem jejich příslušných vlád. Tento postup se řídil prováděním rozhodnutí přijatého Komisí a zástupci členských států na zasedání, které se uskutečnilo ve dnech 7. a 8. března 1994. Z písemného dokumentu Rady vyplývá, že Komise nechala do zápisu z tohoto zasedání zaznamenat, že „Závěrečný akt (...), jakož i dohody, které jsou k němu připojeny, spadají do výlučné pravomoci Evropského společenství“.

IV – Otázky Komise a postup

A – Otázky Komise

Dne 6. dubna 1994, tedy několik dní před předpokládaným datem podpisu Dohody o WTO v Marrakeši, avšak několik týdnů po schválení Závěrečného aktu Výborem pro obchodní jednání (zřízeným konferencí v Punta del Este pro úspěšné dokončení jednání Uruguayského kola), zaslala Komise Soudnímu dvoru žádost o posudek na základě čl. 228 odst. 6 Smlouvy o ES.

Otázky jsou následující:

„S ohledem na výsledky obchodních jednání Uruguayského kola GATT obsažené v závěrečném aktu ze dne 15. prosince 1993:

1) Má Evropské společenství na základě Smlouvy o ES, a konkrétněji pouze na základě článku 113 nebo ve vzájemném spojení s články 100 A nebo 235 uvedené Smlouvy pravomoc uzavřít všechny části Dohody o zřízení WTO, které se týkají obchodu službami (Dohoda GATS) a obchodních aspektů práv k duševnímu vlastnictví, včetně obchodu padělaným zbožím (Dohoda TRIPs)?

2) Má Evropské společenství pravomoc, aby samo uzavřelo části Dohody o WTO, které se týkají produktů nebo služeb spadajících výhradně do působnosti Smlouvy o ESUO a Smlouvy o ESAE ?

3) Pokud je odpověď na předchozí otázky kladná, je tím dotčena způsobilost členských států uzavřít Dohodu o WTO, přestože je již dohodnuto, že budou původními Členy WTO?“

B – Postup

V souladu s čl. 107 odst. 1 jednacího řádu Soudního dvora byla žádost o posudek doručena Radě Evropské unie (dále jen „Rada“) a členským státům. Rada, jakož i dánská, německá, řecká, španělská, francouzská, nizozemská, portugalská vláda a vláda Spojeného království předložily písemná vyjádření. Na jeho žádost bylo Evropskému parlamentu povoleno, aby předložil vyjádření.

V – K přípustnosti žádosti

Rada, aniž by formálně vznesla nepřípustnost žádosti, připomíná, že ve všech případech, kdy byl uplatněn postup ve smyslu čl. 228 odst. 6, „byla žádost předložena před podpisem dohody“. Podle ní „je možné (...) se vážně zabývat otázkou, zda je postup týkající se žádosti o předběžný posudek (vzhledem k „zamýšlené“ dohodě) (...) zahájen poté, co vznikly povinnosti na mezinárodní úrovni“. Nizozemská vláda sdílí tyto pochybnosti.

Španělská vláda formálně dospěla k závěru o nepřípustnosti žádosti. Postup týkající se žádosti o posudek by mohl být zahájen pouze do okamžiku, kdy Společenství ještě nepřijalo mezinárodní závazek. Španělská vláda zdůrazňuje, že podpis směřoval k ověření textů, které vzešly z jednání a zahrnoval závazek, že budou předloženy ke schválení u příslušných orgánů.

Francouzská vláda učinila Komisi výtku spíše politické povahy. Aniž by hovořila o nepřípustnosti, uvádí, že čekáním na poslední okamžik, to znamená podepsání a uzavření Dohody o WTO, přičemž se neshoda ohledně existence pravomocí členských států vyskytuje od roku 1992, projevila Komise nedostatek smyslu pro spolupráci a přijala postoj, který je v rozporu se soudržností činnosti Společenství a činnosti členských států. Státy mohou jen stěží předložit Dohodu o WTO ke schválení svým Parlamentům, pokud není vyřešena otázka pravomoci. Co se týče Rady, může taktéž jen stěží předložit Evropskému parlamentu návrh rozhodnutí o uzavření Dohody, jsou-li právní základy tohoto rozhodnutí, stejně jako otázka pravomoci, nejisté.

VI – K formulaci otázek

Rada kritizuje způsob, jakým Komise formulovala své otázky.

Podle ní, jelikož se postup týká dohody, která byla podepsána Společenstvím a jeho členskými státy na základě jejich příslušných pravomocí, nejde o to zjistit, zda Společenství může samo uzavřít tuto dohodu (podle ní jde o teoretický případ), ale zjistit, zda „společné uzavření dohod vzešlých z Uruguayského kola Společenstvím a členskými státy je slučitelné s rozdělením pravomocí stanoveným smlouvami o založení Evropských společenství“.

Podle portugalské vlády odpovídají otázky, které formulovala Komise, již překonané fázi procesu uzavírání Dohody. Ve skutečnosti je důležité určit, zda je model smíšené dohody slučitelný se zásadami a pravidly Smlouvy o ES a Smlouvy o ESUO, které se týkají rozdělení pravomocí mezi Společenstvím a členskými státy, či nikoli.

Vláda Spojeného království zkoumá otázky v jiném pořadí než v tom, které přijala Komise. Nejprve vysvětluje pravomoc Společenství na základě teorie implicitních pravomocí a přitom zdůrazňuje souběžnou pravomoc členských států, a dále uvádí, proč článek 113 nemůže být základem pro uzavření dohod.

VII – Jádro sporu

Problémy, o kterých je potřeba rozhodnout, se netýkají všech mnohostranných dohod připojených k Dohodě o WTO, a dokonce ani Dohody o zřízení WTO.

Jak zdůrazňuje Rada, jedná se především o podstatná ustanovení, která jsou dotčena. Institucionální ustanovení nevyvolávají žádný specifický problém z hlediska pravomoci: pravomoc pro účast na institucionálních ujednáních vyplývá nutně z pravomoci, která existuje vzhledem k podstatným ustanovením: institucionální ujednání mají zajistit „správu“ podstatných ujednání. Není proto nezbytné na tomto místě popisovat tato institucionální ujednání.

Rada uvádí, že mezi podstatnými ustanoveními je potřeba vzít v úvahu tři významné dohody o zboží (GATT verze z roku 1994), o službách (GATS) a o duševním vlastnictví (TRIPs).

Co se týče obchodu zbožím (jež je předmětem Dohody GATT 1994 a různých výkladových ujednání), se Rada, vlády, které předložily vyjádření a Evropský parlament shodují na tom, že pravomoc má Společenství. Výhrady se týkají pouze produktů ESUO (výhrada vyjádřená Radou a všemi vládami, které předložily vyjádření), dohody o technických překážkách obchodu (výhrada pouze nizozemské vlády) a nutnosti doplňkového uplatňování článku 43 Smlouvy o ES jako právního základu pro zemědělství (tato poslední výhrada, vyjádřená Radou, Spojeným královstvím a Evropským parlamentem, však nezpochybňuje výlučnou pravomoc Společenství).

Ústředním bodem neshody jsou služby a duševní vlastnictví. Komise se v těchto bodech neshoduje s osmi státy (všemi kromě Belgického království, Lucemburského velkovévodství, Irska a Italské republiky) a Evropským parlamentem. Rozpor je stručně řečeno následující.

Podle Komise je pravomoc Společenství výlučná (buď na základě společné obchodní politiky anebo podpůrně na základě implicitních pravomocí nebo, přesněji řečeno, souběžnosti vnitřních a vnějších pravomocí). Podle členských států, které předložily vyjádření, je pravomoc rozdělena mezi státy a Společenství. V každém případě státy, které předložily vyjádření, a Parlament vylučují pravomoc na základě společné obchodní politiky. Parlament formálně nezaujímá stanovisko k opodstatněnosti podpůrného tvrzení Komise.

VIII – Body, ohledně nichž panuje shoda

Před vysvětlením bodů, ohledně nichž panuje neshoda, a úvah uplatňovaných na podporu stanovisek zastávaných jednotlivými subjekty je třeba uvést body, ohledně nichž se zdá, že stanoviska k nim jsou konvergentní.

– Z toho, že Rada a všechny členské státy podepsaly Dohodu o WTO a její přílohy, vyplývá, že existuje shoda ohledně účelnosti, ba dokonce nutnosti jejího uzavření.

– Existuje shoda v tom, že uzavření Dohody o WTO vyžaduje podle čl. 228 odst. 3 druhého pododstavce Smlouvy o ES souhlasné stanovisko Evropského parlamentu, protože tato dohoda předpokládá vytvoření specifického institucionálního rámce.

– Komise zdůraznila, že „z politických, když ne z právních důvodů, (...) bude pro uzavření Uruguayského kola jako celku vyžadována jednomyslnost“. Rada ani státy, které předložily vyjádření, jí neodporovaly.

IX – Mnohostranné dohody o obchodu zbožím

Mnohostranné Dohody o obchodu zbožím zahrnují hlavně Dohodu GATT z roku 1994, jejíž výklad je upřesněn v různých protokolech o dohodě, dohodách o některých výrobcích (zemědělství a textil) a dohodách o použití takových restriktivních právních úprav, jako jsou technické překážky obchodu, uplatňování sanitárních a fytosanitárních opatření a TRIMs („Trade related investment measures“).

Komise má za to, že všechny tyto dohody „se týkají obchodu zbožím a všechny jsou zaměřeny na rozšíření mezinárodního obchodu odstraňováním překážek obchodu a obchodních nevyrovnaností“ a spadají do působnosti článku 113 Smlouvy o ES.

Rada připouští, že „výlučná pravomoc Společenství se vztahuje téměř na všechna ustanovení Dohody GATT a její přílohy“ a že tato pravomoc „vyplývá hlavně z článku 113“. Zdůrazňuje nicméně, že použití článku 43 bude nevyhnutelné v případě dohod o zemědělství a dohod o sanitárních a fytosanitárních opatřeních, poněvadž „se týkají nejenom obchodních opatření uplatnitelných v mezinárodním obchodě se zemědělskými produkty, ale (...) především vnitřního režimu organizace zemědělských trhů“.

Co se týče zemědělství, vláda Spojeného království se připojuje ke stanovisku Rady a podporuje ji úvahou založenou na konkrétních případech.

Uvádí „dva příklady dopadů dohod, které jsou obsaženy v příloze 1A Dohody o WTO, na vnitřní režim Společenství zemědělských produktů. Zaprvé budou mít ustanovení dohody o zemědělství, která omezují „vnitřní podporu“, přímý dopad na výši podpory, kterou obdrží zemědělci a zpracovatelé zemědělských produktů od společných organizací zemědělských trhů, které byly všechny zřízeny na základě článku 43 Smlouvy, a tudíž budou mít přímý účinek na fungování těchto organizací. Zadruhé se ustanovení dohody o zemědělství o závazcích na snižování vývozních subvencí dotknou systému Společenství vývozních náhrad zemědělských produktů Společenství zavedeného a spravovaného v souladu s článkem 43. Prakticky všechny společné organizace trhu obsahují ustanovení o vývozních náhradách a systém je spravován podle prováděcích nařízení Rady a Komise přijatých v souladu s ustanoveními, která upravují společné organizace“.

Spojené království zdůrazňuje, že se tato opatření vztahují na zemědělské produkty pocházející ze Společenství, kdežto obvyklé nástroje obchodní politiky (množstevní omezení, celní opatření) se týkají produktů dovážených, nikoliv produktů místních. Vyvozuje z toho, že tato opatření spadají do působnosti článku 43.

Tyto poznámky o zemědělství nezpochybňují výlučnou pravomoc Společenství.

Evropský parlament je taktéž názoru, že použití článku 43 Smlouvy je nevyhnutelné vzhledem k podstatnému významu dohody o zemědělství. Upozorňuje na to, že systém všeobecných preferencí je založen jak na článku 113, tak na článku 43 Smlouvy [nařízení Rady (EHS) č. 3917/92 ze dne 21. prosince 1992 (Úř. věst. L 396, s. 1), a nařízení Rady (ES) č. 3668/93 ze dne 20. prosince 1993 (Úř. věst. L 338, s. 22)].

Nizozemská vláda věnuje konkrétněji svou pozornost dohodě o technických překážkách obchodu. Na rozdíl od Komise, která požaduje výlučnou pravomoc Společenství pro tuto novou dohodu, se nizozemská vláda domnívá, že „Společenství do značné míry získalo výlučnou pravomoc v oblasti technických překážek obchodu“, ale že „členské státy mají ještě vlastní pravomoc, vzhledem k povaze některých směrnic, ale taktéž vzhledem ke skutečnosti, že úplná harmonizace v této oblasti nebyla uskutečněna a ani o ní není uvažováno“.

V oblasti obchodu se zbožím jsou skutečným jablkem sváru jednak mezi Komisí a jednak mezi Radou a vládami, které předložily vyjádření, produkty ESUO.

Podle Komise mnohostranné dohody o obchodu zbožím nevyžadují žádný jiný právní základ než článek 113, i pokud se týkají produktů ESUO nebo produktů Euratom.

Komise se snaží snížit význam, jaký přikládají ostatní účastníci článku 71 Smlouvy o ESUO. Toto ustanovení článku 71 o nedotčení nevyhrazuje žádné právo členských států ve smyslu čl. 232 odst. 1 Smlouvy o ES.

Komise se dovolává posudku č. 1/75 ze dne 11. listopadu 1975 (Recueil, s. 1355, a zejména s. 1365), podle něhož:

„je vyloučeno, aby (článek 71 Smlouvy o ESUO) mohl způsobit neúčinnost článků 113 a 114 Smlouvy o EHS a dotknout se svěření pravomoci Společenství k projednávání a uzavírání mezinárodních dohod spadajících do oblasti společné obchodní politiky“.

Komise má konečně za to, že jiným legálním způsobem pro uzavření obchodních dohod na základě Smlouvy o ESUO by bylo použití ustanovení článku 95.

Rada se naopak domnívá, že „uzavření Dohody GATT a jejích příloh členskými státy v rozsahu, v němž jejich ustanovení spadají do pravomoci v oblasti obchodní politiky, kterou jim vyhrazuje článek 71 Smlouvy o ESUO, je zcela samozřejmě slučitelné se Smlouvou“.

Španělská vláda trvá na výlučné pravomoci členských států, pokud jde o produkty ESUO. Řecká republika sdílí tento názor. Stejně je tomu tak i v případě portugalské vlády.

Vláda Spojeného království vychází rovněž z článku 71 Smlouvy o ESUO a dochází k závěru o pravomoci členských států, avšak připouští, jak uvedla Komise, že by použití článku 95 Smlouvy o ESUO bylo jiným legálním způsobem pro uzavření dohody.

Pokud jde o francouzskou vládu, má za to, že „účinkem toho, že ESUO uzavřelo dohody o obchodním režimu produktů ESUO na základě článku 95 této Smlouvy, nebylo převedení pravomocí přiznaných členským státům článkem 71 téže Smlouvy na ESUO“, a že „členské státy tedy mohou rozhodnout o tom, že samy uzavřou Dohodu GATT a její přílohy, pokud jde o ustanovení o obchodu produkty ESUO spadající do pravomoci, kterou jim vyhrazuje článek 71 Smlouvy o ESUO“.

X – Analýza Dohod GATS a TRIPs

A – Dohoda GATS

1. Smysl existence Dohody GATS

Proč Všeobecná dohoda o obchodu službami? V některých vyspělých státech se sektor služeb stal dominantním odvětvím hospodářství. Podle Komise někteří ekonomové v tomto vývoji spatřují „předzvěst základní restrukturalizace světového hospodářství a čím dál zřetelnějšího přesunu jednoduchého průmyslu do hospodářství rozvojových zemí, které by se v důsledku toho staly hlavními vývozci průmyslových výrobků“. „Vyspělá hospodářství by vyvážela hlavně služby a zboží s vysokou přidanou hodnotou (s velkým podílem know-how)“. „Expanze mezinárodního obchodu službami se zpozdila oproti růstu tohoto sektoru v národních hospodářstvích z toho důvodu, že žádné mezinárodní pravidlo neposkytuje hospodářským subjektům nezbytnou bezpečnost a předvídatelnost. Odtud pramení myšlenka vytvoření rámce, který by umožnil zavedení liberalizace prostřednictvím sjednání nových pravidel.“

2. Podstata Dohody GATS

Dohoda GATS je pokusem o přenesení zásad Dohody GATT do oblasti služeb, kde překážky obchodu nejsou způsobovány cly nebo dovozními kvótami, ale předpisy, které se týkají přístupu na trhy a kvalifikace poskytovatelů služeb. Pravidla, která je třeba dodržovat, nejsou ještě všechna definována. Jak zdůraznila francouzská vláda na obecnější úrovni v souvislosti s WTO, Dohoda GATS vytváří rámec pro jednání pro prohloubení již dohodnutých pravidel a pro uzavření dohod v nových oblastech.

3. Definice služeb a způsoby dodávky

Pojem služby je velice široký, neboť zahrnuje „jakoukoli službu v kterémkoli sektoru kromě služeb, dodávaných při výkonu vládní moci“. „[S]lužba dodávaná při výkonu vládní moci“ znamená „jakoukoli službu, která není dodávána ani na komerčním základě, ani v rámci soutěže s jedním nebo více dodavateli služeb“ [čl. 1 odst. 3 písm. b) a písm. c) Dohody GATS].

Obchod službami podle čl. 1 odst. 2 Dohody GATS zahrnuje čtyři typy nebo způsoby dodávky služeb:

– „cross-border supply“ (neboli „přeshraniční dodávky“): jedná se o dodávku služby pocházející od jednoho Člena určená jakémukoliv jinému Členu. Rada uvádí následující příklad této dodávky: architektonická kancelář usazená v zemi A dodá návrh elektrických instalací inženýrské kanceláři usazené v zemi B.

– „consumption abroad“ (neboli „spotřeba v zahraničí“): jedná se o dodávku služby na území jednoho Člena spotřebiteli služby kteréhokoli jiného Člena. Příklad: služby poskytované v zemi A turistům, kteří přijeli ze země B.

– „commercial presence“ („komerční přítomnost“ neboli „přítomnost právnických osob“): jedná se o dodávku služby dodavatelem služeb jednoho Člena prostřednictvím komerční přítomnosti na území kteréhokoli jiného Člena. „Komerční přítomnost“ podle čl. XXVIII písm. d) znamená „jakýkoliv typ obchodní firmy nebo firmy, poskytující tzv. profesionální služby, včetně formy:

i) ustavení, nabytí nebo udržování právnické osoby, nebo

ii) vytvoření nebo udržování pobočky nebo zastupitelské kanceláře,

na území Člena za účelem dodání služby“.

Jde tedy, jak poznamenává Rada, o případ usazování a poskytování služeb v zemi B podniky nebo firmami poskytujícími tzv. profesionální služby ze země A. S tímto způsobem dodávky se setkáme například u bankovních služeb.

– „movement of persons“ („pohyb osob“, „přítomnost fyzických osob“). Jde o dodávku služby dodavatelem služeb jednoho Člena prostřednictvím přítomnosti fyzických osob tohoto Člena na území kteréhokoli jiného Člena. Podle Rady je to případ podniku ze země A, který poskytuje své služby v zemi B prostřednictvím pracovníků pocházejících ze země A. Zcela přirozeně se tím myslí provádění stavebních prací.

4. Dvojí „univerzálnost“ Dohody GATS

Rada zdůrazňuje, že Dohoda GATS má dvojí univerzálnost. Upravuje jednak všechny sektory služeb (viz výše uvedená definice služby, bod X. A. 3): jinými slovy se jedná o dopravu, finanční služby a pojištění, telekomunikace, informační a audiovizuální služby, sektor turistiky, hotelnictví a pohostinství, stavebnictví, svobodná povolání a dokonce vzdělávání a zdravotní péči atd. Dohoda GATS kromě toho upravuje veškeré aspekty usazování a činnosti poskytovatelů služeb. Dohoda GATS se uplatňuje na „opatření učiněná Členy, dotýkající se obchodu službami“ v souladu s jeho definicí. Zahrnuje tedy:

– veškeré podmínky, které souvisejí s usazováním (prostřednictvím zřízení nebo nabytí společnosti nebo založení pobočky);

– veškeré podmínky režimu výkonu těchto činností (počínaje režimem úpadku až po daňový nebo zaměstnanecký režim).

5. Povaha přijatých závazků

Je třeba rozlišovat mezi všeobecnými závazky a specifickými závazky.

a) Všeobecné závazky

Nejdůležitějším závazkem je zásada zacházení podle nejvyšších výhod (čl. II odst. 1). V období, které by nemělo překročit deset let (viz příloha), může nicméně některá země zachovat opatření, které způsobuje diskriminaci mezi jejími obchodními partnery, je-li toto opatření uvedeno v příloze na seznamu výjimek a splňuje tam uvedené podmínky. Článek V krom toho stanoví stálou odchylku od zásady zacházení podle nejvyšších výhod ve prospěch regionálních integrací, a to podle vzoru článku XXIV Dohody GATT.

Jiným všeobecným závazkem je závazek transparentnosti: každý Člen je povinen zejména zveřejnit opatření nebo předpisy, které se týkají služeb (čl. III odst. 1), což Dohoda nazývá „obecně závaznými opatřeními, týkajícími se nebo zaměřenými na působení této Dohody“.

Je třeba taktéž poukázat na závazek ustavení (soudních, rozhodčích nebo správních) řízení, v rámci nichž bude možné přezkoumat správní rozhodnutí postihující obchod službami (čl. VI odst. 2).

Je třeba ještě zdůraznit závazek všech Členů zabránit tomu, aby monopolní dodavatel služby na jeho území nejednal způsobem, který je neslučitelný se zásadou zacházení podle nejvyšších výhod nebo s jeho specifickými závazky (čl. VIII odst. 1).

Konečně jsou přijaty závazky, které se týkají uznání povolení, licencí nebo osvědčení dodavatelům služeb (článek VII).

b) Specifické závazky

Specifické závazky, které se nacházejí v částech III a IV Dohody a přílohách, spočívají v závazku Člena zpřístupnit trhy službám a dodavatelům služeb kteréhokoli jiného Člena, a v jeho rámci přiznání službám a dodavatelům služeb kteréhokoli jiného Člena, ve vztahu k opatřením, dotýkajícím se dodávky služeb, zacházení ne méně příznivé, než které poskytuje svým vlastním obdobným službám a dodavatelům služeb (zásada národního zacházení).

Omezení na základě závazku zpřístupnit trhy jsou upřesněna v čl. XVI odst. 2: jedná se v podstatě o upuštění od ukládání množstevních omezení pro činnost poskytovatelů služeb jiných Členů. Rada uvádí jako příklad tato omezení:

– maximální počet televizních nebo dopravních podniků ovládaných podniky nebo státními příslušníky ze třetích zemí;

– maximální počet „zahraničních“ lékařů;

– maximální procento „zahraniční“ účasti na kapitálu televizních podniků, dopravních podniků atd.;

– zákaz některých činností bankám nebo pojišťovacím společnostem ovládaným ze zahraničí;

– ustanovení „kvót“ v audiovizuální oblasti pro produkci ze třetích zemí.

Tyto závazky, které nejsou bezpodmínečné ani absolutní, jsou obsaženy v listinách podle zemí. Člen může vyznačit na své listině, že neotevře plný přístup na svůj trh, klást podmínky (například komerční přítomnosti) nebo stanovit omezení. Tyto podmínky a omezení jsou specifikovány v jeho listině. Totéž platí pro závazek národního zacházení.

Pokud jde o Evropské společenství, listina byla předložena Společenstvím a členskými státy: převzaté závazky se však týkají každého členského státu jmenovitě a podmínky a omezení nejsou pro všechny členské státy totožné.

Tyto specifické závazky jsou výsledkem mnohostranných jednání, v rámci kterých o vzájemnost nebylo usilováno sektor od sektoru, ale globálním způsobem.

6. Dynamická povaha dohody

Dohoda GATS, která má vytvořit rámec pro jednání, je dynamické povahy, jak zdůrazňuje Rada. Rada uvádí článek XIX Dohody GATS, který se týká povinnosti zahájení po sobě následujících kol jednání s cílem dosáhnout postupně vyšší úrovně liberalizace. Je třeba uvést také článek X, který stanoví mnohostranná jednání o otázce nouzových ochranných opatření, založených na zásadě nediskriminace. Je možné také zdůraznit článek XIII, který stanoví, že mnohostranná jednání se na toto téma uskuteční v určité lhůtě, přičemž stanoví neuplatnitelnost zásady zacházení podle nejvyšších výhod, zvláštních závazků o zpřístupnění trhu a přiznání národního zacházení při vládních zakázkách ve službách. Nakonec je třeba zdůraznit článek XV, který stanoví zahájení jednání s cílem vypracovat potřebná mnohostranná pravidla, aby bylo zamezeno rozrušujícím účinkům, způsobeným subvencemi.

B – Dohoda TRIPs

1. Cíle a smysl existence

Hlavním cílem Dohody TRIPs, jak zdůraznila francouzská vláda, je posílení a harmonizace ochrany duševního vlastnictví ve světovém měřítku.

Francouzská vláda uvádí, že úsilí vynaložené za tímto účelem v rámci jiných úkolů, a zejména proto, že práce prováděné v letech 1980 až 1984 za účelem revize Pařížské unijní úmluvy na ochranu průmyslového vlastnictví byly neúspěšné, naléhaly vyspělé země na to, aby duševní vlastnictví bylo začleněno do Uruguayského kola takovým způsobem, aby bylo možné využít celkovou dynamiku Dohody GATT (s jejími vyjednávacími prostředky) a jejího mechanismu řešení sporů.

Jak uvádí Komise, obchod padělaným zbožím v některých třetích zemích (přisvojené ochranné známky, napodobované tvary výrobků, padělané výrobky nebo postupy chráněné patentem, nebo také pirátské kopie knih, desek a videokazet) způsobuje průmyslu Společenství významnou újmu. Neexistence účinné ochrany duševního vlastnictví v některých třetích zemích byla považována za skutečnost, která má stejný účinek na „zboží, které je předmětem práv k duševnímu vlastnictví“ jako jakékoliv jiné omezování dovozů.

Komise uvádí, že odvetná obchodní opatření byla uplatněna jak Spojenými státy, tak Společenstvím vůči zemím, které buď zajišťovaly pouze nedostatečnou ochranu duševního vlastnictví nebo prováděly diskriminaci mezi svými obchodními partnery. Tato opatření přispěla k tomu, že rozvojové země přijaly myšlenku posílení duševního vlastnictví, zatímco doposud měly sklon v této oblasti práva spatřovat nástroj zneužívání v rukou průmyslově vyspělých hospodářství. Kromě toho si rozvojové země, jak uvádí Komise, čím dál více uvědomují možné výhody posílené ochrany duševního vlastnictví cestou podněcování k místním inovacím.

2. Působnost a prostředky přijaté pro uskutečnění sledovaných cílů

Dohoda TRIPs má velice širokou působnost, neboť se vztahuje jak na literární a umělecké vlastnictví (autorské právo a práva s ním související), tak na průmyslové vlastnictví (ochranné známky, označení původu, patenty, vzory, know-how), nicméně s výjimkou odrůdových práv (čl. 1 odst. 2 Dohody TRIPs).

Část I Dohody TRIPs (články 1 až 8) obsahuje obecná ustanovení a základní zásady. Část II (články 9 až 40) stanoví normy týkající se dostupnosti, rozsahu a užití práv k duševnímu vlastnictví. Část III (články 41 až 61) uvádí prostředky k dodržování práv k duševnímu vlastnictví. Část IV (článek 62) definuje postupy týkající se získání a udržování práv k duševnímu vlastnictví. Část V (články 63 a 64) pojednává o řešení sporů. V části VI (články 65 až 67) se nacházejí přechodná ustanovení a v části VII (články 68 až 73) institucionální a závěrečná ustanovení.

Ochrana duševního vlastnictví, k jejímuž ustanovení Dohoda TRIPs směřuje, obsahuje základní úpravu. Dohoda TRIPs ponechává svým členům zároveň volnost pro zavedení rozsáhlejší ochrany a volbu nejvhodnějších prostředků pro uplatnění jejích ustanovení (čl. 1 odst. 1 Dohody TRIPs).

Uplatnitelnost dohody je stanovena osobním kritériem (právo uplatnitelné vůči některým fyzickým a právnickým osobám, které jsou občany třetích zemí; čl. 1 odst. 3 Dohody TRIPs).

Dohoda TRIPs stanoví zároveň zásadu národního zacházení (článek 3) a zásadu zacházení podle nejvyšších výhod (článek 4). Z obou těchto zásad existují výjimky. Zásada národního zacházení tak platí pouze s výhradou výjimek již stanovených Pařížskou unijní úmluvou na ochranu průmyslového vlastnictví, Bernskou úmluvou o ochraně literárních a uměleckých děl, Římskou úmluvou o ochraně výkonných umělců, výrobců zvukových záznamů a rozhlasových organizací a Washingtonskou smlouvou o ochraně duševního vlastnictví u integrovaných obvodů. Mimo jiné, co se týče výkonných umělců, výrobců zvukových záznamů a rozhlasových organizací, povinnost národního zacházení se omezuje pouze na práva poskytnutá samotnou Dohodou TRIPs (čl. 3 odst. 1 Dohody TRIPs).

Cíle Dohody TRIPs jsou sledovány, jak uvádí Rada, dvojím způsobem: nejprve odkazem na mezinárodní úmluvy, které podle vyjádření Komise, „(požívaly) relativně vysoké míry přijetí“, a sice na Pařížskou úmluvu o průmyslovém vlastnictví a na Bernskou úmluvu o literárním a uměleckém vlastnictví, úmluvy, které se týkají také harmonizace práv a poskytování národního zacházení v dosud nezharmonizovaných oblastech; a dále prostřednictvím zvláštních podstatných ustanovení („nejzákladnějších“) „v oblastech“, jak zdůrazňuje Komise, „duševního vlastnictví, kde zúčastněné státy pociťovaly okamžitou potřebu rozsáhlejší ochrany“.

Odkaz na Pařížskou unijní úmluvu zahrnuje veškerá podstatná ustanovení této úmluvy: jsou vyloučena pouze institucionální, závěrečná a přechodná ustanovení (čl. 2 odst. 1 Dohody TRIPs). Odkaz na Bernskou úmluvu se týká taktéž všech podstatných ustanovení úmluvy, s výjimkou těch, která se vztahují na autorská práva, udělená podle článku 6 bis Bernské úmluvy (čl. 9 odst. 1 Dohody TRIPs).

Specifická podstatná ustanovení jsou uvedena v částech II, III a IV Dohody TRIPs.

Z oblasti těchto specifických podstatných ustanovení je vyňat důležitý problém: jde o problém vyčerpání práv. Jedno z obecných ustanovení Dohody TRIPs, článek 6, stanoví:

„Pro účely řešení sporů v rámci této Dohody, s výhradou ustanovení článků 3 [národní zacházení] a 4 [zacházení podle nejvyšších výhod], nebude nic v této Dohodě použito k jednání o otázce vyčerpání práv k duševnímu vlastnictví.“

Pro připomenutí, zásada vyčerpání je zásadou, která odpírá majitelům práv k duševnímu vlastnictví možnost tato práva uplatňovat za účelem kontroly oběhu výrobků, které sami uvedli na trh nebo které byly na trh uvedeny s jejich souhlasem. Podle Komise z článku 6 Dohody TRIPs vyplývá, že „pokud člen uplatňuje zásadu ,národního‘ (nebo ,regionálního‘ pro celní nebo regionální unie) vyčerpání, není možné uplatňovat ustanovení Dohody TRIPs, která se týkají řešení sporů (včetně stížností pro porušení, aniž by k porušení došlo)“.

Státy Společenství, které musejí uplatňovat zásadu vyčerpání ve vztazích uvnitř Společenství, ji budou moci vyloučit, pokud dovážený výrobek pochází ze třetí země: totéž bude platit pro samotné Společenství.

Pokud však členský stát vůči svým státním příslušníkům uplatní zásadu vyčerpání, aniž by ji omezoval na případ uvedení do oběhu ve státě Společenství, bude ji muset rovněž tímto způsobem uplatnit i vůči státním příslušníkům třetích zemí na základě zásady národního zacházení. Taktéž zásada zacházení podle nejvyšších výhod zabrání všem členským státům Dohody TRIPs uplatňovat odlišné pravidlo podle toho, zda se jedná o státní příslušníky takové třetí země nebo takové jiné třetí země.

Podle Komise článek 6 Dohody TRIPs umožní Členovi „se nadále bránit souběžným dovozům zboží (...) uvedeného na trh v zahraničí (to znamená ve třetí zemi) majitelem práva k duševnímu vlastnictví nebo s jeho souhlasem“. Komise se domnívá, že omezení zásady vyčerpání ve vztazích uvnitř Společenství „je nezbytné pro dodržování ustanovení práva Společenství a pro umožnění majitelům práv ve Společenství získávat zahraniční trhy (to znamená trhy třetích zemí) při zachování určité kontroly nad dovozem (nebo zpětným dovozem) zboží na základě technologie ve Společenství“.

3. Specifická podstatná ustanovení

a) Autorská práva a práva s nimi související

Autorskoprávní ochrana se týká vyjádření a nebude poskytnuta myšlenkám, výrobním metodám nebo matematickým pojmům jako takovým (čl. 9 odst. 2 Dohody TRIPs). Je stanovena minimální doba ochrany (článek 12).

Počítačové programy budou chráněny jako literární díla na základě Bernské úmluvy (čl. 10 odst. 1 Dohody TRIPs).

Jsou zakotvena a definována související práva, kterými jsou práva výkonných umělců, výrobců zvukových záznamů a rozhlasových a televizních organizací (článek 14 Dohody TRIPs).

Autorům počítačových programů musí být poskytnuto právo pronajímání. Toto právo se pro autory kinematografických děl stanoví pouze tehdy, pokud by pronajímání „vedlo k rozsáhlému kopírování takových děl, což závažně poškozuje výlučné právo reprodukce udělené (v dotyčném členském státě) oprávněným autorům nebo jejich právním nástupcům“.

b) Průmyslové vlastnictví

i) Ochranné známky

Ochrana příslušející ochranným známkám platí jak pro ochranné známky výrobků, tak pro ochranné známky služeb.

Jsou stanovena označení, která mohou tvořit ochrannou známku a jsou definována práva udělená ochrannou známkou (čl. 15 odst. 1 a čl. 16 odst. 1 Dohody TRIPs).

Zápisná způsobilost ochranné známky může záviset na jejím užívání, nikoli však podání přihlášky k zápisu (čl. 15 odst. 3). Je stanovena minimální doba trvání zápisu a jeho obnova (článek 18). V případě zavedení povinnosti užívání Dohoda TRIPs stanoví minimální dobu neužívání, která může způsobit výmaz ochranné známky (článek 19).

Ochrana všeobecně známých ochranných známek ve smyslu čl. 6 bis Pařížské unijní úmluvy je rozšířena na ochranné známky služeb (čl. 16 odst. 2) a nad rámec podobných produktů (čl. 16 odst. 3).

Členové TRIPs mohou stanovit podmínky pro poskytování licencí a převodů. Poskytování nucených licencí je však vyloučeno a převod ochranné známky se může uskutečnit bez současného převodu podniku, kterému ochranná známka náleží.

ii) Zeměpisná označení

Oddíl 3 části II Dohody TRIPs stanoví velice přesná ustanovení o ochraně, kterou je třeba poskytnout zeměpisným označením, kterými se rozumí „označení, která určují zboží jako zboží, pocházející z území Člena, nebo oblasti, nebo místa tohoto území, jestliže lze danou jakost, pověst nebo jiné charakteristické znaky zboží připsat v podstatě jeho zeměpisnému původu“ (čl. 22 odst. 1 Dohody TRIPs).

Obecně se bude jednat o zabránění:

„a) užívání jakýchkoli způsobů označení nebo prezentace zboží, které uvádí nebo naznačuje, že dotyčné zboží pochází z jiné zeměpisné oblasti, než je skutečné místo původu způsobem, který, pokud jde o zeměpisný původ zboží, uvádí veřejnost v omyl;

b) jakémukoli užívání, které představuje akt nekalé soutěže ve smyslu článku 10 bis Pařížské úmluvy (1967)“ (čl. 22 odst. 2 Dohody TRIPs).

Musí být zavedena posílená ochrana ve prospěch zeměpisných označení pro vína a lihoviny: musí existovat možnost, aby prostředky pro zabránění užívání zeměpisného označení, které identifikuje vína nebo lihoviny, které nepocházejí z označeného místa, mohly být použity taktéž „v případech, kdy je skutečný původ zboží uveden, nebo zeměpisné označení je uvedeno v překladu nebo je doprovázeno výrazy jako ,druh‘, ,typ‘, ,styl‘, ,napodobenina‘ nebo podobnými“ (čl. 23 odst. 1 Dohody TRIPs).

Tato pravidla však budou platit pouze v budoucnosti. Totiž

„nic v tomto oddílu nebude vyžadovat, aby Člen zabránil dalšímu a podobnému užívání určitého zeměpisného označení jiného Člena, označujícího vína nebo lihoviny, v souvislosti se zbožím nebo službami dodávanými kterýmkoli jeho občanem nebo osobou mající v něm sídlo, která užívala zeměpisné označení trvalým způsobem v souvislosti se stejným nebo příbuzným zbožím nebo službami na území tohoto Člena buď a) po dobu alespoň 10 let před 15. dubnem 1994, nebo b) v dobré víře před tímto datem“ (čl. 24 odst. 4 Dohody TRIPs).

iii) Průmyslové vzory

Na oblast průmyslového designu se taktéž vztahuje Dohoda TRIPs. Je třeba zajistit ochranu novým a původním průmyslovým vzorům (čl. 25 odst. 1). Je stanoven rozsah ochrany a její minimální doba (článek 26).

Pokud jde zejména o textil, způsoby ochrany nesmí být takové, aby zhoršily nepřiměřeně možnost získat takovou ochranu (čl. 25 odst. 2 Dohody TRIPs).

iv) Patenty

V oddílu 5 části II o patentech se nejdříve nacházejí ustanovení o patentovatelnosti (článek 27). Patentovatelný tak musí být jakýkoliv vynález výrobku nebo výrobního postupu bez ohledu na technickou oblast (tentýž článek). Rozvojové země však mají možnost po určitou dobu odložit povinnost rozšíření patentové ochrany výrobků na oblasti technologie, v nichž je podle jejich práva patentovatelnost k obecnému datu uplatnění Dohody vyloučena (čl. 65 odst. 4). Jsou definována práva udělená patentem (článek 28) a musí mít minimální dobu trvání dvacet let (článek 33). Článek 31 konečně uvádí ustanovení určená pro omezení podmínek, za kterých budou moci být poskytnuty nucené licence.

v) Konfigurační schémata (topografie) integrovaných obvodů

Ustanovení o topografiích integrovaných obvodů slouží k napravení nedostatků Washingtonské smlouvy o ochraně duševního vlastnictví u integrovaných obvodů. Vymezují jak rozsah práva, které musí být uděleno (článek 36), tak dobu ochrany (článek 38).

vi) Ochrana nezveřejněných technických informací

Členové Dohody TRIPs jsou povinni v rámci nekalé soutěže chránit nezveřejněné informace (čl. 39 odst. 1). Oprávnění držitelé těchto informací musí mít možnost zabránit tomu, aby tyto informace byly „zveřejněny, sděleny třetím osobám nebo získány nebo užity třetími osobami bez jejich souhlasu způsobem, který je v rozporu s čestnou komerční praxí“. Tato ochrana je podmíněna tím, že tyto informace jsou tajné, že mají komerční hodnotu proto, že jsou tajné, a že osoby, které je mají právoplatně ve své moci, podnikly kroky, aby je udržely v tajnosti (čl. 39 odst. 2).

vii) Kontrola protikonkurenčních praktik ve smluvních licencích

Členové uznali, že některé praktiky nebo ustanovení v oblasti licencí vztahující se k právům duševního vlastnictví, které omezují soutěž, mohou mít nepříznivé účinky na obchod a mohou být překážkou převodu a rozšiřování technologií (článek 40). Dohoda TRIPs jim tedy uděluje právo specifikovat praktiky nebo podmínky, které by mohly představovat zneužití práv k duševnímu vlastnictví, a přijmout přiměřená opatření k zabránění a kontrole těchto praktik.

4. Specifická procesní ustanovení (prostředky k dodržování práv k duševnímu vlastnictví)

Pro dosažení minimální jednotné ochrany duševního vlastnictví nestačí definovat obsah různých práv, která musí být uznána. Je zapotřebí ještě stanovit „účinné a vhodné prostředky“ k jejich dodržování (viz odůvodnění Dohody TRIPs). Toto vysvětluje existenci části III Dohody TRIPs o řízeních, která členské státy musí zavést tak, aby umožňovala účinné kroky vůči jakémukoliv porušování práv k duševnímu vlastnictví upravených Dohodou TRIPs (čl. 41 odst. 1). Tato část III vyjmenovává jednak opatření, která majitelé práv k duševnímu vlastnictví budou mít možnost požadovat po soudních, správních a celních orgánech, jak proti poškozování jejich práv, tak proti nebezpečím poškozování jejich práv (a), a jednak ukládá, aby řízení, jejichž prostřednictvím mohou být tato opatření dosažena, splňovala určité požadavky (b).

a) Nápravná opatření

Dohoda TRIPs stanoví zároveň opatření určená k ukončení nebo postihu poškozování práv k duševnímu vlastnictví (soudní příkaz k zanechání, náhrada škody, zabavení nebo zničení padělaných předmětů, trestní sankce) a opatření určená k předcházení poškozování práv k duševnímu vlastnictví (prozatímní opatření, přerušení řízení o propuštění do oběhu celními orgány).

Soudní orgány musí mít pravomoc nařídit porušovateli, aby upustil od porušování práva k duševnímu vlastnictví žalobce (čl. 44 odst. 1).

Soudní orgány musí mít pravomoc nařídit porušovateli, aby nahradil majiteli práv škodu, pokud tento porušovatel vědomě nebo s dostatečnými důvody měl vědět, že se dopustil porušení práva k duševnímu vlastnictví (čl. 45 odst. 1).

Soudní orgány musí mít také pravomoc nařídit, aby zboží, které narušuje právo k duševnímu vlastnictví, bylo odstraněno z obchodní sítě bez jakékoliv náhrady nebo zničeno, pokud by to v posledně uvedeném případě nebylo v rozporu se stávajícími ústavními předpisy (článek 46).

Trestní sankce včetně odnětí svobody musí být zavedeny v případě úmyslného padělání ochranné známky nebo porušení autorského práva uskutečněného v komerčním měřítku (článek 61).

Předběžná opatření jsou dvojího druhu.

Soudní orgány musí mít především pravomoc nařídit okamžitá a účinná prozatímní opatření, která zabrání, aby nedošlo k porušení jakéhokoli práva k duševnímu vlastnictví (čl. 50 odst. 1). Bude-li to na místě, budou moci být tato opatření přijata bez slyšení druhé strany (čl. 50 odst. 2), přičemž tato druhá strana však může později požadovat přezkoumání (čl. 50 odst. 4).

Dále budou muset Členové zavést řízení, které umožní majiteli práva, který má oprávněné důvody k podezření, že může dojít k dovozu zboží označeného padělanou ochrannou známkou nebo zboží porušujícího autorská práva, podat u příslušných správních či soudních orgánů písemnou žádost, aby celní úřady přerušily řízení o propuštění tohoto zboží do volného oběhu. Členové budou moci stanovit podobná opatření pro jiná porušení práv k duševnímu vlastnictví (článek 51).

Tato opatření o přerušení řízení o propuštění zboží do volného oběhu mají taktéž prozatímní charakter. Jejich zachování je podmíněno zahájením řízení ve věci samé (viz článek 55).

b) Procesní záruky

Řízení, týkající se dodržování práv k duševnímu vlastnictví, musí být spravedlivá a nestranná (čl. 41 odst. 2). Požadavek na spravedlivost a nestrannost řízení je upřesněn několika způsoby.

Majitelé práv musí mít k dispozici občanskoprávní soudní řízení, týkající se dodržování jakéhokoli práva k duševnímu vlastnictví, a odpůrci musí mít právo na včasné písemné oznámení, které bude obsahovat dostatek údajů, včetně základních skutečností, týkajících se nároků (článek 42). Strany musejí mít možnost být zastoupeny nezávislým právním zástupcem a požadavky týkající se povinné osobní účasti nesmí být nadměrně tíživé (článek 42). Všechny strany takových řízení musí mít právo zdůvodnit své nároky a předložit všechny příslušné důkazy (článek 42) a musí mít právo požadovat, aby protistrana předložila důkazy, které se nacházejí pod její kontrolou (článek 43). Rozhodnutí ve věci samé musí být založena výhradně na důkazech, k nimž byla stranám nabídnuta možnost slyšení a musí být přednostně v písemné formě a odůvodněná (čl. 41 odst. 3).

Strany musí mít právo na to, aby byla soudním orgánem přezkoumána konečná správní rozhodnutí a počáteční soudní rozhodnutí (čl. 41 odst. 4).

Je třeba stanovit možnost náhrady škody, kterou by poskytli majitelé práv k duševnímu vlastnictví, kteří by zneužili nebo neoprávněně užili řízení, kterých mohou využít (čl. 48 odst. 1).

XI – Společná obchodní politika, Dohody GATS a TRIPs: stanoviska účastníků řízení

Jak již bylo uvedeno, Komise na straně jedné a Rada, státy, které předložily vyjádření a Evropský parlament na straně druhé se naprosto rozcházejí, pokud jde o začlenění oblastí upravených Dohodami GATS a TRIPs do společné obchodní politiky, k níž má Společenství výlučnou pravomoc na základě článku 113 Smlouvy o ES.

Stanoviska účastníků týkající se Dohod GATS a TRIPs budou přezkoumána postupně.

A – Dohoda GATS

Komise se ve své hlavní tezi domnívá, že služby upravené Dohodou GATS spadají do společné obchodní politiky. Tato politika se nemůže omezovat na zboží. Základní myšlenkou Komise je to, že jakákoliv dohoda, jež směřuje k přímému nebo nepřímému ovlivňování objemu nebo struktury toku obchodu, je dohodou o obchodní politice a musí být uzavřena na základě článku 113.

Jaké jsou její hlavní argumenty?

– Judikatura Soudního dvora nejprve zdůraznila, že „pojem obchodní politiky má stejný obsah bez ohledu na to, zda se používá v oblasti mezinárodní činnosti státu nebo v oblasti mezinárodní činnosti Společenství“ (výše uvedený posudek č. 1/75, zejména s. 1362, čtvrtý pododstavec). Podle Komise přitom žádný členský stát nemůže vážně tvrdit, že obchod službami není obchodem a že dohody, které by v této oblasti uzavřel, nespadají do jeho obchodní politiky.

– Ekonomy zdůrazňovaná spojitost nebo podobnost mezi zbožím a službami, přičemž jsou oba tyto sektory zahrnovány do obchodní bilance.

– Právní teorie, která se podle svého současného stavu prakticky jednomyslně domnívá, že obchod službami je součástí společné obchodní politiky. Komise nicméně připouští, že někteří představitelé „nejumírněnějšího“ proudu právní teorie vylučují služby dodávané prostřednictvím provozovny nacházející se v zemi, ve které jsou služby poskytovány. Podle Komise není žádný důvod tímto způsobem rozlišovat mezi přímou přeshraniční dodávkou služeb, která by jediná byla součástí společné obchodní politiky, a dodávkou služeb prostřednictvím komerční přítomnosti, která by byla součástí vnější politiky usazování.

– Účel Dohody GATS, kterým je liberalizace obchodu službami.

– Používané nástroje (zacházení podle nejvyšších výhod, transparentnost), které jsou tradičními nástroji obchodní politiky. Taktéž by tomu bylo v případě ustanovení o přístupu na trhy a o národním zacházení. Listiny specifických závazků, přestože se týkají do značné míry bariér upravených právními předpisy, jsou srovnatelné s celními sazebníky Členů v sektoru zboží.

Ve zbývající části se Komise snaží poukázat na to, že ustanovení Dohody GATS odpovídají srovnatelným ustanovením Dohody GATT.

Vzájemné překrývání se zboží a služeb by se dalo doložit ještě možností použití opatření křížové odvety a toto vzájemné překrývání potvrzuje, že zboží a služby jsou součástí stejné obchodní politiky.

Ustanovení, která se týkají pozdějších jednání (viz výše X. A. 6. Dynamická povaha Dohody GATS) „nemohou změnit právní základ nyní přezkoumávané dohody“. „Jakákoliv dohoda, která vzejde z těchto ustanovení, musí být později předmětem zvláštního posouzení za účelem určení jejího právního základu.“

Skutečnost, že ne všechny sektory služeb, které jsou upravené Dohodou GATS, jsou zharmonizovány v rámci práva Společenství a v některých případech zůstávají upraveny vnitrostátními právními předpisy, podle Komise nezpochybňuje pravomoc Společenství. „GATT, a zejména její ustanovení o národním zacházení, se dotýká vnitrostátních právních předpisů a právních úprav členských států (například daňových právních předpisů) již po mnoho let, aniž by se někdy uplatňovalo, že částečně spadá do pravomoci členských států.“

Na závěr předkládá Komise dvě upřesnění, která se týkají článků 59 a 75 Smlouvy o ES.

Nebrání čl. 59 druhý pododstavec Smlouvy o ES, který Radě přiznává pravomoc rozšířit použití kapitoly o službách na poskytovatele služeb, kteří jsou státními příslušníky třetího státu a jsou usazeni ve Společenství, začlenění obchodu službami do článku 113 Smlouvy o ES? Nikoli, odpovídá Komise. Jde o interní ustanovení, nikoliv o ustanovení společné obchodní politiky. „Nemůže být právním základem pro konvenční politiku, o níž se má za to, že upravuje veškeré způsoby mezinárodních dodávek služeb, jakou je Dohoda GATS.“

Nespadá Dohoda GATS v rozsahu, v němž se týká také dopravy, pod článek 75, který svěřuje orgánům vnitřní pravomoc (viz rozsudek ze dne 31. března 1971, nazývaný „AETR“, Komise v. Rada, 22/70, Recueil, s. 263, o souběžnosti vnitřních a vnějších pravomocí)? Odpověď Komise je záporná. Precedent AETR je možné uplatňovat v případě uzavírání dohod v odvětvích dopravní politiky, která nejsou obchodního charakteru. V odvětví dopravy ostatně Rada přijala určitá restriktivní opatření, která se týkají obchodu, zejména hospodářské sankce založené na článku 113, které zahrnují pozastavení obchodování s dopravními službami.

Všichni ostatní účastníci řízení jsou rozhodně proti stanovisku obhajovanému Komisí.

Podle Rady vede výklad pojmu společné obchodní politiky, jaký zastává Komise, k její přeměně ve společnou politiku v oblasti vnějších hospodářských vztahů. Ve světovém hospodářství výkyvy směnných kurzů měn nebo rozdíly mezi mzdovými náklady ovlivňují objem a směry mezinárodního obchodu významněji než například změny celního sazebníku. „V případě, že by byla teze Komise následována, bylo by nezbytné vyvodit, že Společenství má na základě článku 113 výlučnou pravomoc pro úpravu směnných kurzů měn členských států nebo pro uplatňování politiky stanovení mezd. Takový výklad by zcela zbavil pravomoc členských států v oblasti hospodářské politiky svého obsahu, přinejmenším pokud jde o vnější vztahy.“

Během mezivládní konference o Politické unii navrhla Komise takovéto rozšíření pravomocí Společenství. Pojem společná obchodní politika by byl nahrazen pojmem společná politika v oblasti vnějších hospodářských vztahů, který by obsahoval zejména „hospodářská a obchodní opatření v oblasti služeb, kapitálu, duševního vlastnictví, investic, usazování a hospodářské soutěže“, oblast s pružnými hranicemi. Tato politika by spadala do výlučné pravomoci Společenství (čl. Y 17 odst. 2 návrhu Komise). Společenství by ve vztazích s třetími zeměmi, s mezinárodními organizacemi a na mezinárodních konferencích výhradně zastupovala Komise.

Podle Rady chtěla Komise ve své žádosti o posudek cestou soudního výkladu potvrdit návrhy, které byly zamítnuty během mezivládní konference o Politické unii. Tento argument je obsažen ve spisech francouzské a dánské vlády a vlády Spojeného království.

Rada skutečně nerozlišuje argumenty, které rozvádí pro vyloučení služeb z obchodní politiky, od těch, které uplatňuje při přezkoumávání teorie souběžnosti vnitřních a vnějších pravomocí, aby dospěla ke společné pravomoci Společenství.

Podle Rady se Dohoda GATS zaměřuje hlavně na dodávku služeb prostřednictvím komerční přítomnosti v zemi příjemce těchto služeb. Toto je spjato se samotnou povahou služeb. Služby jsou spotřebovávány nebo užívány ve stejném čase, kdy jsou dodávány, a není možné je skladovat nebo přepravovat; proto musí být spotřebovány na stejném místě, na které jsou dodány. Upravovat komerční přítomnost přitom znamená upravovat podmínky usazování společnosti ze třetích zemí a právní režim, který se na ně po tomto usazení bude uplatňovat.

Podle Rady se tento režim prvního usazení řídí vnitrostátním právem a nevztahuje se na něj pojem společné obchodní politiky. Taktéž, pokud jde o spotřebu v zahraničí (příklad indických turistů na návštěvě ve Francii), Rada poznamenává, že pravomoci v oblasti turistiky nadále patří členským státům a že návrh na udělení pravomoci Společenství v této oblasti byl zamítnut během mezivládní konference o Politické unii. Pokud jde o „pohyb osob“ Rada poznamenává, že se na vstup a pobyt fyzických osob ve státech Společenství, které jsou státními příslušníky třetích zemí a které jsou zaměstnány poskytovatelem služeb ze třetí země, vztahují vnitrostátní právní předpisy a pouze pravomoc členských států. Co se týče přeshraničních dodávek, Rada zdůrazňuje, že pravomoc členských států pro úpravu tohoto „mezinárodního obchodu službami“ nebyla nikdy zpochybňována. „Členský stát může zavést ,clonové kvóty‘, které mají zavázat kina k tomu, aby vyhradila minimální prostor k promítání filmů vyrobených ve Společenství, a v důsledku toho omezit možnost distribuce filmů, které vznikly mimo Společenství.“ Zkrátka se podle Rady na mezinárodní obchod službami vztahuje článek 113 pouze v rozsahu, v němž dotyčné služby přímo souvisejí s dodávkou zboží (například montáž stroje).

Vláda Spojeného království předkládá specifičtější argumentaci, pokud jde o dosah pojmu společné obchodní politiky.

Nejprve uvádí, že pokud jde o služby, kapitoly Smlouvy o usazování a službách se týkají pouze státních příslušníků členských států. Pouze státní příslušník členského státu je oprávněn zřídit hlavní provozovnu v členském státě. Pouze státní příslušník členského státu, který je usazený v členském státě, může zřídit vedlejší provozovnu v jiném členském státě. Dále pouze státní příslušníci členských států mohou využívat volného pohybu služeb, i když čl. 59 druhý pododstavec stanoví možnost rozšíření použitelnosti volného pohybu služeb na státní příslušníky ze třetích zemí usazené v členském státě.

Spojené království dále uplatňuje, že doslovný výklad článku 113, omezující toto ustanovení na obchod zbožím, je zcela soudržný se systémem Smlouvy. Totiž „pokud by státy mohly zachovat odlišné obchodní politiky, to znamená podřídit dovozy ze třetích zemí odlišným pravidlům v oblasti cel a kvót, způsobilo by to odklon obchodních toků“. Naproti tomu v případě služeb se toto nebezpečí nevyskytuje. Neexistuje „nebezpečí, že by poskytovatelé služeb nebo osoby, které se hodlají usadit v členském státě, který ukládá státním příslušníkům třetích zemí omezení, toto uskutečňovali prostřednictvím členského státu, který má tolerantnější pravidla. Pokud členský stát povoluje státnímu příslušníkovi ze třetí země poskytovat služby na svém území, nezískává tímto tento státní příslušník právo na poskytování těchto služeb v jiném členském státě, poněvadž není státním příslušníkem členského státu“. „Žádná logika (...) proto neukládá existenci výlučné společné obchodní politiky v oblasti služeb, zatímco existuje imperativní logika, která ukládá výlučnou společnou obchodní politiku v oblasti zboží.“

I když se hovoří o „obchodu službami“, jsou problémy, které způsobuje, velice odlišné od těch, které způsobuje zboží. V případě služeb jsou základními otázkami usazování zahraničních společností, jejich přímé investice, volný pohyb zaměstnanců nezbytný pro poskytování služeb a právní úprava týkající se přístupu k povoláním, která jsou spojena se službami.

Spojené království konečně připomíná, že Dohoda GATS upravuje také dopravní služby a že její přílohy upravují leteckou dopravu, jakož i jednání o námořní dopravě. Odkazuje na čl. 61 první pododstavec, na článek 74 Smlouvy o ES a na judikaturu (výše uvedený rozsudek AETR a posudek č. 1/76 ze dne 26. dubna 1977, Recueil, s. 741, k návrhu dohody, která se týká Evropského útlumového fondu pro plavidla vnitrozemské vodní dopravy), aby dospělo k závěru, že „základem dohod se třetími zeměmi v oblasti poskytování dopravních služeb je ve Smlouvě pouze a jedině hlava o dopravě“.

V tomto ohledu Spojené království uplatňuje také praxi Rady. Když Rada přijímala vnější opatření, jejichž základním cílem byla úprava dopravy, učinila tak na základě hlavy o dopravě. Spojené království k této věci uvádí: rozhodnutí Rady 80/50/EHS ze dne 20. prosince 1979, kterým se zavádí postup konzultací o vztazích mezi členskými státy a třetími zeměmi v oblasti letecké dopravy a o souvisejících činnostech v mezinárodních organizacích (Úř. věst. 1980, L 18, s. 24; Zvl. vyd. 07/01, s. 92); rozhodnutí Rady 82/505/EHS ze dne 12. července 1982 o uzavření Dohody o mezinárodní příležitostné přepravě cestujících autokary a autobusy (ASOR) (Úř. věst. L 230, s. 38; Zvl. vyd. 07/01, s. 123), dohody uzavřené mezi Evropským hospodářským společenstvím na jedné straně, a Rakouskem, Španělskem, Finskem, Norskem, Portugalskem, Švédskem, Švýcarskem a Tureckem na straně druhé; nařízení Rady (EHS) č. 4055/86 ze dne 22. prosince 1986 o uplatňování zásady volného pohybu služeb v námořní dopravě mezi členskými státy a mezi členskými státy a třetími zeměmi (Úř. věst. L 378, s. 1; Zvl. vyd. 06/01, s. 174); rozhodnutí Rady 92/384/EHS ze dne 22. června 1992 o uzavření Dohody mezi Evropským hospodářským společenstvím, Norským královstvím a Švédským královstvím v oblasti civilního letectví (neoficiální překlad) (Úř. věst. L 200, s. 20); rozhodnutí Rady 92/577/EHS ze dne 27. listopadu 1992 o uzavření Dohody mezi Evropským hospodářským společenstvím a Rakouskou republikou o tranzitu zboží po silnici a železnici (Úř. věst. L 373, s. 4); rozhodnutí Rady 92/578/EHS ze dne 30. listopadu 1992 o uzavření Dohody mezi Evropským hospodářským společenstvím a Švýcarskou konfederací o přepravě zboží po silnici a železnici (Úř. věst. L 373, s. 26). Co se týče dvou posledních rozhodnutí, Spojené království zdůrazňuje, že Komise navrhla jako právní základ článek 113 Smlouvy o EHS, Rada však přijala rozhodnutí na základě článku 75 Smlouvy o EHS.

Francouzská vláda nejprve upozorňuje na velice širokou působnost Dohody o WTO, která:

„se potencionálně vztahuje na jakoukoli hospodářskou oblast související s rozvojem obchodu. Tato oblast proto může upravit všechny politiky Společenství. Neznamená to samozřejmě, že by se tyto politiky, směřují-li navenek v rámci WTO, a pod záminkou, že mají obchodní dopad, měly zcela rozplynout ve společné obchodní politice. Takové rozplynutí by způsobilo vážné problémy, pokud jde o soudržnost, například v oblasti životního prostředí: stejná opatření, podle toho, zda by byla zamýšlena na interní úrovni nebo na jiných vnějších základech, by jakožto začlenění do politiky životního prostředí spadala do sdílené pravomoci, kdežto pokud by byla diskutována v rámci WTO, spadala by pod společnou obchodní politiku, a tudíž pod výlučnou pravomoc Společenství“.

Proti stanovisku obhajovanému Komisí v oblasti služeb dále francouzská vláda uplatňuje některé již výše zmíněné argumenty, jako je argument vycházející z prací mezivládní konference o Politické unii, argument o vazbě mezi Celni unií a společnou obchodní politikou s ohledem na nebezpečí odklonu obchodu a dále argument vyvozený z toho, že Dohoda GATS upravuje jiné způsoby dodávky služeb než přeshraniční dodávky. Co se týče použití klasických nástrojů obchodní politiky (jako je doložka o zacházení podle nejvyšších výhod nebo zásada národního zacházení), kterým Komise přikládá velkou váhu, se francouzská vláda omezuje na upozornění, že tyto nástroje byly použity mimo obchodní vztahy mezi státy a v tomto ohledu uvádí případ úmluvy o statutu uprchlíků. V konečném výsledku dospívá jako Rada k závěru, že pouze služby přímo související s dodávkou zboží spadají do společné obchodní politiky.

Na základě přezkoumání čtyř způsobů dodávky služeb upravených Dohodou GATS španělská vláda dospívá k závěru, že tři poslední způsoby (spotřeba v zahraničí, komerční přítomnost a pohyb osob) spadají do pravomoci členských států: ustanovení článků 48, 52 a 59 Smlouvy o ES upravují volný pohyb pracovníků, právo usazování a volný pohyb služeb pouze ve vztahu ke státním příslušníkům jiných členských států Společenství.

Portugalská vláda obecně zdůrazňuje, že klíčem ke sporu mezi Komisí a členskými státy není otázka nástrojů a účelu, ale spíše povaha oblastí upravených Dohodou o WTO. „V současném stádiu internacionalizace národních hospodářství mohou veškeré vnitřní či vnější prostředky, z dvoustranné nebo mnohostranné oblasti, přijaté v rámci hospodářských vztahů, přímo nebo nepřímo ovlivňovat objem nebo strukturu toků a obchodu. Právě proto nemůže toto kritérium sloužit samo o sobě jako základ pro vymezení výlučné pravomoci Společenství v rámci společné obchodní politiky (...). Takový výklad by způsobil přenesení oblastí souvisejících s politikou obchodních daní, národních měn a přímých i nepřímých mzdových nákladů do oblasti výlučné pravomoci Společenství.“

Pokud jde konkrétněji o služby, portugalská vláda zdůrazňuje, že ačkoli přeshraniční dodávky služeb spadají nepochybně do působnosti článku 113, je tomu jinak u jiných způsobů dodávky služeb, jako je spotřeba v zahraničí a pohyb osob: právní úprava turistiky, vstupu a pobytu státních příslušníků třetích zemí, stejně jako statut pracovních sil, které pocházejí ze zemí mimo Společenství, totiž podléhají vlastní pravomoci států. Co se týče komerční přítomnosti, portugalská vláda poznamenává, že článek 52 Smlouvy o ES nesvěřuje Společenství vlastní pravomoc v oblasti usazování státních příslušníků třetích zemí.

Řecká republika se domnívá, že uzavření Dohody GATS nutně předpokládá společný zásah Společenství a států z důvodu dynamické a vývojové povahy institucionální struktury, kterou vytváří. Účast členských států je odůvodněna pravomocemi, které jsou jim vlastní, které jsou buď „souběžné ve vztahu k pravomocím Společenství nebo ve vztahu k nim přednostní nebo výlučné“. Řecká republika neposkytuje žádné jiné upřesnění.

Nizozemská vláda zdůrazňuje skutečnost, že přeshraniční dodávky nehrají podstatnou úlohu v rámci GATS a že tato dohoda se ve skutečnosti týká usazování poskytovatelů služeb, kteří jsou státními příslušníky třetích zemí a provádění jejich činnosti v členských státech. Jako příklad situace, kdy mají členské státy výlučnou pravomoc, uvádí cestování fyzických osob (státních příslušníků třetích států) na území členského státu.

Zdůrazňuje taktéž, že obchodní politika a dopravní politika byly výslovně koncipovány jako zvláštní oblasti a že vnější činnost v oblasti dopravy nemůže být založena na článku 113.

Co se týče obchodu finančními službami, nizozemská vláda upozorňuje Soudní dvůr na některá opatření Společenství: druhou směrnici Rady v bankovní oblasti, která obsahuje hlavu věnovanou vztahům se třetími zeměmi ( ), první směrnici v oblasti pojištění proti škodám, která pro Společenství stanoví možnost uzavírání úmluv se třetími zeměmi ( ) a rozhodnutí Rady, které schvaluje dohodu uzavřenou se Švýcarskem v oblasti pojištění ( ). První dva předpisy jsou založeny na čl. 57 odst. 2 a třetí je založen zároveň na čl. 57 odst. 2 a na článku 235. Nejednalo se tedy o článek 113.

Německá vláda se také připojuje k vyjádření Rady. Zdůrazňuje, že Dohoda GATS upravuje dopravní služby, kterých se na úrovni Společenství týká článek 74 a následující Smlouvy o ES. Podle ní „článek 113 Smlouvy o ES nestačí pro odůvodnění pravomoci Evropské unie, jelikož široká oblast upravená Dohodou GATS jde nad rámec služeb souvisejících s volným pohybem zboží“. Mimo jiné uvádí, že v některých odvětvích, jako je vzdělávání a kultura, má Společenství pouze velice omezenou pravomoc, takže základní kulturní politika patří do kompetence členských států, jak to potvrzuje článek 128 Smlouvy o ES. Kromě toho v jiných odvětvích nemá Společenství přímo žádnou pravomoc. Německá vláda v tomto ohledu uvádí oblasti, jako je právo vstupu, pobytu a práce zaměstnanců ze třetích zemí v souvislosti s poskytováním služeb, jakož i statut podniků ze třetích zemí.

Dánská vláda se obecně domnívá, že článek 113 Smlouvy nezahrnuje zahraniční hospodářskou politiku a jako Rada a jiné vlády v tomto ohledu odkazuje na práce mezivládní konference o Politické unii. Pokud jde konkrétněji o Dohodu GATS, je dánská vláda názoru, že článek 113 nelze použít pro uzavírání dohody o službách, zejména v oblasti dopravy. Podle ní je nutné se odvolat na jiná ustanovení Smlouvy (kapitola o usazování nebo čtvrtá část Smlouvy týkající se dopravy).

Evropský parlament se domnívá, že se Komise pokouší o to, aby všechny mezinárodní hospodářské vztahy spadaly do společné obchodní politiky, a v důsledku toho oblasti, na které se vztahuje volný pohyb služeb, doprava, daně, sbližování právních předpisů atd., podřídit působnosti článku 113 Smlouvy. Podle něho je argumentace Komise, která se odvolává na hospodářské koncepce, sporná. Nejedná se o vypracování hospodářských perspektiv a teorie, ale o rozebrání otázky v jejím současném právním kontextu.

Evropský parlament zajisté připouští, že z perspektivy svrchované státní struktury se pojem obchodu netýká pouze hotových výrobků, ale všech navazujících prvků, počínaje koncepcí až k prodeji konečnému zákazníkovi. Tato koncepce je sice zajímavá, musí nicméně ustoupit otázkám legality tak, jak je v současné době koncipována v rámci Společenství.

Rozšiřující výklad pojmu společné obchodní politiky by poškodil výsady Evropského parlamentu, což je neslučitelné s ústavní zásadou parlamentní účasti, vyvozenou z judikatury „oxid titaničitý“ (rozsudek ze dne 11. června 1991, Komise v. Rada, C‑300/89, Recueil, s. I‑2867).

Evropský parlament uplatňuje, že v posudku č. 1/78 („kaučuk“) ze dne 4. října 1979 (Recueil, s. 2871) ani v jiných Soudnímu dvoru předložených případech Soudní dvůr neuplatnil článek 113 Smlouvy mimo oblast zboží.

Evropský parlament zdůrazňuje, že čl. 228 odst. 3 druhý podostavec Smlouvy o ES, ve znění revidovaném v Maastrichtu, který stanoví souhlasné stanovisko Evropského parlamentu pro dohody, které vytváří institucionální rámec, je nezbytným právním základem pro uzavření Dohody o WTO.

Pokud jde o určité sektory zvláštních služeb, Evropský parlament zaujímá stanovisko, že právním základem pro uzavírání mezinárodních dohod v oblasti dopravy je článek 75 Smlouvy, a nikoliv článek 113. Článek 75 Smlouvy je třeba považovat za „lex specialis“ k jiným ustanovením Smlouvy, která se týkají vnějších vztahů Společenství. Ze znění čl. 75 písm. a) a c) jasně vyplývá, že toto ustanovení může sloužit jako právní základ pro jakýkoliv akt Společenství, který směřuje k řešení otázek dopravy souvisejících se třetími zeměmi, jako jsou dohody o tranzitu nebo o infrastrukturálních opatřeních směrem k hranicím třetích zemí.

Parlament se taktéž domnívá, že se na ustanovení Dohody GATS, která se týkají vládních zakázek, nevztahuje článek 113 Smlouvy. V tomto bodě odkazuje na v současné době projednávanou věc C‑360/93, v níž žádal o zrušení rozhodnutí Rady, která se týkají dohody mezi Společenstvím a Spojenými státy o uzavírání vládních zakázek, poněvadž byla založena pouze na článku 113. Podle něj by takové akty měly být přijímány na základě článků 59 až 66 a 100 A.

Konečně jelikož se Dohoda GATS týká investic prováděných zahraničními podniky, Parlament uplatňuje, že by právním základem měl být článek 52 a čl. 57 odst. 2 Smlouvy. Co se týče tohoto bodu, odkazuje na své vyjádření v rámci žádosti o posudek č. 2/92, která se v současné době projednává před Soudním dvorem.

Kromě toho se Evropský parlament snaží vyvrátit argumenty, které na podporu toho, že služby spadají do společné obchodní politiky, Komise vyvozuje z toho, že rozhodnutí Společenství v oblasti hospodářských sankcí byla přijata pouze na základě článku 113. Zaprvé tato opatření směřovala k přerušení obchodního toku, to znamená k postižení obchodu zbožím, a nikoliv k úpravě dopravy. Pokud tak připomeneme případ embarga na obchod s Irákem ( ) týkajícího se dováženého nebo vyváženého zboží, je těžko pochopitelné, jak by mohlo být opatření účinné, pokud by nebylo uplatněno na leteckou a námořní dopravu. Dále tato rozhodnutí byla přijata v naléhavých situacích. Jedná se o atypické akty, ve kterých se právní základ objevuje po bodech odůvodnění jako zohlednění politické dohody mezi členskými státy. Nejlepším důkazem toho je skutečnost, že jim Smlouva o Evropské unii zajišťuje zcela výjimečné postavení. Článek 228 A v podobě, ve které byl zaveden v Maastrichtu, totiž stanoví, že „[p]ředpokládá-li se ve společných postojích nebo společných akcích přijatých podle ustanovení Smlouvy o Evropské unii o společné zahraniční a bezpečnostní politice určitý postup Společenství směřující k pozastavení, omezení nebo úplnému přerušení hospodářských vztahů s jednou nebo několika třetími zeměmi, přijme Rada nezbytná naléhavá opatření. Rada rozhoduje na návrh Komise kvalifikovanou většinou“.

B – Dohoda TRIPs

Komise vychází z dvojí myšlenky. Jednak společná obchodní politika zahrnuje veškerá opatření, jejichž hlavním cílem je ovlivnění objemu nebo struktury obchodu zbožím nebo službami prostřednictvím úpravy nebo harmonizace práv k duševnímu vlastnictví. Kromě toho jsou předpisy týkající se práv k duševnímu vlastnictví úzce spjaty s obchodem zbožím a službami, na které se uplatňují. Z toho Komise vyvozuje hlavní závěr, že pravomoc Společenství je výlučná na základě článku 113 Smlouvy o ES.

Pokud je předmětem zamýšlené dohody přímá úprava obchodu s právy k duševnímu vlastnictví, je třeba mít za to, že dohoda spadá do společné obchodní politiky.

Pro prokázání velmi úzké vazby spojující jednak práva k duševnímu vlastnictví a jednak zboží a služby Komise odkazuje na článek 36 Smlouvy o ES a na odpovídající pravidlo, které Soudní dvůr vyvodil v oblasti služeb.

Podle Komise patří obchodní aspekty práv k duševnímu vlastnictví do působnosti společné obchodní politiky.

Kromě toho Komise zmiňuje praxi orgánů.

Komise uvádí tři případy, ve kterých Rada a Komise použily nařízení Rady (EHS) č. 2641/84, které zavedlo nový nástroj obchodní politiky určený k tomu, aby Společenství umožnil reagovat na veškeré nedovolené obchodní praktiky třetích států a vyloučit škodu, která z nich vyplývá pro průmysl Společenství ( ). Přesto, že se toto nařízení zvlášť nezmiňuje o porušování práv k duševnímu vlastnictví, Rada a Komise jej do současné doby využily třikrát pro ochranu zájmů Společenství v oblasti duševního vlastnictví. Komise z toho usuzuje, že pro zajištění ochrany svých práv k duševnímu vlastnictví, která ovlivňují objem jeho obchodu zbožím a službami se zahraničím, má Společenství výlučnou pravomoc pro přijímání opatření, která v reakci na nedovolené obchodní praktiky směřují k uplatnění práva při použití existujících nástrojů obchodní politiky.

Stejně tak Společenství počínaje 1. lednem 1989 vyškrtlo Korejskou republiku ze seznamu zemí, které mohou využívat jeho systém všeobecných celních preferencí, jako odvetné opatření proti diskriminujícímu zacházení s průmyslem Společenství v oblasti ochrany práv k duševnímu vlastnictví v porovnání se zacházením poskytnutým průmyslu Spojených států ( ).

Krom toho několik dvoustranných dohod uzavřených Společenstvím se třetími zeměmi obsahuje ustanovení o ochraně práv k duševnímu vlastnictví. Tak například téměř všechny dvoustranné dohody o textilu uzavřené v osmdesátých letech na základě článku 113 Smlouvy obsahují ustanovení o ochraně ochranných známek a vzorů textilních výrobků ( ). Společenství také uzavřelo na základě článku 113 Smlouvy určité vzájemné dohody se třetími zeměmi za účelem ochrany některých názvů vín, která pocházejí z těchto zemí a jsou předmětem označení původu ( ). Později do evropských dohod uzavřených se zeměmi střední a východní Evropy začlenilo Společenství ustanovení o zvýšení úrovně ochrany duševního vlastnictví. Obchodní ustanovení těchto dohod, jakož i ustanovení týkající se práv k duševnímu vlastnictví, byla uvedena v platnost prostřednictvím prozatímních dohod. Rozhodnutí Rady, která uplatňují tyto prozatímní dohody ve Společenství, byla založena na článku 113 Smlouvy o ES ( ).

Konečně bylo v roce 1986 na základě článků 113 a 235 Smlouvy přijato nařízení Rady (EHS) č. 3842/86 ze dne 1. prosince 1986, které stanoví opatření za účelem zákazu propouštění padělaného zboží do volného oběhu (neoficiální překlad) ( ). Toto nařízení, jehož účelem je zabránit uvádění padělaného zboží na trh, je podle Komise klasickým opatřením obchodní politiky, jehož cílem je ochrana práv k duševnímu vlastnictví Společenství na mezinárodní úrovni.

Na podporu svého stanoviska Komise nakonec uplatňuje vnější činnost Společenství, zvláště jednak jeho účast na mezinárodních konferencích, které vypracovaly protokol k Madridské dohodě o mezinárodním zápisu ochranných známek a Washingtonskou smlouvu o ochraně duševního vlastnictví u integrovaných obvodů (smlouva IPIC), a jednak rozhodnutí Rady, které Komisi zmocňuje k projednávání, jménem Společenství, nového nástroje na ochranu práv výkonných umělců a výrobců zvukových záznamů ( ).

Jak bylo uvedeno během přednesení příslušných stanovisek účastníků ohledně Dohody GATS, Rada rozhodně zpochybňuje širší koncepci Komise o společné obchodní politice. Podle ní pro to, aby Dohoda TRIPs spadala do společné obchodní politiky, nestačí, aby měla vliv na obchod. Pro určení právního základu aktu je podstatný hlavní cíl. Co se týče článku 100 A Smlouvy o ES, Rada odkazuje na rozsudek ze dne 17. března 1993 o „směrnici o odpadech“, Komise v. Rada (C‑155/91, Recueil, s. I‑939, body 19 a 20).

Stejně jak to učinila v případě Dohody GATS, Rada připomíná, že návrhy Komise, aby byla Společenství udělena výlučná pravomoc uzavírat mezinárodní dohody v oblasti duševního vlastnictví, byly zamítnuty mezivládní konferencí o Politické unii.

Komisi, která připomněla svůj návrh rozhodnutí Rady zavazujícího členské státy k přistoupení k Bernské (Pařížský akt) a Římské úmluvě, Rada odpovídá, že tento návrh nebyl Radou přijat právě z důvodu mimořádného převodu pravomocí, který by takové rozhodnutí způsobilo.

Co se týče přítomnosti Společenství na mezinárodní scéně v oblasti duševního vlastnictví, Rada zdůrazňuje, že pokaždé, když zmocnila Komisi k jednáním jménem Společenství, to bylo vždy v oblastech, kde existovaly akty sekundárního práva.

Německá vláda se domnívá, pokud jde o Dohodu TRIPs, že článek 113 Smlouvy o ES může být právním základem pouze pro převod a užívání práv k duševnímu vlastnictví v přímé souvislosti s dodávkami zboží a služeb, které je doprovázejí.

Vláda Spojeného království uplatňuje, že úkolem společné obchodní politiky, stanovené Smlouvou pro zboží, je umožnit volný pohyb veškerého zboží na vnitřním trhu, bez ohledu na to, zda pochází z členského státu nebo z třetí země a je propuštěno do volného oběhu v členském státě. Tato úloha nesvědčí ve prospěch rozšíření společné obchodní politiky na projednávání mezinárodních dohod, které mají zajistit dodržování práv k duševnímu vlastnictví ve Společenství a ve třetích zemích. Skutečností, že členský stát uznává, že nějaká osoba vlastní práva k duševnímu vlastnictví, která se týkají zboží dovezeného ze třetí země, není dotčeno právo majitele z jiného členského státu odvolávat se na ustanovení práva o duševním vlastnictví posledně uvedeného členského státu za účelem omezení dovozu dotyčného výrobku – tento posledně uvedený majitel se může odvolávat na článek 36 Smlouvy o ES pro ochranu práv, která mu přiznává právní řád tohoto členského státu. Skutečnost, že práva k duševnímu vlastnictví nepodléhají společné obchodní politice, tedy nemůže způsobit odklon obchodních toků.

Vláda Spojeného království, která kvalifikovala stanovisko Komise o dosahu společné obchodní politiky jako výstřední, zdůrazňuje nemožnost začlenění oblasti, která z velké části podléhá vnitrostátním neharmonizovaným pravidlům, do sféry výlučné pravomoci Společenství. Připouští nicméně, že se na oddíl 4 části III Dohody TRIPs (články 51 až 60) o přerušení řízení o propouštění do volného oběhu celními orgány, kterému odpovídají ustanovení výše uvedeného nařízení č. 3842/86 o padělaném zboží, vztahuje článek 113 Smlouvy.

Francouzská vláda poznamenává, že samotný název dohody poukazuje na to, že Dohoda TRIPs nepojednává hlavně o mezinárodním obchodu, s výhradou několika ustanovení o obchodu padělaným zbožím (a sice několika článků části III, které pojednávají o prostředcích k zajištění dodržování práv k duševnímu vlastnictví a článku 69, který zřizuje spolupráci za účelem odstraňování padělaného zboží z mezinárodního obchodu). V podstatě se odvolává na výsady majitelů práv k duševnímu vlastnictví, které je třeba posílit a harmonizovat ve světovém měřítku.

V odpovědi na argument, který Komise vyvozuje ze začlenění ustanovení o duševním vlastnictví do dohod se třetími státy, Francouzská republika zdůrazňuje, že se tato ustanovení většinou omezují pouze na jeden článek a jsou pouze ustanoveními o „nejlepším úsilí“, která se ve skutečnosti týkají pouze dotyčných třetích zemí.

Francie dospívá k závěru, že jelikož jejím hlavním cílem není mezinárodní obchod, ale ochrana duševního vlastnictví, nemůže Dohoda TRIPs vycházet z právního základu, kterým je pouze článek 113.

Podle dánské vlády Společenství nemůže mít výlučnou pravomoc v oblasti duševního vlastnictví na základě článku 113, poněvadž jak vyplývá z rozsudku ze dne 20. října 1993, Phil Collins a další (C‑92/92 a C‑326/92, Recueil, s. I‑5145), jde o oblast, která v důsledku neexistence harmonizace Společenství spadá do pravomoci vnitrostátních právních předpisů.

Řecká, nizozemská a portugalská vláda taktéž uplatňují, že Dohoda TRIPs se týká oblastí, které spadají do pravomoci členských států, pokud na úrovni Společenství nebyla uskutečněna žádná harmonizace.

Španělská vláda zdůrazňuje, že neexistuje právní úprava Společenství, která by se vztahovala na všechno, co souvisí s právem k duševnímu vlastnictví: členské státy si tedy zachovávají pravomoc a Společenství nemůže v této oblasti požadovat výlučnou pravomoc.

Komisi, která na podporu své teze uvádí příklady opatření společné obchodní politiky, která byla přijata Společenstvím pro ochranu duševního vlastnictví, Španělská vláda zvláště odpovídá, že tato opatření upravovala režim dovozů, nedotkla se nijak režimu duševního vlastnictví a neobsahovala ani závazky Společenství v této oblasti.

Evropský parlament rovněž nesouhlasí se stanoviskem Komise, pokud jde o Dohodu TRIPs ze stejných důvodů, které předložil v případě Dohody GATS (viz výše XI. A.).

XII – Dohody GATS, TRIPs a implicitní pravomoci

A – Obecné úvahy o implicitních pravomocích

V případě, že by Soudní dvůr usoudil, že Dohody GATS a TRIPs nespadají pod společnou obchodní politiku, Komise podpůrně uvádí, že Společenství má výlučnou pravomoc na základě teorie implicitních pravomocí, pravomocí odvozených buď ze zvláštních ustanovení Smlouvy (jako je článek 54 Smlouvy o ES), anebo z ustanovení obecné povahy (článek 100 A a článek 235 Smlouvy o ES). Naopak státy, které předložily vyjádření, a Rada sice uznávají, že Společenství má určité pravomoci, tvrdí však, že členské státy mají taktéž pravomoc.

Komise rozlišuje dvě situace, v nichž by Společenství mělo implicitní pravomoc na mezinárodní úrovni, pravomoc, která má výlučnou povahu:

– první situace: ustanovení Smlouvy svěřila orgánům Společenství vnitřní pravomoci pro uskutečnění zvláštního cíle a účast Společenství na mezinárodním závazku je nezbytná pro splnění tohoto cíle (což Komise nazývá „právní teorií posudku č. 1/76“). Podle Komise není nezbytné, aby vnitřní pravomoci již byly vykonány.

– druhá situace: bylo vytvořeno sekundární právo, dokonce i v oblastech, které nespadají do společných politik, a zamýšlené mezinárodní závazky obsahují pravidla, která, pokud by byla přijata členskými státy mimo rámec společných orgánů, by se mohla dotknout nebo narušit dosah existujících pravidel Společenství (což Komise nazývá „právní teorií AETR“).

Rada uplatňuje, že argumenty rozvíjené Komisí, pokud jde o implicitní pravomoci, odstraňují rozdíly mezi existencí pravomocí a jejich výkonem. Pouze výkon vnitřních pravomocí Společenstvím může přiznat výlučný charakter vnějším pravomocím, které z toho vyplývají. Kromě toho pokud státům zůstávají pravomoci na vnitřní úrovni, zůstávají jim i na úrovni mezinárodní.

Vláda Spojeného království tvrdí, že pokud předmět návrhu mezinárodní dohody spadá do oblasti ustanovení Smlouvy o ES, které povoluje vnitřní opatření, a pokud byla v rámci tohoto ustanovení přijata vnitřní opatření, může Společenství z tohoto ustanovení vyvodit vnější implicitní pravomoc pro dotyčnou dohodu. Skutečnost, že Společenství má implicitní pravomoc k uzavření mezinárodní dohody, ale nutně nevylučuje účast členských států. Tato účast není vyloučená zejména tehdy, pokud vnitrostátní právní úpravu, která upravuje oblast návrhu dohody, netvoří výlučná harmonizační opatření. Členské státy se tedy mohou zúčastnit uzavření dotyčné mezinárodní dohody. Podle těchto zásad stanovených judikaturou Soudního dvora má Společenství pravomoc účastnit se uzavření Dohody GATS na základě článků 54, 57, 66, 75, 84, 99 a 100 A Smlouvy o ES a na základě článků 100 A, 113 a 235, pokud jde o Dohodu TRIPs. Členské státy mají taktéž pravomoc účastnit se obou Dohod.

Podle vlády Spojeného království výlučná nebo nevýlučná povaha pravomoci Společenství záleží nejenom na ustanoveních Smlouvy, ale taktéž na rozsahu opatření, která byla přijata orgány Společenství pro uplatnění těchto ustanovení.

Francouzská vláda zdůrazňuje, že v případech, kdy Společenství má vnitřní pravomoc, kterou však ještě nevykonalo, a v případech, kdy se ustanovení dohod se třetími státy nedotýkají pravidel přijatých Společenstvím, si členské státy zachovávají pravomoc pro uzavírání mezinárodních závazků.

Podle německé vlády má vnější implicitní pravomoc Společenství výlučnou povahu pouze a jedině tehdy, kdy orgány Společenství skutečně vykonaly svou pravomoc na vnitřní úrovni. Vnitřní legislativní pravomoc, která nebyla vykonána, nemůže přiznat výlučnou vnější pravomoc.

Portugalská vláda zdůrazňuje, že v oblastech, které nebyly upraveny prostřednictvím aktů Společenství nebo jejichž úprava podléhá kritériím minimální harmonizace, přetrvává souběžná pravomoc členských států, je ale pouze přechodná.

Evropský parlament poznamenává, že jestliže Soudní dvůr uzná pravomoc Společenství uzavřít Dohodu o WTO a její přílohy na základě teorie implicitních pravomocí, musí být v tomto rozhodnutí přesně uvedeny právní základy rozhodnutí o uzavření Dohody jménem Společenství.

B – Dohoda GATS

1. Stanovisko Komise

Argumentaci Komise je možné rozdělit na dvě části. V první části je úmyslem Komise identifikovat vnitřní pravomoci orgánů, z nichž je možné vyvodit pravomoc Společenství na mezinárodní úrovni. V druhé části je jejím cílem přesvědčit o nutnosti činnosti Společenství nebo o nebezpečí, které by s sebou nesla rozptýlená činnost členských států vůči třetím státům.

a) Pokud jde o existenci vnitřních pravomocí

Komise se nejprve snaží dokázat, že pravomoc Společenství na vnitřní úrovni vyplývá z kapitol Smlouvy o právu usazování a o službách; odkazuje stručně na sekundární právo (i). Dále pro případ, že by bylo rozhodnuto o tom, že Společenství nemá dostatečné pravomoci na základě zvláštních ustanovení Smlouvy, tvrdí, že by Společenství mohlo uzavřít Dohodu GATS na základě takových obecných ustanovení Smlouvy, jako jsou články 100 A a 235 (ii).

i) K pravomocím vyvozeným ze zvláštních ustanovení Smlouvy o ES

Komise se domnívá, že vnitřní pravomoc Společenství zahrnuje čtyři způsoby dodávek, na které se vztahuje Dohoda GATS. Podle ní volný pohyb služeb ve smyslu Smlouvy zahrnuje jak „přeshraniční dodávky“ (viz například rozsudek ze dne 3. prosince 1974, Van Binsbergen, 33/74, Recueil, s. 1299), tak i „spotřebu v zahraničí“ ve smyslu GATS (viz rozsudek ze dne 26. února 1991, nazývaný „Turistický průvodce“, Komise v. Francie, C‑154/89, Recueil, s. I‑659, body 9 a 10). Služby poskytované prostřednictvím komerční přítomnosti (třetí způsob služeb stanovený Dohodou GATS) nebo prostřednictvím pohybu fyzických osob (čtvrtý a poslední způsob služeb, kterého se týká Dohoda GATS) jsou taktéž upraveny ustanoveními Smlouvy o volném pohybu služeb (článek 59 a čl. 60 třetí pododstavec) a ustanoveními o právu usazování (články 52 a 58 ve spojení s článkem 66).

Komise tedy na podporu svého stanoviska uvádí pouze ustanovení, která se týkají jenom státních příslušníků členských států Společenství. Domnívá se, že žádné ustanovení kapitol Smlouvy, které se týkají práva usazování a služeb, nicméně nezavazuje zákonodárce Společenství k uplatňování pravomocí, které mu jsou svěřeny, výlučně uvnitř Společenství. Zdůrazňuje taktéž, že charakteristickou vlastností judikatury AETR je nalézt uplatnění v případech, kdy Smlouva výslovně stanovila pouze ustanovení vnitřních pravidel.

Komise uvádí, že stejně jako v kapitole Smlouvy o volném pohybu služeb pojem služeb v Dohodě GATS označuje služby ze všech sektorů kromě služeb dodávaných „při výkonu vládní moci“ (čl. 1 odst. 3 písmeno b) Dohody GATS). Podle ní tato výjimka byla zavedena za účelem vyhnout se kolizím s ustanoveními Smlouvy o ES, která vylučují z oblasti služeb činnosti, které podléhají výkonu veřejné moci.

Z toho, že judikatura Soudního dvora ukládá členským státům v rámci práva Společenství povinnost „přijmout veškerá opatření, jak procesní, tak věcná, způsobilá k zajištění účinnosti práva Společenství“, vyvozuje Komise pravomoc Společenství pro převzetí tohoto typu závazků v rámci mezinárodní dohody. Proto se domnívá, že do výlučné pravomoci Společenství spadá čl. VI odst. 2 písm. a) Dohody GATS, který ukládá Členům WTO povinnost udržovat nebo ustavit soudy nebo řízení, které umožní provádět přezkoumání správních rozhodnutí postihujících obchod službami.

Pokud jde o článek XVI Dohody GATS, který se týká přijetí specifických závazků v oblasti přístupu na trh, Komise tvrdí, že Společenství má na vnitřní úrovni pravomoci nezbytné pro odstraňování množstevních omezení v přístupu na trhy vyjmenovaných v tomto ustanovení (kvóty, maximální počet osob zaměstnávaných dodavatelem služeb, typy závazných struktur společností pro dodavatele určitých služeb atd.).

Od Maastrichtské smlouvy má Společenství taktéž na vnitřní úrovni zákonodárné pravomoci, které zcela upravuje článek XI Dohody GATS. Tento článek stanoví, že Členové WTO nebudou uplatňovat omezení mezinárodních převodů a plateb u běžných transakcí vztahujících se ke specifickým závazkům, s výjimkou okolností uvedených v článku XII (ochrana rovnováhy platební bilance). V právu Společenství jsou totiž veškerá omezení pohybu kapitálu a plateb jak mezi členskými státy, tak mezi členskými státy a třetími zeměmi zakázána (čl. 73 B odst. 1 a 2 Smlouvy o ES). Navíc čl. 73 C odst. 2 přiznává Radě nezbytné pravomoci přijímat opatření ve věci pohybu kapitálu určeného do nebo pocházejícího ze třetích zemí, zahrnuje-li přímé investice.

V oblasti uznávání diplomů, licencí a osvědčení (článek VII Dohody GATS) Komise tvrdí, že Společenství má vnitřní pravomoci na základě článků 49, 57 a 66 Smlouvy, které ostatně využilo.

V tomto ohledu Komise odkazuje na směrnici Rady 89/48/EHS ze dne 21. prosince 1988 o obecném systému pro uznávání vysokoškolských diplomů vydaných po ukončení nejméně tříletého odborného vzdělávání a přípravy (Úř. věst. 1989, L 19, s. 16; Zvl. vyd. 05/01, s. 337) a na směrnici Rady 92/51/EHS ze dne 18. června 1992 o druhém obecném systému pro uznávání odborného vzdělávání a přípravy (Úř. věst. L 209, s. 25; Zvl. vyd. 05/02, s. 47).

Komise sice připouští, že obecný systém vzájemného uznávání zavedený těmito dvěma směrnicemi se nevztahuje na kvalifikaci nebo odbornou zkušenost získané ve třetím státě. Podle ní však z ratio decidendi rozsudku ze dne 9. února 1994, Tawil-Albertini (C‑154/93, Recueil, s. I‑451) jasně vyplývá, že opatření o uznávání kvalifikace získané ve třetích zemích mohou být přijata na úrovni Společenství (body 11 až 15 rozsudku).

Konečně co se týče všech způsobů dopravy, Společenství má na vnitřní úrovni rozsáhlé pravomoci pro přijímání opatření nezbytných pro dosažení zvláštních cílů společné politiky, kterou je povinno provádět (článek 74 a násl. Smlouvy o ES). Všechny způsoby dopravy tvoří v pravém smyslu slova dodávku služeb, pro níž je mezinárodní činnost pro dosažení cílů Smlouvy zvláště nezbytná. Tak výše uvedené nařízení č. 4055/86 stanovuje pravidla týkající se uplatnění zásady volného pohybu služeb v námořní dopravě mezi členskými státy a třetími zeměmi. Kromě toho již Společenství v rozsáhlé míře využilo svých pravomocí na vnější úrovni.

ii) K pravomocím vyvozeným z obecných ustanovení (články 100 A a 235 Smlouvy o ES)

V případě, že by se pravomoci, které Společenství vyvozuje ze zvláštních ustanovení Smlouvy o ES, netýkaly všech oblastí Dohody GATS, Komise tvrdí, že by pro jejich uzavření bylo možné odvolat se na článek 100 A. Podle ní tento článek „zřetelně“ ukládá Radě právní závazek jednat za účelem uskutečnění vnitřního trhu.

V případě, že by tento základ byl považován za nedostatečný, Komise tvrdí, že by bylo namístě použít článek 235 Smlouvy pro přiznání nezbytných vnějších pravomocí orgánům Společenství. Členské státy totiž nemají možnost vykonávat společnou činnost prostřednictvím dohody uzavřené mimo rámec Společenství, jsou-li splněny podmínky článku 235. Podle Komise jsou však tyto podmínky splněny. Nutnost uzavření dohody není zpochybňována: dohoda přispěje k uskutečnění cílů Smlouvy a souvisí přímo s fungováním společného trhu. Jednostranná činnost členských států mimo rámec Společenství, aniž by mohla přispět k naplnění zvláštních cílů Společenství, by mohla tomuto naplnění překážet a vést k postupnému zpochybnění a k postupné dezintegraci vnitřního trhu.

b) K nutnosti vnější činnosti Společenství

Komise zaprvé zdůrazňuje, že pokud by bylo Společenství stranou dohody vedle vlastních členských států, byla by dotčena soudržnost vnitřního trhu. V tomto ohledu uplatňuje tři argumenty.

Nejprve, když uvádí příklad finančních služeb, uplatňuje, že uznání pravomoci členských států by postavilo ty z nich, které mají vyvinutá finanční centra, do pozice síly v bilaterálních jednáních se třetími zeměmi. Náhradou za jejich poměrně štědré nabídky by mohly získat nejvýznamnější koncese. Jejich poskytovatelé služeb by si tak vylepšili své konkurenční postavení nepřiměřeným způsobem v porovnání s poskytovateli služeb z jiných členských států.

Podle Komise se právě tomuto chtěla vyhnout výše uvedená druhá směrnice 89/646 o bankovní činnosti. Tato směrnice, která zharmonizovala podmínky pro povolení uvnitř Společenství, totiž obsahuje taktéž ustanovení o obchodu finančními službami se třetími zeměmi (viz hlava III věnovaná vztahům se třetími zeměmi, články 8 a 9). Směřuje k tomu, aby nedošlo k rozdílnostem v podmínkách přístupu bank ze třetích zemí na vnitřní trh a recipročně k tomu, aby jakákoli třetí země poskytovala úvěrovým institucím Společenství bez ohledu na to, z kterého členského státu pocházejí, účinný přístup srovnatelný s přístupem, který nabízí Společenství svým úvěrovým institucím. Co se týče tohoto posledního bodu, pokud Komise shledá, že třetí země takový přístup neposkytuje, „může Radě navrhnout, aby ji pověřila jednáním s cílem získat srovnatelné příležitosti v hospodářské soutěži pro úvěrové instituce Společenství. Rada rozhodne kvalifikovanou většinou.“ (neoficiální překlad) (viz čl. 9 odst. 3 druhé směrnice).

Dále Komise zdůrazňuje, že jakmile se v členském státě usadí pobočky bank ze třetích zemí, budou napříště v souladu s článkem 58 Smlouvy považovány za státní příslušníky Společenství a budou moci soutěžit s bankami z ostatních členských států, aniž by se k tomu tyto banky mohly nějak vyjadřovat.

Komise konečně tvrdí, že by nebylo možné rozhodnout, že při striktním uplatnění výše uvedeného rozsudku AETR se pravomoc Společenství omezuje na oblasti, které byly předmětem harmonizace na vnitřní úrovni, vzhledem k tomu, že všechny sektory služeb nebyly harmonizovány. Pokud by totiž bylo přijato toto kritérium rozdělení pravomoci, státy, jejichž klíčové sektory v oblasti služeb jsou předmětem harmonizovaných pravidel, by zcela podléhaly pravidlům Společenství, kdežto ty státy, jejichž hlavní sektor služeb nebyl předmětem harmonizovaných pravidel nebo byl harmonizován jen částečně, by si ponechaly téměř netknutou svobodu pro jednání. Podle Komise by taková situace zbavila Společenství možnosti vyváženého jednání v zájmu všech členských států ve všech sektorech služeb.

Zadruhé Komise tvrdí, že pokud by si členské státy ponechaly pravomoci, mohlo by dojít k dotčení nebo narušení existujících pravidel Společenství. V tomto ohledu uplatňuje tři argumenty.

Nejprve uvádí, že tři roky po vstoupení Dohody o WTO v platnost budou moci Členové jednostranně změnit své listiny specifických závazků prostřednictvím poskytnutí vyrovnání Členům GATS, kteří mohou uplatnit, že jsou jejich práva změnou „zrušena nebo ohrožena“. Jelikož vyrovnání v systému GATS mohou spočívat pouze ve změně právních předpisů (například pro zmírnění podmínek přístupu na trh v sektoru služeb), se Komise domnívá, že se dotknou právních předpisů Společenství nebo naruší jejich dosah. Proto členským státům nelze přiznat pravomoc uzavřít Dohodu GATS.

Dále podle Komise k tomu, aby se mezinárodní závazky mohly dotknout existujících pravidel Společenství, není nezbytné, aby s nimi byly v rozporu. Stačí, když se týkají oblasti, která je již upravena „z velké části“ předpisy Společenství (viz posudek č. 2/91 ze dne 19. března 1993, Recueil, s. I‑1061, body 25 a 26). Celá oblast, které se týká Dohoda GATS, je přitom upravena předpisy Společenství.

Konečně Komise uvádí, že žádná změna specifických závazků není v zásadě možná v průběhu tří let následujících po vstoupení Dohody o WTO a jejích příloh v platnost. Pokud by tedy členské státy uzavřely Dohodu o WTO svým vlastním jménem, mohly by po celou tuto dobu využívat záminky případných neslučitelností právních předpisů Společenství s jejich závazky na základě Dohody GATS pro to, aby neuplatňovaly právo Společenství.

2. Stanoviska účastníků, kteří předložili vyjádření

Rada a vlády, které předložily vyjádření, zpochybňují stanovisko Komise.

Státy ani Rada se nijak nevyjadřují k nutnosti vnější činnosti Společenství. Jaké jsou argumenty, které namítají proti tezi o pravomoci Společenství, kterou Komise zakládá na zvláštních ustanoveních Smlouvy nebo na obecných ustanoveních článků 100 A a 235 Smlouvy o ES?

i) K pravomocím vyvozeným ze zvláštních ustanovení Smlouvy o ES

Zaprvé Rada, španělská vláda a portugalská vláda tvrdí, že pojem služeb je v Dohodě GATS širší než v právu Společenství. Na rozdíl od Dohody GATS se totiž Smlouva netýká bezplatného poskytování služeb (článek 60 Smlouvy).

Podle Rady Komise stírá jakoukoli odlišnost mezi režimem, který je uplatnitelný vůči státním příslušníkům a společnostem z členských států, a režimem, který je uplatnitelný vůči státním příslušníkům a společnostem ze třetích států. Rada uvádí, že články Smlouvy, které se týkají práva usazování a volného pohybu služeb, se nevyjadřují k zacházení vyhrazenému pro státní příslušníky a společnosti ze třetích států. Článek 59 druhý pododstavec Smlouvy tvoří jedinou výjimku. Toto ustanovení tvoří zvláštní právní základ pro vydávání předpisů ve vztahu k poskytovatelům služeb ze třetích zemí, jestliže jsou již ovšem usazeni ve Společenství. Je zcela zbytečné, aby Společenství mělo už na vnitřní úrovni pravomoci vůči státním příslušníkům ze třetích států v obl