ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Ustanovení směrnice 2004/18 o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek na stavební práce, dodávky a služby, a zejména její čl. 1 odst. 2 písm. a) a odst. 8 první a druhý pododstavec, jež odkazují na pojem „hospodářský subjekt“, musejí být vykládána v tom smyslu, že umožňují, aby se veřejných zakázek na služby účastnily takové entity, jaké nevykonávají činnost primárně za účelem dosahování zisku, nemají podnikovou organizační strukturu a nepůsobí pravidelně na trhu, jako jsou univerzity a výzkumné ústavy, jakož i konsorcia těchto univerzit a orgánů veřejné správy.

Podávat nabídky nebo vystupovat jako zájemce může totiž jakákoli soukromoprávní, či veřejnoprávní osoba nebo entita, která se s ohledem na podmínky uvedené v oznámení o vyhlášení zakázky domnívá, že je schopna zajistit provedení této zakázky přímo, či nepřímo prostřednictvím subdodavatelů, nezávisle na otázce, zda je na trhu činná soustavně nebo pouze příležitostně, jakož i na tom, zda je dotovaná z veřejných zdrojů, či nikoli.

Krom toho jednak není zásada rovného zacházení porušena pouze proto, že veřejní zadavatelé povolí účast v zadávacím řízení entitám, které získávají dotace, jež jim umožňují překládat nabídky za ceny znatelně nižší, než jsou ceny konkurenčních uchazečů, kteří nejsou příjemci takových dotací. A dále, pokud by zákonodárce Společenství zamýšlel uložit veřejným zadavatelům povinnost vyloučit takové uchazeče, výslovně by to uvedl.

(viz body 40, 42, 45, výrok 1)
Keywords

Summary



Keywords

Daňová ustanovení – Harmonizace právních předpisů – Daně jiné než daně z obratu, které ovlivňují spotřebu tabákových výrobků

(Směrnice Rady 95/59 ve znění směrnice 2002/10, čl. 9 odst. 1)

Summary

Členský stát, který přijal a zachoval v platnosti systém minimálních cen cigaret uvolněných v uvedeném členském státu ke spotřebě a zakázal prodej tabákových výrobků „za propagační cenu, která je v rozporu s cíli veřejného zdraví“, nesplnil povinnosti, které pro něj vyplývají z čl. 9 odst. 1 směrnice 95/59 o daních jiných než daních z obratu, které ovlivňují spotřebu tabákových výrobků, ve znění směrnice 2002/10, jelikož takový režim nemůže ve všech případech vyloučit, že minimální stanovená cena nezasáhne do konkurenční výhody, která by u některých výrobců nebo dovozců mohla být výsledkem nižších pořizovacích nákladů. Takový systém, který mimoto stanoví minimální cenu odkazem na průměrnou cenu uplatňovanou na trhu, totiž může mít za následek odstranění rozdílů mezi cenami konkurenčních výrobků a přiblížení těchto cen cenám nejdražších výrobků. Uvedený systém tedy zasahuje do svobody výrobců a dovozců stanovit vlastní maximální maloobchodní prodejní cenu, zaručené čl. 9 odst. 1 druhým pododstavcem směrnice 95/59.

Takový systém minimálních cen krom toho nespadá do výjimky stanovené v čl. 9 odst. 1 třetím pododstavci uvedené směrnice, jelikož dotčená vnitrostátní právní úprava není určena ani k omezení růstu cen, ani k zabránění ztrátám daňových příjmů z důvodu překračování maximální maloobchodní prodejní ceny volně stanovené výrobci nebo dovozci.

Mimoto Rámcová úmluva Světové zdravotnické organizace o kontrole tabáku nemůže mít vliv na slučitelnost či neslučitelnost takového systému s čl. 9 odst. 1 směrnice 95/59, jelikož uvedená úmluva nestanoví smluvním stranám žádné skutečné povinnosti, pokud jde o cenovou politiku u tabákových výrobků, a pouze popisuje možná opatření se zřetelem k vnitrostátním cílům ochrany zdraví, pokud jde o boj proti tabáku. Článek 6 odst. 2 uvedené úmluvy se totiž omezuje na konstatování, že smluvní strany přijmou nebo zachovají opatření „která mohou“ zahrnovat provádění daňové politiky a „případně“ cenové politiky u tabákových výrobků.

Konečně se členské státy nemohou odvolávat na článek 30 ES, aby odůvodnily porušení čl. 9 odst. 1 směrnice 95/59 s ohledem na cíl ochrany zdraví a života osob. Článek 30 ES totiž nemůže být chápán tak, že dovoluje opatření jiné povahy, nežli jsou množstevní omezení vývozu a dovozu a opatření s rovnocenným účinkem, stanovená v článcích 28 ES a 29 ES

To nemění nic na tom, že směrnice 95/59 nebrání členským státům, aby pokračovaly v boji proti spotřebě tabáku, který náleží do cíle ochrany veřejného zdraví.

(viz body 41–42, 44–45, 49–50, 55 a výrok)
Keywords

Summary



Keywords

1. Víza, azyl, přistěhovalectví – Přistěhovalecká politika – Právo na sloučení rodiny – Směrnice 2003/86

[Směrnice Rady 2003/86, čl. 7 odst. 1 návětí a písm. c)]

2. Víza, azyl, přistěhovalectví – Přistěhovalecká politika – Právo na sloučení rodiny – Směrnice 2003/86

[Směrnice Rady 2003/86, čl. 2 návětí a písm. d) a čl. 7 odst. 1 návětí a písm. c)]

Summary

1. Výraz „využití systému sociální pomoci“ uvedený v čl. 7 odst. 1 návětí a písm. c) směrnice 2003/86 o právu na sloučení rodiny musí být vykládán v tom smyslu, že členskému státu nedovoluje přijmout úpravu ohledně sloučení rodiny, jíž toto sloučení není povoleno osobě, která o ně usiluje a prokázala stálé a pravidelné finanční příjmy, jež jsou dostatečné k uhrazení jejích vlastních potřeb i potřeb jejích rodinných příslušníků, která by však vzhledem k výši svých příjmů mohla využít zvláštní pomoc určenou k pokrytí zvláštních, individuálně určených nezbytných životních nákladů, úlevy na poplatcích stanovené územně správními celky v závislosti na příjmu nebo opatření na podporu příjmu v rámci obecní politiky pro osoby s nízkými příjmy.

Jelikož totiž podle směrnice platí sloučení rodiny jako obecné pravidlo, musí být schopnost stanovená v čl. 7 odst. 1 návětí a písm. c) směrnice vykládána striktně. Krom toho prostor pro uvážení přiznaný členským státům jimi nesmí být užíván takovým způsobem, který by ohrožoval cíl směrnice, jímž je usnadnit sloučení rodiny, a užitečný účinek směrnice.

(viz body 43, 52, výrok 1)

2. Směrnici 2003/86 o právu na sloučení rodiny, a zejména její čl. 2 návětí a písm. d), je třeba vykládat v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, která při uplatňování požadavku příjmu podle čl. 7 odst. 1 návětí a písm. c) uvedené směrnice rozlišuje podle toho, zda rodinné vztahy vznikly před vstupem osoby usilující o sloučení rodiny na území hostitelského členského státu, nebo až poté.

S ohledem na neexistenci rozlišení podle okamžiku, v němž vzniká rodina, zamýšlenou zákonodárcem Unie a s ohledem na nezbytnost, aby ustanovení směrnice 2003/86 nebyla vykládána restriktivně a nebyla zbavena svého užitečného účinku, nemají totiž členské státy prostor pro uvážení, který by jim dovoloval zavést tento rozdíl do jejich vnitrostátních předpisů, jimiž se provádí směrnice. Ostatně schopnost osoby usilující o sloučení rodiny mít stálé a pravidelné finanční příjmy, které jsou dostatečné pro obživu její a jejích rodinných příslušníků ve smyslu čl. 7 odst. 1 návětí a písm. c) nemůže nijak záviset na okamžiku, k němuž založila rodinu.

(viz body 64, 66, výrok 2)
Keywords

Summary



Keywords

1. Občanství Evropské unie – Ustanovení Smlouvy – Osobní působnost

(Článek 17 ES)

2. Občanství Evropské unie – Ustanovení Smlouvy – Státní občanství členského státu

(Článek 17 ES)

Summary

1. Situace občana Evropské unie, vůči němuž bylo orgány členského státu přijato rozhodnutí o zrušení aktu, jímž mu bylo uděleno státní občanství, na základě kterého se dostal do situace, že může po ztrátě státní příslušnosti jiného členského státu, kterou měl dříve, přijít o status, který mu poskytuje článek 17 ES, a o s ním spojená práva, spadá svojí povahou a důsledky do práva Unie.

(viz bod 42)

2. Právo Unie, zejména článek 17 ES, nebrání tomu, aby členský stát odňal občanu Evropské unie státní občanství tohoto členského státu nabyté udělením, bylo-li udělení dosaženo podvodným jednáním, pokud toto rozhodnutí o odnětí dodrží zásadu proporcionality.

Rozhodnutí o zrušení aktu, jímž bylo uděleno státní občanství, z důvodu podvodného jednání totiž odpovídá důvodu obecného zájmu. V tomto ohledu je legitimní, že členský stát chce chránit jedinečný vztah solidarity a loajálnosti mezi ním samotným a jeho státními příslušníky, jakož i vzájemnost práv a povinností, které jsou základem vztahu založeného státní příslušností. Taková úvaha o principiální legitimitě rozhodnutí o zrušení aktu, jímž bylo uděleno státní občanství, z důvodu podvodného jednání zůstává v zásadě platná, je-li důsledkem takového odnětí skutečnost, že dotyčná osoba ztratí mimo státního občanství členského státu, který jí toto občanství udělil, i občanství Unie.

Nicméně přísluší vnitrostátnímu soudu, aby vedle případného přezkumu proporcionality rozhodnutí o zrušení s ohledem na vnitrostátní právo ověřil, zda toto rozhodnutí dodržuje zásadu proporcionality, co se týče jeho důsledků pro situaci dotyčné osoby s ohledem na právo Unie. Vzhledem k významu, který primární právo přisuzuje statusu občana Unie, je tudíž třeba při přezkumu rozhodnutí o zrušení aktu, jímž bylo uděleno státní občanství, zohlednit případné důsledky, které má toto rozhodnutí pro dotyčného a případně pro jeho rodinné příslušníky, co se týče ztráty práv, která má každý občan Unie, a ověřit zejména to, zda je tato ztráta odůvodněna vzhledem k závažnosti protiprávního jednání dotyčného, době, která uplynula mezi rozhodnutím o udělení státního občanství a rozhodnutím o zrušení aktu, jímž bylo státní občanství uděleno, jakož i možnosti dotyčného získat zpět původní státní příslušnost.

(viz body 51, 54–56 a výrok)
Keywords

Summary



Keywords

Daňová ustanovení – Harmonizace právních předpisů – Daně jiné než daně z obratu, které ovlivňují spotřebu tabákových výrobků

(Směrnice Rady 95/59, ve znění směrnice 2002/10, čl. 9 odst. 1)

Summary

Členský stát, který přijal a ponechal v platnosti právní předpisy, podle kterých orgány veřejné moci stanoví minimální prodejní ceny cigaret a jemně řezaného tabáku k ruční výrobě cigaret, nesplnil povinnosti, které pro něj vyplývají z čl. 9 odst. 1 směrnice 95/59 o daních jiných než daních z obratu, které ovlivňují spotřebu tabákových výrobků, ve znění směrnice 2002/10, jelikož takový systém nemůže ve všech případech vyloučit, že minimální stanovená cena nezasáhne do konkurenční výhody, která by u některých výrobců nebo dovozců mohla být výsledkem nižších pořizovacích nákladů. Takový systém, jaký navíc stanoví minimální cenu odkazem na průměrnou cenu uplatňovanou na trhu, může mít za následek odstranění rozdílů mezi cenami konkurenčních výrobků a přiblížení těchto cen cenám nejdražších výrobků. Uvedený systém tedy zasahuje do svobody výrobců a dovozců stanovit vlastní maximální maloobchodní prodejní cenu, zaručené čl. 9 odst. 1 druhým pododstavcem směrnice 95/59.

Rámcová úmluva Světové zdravotnické organizace o kontrole tabáku nemůže mít vliv na slučitelnost či neslučitelnost takového systému s čl. 9 odst. 1 směrnice 95/59, jelikož tato úmluva nestanoví smluvním stranám žádné skutečné povinnosti, pokud jde o cenovou politiku u tabákových výrobků, a pouze popisuje možná opatření se zřetelem k vnitrostátním cílům ochrany zdraví, pokud jde o boj proti tabáku. Článek 6 odst. 2 uvedené úmluvy se totiž omezuje na konstatování, že smluvní strany přijmou nebo zachovají opatření „která mohou“ zahrnovat provádění daňové politiky a „případně“ cenové politiky u tabákových výrobků.

Členské státy se nemohou odvolávat na článek 30 ES, aby odůvodnily porušení čl. 9 odst. 1 směrnice 95/59 s ohledem na cíl ochrany zdraví a života osob. Článek 30 ES totiž nemůže být chápán tak, že dovoluje opatření jiné povahy, nežli jsou množstevní omezení vývozu a dovozu a opatření s rovnocenným účinkem, stanovená v článcích 28 ES a 29 ES.

To nemění nic na tom, že směrnice 95/59 nebrání členským státům, aby pokračovaly v boji proti spotřebě tabáku, který náleží do cíle ochrany veřejného zdraví.

(viz body 33–34, 38–39, 45 a výrok)
Celní orgány členského státu dovozu mohou odmítnout přiznat preferenční zacházení zavedené Evropsko-středomořskou dohodou zakládající přidružení mezi Evropskými společenstvími a jejich členskými státy na jedné straně a Státem Izrael na straně druhé, pokud dotčené zboží pochází ze Západního břehu Jordánu.

Článek 16 odst. 4 protokolu č. 3 připojeného k Evropsko-středomořské prozatímní dohodě o přidružení týkající se obchodu a spolupráce mezi Evropským společenstvím na jedné straně a Organizací pro osvobození Palestiny (OOP) ve prospěch palestinské samosprávy na Západním břehu Jordánu a v pásmu Gazy na straně druhé stanoví, že oprávnění vydat průvodní osvědčení EUR.1 mají pouze celní orgány Západního břehu Jordánu a pásma Gazy, pokud lze dotčené produkty považovat za produkty pocházející ze Západního břehu Jordánu a pásma Gazy. Výklad článku 83 dohody o přidružení ES--Izrael v tom smyslu, že izraelské orgány vykonávají v oblasti celní politiky pravomoc ve vztahu k produktům pocházejícím ze Západního břehu Jordánu, by proto znamenal, že by palestinským celním orgánům byla uložena povinnost nevykonávat pravomoci, které však na ně byly přeneseny ustanoveními uvedeného protokolu. Takový výklad, jenž má za následek založení povinnosti pro třetí subjekt bez jeho souhlasu, by tak byl v rozporu se zásadou obecného mezinárodního práva pacta tertiis nec nocent nec prosunt, zakotvenou v článku 34 Vídeňské úmluvy o smluvním právu.

Krom toho celní orgány členského státu dovozu se nemohou opírat o souběh kvalifikací a ponechat nerozhodnutou otázku, která z těchto dvou dohod, jež přicházejí v úvahu, tj. dohoda o přidružení ES-Izrael nebo dohoda o přidružení ES-OOP, se v projednávaném případě použije a zda doklad o původu zboží musí vydat izraelské, či palestinské orgány.

(viz body 50, 52, 58, výrok 1)
Věc C-310/08

London Borough of Harrow

v.

Nimco Hassan Ibrahim

a

Secretary of State for the Home Department

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division)]

„Volný pohyb osob — Právo pobytu státního příslušníka třetího státu, který je manželem nebo manželkou státního příslušníka členského státu, a jejich dětí, které jsou státními příslušníky členského státu — Ukončení závislé činnosti státního příslušníka členského státu následované jeho odjezdem z hostitelského členského státu — Zápis dětí do vzdělávacího zařízení — Nedostatek prostředků na obživu — Nařízení (EHS) č. 1612/68 — Článek 12 — Směrnice 2004/38/ES“

Stanovisko generálního advokáta J. Mazáka přednesené dne 20. října 2009 I ‐ 1068

Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 23. února 2010 I ‐ 1084

Shrnutí rozsudku

Volný pohyb osob – Pracovníci – Právo dětí pracovníka na přístup ke vzdělávání poskytovanému hostitelským členským státem – Právo pobytu za účelem získání obecného vzdělání (Nařízení Rady 1612/68, článek 12) Volný pohyb osob – Pracovníci – Právo pobytu rodinných příslušníků – Děti státního příslušníka členského státu, který pracuje nebo pracoval v hostitelském členském státu – Rodič, který o tyto děti skutečně pečuje (Nařízení Rady 1612/68, články 10 a 12; směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/38)
Státní příslušník členského státu, který byl zaměstnán na území jiného členského státu, v němž jeho dítě získává vzdělání, se může dovolávat ve svém postavení rodiče, který skutečně pečuje o toto dítě, práva pobytu v hostitelském členském státě pouze na základě článku 12 nařízení č. 1612/68 o volném pohybu pracovníků uvnitř Společenství, ve znění nařízení č. 2434/92, aniž by musel splňovat podmínky stanovené ve směrnici 2004/38/ES o právu občanů Unie a jejich rodinných příslušníků svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států, o změně nařízení č. 1612/68 a o zrušení směrnic 64/221, 68/360, 72/194, 73/148, 75/34, 75/35, 90/364, 90/365 a 93/96.

Právo přiznané článkem 12 nařízení č. 1612/68 dítěti migrujícího pracovníka plnit za co nejlepších podmínek školní docházku v hostitelském členském státě má totiž nutně za následek to, že uvedené dítě má právo být doprovázeno osobou skutečně o ně pečující, a proto tato osoba může pobývat s tímto dítětem v tomto členském státě po dobu jeho studií. Uvedený článek tak musí být použit samostatně ve vztahu k ustanovením práva Unie, která výslovně upravují podmínky výkonu práva pobytu v jiném členském státě. Samostatné použití tohoto článku 12 ve vztahu k článku 10 téhož nařízení, který je dnes zrušen, nebylo zpochybněno vstupem směrnice 2004/38 v platnost. V tomto ohledu podle třetího bodu odůvodnění této směrnice je jejím cílem zejména zjednodušit a posílit právo volného pohybu a pobytu všech občanů Unie. Podřídit použití článku 12 nařízení č. 1612/68 splnění podmínek stanovených v článku 7 uvedené směrnice by přitom mělo za následek, že by právo pobytu dětí migrujících pracovníků v hostitelském členském státě za účelem toho, aby v něm mohly zahájit studia nebo v nich pokračovat, a právo pobytu rodiče, který o něj skutečně pečuje, podléhala striktnějším podmínkám, než jsou podmínky, které na ně byly použitelné před vstupem uvedené směrnice v platnost.

(viz body 39, 53–54, 60–61, výrok 1)
Věc C-562/08

Müller Fleisch GmbH

v.

Land Baden-Württemberg

(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Bundesverwaltungsgericht)

„Systém dohledu nad bovinní spongiformní encefalopatií — Nařízení (ES) č. 999/2001 — Skot starší 30 měsíců — Porážka za běžných podmínek — Maso určené pro lidskou spotřebu — Povinný test — Vnitrostátní právní úprava — Povinnost testování — Rozšíření — Skot starší 24 měsíců“

Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 25. února 2010 I ‐ 1393

Shrnutí rozsudku

Zemědělství – Sbližování právních předpisů v oblasti hygienických podmínek – Ochranná opatření proti přenosným spongiformním encefalopatiím

(Nařízení Evropského parlamentu a Rady č. 999/2001, ve znění nařízení č. 1248/2001, čl. 6 odst. 1 a příloha III kapitola A část I)

Článek 6 odst. 1 nařízení č. 999/2001 o stanovení pravidel pro prevenci, tlumení a eradikaci některých přenosných spongiformních encefalopatií a příloha III kapitola A část I tohoto nařízení, ve znění nařízení č. 1248/2001, nebrání vnitrostátní právní úpravě, podle níž se musí veškerý skot starší 24 měsíců testovat na bovinní spongiformní encefalopatii (BSE).

Na základě zásady proporcionality, která je jednou z obecných zásad práva Unie, je legalita takovýchto testů totiž podřízena podmínce, že tyto testy budou přiměřené a nezbytné k dosažení legitimních cílů sledovaných dotčenou právní úpravou, přičemž se rozumí, že pokud se nabízí volba mezi vícero přiměřenými opatřeními, je třeba zvolit opatření nejméně omezující a dbát na to, aby způsobené nepříznivé následky nebyly nepřiměřené vzhledem ke sledovaným cílům.

V tomto ohledu představuje zavedení testů pro veškerý skot ve věku od 24 do 30 měsíců přiměřené opatření ke zjištění případů BSE u zvířat této věkové skupiny, a tím tedy k dosažení cíle přímo sledovaného uvedeným nařízením, kterým je v souladu s jeho právním základem, to znamená čl. 152 odst. 4 písm. b) ES, ochrana veřejného zdraví. Kromě toho, pokud jde o nezbytnost tohoto opatření, je nutno připomenout, že členské státy mají v této oblasti určitý prostor pro uvážení. Skutečnost, že jeden členský stát stanoví pravidla, která jsou méně přísná než pravidla stanovená jiným členským státem, tedy neznamená, že posledně uvedená pravidla jsou nepřiměřená. Rovněž skutečnost, že zákonodárce Společenství v reakci na zjištění ojedinělých případů BSE u zvířat ve věku 28 měsíců, stanovil pro skot starší 24 měsíců testy, které jsou méně extenzivní než testy zavedené některým členským státem, nemůže znamenat, že tento stát nemůže tyto testy platně považovat za nezbytné. Konečně není zřejmé, že by takové opatření překračovalo meze toho, co je nezbytné k dosažení cíle ochrany veřejného zdraví, tak jak vyplývá z nařízení č. 999/2001.

(viz body 32, 43–48 a výrok)
„Zaúčtování“ ve smyslu čl. 217 odst. 1 nařízení č. 2913/92, kterým se vydává celní kodex Společenství, je nutno rozlišovat od zápisu zjištěných nároků do účtů vlastních zdrojů ve smyslu článku 6 nařízení č. 1150/2000, kterým se provádí rozhodnutí 94/728 o systému vlastních zdrojů Společenství. Jelikož článek 217 nařízení č. 2913/92 neupravuje podrobná pravidla pro „zaúčtování“ ve smyslu tohoto ustanovení, a tudíž ani minimální technické nebo formální požadavky, musí být toto zaúčtování, k němuž může dojít zapsáním uvedené částky do protokolu, který konstatuje porušení právních předpisů v oblasti cel, provedeno tak, aby bylo zajištěno, že příslušné celní orgány zapíší přesnou částku dovozního nebo vývozního cla, která vyplývá z celního dluhu, do účetních dokladů nebo na jiný rovnocenný nosič údajů, aby tak bylo zejména možné s jistotou prokázat zaúčtování dotyčných částek, a to i ve vztahu k dlužníkovi.

(viz body 18–20, 22–25, výrok 2)
Keywords

Summary



Keywords

Sbližování právních předpisů – Ochrana spotřebitele v případě smluv uzavřených na dálku – Směrnice 97/7 – Právo odstoupit od smlouvy

(Směrnice Evropského parlamentu a Rady 97/7, čl. 6 odst. 1 první pododstavec druhá věta a čl. 6 odst. 2)

Summary

Článek 6 odst. 1 první pododstavec druhá věta a čl. 6 odst. 2 směrnice 97/7 o ochraně spotřebitele v případě smluv uzavřených na dálku musí být vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, která dodavateli umožňuje, aby ve smlouvě uzavřené na dálku požadoval po spotřebiteli náklady na dopravu zboží v případě, že tento spotřebitel uplatní své právo odstoupit od smlouvy.

Tato ustanovení totiž opravňují dodavatele k tomu, aby po spotřebiteli v případě, kdy tento spotřebitel odstoupí od smlouvy, požadoval pouze skutečně vynaložené náklady spojené s vrácením zboží. Pokud by náklady na dopravu musel rovněž nést spotřebitel, pak by taková povinnost, která by mohla spotřebitele odradit od uplatnění jeho práva odstoupit od smlouvy, odporovala samotnému cíli zmíněného článku 6.

Kromě toho by taková povinnost nést náklady na dopravu mohla zpochybnit vyvážené rozdělení rizik mezi účastníky smluv uzavřených na dálku, jelikož by spotřebitel musel nést veškeré náklady spojené s dopravou zboží.

(viz body 55–57, 59 a výrok)