ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
66

Vzhledem k tomu, že je nesporné, že návrh na vstup vedlejšího účastníka do řízení nebyl podán v této lhůtě a že z přezkumu argumentů společnosti St. Jude Medical Coordination Center týkajících se druhého důvodu, který předkládá, vyplývá, že neprokázala existenci působení náhody nebo vyšší moci nebo omluvitelného omylu, okolnost, že by návrhu na vstup vedlejšího účastníka do řízení předloženého navrhovatelkou včas mělo být s ohledem na její zájem na vstup do řízení jako vedlejší účastník vyhověno, a to za předpokladu, že by byl tento zájem prokázán, nemůže prokazovat přípustnost návrhu na vstup vedlejšího účastníka do řízení předloženého navrhovatelkou před Tribunálem.
36

Kromě toho by argumentace navrhovatelky znamenala, že by délka období, po které lze podat návrh na předběžná opatření, závisela na diskreci jedné ze stran, a sice veřejného zadavatele, což by bylo v rozporu s kogentní povahou lhůt pro podání návrhu na zahájení řízení. Toto řešení by bylo v rozporu i se zásadou právní jistoty, protože by veřejnému zadavateli a úspěšnému uchazeči bránilo v určení data, ke kterému kritéria pro posouzení podmínky naléhavosti přestávají být uvolněna.
1

Svým kasačním opravným prostředkem se Úřad Evropské unie pro duševní vlastnictví (EUIPO) domáhá zrušení rozsudku Tribunálu Evropské unie ze dne 16. března 2022, Nowhere v. EUIPO –Ye (APE TEES) (T‑281/21, dále jen „napadený rozsudek“, EU:T:2022:139), kterým Tribunál zrušil rozhodnutí druhého odvolacího senátu EUIPO ze dne 10. února 2021 (věc R 2474/2017‑2) týkající se námitkového řízení mezi společností Nowhere Co. Ltd a J. Yem (dále jen „sporné rozhodnutí“) a ve zbývající části žalobu společnosti Nowhere zamítl.
3

V bodě 84 odůvodnění směrnice 2014/24 se uvádí: „Mnohé hospodářské subjekty, a zejména malé a střední podniky, spatřují vážnou překážku své účasti v zadávacích řízeních v administrativní zátěži vyplývající z toho, že musí předkládat značný počet osvědčení nebo jiných dokumentů, jež souvisejí s kritérii pro vyloučení a výběr. Omezení takových požadavků, například na základě využití jednotného evropského osvědčení pro veřejné zakázky sestávajícího z aktualizovaného vlastního prohlášení, by mohlo vést k významnému zjednodušení výhodnému jak pro veřejné zadavatele, tak pro hospodářské subjekty. Od uchazečů, u nichž bylo rozhodnuto, že jim bude zadána veřejná zakázka, by však poskytnutí příslušných dokladů vyžadováno být mělo a veřejní zadavatelé by neměli uzavírat smlouvy s uchazeči, kteří nejsou schopni tak učinit. Veřejní zadavatelé by rovněž měli mít právo kdykoli požádat o všechny další podklady nebo jejich část, považují-li to za nezbytné s ohledem na řádné vedení řízení. K tomu může dojít zejména u dvoufázových řízení, jako jsou užší řízení, jednací řízení, soutěžní dialogy a inovační partnerství, u nichž veřejní zadavatelé využívají možnosti omezit počet zájemců vyzvaných k podání nabídky. Požadavek na předložení dalších podkladů v okamžiku výběru zájemců, kteří mají být vyzváni, by mohl být odůvodněný v zájmu zamezení situaci, kdy veřejní zadavatelé vyzvou zájemce, kteří nakonec nebudou s to předložit další podklady ve fázi zadání, čímž znemožní účast jinak způsobilým zájemcům. Je třeba výslovně stanovit, že jednotné evropské osvědčení pro veřejné zakázky by mělo rovněž poskytovat příslušné informace o subjektech, jejichž kapacity hospodářský subjekt využívá, aby bylo možné ověřit informace týkající se těchto subjektů společně s ověřením hlavního hospodářského subjektu a za stejných podmínek.“
61

Je nutno konstatovat, že porušení vnitrostátních pravidel upravujících poskytování dotčených služeb osobou povinnou k dani nebo jiným subjektem zapojeným do řetězce plnění nepředstavuje samo o sobě skutečnost použitelnou jako důkaz o tom, že se tato osoba dopustila podvodu na DPH nebo se na něm podílela. Takové porušení však může v závislosti na skutkových okolnostech daného případu představovat jeden z nepřímých důkazů existence podvodu na DPH, jakož i důkaz, který lze v rámci celkového posuzování těchto okolností použít k prokázání, že osoba povinná k dani je jeho původcem nebo se ho aktivně účastnila, nebo k prokázání, že věděla nebo měla vědět, že plnění, jež uplatňuje na podporu nároku na odpočet, bylo součástí takového podvodu (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 3. října 2019, Altic, C‑329/18, EU:C:2019:831, bod 41, a ze dne 1. prosince 2022, Aquila Part Prod Com, C‑512/21, EU:C:2022:950, bod 58).
12

Tento soud však poznamenává, že rumunské znění uvedeného ustanovení se liší od znění jiných jazykových znění tohoto ustanovení, pokud jde o určení času odletu při přesměrování. Zatímco znění čl. 5 odst. 1 písm. c) bodu iii) nařízení č. 261/2004 v rumunském znění hovoří o tom, že čas odletu při přesměrování musí být stanoven na „nejpozději“ jednu hodinu před časem odletu zrušeného letu, anglické znění (no more than one hour before the scheduled time of departure) a francouzské znění (au plus tôt une heure avant l’heure de départ prévue) tohoto ustanovení hovoří o tom, že čas odletu při přesměrování nesmí být posunut více než jednu hodinu před plánovaný čas odlet zrušeného letu. Předkládající soud zdůrazňuje, že z judikatury Soudního dvora týkající se tohoto nařízení zjevně vyplývá, že výjimce stanovené v jeho čl. 5 odst. 1 písm. c) bodě iii) je třeba přiznat význam, který vyplývá zejména z anglického a francouzského znění uvedeného ustanovení, a má za to, že je nezbytné, aby Soudní dvůr určil správný výklad tohoto ustanovení.
38.

Rada se každopádně domnívá, že Španělské království nemůže zpochybnit platnost nařízení č. 1954/2003, jakmile uplynula lhůta stanovená v čl. 230 druhém pododstavci ES. Má totiž za to, že kdyby byl členský stát oprávněn napadnout akt Společenství prostřednictvím námitky protiprávnosti pokaždé, kdy určitý orgán přijme k tomuto aktu prováděcí akt, umožňovalo by to donekonečna zpochybňovat akty Společenství, které mají právní účinky, což by podle něj bylo v rozporu s cílem sledovaným lhůtami pro podávání žalob, tedy se zárukou právní jistoty.
55.

Zdá se složitější odůvodnit nedostatek společné právní úpravy pro všechny veřejné zakázky, která by obsahovala ustanovení o rovnosti příležitostí, zákazu diskriminace, transparentnosti a zveřejnění a která by stanovila vhodné výjimky ( 40 ), neboť taková ustanovení by prospěla cílům Společenství, aniž by vytvářela nepřekonatelné překážky.
41.

Konkrétněji je možnou překážkou osvobození v obou případech existence zprostředkujícího vzdělávacího zařízení. Pokud by titíž učitelé z Horizon College vyučovali tytéž studenty v rámci vlastní činnosti Horizon College, bylo by osvobození zcela zjevné. Skutečnost, že tak činili v rámci svého poskytnutí jiné škole tuto zjevnost ruší. Totéž platí o W. Hadererovi. Pokud by poskytoval vyučování soukromě a přímo studentům v soukromých prostorách (jeho nebo jejich), nebyl by to problém. Problém vzniká na základě skutečnosti, že poskytoval vyučování v rámci center pro vzdělávání dospělých.
86.

Obecněji řečeno, je třeba mít za to, že pokud se osoba rozhodne přestěhovat do jiného členského státu, a vykoná tak svá práva podle článku 18 ES nebo jakéhokoli jiného ustanovení zaručujícího volný pohyb, není zaručeno, že přemístění jejího bydliště či činnosti bude daňově neutrální ( 61 ). Jakékoli rozhodnutí přestěhovat se do jiných členských států s sebou přináší jednak určité nevýhody, a jednak určité výhody vyplývající z rozdílů mezi právními předpisy dotčených členských států, zejména v oblasti sociálního zabezpečení a zdanění. Přísluší občanovi Unie, aby při svém rozhodování zvážil tato pro a proti, neměl by ovšem očekávat, že si zachová nárok na jakoukoli sociální dávku, kterou jeho členský stát původu může poskytovat z jiných politických důvodů. Jak bylo uvedeno výše, toto závisí zcela na povaze dotčených dávek. Pokud neexistuje záruka daňové neutrality při přemístění bydliště do jiného členského státu, stejná zásada by měla platit pro zachování práv v oblasti sociálního zabezpečení. Je třeba mít na paměti, že přemístěním bydliště do jiného členského státu mohou dotčené osobě vzniknout jiné druhy nároků v hostitelském členském státě. Pokud budu parafrázovat vyjádření německé vlády učiněné na jednání, pokud jsou členské státy povinny neuplatňovat žádná omezení pro své státní příslušníky, kteří se chtějí přestěhovat do jiného státu, nejsou ani povinny jim přiznat výhody v důsledku jejich odchodu.
32.

Navíc má Spolková republika Německo za to, že nedochází k žádné diskriminaci na základě státní příslušnosti, protože migrující pracovníci s neomezenou daňovou povinností, pokud jde o německou daň z příjmu, mají nárok na poskytnutí dotace na nemovitý majetek na nemovitost nacházející se v Německu. Nicméně bez ohledu na to, zda se jedná o německé státní příslušníky, nebo migrující pracovníky, na nemovitost nacházející se v zahraničí nelze poskytnout dotaci. Podle Spolkové republiky Německo jsou tak bez ohledu na státní příslušnost osoby povinné k dani podmínky pro poskytnutí uvedené dotace stejné bez ohledu na to, zda je osoba migrujícím pracovníkem nebo německým státním příslušníkem.
30.

Přirozený význam výrazu „uvádění do provozu“ naznačuje, že nezahrnuje žádné používání, jelikož zařízení se začne používat různými způsoby až poté, co je uvedeno do provozu a musí být od něho odlišeno. Konkrétně, v obecném jazyce jsou pravidla týkající se uvádění do provozu chápana jako ustanovení, která se týkají požadavků na zařízení, které má být uvedeno do provozu, a tudíž se zabývají jeho vlastnostmi, zatímco pravidla o používání jsou pravidla, která se týkají používání zařízení, které již bylo uvedeno do provozu, tj. způsobu, jakým je používáno. Ustanovení o uvádění do provozu a o používání mají tudíž zjevně rozdílné regulační cíle. Skutečnost, že zákonodárce Společenství používá specifický pojem „uvádění do provozu“ v čl. 4 odst. 1 směrnice, brání výkladu, podle kterého tento zákaz zahrnuje rovněž vnitrostátní omezení používání.
48.

Za těchto podmínek se domnívám, že dotčená vnitrostátní právní úprava by mohla být odůvodněna na základě článku 30 ES, pokud by jednak byla s to zajistit bezpečnost řidičů, a jednak by byla s ohledem na tento cíl přiměřená.
51.

Paranova tvrdí, že pokud by bylo po paralelním dovozci požadováno, aby oznámil majiteli ochranné známky stát vývozu, majiteli ochranné známky by to umožnilo, aby uvalil kvóty na dodávky svých léčivých přípravků do takového státu, což by omezilo hospodářskou soutěž.
79.

Mimoto je třeba připomenout, že Soudní dvůr se ve svém rozsudku Peros ( 24 ) domníval, že TEE nemohla požadovat od držitele zahraničního diplomu schválení jeho dokladu příslušnými vnitrostátními orgány, a to na základě čl. 3 prvního pododstavce písm. a) směrnice 89/48. Pokud by TEE byla považována za stavovskou organizaci, tyto povinnosti by vyplývaly z čl. 7 odst. 3 druhého pododstavce této směrnice.
105.

V projednávaném případě se navrhovatelé rozhodli, naprosto rozumně v dané době a v daných souvislostech, vstoupit jako vedlejší účastníci do řízení zahájeného DAI proti Assedile a AIMA v září roku 1984 u Tribunale civile di Roma. Na dobu trvání tohoto řízení navrhovatelé neměli vliv ani ji ovlivnit nemohli. Uvedený soud odmítl předložit Soudnímu dvoru žádost o rozhodnutí o předběžné otázce. Pokud by tak byl učinil, byla by záležitost v této době již vyjasněna. V rámci takové žádosti by Soudní dvůr nutně přezkoumal strukturu nařízení č. 2499/82. Přitom by v tomto nařízení objevil mezeru (jako ji následně objevil Soud) spočívající ve skutečnosti, že pokud si členský stát zvolil jednu ze dvou možností platby podpory, byly by prostředky vyčleněné pro producenty jako konečné příjemce za takových okolností, jako jsou okolnosti v projednávané věci, vráceny Společenství, a nikoliv vyplaceny producentům.
9.

Jakýkoliv hospodářský subjekt odlišný od inseminační stanice, který dováží sperma z jiného členského státu Evropského společenství, je musí dodat do schválené inseminační nebo produkční stanice podle vlastního výběru (článek 10 nařízení ze dne 17. dubna 1969, ve znění pozdějších změn). Sperma musí být uchováváno ve skladu pod dozorem vedoucího stanice, který je držitelem licence; v případě inseminační stanice se může jednat o „hlavní“ nebo jeden z „vedlejších“ skladů rozmístěných na celém území spadajícím do působnosti inseminační stanice, které se též mohou nacházet v zemědělském podniku (článek 7 nařízení ze dne 17. dubna 1969, ve znění pozdějších změn). Ze zdravotních důvodů sperma pocházející z jiné schválené inseminační stanice nebo jiného členského státu nebo přímo dovezené ze třetího státu musí v každém případě projít hlavním skladem inseminační stanice: sperma je dodáno pro účely skladování do inseminační stanice, která je poté odesílá do určeného vedlejšího skladu (článek 6 nařízení ze dne 27. prosince 2000).
67.

Ve svém stanovisku ( 34 ), s nímž Soudní dvůr v podstatě souhlasil v této otázce, generální advokát Vilaça poznamenal, že pokud by se sjednotila sazba DPH na 25 % zvýšením sazby použité na pivo o 6 %, cenový rozdíl mezi oběma výrobky by byl snížen na 1,5 BFR (z 95,25 na 93,75 BFR), zatímco pokud by se sjednotila na 19 % snížením sazby použité na víno, toto snížení by činilo 6 BFR (z 95,25 na 89,25 BFR). V obou dvou případech nebyl cenový vztah mezi vínem a pivem příliš změněn (–1,5 % v případě sjednocení sazby na 25 % a –6,3 % v případě sjednocení sazby na 19 %). V prvním případě, který bylo třeba považovat za nejpravděpodobnější, podle prohlášení belgické vlády během řízení, by se cena za litr piva zvýšila o 5 %, zatímco v druhém případě by se cena za litr vína by se snížila o 4,8 % ( 35 ).
70.

V rozsudku ze dne 19. února 2002 Arduino ( 37 ) tak musel Soudní dvůr řešit akt členského státu, který na základě návrhu vypracovaného advokátní komorou schvaloval tarif, který stanoví minimální a maximální odměny pro členy profesní komory. Poté, co konstatoval, že toto vnitrostátní opatření může ovlivnit obchod mezi členskými státy ve smyslu článku 81 ES ( 38 ), rozhodl, že uvedené opatření nespadá do působnosti tohoto ustanovení ve spojení se článkem 10 ES. Soudní dvůr měl za to, že se jednak nejevilo, že by dotčený členský stát přenesl odpovědnost za přijetí rozhodnutí zasahujících do oblasti hospodářství na soukromé hospodářské subjekty, což by zbavilo dotčené vnitrostátní opatření jeho státního charakteru, a jednak se ani nezdálo, že by nařídil nebo podpořil uzavření kartelových dohod v rozporu s článkem 81 ES nebo že by posílil účinky takových dohod ( 39 ).
38.

Přiznání práva na opravný prostředek těm, kteří jsou dotčeni ve svých dříve existujících právních vztazích, může v určitých případech stačit k tomu, aby byly cíle sledované dotčenými ustanoveními práva Společenství skutečně zajištěny. Vyplývá to ze symetrie mezi ochranou práv vyplývajících z těchto právních vztahů prostřednictvím odpovídajících práv na opravný prostředek přiznaných smluvním partnerům dotčeným rozhodnutím a ochranou sociálních hodnot uvedených v právním předpisu Společenství, na základě kterého byly tyto vztahy založeny. Je však možné, že tato symetrie bude nedokonalá, a to zejména tehdy, pokud budou příjemci hodnot, které má předpis chránit, náležet do okruhu osob, který překračuje například okruh smluvních partnerů. V tomto případě by ochrana těchto příjemců a předpisem podporovaných hodnot nebyla zajištěna, pokud by právo na opravný prostředek měly pouze ty subjekty, které již mají založeny právní vztahy.
Dodržování těchto zásad přirozeně obnáší to, že členské státy musí provést rozhodnutí o udělení licence na provozování vysílání provozovatelům, kteří byli vybráni na základě transparentních a nediskriminačních řízení. Samotný účel těchto řízení by byl popřen, kdyby členský stát nerespektoval jejich výsledek a namísto toho by dovolil stávajícím soukromým provozovatelům na neomezenou dobu obsadit trh, čímž by zmařil uplatnění pravidel o volném pohybu. Jak Komise správně uvedla ve svém sdělení o koncesích, „zásada rovného zacházení vyžaduje nejen nediskriminační podmínky pro přístup k hospodářské činnosti, ale rovněž to, že orgány veřejné správy přijmou veškerá požadovaná opatření k zajištění výkonu této činnosti“ (neoficiální překlad) ( 36 ). Proto pokud jde o udělování licencí na celostátní televizní vysílání soukromých provozovatelů, právo Společenství vyžaduje zavedení transparentních a nediskriminačních výběrových řízení a dále to, aby byla zajištěna plná účinnost výsledků těchto řízení.
10.

Proti přihlášce ochranné známky Společenství podala navrhovatelka námitky. Uplatňovala následující starší práva související s výrazem „OBELIX“: — starší zapsaná ochranná známka, chráněná zápisem ochranné známky Společenství č. 16 154 ze dne 1. dubna 1996 pro určité výrobky a služby spadající do tříd 9, 16, 28, 35, 41 a 42 ve smyslu Niceské dohody, pro následující výrobky a služby v rozsahu, ve kterých nabývají významu pro toto řízení: — „Elektrotechnické, elektronické, fotografické, kinematografické a optické přístroje a nástroje a přístroje pro vyučování [s výjimkou promítacích přístrojů] náležející do třídy 9, elektronické hry s obrazovkou nebo bez ní, počítače, programové moduly, výpočetní programy zaznamenané na datových nosičích, především videohry“, spadající do třídy 9; — „Papír, lepenka; výrobky z těchto materiálů, tiskárenské výrobky [náležející do třídy 16], noviny a časopisy, knížky; potřeby pro knižní vazby [nitě, plátna a látky pro knižní vazby]; fotografie; papírenské zboží, lepidla [pro papírenské zboží a tiskárenské výrobky]; materiál pro umělce [materiál pro kreslení, malování a modelování]; štětce; psací stroje a kancelářské potřeby [s výjimkou nábytku] a kancelářské stroje a přístroje [náležející do třídy 16]; učební a vyučovací pomůcky [s výjimkou přístrojů]; plastické obaly, nenáležející do jiných tříd; hrací karty, tiskařské typy; štočky“, spadající do třídy 16; — „Hry, hračky; potřeby pro tělocvik a sport [náležející do třídy 28]; vánoční ozdoby“, spadající do třídy 28; — „Propagační činnost a reklama“, spadající do třídy 35; — „Promítání filmů, natáčení filmů, půjčování filmů; vydávání knih a časopisů; výchova a zábava; organizování veletrhů a výstav; lidové slavnosti, provozování zábavního parku, produkce hudebních představení a konferencí v přímém přenose; výstava architektonických napodobenin a představení historicko-kulturní a folklorní povahy“, spadající do třídy 41; — „Ubytování a stravování; fotografie; překlady; správa a využívání autorských práv; využívání duševního vlastnictví“, spadající do třídy 42. — všeobecně známá povaha starší ochranné známky ve všech členských státech ( 4 ).
58.

Ve druhém usnesení vydaném po získání uvedených informací a vyslechnutí dalších argumentů Soud prvního stupně vyjasnil, že účelem článku 23 statutu bylo „umožnit Soudu výkon jeho pravomoci k přezkumu legality napadeného rozhodnutí s přihlédnutím k právům obhajoby“, a nikoli„zaručit všem účastníkům řízení bezpodmínečný a neomezený přístup ke správnímu spisu“ nebo „umožnit žalobkyním nahlížet do spisů dotčených orgánů, jak uznají za vhodné“ ( 32 ). Odlišil rovněž dokumenty předložené podle článku 23 statutu od spisu sestaveného v souladu s pokyny pro vedoucího soudní kanceláře. Účastníci řízení měli přístup pouze k posledně jmenovanému spisu, který obsahoval dokumenty, jež měly být vzaty v úvahu při rozhodování ve věci. Dokumenty předložené Soudu, které nebyly vloženy do spisu, zůstaly „zcela mimo řízení“ a Soud k nim při rozhodování ve věci nepřihlíží ( 33 ). Na základě uvedeného závěru přezkoumal dotčené dokumenty s ohledem na předložená vyjádření a rozhodl, že některé z nich jsou relevantní, a tedy by měly být založeny do spisu a sděleny účastníkům řízení. Ve třetím a posledním usnesení přezkoumal další dva dokumenty a rozhodl, že jeden z nich by měl být založen do spisu ( 34 ).
46.

Německá vláda tvrdí, že předmětný zákaz prodeje formou zásilkového obchodu je spojen s určitým způsobem etiketace nebo spíše jejího nedostatku. To by nicméně nemělo vést k tomu, že bude přirovnána k zákazu nebo povinnosti etiketace vztahující se k výrobku, a k vyloučení toho, aby se zákaz týkal způsobu prodeje. Uvedení na trh videonosičů, které nebyly podrobeny kontrole ze strany příslušného německého orgánu a následně označeny, by nebylo zakázáno ani by nebyl zakázán jejich prodej formou zásilkového obchodu obecně. Zakázal by se pouze „nechráněný“ prodej formou zásilkového obchodu, tedy ten, který nezaručuje, že výrobek je objednán a obdržen pouze dospělými. Vzhledem k tomu, že prodej těchto výrobků je možný prostřednictvím jiných způsobů distribuce, jako „chráněný“ prodej formou zásilkového obchodu, vstup dovezených videonosičů na německý trh by byl zaručen a dovozci by nebyli nuceni měnit vlastnosti svých výrobků pro účely jejich prodeje v Německu. Jednalo by se tedy o oblast způsobu prodeje, která se použije jak na dovezené zboží, tak na vnitrostátní zboží a která mezi oběma kategoriemi zboží nezpůsobuje žádnou nerovnost zacházení jak z pohledu právního, tak z pohledu skutkového.
16.

Secretary of State jejich žádosti zamítl. Důvody zamítnutí byly, že studenti, kteří pracují na částečný úvazek, a zaměstnanci au pair se nemohou odvolávat na čl. 6 odst. 1 rozhodnutí č. 1/80. Proti těmto zamítavým rozhodnutím byly podány žaloby. High Court of England and Wales, Administrative Court žalobám vyhověl a zrušil rozhodnutí Secretary of State z důvodu, že žadatelé spadají do působnosti čl. 6 odst. 1 rozhodnutí č. 1/80. Secretary of State se proti rozsudkům Administrative Court odvolal ke Court of Appeal.
11.

Na základě původního plánu cesty uvedeného v prohlášení pro orgány v Kielu se předmětná cesta měla uskutečnit z Neumünster do Rasa a měla trvat celkem dvacet osm hodin. Z předkládacího usnesení však vyplývá, že dotyčný náklad opustil místo odjezdu v 13:30 a dorazil do Prosecco až v 16:00 dalšího dne po první části přepravy, která trvala devět a půl hodiny, a po níž následovala dvouhodinová přestávka na krmení zvířat, a po druhé části přepravy, která trvala patnáct hodin, během níž se cesta prodloužila nad plánovanou dobu, a to zejména z důvodu dvou zastávek uskutečněných při vyřizování nehody a při přepravní kontrole. Z Prosecco, podle toho, co je uvedeno v předkládacím usnesení, pokračovala přeprava na příkaz příslušného pohraničního veterinárního lékaře po dvacetihodinové přestávce, během níž byla zvířata vyložena, nakrmena a napojena, a do Rasa dorazila konečně po přibližně čtyřech a půl hodinách.
16.

Odvolání navrhovatele proti daňovému výměru Finanzamt a jeho žaloba k Finanzgericht (Finanční soud) byly neúspěšné. Navrhovatel poté podal proti rozhodnutí Finanzgericht opravný prostředek „Revision“ k Bundesfinanzhof (Spolkový finanční soud), který má za to, že přinejmenším od vydání rozsudku Soudního dvora Barbier ( 4 ) je sporné, zda je německá úprava ( 5 ) v rozsahu, v němž uplatňuje rozlišení podle místa, kde se dědictví nebo jeho část nachází v době smrti zůstavitele, slučitelná s volným pohybem kapitálu. Usnesením ze dne 11. dubna 2006 Bundesfinanzhof proto přerušil řízení a položil Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku: „Je slučitelné s čl. 73b odst. 1 [Smlouvy o ES] (nyní čl. 56 odst. 1 ES), že pro účely dědické daně a) je nutno (zahraniční) zemědělský a lesní majetek nacházející se v jiném členském státě ocenit reálnou tržní hodnotou (běžnou tržní hodnotou), zatímco pro tuzemský zemědělský a lesní majetek platí zvláštní postup oceňování, jehož výsledky dosahují průměrně jen 10 % jejich reálné tržní hodnoty, a b) nabytí tuzemského zemědělského a lesního majetku je daňově osvobozeno do výše zvláštní nezdanitelné částky a zbývající hodnota se započítá jen do výše 60 %, pokud to u dědice, který dědí majetek složený z tuzemského majetku a ze zahraničního zemědělského a lesního majetku, vede k situaci, kdy z důvodu umístění zemědělského a lesního majetku v zahraničí podléhá nabytí tuzemského majetku vyšší dědické dani, než by tomu bylo v případě, že by se zemědělský a lesní majetek nacházel rovněž v tuzemsku?“