Úvodem je třeba nejprve konstatovat, že situace dotčené v původním řízení se všechny týkají odmítnutí příslušného vnitrostátního orgánu zabývat se žádostí o povolení k pobytu za účelem sloučení rodiny podanou v Belgii státním příslušníkem třetí země, který je rodinným příslušníkem belgického státního příslušníka, a to jako jeho potomek, rodič nebo legálně spolužijící partner, z toho důvodu, že se na uvedeného státního příslušníka třetí země vztahuje rozhodnutí o zákazu vstupu na území. Předkládající soud uvádí, že podle vnitrostátního práva žalobci v původním řízení v zásadě musí ve své zemi původu podat žádost o zrušení nebo pozastavení zákazu vstupu na území, který pro ně platí, před tím, než mohou platně podat žádost o povolení k pobytu za účelem sloučení rodiny.

Článek 20 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že brání praxi členského státu spočívající v nezabývání se takovou žádosti pouze z tohoto důvodu, aniž je zkoumáno, zda mezi tímto občanem Unie a tímto státním příslušníkem třetí země existuje vztah závislosti takové povahy, že v případě odmítnutí udělení odvozeného práva pobytu posledně uvedenému by uvedený občan Unie byl de facto nucen opustit území Unie jako celek, a byl by tak zbaven možnosti skutečně využívat podstatné části práv plynoucích z jeho statusu.

Bylo by totiž v rozporu s cílem sledovaným článkem 20 SFEU nutit státního příslušníka třetí země opustit na dobu neurčitou území Unie za účelem dosažení zrušení nebo pozastavení zákazu vstupu na toto území, který se na něj vztahuje, aniž je předem ověřeno, zda mezi uvedeným státním příslušníkem třetí země a občanem Unie, který je jeho rodinným příslušníkem, existuje takový vztah závislosti, který by posledně uvedeného nutil doprovázet státního příslušníka třetí země do země jeho původu, zatímco právě z důvodu tohoto vztahu závislosti by mělo být v zásadě uvedenému státnímu příslušníkovi třetí země přiznáno odvozené právo pobytu na základě článku 20 SFEU.

V tomto ohledu Soudní dvůr již dříve konstatoval, že existují velmi specifické situace, v nichž navzdory tomu, že se neuplatní sekundární právo týkající se práva pobytu státních příslušníků třetích zemí a dotyčný občan Unie nevyužil svobody pohybu, musí být státnímu příslušníkovi třetí země, který je rodinným příslušníkem tohoto občana, přiznáno právo pobytu, neboť jinak by byl popřen užitečný účinek občanství Unie, kdyby v důsledku odepření takového práva byl tento občan ve skutečnosti nucen opustit území Unie jako celek, a byl tak zbaven možnosti skutečně využívat podstatné části práv plynoucích z tohoto statusu (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 8. března 2011, Ruiz Zambrano, C‑34/09, EU:C:2011:124, body 43 a 44, jakož i ze dne 10. května 2017,Chavez-Vilchez a další, C‑133/15, EU:C:2017:354, bod 63). Odmítnutí přiznat státnímu příslušníkovi třetí země právo pobytu však může zpochybnit užitečný účinek občanství Unie pouze tehdy, pokud mezi tímto státním příslušníkem třetí země a občanem Unie, který je jeho rodinným příslušníkem, existuje takový vztah závislosti, že by posledně uvedený byl nucen doprovázet dotčeného příslušníka třetí země a opustit území Unie jako celek (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 15. listopadu 2011, Dereci a další, C‑256/11, EU:C:2011:734, body 65 až 67; ze dne 6. prosince 2012, O a další, C‑356/11 a C‑357/11, EU:C:2012:776, bod 56, jakož i ze dne 10. května 2017,Chavez-Vilchez a další, C‑133/15, EU:C:2017:354, bod 69).

(viz body 39, 51, 52, 58, 62 a výrok 2)