ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
47

Z ní vyplývá především to, že při neexistenci sjednocujících nebo harmonizačních opatření v rámci unijního práva je nutné dosáhnout souladu mezi volností členských států rozdělit mezi sebe výkon svých daňových pravomocí, zejména s cílem zabránit souběhu daňových zvýhodnění, a nezbytností zajistit daňovým poplatníkům dotčených členských států, aby ve výsledku byla celá jejich osobní a rodinná situace řádně zohledněna bez ohledu na způsob, jakým dotyčné členské státy tuto povinnost mezi sebe rozdělí. Kdyby totiž k takovému souladu nedošlo, mohlo by volné rozdělení daňové pravomoci mezi členské státy vést k nerovnému zacházení s dotyčnými daňovými poplatníky, které by bylo neslučitelné se svobodou usazování, pokud by nevyplývalo z rozdílů mezi vnitrostátními daňovými právními předpisy (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 12. prosince 2013, Imfeld a Garcet, C‑303/12, EU:C:2013:822, body 70 a 77).
32

Má však pochybnosti o tom, zda výrobek dotčený v původním řízení může patřit do kapitoly 38 KN, s ohledem na prováděcí nařízení č. 328/2013. Poukazuje totiž na to, že toto nařízení připomíná poznámku 1 písm. b) uvedenou v kapitole 38, podle níž jsou z této kapitoly vyloučeny směsi chemikálií s potravinami nebo jinými látkami s výživnou hodnotou. Výrobek srovnatelný s výrobkem dotčeným v původním řízení patří do kapitoly 21 KN, a musí být tedy zařazen do čísla 2106 KN, a nikoliv do kapitoly 38 KN. Předkládající soud se domnívá, že toto nařízení by mohlo být neplatné ze stejných důvodů, které podle něj odůvodňují zařazení výrobku dotčeného v původním řízení do kapitoly 38 KN, a sice z důvodu porušení působnosti poznámky 1 písm. b) k této kapitole.
16

Soudce pověřený vedením řízení uvedl, že rozhodnutí soudu prvního stupně bylo skutečně založeno na samotném principu reklamy srovnávající ceny mezi prodejnami různého druhu, a měl za to, že cour d’appel de Paris by při posuzování celého sporu měl o této otázce rozhodnout. Mimoto uvedl, že pokud by byl princip reklamy srovnávající ceny mezi různými druhy prodejen považován za slučitelný se směrnicí 2006/114, měl by se cour d’appel kromě toho zabývat tím, zda skutečnost, že prodejny, jejichž ceny jsou předmětem srovnání, jsou odlišné velikosti nebo druhu, představuje závažnou informaci ve smyslu směrnice 2005/29, s níž musí být nutně spotřebitel seznámen, a pokud ano, v jakém rozsahu nebo jakým způsobem by měla být tato informace spotřebitelům sdělována.
27

Za těchto podmínek se Supreme Court of the United Kingdom (Nejvyšší soud Spojeného království) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1) Je složka ‚péče‘ [DLA] správně kvalifikována pro účely nařízení č. 1408/71 jako ‚dávka v invaliditě‘, a nikoliv jako peněžitá dávka v nemoci? 2) a) Přestane osoba, jejíž nárok na [složku ‚péče‘] DLA podle vnitrostátního práva Spojeného království zanikl z důvodu, že přemístila své bydliště do jiného členského státu, a před tímto přemístěním ukončila veškerou výdělečnou činnost jako zaměstnaná osoba, avšak je i nadále pojištěna pro případ stáří v rámci systému sociálního zabezpečení Spojeného království, podléhat právním předpisům Spojeného království pro účely čl. 13 odst. 2 písm. f) nařízení č. 1408/71? b) Podléhá tato osoba v každém případě i nadále právním předpisům Spojeného království, a to s ohledem na bod 19 písm. c) oddílu O přílohy VI nařízení č. 1408/71? c) Přestala-li tato osoba podléhat právním předpisům Spojeného království ve smyslu čl. 13 odst. 2 písm. f) nařízení č. 1408/71, má Spojené království na základě bodu 20 oddílu O přílohy VI tohoto nařízení povinnost či pouhou možnost uplatňovat vůči této osobě ustanovení kapitoly 1 hlavy III tohoto nařízení? 3) a) Použije se široká definice zaměstnané osoby uvedená v rozsudku ze dne 7. června 2005, Dodl a Oberhollenzer (C‑543/03, EU:C:2005:364), pro účely článků 19 až 22 nařízení č. 1408/71 v případě, že osoba před tím, než se přestěhovala do jiného členského státu, ukončila veškerou výdělečnou činnost jako zaměstnaná osoba, a to bez ohledu na rozlišení, které zavádí kapitola I hlavy III tohoto nařízení mezi osobami zaměstnanými a samostatně výdělečně činnými na straně jedné a osobami nezaměstnanými na straně druhé? b) Pokud se tato definice použije, má taková osoba nárok na to, aby jí byla tato dávka vyplácena do zahraničí na základě článku 19 nebo článku 22 nařízení č. 1408/71? Brání čl. 22 odst. 1 písm. b) tomu, aby nárok navrhovatelky na složku ‚péče‘ DLA zanikl na základě podmínky bydliště stanovené vnitrostátními právními předpisy v souvislosti s přemístěním bydliště do jiného členského státu?“
108

V tomto ohledu měl Soudní dvůr příležitost uvést, že z působnosti výjimky stanovené v čl. 51 prvním pododstavci SFEU jsou vyloučeny některé pomocné a přípravné činnosti ve vztahu k výkonu veřejné moci (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 13. července 1993, Thijssen, C‑42/92, EU:C:1993:304, bod 22; ze dne 29. října 1998, Komise v. Španělsko, C‑114/97, EU:C:1998:519, bod 38; ze dne 30. března 2006, Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti, C‑451/03, EU:C:2006:208, bod 47; ze dne 29. listopadu 2007, Komise v. Německo, C‑404/05, EU:C:2007:723, bod 38, a ze dne 22. října 2009, Komise v. Portugalsko, C‑438/08, EU:C:2009:651, bod 36), některé činnosti, jejichž výkon – třebaže zahrnuje i pravidelné a systémově dané styky se správními a soudními orgány, či dokonce i povinné přispění k plnění jejich úkolů – nezasahuje do posuzovacích a rozhodovacích pravomocí uvedených orgánů (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 21. června 1974, Reyners, 2/74, EU:C:1974:68, body 51 a 53) nebo také některé činnosti, které nezahrnují výkon rozhodovací pravomoci (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 13. července 1993, Thijssen, C‑42/92, EU:C:1993:304, body 21 a 22; ze dne 29. listopadu 2007, Komise v. Rakousko, C‑393/05, EU:C:2007:722, body 36 a 42; ze dne 29. listopadu 2007, Komise v. Německo, C‑404/05, EU:C:2007:723, body 38 a 44, jakož i ze dne 22. října 2009, Komise v. Portugalsko, C‑438/08, EU:C:2009:651, body 36 a 41), vynucovací pravomoci (v tomto smyslu viz zejména rozsudek ze dne 29. října 1998, Komise v. Španělsko, C‑114/97, EU:C:1998:519, bod 37) anebo pravomoci přijímat donucovací opatření (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 30. září 2003, Anker a další, C‑47/02, EU:C:2003:516, bod 61, jakož i ze dne 22. října 2009, Komise v. Portugalsko, C‑438/08, EU:C:2009:651, bod 44).
17

Asma Bougnaoui a ADDH podaly proti rozhodnutí ze dne 18. dubna 2013 kasační opravný prostředek ke Cour de cassation (Kasační soud, Francie). Před uvedeným soudem namítly, že cour d’appel de Paris (Odvolací soud v Paříži) mimo jiné porušil články L. 1121-1, L. 1321-3 a L. 1132-1 zákoníku práce. Omezení náboženské svobody musí být totiž odůvodněno povahou vykonávaných úkolů a v souladu s podstatným a určujícím profesním požadavkem, je-li jeho cíl legitimní a požadavek přiměřený. Nošení muslimského šátku zaměstnankyní soukromého podniku, která je v kontaktu se zákazníky, přitom nezasahuje do práv ani do přesvědčení druhých a rozpaky či cítění zákazníků obchodní společnosti, údajně spojené s pouhým pohledem na symbol náboženské příslušnosti, nepředstavují relevantní ani legitimní nediskriminační kritérium, které by odůvodňovalo upřednostnění hospodářských nebo obchodních zájmů uvedené společnosti nad základní svobodou náboženského vyznání zaměstnance.
18

Pokud jde o neexistenci přímé diskriminace, posledně uvedený soud konkrétně uvedl, že je nesporné, že S. Achbita nebyla propuštěna z důvodu své muslimské víry, ale z důvodu, že tuto víru nadále hodlala viditelným způsobem projevovat v pracovní době nošením muslimského šátku. Ustanovení interního nařízení, které S. Achbita porušila, má obecnou působnost potud, že všem pracovníkům zakazuje nosit na svém pracovišti viditelné symboly politického, filozofického nebo náboženského přesvědčení. Žádná skutečnost neumožňuje předpokládat, že by se společnost G4S chovala vstřícněji k jinému zaměstnanci, který by se nacházel ve srovnatelné situaci, zejména k pracovníkovi s jiným náboženským nebo filozofickým přesvědčením, který by trvale odmítal dodržovat tento zákaz.
9

Článek 4 odst. 2, 3 a 7 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1049/2001 ze dne 30. května 2001 o přístupu veřejnosti k dokumentům Evropského parlamentu, Rady a Komise (Úř. věst. 2001, L 145, s. 43) stanoví: „2. Neexistuje-li převažující veřejný zájem na zpřístupnění, odepřou orgány přístup k dokumentu, pokud by jeho zpřístupnění vedlo k porušení ochrany: — obchodních zájmů fyzické nebo právnické osoby, včetně duševního vlastnictví, — soudního řízení a právního poradenství, — cílů inspekce, vyšetřování a auditu. 3. Přístup k dokumentu, který orgán vypracoval k vnitřnímu použití nebo který obdržel a který se vztahuje k záležitosti, v níž orgán ještě nerozhodl, se odepře, pokud by zpřístupnění dokumentu vážně ohrozilo rozhodovací proces orgánu, neexistuje-li převažující veřejný zájem na zpřístupnění. Přístup k dokumentu, který obsahuje stanoviska pro vnitřní použití v rámci porad a předběžných konzultací uvnitř daného orgánu, se odepře i po přijetí rozhodnutí, pokud by zpřístupnění dokumentu vážně ohrozilo rozhodovací proces orgánu, neexistuje-li převažující veřejný zájem na zpřístupnění. […] 7. Výjimky uvedené v odstavcích 1 až 3 se uplatňují jen po dobu, po kterou je ochrana odůvodněna obsahem dokumentu. Výjimky lze uplatňovat nejdéle po dobu třiceti let. V případě dokumentů spadajících pod výjimky, které se vztahují k soukromí nebo obchodním zájmům, a v případě citlivých dokumentů lze výjimky uplatňovat i po uplynutí této doby, je-li to nezbytné.“
7

Článek 3 uvedené směrnice, který se nachází v témže oddílu, stanoví: „1. V každém členském státě je veden spis buď v ústředním rejstříku, obchodním či podnikovém rejstříku pro každou společnost, která je v něm zapsána. 2. Všechny listiny a všechny údaje, které musí být zveřejněny podle článku 2, jsou vloženy do spisu nebo zapsány do rejstříku; předmět zápisů do rejstříku musí být v každém případě uveden ve spisu. […] 3. Na žádost musí být možné získat úplnou nebo částečnou kopii každé listiny nebo každého údaje, které jsou uvedeny v článku 2. Nejpozději od 1. ledna 2007 mohou být žádosti do rejstříku předávány v papírové nebo elektronické formě podle volby žadatele. Ode dne, který si každý členský stát zvolí sám, nejpozději však dnem 1. ledna 2007, musí být z rejstříku možné získat kopie uvedené v prvním pododstavci v papírové nebo elektronické formě podle volby žadatele. To se týká všech listin a údajů bez ohledu na to, zda byly uloženy před zvoleným dnem nebo po něm. Členské státy však mohou rozhodnout, že dokumenty a údaje nebo některé jejich druhy uložené v papírové formě do data nebo před datem, které nesmí být pozdější než 31. prosince 2006, nebude možné získat z rejstříku v elektronické formě, uplynula-li stanovená lhůta mezi dnem uložení a dnem, kdy byla žádost rejstříku podána. Tato lhůta musí činit nejméně deset let. […]“
4

Znění bodů 3, 4, 10, 26 a 34 odůvodnění nařízení č. 1215/2012 je následující: „(3) Unie si stanovila cíl udržovat a rozvíjet prostor svobody, bezpečnosti a práva, mimo jiné tím, že usnadní přístup ke spravedlnosti, zejména uplatňováním zásady vzájemného uznávání soudních a mimosoudních rozhodnutí v občanských věcech. […] (4) Určité rozdíly mezi vnitrostátními pravidly pro určení příslušnosti a pro uznávání rozhodnutí ztěžují řádné fungování vnitřního trhu. Je nezbytné přijmout ustanovení, která umožní sjednotit pravidla pro určení příslušnosti v občanských a obchodních věcech v mezinárodním ohledu a zajistí rychlé a jednoduché uznávání a výkon rozhodnutí přijatých v členských státech. […] (10) Oblast působnosti tohoto nařízení by měla zahrnovat všechny hlavní věci spadající do oblasti občanského a obchodního práva kromě určitých přesně stanovených záležitostí […] […] (26) Vzájemná důvěra při výkonu spravedlnosti v Unii odůvodňuje zásadu, že rozhodnutí vydaná v některém členském státě by měla být uznána ve všech členských státech, aniž by bylo vyžadováno zvláštní řízení. Dále snaha o menší časovou náročnost a finanční nákladnost přeshraničních sporů odůvodňuje zrušení prohlášení vykonatelnosti před výkonem rozhodnutí v dožádaném členském státě. V důsledku toho by mělo být rozhodnutí vydané soudy členského státu považováno za rozhodnutí vydané v dožádaném členském státě. […] (34) Měla by být zajištěna kontinuita mezi úmluvou [ze dne 27. září 1968 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 1972, L 299, s. 32)], nařízením [Rady] (ES) č. 44/2001 [ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 2001, L 12, s. 1; Zvl. vyd. 19/04, s. 42)] a tímto nařízením a za tímto účelem by měla být přijata přechodná ustanovení. Stejná potřeba kontinuity trvá, i pokud jde o výklad úmluvy [ze dne 27. září 1968 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech] a nařízení, která ji nahrazují, Soudním dvorem Evropské unie.“
69

Za předpokladu, že by předkládající soud konstatoval, že nebyla respektována zásada rovného zacházení, vyplývalo by z toho, že čl. 7 odst. 2 směrnice 2000/78 ve spojení s Úmluvou OSN brání takové právní úpravě členského státu, jako je právní úprava dotčená ve věci v původním řízení. Režim vztahující se na pracovníky se zdravotním postižením v pracovněprávním poměru zvýhodněné platným režimem by tedy byl jediným platným referenčním systémem. Obnovení rovného zacházení by tedy za takové situace, jaká nastala ve věci v původním řízení, znamenalo poskytnout zaměstnancům se zdravotním postižením ve služebním poměru znevýhodněným platným režimem stejné výhody, jaké mohou mít pracovníci se zdravotním postižením v pracovněprávním poměru tímto režimem zvýhodnění, pokud jde zejména o specifickou ochranu ex ante v případě propuštění týkající se povinnosti zaměstnavatele požádat úřad inspekce práce před ukončením pracovního poměru o předchozí souhlas (obdobně viz rozsudek ze dne 28. ledna 2015, ÖBB Personenverkehr, C‑417/13, EU:C:2015:38, bod 48).
39

Podle bodu 10 odůvodnění uvedeného nařízení tohoto cíle nemůže být nicméně dosaženo tím, že se, ať už jakýmkoli způsobem, oslabí, bez ohledu na to, jakým způsobem, práva obhajoby (viz per analogiam rozsudek ze dne 14. prosince 2006, ASML, C‑283/05, EU:C:2006:787, bod 24 a citovaná judikatura).
8

Arrêté royal no 20, du 20 juillet 1970, fixant les taux de la taxe sur la valeur ajoutée et déterminant la répartition des biens et des services selon ces taux (královské nařízení č. 20 ze dne 20. července 1970 o stanovení sazeb daně z přidané hodnoty a o zařazení zboží a služeb podle těchto sazeb, dále jen „královské nařízení č. 20“) stanoví, že snížená sazba DPH ve výši 6 % se uplatní na zboží a služby uvedené v jeho tabulce A.
68

Z toho podle uvedeného státu vyplývá, že kdyby měl být takový podpis v Rakousku uznán pro účely zápisu do rakouského katastru nemovitostí, toto potvrzení by v rozsahu, v němž by se považovalo za rovnocenné ověření notářem, mělo hodnotu veřejné listiny. Takový podpis by tedy měl v Rakousku jinou sílu, než by mohl mít dokonce v České republice.
4

Článek 30 odst. 1 a 2 tohoto kodexu stanoví: „1. Nemůže-li být celní hodnota určena podle článku 29, určí se postupně podle odst. 2 písm. a), b), c) a d), a to podle prvního z těchto písmen, podle něhož ji lze určit, s tím, že pořadí použití písmen c) a d) lze na žádost deklaranta obrátit; pouze tehdy, nelze-li celní hodnotu určit podle určitého písmene, lze použít dalšího písmene v pořadí podle tohoto odstavce. 2. Celní hodnotou určenou podle tohoto článku je: a) hodnota transakce u stejného zboží prodávaného pro vývoz do Společenství a vyváženého ve stejnou dobu nebo přibližně ve stejnou dobu jako zboží, které je hodnoceno; b) hodnota transakce u podobného zboží prodávaného pro vývoz do Společenství a vyváženého ve stejnou dobu nebo přibližně ve stejnou dobu jako zboží, které je hodnoceno; c) hodnota založená na jednotkové ceně, za kterou se dovážené zboží nebo stejné nebo podobné zboží prodává ve Společenství v největším úhrnném množství osobám, které nejsou ve spojení s prodávajícími; d) hodnota vypočtená jako součet: — nákladů na materiál a výrobu nebo jiné zpracování, které jsou vynaloženy na produkci dováženého zboží, nebo hodnoty těchto položek, — částky pro zisk a všeobecné výdaje ve výši, kterou producenti v zemi vývozu obvykle zahrnují do prodejů zboží téže povahy nebo téhož druhu jako hodnocené zboží určené k vývozu do Společenství, — nákladů na všechny položky uvedené v čl. 32 odst. 1 písm. e) nebo jejich hodnoty.“
22

Co se týče první části položené otázky, je třeba nejdříve připomenout, že systém pro obchodování s povolenkami zavedený směrnicí 2003/87 spočívá na ekonomické logice, která podněcuje všechny účastníky tohoto sytému k tomu, aby vypouštěli nižší množství skleníkových plynů, než jaké odpovídá povolenkám, které jim byly původně poskytnuty, aby pak převedli přebytečné povolenky na jiného účastníka, který vyprodukoval vyšší množství emisí, než byly přidělené povolenky (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 16. prosince 2008, Arcelor Atlantique et Lorraine a další, C‑127/07, EU:C:2008:728, bod 32).
14

Za každé zdaňovací období podaly společnosti Wereldhave International a Wereldhave žádosti o osvobození dividend od srážkové daně z příjmů z movitého majetku, a to na základě směrnice 90/435 a čl. 106 odst. 5 KN/ZDP 1992, který tuto směrnici provádí do belgického práva, jelikož měly za to, že by měly být považovány „mateřské společnosti“ ve smyslu uvedené směrnice.
26

Povinnost konzultovat Parlament během legislativního postupu v případech stanovených Smlouvou znamená, že Parlament musí být opětovně konzultován vždy, kdy se přijatý konečný text jako celek co do své podstaty odchyluje od toho, který již byl s Parlamentem konzultován, ledaže změny v zásadě odpovídají přání, které vyslovil samotný Parlament (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 5. října 1994, Německo v. Rada, C‑280/93, EU:C:1994:367, bod 38 a citovaná judikatura).
46

Kromě toho v případě, že by uvedená otázka měla být odpovězena v tom smyslu, že taková vada vede k neplatnosti postupu týkajícího se doručení v souladu s tím, co v tomto ohledu v zásadě stanoví portugalská právní úprava, nebylo by nutné, aby Soudní dvůr rozhodl o prvních dvou předběžných otázkách, které se týkají zvláštních procesních aspektů v případě doručení prostřednictvím pošty.
46

Vzhledem k rozdílům mezi právními úpravami členských států v této oblasti rozhodnutí pracovníka dovolávat se volného pohybu zejména podle článku 45 SFEU, může být pro takového pracovníka z daňového hlediska více či méně výhodné či nevýhodné (obdobně, pokud jde o zásadu zákazu diskriminace, viz rozsudky ze dne 15. července 2004, Lindfors, C‑365/02, EU:C:2004:449, bod 34, a ze dne 12. července 2005, Schempp, C‑403/03, EU:C:2005:446, bod 45; pokud jde o svobodu usazování, viz rozsudky ze dne 6. prosince 2007, Columbus Container Services, C‑298/05, EU:C:2007:754, bod 51, a ze dne 28. února 2008, Deutsche Shell, C‑293/06, EU:C:2008:129, bod 43, a pokud jde o volný pohyb kapitálu, viz rozsudek ze dne 7. listopadu 2013, K, C‑322/11, EU:C:2013:716, bod 80).
44

V této souvislosti je třeba poukázat na to, že nic ve znění nařízení č. 561/2006 a č. 1073/2009 nebrání tomuto výkladu. Jak uvedla Evropská komise ve svém písemném vyjádření, dopravní služby mohou být v zásadě roztříděny do dvou kategorií, a sice zaprvé do služeb poskytovaných třetím osobám a zadruhé do služeb pro vlastní potřebu.
26

Co se týče první podmínky, z předkládacího rozhodnutí nevyplývá, že by tabák, o který jde ve věci v původním řízení, byl kroucený nebo lisovaný do desek.
53

Co se týče nejprve znění tohoto ustanovení, je třeba uvést, že stanoví dvě metody srovnání běžné hodnoty a vývozní ceny: tzv. „symetrickou“ metodu, která je založena na srovnání váženého průměru běžné hodnoty s váženým průměrem cen všech srovnatelných vývozních obchodů do Unie v jednotlivých obchodních případech navzájem, a tzv. „asymetrickou“ metodu, která je založena na srovnání váženého průměru běžné hodnoty s cenami všech jednotlivých vývozních obchodů do Unie. Bez ohledu na metodu srovnání odkazuje čl. 2 odst. 11 základního nařízení na „všechny vývozy do Unie“. Jak uvedl generální advokát v bodě 71 svého stanoviska, tato formulace umožňuje domnívat se, že unijní orgány nemohou vyloučit z výpočtu dumpingového rozpětí vývozní transakce týkající se některých druhů dotčeného výrobku.
34

Výklad ustanovení unijního aktu v situacích, které nespadají do jeho působnosti, je tedy odůvodněn, jestliže se tato ustanovení stala na základě vnitrostátního práva přímo a bezpodmínečně použitelnými na takové situace, aby bylo zajištěno, že s těmito situacemi a situacemi spadajícími do působnosti uvedeného aktu bude zacházeno stejně (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 18. října 2012, Nolan, C‑583/10, EU:C:2012:638, bod 47; ze dne 7. listopadu 2013, Romeo, C‑313/12, EU:C:2013:718, body 22 a 23, jakož i ze dne 14. ledna 2016, Ostas celtnieks, C‑234/14, EU:C:2016:6, bod 20).
9

Body 2, 16, 18 a 19 odůvodnění směrnice 2008/50 uvádí: „(2) V zájmu ochrany lidského zdraví a životního prostředí jako celku je zvláště důležité bojovat proti emisím znečišťujících látek u zdroje a stanovit a provádět co nejúčinnější opatření na snížení emisí na místní a celostátní úrovni a na úrovni Společenství. Proto je třeba emisím škodlivých látek znečišťujících ovzduší bránit, předcházet jim nebo je omezit a stanovit vhodné cíle pro kvalitu vnějšího ovzduší s ohledem na příslušné normy, pokyny a programy Světové zdravotnické organizace. […] (16) U zón a aglomerací s obzvláště obtížnými podmínkami by mělo být možné prodloužit lhůtu, v níž musí být mezních hodnot pro kvalitu ovzduší dosaženo, v případech, kdy se navzdory provádění příslušných opatření ke snížení znečištění vyskytnou v konkrétních zónách a aglomeracích vážné problémy s dodržením hodnot. Jakékoli prodloužení lhůty pro dané zóny a aglomerace by mělo být doprovázeno souhrnným plánem, který posoudí Komise a který zajistí dosažení hodnot v prodloužené lhůtě. K účinnému snížení emisí v časovém rámci stanoveném touto směrnicí pro splnění mezních hodnot bude důležité, aby byla k dispozici nezbytná opatření Společenství odpovídající úmyslu snížit emise u zdroje na úroveň zvolenou v tematické strategii o znečištění ovzduší, a tato opatření by se měla zohledňovat při posuzování žádostí o prodloužení lhůt pro splnění mezních hodnot. […] (18) Pro zóny a aglomerace, v nichž koncentrace znečišťujících látek ve vnějším ovzduší překračují příslušné cílové hodnoty nebo mezní hodnoty kvality ovzduší, by měly být vytvořeny plány kvality ovzduší a případně určité dočasné meze tolerance. Látky znečišťující ovzduší produkuje řada různých zdrojů a činností. K zajištění soudržnosti mezi různými politikami by tyto plány kvality ovzduší měly být pokud možno konzistentní a propojené s plány a programy připravenými podle směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/80/ES ze dne 23. října 2001 o omezení emisí některých znečišťujících látek do ovzduší z velkých spalovacích zařízení [Úř. věst. 2001, L 309, s. 1], směrnice [Evropského parlamentu a Rady] 2001/81/ES [ze dne 23. října 2001 o národních emisních stropech pro některé látky znečisťující ovzduší (Úř. věst. 2001, L 309, s. 22)] a směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/49/ES ze dne 25. června 2002 o hodnocení a řízení hluku ve venkovním prostředí [Úř. věst. 2002, L 189, s. 12]. Cíle kvality vnějšího ovzduší stanovené touto směrnicí se rovněž plně zohlední tam, kde se udělují povolení pro průmyslové činnosti podle směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/1/ES ze dne 15. ledna 2008 o integrované prevenci a omezování znečištění [Úř. věst. 2008, L 24, s. 8]. (19) Je třeba vypracovat akční plány určující opatření, která se mají přijmout v krátkodobém horizontu, pokud hrozí riziko překročení jedné nebo více varovných prahových hodnot, s cílem snížit toto riziko a zkrátit délku jeho trvání. Pokud se riziko týká jedné nebo více mezních hodnot nebo cílových hodnot, členské státy mohou případně tyto krátkodobé akční plány vypracovat. […]“