ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
32.

Nizozemská vláda rovněž odmítá, že by vnitrostátní právní úprava zaváděla přímou či nepřímou diskriminaci na základě státní příslušnosti nebo narušovala volný pohyb pracovníků. První důvod podle ní spočívá v tom, že státní příslušnost není podmínkou přístupu k povinnému pojištění, přičemž osoba, která nemá k tomuto pojištění přístup, má vždy možnost uzavřít dobrovolné pojištění nebo – pokud si to nepřeje – využít ustanovení WAMN. Druhým důvodem je to, že unijní právo nezavádí povinnost přiznat nárok na povinné pojištění osobám, které nemají bydliště v Nizozemsku ani tam nevykonávají práci, takže v každém případě platí, že kdyby existovalo rozdílné zacházení, bylo by odůvodněno typickou povahou práce na plošině pro těžbu zemního plynu, při níž dochází k přemisťování osob do oblastí kontinentálního šelfu, které nepřiléhají k Nizozemsku. A konečně nizozemská vláda popírá, že by bylo namístě hovořit o narušení volného pohybu (a pokud by k němu přesto došlo, bylo by považováno za odůvodněné), neboť A. Salemink byl poškozen svým vlastním jednáním, jelikož mohl uzavřít dobrovolné pojištění.
48.

To však není případ žádného ze sporů, které vedly k podání žádostí o rozhodnutí o předběžné otázce. Podle ustálené judikatury není důvodem pro předběžnou otázku poskytnutí konzultativního stanoviska k obecným nebo hypotetickým otázkám, nýbrž její nezbytnost pro efektivní vyřešení sporu ( 27 ). V projednávaném případě je otázka ve vztahu k původním řízením nejen čistě hypotetická, ale rovněž je spíše nepravděpodobné, že by za běžných okolností vyvstala, neboť by to znamenalo, že by jedna ze dvou propojených stran, které se za účelem získání společné výhody dohodly na umělé ceně, nedodržela dohodu, kterou mezi sebou tyto strany uzavřely.
45.

Svoboda překračovat hranice členských států je bezpochyby chráněna základní svobodou zakotvenou v článku 21 SFEU. Usnadnění volného pohybu poskytnuté Smlouvou o fungování EU by se nemohlo plně projevit, pokud by občana Unie mohly od jeho využití odradit překážky, které jej penalizují jen proto, že těchto možností využil ( 27 ). Článek 21 SFEU proto brání opatřením, která by mohla občanu Unie neodůvodněně bránit v tom, aby se vydal do jiného členského státu, mohla by mít odstrašující účinky, anebo by mohla činit využití této svobody méně atraktivním ( 28 ).
96.

Tuto definici zejména splňuje podpora, bez níž by nájemce nemohl dostát svým závazkům plynoucím z nájemní smlouvy, a v případě odebrání této podpory by se dostal do velkých obtíží při hledání náhradního bydlení, ne-li do situace, kdy by on a jeho rodina nemohli důstojně bydlet. Předkládajícímu soudu přísluší, aby po důkladném přezkoumání podpor tvořících systém sociální pomoci platný v členském státě, v němž je státní příslušník třetí země dlouhodobě pobývajícím rezidentem, ověřil, zda by ztráta takového příspěvku na bydlení, o jaký jde v původním řízení, měla za následek to, že by ten, kdo tento příspěvek dříve pobíral, přišel o své bydlení a jeho přístup k náhradnímu bydlení by byl ztížen, ne-li znemožněn.
56.

Komise na jednání uznala, že v případě projednávané věci by schéma, které by pro členský stát vydání spočívalo v konzultování příslušných německých orgánů a po seznámení se s problémy W. Hofmanna s alkoholem v uplatnění opatření stanovených v bodě 14.1 přílohy III směrnice 2006/126, mohlo být považováno za schéma, které je v souladu s duchem této směrnice, a mělo by tedy za následek to, že by Spolková republika Německo byla vázána uznat platnost řidičského průkazu vydaného Českou republikou.
26.

Pokud by se však Soudní dvůr měl držet znění otázek, byly by z toho vyplývající důsledky následující, totiž že by se G. Meister nemohla dovolávat žádného práva na informace na základě třech směrnic, které jsou jádrem projednávané žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce. Bez informací, které má pouze zaměstnavatel, by nebyla schopna předkládajícímu soudu předložit skutečnosti nasvědčující tomu, že došlo k diskriminaci, a mimoto by tak nemohla učinit nikdy, kdyby neměla právo na informace. Kdyby Soudní dvůr nepokračoval v analýze, hrozilo by, že bude zmařen užitečný účinek směrnic potírajících diskriminaci v souvislosti se zaměstnáváním.
83.

Tento způsob uvažování Tribunálu se mi jeví jako hodný kritiky, neboť Tribunál vychází z předpokladu, že nerozhodl-li Soudní dvůr o důvodu vycházejícím z porušení článku 11 směrnice 65/65, pak v této souvislosti implicitně potvrdil analýzu Tribunálu. Tribunál se ostatně zaměřil na svůj výše citovaný rozsudek Artegodan a další v. Komise, který podle něj založil v plném rozsahu překážku věci rozsouzené, aniž zohlednil skutečnost, že tento rozsudek, který byl předmětem kasačního opravného prostředku, musí být chápán ve vzájemné souvislosti s tím, co rozhodl Soudní dvůr v rozsudku vydaném na základě tohoto kasačního opravného prostředku. V případě, že by rozsudek Tribunálu nebyl předmětem kasačního opravného prostředku před Soudním dvorem, znamenalo by to, že jeho výrok i odůvodnění, které mu poskytuje nezbytnou oporu, se staly konečnými ( 30 ). Byl-li naopak takový rozsudek předmětem kasačního opravného prostředku před Soudním dvorem, je překážka věci rozsouzené, která může být uplatněna, omezena na skutkové a právní okolnosti, které Soudní dvůr výslovně potvrdil. Tribunál měl proto za účelem vymezení toho, co bylo pravomocně rozhodnuto, oproti tomu, co učinil, přikládat význam okolnosti, že Soudní dvůr nerozhodl o porušení článku 11 směrnice 65/65, ačkoli byla analýza Tribunálu k této otázce v řízení před ním zpochybněna. Jak Komise správně uvádí, skutečnost, že proti rozsudku Tribunálu byl podán kasační opravný prostředek a že Soudní dvůr vydal rozsudek o kasačním opravném prostředku je nezanedbatelná pro stanovení rozsahu překážky věci rozsouzené rozsudkem vydaným v řízení prvního stupně Tribunálem, i kdyby byl kasační opravný prostředek ve výrokové části nakonec zamítnut.
59.

Připuštění dovozu levnějších léčivých přípravků na základě čl. 5 odst. 1 pouze z uvedeného důvodu by rozšířilo použití uvedeného ustanovení nad to, co bylo zákonodárcem zamýšleno. Namísto toho členské státy mohou řešit problém cenově nedostupných léčivých přípravků, kterým byly uděleny registrace, uplatněním své pravomoci podle čl. 4 odst. 3 směrnice 2001/83. Uvedené ustanovení stanoví, že žádné ustanovení směrnice 2001/83 neovlivňuje pravomoci orgánů členských států v otázce stanovení cen léčivých přípravků či jejich zařazení do vnitrostátního systému zdravotního pojištění na základě zdravotních, hospodářských a sociálních podmínek. Takové pravomoci mohou být vykonávány na základě směrnice Rady 89/105/EHS ( 20 ).
43.

Podle mého názoru se sporné ustanovení netýká svévolně určeného podsouboru opravných prostředků. Týká se všech opravných prostředků podaných ke Commissione Tributaria Centrale, v nichž orgán daňové správy nebyl v prvních dvou stupních úspěšný a které probíhají déle než 10 (ve skutečnosti 14) let. Povinnosti členského státu podle článku 22 šesté směrnice zajistit správné vyměřování a výběr DPH musí být vyhověno v mnohem kratší lhůtě ( 21 ). Bylo by možné namítnout, že Itálie tím, že nezajistila, aby spory ohledně vyměřování daní byly rozhodnuty v přiměřené lhůtě poté, co DPH měla být s konečnou platností stanovena, a to navzdory dvěma soudním rozhodnutím vydaným ve prospěch téže strany, nesplnila tuto povinnost. Podle mého názoru nelze namítat, že Itálie svoji povinnost nesplnila, když uvedené spory ukončila po 14 letech, a to jediným možným způsobem, který by nebyl nespravedlivý vůči straně, v jejíž prospěch byly dané předchozí rozsudky vyneseny. (Podotýkám, že tyto poznámky se týkají samotného sporného ustanovení, a nikoli odlišného ustanovení, které se uplatní na opravné prostředky podané ke Corte di Cassazione, ani jejich vzájemného vztahu.)
82.

Vyjádřila jsem názor, že čl. 3 odst. 1 nařízení č. 2988/95 může být vykládán tak, že pro nároky na úroky zavádí čtyřletou promlčecí dobu ( 38 ). Nicméně z toho nevyplývá, že by Soudní dvůr měl usilovat o konstruování úplného „režimu promlčení“ v otázkách úroků tím, že bude vkládat do textu slova, která tam zjevně nejsou. To by bylo v rozporu se zásadou právní jistoty. Je na zákonodárci EU, aby zvážil, zda je třeba přijmout podrobnou harmonizovanou úpravu pro použití uvedené čtyřleté promlčecí doby pro vymáhání nároků na úroky. Za současného stavu taková úprava EU neexistuje.
153.

Přesto nemohou být tyto otázky zamítnuty jako irelevantní pro rozhodnutí. Otázka přímého použití mezinárodněprávního ustanovení by se totiž mohla stát relevantní tehdy, kdyby předkládající soud nemohl v původním řízení zohlednit čl. 8 odst. 2 směrnice 2006/115. Zdá se mi sice možné, že příslušné vnitrostátní ustanovení je možno vykládat v souladu se směrnicí (a tím i s mezinárodněprávními ustanoveními). Zda je však takový výklad možný, je v konečném důsledku otázkou vnitrostátního práva, pro které je příslušný pouze předkládající soud. V případě (který je z mého pohledu nepravděpodobný), že by výklad v souladu se směrnicí nebyl možný, by přímé použití čl. 8 odst. 2 směrnice bylo znemožněno zřejmě již tím, že se jedná o spor mezi soukromými subjekty.
91.

Z omezení by bylo třeba vycházet v případě, že by § 40 SGB XI zahraniční poskytovatele zdravotních pomůcek zcela vylučoval a bylo by například možné používat pouze výrobky nabízené německými poskytovateli. To ale Komise netvrdila, a není to ani předmětem projednávané žaloby; z § 40 SGB XI pro tuto oblast nevyplývají rovněž žádné indicie.
11.

Dne 9. července 2003 poskytla společnost B. C. L. Trading jako zajištění akcie společnosti Postabank, jejichž byla majitelkou, pro případ, že by společnost Postabank musela vyplatit částky na základě uvedených akreditivů, a to do výše 12120000 USD. Uvedené akcie představovaly zástavu.
65.

Z toho vyplývá, že kdyby tento způsob výpočtu byl přijat jako vhodný, musel by být držitel chráněné odrůdy s to vypočítat výši nároku na náhradu škody na základě čl. 94 odst. 2 základního nařízení v závislosti na poplatku za licenční výrobu, do něhož jsou zahrnuty též obvyklé náklady na kontrolu a dohled vynaložené držitelem. Takový výklad by z hospodářského hlediska pro uvedeného držitele vedl ke stejnému výsledku jako výklad navržený na prvním místě.
42.

V poslední řadě německá vláda zdůrazňuje, že pravomoc poskytovat rodinné dávky nemůže být rozšířena nad rámec toho, co je požadováno na základě pravidel základních svobod. Pokud by tomu tak bylo, byl by koordinační systém zavedený hlavou II nařízení č. 1408/71 zbaven užitečného účinku. Tento systém nezpůsobuje ani diskriminaci, ani omezení ve smyslu článků 45 a 56 SFEU. Ustanovení o základních svobodách především neupravují pravidlo vyžadující „uplatnění nejpříznivějších právních předpisů“, podle kterého by občané EU měli volnost zvolit si právní předpisy, které jsou pro ně nejvýhodnější. Pravidla stanovená v hlavě II nařízení č. 1408/71 jsou spíše vypracována tak, aby určovala podle objektivních kritérií použitelné právní předpisy, pokud je o sociální zabezpečení pro zaměstnanou osobu, která využila svého práva volného pohybu.
8.

V návaznosti na tuto definici pojmu se v článku 23 směrnice 2004/18 nachází právní úprava týkající se technických specifikací, která zní takto (výňatek): „1. Technické specifikace, jak jsou vymezeny v bodu 1 přílohy VI, se uvádějí v dokumentech týkajících se zakázky, jako jsou oznámení o zakázce, zadávací dokumentace nebo dodatečné dokumenty. […] 2. Technické specifikace musí uchazečům vytvořit podmínky pro rovný přístup a nesmějí vést k vytváření neodůvodněných překážek pro otevření zadávání veřejných zakázek hospodářské soutěži. 3. Aniž jsou dotčena právně závazná vnitrostátní technická pravidla, jsou-li v souladu s právem Společenství, musí být technické specifikace formulovány: a) buď odkazem na technické specifikace uvedené v příloze VI […] Každý odkaz je doprovázen slovy: ‚nebo rovnocenný‘; b) nebo formou požadavků na výkon nebo funkci; tyto požadavky mohou zahrnovat vlastnosti z hlediska životního prostředí. Tyto parametry však musí být dostatečně přesné, aby umožnily uchazečům určit předmět zakázky a veřejným zadavatelům zadat zakázku; c) nebo formou požadavků na výkon nebo funkci, jak je uvedeno v písmenu b), s odkazem na specifikace uvedené v písmenu a) jako prostředek pro předpoklad shody s takovými požadavky na výkon nebo funkci; d) nebo odkazem na specifikace uvedené v písmenu a) pro určité vlastnosti a odkazem na požadavky na výkon a funkci uvedené v písmenu b) pro ostatní vlastnosti. […] 6. Jestliže veřejní zadavatelé stanoví vlastnosti z hlediska životního prostředí formou požadavků na výkon nebo na funkci, jak je uvedeno v odst. 3 písm. b), mohou používat podrobné specifikace nebo, je-li to třeba, jejich části, jak jsou definovány evropskými, mezinárodními nebo vnitrostátními ekoznačkami nebo jakoukoli jinou ekoznačkou, za předpokladu, že: — tyto specifikace jsou vhodné pro vymezení vlastností dodávek nebo služeb, které jsou předmětem zakázky; — požadavky značky jsou vypracovány na základě vědeckých informací; — ekoznačky jsou přijaty za použití řízení, kterého se mohou účastnit všechny dotčené subjekty, jako jsou orgány státní správy, spotřebitelé, výrobci, distributoři a organizace na ochranu životního prostředí — a jsou přístupné všem subjektům, které mají zájem. Veřejní zadavatelé mohou uvést, že u výrobků a služeb opatřených ekoznačkou platí předpoklad, že splňují technické specifikace stanovené v zadávací dokumentaci; musí přijmout každý vhodný důkazní prostředek, jako je technická dokumentace výrobce nebo zkušební protokol uznaného subjektu. […] 8. Není-li to odůvodněno předmětem zakázky, nesmějí technické specifikace odkazovat na určitou výrobu nebo zdroj nebo na určitý postup nebo na obchodní značky, patenty, typy nebo určitý původ či výrobu, pokud by to vedlo ke zvýhodnění nebo vyloučení určitých podniků nebo určitých výrobků. Takový odkaz je výjimečně dovolen, není-li dostatečně přesný a srozumitelný popis předmětu zakázky podle odstavců 3 a 4 možný; takový odkaz musí být doprovázen slovy ‚nebo rovnocenný‘.“
58.

V této souvislosti je též třeba mít na zřeteli, že neuplatnění srážkové daně by bylo možné vyrovnat přímým výběrem daně u zahraničního poskytovatele služby. Zde zmiňované omezení by tak totiž odpadlo. Jak však uvedly různé vlády, přímý výběr by mohl představovat významnou zátěž pro zahraničního poskytovatele služby, který by případně musel předkládat daňové přiznání v cizím jazyce, jejž neovládá, a vyznat se v daňovém systému, jenž je mu cizí. Jelikož by tím zahraniční poskytovatel služby mohl být odrazen od poskytnutí služby v tuzemsku, mohlo by být v důsledku toho pro příjemce služeb dokonce ještě obtížnější využívat zahraniční službu.
91.

Zpráva TTSS poukazuje obzvláště na to, že z 57 odlehčovacích komor systému v Londýně jich má 36 nepříznivé účinky na životní prostředí. V průměru dojde každoročně přibližně k 60 vypuštěním nevyčištěných vod v rámci systému, a to i v obdobích mírných srážek. Každý rok je do životního prostředí vypouštěno několik milionů tun nevyčištěných vod, což odpovídá produkci odpadních vod z aglomerace se statisíci obyvatel. Problém navíc zhoršuje skutečnost, že voda v Temži teče do moře velmi pomalu, takže trvá relativně dlouhou dobu, než se vypuštěné znečištěné vody zředí.
3.

Z informací poskytnutých předkládajícím soudem konkrétněji vyplývá, že Secretary of the US Army přijal rozhodnutí o uzavření vojenské základy od konce měsíce září 2006, a toto rozhodnutí bylo schváleno Secretary of Defence nejpozději dne 13. března 2006. Toto rozhodnutí bylo britským vojenským orgánům sděleno neformálně v dubnu 2006 a média je zveřejnila dne 21. dubna 2006. Dne 24. dubna svolal velící důstojník základny schůzi zaměstnanců s cílem objasnit rozhodnutí uzavřít základnu a omluvit se za způsob, jakým bylo uzavření oznámeno veřejnosti.
34.

Komise je toho názoru, že začlenění kanceláře DSK do služební struktury úřadu spolkového kancléře není slučitelné s čl. 28 odst. 1 směrnice 95/46, protože z toho vyplývá, že DSK není nezávislá ani organizačně, ani materiálně. Komise tvrdí, že zaměstnanci DSK jsou pod vedením úřadu spolkového kancléře a podléhají správnímu dohledu ze strany tohoto orgánu. Z toho podle ní vyplývá, že kancelář DSK je vystavena případnému vlivu úřadu spolkového kancléře. To je podle názoru Komise o to vážnější, že úřad spolkového kancléře podléhá jakožto orgán veřejné moci kontrole, kterou má vykonávat DSK.
57.

Pokud by tedy z výše uvedeného důvodu nebylo dodavateli přiznáno osvobození od DPH uložené a vybrané v Německu, ale pořizovatel by přiznal plnění v členském státě určení (Finsko), došlo by k dvojímu zdanění, které je ve zjevném rozporu se zmíněnou zásadou neutrality. Článek 21 nařízení (ES) č. 1777/2005 ( 24 ) totiž stanoví, že „uskutečnilo-li se pořízení zboží uvnitř Společenství […], členský stát, ve kterém jsou odeslání či přeprava zboží ukončeny, uplatní své právo na zdanění bez ohledu na režim, jemuž plnění z hlediska DPH podléhá v členském státě, ve kterém odeslání nebo přeprava začaly“. Ve svém stanovisku ve věci R ( 25 ) jsem uvedl, že případné vrácení DPH v Německu by v tomto případě nevedlo k vyloučení dvojího zdanění, nýbrž jen ke zhojení jeho důsledků v případě, že by k němu již došlo, a proto by podle všeho nebylo dostatečné jako záruka zásady daňové neutrality.
150.

Ve světle všech výše uvedených úvah zastávám názor, že Soudní dvůr by měl na otázky předložené Finanzgericht Düsseldorf, High Court of Justice (England and Wales) a Tribunal de grande instance, Nanterre odpovědět následovně: — nařízení Komise (ES) č. 1193/2009, ze dne 3. listopadu 2009, kterým se opravují nařízení (ES) č. 1762/2003, nařízení (ES) č. 1775/2004, nařízení (ES) č. 1686/2005 a nařízení (ES) č. 164/2007 a kterým se pro hospodářské roky 2002/03, 2003/04, 2004/05 a 2005/06 stanoví částky dávek z výroby v odvětví cukru, je neplatné z formálního hlediska v rozsahu, v němž uvádí jako svůj právní základ nařízení Rady (ES) č. 1260/2001 ze dne 19. června 2001 o společné organizaci trhů v odvětví cukru, a zejména první odrážku čl. 15 odst. 8 a čl. 16 odst. 5 tohoto nařízení; — nařízení č. 1193/2009 je z hmotněprávního hlediska neplatné v rozsahu, v němž dávky stanovené pro dotčené hospodářské roky zahrnují do „celkové výše náhrad“, uvedené v čl. 15 odst. 1 písm. d) nařízení č. 1260/2001, náhrady, které mohly být požadovány pro závazky v oblasti vývozu, které ve skutečnosti nebyly požadovány ani zaplaceny; — výraz „celková výše náhrad“ v čl. 15 odst. 1 písm. d) nařízení č. 1260/2001 se vztahuje pouze na skutečně zaplacené náhrady; — právo EU nebrání tomu, aby hospodářské subjekty získaly od příslušné vnitrostátní agentury úroky z částek, u nichž vznikl na základě neplatného nařízení, přeplatek, ani tomu, aby tato agentura získala z rozpočtu EU odpovídající úroky. Vnitrostátní soud musí při výkonu případné diskreční pravomoci podle vnitrostátního práva v rámci rozhodování o nepřiznání úroků za takových okolností zohlednit skutečnost, že protiprávnost původní dávky je nutné přičítat EU a že právo EU zakazuje „bezdůvodné ochuzení“ strany, které byla zbavena možnosti disponovat peněžitými částkami v důsledku opatření, které porušuje právo EU; — pokud vnitrostátní soud uloží vnitrostátní agentuře povinnost vrátit částky přeplacené podle neplatného nařízení v měně jiné než euro, přepočítané poté při jejich odvodu do rozpočtu EU na eura, je nutné vedlejší otázky, jako je měna, ve které je vrácení nařízeno, a relevantní datum pro určení použitelného směnného kurzu, rozhodnout na základě vnitrostátního práva s přihlédnutím k pravidlům unijního práva použitelným v souvisejících oblastech, jako je přiznání úroků.
43.

Neshledávám důvod, proč by doručení nemělo být předmětem přezkumu v rámci nařízení č. 44/2001, které pouze stanoví zápis data doručení do osvědčení, tedy přepis obsahu dokumentu prokazujícího doručení, který jako takový není třeba přeložit. Samotné osvědčení, do něhož je na základě spisu ve věci přepsáno datum doručení návrhu na zahájení řízení, totiž představuje vyšší riziko pochybení ve srovnání s předložením originálu dokumentu osvědčujícího doručení, což tím více svědčí ve prospěch závěru, že soud dožádaného státu má mít možnost provést také přezkum doručení. Osvědčení upravené v článku 54 nařízení č. 44/2001 neposkytuje větší záruku správnosti než originální dokument, který dříve bylo nutno předložit k dosvědčení doručení.
50.

Podle mého názoru by bylo v rozporu s těmito cíli nařízení č. 924/2006, pokud by byl pojem „zdravotní tvrzení“ vykládán tak restriktivně, že by byla vyloučena tvrzení, jež naznačují dočasný příznivý účinek na tělesný stav. Jak zdůraznila řada účastníků řízení, mohlo by to vést k tomu, že by z působnosti nařízení bylo vyňato značné množství produktů a s nimi spojená tvrzení, která mohou nabádat ke konzumaci potraviny nebo látky, k níž se vztahují, přestože z nich vyplývá příznivý – byť jen dočasný – fyziologický účinek.
53.

Podle názoru Komise je napadené rozhodnutí nezbytné, nebo alespoň užitečné, k dosažení cíle zamezit nedovolenému překračování hranic vyjádřeného v čl. 2 bodě 11 a článku 12 SHK. To je účelem ustanovení napadeného rozhodnutí týkajících se hlídkování na volném moři. Komise ostatně zdůrazňuje, že žádné ustanovení SHK nevylučuje jeho použití na operace související s ostrahou hranic v mezinárodních vodách. Kromě toho příloha VI SHK, která opravňuje k hraničním kontrolám v přístavu třetího státu nebo během plavby, potvrzuje, že do rozsahu zeměpisné působnosti SHK spadají i činnosti prováděné mimo území členských států pod podmínkou, že tyto činnosti spadají do věcného rozsahu působnosti tohoto aktu, například do pojmu ostraha. V tomto ohledu Komise zastává názor, že Parlament přijal příliš restriktivní výklad „pojmu ostraha“. Podle Komise spadá zajištění do pojmu ostraha tehdy, pokud jsou jeho předmětem plavidla, u nichž je podezření, že zamýšlejí vstoupit na unijní území, aniž se podrobí hraniční kontrole. Ostraha hranic se tudíž neomezuje na ryze pasivní činnost, jak ostatně potvrzuje čl. 12 odst. 4 SHK, který opravňuje „zadržet osoby“. Stejně tak se Komise domnívá, že činnosti pátrání a záchrany prováděné během operací souvisejících s ostrahou hranic spadají do pojmu ostraha hranic. V tomto ohledu uvádí, že sama operace související s ostrahou hranic často vyvolá operaci související s pátráním a záchranou, když je plavidlo po zajištění záměrně potopeno.
91.

Podle tohoto přístupu by měl článek 338 SFEU vzhledem k tomu, že je začleněn mezi obecná a závěrečná ustanovení Smlouvy, obecnou působnost, takže by byl použitelný ve všech oblastech působnosti Unie, a k témuž závěru by bylo nutné dojít i ve vztahu k článku 337 SFEU vzhledem k zařazení tohoto článku do týchž obecných a závěrečných ustanovení Smlouvy a k totožné obecné působnosti.
32.

Pokud by totiž osoba povinná k dani měla v případě smíšeného užívání investičního majetku pouze možnost zahrnout ho do podnikového majetku jen zčásti, byl by odpočet daně zaplacené na vstupu vztahující se k části majetku užívané pro soukromé účely definitivně vyloučen. Část majetku užívaná pro soukromé účely by tak zůstala v soukromém majetku. Pozdější užití části majetku, která byla zahrnuta do soukromého majetku, pro podnikatelské účely, již nemůže dodatečně vést ke vzniku práva na odpočet daně zaplacené na vstupu. Šestá směrnice v tomto ohledu neupravuje žádný opravný mechanismus ( 18 ).