STANOVISKO GENERÁLNÍ ADVOKÁTKY

JULIANE KOKOTT

přednesené dne 25. května 2004( )

Věc C‑302/02

Nils Laurin Effing

(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná rakouským Oberste Gerichtshof)

„Rodinné dávky – Poskytnutí záloh na výživné nezletilým dětem – Dítě odsouzeného – Podmínky spojené s pobytem – Odsouzený vykonávající svůj trest v jiném členském státě“





I – Úvod

1. Touto žádostí o rozhodnutí o předběžné otázce rakouský Oberste Gerichtshof vznáší otázku, zda při poskytování dávek dětem odsouzených osob je rozlišování podle toho, zda je trest odnětí svobody vykonáván na vnitrostátním území nebo v jiném členském státě, slučitelné se zákazem diskriminace na základě státní příslušnosti stanovené ustanovením článku 12 ES ve spojení s článkem 3 nařízení (EHS) č. 1408/71( ). Podle rakouského práva je záloha na výživné poskytována dítěti, pokud rodič jako osoba povinná výživným vykonává trest odnětí svobody v Rakousku, ale nikoli když je tento rodič předán do jiného státu, aby zde vykonal svůj trest odnětí svobody.

II – Právní rámec

A – Právo Společenství

2. Podle čl. 2 odst. 1 nařízení č. 1408/71 se toto nařízení vztahuje na zaměstnané osoby nebo osoby samostatně výdělečně činné, které podléhají nebo podléhaly právním předpisům jednoho nebo více členských států a kteří jsou státními příslušníky jednoho z členských států, jakož i na jejich rodinné příslušníky nebo pozůstalé po nich.

3. Článek 1 písm. a) bod i) nařízení č. 1408/71 definuje pracovníka jako osobu, která je pojištěna na základě povinného nebo volitelného pokračujícího pojištění pro případ jedné nebo více pojistných událostí odpovídajících odvětvím systému sociálního zabezpečení pro zaměstnané osoby.

4. Právní řád, který se má v této věci použít, je určen čl. 13 odst. 2:

„S výhradou článků 14 až 17:

a) osoba zaměstnaná na území jednoho členského státu podléhá právním předpisům uvedeného státu (…);

[…]

f) osoba, která již nadále nepodléhá právním předpisům členského státu, aniž by se na ni začaly vztahovat právní předpisy jiného členského státu v souladu s pravidly stanovenými ve výše uvedených písmenech nebo v souladu s jednou z výjimek nebo zvláštních pravidel stanovených v článcích 14 až 17, podléhá právním předpisům členského státu, na jehož území má bydliště, v souladu pouze s ustanoveními uvedených právních předpisů.“

5. Článek 3 odst. 1 nařízení č. 1408/71 upravuje zásadu rovného zacházení v oblasti působnosti nařízení. Zvláštní pravidla týkající se rodinných dávek vyplývají zejména z článků 73 a 74.

6. Na základě čl. 7 odst. 2 nařízení č. 1612/68( ) pracovník, který je státním příslušníkem členského státu, požívá na území jiných členských států stejné sociální a daňové výhody jako tuzemští pracovníci.

7. Na základě článku 12 nařízení č. 1612/68 děti státního příslušníka členského státu, který je nebo byl zaměstnán na území jiného členského státu, mají přístup k obecnému, učňovskému a odbornému vzdělání za stejných podmínek jako státní příslušníci tohoto státu, pokud tyto děti mají bydliště na jeho území.

B – Úmluva o předávání odsouzených osob

8. Na základě Úmluvy o předávání odsouzených osob( ) mohou být odsouzené osoby se svým souhlasem předány na území státu svého původu, aby zde vykonaly trest odnětí svobody, který jim byl uložen v jiném státě. Přitom trest odnětí svobody uložený odsuzujícím státem může být změněn na trest odnětí svobody podle práva vykonávajícího státu.

9. Od svého vstupu v platnost v Irsku dne 1. listopadu 1995 je úmluva závazná pro všechny členské státy. V Rakousku vstoupila v platnost dne 1. ledna 1987, v Německu dne 1. února 1992. Mezitím ji také ratifikovaly nové členské státy.

C – Vnitrostátní právo

10. Rakouský Unterhaltsvorschussgesetz (zákon o poskytování záloh na výživné dětí ze strany státu) stanoví, že zálohy na výživné jsou poskytovány nezletilým dětem, pokud rodič povinný výživným neplní své vyživovací povinnosti. Mimo jiné je to na základě čl. 4 bodu 3 tohoto zákona zejména tehdy, pokud osoba povinná výživným byla zbavena svobody na území státu na období delší nežli jeden měsíc na základě rozhodnutí soudu v trestním řízení, a nemůže z tohoto důvodu plnit svou vyživovací povinnost.

11. Na základě čl. 29 odst. 1 Unterhaltsvorschussgesetz musí osoba povinná výživným zaplatit zálohy poskytnuté podle čl. 4 bod 3, pokud se to z důvodu spravedlnosti vzhledem k jejím mzdovým a majetkovým poměrům, vyživovací povinnosti a účelu výkonu trestu jeví jako žádoucí a pokud to neovlivní její hospodářskou schopnost nahrazovat škodu.

12. Také v Německu existuje Unterhaltsvorschussgesetz( ). Dávky jsou omezeny na maximálně 72 měsíců do dvanáctého roku příslušného dítěte. Neexistují zvláštní pravidla pro odsouzené osoby.

13. Odsouzené osoby jsou jak v Rakousku, tak v Německu nuceny pracovat.

III – Skutkové okolnosti a předběžná otázka

14. Nils Laurin Effing (dále jen syn) narozený dne 22. dubna 1992 je nemanželským synem německého státního příslušníka Ingo Effinga (dále jen otec). Syn je rakouským státním příslušníkem a žije ve Vídni v domácnosti své matky, které byl svěřen do výchovy. Ačkoliv předkládající soud vychází z předpokladu, že otec byl pracovníkem, rakouská vláda Soudnímu dvoru uvedla, že byl krytý až do 30. června 2001 rakouským sociálním zabezpečením jako podnikatel. Dne 7. června 2000 byl vzat do vyšetřovací vazby v Rakousku a poté odsouzen k trestu odnětí svobody. Ode dne 1. června 2000 byla synovi poskytována měsíční záloha výživného podle čl. 4 bod 3 Unterhaltsvorschussgesetz.

15. Otec vykonával trest odnětí svobody, ke kterému byl odsouzen, nejdříve v Rakousku. Podle informací poskytnutých rakouskou vládou byl krytý pojištěním v nezaměstnanosti. Dne 19. prosince 2001 byl předán do Německa, aby zde vykonal zbývající část svého trestu.

16. Podle informací poskytnutých německou vládou byl jeho trest odnětí svobody přeměněn na trest odnětí svobody podle německých předpisů na základě čl. 9 odst. 1 písm. b) Úmluvy. Německá vláda sdělila, že v průběhu svého uvěznění od února do července 2002, jakož i od září 2002 do března 2003 pracoval za mzdu. Byly mu nejdříve sraženy částky na pojištění v nezaměstnanosti a poté rovněž na nemocenské pojištění. Dne 3. dubna 2003 byl propuštěn na svobodu. Od této doby nemám ohledně jeho zaměstnání žádné zprávy.

17. Příslušné rakouské orgány přestaly vyplácet zálohy na výživné na konci měsíce prosince 2001. Podle ustálené judikatury rakouských soudů musí být zálohy na výživné za odsouzené osoby povinné výživným vypláceny, jen pokud je trest vykonáván v Rakousku.

18. Přesto se rakouský Oberste Gerichtshof domnívá, že je možné, že toto uplatňování pravidla ohledně záloh na výživné za odsouzené osoby může být nepřímou diskriminací na základě státní příslušnosti. Podle Úmluvy o předávání odsouzených osob budou mít státní příslušníci jiných členských států tendenci vykonávat případný trest odnětí svobody v jiném členském státě. (Cizí) státní příslušnost by tak zpravidla byla určující pro zjištění, zda osoba povinná výživným, která byla odsouzena v Rakousku, vykoná svůj trest odnětí svobody v zemi svého původu, tedy v zahraničí. Byla by také nepřímo určující pro zjištění, zda dítě odsouzené osoby, které má nárok na výživné, může uplatňovat právo na zálohu podle čl. 4 bod 3 Unterhaltsvorschussgesetz. V důsledku toho Oberste Gerichtshof položil Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:

„Musí být ustanovení článku 12 [ES] a [článku] 3 nařízení Rady (EHS) č. 1408/71 o uplatňování systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané osoby, osoby samostatně výdělečně činné a jejich rodinné příslušníky pohybující se v rámci Společenství vykládána v tom smyslu, že brání vnitrostátnímu ustanovení, které znevýhodňuje státní příslušníky Společenství pobírající zálohu na výživné, jejichž otec, jenž je osobou povinnou vyživovací povinností, je ve výkonu trestu odnětí svobody ve státě svého původu (a nikoliv v Rakousku), a je dítě německého státního občana žijící v Rakousku předmětem diskriminace z důvodu, že mu není poskytována záloha na výživné, jelikož jeho otec je ve výkonu trestu odnětí svobody, ke kterému byl odsouzen v Rakousku, ve státu svého původu (a nikoliv v Rakousku)?“

IV – Právní posouzení

A – K nařízení č. 1408/71

1. Argumenty účastníků řízení

19. Účastníci řízení vycházejí na základě rozsudků Offermanns( ) a Humer( ) ze zásady, že zálohy na výživné jsou rodinnými dávkami ve smyslu čl. 4 písm. h) nařízení č. 1408/71.

20. Podle názoru rakouské vlády nicméně nemůže být nařízení č. 1408/71 použitelné ratione personae vzhledem k tomu, že odsouzení nejsou pracovníci. Pokud by se Soudní dvůr neztotožnil s tímto názorem, nebylo by v žádném případě k poskytování rodinných dávek příslušné Rakousko, ale Německo. Na základě čl. 13 odst. 2 písm. a) nařízení č. 1408/71 by určující byla země zaměstnání. Podpůrně stanoví čl. 13 odst. 2 písm. f) nařízení č. 1408/71 uplatnění právní úpravy státu bydliště. Dále vyplývá z článků 73 a 74 nařízení č. 1408/71, že právo na rodinné dávky pro rodinné příslušníky pracovníků se neřídí právem místa bydliště rodinného příslušníka, ale právem státu zaměstnání pracovníka.

21. Podle názoru německé vlády byl otec po předání do Německa pracovníkem ve smyslu nařízení č. 1408/71 vzhledem k tomu, že odsouzení, pokud plní ve vězení své pracovní povinnosti, jsou kryti pojištěním v nezaměstnanosti. Také v době jeho uvěznění v Rakousku existují přesvědčující ukazatele o jeho postavení jako pracovníka vzhledem k tomu, že rakouská právní úprava v oblasti uplatňování trestů také vyžaduje, aby odsouzení měli sociální zabezpečení.

22. Z ustanovení čl. 3 odst. 1 nařízení č. 1408/71 ve spojení s článkem 12 ES vyplývá zákaz diskriminace na základě státní příslušnosti. Tato ustanovení jsou použitelná v projednávaném případě vzhledem k tomu, že se jedná o přeshraniční vztah. Kritérium místa výkonu trestu je nepřímou diskriminací, vzhledem k tomu, že se zpravidla využívá možnost předání státních příslušníků jiných členských států. Tuto diskriminaci není možné odůvodnit ani objektivními úvahami, které by byli nezávislé na státní příslušnosti. Fikci protiplnění ve formě práce odsouzeného nelze v projednávaném případě uplatňovat vzhledem k tomu, že záloha na výživné je poskytována za jiných okolností, nezávisle na protiplnění, v zájmu osoby, která má nárok na výživné. Rozsudek Mora Romero( ) také svědčí proti takovému odůvodnění vzhledem k tomu, že v této věci požadoval Soudní dvůr zohlednění doby vojenské služby v zahraničí pro poskytnutí sirotčího důchodu. Protože německá vláda zastává názor, že místo bydliště oprávněné osoby nesmí být v žádném případě rozhodující pro poskytnutí rodinných dávek, tvrdí, že jím nesmí být ani místo uvěznění v případě, že by uvěznění pokračovalo. Konečně na základě rozsudku Humer by se nezávisle na svém otci mohl nepřímo diskriminace dovolávat i syn.

23. Také podle názoru Komise vede uplatnění nařízení č. 1408/71 v této věci k nároku na poskytnutí záloh na výživné. V tomto ohledu Komise zejména poznamenává, že otec musí být považován za pracovníka, protože byl krytý pojištěním v nezaměstnanosti v průběhu svého uvěznění v Německu, a že v důsledku toho musí být syn uznán jako rodinný příslušník pracovníka. Co se týče použitelné právní úpravy, je třeba ji určit z pohledu syna, vzhledem k tomu, že ustanovení rakouského Unterhaltsvorschussgesetz by se vůči němu použila diskriminačním způsobem. Tato diskriminace je nepřímo založena na státní příslušnosti, vzhledem k tomu, že obvykle cizinci jsou předáváni do zahraničí, aby zde vykonali trest odnětí svobody, a že jejich děti už poté neobdrží zálohy na výživné. To ani není v rozporu se skutečností, že by případně zároveň vznikly nároky i vůči Německu. Pro tento případ totiž nařízení č. 1408/71 stanoví pravidla pro případ souběhu nároků, zejména článek 76, který má za následek pozastavení německého práva.

2. Stanovisko

24. Uplatnění zákazu rozdílného zacházení na základě státní příslušnosti podle čl. 3 odst. 1 nařízení č. 1408/71 především předpokládá, že nařízení splňuje podmínky osobní působnosti a že je použitelné i rakouské právo.

a) K osobní působnosti nařízení č. 1408/71

25. Na základě článku 2 nařízení č. 1408/71 je osobní působnost dána tehdy, když je syn považován za rodinného příslušníka osoby zaměstnané nebo osoby samostatně výdělečně činné( ). V této věci není nic známo o situaci matky. V důsledku toho je třeba zkoumat, zda otec může být považován za pracovníka.

26. Pojem „pracovník“ v nařízení č. 1408/71 není shodný s pojmem „pracovník“ v nařízení č. 1612/68 a článku 39 ES( ). V rámci článku 39 ES a nařízení č. 1612/68 musí být za pracovníka považována osoba, která vykonává po určitý čas ve prospěch jiné osoby a pod jejím vedením plnění, za něž dostává jako protiplnění odměnu( ). Naopak čl. 1 písm. a) bod i) nařízení č. 1408/71 definuje pracovníka jako osobu, která je pojištěna na základě povinného nebo volitelného pokračujícího pojištění pro případ jedné nebo více pojistných událostí odpovídajících odvětvím systému sociálního zabezpečení pro zaměstnané osoby.

27. Německá vláda a Komise se správně domnívají, že otec je pracovníkem vzhledem k tomu, že – na základě údajů sdělených německou vládou – během převážné části svého uvěznění v Německu byl krytý pojištěním v nezaměstnanosti. Jistě, rakouská vláda pochybuje o tom, zda odsouzení mohou být pracovníky ve smyslu nařízení č. 1408/71, tento názor je nicméně v rozporu s jasnou definicí čl. 1 písm. a) bod i) nařízení č. 1408/71. Odkaz na toto ustanovení v souvislosti s pojistným statusem je také odůvodněný vzhledem k tomu, že předmětem nařízení č. 1408/71 je v první řadě koordinace režimů sociálního zabezpečení členských států. Dotyčný režim koordinace se musí také vztahovat na práva získaná v průběhu uvěznění.

28. Uplatnění nařízení č. 1408/71 není také vyloučeno z toho důvodu, že otec jako odsouzený nemůže vykonávat své právo na volný pohyb. Podle ustálené judikatury se nařízení č. 1408/71 použije na všechny pracovníky ve smyslu článku 1, kteří mají státní příslušnost některého členského státu, a jedná se o jednu ze situací s mezinárodním prvkem stanovených v uvedeném nařízení, jakož i na rodinné příslušníky( ). V této věci vyplývá tento nezbytný přeshraniční vztah již z okolnosti, že otec a syn se nacházejí v odlišných členských státech( ).

29. V důsledku toho byl otec v průběhu svého uvěznění pracovníkem ve smyslu nařízení č. 1408/71 vzhledem k tomu, že byl pojištěn v nezaměstnanosti. Případná krátká přerušení doby pojištění, například v měsíci lednu a srpnu 2002, nezpochybňují jeho postavení pracovníka vzhledem k tomu, že jsou kvalitativně přirovnatelná k době dovolené a nemoci.

b) K použitelnému právu

30. Je nicméně sporné, zda je rakouský Unterhaltsvorschussgesetz použitelný na syna pracovníka zaměstnaného v Německu a zda by nebylo třeba spíše použít německý Unterhaltsvorschussgesetz. Použitelné právo je určeno podle kolizních norem stanovených v článku 13 a následujících nařízení č. 1408/71. Pokud by se právo použitelné na syna určovalo na základě jeho vlastního postavení, použilo by se rakouské právo – jak to tvrdí Komise – na základě čl. 13 odst. 2 písm. f) vzhledem k tomu, že syn žije v Rakousku a že žádná jiná kolizní norma není na něj použitelná. Pokud by přesto mělo být použitelné právo určeno na základě postavení otce – jak to tvrdí rakouská vláda – uplatnilo by se německé právo vzhledem k tomu, že otec od února 2002 pracoval v Německu a že přinejmenším v lednu 2002 v Německu žil.

31. Judikatura obsahuje skutečnosti, které svědčí o tom, že se použije právo vyplývající z postavení otce. V rozsudku Humer( ) Soudní dvůr prohlásil, že podle nařízení č. 1408/71 může dcera, která má bydliště ve Francii, požádat o zálohy na základě rakouského Unterhaltsvorschussgesetz v souvislosti s nárokem na výživné, který měla vůči svému otci, který pracoval v Rakousku a později se stal nezaměstnaným. Pokud by byla určující osoba dcery, použilo by se francouzské právo. V rozsudku Hoever a Zachow( ) Soudní dvůr přiznal manželkám žijícím v Nizozemsku, jejichž manželé byli pracovníci zaměstnaní v Německu, právo na německé rodinné dávky. To by nebylo možné, pokud by se použilo nizozemské právo.

32. V zásadě je navázání na povinně pojištěné pracovníky v rámci nařízení č. 1408/71 také objektivně odůvodnitelné. Převážná část uvedených sociálních dávek se totiž zakládá na pojišťovacích režimech.

33. V důsledku toho je třeba v následujících úvahách vycházet z předpokladu, že použitelné je v zásadě právo členského státu, ve kterém pracuje osoba zaměstnaná nebo osoba samostatně výdělečně činná, která je určující pro uplatnění nařízení č. 1408/71. V každém případě by v této věci navázání na místo bydliště syna mělo za následek, že by bylo třeba použít právní úpravy dvou členských států – kromě práva země zaměstnání otce, také právo země bydliště syna.

34. Nicméně základní pravidlo stanovené v čl. 13 odst. 1 nařízení č. 1408/71, podle kterého každá osoba podléhá právním předpisům jen jednoho členského státu, je v rozporu se vztahem k právu dvou členských států. V tomto ohledu Soudní dvůr v ustálené judikatuře zastává názor, podle kterého ustanovení hlavy II nařízení č. 1408/71, jejíž součástí je článek 13, představují uzavřený a jednotný systém kolizních norem. Tato ustanovení musí zabránit mimo jiné současnému použití právních ustanovení více členských států, jakož i komplikacím, ve které mohou vyústit( ). Takový dvojí vztah by byl neslučitelný s účelem článku 13 nařízení č. 1408/71. V důsledku toho je logické, když se určují práva rodinných příslušníků, použít jen právo, které platí pro hlavního oprávněného – v projednávaném případě pro otce.

35. Přesto Komise uvádí, že v této věci by se mělo použít jak právo rakouské, tak právo německé. V tomto ohledu odkazuje na článek 76 nařízení č. 1408/71, který řeší souběh nároků na rodinné dávky. Toto ustanovení by bylo zbytečné, pokud by se měl na základě kolizních norem použít jen jeden právní řád.

36. Rozsudek McMenamin( ) potvrzuje tezi o použitelnosti dvou právních řádů, alespoň co se týče rodinných dávek. Tato věc se týkala rodinných dávek ve prospěch jisté pracovnice, která pracovala v Severním Irsku a bydlela v Irské republice. Dostávala již dávky od Irska a požadovala dodatečné dávky na základě britského práva. Na základě čl. 13 odst. 2 písm. a) nařízení č. 1408/71 by se v této věci mělo použít jedině britské právo. Soudní dvůr však zdůraznil, že zásada článku 13, podle něhož pracovník podléhá pouze ustanovením státu zaměstnání, nevylučuje, že se na jednotlivé dávky použijí některá ustanovení tohoto nařízení. Z toho vyvodil, že jsou použitelná ustanovení pro případ souběhu nároků článku 76 nařízení č. 1408/71 a článku 10 nařízení č. 574/72( ).

37. V důsledku toho ve věci McMenamin odkaz na právní řád určený na základě kolizních norem nařízení č. 1408/71 nezabránil uplatnění ustanovení jiného právního řádu. To nicméně neznamená zrušení kolizních norem. Soudní dvůr jen uznal, že nezávisle na nařízení č. 1408/71 mohl stát bydliště poskytovat dávky, ke kterým se mělo přihlédnout v rámci ustanovení pro případ souběhu nároků. Naproti tomu pravidla pro případ souběhu nároků a rozsudek McMenamin nezpůsobují právní následky s ohledem na právo použitelné na základě kolizních norem nařízení č. 1408/71. V důsledku toho je třeba vždy odkázat výlučně na německé právo.

38. Stejně tak je chybný názor Komise, podle kterého je třeba věc posuzovat z pohledu syna, protože ustanovení rakouského Unterhaltsvorschussgesetz by mělo nepřímé diskriminační účinky. Použitelné právo nemůže ve zvláštním případě vyplývat z případných právních následků, vzhledem k tomu, že existence právních následků předpokládá, že odpovídající ustanovení jsou použitelná. To je zřejmé zejména v případě zákazu diskriminace. Diskriminace je možná pouze tehdy, pokud veřejný orgán zachází se srovnatelnými situacemi rozdílně nebo pokud s rozdílnými situacemi zachází stejně. Pokud však Rakousko není z pohledu sociálního práva příslušné pro syna, pak také tento syn není vystaven žádné diskriminaci ze strany Rakouska.

39. V důsledku toho se nepoužije právo rakouské, ale německé( ), pokud se na základě nařízení č. 1408/71 požadují rodinné dávky, které jsou odvozeny od osoby otce.

c) Předběžný závěr

40. V míře, v jaké se žádost o rozhodnutí o předběžné otázce týká nařízení č. 1408/71, je třeba v tomto smyslu odpovědět, že článek 3 nebrání vnitrostátnímu ustanovení, které vylučuje, aby občané Společenství mající nárok na výživné požívali zálohy na výživné, pokud otec povinný výživným nevykonává trest odnětí svobody ve státě, kde byl před uvězněním zaměstnaný, ale ve státě svého původu.

B – K nařízení č. 1612/68

1. K článku 7 odst. 2 nařízení č. 1612/68

a) Argumenty Komise

41. Komise navrhuje přeformulovat předběžnou otázku, aby bylo možné zkoumat porušení zákazu diskriminace stanoveného v ustanovení článku 39 ES ve spojení s článkem 7 nařízení č. 1612/68.

42. Odkazuje na rozsudek Nazli( ), aby dokázala, že dočasné uvěznění nezpůsobuje u otce ztrátu postavení pracovníka ve smyslu ustanovení článku 39 ES ve spojení s čl. 7 odst. 2 nařízení č. 1612/68. Syn se také mohl dovolávat čl. 7 odst. 2 nařízení č. 1612/68. Záloha na výživné je sociální výhoda ve smyslu tohoto ustanovení. Vzhledem k tomu, že předání přichází do úvahy pouze pro odsouzené, kteří nejsou rakouské státní příslušnosti, jedná se o nepřímou diskriminaci. Námitka týkající se protiplnění odsouzeného, který pracuje, je jen čistě daňovou úvahou, která nemůže diskriminaci odůvodnit.

43. Ostatní účastníci řízení nepodali svá vyjádření k nařízení č. 1612/68.

b) Stanovisko

44. Jistě, předkládací usnesení nezmiňuje nařízení č. 1612/68. Avšak vzhledem k tomu, že Soudní dvůr usiluje o to, aby poskytl předkládajícímu soudu všechny nezbytné údaje k vydání rozhodnutí ve sporu v původním řízení v souladu s právem Společenstvím( ), tento návrh Komise zasluhuje podrobnější přezkoumání.

45. Na základě čl. 7 odst. 2 nařízení č. 1612/68 pracovník, státní příslušník členského státu, požívá na území ostatních členských států stejných sociálních a daňových výhod jako tuzemští pracovníci. Tato zásada rovného zacházení zakazuje zjevnou nebo skrytou diskriminaci založenou na státní příslušnosti při poskytování uvedených výhod.

46. Uplatňování tohoto zákazu diskriminace předpokládá, že pracovník je zaměstnaný v jiném členském státě. V tomto ohledu připadá v úvahu jedině osoba otce. Přitom ve sporné době se už otec nevyskytoval v hostitelském státě, Rakousku, ale ve státě svého původu, v Německu.

47. Navíc je sporné, zda otec jako odsouzený byl pracovníkem. V nařízení č. 1612/68 se – na rozdíl od nařízení č. 1408/71 – uplatňuje obecná definice pracovníka ve smyslu článku 39 ES, která se nevztahuje k postavení pojištěného. Podle tohoto ustanovení musí být za pracovníka považována osoba, která vykonává po určitý čas ve prospěch jiné osoby a pod jejím vedením plnění, za něž jako protiplnění obdrží odměnu( ).

48. Je pravda, že odsouzení v německých věznicích vykonávají v zásadě plnění pod vedením jiné osoby a dostávají jako protiplnění nepatrnou odměnu, postavení odsouzeného je nicméně neslučitelné s pojmem volného pohybu pracovníků. Volný pohyb znamená pro jednotlivce právo vykonávat činnost podle jeho výběru na místě, které si vybere. Odsouzení jsou v každém případě omezeni jak místem své činnosti, tak většinou ve skutečnosti i druhem činnosti. Navíc Soudní dvůr již zamítl postavení pracovníka, když se jednalo o činnosti související se zaměstnáním, vykonávané za účelem obdržet, znovu získat nebo podpořit pracovní schopnost osob, které po neurčitou dobu nebyly schopny v důsledku okolností, které vycházely z jejich stavu, pracovat za normálních podmínek( ). V tomto ohledu je pro Soudní dvůr určující, že tyto činnosti nemohou být považovány za účinné a skutečně hospodářské, vzhledem k tomu, že jsou jen prostředkem rehabilitace a opětovného začlenění pracovníka do pracovního života. Zaměstnávání odsouzených má funkci srovnatelnou s resocializací( ). V důsledku toho nebylo možné považovat otce v průběhu uvěznění za pracovníka ve smyslu nařízení č. 1612/68.

49. Vzhledem k tomu, že přímé použití čl. 7 odst. 2 nařízení č. 1612/68 je vyloučeno, jedině případné dřívější postavení otce jako pracovníka v Rakousku by mohlo představovat opěrný bod pro použití tohoto zákazu diskriminace.

50. Podle judikatury, pokud již pracovní vztah skončil, ztrácí zúčastněná osoba v zásadě postavení pracovníka, avšak tato vlastnost může mít i po ukončení pracovního vztahu určité účinky( ), které jsou v podstatě uvedeny v rozsudku Lair( ). Jedná se o podmínky pobytu ve státě zaměstnání po ukončení pracovního vztahu z důvodu věku, pracovní neschopnosti nebo v případě zaměstnání v jiném členském státě( ). V případě nezaměstnanosti existuje rovněž právo pobytu( ), jakož i zákaz diskriminace v souvislosti s tuzemskou pracovní silou, co se týče opětovného pracovního začlenění nebo opětovného zaměstnání( ) a přístupu do odborných škol nebo do rekvalifikačních středisek( ). V rozsudku Lair Soudní dvůr kromě toho také rozšířil zákaz diskriminace týkající se obecných sociálních výhod na pokračování pracovní činnosti v souvislosti s vysokoškolským studiem( ).

51. Žádný z těchto případů týkajících se účinků postavení pracovníka se nicméně netýká záloh na výživné poskytnutých rodinným příslušníkům odsouzeného. Nejedná se o případ odchodu do důchodu, nezpochybňuje se ani právo pobytu, ani opětovné pracovní začlenění. Na rozdíl od věci Lair není také postavení odsouzeného obecně charakterizováno( ) kontinuitou s dřívějším pracovním vztahem, ale spíše jejím přerušením.

52. Komise poukazuje na jinou formu následného účinku vyplývajícího z dřívějšího pracovního vztahu. Analogicky k věci Nazli( ) by měl být výkon trestu považován za pouhé dočasné přerušení činnosti jako migrující pracovník, které neodůvodňuje zrušení práv migrujícího pracovníka a jeho rodinných příslušníků. V této věci se jednalo o právo tureckého pracovníka získat po určité době zaměstnání volný přístup ke každému zaměstnání jako zaměstnaná osoba nebo osoba samostatně výdělečně činná, a tudíž získat stabilní postavení z hlediska práva pobytu. V tomto ohledu rozhodnutí Asociační rady 1/80 ze dne 19. září 1980 o rozvoji asociace mezi Společenstvím a Tureckem stanoví jako podmínku nepřetržitou účast na řádném pracovním trhu státu zaměstnání. V této věci Soudní dvůr vyšel z předpokladu, že pracovník už nebyl pro pracovní trh v průběhu dočasné vyšetřovací vazby dostupný. Považoval však za nepodstatné, zda tato okolnost zůstane jen dočasnou( ).

53. Tato věc však není vůbec srovnatelná se situací v projednávaném případě. Věc Nazli se netýkala sociálních práv pracovníků, ale spíše práva pobytu a přístupu na pracovní trh. Navíc se p. Nazli nenacházel ve výkonu trestu odnětí svobody, ale ve vyšetřovací vazbě. Již z důvodu presumpce neviny musí být vyšetřovací vazba považována za dočasné přerušení pracovní činnosti. Naopak uvěznění má v každém případě daleko zásadnější účinek, pokud je doba trvání taková, že vylučuje zachování pracovního vztahu.

54. V důsledku toho je třeba konstatovat, že ve vztahu k osobě otce neexistuje v Rakousku současný ani dřívější pracovní vztah, který by vedl k použití čl. 7 odst. 2 nařízení č. 1612/68.

2. K článku 12 nařízení č. 1612/68

55. Použití zákazu diskriminace uvedeného v čl. 7 odst. 2 nařízení č. 1612/68 by přesto mohlo nepřímo vyplývat z okolnosti, že syn pravděpodobně navštěvuje jednu z forem školní docházky, což do dnešní doby ani Oberste Gerichtshof ani účastníci řízení ve svých odůvodněních nezohlednili. Podle článku 12 nařízení č. 1612/68 děti státního příslušníka členského státu, který je nebo byl zaměstnán na území jiného členského státu, mají přístup k obecnému, učňovskému a odbornému vzdělání za stejných podmínek jako státní příslušníci tohoto státu, pokud tyto děti mají bydliště na jeho území. Ačkoliv se toto ustanovení v prvé řadě týká jen přístupu ke vzdělání, Soudní dvůr z toho vyvodil samostatné právo dětí migrujících pracovníků, tedy aby s nimi během školní docházky v hostitelském státě bylo – pokud jde o sociální výhody – zacházeno stejně jako s dětmi státních příslušníků tohoto státu. Vzhledem k tomu, že se jedná o samostatné právo dítěte, a nikoli o právo pracovníka ve prospěch svého dítěte, nejde ani o rozpor se základní myšlenkou kolizních norem článku 13 a následujících nařízení č. 1408/71, podle kterých se v zásadě použijí pouze ustanovení jednoho státu.

56. Soudní dvůr zakládá svou judikaturu týkající se článku 12 nařízení č. 1612/68 na úvaze, že cíl nařízení č. 1612/68, a sice volný pohyb pracovníků, vyžaduje, aby byly při zachování svobody a lidské důstojnosti vytvořeny optimální podmínky pro integraci rodiny pracovníka Společenství do hostitelského členského státu( ). V důsledku toho pravidlo vyskytující se v článku 12 nařízení č. 1612/68 není striktně omezeno jen na přístup ke vzdělání, ale zahrnuje všechna opatření, která musí usnadnit účast na vzdělání, tedy i pokud slouží k uspokojování životních potřeb( ). V rozsudku Baumbast Soudní dvůr dokonce z práv dětí na účast na vzdělání vyvodil práva rodičů na pobyt( ).

57. V této věci je nejzajímavější, že v rozsudku Echternach a další Soudní dvůr rozšířil zákaz diskriminace stanovené v čl. 7 odst. 2 nařízení č. 1612/68 na děti migrujících pracovníků, kteří na základě článku 12 tohoto nařízení navštěvovaly školní docházku v hostitelském státě vzhledem k tomu, že jakýkoli jiný výklad tohoto ustanovení by byl často zcela bez účinku( ). V důsledku toho tyto děti požívají na základě jejich samostatného práva v hostitelském státě stejných sociálních a daňových výhod jako děti tuzemských pracovníků.

58. Za účelem použití na projednávaný případ je třeba nejdříve zkoumat, zda syn může být považován za syna migrujícího pracovníka ve smyslu článku 12 nařízení č. 1612/68. Vzhledem k tomu, že článek 12 nařízení č. 1612/68 zvýhodňuje také děti bývalého migrujícího pracovníka, nerozhoduje, zda se migrující pracovník v době uplatnění tohoto ustanovení dítětem ještě nachází v hostitelském státě nebo zda je ještě pracovníkem( ). Stejně tak nemusí být dále splněny podmínky článku 10. Toto ustanovení definuje skupinu osob, které mohou jako rodinní příslušníci žít u pracovníka v hostitelském státě. Vyžaduje zejména, aby pracovník dotyčným osobám poskytoval výživu. Práva vyplývající z článku 12 nařízení č. 1612/68 nicméně závisí pouze na okolnosti, že taková situace již jednou v minulosti existovala. Nezávisí na současné situaci( ). V důsledku toho stačí, že dítě žilo se svými rodiči nebo s jedním ze svých rodičů v členském státě v době, kdy alespoň jeden z rodičů, který zde měl bydliště, měl postavení pracovníka( ). Nicméně tato zjištění musí provést předkládající soud vzhledem k tomu, že Soudní dvůr nedisponuje dostatečnými informacemi o společném bydlení dítěte s jeho otcem nebo o dřívějším postavení otce jako pracovníka v Rakousku( ).

59. Naproti tomu Soudní dvůr v této věci může zkoumat, zda záloha na výživné je sociální výhoda ve smyslu čl. 7 odst. 2 nařízení č. 1612/68, a případně, zda je její odmítnutí slučitelné s tímto ustanovením.

60. Definice sociální výhody je široce chápána. Podle rozsudku Lair zahrnuje všechny výhody, které na základě třetího bodu odůvodnění nařízení zaručují migrujícímu pracovníkovi možnost zlepšení pracovních a životních podmínek a usnadnění jeho sociálního rozvoje( ). To zahrnuje všechny výhody, které – ať již spojené, či nespojené s pracovní smlouvou – jsou obecně přiznávány tuzemským pracovníkům, zejména na základě jejich objektivního postavení jako pracovníka nebo pouhé skutečnosti, že mají bydliště na vnitrostátním území, a jejichž rozšíření na pracovníky, státní příslušníky ostatních členských států, se tak jeví jako vhodné pro usnadnění jejich mobility uvnitř Společenství( ).

61. Soudní dvůr z toho zejména vyvodil, že podpora pro uspokojení základních životních potřeb( ), určitá plnění jako příspěvky na výživné studentů( ) nebo i německé studentské přídavky( ), rodinné dávky ve smyslu nařízení č. 1408/71( ) musí být považovány za sociální výhody.

62. Záloha na výživné je bez pochyby výhodou pro oprávněnou osobu vzhledem k tomu, že tato osoba dostává výživné, i když osoba povinná výživným neplní své povinnosti. Existuje také funkční shoda s dávkami na pokrytí životních potřeb, které již Soudní dvůr uznal. Tedy jak správně poznamenala Komise, záloha na výživné musí být také považována za sociální výhodu.

63. V důsledku toho je třeba zkoumat, zda je rozlišení podle místa výkonu trestu osoby povinné výživným slučitelné se zákazem diskriminace uvedeným v čl. 7 odst. 2 nařízení č. 1612/68. Toto rozlišení přímo nesouvisí se státní příslušností. Nicméně zásada stejného zacházení uvedená v čl. 7 odst. 2 nařízení č. 1612/68 nezahrnuje pouze zjevné diskriminace z důvodu státní příslušnosti oprávněných osob, ale také všechny formy skryté diskriminace, které při použití jiných rozlišovacích kritérií vedou v praxi ke stejnému výsledku( ).

64. V rozsudku O’Flynn Soudní dvůr definoval nepřímou diskriminaci následovně:

„(…) za nepřímo diskriminační musí být považovány podmínky vnitrostátního práva, které se používají sice nezávisle na státní příslušnosti, ale týkají se hlavně (…) nebo převážně migrujících pracovníků (…), jakož i podmínky (…), kdy hrozí nebezpečí, že znevýhodní zejména migrující pracovníky (…). Jinak by tomu bylo, pokud by tato ustanovení byla objektivně odůvodněna nezávisle na státní příslušnosti dotyčných pracovníků a pokud by byla přiměřená vzhledem k cíli, legitimně sledovanému vnitrostátním právem (…).“( )

65. Určující kritérium pro odmítnutí zálohy na výživné vyplývá v této věci ze státní příslušnosti otce. Jedině odsouzení cizí státní příslušníci mohou totiž vykonávat trest odnětí svobody vynesený v Rakousku mimo Rakousko. Navíc naproti tomu rakouští státní příslušníci odsouzení v jiném členském státě mohou být předáni do Rakouska na základě Úmluvy. V tomto případě jejich děti mohou požívat zálohy na výživné. V důsledku toho odmítnutí zálohy na výživné v případě, že je trest odnětí svobody vykonáván mimo Rakousko, má nepříznivé důsledky zejména pro státní příslušníky jiných členských států.

66. Toto nerovné zacházení není možné odůvodnit fikcí vztahu mezi plněním ve formě práce odsouzeného a protiplněním ve formě zálohy na výživné. V tomto ohledu německá vláda správně odkazuje na rozsudek Mora Romero, ve kterém Soudní dvůr zamítl příslušný argument. V této věci se jednalo o poskytnutí sirotčího důchodu, který byl prodloužen během období vojenské služby vykonávané v členském státě, který důchod vyplácel, ale nikoli během období vojenské služby vykonávaných v jiných členských státech. Soudní dvůr spatřoval v tomto rozdílu protiprávní diskriminaci založenou na státní příslušnosti, která nemůže být odůvodněna tím, že prodloužení doby plnění má případný charakter odškodnění( ).

67. V této věci je vztah mezi pracovním plněním a zálohou na výživné ještě slabší. Záloha na výživné se především týká výživy rodiny a zejména dítěte. Prvním protiplněním je právo rakouského státu vůči osobě povinné výživným na vrácení zálohy na základě článku 29 Unterhaltsvorschussgesetz. Naproti tomu hodnota pracovního plnění odsouzeného by mohla být již zcela vyčerpána náklady na výkon trestu odnětí svobody( ), které, pokud je trest vykonáván v zahraničí, již nezatěžují rakouský rozpočet.

68. Při poskytování záloh na výživné se nicméně jeví jako objektivně odůvodněné zohlednit případné podobné dávky, které by syn pobíral v Německu na základě nařízení č. 1408/71 z důvodu zaměstnání svého otce. V tomto ohledu by ustanovení pro případ souběhu nároků, stanovená v článku 76 nařízení č. 1408/71 nebo v čl. 10 odst. 1 písm. a) bod i) nařízení č. 574/72( ), musela být uplatněna a musela by nezávisle na dalších okolnostech uložit přednostní odpovědnost za poskytnutí dávek buď Rakousku, nebo Německu; jiný členský stát by musel poskytnout dodatečné plnění, pokud by výše těchto dávek byla vyšší než dávky státu, který je odpovědný na prvním místě( ).

69. Celkově je třeba konstatovat, že ustanovení článku 12 ve spojení s čl. 7 odst. 2 nařízení č 1612/68 brání ustanovení, které odmítá zálohu na výživné dítěti migrujícího pracovníka povinného výživným, pokud tato osoba nevykonává trest odnětí svobody ve státě, který tuto dávku poskytuje, ale v zemi svého původu, za podmínky, že:

– dítě navštěvuje obecné, učňovské nebo odborné vzdělání ve státě, který tuto dávku přiznává, a že

– toto dítě žilo se svými rodiči nebo s jedním ze svých rodičů v členském státě, který tuto dávku poskytuje během období, kdy alespoň jeden z rodičů zde žil jako pracovník.

C – K článku 12 ES

70. Článek 12 ES zakazuje diskriminace na základě státní příslušnosti s výhradou některých ustanovení Smlouvy. Ve výhradě ve prospěch zvláštních ustanovení, která se vztahují ke konkretizaci zvláštních zákazů diskriminace stanovených Smlouvou na základě ustanovení sekundárního práva, je vyjádřena zásada speciality( ). Na předběžné otázky může být odpovězeno již na základě článků 12 a 7 odst. 2 nařízení č. 1612/68. V důsledku toho není také nutné zaujmout stanovisko k článku 12 ES.

D – K právu účastníků řízení být vyslechnut

71. Konečně je třeba poznamenat, že tato odůvodnění týkající se ustanovení článku 12 ve spojení s čl. 7 odst. 2 nařízení č. 1612/68 mohou být považována za argument, který nebyl s účastníky řízení projednán. V důsledku toho je třeba zkoumat, zda zásada týkající se práva být vyslechnut vyžaduje znovuotevření ústní části řízení na základě článku 61 jednacího řádu.

72. Podle definice Soudního dvora je účelem práva být vyslechnut zabránit tomu, aby Soudní dvůr mohl být ovlivněn argumenty, které nemohly být projednány účastníky řízení( ). Tímto se tak lze vyhnout překvapivému rozhodnutí.

73. Ačkoliv do dnešní doby žádný z účastníků řízení nepoukázal na možnost použití ustanovení článku 12 ve spojení s čl. 7 odst. 2 nařízení č. 1612/68, nebylo pro ně nemožné k této věci předložit vyjádření. Vyplývá to totiž z ustanovení nařízení – které dokonce používá Komise –, jakož i z ustálené judikatury. Žádná nová právní skutečnost nebyla doplněna. V důsledku toho účastníci řízení mohli rozpoznat význam ustanovení článku 12 ve spojení s čl. 7 odst. 2 nařízení č. 1612/68 v této věci a mohli k tomu předložit vyjádření. Z těchto důvodů je možné upustit od znovuotevření ústní části řízení.

V – Závěry

74. V důsledku toho navrhuji Soudnímu dvoru odpovědět na žádost o rozhodnutí o předběžné otázce následovně:

„1) Článek 3 nařízení Rady (EHS) č. 1408/71 ze dne 14. června 1971 o uplatňování systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané osoby, osoby samostatně výdělečně činné a jejich rodinné příslušníky pohybující se v rámci Společenství nebrání vnitrostátnímu ustanovení, které vylučuje z požívání zálohy na výživné občany Společenství mající nárok na výživné, pokud otec povinný výživným nevykonává trest odnětí svobody ve státě, ve kterém pracoval před uvězněním, ale v zemi svého původu.

2) Ustanovení článku 12 ve spojení s čl. 7 odst. 2 nařízení Rady (EHS) č. 1612/68 ze dne 15. října 1968 o volném pohybu pracovníků uvnitř Společenství brání ustanovení, které odmítá zálohu na výživné dítěti migrujícího pracovníka povinného výživným, pokud tato osoba nevykonává trest odnětí svobody ve státě, který poskytuje tuto dávku, ale v zemi svého původu, za podmínky, že:

– dítě navštěvuje obecné, učňovské nebo odborné vzdělání ve státě, který tuto dávku přiznává, a že

– toto dítě žilo se svými rodiči nebo s jedním ze svých rodičů v členském státě, který tuto dávku poskytuje během období, kdy alespoň jeden z rodičů zde žil jako pracovník.“