36

Eparchiako Dikastirio Larnakas (okresní soud v Larnace), maje za těchto podmínek za to, že ve sporu v původním řízení vyvstávají otázky výkladu unijního práva, se rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1) Musí být rozhodnutí [č. 565/2014] vykládáno v tom smyslu, že má přímé právní účinky, takže na jedné straně zakládá právo státních příslušníků třetích zemí vstoupit na území cílového členského státu bez víza a na druhé straně povinnost uvedeného cílového členského státu nevyžadovat toto vízum v případě, že tito státní příslušníci mají vstupní vízum nebo povolení k pobytu, jež jsou uvedena na seznamu dokladů vzájemně uznávaných na základě rozhodnutí [č. 565/2014], které se cílový členský stát zavázal uplatňovat? 2) Lze mít za to, že pokud letecký dopravce sám nebo prostřednictvím svých zástupců a zmocněnců na letišti výchozího členského státu odepře cestujícímu nástup na palubu s poukazem na to, že orgány cílového členského státu odepřely tomuto cestujícímu vstup z důvodu údajně chybějícího vstupního víza, vykonává tento letecký dopravce pravomoci a jedná jako odnož uvedeného státu, takže se poškozený cestující vůči němu může u soudu výchozího členského státu dovolávat rozhodnutí [č. 565/2014] za účelem prokázání, že měl právo vstupu, k němuž není vyžadováno dodatečné vízum, a může požadovat náhradu škody z důvodu porušení tohoto práva, a v důsledku toho porušení jeho přepravní smlouvy? 3) Může letecký dopravce sám nebo prostřednictvím svých zástupců nebo zmocněnců na letišti výchozího členského státu odepřít státnímu příslušníkovi třetí země nástup na palubu s poukazem na to, že orgány cílového členského státu odepřely tomuto státnímu příslušníkovi vstup na území uvedeného členského státu, aniž předtím bylo přijato nebo uvedenému státnímu příslušníkovi doručeno písemné a zdůvodněné rozhodnutí o odepření vstupu [viz čl. 14 odst. 2 nařízení [Evropského parlamentu a Rady] (EU) 2016/399 [ze dne 9. března 2016, kterým se stanoví kodex Unie o pravidlech upravujících přeshraniční pohyb osob (Schengenský hraniční kodex) (Úř. věst. 2016, L 77, s. 1)], dříve článek 13 nařízení [č. 562/2006], který stanoví, že vstup lze odepřít pouze na základě zdůvodněného rozhodnutí], čímž by bylo zaručeno dodržování základních práv, a konkrétně soudní ochrana práv poškozeného cestujícího [viz článek 4 uvedeného nařízení 2016/399]? 4) Musí být čl. 2 písm. j) nařízení [č. 261/2004] vykládán v tom smyslu, že do jeho působnosti nespadají případy, kdy letecký dopravce odepře cestujícímu nástup na palubu z důvodu údajně ‚nedostatečných cestovních dokladů‘? Spadalo by takovéto odepření nástupu na palubu do působnosti uvedeného nařízení v případě existence soudního rozhodnutí, jímž bylo na základě zvláštních okolností daného případu rozhodnuto, že cestovní doklady byly dostatečné a odepření nástupu na palubu bylo neodůvodněné nebo protiprávní z důvodu porušení unijního práva? 5) Může být cestujícímu odepřen nárok na náhradu stanovený v čl. 4 odst. 3 nařízení [č. 261/2004] na základě ustanovení o omezení nebo vyloučení odpovědnosti leteckého dopravce v případě údajně nedostatečných cestovních dokladů, jestliže je takovéto ustanovení obsaženo v předem zveřejněných všeobecných podmínkách upravujících provoz nebo poskytování služeb uvedeným dopravcem? Brání článek 15 ve spojení s článkem 14 téhož nařízení uplatnění těchto ustanovení o omezení nebo vyloučení odpovědnosti leteckého dopravce?“