Ačkoli je unijní soud v rámci posuzování návrhu na zrušení individuálního aktu, který nepříznivě zasahuje do právního postavení dotčené osoby, skutečně příslušný k tomu, aby incidenčně určil, že obecně závazné ustanovení, na kterém se napadený akt zakládá, je protiprávní, nemá naproti tomu pravomoc takové konstatování zahrnout do výroku svých rozsudků.

Pravidlo zakotvené v čl. 83 odst. 2 služebního řádu, podle kterého úředníci přispívají na náklady důchodového systému z jedné třetiny, musí být vykládáno ve světle čl. 83a odst. 1, 3 a 4 služebního řádu, který vyžaduje rovnováhu tohoto systému a ověřování této rovnováhy na základě pětiletého pojistně matematického posouzení aktualizovaného každý rok v souladu s přílohou XII služebního řádu obsahující prováděcí ustanovení k článku 83a služebního řádu. Za těchto podmínek je důchodový systém v pojistně matematickém smyslu přílohy XII služebního řádu v rovnováze, pokud výše každoročních příspěvků úředníků v činné službě umožní financovat třetinu budoucí výše nároků, které těmto úředníkům vznikly v průběhu stejného roku. Pojistně matematický přístup zvolený normotvůrcem je tak založen na dlouhodobém financování důchodového systému. Za tímto účelem normotvůrce zohlednil celou řadu pojistně matematických předpokladů.

Z toho vyplývá, že příspěvky úředníků ve výši jedné třetiny částky nezbytné k financování důchodového systému je nutno chápat ve výše uvedené pojistně matematické perspektivě a z dlouhodobého hlediska, takže nelze vyloučit zkreslení výpočtu.

Z článku 83a odst. 3 služebního řádu též vyplývá, že pojistně matematická rovnováha důchodového systému je zajištěna dvěma prvky – důchodovým věkem a sazbou příspěvku úředníků do tohoto systému. Napomáhají-li příspěvky do důchodového systému k zajištění jeho rovnováhy, neboť jej přímo financují, obdobný účinek se totiž očekává od zvýšení zákonného věku odchodu do důchodu, neboť to má v podstatě za následek odložení intervence tohoto systému na pozdější dobu.

Toto zjištění však nestačí k závěru, že prostřednictvím mechanismu přímé kompenzace by zvýšení zákonného věku odchodu do důchodu mělo nutně vést ke zpětnému snížení sazby příspěvku úředníků.

Podle článku 1 přílohy XII služebního řádu totiž stanovení příspěvku úředníků do důchodového systému vychází konkrétně z pojistně matematického posouzení prováděného každých pět let doplněného každoroční aktualizací, přičemž obě upravuje čl. 83a odst. 3 a 4 služebního řádu. Toto pětileté pojistně matematické posouzení a jeho každoroční aktualizace se přitom zakládají na několika parametrech stanovených v příloze XII služebního řádu.

Prvním parametrem pro výpočet příspěvku úředníků je „demografický vývoj“ uvedený v čl. 1 odst. 2 přílohy XII služebního řádu. Tento vývoj je sám určen pozorováním populace tvořené účastníky důchodového systému, jak vyplývá z článku 9 téže přílohy. Podle tohoto článku se demografický vývoj konkrétně dovozuje ze struktury základního souboru a průměrné věkové hranice pro odchod do důchodu. Samotná struktura populace musí být posuzována s přihlédnutím k tabulce úmrtnosti, průměrné délce života, míře invalidity a rozdělení populace podle pohlaví. Pokud jde o průměrnou věkovou hranici pro odchod do důchodu, odlišuje se od zákonného věku odchodu do důchodu a její zohlednění lze vysvětlit tím, že určuje skutečné náklady na důchody více než zákonný věk odchodu do důchodu.

Druhým parametrem pro stanovení příspěvku úředníků je vývoj základního platu každého z nich až do „předpokládané věkové hranice pro odchod do důchodu“ (články 4 a 6 přílohy XII služebního řádu). Tento parametr tedy s sebou přináší provedení odhadu budoucí hodnoty základního platu úředníka ve službě tak, že se zohlední promítnutí tohoto platu do doby odchodu do důchodu (čl. 6 odst. 1 první pododstavec přílohy XII služebního řádu). V tomto ohledu je nutno zdůraznit, že třebaže je nutno zohlednit zákonný věk pro odchod do důchodu, je třeba vzít v úvahu i takové skutečnosti, jako například možnost zůstat ve službě po dosažení tohoto věku nebo ukončit tuto službu před jeho dosažením, jak to nepřímo potvrzuje čl. 6 odst. 4 přílohy XII služebního řádu. Z toho v konečném důsledku vyplývá, že zde zohledňovaná „předpokládaná věková hranice pro odchod do důchodu“ má souhrnnou hodnotu.

Třetí parametr pro stanovení příspěvku úředníků vyplývá z úrokových sazeb posouzených podle článku 10 přílohy XII služebního řádu a čtvrtý parametr vyplývá podle článku 11 téže přílohy z míry ročních změn v platových stupnicích úředníků, odpovídající průměru specifických ukazatelů stanovených v příloze XI služebního řádu za třicet let.

Vše tak nasvědčuje tomu, že zákonný věk odchodu do důchodu, který stanoví článek 22 přílohy XIII služebního řádu ve znění vyplývajícím z nařízení č. 1023/2013 v závislosti na věku každého úředníka ke dni 1. května 2014, je skutečností, která spolupůsobí s odhady budoucí hodnoty několika parametrů (úroková sazba, úmrtnost, nárůst mezd atd.) při posuzování pojistně matematické rovnováhy důchodového systému Unie, a tedy při stanovení příspěvku, který je každý úředník povinen zaplatit do tohoto systému k zajištění třetiny této rovnováhy.

Sazba příspěvku úředníků do důchodového systému Unie se tak může vyvíjet nezávisle na zákonném věku odchodu do důchodu.

Konečně je důchodový systém Unie uspořádán na základě zásady solidarity a není koncipován v tom smyslu, že důchod pobíraný úředníkem představuje přesnou protihodnotu jeho příspěvků do uvedeného systému. Z toho vyplývá, že příspěvky jednotlivého úředníka nezakládají žádnému z nich individuální, skutečně nabytý nárok na přesnou protihodnotu ve formě důchodu a na vrácení případného přeplatku.

(viz body 45 až 54, 56 a 73)

Soud prvního stupně: rozsudek ze dne 29. listopadu 2006, Campoli v. Komise, T‑135/05, EU:T:2006:366, bod 134

Soud pro veřejnou službu: rozsudek ze dne 11. července 2007, Wils v. Parlament, F‑105/05, EU:F:2007:128, body 85 a 86