Staff case summary



Staff case summary

Shrnutí

1. Úředníci – Rozhodnutí, kterým je dotčeno služební postavení úředníka – Zohlednění skutečností, které nejsou obsaženy v jeho osobním spise, avšak se kterými byla dotyčná osoba předtím seznámena – Legalita – Podmínky

(Služební řád úředníků, čl. 26 první pododstavec)

2. Řízení – Organizační procesní opatření – Písemné otázky položené účastníkům řízení – Neexistence automatického důsledku pro řešení sporu

(Jednací řád Soudu prvního stupně, články 49, 64 a 65; rozhodnutí Rady 2004/752, čl. 3 odst. 4)

3. Řízení – Předkládání důkazů – Lhůta – Opožděné předložení navrhovaných důkazů

(Jednací řád Soudu prvního stupně, čl. 48 odst. 1)

4. Řízení – Návrh na provádění důkazů – Předložení po ukončení ústní části řízení – Návrh na znovuotevření ústní části řízení

(Jednací řád Soudu prvního stupně, článek 62)

5. Úředníci – Žaloba – Předcházející správní stížnost – Lhůty – Kogentní povaha

(Služební řád úředníků, články 90 a 91)

6. Akty orgánů – Domněnka platnosti – Nicotný akt – Pojem

(Článek 249 ES)

7. Úředníci – Orgán oprávněný ke jmenování – Pravomoci – Výkon

(Služební řád úředníků, článek 2)

8. Úředníci – Žaloba – Žalobní důvody – Zneužití pravomoci

9. Úředníci – Žaloba – Předcházející správní stížnost – Lhůty – Prekluze – Omluvitelný omyl

(Služební řád úředníků, články 90 a 91)

1. Legalita posouzení žaloby úředníka, které provedl soud Společenství, není nijak podmíněna tím, že žalovaný orgán splní svou povinnost seznámení uvedeného úředníka s osobním spisem stanovenou v článku 26 služebního řádu. Jedině soudu Společenství přísluší posoudit patřičnost přijetí případných organizačních procesních opatření a nařízení případných důkazních opatření.

Cílem čl. 26 prvního pododstavce služebního řádu je zaručit právo úředníka se v řízení účinně bránit, když se zabrání tomu, aby se rozhodnutí přijatá správním orgánem, která se dotýkají jeho služebního postavení a jeho služebního postupu, nezakládala na skutečnostech týkajících se jeho způsobilosti, výkonnosti nebo chování, které nejsou uvedeny v jeho osobním spise. Z toho plyne, že rozhodnutí, které se zakládá na takových faktických skutečnostech, je v rozporu se zárukami služebního řádu a musí být zrušeno jako rozhodnutí, které bylo přijato na základě řízení stiženého protiprávností.

Pouhá skutečnost, že písemnosti uvedené v článku 26 služebního řádu nebyly do osobního spisu založeny, však nemůže odůvodnit zrušení rozhodnutí, pokud s nimi byla dotyčná osoba skutečně seznámena. Nenamítatelnost písemností týkajících se jeho způsobilosti, výkonnosti nebo chování vůči úředníkovi se totiž týká pouze písemností, se kterými nebyl předtím seznámen. Netýká se písemností, které – ač s nimi byl seznámen – nebyly ještě založeny do jeho osobního spisu, jelikož orgánu nemůže být bráněno přijmout rozhodnutí v zájmu služby na základě písemností, se kterými byla dotyčná osoba předtím seznámena, z pouhého důvodu, že nebyly založeny do jeho osobního spisu. Z toho plyne, že orgán poruší článek 26 služebního řádu a právo úředníka se v řízení účinně bránit, pokud přijme rozhodnutí nepříznivě zasahující do jeho právního postavení, aniž by ho předtím seznámil s faktickými skutečnostmi neuvedenými v jeho osobním spise, které odůvodňují přijetí tohoto rozhodnutí. V tomto ohledu nemůže být pouhá prokázaná vědomost dotyčného úředníka o těchto skutečnostech považována za dostatečný důkaz o tom, že měl možnost užitečně bránit své zájmy před přijetím rozhodnutí, které nepříznivě zasahuje do jeho právního postavení. Aby dodržení jeho práva se v řízení účinně bránit bylo zajištěno, je ještě třeba, aby orgán jakýmkoliv způsobem prokázal, že ho předtím srozuměl s tím, že dotyčné faktické skutečnosti, ač nezaložené do jeho osobního spisu, mohly odůvodnit rozhodnutí, které nepříznivě zasahuje do jeho právního postavení. Není-li tomu tak, nelze mít za to, že došlo k seznámení vyžadovanému článkem 26 služebního řádu.

(viz body 91 až 94)

Odkazy: Soud, 13. prosince 2005, Cwik v. Komise, T‑155/03, T‑157/03 a T‑331/03, Sb. VS s. I‑A‑411 a II‑1865, body 50 a 51 a citovaná judikatura, a bod 52; Soud, 28. listopadu 2006, Milbert a další v. Komise, T‑47/04, Sb. VS s. I‑A‑2‑281 a II‑A‑2‑1455, bod 83

2. Rozhodnutí klást písemné otázky účastníkům řízení náleží do oblasti volného uvážení Soudu pro veřejnou službu, který může v každém stadiu řízení stanovit jakékoliv organizační procesní opatření nebo důkazní opatření uvedené v článcích 64 a 65 jednacího řádu Soudu prvního stupně. Výkon tohoto oprávnění s sebou nicméně nenese žádný automatický důsledek pro řešení sporu a Soud pro veřejnou službu má nadále volnost svrchovaně posoudit hodnotu, kterou je třeba přiznat různým skutkovým poznatkům a důkazním materiálům, jež mu byly předloženy nebo jež mohl sám shromáždit.

(viz bod 105)

Odkazy: Soudní dvůr, 29. října 2004, Ripa di Meana v. Parlament, C‑360/02 P, Sb. rozh., s. I‑10339, bod 28

3. Co se týče výjimky z pravidel, která upravují předkládání důkazů, čl. 48 odst. 1 jednacího řádu Soudu prvního stupně ukládá účastníkům řízení odůvodnit opožděné předložení jejich navrhovaných důkazů. Tato povinnost znamená, že je soudu Společenství přiznána pravomoc kontrolovat odůvodnění opožděného předložení těchto navrhovaných důkazů a případně jejich obsah, jakož i pravomoc tyto důkazy odmítnout, není-li návrh na jejich předložení odůvodněn právně dostačujícím způsobem. A fortiori je tomu tak i v případě navrhovaných důkazů předložených po podání dupliky.

(viz bod 115)

Odkazy: Soudní dvůr, 14. dubna 2005, M v. Soudní dvůr, C‑243/04 P, nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 33

4. Po ukončení ústní části řízení může účastník řízení navrhnout organizační procesní opatření pouze tehdy, pokud Soud pro veřejnou službu rozhodne o znovuotevření ústní části řízení. Jelikož Soud pro veřejnou službu má podle článku 62 jednacího řádu Soudu prvního stupně diskreční pravomoc v této oblasti, musí návrhu na znovuotevření ústní části řízení vyhovět, pouze pokud jej dotyčný účastník řízení zakládá na takových skutečnostech, které by mohly rozhodujícím způsobem ovlivnit výsledek sporu a které nemohl uplatnit před koncem ústní části řízení.

(viz bod 131)

Odkazy: Soudní dvůr, 8. července 1999, Hüls v. Komise, C‑199/92 P, Recueil, s. II‑4287, body 126 a 128; Soudní dvůr, 27. dubna 2006, L v. Komise, C‑230/05 P, nezveřejněné ve Sbírce rozhodnutí, bod 68

5. Lhůta tří měsíců pro podání stížnosti proti aktu nepříznivě zasahujícímu do právního postavení, stejně jako lhůta tří měsíců pro podání žaloby proti explicitnímu či implicitnímu rozhodnutí o zamítnutí stížnosti, stanovená v článcích 90 a 91 služebního řádu, má kogentní povahu, přičemž účastníci řízení a soud se od ní nemohou odchýlit, jelikož byla stanovena za účelem zajištění jasnosti a jistoty právních situací. Za tímto účelem musejí být tyto lhůty považovány za lhůty, které se použijí na jakékoliv zpochybnění aktu, jenž podléhá přezkumu soudu Společenství, bez ohledu na jeho povahu. Články 90 a 91 služebního řádu totiž nikterak nečiní rozdíl co se týče podmínek přípustnosti stížnosti a žaloby podle závažnosti vady, kterou je stižen napadený správní akt.

(viz body 145 a 146)

Odkazy: Soudní dvůr, 6. prosince 2001, Reyna González del Valle v. Komise, C‑219/01 P, nezveřejněné ve Sbírce rozhodnutí, bod 10; Soudní dvůr, 18. ledna 2007, PKK a KNK v. Rada, C‑229/05 P, Sb. rozh., s. I‑439, bod 101; Soud, 28. března 2001, Reyna González del Valle v. Komise, T‑130/00, nezveřejněné ve Sbírce rozhodnutí, bod 39; Soud, 8. března 2006, Lantzoni v. Soudní dvůr, T‑289/04, Sb. VS s. I‑A‑2‑39 a II‑A‑2‑171, body 40 a 41; Soud, 25. října 2007, Estaser El Mareny v. Komise, T‑274/06, nezveřejněné ve Sbírce rozhodnutí, bod 40

6. Aktům orgánů Společenství v zásadě svědčí domněnka legality a mají právní účinky, i když jsou stiženy vadou, dokud nejsou zrušeny nebo odvolány. Výjimkou z této zásady je to, že akty stižené vadou, jejíž závažnost je tak zjevná, že nemůže být strpěna v právním řádu Společenství, musejí být pokládány za akty bez právního účinku, dokonce i dočasného, to znamená, že musejí být považovány za právně nicotné. Tato výjimka směřuje k zachování rovnováhy mezi dvěma základními, ale někdy si vzájemně odporujícími požadavky, jež musí právní řád splňovat, a sice mezi stabilitou právních vztahů a dodržováním legality. Závažnost následků, které jsou spojeny se zjištěním nicotnosti aktu orgánů, předpokládá, že z důvodů právní jistoty je toto zjištění vyhrazeno jen pro skutečně zcela krajní případy. Není tomu tak v situaci, kdy se nepříslušnost a formální vada spočívající v nedodržení povinnosti odůvodnit rozhodnutí nejeví tak zjevně závažné, že by toto rozhodnutí muselo být považováno za právně nicotné.

(viz body 150 až 153)

Odkazy: Soudní dvůr, 15. června 1994, Komise v. BASF a další, C‑137/92 P, Recueil, s. I‑2555, body 48 až 50; Soudní dvůr, 8. července 1999, Chemie Linz v. Komise, C‑245/92 P, Recueil, s. I‑4643, body 93 až 95; Soudní dvůr, 5. října 2004, Komise v. Řecko, C‑475/01, Sb. rozh. s. I‑8923, body 18 až 20

7. Další pověření nebo odchýlení se od kritérií rozdělení pravomocí svěřených služebním řádem orgánu oprávněnému ke jmenování může mít za následek nicotnost aktu správního orgánu pouze tehdy, pokud toto další pověření nebo odchylka mohou porušovat jednu ze záruk přiznaných úředníkům služebním řádem nebo pravidla řádné správy v oblasti personálního řízení. Rozhodnutí Komise přijaté na základě článku 2 služebního řádu totiž s sebou nese rozdělení věcí v rámci služeb Komise, a nikoliv rigidní rozdělení, jehož nedodržení by bylo sankcionováno nicotností aktů vykonaných mimo vytýčený rámec.

(viz bod 155)

Odkazy: Soud, 15. září 1998, De Persio v. Komise, T‑23/96, Recueil FP, s. I‑A‑483 a II‑1413, bod 111; Soud, 7. února 2007, Caló v. Komise, T‑118/04 a T‑134/04, dosud nezveřejněné ve Sbírce rozhodnutí, body 68 a 71

8. Pojem „zneužití pravomoci“ má přesný dosah, který označuje situaci, kdy správní orgán užívá své pravomoci s jiným cílem, než pro který mu byly svěřeny. Rozhodnutí je postiženo zneužitím pravomoci pouze tehdy, pokud se jeví na základě objektivních, relevantních a shodujících se nepřímých důkazů, že bylo přijato za účelem dosažení jiných než udávaných cílů.

V tomto ohledu nestačí dovolávat se na podporu svých tvrzení určitých skutečností, avšak je třeba předložit ještě dostatečně přesné, objektivní a shodující se nepřímé důkazy, které mohou podpořit jejich pravdivost nebo alespoň jejich pravděpodobnost, přičemž v opačném případě nemůže být věcná přesnost tvrzení dotčeného orgánu zpochybněna.

(viz body 172 a 173)

Odkazy: Soud, 5. července 2000, Samper v. Parlament, T‑111/99, Recueil FP, s. I‑A‑135 a II‑611, bod 64; Soud, 19. září 2001, E v. Komise, T‑152/00, Recueil FP, s. I‑A‑179 a II‑813, bod 69; Cwik v. Komise, výše uvedený, body 179 a 180; Soud, 2. prosince 2008, Karatzoglou v. AER, T‑471/04, dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, body 49 a 50

9. Pojem „omluvitelný omyl“ musí být vykládán restriktivně a může se vztahovat pouze na výjimečné okolnosti, kdy orgány zejména jednaly takovým způsobem, že jejich jednání samo o sobě nebo rozhodujícím způsobem mohlo vyvolat přípustné zmatení u právního subjektu, který jednal v dobré víře a prokázal veškerou řádnou péči požadovanou od běžně informovaného subjektu. Vzhledem k tomu, že omluvitelný omyl představuje výjimku ze sankce nepřípustnosti v případě nedodržení lhůt pro podání stížnosti a žaloby, které mají kogentní povahu, pojem omluvitelný omyl musí být tvrzen a prokázán tím účastníkem řízení, který z něho hodlá mít prospěch, přičemž soud nemůže existenci takového omylu konstatovat z úřední povinnosti.

I když účinkem omluvitelného omylu může být zachování lhůty, a tudíž umožnění přípustnosti stížnosti nebo žaloby i přes nedodržení lhůt uložených čl. 90 odst. 2 nebo čl. 91 odst. 3 služebního řádu, nemůže být jeho účinkem to, že by žalobce nemusel zahájit postup před zahájením soudního řízení stanovený v čl. 90 odst. 2 služebního řádu, který je výslovnou podmínkou přípustnosti žaloby na základě čl. 91 odst. 2 služebního řádu, a mohl podat přímo žalobu k Soudu pro veřejnou službu.

(viz body 204 až 206)

Odkazy: Soudní dvůr, 15. prosince 1994, Bayer v. Komise, C‑195/91 P, Recueil, s. I‑5619, bod 26; Soudní dvůr, 15. května 2003, Pitsiorlas v. Rada a ECB, C‑193/01 P, Recueil, s. I‑4837, bod 24; Soud, 16. března 1993, Blackman v. Parlament, T‑33/89 a T‑74/89, Recueil, s. II‑249, body 32 a 33; Soud, 11. listopadu 2008, Speiser v. Parlament, T‑390/07 P, nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 33