STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

HENRIKA SAUGMANDSGAARDA ØE

přednesené dne 28. února 2019 ( 1 )

Věc C‑622/17

Baltic Media Alliance Ltd.

proti

Lietuvos radijo ir televizijos komisija

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Vilniaus apygardos administracinis teismas (Krajský správní soud ve Vilniusu, Litva)]

„Řízení o předběžné otázce – Volný pohyb služeb – Směrnice 2010/13/EU – Audiovizuální mediální služby – Televizní vysílání – Článek 1 odst. 1 písm. c) a d) – Pojmy ‚redakční odpovědnost‘ a ‚poskytovatel mediálních služeb‘ – Televizní kanál z členského státu – Článek 3 odst. 1 a 2 – Svoboda příjmu a dalšího přenosu – Podněcování k nenávisti – Opatření přijatá přijímajícím členským státem – Dočasná povinnost provozovatelů, kteří distribuují televizní kanály spotřebitelům z uvedeného státu, šířit tento kanál pouze v rámci balíčku televizních programů za příplatek – Slučitelnost s unijním právem“

I. Úvod

1. V této žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce položil Vilniaus apygardos administracinis teismas (Krajský správní soud ve Vilniusu, Litva) Soudnímu dvoru dvě otázky týkající se výkladu směrnice 2010/13/EU, označované jako směrnice o audiovizuálních mediálních službách ( 2 ).

2. Tato žádost byla předložena ve sporu mezi společností Baltic Media Alliance Ltd. (dále jen „BMA“) a Lietuvos radijo ir televizijos komisija (Litevská rada pro rozhlasové a televizní vysílání; dále jen „LRTK“) týkajícím se rozhodnutí posledně uvedeného orgánu, kterým byla provozovatelům distribuujícím televizní kanály litevským spotřebitelům uložena dočasná povinnost šířit kanál NTV Mir Lithuania pouze v rámci balíčku televizních programů za příplatek. Uvedené rozhodnutí, které již bylo zrušeno, bylo vydáno na základě zjištění, že v programovém vysílání zmíněného kanálu jsou šířeny informace podněcující k nenávisti na základě státní příslušnosti.

3. Předkládající soud se ptá, zda je dotčené rozhodnutí v souladu s čl. 3 odst. 1 a 2 směrnice 2010/13. Podle uvedeného ustanovení může členský stát přijímající televizní vysílání z jiného členského státu zakázat další přenos tohoto vysílání z takového důvodu, jako je podněcování k nenávisti, pouze pokud jsou splněny určité podmínky. Litevský zákonodárce však zmíněné ustanovení provedl v tom smyslu, že LRTK nemusí tyto podmínky uplatnit, pokud ukládá povinnost šířit kanál pouze v rámci balíčku televizních programů za příplatek. LRTK proto v projednávané věci uvedené podmínky nesplnila.

4. Ve svém stanovisku vysvětluji důvody, proč takové vnitrostátní ustanovení nespadá do působnosti čl. 3 odst. 1 a 2 směrnice 2010/13, neboť jeho účelem je úprava způsobu distribuce televizního kanálu a ve svém účinku nebrání příjmu ani vlastnímu dalšímu přenosu tohoto kanálu.

II. Právní rámec

A. Směrnice 2010/13

5. Článek 3 odst. 1 a 2 směrnice 2010/13 stanoví: „1. Členské státy zajistí svobodu příjmu a nebrání dalšímu přenosu audiovizuálních mediálních služeb z jiných členských států na svém území z důvodů, které spadají do oblastí upravených touto směrnicí. 2. Pokud jde o televizní vysílání, mohou se členské státy prozatímně odchýlit od odstavce 1 za těchto podmínek: a) televizní vysílání z jiného členského státu zřejmým, závažným a hrubým způsobem porušuje čl. 27 odst. 1 nebo 2 nebo článek 6; b) subjekt televizního vysílání během předchozích dvanácti měsíců již nejméně dvakrát porušil písmeno a); c) dotyčný členský stát písemně oznámil subjektu televizního vysílání a Komisi údajná porušení a opatření, která zamýšlí přijmout v případě opětovného porušení; d) konzultace s členským státem, z něhož se vysílá, a Komisí nevedla ve lhůtě 15 dnů od oznámení podle písmene c) ke smírnému řešení a údajné porušení trvá. Komise rozhodne ve lhůtě dvou měsíců ode dne oznámení opatření přijatých členským státem o slučitelnosti těchto opatření s právem Unie. V případě záporného rozhodnutí musí členský stát uvedená opatření neprodleně ukončit.“

6. Podle článku 6 téže směrnice členské státy vhodnými prostředky zajistí, aby audiovizuální mediální služby poskytované poskytovateli mediálních služeb spadajícími do jejich pravomoci neobsahovaly podněcování k nenávisti na základě rasy, pohlaví, náboženského vyznání nebo státní příslušnosti.

B. Litevské právo

7. Článek 6 směrnice 2010/13 byl do litevského práva proveden článkem 19 odst. 1 bodem 3 Lietuvos Respublikos visuomenės informavimo įstatymas (litevský zákon o poskytování informací veřejnosti) ze dne 2. července 2006 (Valstybės žinios, 2006-07-27, č. 82-3254) (dále jen „zákon o poskytování informací veřejnosti“). Ve znění použitelném v době sporu v původním řízení toto ustanovení stanovilo: „Je zakázáno šířit v médiích informace […] 3) které obsahují válečnou propagandu, podněcují k válce či nenávisti, posměchu či pohrdání, nebo které podporují diskriminaci, násilí či tvrdé fyzické zacházení se skupinou osob či osobou náležící do této skupiny na základě věku, pohlaví, sexuální orientace, etnického původu, rasy, státní příslušnosti, občanství, jazyka, původu, sociálního postavení, víry, přesvědčení, názorů či náboženství; […]“

8. Článek 33 odst. 11 a 12 uvedeného zákona, ve znění použitelném na spor ve věci v původním řízení, stanoví: „11. Subjekty zajišťující další přenos televizních kanálů a jiné osoby poskytující litevským spotřebitelům službu internetového vysílání televizních kanálů nebo programů, které sestavují balíčky televizních programů dále přenášených nebo šířených přes internet, jsou povinny dodržovat pravidla stanovená [LRTK] ohledně složení takových balíčků a zaručit právo spotřebitelů na nestranné informace, názorovou, kulturní a jazykovou rozmanitost a na přiměřenou ochranu nezletilých osob proti nežádoucímu vlivu informací sdělovaných veřejnosti. Televizní programy, jejichž prostřednictvím jsou šířeny informace zakázané podle čl. 19 odst. 1 bodu 3 [zákona o poskytování informací veřejnosti], mohou být po dobu dvanácti měsíců od data přijetí rozhodnutí podle odst. 12 bodu 1 tohoto článku dále přenášeny či šířeny přes internet pouze v rámci balíčku televizních programů za příplatek, který v tomto případě nesmí být dotován, podporován či jinak zvýhodňován, a jeho cena nesmí být nižší než náklady vynaložené poskytovatelem služby na nabytí, další přenos nebo internetové vysílání televizních programů, které jsou součástí takových balíčků. 12. Zjistí-li [LRTK], že prostřednictvím televizního kanálu, který je dále přenášen nebo šířen přes internet do členských států Evropské unie, do států, které jsou členy Evropského hospodářského prostoru, nebo do jiných evropských států, které ratifikovaly Evropskou úmluvu o přeshraniční televizi přijatou Radou Evropy, nebo ve vysílání takového kanálu jsou zveřejňovány, přenášeny a propagovány informace zakázané podle čl. 19 odst. 1 bodů 1, 2 a 3 [zákona o poskytování informací veřejnosti]: 1) přijme rozhodnutí, podle kterého lze dotčený kanál šířit pouze v rámci balíčku televizních programů za příplatek, a informuje o této skutečnosti subjekty televizního vysílání a jiné osoby, které poskytují litevským spotřebitelům služby šíření televizních kanálů nebo televizního vysílání přes internet; 2) přijme bezodkladně opatření stanovená v článku 341 tohoto zákona, aby zaručila vysílání televizních kanálů nebo programů splňujících požadavky tohoto zákona. […]“.

9. Článek 3 odst. 1 a 2 směrnice 2010/13 byl do litevského práva proveden článkem 341 odst. 1 a 3 zákona o poskytování informací veřejnosti. Odstavec 1 posledně uvedeného článku stanoví, že v Litevské republice je zaručena svoboda příjmu audiovizuálních mediálních služeb mimo jiné z členských států. Odstavec 3 uvedeného článku stanoví, že tuto svobodu lze „prozatímně omezit“, pokud jsou splněny čtyři podmínky, jež odpovídají podmínkám stanoveným v uvedeném čl. 3 odst. 2 [směrnice].

III. Spor v původním řízení, předběžné otázky a řízení u Soudního dvora

10. Společnost BMA, zapsaná ve Spojeném království, je držitelem licence k vysílání televizního kanálu NTV Mir Lithuania poskytnuté orgánem uvedeného členského státu příslušným pro oblast telekomunikačních služeb, a sice Office of Communications (telekomunikační úřad, Spojené království; dále jen „OFCOM“).

11. Dne 18. května 2016 vydala LRTK v souladu s čl. 33 odst. 11 a čl. 33 odst. 12 bodem 1 zákona o poskytování informací veřejnosti rozhodnutí, kterým byla subjektům zajišťujícím další kabelový přenos televizních kanálů a jiným osobám, které poskytují litevským spotřebitelům službu šíření takových kanálů přes internet, uložena povinnost, aby po dobu dvanácti měsíců ode dne, kdy toto rozhodnutí vstoupí v platnost, šířily kanál NTV Mir Lithuania pouze v rámci placeného balíčku televizních programů (případně aby takové balíčky nabízeli pouze za příplatek, který nesmí být zahrnut v základní ceně balíčku). Důvodem pro vydání uvedeného rozhodnutí byla skutečnost, že pořad s názvem „Ypatingas įvykis. Tyrimas“ („Zvláštní zprávy: Vyšetřování“) vysílaný na dotčeném kanále dne 15. dubna 2016 obsahoval informace podněcující k nesnášenlivosti na základě státní příslušnosti, které jsou zakázány podle čl. 19 odst. 1 bodu 3 tohoto zákona.

12. Dne 22. června 2016 vydala LRTK nové rozhodnutí, kterým své původní rozhodnutí změnila. Rada zrušila povinnost šířit kanál NTV Mir Lithuania pouze v rámci balíčku televizních programů za příplatek a zahájila řízení o dočasném pozastavení vysílání tohoto kanálu ve smyslu čl. 341 odst. 3 zákona o poskytování informací veřejnosti. V této souvislosti zaslal zmíněný orgán společnosti BMA oznámení o protiprávním jednání, jež bylo konstatováno v původním rozhodnutí, a rovněž o opatřeních, která hodlá přijmout v případě, že se takové protiprávní jednání bude opakovat. Dotčené protiprávní jednání oznámila LRTK také úřadu OFCOM.

13. Téhož dne podala společnost BMA k Vilniaus apygardos administracinis teismas (Krajský správní soud ve Vilniusu) žalobu na zrušení rozhodnutí LRTK ze dne 18. května 2016. V této souvislosti BMA mimo jiné namítá, že předmětné rozhodnutí bylo vydáno v rozporu s čl. 3 odst. 2 směrnice 2010/13. Podle uvedené společnosti brání sporné rozhodnutí dalšímu přenosu televizního kanálu z jiného členského státu. To podle ní znamená, že důvody pro stanovení takové překážky a postup pro přijetí uvedeného rozhodnutí musely splňovat podmínky uvedeného ustanovení. Tento požadavek však nebyl splněn.

14. Za těchto podmínek se Vilniaus apygardos administracinis teismas (Krajský správní soud ve Vilniusu) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1) Vztahuje se čl. 3 odst. 1 a 2 [směrnice 2010/13] pouze na případy, kdy přijímající členský stát hodlá pozastavit šíření nebo další přenos televizního vysílání, anebo se vztahuje i na ostatní opatření přijatá přijímajícím státem, aby jiným způsobem omezil svobodu příjmu a dalšího přenosu televizních programů? 2) Musí být bod 8 odůvodnění a čl. 3 odst. 1 a 2 [směrnice 2010/13] vykládán v tom smyslu, že zakazuje přijímajícím členským státům, aby poté, co zjistily, že v rámci televizního programu dále přenášeného či šířeného přes internet z členského státu Evropské unie byl odvysílán, předán k distribuci a distribuován obsah ve smyslu článku 6 směrnice 2010/13, přijaly bez splnění podmínek stanovených v čl. 3 odst. 2 této směrnice takové rozhodnutí, jako je rozhodnutí podle čl. 33 odst. 11 a čl. 33 odst. 12 bodu 1 [zákona o poskytování informací veřejnosti], tj. rozhodly se subjektům provozujícím další vysílání na území přijímajícího členského státu a jiným osobám poskytujícím služby spočívající v šíření televizních programů přes internet prozatímně uložit povinnost, podle níž mohou televizní program nadále šířit či dále přenášet přes internet pouze v rámci balíčků televizních programů za příplatek?“

15. Předkládací rozhodnutí ze dne 27. října 2017 došlo kanceláři Soudního dvora dne 3. listopadu 2017. Písemná vyjádření předložily Soudnímu dvoru společnost BMA, LRTK, litevská vláda a Komise. Tytéž zúčastněné, vyjma LRTK, byly zastoupeny na jednání konaném dne 28. listopadu 2018.

IV. Analýza

A. K přípustnosti

16. LRTK a litevská vláda zpochybňují přípustnost uvedených předběžných otázek a v této souvislosti předkládají dva argumenty.

17. Zaprvé tvrdí, že tyto otázky jsou pouze hypotetické. Důvodem je, že tentýž den, kdy BMA podala žalobu k předkládajícímu soudu, změnila LRTK rozhodnutí ze dne 18. května 2016, zrušila povinnost šířit kanál NTV Mir Lithuania pouze v rámci balíčku televizních programů za příplatek a zahájila řízení o pozastavení vysílání v souladu s čl. 3 odst. 2 směrnice 2010/13, takže původní řízení se podle nich stalo bezpředmětným. BMA podle jejich názoru již nemá právní zájem na řízení vedeném před uvedeným soudem, jelikož její žaloba jí nemůže ve výsledku přinést žádný prospěch.

18. V tomto ohledu připomínám, že v řízení upraveném článkem 267 SFEU se na otázky týkající se výkladu unijního práva položené vnitrostátním soudem v právním a skutkovém rámci, který tento soud vymezí na vlastní odpovědnost a jehož správnost nepřísluší Soudnímu dvoru ověřovat, vztahuje domněnka relevance ( 3 ). Mám za to, že argumenty vznesené ze strany LRTK a litevské vlády v projednávané věci tuto domněnku nevyvrací.

19. Vnitrostátní soud totiž v předkládacím rozhodnutí uvádí, že podle jeho názoru předmět sporu v původním řízení nadále existuje. Nehledě na skutečnost, že sporné rozhodnutí bylo změněno, musí zmíněný soud určit, zda LRTK svým rozhodnutím porušila práva společnosti BMA a zda bylo uvedené rozhodnutí legální v okamžiku, kdy bylo vydáno. Odpověď Soudního dvora je tedy zjevně relevantní.

20. Je pravda, že Soudní dvůr v některých věcech sám konstatoval, že spor vedený před předkládajícím soudem se stal bezpředmětným, a dospěl k závěru, že předběžné otázky, které mu byly položeny, jsou z tohoto důvodu nepřípustné. V takových věcech však byla návrhová žádání žalobce v původním řízení po podání žaloby k vnitrostátnímu soudu v plném rozsahu uspokojena ( 4 ).

21. Ve věci v původním řízení však LRTK návrhu podanému společností BMA nevyhověla. Jak uvádí zmíněná společnost, LRTK v rámci změny svého původního rozhodnutí neuznala jeho tvrzenou protiprávnost a nenapravila jeho důsledky, které již nastaly. Povinnost omezující šíření kanálu NTV Mir Lithuania platila v období od 23. května 2016 do 27. června 2016 a během této doby měla pro společnost BMA potenciálně nepříznivé důsledky ( 5 ).

22. Společnost BMA má nadále právní zájem na tom, aby soud určil, že sporné rozhodnutí bylo v okamžiku jeho vydání protiprávní. Případné zrušení tohoto rozhodnutí soudem by mohlo sloužit jako právní základ budoucí žaloby na náhradu škody, která této společnosti údajně vznikla ( 6 ). Zmíněná společnost tvrdí, že takové určení protiprávnosti by navíc zabránilo tomu, aby proti ní LRTK vydala v budoucnu obdobné rozhodnutí ( 7 ).

23. Zadruhé litevská vláda namítá, že rozhodnutí, kterým byla uložena povinnost šířit určitý televizní kanál pouze v rámci balíčku televizních programů za příplatek, nespadá do oblasti působnosti čl. 3 odst. 1 a 2 směrnice 2010/13. K rozhodnutí sporu v původním řízení tudíž podle ní není požadovaný výklad unijního práva potřebný.

24. V tomto směru postačí uvést, že tento argument se týká věcné podstaty předběžných otázek položených předkládajícím soudem. Pro posouzení jejich přípustnosti je tudíž irelevantní ( 8 ).

25. S ohledem na výše uvedené považuji předběžné otázky položené v projednávané věci za přípustné.

B. K věci samé

1. Úvodní poznámky

26. Obdobně jako v případě směrnice 89/552/EHS ( 9 ) je cílem sledovaným směrnicí 2010/13, která ji nahradila, vytvoření „oblasti bez vnitřních hranic pro audiovizuální mediální služby“ ( 10 ). Za tímto účelem obsahuje tato směrnice dvě skupiny vzájemně se doplňujících opatření.

27. Zaprvé směrnice pro některé záležitosti („koordinované oblasti“) stanoví minimální požadavky pro všechny poskytovatele mediálních služeb usazené v členských státech, jejichž účelem je chránit určité cíle veřejného zájmu a rovněž vytvořit audiovizuální obsah v rámci Unie. Tyto požadavky jsou obsaženy i v článku 6 směrnice 2010/13, který zakazuje šíření programů obsahujících podněcování k nenávisti na základě rasy, pohlaví, náboženského vyznání nebo státní příslušnosti ( 11 ).

28. Zadruhé je jádrem směrnice 2010/13 zásada „země původu“. V souladu s čl. 2 odst. 1 uvedené směrnice jsou poskytovatelé mediálních služeb, kteří spadají do pravomoci členského státu, v zásadě povinni dodržovat pouze pravidla stanovená ve směrnici ( 12 ). Členskému státu přísluší kontrolovat, zda dotčený poskytovatel dodržuje jeho právní pravidla a minimální požadavky stanovené uvedenou směrnicí. Na základě čl. 3 odst. 1 téže směrnice jsou členské státy zároveň v zásadě povinny zajistit svobodu příjmu a nebránit dalšímu přenosu audiovizuálních mediálních služeb z jiných členských států na svém území (tyto povinnosti označuji společně dále jen jako „svobodu příjmu a dalšího přenosu“) z důvodů, které spadají do oblastí upravených touto směrnicí – z nichž jedním je, jak připomínám, podněcování k nenávisti. Článek 3 odst. 2 směrnice 2010/13 nicméně upravuje možnost odchýlit se od této svobody, pokud jsou dodrženy hmotněprávní a procesní podmínky, ke kterým se vrátím v dalším textu ( 13 ).

29. Článek 3 odst. 1 a 2 směrnice 2010/13 provedl litevský zákonodárce do vnitrostátního práva článkem 341 odst. 1 a 3 zákona o poskytování informací veřejnosti. Posledně uvedené ustanovení tak ukládá litevskému úřadu pro dohled nad televizním vysíláním, tedy LRTK, povinnost zahájit v souladu s podmínkami odpovídajícími těm, které jsou stanoveny v čl. 3 odst. 2 směrnice, řízení o pozastavení příjmu nebo dalšího přenosu televizního kanálu, pokud zjistí, že jsou na něm vysílány informace podněcující mimo jiné k nenávisti.

30. Článek 33 odst. 11 a čl. 33 odst. 12 bod 1 zákona o poskytování informací veřejnosti nicméně zároveň ukládá LRTK, aby v případě zjištění, že je vysílán pořad podněcující k násilí, přijala okamžitě (a nezávisle na těchto podmínkách) opatření, kterým uloží provozovatelům šířícím televizní kanály litevským spotřebitelům, aby po dobu dvanácti měsíců šířili nebo dále přenášeli dotčený kanál po internetu pouze v rámci balíčku televizních programů za příplatek ( 14 ). Podle vysvětlení předložených litevskou vládou je účelem tohoto předběžného opatření rychle reagovat v případě šíření zakázaných informací, dokud nebude zahájeno a dokončeno řízení o pozastavení vysílání.

31. Rozhodnutím ze dne 18. května 2016 přijala LRTK takové opatření vůči vysílání kanálu NTV Mir Lithuania s odůvodněním, že jeden z programů šířených jeho prostřednictvím podněcuje k nenávisti na základě státní příslušnosti ( 15 ). Předmětem projednávané věci není věcná podstata uvedeného rozhodnutí. Předkládající soud zejména nezpochybňuje skutečnost, že obsah zmíněného programu podněcoval k nenávisti ve smyslu článku 6 směrnice 2010/13 ( 16 ).

32. V rámci první předběžné otázky se předkládající soud naopak ptá, zda byla LRTK povinna při vydání sporného rozhodnutí dodržet podmínky stanovené v čl. 3 odst. 2 směrnice 2010/13. Pokud ano, dotazuje se předkládající soud v druhé předběžné otázce, jaké důsledky je třeba vyvodit z této skutečnosti pro legalitu sporného rozhodnutí.

33. Na základě těchto předběžných otázek tak má Soudní dvůr upřesnit, na jaká opatření se vztahuje čl. 3 odst. 1 a 2 směrnice 2010/13. Tyto otázky vycházejí z předpokladu, že kanál NTV Mir Lithuania je audiovizuální službou poskytovanou společností BMA, a tudíž spadá do působnosti uvedeného ustanovení. LRTK a litevská vláda tento předpoklad v řízení před Soudním dvorem zpochybnily. Jejich námitka vyvolává otázku, na jaké mediální služby se vztahuje svoboda příjmu a dalšího přenosu stanovená v čl. 3 odst. 1 téže směrnice. Za účelem poskytnutí předkládajícímu soudu vyčerpávající odpověď, která je nutná k rozhodnutí sporu v původním řízení, budu se nejprve věnovat této problematice (2). Následně se budu zabývat první předběžnou otázkou a vysvětlím, proč podle mého názoru takové opatření, jako je opatření upravené v čl. 33 odst. 11 a čl. 33 odst. 12 bodě 1 zákona o poskytování informací veřejnosti, nespadá do působnosti uvedeného čl. 3 odst. 1 a 2 (3). Nakonec budu podpůrně analyzovat druhou předběžnou otázku a uvedu důvody, proč, pokud by se na dané opatření onen čl. 3 odst. 1 a 2 vztahoval, nelze takové opatření přijmout, pokud nejsou splněny podmínky stanovené ve zmíněném ustanovení (4).

2. K audiovizuálním mediálním službám, na které se vztahuje svoboda příjmu a dalšího přenosu zakotvená v čl. 3 odst. 1 směrnice 2010/13

34. V souvislosti s audiovizuálními mediálními službami, na které se vztahuje svoboda příjmu a dalšího přenosu, byly v řízení před Soudním dvorem diskutovány dvě úvodní otázky: na jedné straně otázka, zda se tato svoboda vztahuje na kanál NTV Mir Lithuania, přestože jsou podle LRTK a litevské vlády programy vysílané prostřednictvím tohoto kanálu vyrobeny ve třetích zemích (a), a na druhé straně otázka, zda uvedený kanál spadá do působnosti této svobody, přestože je určen výhradně pro území Litevské republiky (b).

a) Ke skutečnosti, že programy vysílané prostřednictvím televizního kanálu pocházejí převážně ze třetí země

35. Na audiovizuální mediální služby včetně televizních pořadů, se vztahuje zásada svobody příjmu a dalšího přenosu zakotvená v čl. 3 odst. 1 směrnice 2010/13 pouze v případě, že spadají do územní působnosti této směrnice. To znamená, že musejí být nejen šířeny (přinejmenším) v jednom členském státě ( 17 ), ale musí rovněž „pocházet“ z některého z členských států. Jinak má přijímající členský stát v zásadě možnost přijímat opatření upravující příjem a další přenos těchto služeb na svém území ( 18 ).

36. Podle čl. 2 odst. 1 směrnice 2010/13 audiovizuální mediální služba „pochází“ ze členského státu, pokud její poskytovatel (v souvislosti s televizním vysíláním je ve směrnici použit pojem „subjekt televizního vysílání“) ( 19 )spadá do jeho pravomoci. Podle čl. 2 odst. 2 uvedené směrnice je tomu tak v případě, 1) že je subjekt televizního vysílání usazen v tomto členském státě (za podmínek stanovených v odstavci 3 tohoto článku), nebo 2) že takový subjekt používá družicové kapacity tohoto členského státu nebo zařízení pro přenos vzestupného signálu k družici ( 20 ) umístěné v tomto členském státě (na základě odstavce 4 téhož článku).

37. V projednávané věci litevská vláda v zásadě tvrdí, že subjektem televizního vysílání, který vysílá programy kanálu NTV Mir Lithuania, je provozovatel usazený v Rusku a že společnost BMA (která, jak připomínám, je usazena ve Spojeném království) tento kanál pouze šíří v Litevské republice. V tomto směru podotýkám, že je všeobecně známou skutečností, že NTV je ruský kanál provozovaný společností Oao Telekompania NTV a že NTV Mir (NTV Monde) je mezinárodní verzí tohoto kanálu, která je přenášena prostřednictvím družice. V této souvislosti je NTV Mir Lithuania, jak vyplývá z informací uvedených společností BMA na jednání, verzí téhož kanálu určenou pro litevskou veřejnost ( 21 ). Tento argument litevské vlády tedy chápu v tom smyslu, že hlavní náplní programové skladby kanálu NTV Mir Lithuania společností BMA je přenos kanálu NTV v nezměněné podobě.

38. Předtím, než se budu věnovat dosahu tohoto argumentu, je třeba připomenout několik skutečností. Unijní právo rozlišuje mezi poskytováním audiovizuálního obsahu a přenosem takového obsahu. V této souvislosti provozovatelé, kteří zajišťují pouze přenos takového obsahu například tím, že jej distribuují veřejnosti, neposkytují „audiovizuální mediální služby“ ve smyslu směrnice 2010/13, ale „služby elektronických komunikací“, které jsou upraveny zejména směrnicí 2002/21/ES ( 22 ). Podle definic uvedených v těchto dvou směrnicích ( 23 ) je rozhodujícím kritériem, podle kterého se odlišují poskytovatelé mediálních služeb od provozovatelů, kteří poskytují pouze vysílací službu, „redakční odpovědnost“ za vysílaný obsah. Podle čl. 1 odst. 1 písm. c) směrnice 2010/13 se tímto pojmem rozumí, pokud jde o oblast televizního vysílání, „provádění účinné kontroly výběru pořadů i jejich chronologického uspořádání v programové skladbě“. Shrnu-li výše uvedené, je pro účely použití pravidel stanovených ve směrnici 2010/13 rozhodující otázka, zda společnost BMA má ve vztahu ke kanálu NTV Mir Lithuania takovou redakční odpovědnost, nebo zda se omezuje na jeho pouhé šíření ( 24 ).

39. K tomuto bodu litevská vláda na jednání uvedla, že redakční rozhodnutí týkající se programů kanálu NTV Mir Lithuania jsou přijímána v Rusku. Tyto programy jsou vyrobeny v uvedené třetí zemi. Podle uvedené vlády nemá společnost BMA na jejich obsah žádný vliv. Společnost BMA namítá, že rozhodnutí o obsahu kanálu NTV Mir Lithuania jsou přijímána ve Spojeném království. Dotyčná zúčastněná se podle svého tvrzení neomezuje pouze na šíření uvedeného kanálu, ale je rovněž autorem, jak ostatně vyplývá z licence, kterou jí vydal úřad OFCOM.

40. Otázka, kdo nese redakční odpovědnost ve vztahu ke spornému kanálu, je skutkovou okolností, k jejímuž objasnění je podle jejího názoru příslušný výhradně předkládající soud. Ze skutečnosti, že úřad OFCOM vydal společnosti BMA licenci, podle posledně jmenované vyplývá, že odpovědnost nese právě tato společnost. Podle mého názoru však nemůže být zmíněná licence rozhodující. Uvedený soud by měl mít vždy pravomoc ověřit, zda jsou splněny podmínky použitelnosti směrnice 2010/13 ( 25 ). Jde o složitý úkol. Výše zmíněná definice redakční odpovědnosti je značně neurčitá, a pokud je mi známo, Soudní dvůr se k tomuto pojmu dosud nevyslovil. Považuji proto za vhodné uvést v této souvislosti několik poznatků relevantních pro jeho výklad.

41. V tomto směru z téže definice vyplývá, že provozovatel nese redakční odpovědnost za televizní kanál, pokud má „účinnou kontrolu“, jejímž účelem je na jedné straně „výběr“ pořadů vysílaných na daném kanále (tedy v běžném smyslu tohoto slova volba, zda do jeho vysílání zařadí či nezařadí ten či onen pořad) a chronologické „uspořádání“ těchto pořadů v programové skladbě. Tato kontrola tak musí existovat nad obsahem kanálu posuzovaného jako celek, a nikoli nad jeho jednotlivými pořady posuzovanými jednotlivě. Skutečnost, že společnost BMA nevyrábí pořady vysílané na kanálu NTV Mir Lithuania, tudíž není v této souvislosti rozhodující.

42. Pokud jde na druhé straně o povahu zmíněné „účinné kontroly“, je třeba uvést, že směrnice 2010/13 neposkytuje v tomto směru žádnou odpověď. V bodě 25 jejího odůvodnění se pouze uvádí, že členské státy mohou dále upřesnit tento pojem při přijímání opatření k provedení této směrnice. Mám nicméně za to, že s ohledem na uplatnění zásady země původu je nutné určit jeden příslušný členský stát pro každého poskytovatele audiovizuálních mediálních služeb, a tedy, je-li to možné, jediného provozovatele, který nese redakční odpovědnost za daný obsah. Pokud by bylo v této souvislosti ponecháno upřesnění uvedeného pojmu na úvaze členských států, hrozilo by, že dojde ke střetu příslušnosti, a to konkrétně v tom smyslu, že by odpovědnost neslo více subjektů ( 26 ). Vzhledem k tomu, že čl. 1 odst. 1 písm. c) této směrnice výslovně neodkazuje na právo členských států, a za účelem zajištění jednotného uplatňování uvedené směrnice v rámci Unie, jsem toho názoru, že pojem „účinná kontrola“ musí být vykládán autonomně.

43. S ohledem na kontext a cíle sledované směrnicí 2010/13 (kterými je, jak připomínám, právní úprava činnosti poskytovatelů audiovizuálního obsahu, a nikoli provozovatelů, kteří takový obsah pouze přenášejí) mám za to, že účinná kontrola spočívá v pravomoci rozhodovat v posledním stupni o nabídce audiovizuálních služeb jako takové ( 27 ). Ve věci v původním řízení by bylo konkrétně třeba určit, kdo rozhoduje o programové skladbě kanálu NTV Mir Lithuania.

44. Z okolnosti (jejíž ověření přísluší předkládajícímu soudu), že hlavní náplní kanálu NTV Mir Lithuania je další přenos in extenso kanálu NTV, by bylo možné dovozovat, že společnost BMA nenese redakční odpovědnost za tento kanál. Je však těžké z ní dovodit jednoznačný závěr. Záleželo by na tom, zda uvedená společnost sama vybírá a uspořádává takto dále přenášené pořady kanálu NTV. V každém případě je podle mého názoru k převzetí takové odpovědnosti za televizní kanál nutné, aby měl dotčený subjekt k dispozici určité materiální a lidské zdroje. V tomto ohledu by byla dobrým vodítkem okolnost, zda společnost BMA zaměstnává dostatečný počet pracovníků odpovědných za objednávání, zajišťování, hodnocení, úpravu nebo schvalování pořadů vysílaných daným kanálem, či nikoli ( 28 ).

45. Za předpokladu, že by společnost BMA byla skutečně provozovatelem, který nese tuto redakční odpovědnost, a bez ohledu na skutečnost, že tato společnost je zapsaná ve Spojeném království, by měl předkládající soud rovněž ověřit, kde jsou skutečně přijímána redakční rozhodnutí týkající se kanálu NTV Mir Lithuania ( 29 ). Ani tento úkol nebude jednoduchý. Předpokládám, že bude třeba vycházet z místa, kde mají obvyklé místo výkonu práce zaměstnanci oprávnění rozhodovat o programové skladbě tohoto kanálu. Toto ověření je důležité, jelikož unijní normotvůrce zakotvil ve směrnici 2010/13 ustanovení, které má pravděpodobně zabránit tomu, aby se v Unii usazovaly společnosti představující pouhé „prázdné schránky“: pokud by byla redakční rozhodnutí skutečně přijímána v Rusku, jak tvrdí litevská vláda, byla by společnost BMA v souladu s čl. 2 odst. 3 písm. c) této směrnice považována za usazenou ve Spojeném království, pouze pokud podstatná část pracovníků zajišťujících poskytování audiovizuálních mediálních služeb působí v tomto členském státě.

46. Pokud by na základě takového ověření vyšlo najevo, že redakční odpovědnost za kanál NTV Mir Lithuania nenese společnost BMA, ale ruská společnost uvedená v bodě 37 tohoto stanoviska, nebo že redakční rozhodnutí jsou přijímána v Rusku a že není splněna podmínka stanovená v čl. 2 odst. 3 písm. c) směrnice 2010/13, nebyla by tím ještě analýza dokončena. Dále by bylo třeba prověřit kolizní kritéria stanovená v čl. 2 odst. 4 této směrnice, která se týkají využívání družice nebo zařízení pro přenos vzestupného signálu umístěného v členském státě ( 30 ).

b) Ke skutečnosti, že televizní kanál je určen výhradně pro území jednoho členského státu

47. Ačkoli je společnost BMA zapsána ve Spojeném království, sama na jednání uvedla, že kanál NTV Mir Lithuania je určen výhradně litevské veřejnosti ( 31 ). Soudní dvůr se zúčastněných dotázal, zda je touto okolností zpochybněna použitelnost svobody příjmu a dalšího přenosu zakotvené v čl. 3 odst. 1 směrnice 2010/13. Je tedy namístě se stručně věnovat této problematice.

48. Směrnice 2010/13 je založena na svobodě usazování. Poskytovatel mediálních služeb má tedy možnost zvolit si členský stát, ve kterém se usadí, a to i v případě, že v daném státě nenabízí své služby ( 32 ). Tato svoboda ve spojení se zásadou země původu však může být zneužita. Takový poskytovatel, který směřuje svůj obsah do daného členského státu, by se totiž mohl usadit v jiném členském státě pouze za tím účelem, aby se vyhnul uplatnění přísnější právní úpravy prvního členského státu nebo účinnější a důslednější kontrole uvedeného obsahu ze strany jeho úřadu pro dohled nad audiovizuálními službami ( 33 ).

49. Podle judikatury Soudního dvora vydané na základě článku 56 SFEU může členský stát za vnitrostátního provozovatele považovat takový subjekt televizního vysílání, který se usadil v jiném členském státě, aby v něm poskytoval služby určené pro území prvního členského státu, a neoprávněně tak obešel povinnosti vyplývající z právní úpravy prvního členského státu ( 34 ).

50. Litevská vláda v projednávané věci tvrdí, že se společnost BMA usadila ve Spojeném království, aby obešla litevské právní předpisy ( 35 ). Může se tedy Litevská republika dovolávat této judikatury a na tomto základě považovat společnost BMA za vnitrostátní subjekt televizního vysílání a jako takové jí stanovit pravidla upravující její činnost? Ve skutečnosti nikoli. Ani v případě, že došlo k obcházení jeho právních předpisů, nemůže přijímající členský stát podle směrnice 2010/13 bez dalšího nerespektovat svobodu příjmu a dalšího přenosu. Unijní normotvůrce naopak zmíněnou judikaturu kodifikoval tím, že v čl. 4 odst. 2 až 5 této směrnice upravil zvláštní řízení ( 36 ). Je však nesporné, že Litevská republika je ve vztahu ke kanálu NTV Mir Lithuania nevyužila. Uvedeným řízením se tudíž nebudu dále podrobněji zabývat.

3. Ke skutečnosti, že takové opatření, jako je opatření dotčené ve věci v původním řízení, nespadá do působnosti článku 3 odst. 1 a 2 směrnice 2010/13 (první předběžná otázka)

51. V první předběžné otázce se předkládající soud táže, zda se čl. 3 odst. 1 a 2 směrnice 2010/13 vztahuje pouze na případy, kdy přijímající členský stát hodlá pozastavit šíření nebo další přenos audiovizuální služby z jiného členského státu, anebo se vztahuje i na ostatní opatření přijatá přijímajícím státem, aby jiným způsobem omezil svobodu příjmu a dalšího přenosu takové služby. Podstatou této otázky předkládajícího soudu je, zda opatření stanovené v čl. 33 odst. 11 a čl. 33 odst. 12 bodě 1 zákona o poskytování informací veřejnosti, kterým je provozovatelům distribuujícím televizní kanály litevským spotřebitelům uložena povinnost, aby po dobu dvanácti měsíců daný kanál šířili nebo dále přenášeli přes internet pouze v rámci balíčku televizních programů za příplatek, spadá do působnosti tohoto ustanovení [směrnice].

52. Připomínám, že podle čl. 3 odst. 1 směrnice 2010/13 „členské státy zajistí svobodu příjmu a nebrání dalšímu přenosu“ audiovizuálních mediálních služeb z jiných členských států „na svém území“ z důvodů, které spadají do oblastí upravených touto směrnicí. Jedním z těchto důvodů je podněcování k nenávisti, které je uvedeno v článku 6 uvedené směrnice. Pokud však jde o televizní vysílání, čl. 3 odst. 2 téže směrnice umožňuje, aby se přijímající členský stát „prozatímně odchýlil od odstavce 1“, pokud jsou splněny hmotněprávní ( 37 ) a procesní ( 38 ) podmínky.

53. LRTK a litevská vláda mají za to, že uvedená ustanovení se vztahují pouze na případy, kdy členský stát hodlá pozastavit šíření nebo další přenos televizních pořadů z jiného členského státu. Takové opatření, jako je opatření upravené v čl. 33 odst. 11 a čl. 33 odst. 12 bodě 1 zákona o poskytování informací veřejnosti, podle nich do působnosti uvedených opatření nespadá. BMA a Komise jsou opačného názoru. Předkládající soud se přiklání spíše k názoru posledně uvedených.

54. V této souvislosti nelze na tuto otázku odpovědět pouze na základě znění článku 3 odst. 1 a 2 směrnice 2010/13 samotného. V prvním odstavci jsou stanoveny povinnosti přijímajícího členského státu („zajistit svobodu příjmu“ a „nebránit dalšímu přenosu“ z důvodů, které spadají do oblastí upravených touto směrnicí), zatímco ve druhém odstavci je zcela obecně zmíněna možnost „odchýlit se“ od těchto povinností. Více informací ohledně opatření, jež jsou tím míněna, však z něj nelze zjistit. Znění citovaného ustanovení samo o sobě konkrétně neumožňuje určit, co se rozumí „svobodou příjmu“. Výraz „bránit“ může mít kromě toho v běžném jazyce řadu různých významů, od úplného zabránění přenosu po jeho pouhé ztížení.

55. Znění článku 3 odst. 1 a 2 směrnice 2010/13 je tudíž třeba posoudit ve světle historie jeho vzniku, jeho kontextu a cílů sledovaných touto směrnicí ( 39 ).

56. Pokud jde o historii vzniku uvedeného ustanovení, připomínám, že na začátku stanovil čl. 2 odst. 2 směrnice 89/552, v jejím původním znění, v první větě zásadu svobody příjmu a dalšího přenosu a ve druhé větě podmínky, za kterých mohly členské státy „dočasně pozastavit další přenos televizního vysílání“. Toto ustanovení tedy upravuje možnost členského státu rozhodnout o dočasném zastavení dalšího přenosu takového vysílání na svém území.

57. Rozsah tohoto čl. 2 odst. 2 se nicméně stal jádrem medializovaného případu, který se týkal zejména otázky, zda může přijímající členský stát uložit povinnost pozastavit nejen další přenos (kabelem) vysílání na svém území, ale také jeho přímý příjem (z družice) ( 40 ). V reakci na zmíněnou věc nahradil unijní normotvůrce přijetím směrnice 97/36 ( 41 ) toto ustanovení novým článkem 2a, který obsahoval znění, zachované v čl. 3 odst. 2 směrnice 2010/13, podle něhož se přijímající členský stát může „prozatímně odchýlit“ od svobody příjmu a dalšího přenosu, pokud jsou splněny podmínky v něm stanovené. Pokud je mi známo, účelem této terminologické změny bylo v zásadě upřesnit, že uvedený členský stát může přijmout opatření jak proti příjmu, tak proti dalšímu přenosu vysílání na svém území. Naopak nic nenaznačuje, že by bylo záměrem unijního normotvůrce měnit povahu opatření, na která se toto ustanovení vztahuje ( 42 ). V bodě 36 odůvodnění směrnice 2010/13 je ostatně stejně jako předtím v patnáctém bodě odůvodnění směrnice 89/552 uvedeno „pozastavení dalšího přenosu“ přijímajícím členským státem ( 43 ).

58. Pokud jde o kontext článku 3 odst. 1 a 2 směrnice 2010/13 a cíle, které sleduje, společnost BMA v zásadě tvrdí, že tato směrnice provádí zásadu volného pohybu mediálních služeb. Pojem „odchylka od svobody příjmu a dalšího přenosu“ tedy musí být chápán stejně jako pojem „omezení“ ve smyslu článku 56 SFEU. Žalobkyně v původním řízení připomíná, že podle ustálené judikatury Soudního dvora se posledně uvedeným pojmem rozumí opatření, která mohou znemožnit, ztížit nebo učinit méně atraktivním poskytování služeb v jiném členském státě ( 44 ). V projednávané věci se podle ní opatření stanovené v čl. 33 odst. 11 a čl. 33 odst. 12 bodě 1 zákona o poskytování informací veřejnosti dotýká jak spotřebitelů, tak poskytovatelů dotčeného kanálu. Pokud jej chtějí spotřebitelé dále sledovat, musejí si předplatit jak základní balíček, tak balíček televizních programů za příplatek. V důsledku toho se sníží jeho sledovanost, což bude mít nepříznivý vliv na jeho ziskovost. Podle jejího názoru tedy dotčené opatření představuje takové omezení, a tudíž odchylku od svobody příjmu a dalšího přenosu ve smyslu uvedeného článku 3 odst. 1 a 2. Komise s touto analýzou v podstatě souhlasí.

59. Nemyslím si, že je tento přístup správný. Je pravda, že směrnice 2010/13 konkretizuje zásadu volného pohybu služeb zakotvenou v článku 56 SFEU v oblasti audiovizuálních mediálních služeb ( 45 ). Vytvoření „oblasti bez vnitřních hranic“ ( 46 ) pro audiovizuální mediální služby však přesahuje rámec otázek ekonomických svobod zaručujících volný pohyb. Jde o zvláštní druh služeb. Televizní vysílání má konkrétně zásadní význam pro demokracii, kulturu a vzdělávání v členských státech. Zároveň může takové televizní vysílání podstatně ovlivnit obyvatelstvo těchto států ( 47 ). Veřejný zájem na šíření televizního vysílání je obrovský.

60. V tomto kontextu má právní úprava obsažená ve směrnici 2010/13 omezený dosah. Cílem této směrnice a zejména jejího článku 3 odst. 1 a 2 směrnice 2010/13 není odstranit veškeré překážky, které by mohly ztěžovat šíření kanálů provozovaných subjektem televizního vysílání nebo ohrozit jeho ziskovost. V souladu s judikaturou Soudního dvora tedy svoboda příjmu a dalšího přenosu odráží zásadu, že přijímající členský stát uznává kontrolní roli členského státu původu u obsahu vysílání poskytovaných subjekty televizního vysílání spadajících do jeho pravomoci. Tato svoboda jinými slovy zaručuje těmto subjektům, že pořady, jejichž obsah byl „schválen“ členským státem původu, mohou být v zásadě legálně šířeny na území všech členských států.

61. V tomto smyslu čl. 3 odst. 1 a 2 směrnice 2010/13 brání tomu, aby přijímající členský stát prováděl z důvodů, které spadají do oblastí upravených touto směrnicí (ochrana nezletilých osob, podněcování k nenávisti apod.), druhou kontrolu obsahu vysílaného na jeho území tím, že by takové vysílání podřídil režimu předchozího povolení. Uvedené ustanovení brání rovněž tomu, aby přijímající členský stát ze stejných důvodů bez dalšího zakázal další přenos takového obsahu ( 48 ). Přijetím takových opatření se přijímající členský stát odchyluje od svobody příjmu a dalšího přenosu.

62. Toto ustanovení naopak není použitelné na opatření, která může přijímající členský stát přijmout v souvislosti s televizním vysíláním při uplatňování obecně platných pravidel, jejichž předmětem není televizní vysílání jako takové a která, byť sledují cíle spadající do oblastí upravených směrnicí, ve svém účinku nebrání „vlastnímu“ dalšímu přenosu (nebo příjmu) televizního vysílání na jeho území ( 49 ).

63. Dobrým příkladem je v tomto směru rozsudek Mesopotamia Broadcast a Roj TV ( 50 ). Ve věci, ve které byl uvedený rozsudek vydán, uložily německé orgány společnostem Mesopotamia Broadcast a Roj TV, spadajícím do pravomoci Dánska, zákaz činnosti na německém území z důvodů týkajících se podněcování k nenávisti, a to na základě německých právních předpisů upravujících sdružování. Tím byla zakázána prakticky veškerá činnost tohoto subjektu televizního vysílání (např. výroba vysílání, organizace akcí spočívajících v projekci ve veřejných prostorech, podpůrné činnosti apod.) v Německu. Soudní dvůr dospěl k závěru, že povaha směrnice 89/552 není v oblastech spadajících do veřejného pořádku, dobrých mravů nebo veřejné bezpečnosti vyčerpávající, takže orgány členského státu mají volnost při uplatnění takových pravidel (jejichž předmětem není televizní vysílání jako takové) na činnost společností Mesopotamia Broadcast a Roj TV, pokud tato pravidla ve svém účinku nebrání vlastnímu dalšímu přenosu vysílání stanice Roj TV.

64. S ohledem na výše citovanou judikaturu Soudního dvora mám za to, že takové opatření, jako je opatření upravené v čl. 33 odst. 11 a čl. 33 odst. 12 bodě 1 zákona o poskytování informací veřejnosti, nespadá do působnosti čl. 3 odst. 1 a 2 směrnice 2010/13.

65. Předmětem této právní úpravy totiž není televizní vysílání (ani poskytování mediálních služeb obecně). Jak je připomenuto v bodě 38 tohoto stanoviska, unijní právo rozlišuje mezi poskytováním obsahu, které je spojeno s redakční odpovědností, a jeho šířením. V této souvislosti z čl. 33 odst. 11 zákona o poskytování informací veřejnosti vyplývá, že opatření stanovené zmíněnou právní úpravou se vztahuje na provozovatele, kteří nabízejí litevským spotřebitelům své pořady v rámci balíčků televizních programů. Netýká se obsahu televizních pořadů, ale jejich distribuce. Zmíněná právní úprava v podstatě stanoví požadavky na složení takových balíčků. Nabízení takových balíčků spotřebitelům, s nímž není spojena redakční odpovědnost za vysílané kanály, přitom nespadá do působnosti směrnice 2010/13 ( 51 ), jak správně zdůrazňuje LRTK.

66. Dále nelze podle mého názoru učinit závěr, že by opatření stanovené v čl. 33 odst. 11 a čl. 33 odst. 12 bodě 1 zákona o poskytování informací veřejnosti ve svém účinku bránilo vlastnímu dalšímu přenosu (nebo příjmu) daného kanálu. Mám totiž za to, že kritériem, které je třeba v této souvislosti posuzovat, je, zda je i přes opatření přijaté přijímajícím členským státem nadále možné dotčené televizní vysílání legálně šířit a zda je toto vysílání nadále legálně dostupné spotřebitelům na jeho území ( 52 ). V tomto smyslu přijímající členský stát brání příjmu nebo vlastnímu dalšímu přenosu, pokud pozastaví další přenos kanálu prostřednictvím kabelové sítě nebo zakáže prodej dekodéru, který je nezbytný ke sledování kanálu přijímaného prostřednictvím družice ( 53 ). Dotčený kanál není možné nadále legálně šířit a televizní diváci, kteří by jej chtěli sledovat, tak nemohou legálně činit.

67. Situace je naopak zcela jiná v případě, kdy členský stát určitým způsobem upraví distribuci televizního vysílání. Přijímající členský stát může požadovat, aby distributoři televizních kanálů uspořádali své kanály tak, aby byly například pornografické kanály zařazeny jen do konkrétních balíčků, které budou podléhat zvláštním podmínkám ( 54 ), omezit propagaci takového druhu kanálů, nebo zakázat jejich projekci ve veřejných prostorech. Je pravda, že taková opatření jistým způsobem omezují přístup k dotčeným kanálům. To je ostatně jejich účel. Uvedené způsoby distribuce nicméně podle mého názoru neomezují příjem nebo vlastní další přenos dotčených kanálů. Distributoři mohou tyto kanály nadále přijímat, zahrnovat do svých nabídek a dále přenášet. Spotřebitelé k nim mohou mít nadále legálně přístup. V projednávané věci měli televizní diváci v Litvě nadále možnost legálně sledovat kanál NTV Mir Lithuania, pokud si předplatili příslušný balíček programů.

68. Takové způsoby distribuce samozřejmě nevedou k tomu, že by čl. 3 odst. 1 a 2 směrnice 2010/13 pozbyl užitečného účinku. Tak by tomu bylo, pokud by tyto způsoby upřednostňovaly vnitrostátní vysílání, nebo pokud by daná opatření byla natolik rozsáhlá, že by činila šíření vysílání z jiného členskému státu a přístup k takovému vysílání nepřiměřeně obtížným. Tak tomu nicméně v projednávané věci není ( 55 ).

69. Výklad v opačném smyslu, tedy že přijímající členský stát v zásadě nesmí přijmout pravidla upravující distribuci audiovizuálních mediálních služeb z důvodů, jako je ochrana nezletilých osob a zákaz podněcování k nenávisti, by byl v rozporu s logikou rozdělení pravomocí mezi členský stát původu a přijímající členský stát. První členský stát z podstaty věci nemůže kontrolovat způsob, jakým distributoři uspořádávají své programové nabídky určené spotřebitelům druhého členského státu.

70. Zde je třeba uvést další souvislost. Na první pohled je zřejmé, že podmínky stanovené v čl. 3 odst. 2 směrnice 2010/13 ( 56 ) jsou zvlášť přísné. Tato přísnost je podle mého názoru odůvodněná s ohledem na závažnost zásahu do volného pohybu audiovizuálních mediálních služeb, který vzniká pozastavením takové služby. Uvedené podmínky byly stanoveny na základě vyvážení svobody příjmu a dalšího přenosu, která je konkrétním vyjádřením volného pohybu služeb, na jedné straně a určitých cílů veřejného zájmu členských států na straně druhé. Takto závažný zásah musí být vyvážen přísnými podmínkami ( 57 ). Naopak jak zdůrazňuje LRTK, povinnost přenášet dotčený kanál v rámci balíčku televizních programů za příplatek má podstatně omezenější dopad na vysílání takového kanálu než pozastavení jeho vysílání. Bylo by nepřiměřené a nevhodné, pokud by byly na takové opatření uplatněny stejné podmínky.

71. Mnou navrhovaný výklad nezpochybňuje z mého pohledu ani argument společnosti BMA, která tvrdí, že čl. 3 odst. 2 směrnice 2010/13 je nutné vykládat restriktivně, jelikož jde o odchylku od svobody příjmu a dalšího přenosu zakotvené v čl. 3 odst. 1 téže směrnice ( 58 ).

72. Jak jsem totiž uvedl výše, svoboda příjmu a dalšího přenosu zaručuje subjektům televizního vysílání, že vysílání schválené v členském státě původu může být v zásadě legálně šířeno na území všech členských států. Mám za to, že cílem této svobody není odstranit veškeré překážky, které by mohly ztěžovat vysílání kanálů provozovaného subjektem televizního vysílání nebo ohrozit jeho ziskovost, jako je například úprava způsobu distribuce. Nenavrhuji tedy Soudnímu dvoru, aby odchylku vykládal široce, ale aby předmětné zásadě jako takové přiřadil správný rozsah.

73. Kromě toho uvádím, že opatření dotčené ve věci, ve které byl vydán rozsudek Mesopotamia Broadcast a Roj TV ( 59 ), spočívající v úplném zákazu činnosti, bylo způsobilé omezit činnost dotčeného subjektu televizního vysílání podstatně více než pravidlo upravující složení balíčků televizních programů, které je dotčeno v projednávané věci. Ve zmíněné věci učinila německá vláda vše, co bylo technicky možné, aby zabránila šíření informací podněcujících k nenávisti prostřednictvím stanice Roj TV. Považoval bych tedy za paradoxní, pokud by byla povinnost stanovená v čl. 33 odst. 11 a čl. 33 odst. 12 bodě 1 zákona o poskytování informací veřejnosti považována za neslučitelnou, zatímco opatření dotčené ve zmíněné věci bylo uznáno za oprávněné. První z uvedených opatření sleduje obdobné zájmy jako druhé, ale používá za tímto účelem mírnější prostředky.

74. Výklad, který navrhuji, navíc neznamená, že by měl přijímající členský stát zcela volnou ruku. Ačkoli takové opatření, jako je opatření upravené v čl. 33 odst. 11 a čl. 33 odst. 12 bodě 1 zákona o poskytování informací veřejnosti, nespadá podle mého názoru do působnosti čl. 3 odst. 1 a 2 směrnice 2010/13, vztahuje se na něj stále článek 56 SFEU ( 60 ). Jak jsem uvedl výše, může toto opatření zakládat omezení volného pohybu služeb. Takové omezení však může být odůvodněné.

75. V této souvislosti dotčené opatření nezakládá přímou ani nepřímou diskriminaci ve prospěch vnitrostátního obsahu a sleduje cíl veřejného zájmu. Z mého pohledu zřejmě splňuje rovněž kritérium přiměřenosti ( 61 ). Litevské orgány nezakázaly bez dalšího přístup ke kanálu NTV Mir Lithuania, ale pouze omezily okruh jeho diváků. V této souvislosti, jelikož je poskytování audiovizuálních mediálních služeb neoddělitelně spjato se svobodou projevu, může být dotčená vnitrostátní právní úprava slučitelná se zásadou volného pohybu služeb pouze tehdy, je-li zároveň v souladu se základními právy, jejichž dodržování zajišťuje Soudní dvůr ( 62 ), a konkrétně s článkem 11 Listiny základních práv Evropské unie. Ani v tomto případě však není svoboda slova absolutní výsadou, přičemž posouzení kritérií odůvodněnosti a přiměřenosti vyznívá ve prospěch litevských orgánů ( 63 ).

76. V této souvislosti je třeba mít na paměti, co je skutkovým východiskem projednávané věci. Podle informací, jež poskytly LRTK a litevská vláda, byl čl. 33 odst. 11 a čl. 33 odst. 12 bod 1 zákona o poskytování informací veřejnosti přijat s cílem chránit litevský informační prostor a rychle reagovat ( 64 ) na ruskou propagandu šířenou v souvislosti s informační válkou vedenou v pobaltských zemích, která je dána jejich geopolitickou situací. Samy unijní orgány konstatovaly, že pobaltské země čelí šíření propagandy v médiích, která je zaměřena na rusky hovořící menšiny a jejím cílem je zkreslit pravdu, očernit tyto státy, oslabit a narušit koncepci evropské integrace založenou na demokratických hodnotách, lidských právech a právním státě, a obecně destabilizovat politickou, hospodářskou a sociální situaci v těchto státech ( 65 ). S ohledem na zvlášť významný vliv televize na utváření veřejného mínění se postup litevského zákonodárce jeví být zcela přiměřený.

77. S ohledem na výše uvedené úvahy navrhuji, aby Soudní dvůr odpověděl tak, že čl. 3 odst. 1 a 2 směrnice 2010/13 musí být vykládán v tom smyslu, že opatření přijaté členským státem přijímajícím televizní kanál z jiného členského státu, které ukládá provozovatelům, kteří distribuují televizní kanály spotřebitelům prvního státu, povinnost šířit nebo dále přenášet dotčený kanál pouze v rámci balíčku televizních programů za příplatek nebo za vyšší cenu, nespadá do působnosti tohoto ustanovení.

4. Podpůrně: k povinnosti přijímajícího členského státu splnit podmínky stanovené v čl. 3 odst. 2 směrnice 2010/13 (druhá předběžná otázka)

78. Pokud by oproti mnou navrhované odpovědi musel být čl. 3 odst. 1 a 2 směrnice 2010/13 vykládán v tom smyslu, že takové opatření, jako je opatření stanovené v čl. 33 odst. 11 a čl. 33 odst. 12 bodě 1 zákona o poskytování informací veřejnosti, spadá do jeho působnosti, pokládá předkládající soud druhou předběžnou otázku, jejíž podstatou je, zda lze v souladu s unijním právem přijmout takové opatření, aniž jsou splněny podmínky stanovené v čl. 3 odst. 2 téže směrnice.

79. Podle mého názoru lze stěží rozporovat, že v systému směrnice 2010/13 je přijímající členský stát, který hodlá přijmout opatření spadající do oblasti působnosti článku 3 odst. 1 a 2 téže směrnice vůči audiovizuální mediální službě z jiného členského státu, povinen splnit podmínky stanovené v odstavci 2 uvedeného článku ( 66 ).

80. Je pravda, jak vyplývá z jejího čl. 4 odst. 1, že směrnice 2010/13 stanoví minimální pravidla. Členské státy tedy mohou přijmout podrobnější nebo přísnější pravidla, než jsou ta stanovená ve směrnici. Tato možnost je však členským státům přiznána pouze ve vztahu k subjektům televizního vysílání, které spadají do jejich pravomoci. Jinými slovy, pravidla jdoucí nad rámec požadavků uvedené směrnice smí stanovit členský stát, ze kterého se přenos uskutečňuje, a nikoli přijímající členský stát ( 67 ).

81. Zbývá ještě určit, zda se může přijímající členský stát dovolávat primárního práva, aby odůvodnil přijetí opatření, které nesplňuje podmínky stanovené v čl. 3 odst. 2 směrnice 2010/13. V této souvislosti připomínám, že článek 52 SFEU upravuje důvody týkající se zejména veřejného pořádku a veřejné bezpečnosti, kterých se mohou dovolávat členské státy, přičemž tyto důvody jsou použitelné na volný pohyb služeb na základě odkazu obsaženého v článku 62 SFEU. Podotýkám, že Soudní dvůr se zatím k této otázce nevyjádřil ( 68 ).

82. Mám za to, stejně jako tvrdila Komise na jednání, že pokud dané opatření spadá do působnosti článku 3 odst. 1 a 2 směrnice 2010/13 a je založeno na některém z důvodů, které spadají do oblastí upravených touto směrnicí, nemůže se přijímající členský stát dovolávat primárního práva, aby překročil rámec toho, co je dovoleno tímto ustanovením.

83. Podle ustálené judikatury Soudního dvora se totiž členské státy mohou dovolávat důvodů stanovených ve Smlouvě o FEU pouze v případě, že daná oblast není upravena harmonizovanými pravidly ( 69 ). Opatření, které je podle směrnice provádějící zásadu volného pohybu služeb zakázané, nelze odůvodnit na základě primárního práva. Soudní dvůr rozhodl, že pokud unijní normotvůrce přijme akt sekundárního práva, kterým se konkretizuje zásada volného pohybu služeb zakotvená ve Smlouvě o FEU ( 70 ), může omezit možnost dovolávat se důvodů v ní uvedených ( 71 ).

V. Závěry

84. S ohledem na výše uvedené úvahy navrhuji, aby Soudní dvůr odpověděl na předběžné otázky položené ze strany Vilniaus apygardos administracinis teismas (Krajský správní soud ve Vilniusu, Litva) následovně: „Článek 3 odst. 1 a 2 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2010/13/EU ze dne 10. března 2010 o koordinaci některých právních a správních předpisů členských států upravujících poskytování audiovizuálních mediálních služeb (směrnice o audiovizuálních mediálních službách) musí být vykládán v tom smyslu, že opatření přijaté členským státem přijímajícím televizní kanál z jiného členského státu, které ukládá provozovatelům, kteří distribuují televizní kanály spotřebitelům prvního státu, povinnost šířit nebo dále přenášet dotčený kanál pouze v rámci balíčku televizních programů za příplatek nebo za vyšší cenu, nespadá do působnosti tohoto ustanovení.“

( 1 ) – Původní jazyk: francouzština.

( 2 ) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 10. března 2010 o koordinaci některých právních a správních předpisů členských států upravujících poskytování audiovizuálních mediálních služeb (Úř. věst. 2010, L 95, s. 1).

( 3 ) – Viz zejména rozsudek ze dne 26. července 2017, Persidera (C‑112/16, EU:C:2017:597, bod 24 a citovaná judikatura).

( 4 ) – Viz zejména usnesení ze dne 10. června 2011, Mohammad Imran (C‑155/11 PPU, EU:C:2011:387, body 17 a 18), a rozsudky ze dne 12. března 1998, Djabali (C‑314/96, EU:C:1998:104, body 20 a 21), a ze dne 20. ledna 2005, García Blanco (C‑225/02, EU:C:2005:34, body 29 až 31).

( 5 ) – V této souvislosti je třeba mít na paměti rozdíl mezi změnou či derogací správního aktu příslušným orgánem, která není uznáním jeho protiprávnosti a má účinek ex nunc, a zrušením takového aktu soudem, na základě kterého je zrušený akt se zpětným účinkem vyřazen z právního řádu a má se o něm za to, že nikdy neexistoval. V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 28. května 2013, Abdulrahim v. Rada a Komise (C‑239/12 P, EU:C:2013:331, bod 68).

( 6 ) – Společnost BMA tvrdí, že v důsledku sporného rozhodnutí se jí snížily příjmy z reklamy.

( 7 ) – Obdobně viz rozsudek ze dne 28. května 2013, Abdulrahim v. Rada a Komise (C‑239/12 P, EU:C:2013:331, body 61 až 64 a citovaná judikatura).

( 8 ) – Obdobně viz rozsudek ze dne 4. října 1991, Society for the Protection of Unborn Children Ireland (C‑159/90, EU:C:1991:378, bod 15 a citovaná judikatura).

( 9 ) – Směrnice Rady ze dne 3. října 1989 o koordinaci některých právních a správních předpisů členských států upravujících provozování televizního vysílání (Úř. věst. 1989, L 298, s. 23; Zvl. vyd. 06/01 s. 224), nazývaná „směrnice o televizi bez hranic“. Rozsah věcné působnosti této směrnice byl původně omezen jen na televizní vysílání. Následně byl rozšířen na služby sledování programů na vyžádání, distribuované zejména přes internet. Tyto jednotlivé služby byly proto společně zahrnuty pod pojmem „audiovizuální mediální služby“.

( 10 ) – Bod odůvodnění 104 směrnice 2010/13/ES. Stejná myšlenka je vyjádřena již v bodě 8 jejího odůvodnění, pokud jde televizní vysílání, výrazem „volnost pohybu televizního vysílání“. Televizní vysílání je upraveno rovněž Evropskou úmluvou o přeshraniční televizi podepsanou ve Štrasburku dne 5. května 1989, ke které přistoupilo dvacet členských států včetně Litevské republiky. Připomínám, že přípravné práce na této úmluvě a na směrnici 89/552 probíhaly současně s cílem vytvořit dva souběžně existující nástroje, které budou sledovat obdobné cíle a budou založeny na stejném druhu pravidel.

( 11 ) – Stejné požadavky se týkají rovněž reklamy, umístění produktu, teleshoppingu, ochrany nezletilých osob, podpory evropských děl a přístupu k přenosu událostí zásadního společenského významu.

( 12 ) – Z bodů 33 a 34 odůvodnění směrnice 2010/13 vyplývá, že unijní normotvůrce považuje tuto zásadu za nezbytnou pro vytvoření vnitřního trhu audiovizuálních mediálních služeb, zejména aby byla poskytovatelům takových služeb zaručena právní jistota a aby byla posílena pluralita médií v celé Unii. Z bodu 36 odůvodnění téže směrnice dále vyplývá, že podle unijního normotvůrce je kontrola vykonávaná členským státem v zásadě dostatečná k zabezpečení toho, aby byly splněny minimální požadavky stanovené uvedenou směrnicí.

( 13 ) – Viz bod 52 tohoto stanoviska.

( 14 ) – Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že balíčkem televizních programů se rozumí balíček televizních programů sestavený a nabízený spotřebitelům subjektem televizního vysílání či jinou osobou, která takovým spotřebitelům poskytuje služby spočívající v šíření televizních programů či pořadů přes internet. Základním balíčkem se rozumí balíček televizních programů sestavený a poskytovaný výše uvedeným způsobem za pevně stanovený poplatek všem spotřebitelům dotčených služeb. Balíčkem televizních programů za příplatek se rozumí balíček televizních programů poskytovaný spotřebitelům za příplatek, který není zahrnut v poplatku za základní balíček.

( 15 ) – LRTK ve svém vyjádření uvedla, že dotčený program „obsahoval nepravdivé informace podněcující k nesnášenlivosti a nenávisti na základě státní příslušnosti ve vztahu k pobaltským zemím, jež se týkaly kolaborace Litevců a Lotyšů v souvislosti s holokaustem a vnitřní politiky pobaltských zemí, která je údajně nacionalistická a neonacistická a ohrožuje ruskou menšinu žijící na jejich území“. Podle zmíněného orgánu byl tento program „zaměřen na rusky hovořící menšinu v Litvě“ a prostřednictvím různých propagandistických technik se snažil „sugestivně ovlivňovat myšlení této sociální skupiny a vyvolat u ní negativní vnímání vnitřní a vnější politiky Litvy, Lotyšska a Estonska, zdůrazňovat rozdíly a polarizaci společnosti, upozorňovat na napětí v oblasti východní Evropy vyvolané západními zeměmi a zobrazovat Rusko jako oběť“. K těmto aspektům se vrátím v bodě 76 tohoto stanoviska.

( 16 ) – Komise ve svém vyjádření upřesňuje, že LRTK vykládá tento pojem ve smyslu rozsudku ze dne 22. září 2011, Mesopotamia Broadcast a Roj TV (spojené věci C‑244/10 a C‑245/10, EU:C:2011:607, body 41 až 44). Ve zmíněném rozsudku Soudní dvůr rozhodl, že pod pojem „podněty k nenávisti“ ve smyslu směrnice 89/552 spadají zprávy, které přispívají k rozněcování násilných střetů mezi příslušníky různých etnik žijících v jednom členském státě a zesilují napětí mezi těmito etniky, a narušují tak porozumění mezi národy. Z obecného hlediska není snadné určit hranici, od jejíhož překročení se zaujaté a neobjektivní předkládání historických nebo současných událostí stává podněcováním k nenávisti. To však není předmětem mého stanoviska.

( 17 ) – Viz čl. 2 odst. 6 a bod 39 odůvodnění směrnice 2010/13, podle nichž se tato směrnice nevztahuje na audiovizuální mediální služby, které jsou určeny výlučně pro příjem ve třetích zemích a které nejsou přijímány přímo ani nepřímo veřejností v jednom nebo více členských státech prostřednictvím standardního vybavení.

( 18 ) – Viz bod 54 odůvodnění směrnice 2010/13.

( 19 ) – Viz čl. 1 bod 1 písm. f) směrnice 2010/13.

( 20 ) – Pojem „zařízení pro přenos vzestupného signálu“, neboli uplink, označuje přenos signálu z pozemní stanice k družici na rozdíl od výrazu „zařízení pro přenos sestupného signálu“, neboli downlink, který označuje přenos signálu z družice k pozemní stanici.

( 21 ) – Zde je třeba zmínit jednu souvislost. Mezi obyvatelstvem pobaltských zemí (Estonsko, Litva a Lotyšsko) je významná rusky hovořící menšina, která do těchto zemí přišla v rámci rozsáhlé imigrační vlny v době, kdy byly součástí Sovětského svazu a kdy v nich byl povinně používán ruský jazyk. V každém z uvedených států tak žijí společně dvě jazyková společenství. Vnitrostátní subjekty televizního vysílání šíří své programy v úředním jazyce dotyčného státu, zatímco družicová a kabelová zařízení umožňují šířit vysílání ruských televizních kanálů příslušníkům rusky hovořící menšiny. Viz zejména Jõesaar, A., „One Country, Two Polarised Audiences: Estonia and the Deficiency of the Audiovisual Media Services Directive“, Media and Communication, 2015, svazek 3, č. 4.

( 22 ) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 7. března 2002 o společném předpisovém rámci pro sítě a služby elektronických komunikací (rámcová směrnice) (Úř. věst. 2002, L 108, s. 33; Zvl. vyd. 13/29 s. 349).

( 23 ) – Viz definici pojmu „audiovizuální mediální služba“ obsaženou v čl. 1 odst. 1 písm. a) směrnice 2010/13 a definici pojmu „poskytovatel mediálních služeb“ obsaženou pod písm. d) téhož odst. 1, bod 26 odůvodnění uvedené směrnice a rovněž definici pojmu „služba elektronických komunikací“ obsaženou v čl. 2 písm. c) směrnice 2002/21.

( 24 ) – Pro upřesnění uvádím, že v čl. 3 odst. 1 směrnice 2010/13 je další přenos uveden pouze jako způsob poskytování audiovizuálních mediálních služeb. Na přenosové služby jako takové se uvedená směrnice nevztahuje. Upravuje pouze šířený obsah, nikoli způsob jeho šíření.

( 25 ) – Připomínám, že směrnice 2010/13 neobsahuje harmonizovaná pravidla upravující povolení či licence vydávané členskými státy, které se považují za příslušné k dohledu nad poskytovateli audiovizuálních mediálních služeb na základě čl. 2 odst. 1 uvedené směrnice. Licence, již vydal úřad OFCOM společnosti BMA, je tudíž z pohledu unijního práva irelevantní.

( 26 ) – Tak by tomu bylo například v případě, že by jeden členský stát určil na základě svého vnitrostátního práva, že redakční odpovědnost za určitý obsah nese provozovatel usazený na jeho území, zatímco druhý členský stát by s odkazem na své vnitrostátní právo dospěl k závěru, že odpovědnost nese jiný provozovatel spadající do jeho pravomoci.

( 27 ) – Ohledně této definice viz Schulz, W., Heilmann, S., „La responsabilité éditoriale – Notes sur un concept clé de la règlementation des services de médias audiovisuels“, IRIS Spécial: La responsabilité éditoriale, Observatoire européen de l’audiovisuel, Strasbourg, 2008, s. 17.

( 28 ) – K posledně uvedenému bodu viz dokument Rady Evropy nadepsaný Doporučení CM/Rec(2011)7 Výboru ministrů členským státům o novém pojetí médií ze dne 21. září 2011, body 29 až 36, zejména bod 34.

( 29 ) – Ve směrnici 2010/13 jsou na různých místech používány pojmy „redakční odpovědnost“ a „redakční rozhodnutí“. Mám za to, že mezi těmito dvěma pojmy není třeba rozlišovat. Při určení, co se rozumí pojmem „redakční rozhodnutí“, je třeba použít kritéria, na jejichž základě je definován pojem redakční odpovědnost.

( 30 ) – V projednávané věci je podle informací, jež na jednání uvedla společnost BMA, kanál NTV Mir Lithuania přenášen prostřednictvím družice na pozemní stanici nacházející se v Litvě (downlink), která přenáší signál provozovatelům kabelového vysílání, již pak zajišťují další přenos tohoto kanálu litevským divákům. Podle litevské vlády nespadá dotčená družice do pravomoci Spojeného království a na území tohoto členského státu se nenachází ani zařízení pro přenos vzestupného signálu (uplink), které je k ní připojeno. Ve skutečnosti jde podle ní o ruskou družici a uvedené zařízení pro přenos vzestupného signálu se nachází mimo Unii.

( 31 ) – Společnost BMA nicméně uvádí, že předmětný kanál lze sledovat na internetu v jiných členských státech. V každém případě to nic nemění na skutečnosti, že je určen litevské veřejnosti.

( 32 ) – Viz bod 40 odůvodnění směrnice 2010/13.

( 33 ) – K tomuto posledně uvedenému bodu, aniž bych chtěl jakkoli zpochybňovat kontrolní pravomoc úřadu OFCOM (tento úřad ve skutečnosti společnosti BMA několikrát udělil sankce za pořady vysílané na kanálu NTV Mir Lithuania), podotýkám, že by bylo zřejmě účinnější, pokud by dohled nad takovým kanálem, který je vysílán převážně v ruském jazyce, vykonávala LRTK, a nikoli OFCOM. V projednávané věci bylo k tomu, aby mohl úřad OFCOM provést kontrolu sporného pořadu, potřeba nejprve celý jeho obsah přeložit do anglického jazyka. LRTK a OFCOM kromě toho neposuzovaly jeho obsah ze stejného pohledu. Zatímco podle prvně uvedené tento pořad s ohledem na geopolitickou situaci v pobaltských zemích (viz poznámku pod čarou 21 a bod 76 tohoto stanoviska) podněcuje k nenávisti, druhý uvedený, který tuto situaci nezná, dospěl k závěru, že daný pořad porušuje pravidla týkající se nestranného obsahu. Viz Ofcom Broadcast and On Demand Bulletin, č. 319, 19. prosince 2016, s. 28-50.

( 34 ) – Podle Soudního dvora není v případě takového obcházení pravidel přijímajícího členského státu dotčený provozovatel vyloučen z dosahu zásady volného pohybu služeb. Takový členský stát naopak může uvedenou skutečnost uplatnit jako důvod pro odchýlení se od této svobody. Viz rozsudky ze dne 3. prosince 1974, van Binsbergen (33/74, EU:C:1974:131, bod 13), a ze dne 5. října 1994, TV10 (C‑23/93, EU:C:1994:362, body 15, 20 a 21).

( 35 ) – Zmíněná společnost se takto údajně rozhodla poté, co LRTK vydala dne 19. března 2014 rozhodnutí o pozastavení dalšího přenosu kanálu NTV Mir Lithuania.

( 36 ) – Viz rovněž body 41 a 42 odůvodnění směrnice 2010/13.

( 37 ) – V odstavci 2 prvním pododstavci písm. a) je stanovena podmínka, že televizní vysílání z jiného členského státu zřejmým, závažným a hrubým způsobem porušuje konkrétně zákaz uvedený v článku 6, a pod písm. b) je stanovena podmínka, že subjekt televizního vysílání během předchozích dvanácti měsíců již nejméně dvakrát porušil tento zákaz.

( 38 ) – Podle odst. 2 druhého pododstavce písm. c) musí dotyčný členský stát písemně oznámit subjektu televizního vysílání a Komisi údajná porušení a opatření, která zamýšlí přijmout v případě opětovného porušení. Podle bodu d) téhož pododstavce může přijímající členský stát přijmout příslušná opatření, pouze pokud konzultace s členským státem, z něhož se vysílá, a Komisí nevedla ve lhůtě 15 dnů od oznámení ke smírnému řešení a údajné porušení trvá. Podle druhého pododstavce uvedeného odstavce 2 Komise rozhodne ve lhůtě dvou měsíců ode dne oznámení o slučitelnosti těchto opatření s právem Unie.

( 39 ) – Pokud jde o kritéria, která je třeba vzít v úvahu při výkladu ustanovení unijního práva, viz rozsudek ze dne 10. prosince 2018, Wightman a další (C‑621/18, EU:C:2018:999, bod 47 a citovaná judikatura).

( 40 ) – Mám na mysli věc „Red Hot TV“, která se dostala do novin ve Spojeném království na počátku devadesátých let dvacátého století. Šlo o pornografický televizní kanál vysílaný v tomto členském státě prostřednictvím družice s využitím zařízení pro přenos vzestupného signálu nacházejícího se v Dánsku. Britské úřady se snažily tomuto vysílání zabránit tím, že označily za protiprávní jednání mimo jiné poskytování dekodérů pro jeho sledování. Red Hot TV toto opatření napadla s odůvodněním, že v souladu se zněním článku 2 odst. 2 směrnice 89/552 je přijímající členský stát pouze oprávněn pozastavit další přenos televizního vysílání z jiného členského státu. Tato otázka byla předložena Soudnímu dvoru k rozhodnutí, (věc C‑327/93), avšak Red Hot TV se dostala do úpadku a řízení před vnitrostátním soudem skončilo dříve, než se k ní Soudní dvůr mohl vyjádřit. Viz Dann, P., „The Red Hot Channel: pornography without frontiers“, Entertainment Law Review, 1993, 4(6), s. 191 až 193.

( 41 ) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 30. června 1997, kterou se mění [směrnice 89/552] (Úř. věst. 1997, L 202, s. 60; Zvl. vyd. 06/02 s. 321). K těmto vysvětlením viz návrh směrnice Evropského parlamentu a Rady, kterou se mění [směrnice 89/552] [COM(95)86 final] (Úř. věst. 1995, C 185, s. 4), s. 16, 19 a 33.

( 42 ) – V bodě 15 odůvodnění směrnice 97/36 bylo rovněž upřesněno, že článek 2a se týká opatření „pro omezení příjmu nebo zastavení dalšího šíření televizního vysílání“. Skutečnost, že byl použit výraz „omezení“ namísto „pozastavení“ dalšího přenosu, vychází podle mého názoru z praktických důvodů. Je-li kanál přenášen prostřednictvím družice a signál je přijímán přímo anténami u spotřebitelů nacházejících se v členském státě, nemá tento členský stát zpravidla technické prostředky k tomu, aby takový přenos zastavil. Jediné, co může striktně vzato učinit, je omezit příjem takového kanálu například tím, že zakáže prodej dekodérů potřebných pro jeho sledování, jak tomu bylo ve věci „Red Hot TV“. V obou případech je smyslem takového opatření pokud možno ukončit šíření vysílání.

( 43 ) – Obdobně čl. 24 odst. 2 Evropské úmluvy o přeshraniční televizi, kterou, jak připomínám, lze použít jako paralelní právní nástroj vedle směrnice 89/552 (a tedy rovněž směrnice 2010/13), stanoví, že za určitých podmínek může přijímající stát „přechodně pozastavit převzaté vysílání“ určitého programu. V bodě 322 důvodové zprávy k uvedené úmluvě se uvádí, že cílem tohoto postupu je předejít „svévolnému pozastavení dalšího přenosu přijímajícím [státem]“ (kurzivou zvýraznil autor stanoviska). Mimoto připomínám, že tato úmluva byla pozměněna protokolem (ETS č. 171), který vstoupil v platnost dne 1. března 2002, za účelem zohlednění změn směrnice 89/552 provedených směrnicí 97/36. Uvedený čl. 24 odst. 2 přitom zůstal beze změny.

( 44 ) – Viz zejména rozsudky ze dne 31. března 1993, Kraus (C‑19/92, EU:C:1993:125, bod 32); ze dne 13. prosince 2007, Komise v. Itálie (C‑465/05, EU:C:2007:781, bod 17), a ze dne 17. listopadu 2015, RegioPost (C‑115/14, EU:C:2015:760, bod 69).

( 45 ) – V rozsudku ze dne 30. dubna 1974, Sacchi (155/73, EU:C:1974:40, bod 6) Soudní dvůr rozhodl, že televizní vysílání představuje „službu“ ve smyslu článku 56 SFEU. Směrnice 2010/13 tak byla přijata na základě čl. 53 odst. 1 a článku 62 SFEU.

( 46 ) – Viz bod 26 tohoto stanoviska.

( 47 ) – Viz body 2, 5, 21 a 45 odůvodnění směrnice 2010/13.

( 48 ) – Ohledně směrnice 89/552 viz rozsudky ze dne 10. září 1996, Komise v. Belgie (C‑11/95, EU:C:1996:316, body 42 a 92); ze dne 29. května 1997, Denuit (C‑14/96, EU:C:1997:260, body 32 až 36), a ze dne 22. září 2011, Mesopotamia Broadcast a Roj TV (spojené věci C‑244/10 a C‑245/10, EU:C:2011:607, body 35 a 36). Výklad poskytnutý Soudním dvorem v uvedených rozsudcích je podle mého názoru použitelný i ve vztahu ke směrnici 2010/13.

( 49 ) – Viz rozsudky ze dne 9. července 1997, De Agostini a TV-Shop (spojené věci C‑34/95 až C‑36/95, EU:C:1997:344, body 32 až 38), a ze dne 22. září 2011, Mesopotamia Broadcast a Roj TV (spojené věci C‑244/10 a C‑245/10, EU:C:2011:607, zejména bod 37).

( 50 ) – Rozsudek ze dne 22. září 2011 (spojené věci C‑244/10 a C‑245/10, EU:C:2011:607, body 51 až 53).

( 51 ) – Poskytování balíčků veřejnosti prostřednictvím kabelového přenosu je naopak „službou elektronických komunikací“, která spadá do působnosti směrnice 2002/21. Viz rozsudek ze dne 7. listopadu 2013, UPC Nederland (C‑518/11, EU:C:2013:709, bod 44).

( 52 ) – Viz rozsudek ze dne 22. září 2011, Mesopotamia Broadcast a Roj TV (spojené věci C‑244/10 a C‑245/10, EU:C:2011:607, bod 52).

( 53 ) – Podporu pro takový výklad lze podle mého názoru nalézt i v bodě 10 odůvodnění nedávno přijaté směrnice Evropského parlamentu a Rady (EU) 2018/1808 ze dne 14. listopadu 2018, kterou se mění [směrnice 2010/13] s ohledem na měnící se situaci na trhu (Úř. věst. 2018, L 303, s. 69), podle kterého přijímající členský stát v zásadě nesmí přijímat opatření, která by na jeho území „bránila přenosu televizního vysílání z jiného členského státu“ (kurzivou zvýraznil autor stanoviska).

( 54 ) – Viz například ve Francii bod D doporučení č. 2004-7 ze dne 15. prosince 2004 určeného redaktorům a distributorům televizních služeb vysílajících pořady kategorie V v rámci evropské části Francie a ve francouzských zámořských departementech (JORF č. 298 ze dne 23. prosince 2004), kde se v podstatě uvádí, že poskytovatelé balíčků programů obsahujících pornografické kanály musí nabízet i balíčky neobsahující takové kanály za takových obchodních podmínek, které nezvýhodňují úplný balíček obsahující i takové kanály. Viz rovněž v Rumunsku čl. 27 odst. 2 rozhodnutí Národní rady pro audiovizuální vysílání č. 220 ze dne 24. února 2011 (text v anglickém jazyce je zveřejněn na adrese http://www.cna.ro/Decision-no-220-dated-February.html), který stanoví, že pořady zařazené do kategorie „18+“ poskytované poskytovateli mediálních služeb spadajícími do pravomoci jiných členských států než Rumunska musí být povinně distribuovány v rámci volitelných balíčků určených pro dospělé.

( 55 ) – Právní úprava dotčená ve věci v původním řízení konkrétně v žádném případě nevyžaduje, aby byl dotčený kanál vysílán za nepřiměřeně vysokou cenu. Článek 33 odst. 11 zákona o poskytování informací veřejnosti pouze zakazuje poskytovatelům balíčků televizních programů, aby dotovali balíčky televizních programů za příplatek nebo je jakkoli zvýhodňovali či prodávali za cenu nižší než náklady vzniklé poskytovateli služby za nabytí, další přenos a vysílání televizních programů, které jsou součástí takových balíčků, přes internet.

( 56 ) – Tyto podmínky jsou připomenuty v bodech 37 a 38 tohoto stanoviska.

( 57 ) – V tomto smyslu viz důvodovou zprávu k Evropské úmluvě o přeshraniční televizi, bod 328.

( 58 ) – Viz bod 43 odůvodnění směrnice 2010/13.

( 59 ) – Rozsudek ze dne 22. září 2011 (spojené věci C‑244/10 a C‑245/10, EU:C:2011:607).

( 60 ) – Je pravda, že poskytování balíčků televizních programů spadá do působnosti směrnice 2002/21, jak jsem uvedl v poznámce pod čarou 51 v tomto stanovisku. Podle čl. 1 odst. 3 uvedené směrnice jí však nejsou dotčena opatření přijatá členskými státy v souladu s unijním právem, jejichž záměrem je prosazovat cíle veřejného zájmu. To znamená, že opatření dotčené ve věci v původním řízení je třeba posuzovat z hlediska souladu s primárním právem Unie.

( 61 ) – Připomínám, že v souladu se zásadou proporcionality platí, že uplatňování vnitrostátních právních předpisů členského státu vůči poskytovatelům usazeným v jiných členských státech musí být způsobilé zaručit uskutečnění cíle, který tyto předpisy sledují, a nesmí překračovat meze toho, co je k dosažení tohoto cíle nezbytné. Viz zejména rozsudek ze dne 18. července 2007, Komise v. Německo (C‑490/04, EU:C:2007:430, bod 65 a citovaná judikatura).

( 62 ) – Viz rozsudky ze dne 18. června 1991, ERT (C‑260/89, EU:C:1991:254, body 42 až 45), a ze dne 30. dubna 2014, Pfleger a další (C‑390/12, EU:C:2014:281, bod 36).

( 63 ) – Evropský soud pro lidská práva se k problematice boje proti informacím podněcujícím k nenávisti vyslovil v několika případech. V této souvislosti připomíná, že svoboda slova není absolutní výsadou a že zákaz takových informací může být oprávněným důvodem k tomu, aby bylo zakázáno vysílání určitého programu (viz zejména nedávno vydaný rozsudek ESLP ze dne 17. dubna 2018, Roj TV A/S v. Dánsko, CE:ECHR:2018:0417DEC002468314, body 37 až 39, 41 a 42). Platí to tím spíše pro opatření, kterým byl pouze upraven způsob distribuce určitého televizního kanálu.

( 64 ) – Podotýkám, že postup upravený v čl. 3 odst. 2 směrnice 2010/13 je nejen přísný, ale také poměrně zdlouhavý. Tyto skutečnosti vysvětlují, proč je tento postup v praxi jen zřídka využíván (a proč je jen zřídka úspěšný). Viz European Regulators Group for Audiovisual Media Services (ERGA), Report on territorial jurisdiction in a converged environment, 17. května 2016, zejména s. 9 a 12. Navíc tato směrnice v době původního řízení neupravovala pro oblast televizního vysílání naléhavé řízení, které by umožnilo okamžitě se odchýlit od svobody příjmu a dalšího přenosu televizního vysílání, přestože pro oblast audiovizuálních mediálních služeb na vyžádání již bylo takové opatření stanoveno v jejím čl. 3 odst. 5. V této souvislosti nicméně podotýkám, že nedávno přijatou směrnicí 2018/1808 byl dosah tohoto naléhavého řízení rozšířen i na televizní vysílání.

( 65 ) – Znění převzato z usnesení Evropského parlamentu ze dne 23. listopadu 2016 o strategické komunikaci EU s cílem bojovat proti propagandě, kterou proti ní vedou třetí strany (2016/2030(INI)) a sdělení Komise Evropskému parlamentu, Radě, Evropskému hospodářskému a sociálnímu výboru a Výboru regionů ze dne 24. dubna 2018, „Boj proti dezinformacím na internetu: evropský přístup“ [COM (2018)236 final]. Viz rovněž rozhodnutí Komise ze dne 10. července 2015 o slučitelnosti opatření přijatých Litevskou republikou na základě čl. 3 odst. 2 [směrnice 2010/13] [C(2015)4609 final]. Toto rozhodnutí bylo vydáno poté, co zmíněný členský stát pozastavil na svém území vysílání ruského kanálu RTR Planeta spadajícího do pravomoci Švédska.

( 66 ) – Aniž je však dotčen postup upravený v čl. 4 odst. 2 až 5 směrnice 2010/13.

( 67 ) – Viz obdobně rozsudek ze dne 18. prosince 2007, Laval un Partneri (C‑341/05, EU:C:2007:809, body 79 a 80).

( 68 ) – Tento argument vzneslo jako důvod obrany Belgické království v řízení o žalobě pro nesplnění povinností, ve kterém byl vydán rozsudek ze dne 10. září 1996, Komise v. Belgie (C‑11/95, EU:C:1996:316, body 91 a 92), vydaný s ohledem na směrnici 89/552. V uvedeném rozsudku však Soudní dvůr nepovažoval za nutné se touto otázkou zabývat.

( 69 ) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 18. března 1980, Debauve a další (52/79, EU:C:1980:83, bod 15).

( 70 ) – Připomínám, že směrnice 2010/13 byla přijata zejména na základě článku 62 SFEU. Záměrem unijního normotvůrce tedy bylo upravit v rámci oblasti působnosti této směrnice možnosti odchýlení se od jejích ustanovení z důvodů týkajících se veřejného pořádku a veřejné bezpečnosti. V tomtéž smyslu viz stanovisko generálního advokáta C. O. Lenze ve věci Komise v. Belgie (C‑11/95, EU:C:1996:178, body 100 až 104).

( 71 ) – Viz rozsudek ze dne 16. června 2015, Rina Services a další (C‑593/13, EU:C:2015:399, bod 40 a citovaná judikatura).