Takové závazné lhůty a důsledky jejich uplynutí stanovil unijní normotvůrce i pro odpověď na žádost o převzetí nebo přijetí zpět. Článek 22 odst. 7 nařízení Dublin III stanoví, že pokud není dodržena dvouměsíční lhůta podle odstavce 1 tohoto článku nebo jednoměsíční lhůta podle jeho odstavce 6, má se za to, že žádosti bylo vyhověno, což má za následek vznik povinnosti převzít osobu včetně povinnosti zajistit její řádný příjezd. Článek 25 odst. 2 nařízení Dublin III stanoví, že pokud není dodržena jednoměsíční lhůta nebo dvoutýdenní lhůta podle odstavce 1 tohoto článku, má se za to, že bylo žádosti vyhověno, což má za následek vznik povinnosti přijmout dotyčnou osobu zpět, včetně povinnosti zajistit její řádný příjezd.

Článek 5 odst. 2 nařízení Komise (ES) č. 1560/2003 ze dne 2. září 2003, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení Rady (ES) č. 343/2003, kterým se stanoví kritéria a postupy pro určení státu příslušného k posuzování žádosti o azyl podané státním příslušníkem třetí země v některém z členských států, ve znění prováděcího nařízení Komise (EU) č. 118/2014 ze dne 30. ledna 2014, musí být vykládán v tom smyslu, že v rámci řízení o určení členského státu příslušného k vyřízení žádosti o mezinárodní ochranu je členský stát, jemuž byla podána žádost o převzetí nebo o přijetí zpět podle článku 21 nebo článku 23 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 604/2013 ze dne 26. června 2013, kterým se stanoví kritéria a postupy pro určení členského státu příslušného k posuzování žádosti o mezinárodní ochranu podané státním příslušníkem třetí země nebo osobou bez státní příslušnosti v některém z členských států, na niž po provedení nezbytných kontrol odpověděl zamítavě ve lhůtách stanovených v článku 22 nebo článku 25 posledně uvedeného nařízení, a jemuž byla následně podána žádost o nové posouzení podle shora uvedeného čl. 5 odst. 2, povinen vynasnažit se v duchu loajální spolupráce odpovědět na posledně uvedenou žádost ve lhůtě dvou týdnů.

Neodpoví-li dožádaný členský stát na uvedenou žádost v této dvoutýdenní lhůtě, je dodatečný postup nového posouzení definitivně ukončen, takže dožadující členský stát musí být od uplynutí této lhůty považován za příslušný k posouzení žádosti o mezinárodní ochranu, ledaže má ještě k dispozici čas nezbytný k tomu, aby mohl v závazných lhůtách k tomu stanovených v čl. 21 odst. 1 a čl. 23 odst. 2 nařízení č. 604/2013 podat novou žádost o převzetí nebo o přijetí zpět.

Z ustanovení citovaných v bodech 58 až 68 tohoto rozsudku vyplývá, že unijní normotvůrce jejich prostřednictvím ohraničil řízení o převzetí a o přijetí zpět řadou závazných lhůt, které zásadním způsobem přispívají k naplnění cíle urychleného vyřízení žádostí o mezinárodní ochranu, který je uveden v bodě 5 odůvodnění nařízení Dublin III, neboť zaručují, že tato řízení budou zahájena bez zbytečného prodlení (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 26. července 2017, Mengesteab,C‑670/16, EU:C:2017:587, body 53 a 54, ze dne 25. října 2017, Shiri,C‑201/16, EU:C:2017:805, bod 31, a ze dne 25. ledna 2018, Hasan,C‑360/16, EU:C:2018:35, bod 62). Tento cíl, na němž je založen i čl. 5 odst. 2 prováděcího nařízení, se dle znění téhož ustanovení projevuje ve striktním časovém rámci, ve kterém je stanovena lhůta tří týdnů, kdy může dožadující členský stát zaslat dožádanému členskému státu žádost o nové posouzení, a lhůta dvou týdnů pro případnou odpověď dožádaného členského státu na tuto žádost. Článek 5 odst. 2 prováděcího nařízení tedy musí být vykládán tak, aby délka trvání dodatečného postupu nového posouzení, což je postup fakultativní, byla striktně a předvídatelným způsobem ohraničena, a to jak v zájmu právní jistoty všech dotčených stran, tak proto, aby byla zaručena jeho slučitelnost s přesným časovým rámcem zavedeným nařízením Dublin III a nebyl narušován cíl tohoto nařízení spočívající v urychleném vyřízení žádostí o mezinárodní ochranu. Postup nového posouzení, který by nebyl časově ohraničen, s tím důsledkem, že by otázka, který členský stát je příslušný k posouzení žádosti o mezinárodní ochranu, byla ponechána bez odpovědi a posuzování takové žádosti by tak bylo značně, a možná i neomezeně prodlužováno, by byl s tímto cílem, který spočívá v urychleném vyřízení, neslučitelný.

Toto ustanovení má přimět dožádaný členský stát k loajální spolupráci s dožadujícím členským státem tím, že ve lhůtě stanovené v uvedeném ustanovení nově posoudí jeho žádost o převzetí nebo o přijetí dotyčného zpět, avšak jeho smyslem není zavést normativně zakotvenou povinnost odpovědět na žádost o nové posouzení pod hrozbou, že na něj bude přenesena příslušnost k posouzení žádosti o mezinárodní ochranu. Z článku 5 odst. 2 prováděcího nařízení tedy vyplývá, že pokud dožádaný členský stát po provedení nezbytných kontrol odpověděl na žádost o převzetí nebo o přijetí zpět zamítavě ve lhůtách k tomu stanovených nařízením Dublin III, nemohou být s dodatečným postupem nového posouzení spojeny důsledky stanovené v čl. 22 odst. 7 a čl. 25 odst. 2 tohoto nařízení.

Začtvrté je třeba uvést, že lhůta pro odpověď stanovená v čl. 22 odst. 1 a 6 nařízení Dublin III nebo v jeho čl. 25 odst. 1 nemá vliv na počítání lhůt stanovených pro dodatečný postup nového posouzení. Výklad čl. 5 odst. 2 prováděcího nařízení v tom smyslu, že by tento postup mohl probíhat pouze ve lhůtách určených těmito ustanoveními nařízení Dublin III, takže by byl tento postup možný, pouze dokud dožádaný členský stát nevyčerpal lhůtu stanovenou pro svou odpověď na žádost o převzetí nebo o přijetí zpět, by totiž v praxi značně bránil využití tohoto postupu, a nemohl by tedy být považován za užitečný pro provádění nařízení Dublin III.

(viz body 69, 74, 75, 77, 80, 88, 90 a výrok)