NÁZOR GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

MELCHIORA WATHELETA

přednesený dne 29. října 20151 ( 1 )

Věc C‑455/15 PPU

P

proti

Q

[Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Varbergs tingsrätt (soud prvního stupně ve Varbergu, Švédsko)]

„Prostor svobody, bezpečnosti a práva — Soudní spolupráce v občanských věcech — Příslušnost a uznávání a výkon rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti — Nařízení (ES) č. 2201/2003 — Zásada vzájemného uznávání soudních rozhodnutí — Důvod pro neuznání rozhodnutí ve věci rodičovské zodpovědnosti — Článek 23 písm. a) — Rozhodnutí, které je zjevně v rozporu s veřejným pořádkem členského státu, v němž se o uznání žádá — Článek 24 — Zákaz přezkoumání příslušnosti soudu členského státu původu“

I – Úvod

1. V rámci projednávané žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce ze dne 25. srpna 2015, jež došla kanceláři Soudního dvora dne 28. srpna 2015, se má Soudní dvůr vyjádřit k obsahu čl. 23 písm. a) a článku 24 nařízení Rady (ES) č. 2201/2003 ze dne 27. listopadu 2003 o příslušnosti a uznávání a výkonu rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti a o zrušení nařízení (ES) č. 1347/2000 ( 2 ).

2. Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi P a Q ve věci péče o jednu z jejich dvou dcer.

II – Právní rámec

A – Unijní právo

3. Článek 2 nařízení č. 2201/2003, nadepsaný „Definice“, stanoví: „Pro účely tohoto nařízení: […] 9) ‚právem péče o dítě‘ se rozumějí práva a povinnosti týkající se péče osoby o dítě, a zejména právo určit místo bydliště dítěte; […]“

4. Článek 8 nařízení č. 2201/2003, nadepsaný „Obecná příslušnost“, stanoví: „1. Soudy členského státu jsou příslušné ve věci rodičovské zodpovědnosti k dítěti, které má v době podání žaloby obvyklé bydliště na území tohoto členského státu. 2. Odstavec 1 platí s výhradou článků 9, 10 a 12.“

5. Článek 15 uvedeného nařízení, nadepsaný „Postoupení věci k projednání vhodněji umístěnému soudu [soudu s lepšími předpoklady k jejímu projednání]“, uvádí: „1. Výjimečně mohou soudy členského státu příslušné [k rozhodnutí] ve věci [samé], pokud se domnívají, že soud jiného členského státu, ke kterému má dítě zvláštní vztah, je [má] vzhledem ke svému umístění vhodnější [lepší předpoklady] k projednání věci nebo její určité části, a v případě, že je to v [nejlepším] zájmu dítěte, a) přerušit řízení v dané věci nebo její části a vyzvat strany, aby podaly návrh u soudu tohoto jiného členského státu v souladu s odstavcem 4, nebo b) požádat soud jiného členského státu, aby převzal příslušnost v souladu s odstavcem 5. 2. Odstavec 1 se použije a) na žádost strany, nebo b) z podnětu soudu, nebo c) na žádost soudu jiného členského státu, ke kterému má dítě zvláštní vztah v souladu s odstavcem 3. Postoupit věc z podnětu soudu nebo na žádost soudu jiného členského státu je možné pouze se schválením alespoň jedné ze stran. 3. Má se za to, že dítě má zvláštní vztah k členskému státu ve smyslu odstavce 1, pokud tento členský stát a) se stal obvyklým bydlištěm dítěte poté, co bylo zahájeno řízení u soudu uvedeného v odstavci 1, nebo b) je bývalým obvyklým bydlištěm dítěte, nebo c) dítě je jeho státním příslušníkem, nebo d) je obvyklým bydlištěm nositele rodičovské zodpovědnosti, nebo e) je místem, kde se nachází jmění dítěte, a věc se týká opatření k ochraně dítěte ve vztahu ke správě, zachování a nakládání s tímto jměním. 4. Soud členského státu příslušný [k rozhodnutí] ve věci [samé] stanoví lhůtu, ve které musí být zahájeno řízení u soudů tohoto jiného členského státu v souladu s odstavcem 1. Pokud do této doby řízení u soudů zahájeno není, pokračuje soud, který řízení zahájil, ve výkonu své příslušnosti v souladu s články 8 až 14. 5. Soudy tohoto jiného členského státu mohou z důvodu zvláštních okolností věci v [nejlepším] zájmu dítěte přijmout soudní příslušnost do šesti týdnů ode dne, kdy o to byly požádány v souladu s odst. 1 písm. a) nebo b). V tomto případě se soud, který zahájil řízení jako první, prohlásí za nepříslušný. Jinak soud, který zahájil řízení jako první, pokračuje ve výkonu své příslušnosti v souladu s články 8 až 14. 6. Pro účely tohoto článku soudy spolupracují buď přímo, nebo prostřednictvím ústředních orgánů určených podle článku 53.“

6. Článek 20 uvedeného nařízení, nadepsaný „Předběžná a zajišťovací opatření“, stanoví: „1. V naléhavých případech nebrání toto nařízení soudům členského státu, pokud jde o osoby a majetek v tomto státě, přijmou[t] předběžná a zajišťovací opatření přípustná podle práva tohoto členského státu, a to i když je podle tohoto nařízení k rozhodování ve věci samé příslušný soud jiného členského státu. 2. Opatření přijatá podle odstavce 1 pozbývají účinnosti v případě, že soud členského státu příslušný [k rozhodnutí] ve věci [samé] podle tohoto nařízení přijal opatření, která považuje za vhodná.“

7. Článek 21 odst. 1 nařízení č. 2201/2003, nadepsaný „Uznávání rozhodnutí“, uvádí: „Rozhodnutí vydaná v některém členském státě jsou v jiných členských státech uznávána, aniž by bylo vyžadováno zvláštní řízení.“

8. Článek 23 nařízení č. 2201/2003, nadepsaný „Důvody pro neuznání rozhodnutí ve věci rodičovské zodpovědnosti“, stanoví: „Rozhodnutí ve věci rodičovské zodpovědnosti se neuzná, a) je-li takové uznání zjevně v rozporu s veřejným pořádkem členského státu, v němž se o uznání žádá, přičemž jsou vzaty v úvahu [nejlepší] zájmy dítěte; [...]“

9. Článek 24 tohoto nařízení, nadepsaný „Zákaz přezkoumání příslušnosti soudu země původu“, uvádí: „Příslušnost soudu členského státu původu nesmí být přezkoumávána. Hledisko veřejného pořádku uvedené v […] a čl. 23 písm. a) nelze uplatnit v případě pravidel pro určení příslušnosti stanovených v článcích 3 až 14.“

10. Článek 26 uvedeného nařízení, nadepsaný „Zákaz přezkoumání ve věci samé“, stanoví: „Rozhodnutí nesmí být v žádném případě přezkoumáváno ve věci samé.“

11. Článek 27 téhož nařízení, nadepsaný „Přerušení řízení“, stanoví: „1. Soud členského státu, v němž se žádá o uznání rozhodnutí vydaného v jiném členském státě, může řízení přerušit, jestliže byl proti rozhodnutí podán řádný opravný prostředek. […]“

B – Haagská úmluva z roku 1980

12. Článek 13 Úmluvy o občanskoprávních aspektech mezinárodních únosů dětí, uzavřené v Haagu dne 25. října 1980 (dále jen „Haagská úmluva z roku 1980“), stanoví: „Bez ohledu na ustanovení předcházejícího článku není soudní nebo správní orgán dožádaného státu povinen nařídit navrácení dítěte, jestliže osoba, instituce nebo jiný orgán, který nesouhlasí s jeho navrácením, prokáže, že: a) osoba, instituce nebo jiný orgán, který měl pečovat o osobu dítěte, ve skutečnosti nevykonával právo péče o dítě v době přemístění nebo zadržení nebo souhlasil či později se smířil s přemístěním nebo zadržením, nebo b) je vážné nebezpečí, že návrat by dítě vystavil fyzické nebo duševní újmě nebo je jinak dostal do nesnesitelné situace. Soudní nebo správní orgán může také odmítnout nařídit návrat dítěte, zjistí-li se, že dítě nesouhlasí s návratem a dosáhlo věku a stupně vyspělosti, v němž je vhodné přihlížet k jeho stanoviskům. Při hodnocení okolností uvedených v tomto článku soudní a správní orgány musí přihlédnout k informacím týkajícím se sociálního postavení dítěte poskytnutým ústředním orgánem nebo jiným příslušným orgánem obvyklého bydliště dítěte.“

III – Spor v původním řízení a předběžná otázka

13. P a Q spolu měli dvě děti, a sice první dítě V narozené v roce 2000 a druhé dítě S narozené v roce 2009.

14. Zatímco pár tvořili od roku 1997, Šilutės rajono apylinkės teismas (soud prvního stupně v Šilutė, Litva) rozhodl o rozvodu manželství P a Q dne 6. února 2006 ( 3 ), když určil, že dítě V bude žít u své matky, přičemž oba rodiče měli právo střídavé péče.

15. Rodina však v roce 2005 opustila Litvu a usadila se ve Švédsku, kde byli rodiče i děti v roce 2006 zapsáni do registru obyvatel. Dítě S se narodilo v roce 2009 ve Švédsku. Obě děti mluví švédsky a navštěvovaly školy ve Falkenbergu (Švédsko), kde žila většina osob, s nimiž se pravidelně stýkaly.

16. Dne 27. listopadu 2013 P zjistil, že Q a obě děti zmizely. V rámci kontaktu s orgány sociální péče obce Falkenberg, které zahájily šetření, Q tvrdila, že se P vůči ní a jejím dětem dopustil trestných činů. Předmětné jednání bylo nahlášeno na policii, a Q i děti byly v důsledku toho umístěny do azylového domu. O několik měsíců později bylo předběžné vyšetřování vedené proti P zastaveno, nicméně mu byl zakázán styk s jeho dětmi.

17. Dne 29. března 2014 odvezla Q obě své děti do Litvy. P a Q měli v té době právo střídavé péče o obě děti ( 4 ), které byly dne 31. března 2014 zapsány do registru obyvatel v obci Šilutė v Litvě.

18. Dne 8. dubna 2014 podala Q proti P žalobu k Šilutės rajono apylinkės teismas (okresní sud v Šilutė), v níž se domáhala, aby tento soud rozhodl formou předběžného opatření o bydlišti a výlučné péči o dítě S ( 5 ) a přiznal jí na obě děti výživné.

19. Dne 11. dubna 2014 podal P u předkládajícího soudu Varbergs tingsrätt (soud prvního stupně ve Varbergu) žalobu proti Q, v níž se domáhal, aby mu v rámci předběžného opatření byly obě děti svěřeny do výlučné péče.

20. Téhož dne Šilutės rajono apylinkės teismas (okresní soud v Šilutė) předběžným opatřením nařídil, že dítě S bude bydlet u matky.

21. V červnu 2014 podal P u Utrikesdepartementet Švédského království (ministerstvo zahraničních věcí) žádost o navrácení dětí ve smyslu Haagské úmluvy z roku 1980.

22. Dne 30. července 2014 podal P u Šilutės rajono apylinkės teismas (okresní soud v Šilute) žalobu, kterou se zejména domáhal svěření dítěte V do své výlučné péče ( 6 ). Tato žaloba byla spojena s věcí zahájenou na návrh Q dne 8. dubna 2014.

23. Dne 2. září 2014 Q v odpovědi na žalobu P navrhla zamítnutí této žaloby, přičemž z této žalobní odpovědi vyplývalo, že dítě V bylo ošetřeno v nemocničním zařízení v Klaipėda (Litva) z důvodu posttraumatického stresu a lékařské zprávy ukazovaly na negativní reakci tohoto dítěte na jakýkoli kontakt s otcem P.

24. Dne 29. září 2014 podal P u téhož soudu návrh, aby žaloba Q znějící na svěření dítěte S do péče nebyla projednána, neboť tento soud k tomu podle něj nebyl příslušný.

25. Dne 1. srpna 2014 podal P u Vilniaus apygardos teismas (krajský soud ve Vilniusu, Litva) žádost znějící zejména na navrácení dítěte S do státu, kde toto dítě mělo obvyklé bydliště, tj. do Švédska. Dne 18. srpna 2014 předložila Q u téhož soudu na tuto žádost odpověď, v níž popírala, že odchod dítěte S do Litvy byl nelegální, přičemž zdůrazňovala nepřijatelné chování otce k jeho nezletilým dětem a navrhovala zamítnutí žádosti P.

26. Dne 4. září 2014 Vilniaus apygardos teismas (krajský soud ve Vilniusu) žádost P o navrácení dítěte zamítl a dne 21. října 2014 Lietuvos apeliacinis teismas (Odvolací soud Litvy) toto rozhodnutí, které se opíralo o článek 13 Haagské úmluvy z roku 1980, potvrdil.

27. V návaznosti na posledně zmíněné rozhodnutí byly v souladu s čl. 11 odst. 6 nařízení č. 2201/2003 předány předkládajícímu soudu příslušné písemnosti prostřednictvím švédského ústředního orgánu, a sice ministerstva zahraničních věcí ( 7 ).

28. Dne 18. října 2014 předkládající soud po ústním jednání v nepřítomnosti Q nařídil předběžným opatřením, že P má právo na výlučnou péči o dítě S.

29. Dne 18. února 2015 Šilutės rajono apylinkės teismas (okresní soud v Šilutė) nařídil, že dítě S bude žít u Q a P je povinen platit výživné na obě děti (dále jen „sporné rozhodnutí“). Z tohoto rozhodnutí vyplývá, že P vzal návrh ze dne 30. července 2014, v němž se domáhal svěření dítěte V do své péče, zpět.

30. Předkládající soud má za to, že se jeho příslušnost zakládá na čl. 8 odst. 1 nařízení č. 2201/2003, neboť v době podání žalob u Šilutės rajono apylinkės teismas (okresní soud v Šilutė) dne 8. dubna 2014 a u předkládajícího soudu dne 11. dubna 2014 měly obě děti obvyklé bydliště ve Švédsku ve smyslu uvedeného ustanovení.

31. Před předkládajícím soudem P poukazuje na to, že aby příslušnost předkládajícího soudu k rozhodování o projednávané věci zůstala zachována, musí být uznání sporného rozhodnutí odmítnuto. Toto odmítnutí uznání se podle něj musí zakládat na čl. 23 písm. a) nařízení č. 2201/2003. P uznává, že podle článku 24 tohoto nařízení nesmí být obvykle příslušnost soudu členského státu původu přezkoumávána. Toto ustanovení se však podle něj nevztahuje na článek 15 uvedeného nařízení, na kterém Šilutės rajono apylinkės teismas (okresní soud v Šilutė) založil svou příslušnost. Tento soud však podle něj porušil posledně zmíněný článek tím, že se zcela nezávisle rozhodl posoudit přípustnost žaloby.

32. P rovněž tvrdí, že Šilutės rajono apylinkės teismas (okresní soud v Šilutė) navíc vyvodil ze skutečnosti, že litevský soud odmítl nařídit navrácení dítěte na základě článku 13 Haagské úmluvy z roku 1980, závěr, že se obvyklé bydliště tohoto dítěte napříště nachází v Litvě. To je podle P v rozporu s tím, co Soudní dvůr uvedl v bodě 44 rozsudku Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:400), a sice že „protiprávní únos dítěte nesmí mít v zásadě za následek přechod příslušnosti ze soudů členského státu, ve kterém mělo dítě své obvyklé bydliště bezprostředně před svým přemístěním, na soudy členského státu, do něhož se dítě dostalo, a to ani tehdy, když po únosu dítě v tomto druhém členském státu získalo obvyklé bydliště“.

33. P sice připouští, že ustanovení o veřejném pořádku musí být vykládáno restriktivně, zároveň však tvrdí, že v případě závažného pochybení, kterého se dopustil zahraniční soud, existuje určitý prostor pro uvážení. Šilutės rajono apylinkės teismas (okresní soud v Šilutė) se podle něj takovéhoto závažného pochybení dopustil, když úmyslně nebo nevědomky porušil nejen článek 15 nařízení č. 2201/2003, ale také základní zásadu, podle které ve věcech týkajících se únosu dětí rozhodují v konečném důsledku soudy země, ve které mělo dítě původně bydliště.

34. Před předkládajícím soudem Q tvrdila, že podle článku 24 nařízení č. 2201/2003 nesmí být příslušnost soudu členského státu přezkoumávána. Odmítnout uznání sporného rozhodnutí lze jedině v případě, že by toto rozhodnutí bylo v rozporu s veřejným pořádkem. S veřejným pořádkem přitom podle názoru Q v rozporu není, neboť z šetření je zjevné, že P řádně neplní otcovské povinnosti, a dítě S tudíž musí zůstat u své matky. Tato skutečnost byla konstatována ve čtyřech různých řízeních. Kromě toho děti navštěvují školy v Litvě, není ohroženo jejich zdraví ani jejich vývoj. Vilniaus apygardos teismas (krajský soud ve Vilniusu) a Lietuvos apeliacinis teismas (Odvolací soud Litvy) rozhodly, že obě děti byly matkou přivezeny do Litvy legálně. Předkládající soud nemá podle Q žádný důvod pochybovat o posouzení provedeném litevskými orgány [včetně Orgánu sociálně-právní ochrany dětí okresní správy v Šilutė (Šilutės rajono savivaldybės administracijos vaiko teisių apsaugos skyrius)] a soudy.

35. Q dodává, že se P až do vydání sporného rozhodnutí aktivně účastnil řízení před litevskými soudy a měl k dispozici veškeré procesní prostředky k napadení přijatých rozhodnutí. Z vlastního podnětu navíc vzal zpět návrh, kterým se domáhal, aby bylo bydliště dítěte V stanoveno u něj, a souhlasil tak s tím, že toto dítě žije se svou matkou v Litvě. Tím, že P žádá o svěření dítěte S do péče, proto porušuje práva a oprávněné zájmy obou dětí.

36. Za těchto podmínek se Varbergs tingsrätt (soud prvního stupně ve Varbergu) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:

IV – K naléhavému řízení a řízení před Soudním dvorem

37. Předkládající soud požádal, aby tato žádost o rozhodnutí o předběžné otázce byla projednána v naléhavém řízení podle článku 107 jednacího řádu Soudního dvora. S odvoláním se na rozsudek Detiček (C‑403/09 PPU, EU:C:2009:810) předkládající soud tuto žádost odůvodnil tím, že od toho, co nazývá únosem dotyčného dítěte dne 29. března 2014, nemá P již příležitost se se svým dítětem setkat. Jakékoli průtahy v řízení by byly v rozporu se zájmy tohoto dítěte a narušily by jeho vztah k otci. Aby bylo zabráněno trvání právní nejistoty, je nezbytné, aby Soudní dvůr rychle zasáhl a ve sporu mohlo být s konečnou platností rozhodnuto.

38. Čtvrtý senát Soudního dvora po mém vyslechnutí rozhodl dne 9. září 2015 vyhovět žádosti předkládajícího soudu o projednání žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce v naléhavém řízení. Tento senát mimoto rozhodl vyzvat na základě čl. 109 odst. 3 jednacího řádu Litevskou republiku, aby písemně sdělila veškeré užitečné údaje týkající se projednávané věci. Čtvrtý senát Soudního dvora rovněž vyzval účastníky původního řízení, Švédské království a Litevskou republiku, aby přednostně písemně, nebo na jednání odpověděli na několik otázek.

39. Písemná vyjádření předložili P, Švédské království ( 8 ), Litevská republika a Evropská komise. P, Q, Španělské království, Litevská republika a Komise předložili ústní vyjádření na jednání konaném dne 27. října 2015.

V – K předběžné otázce

A – Vyjádření účastníků řízení

40. P zdůrazňuje, že zvláštnost věci v původním řízení spočívá v tom, že sporné rozhodnutí týkající se péče o dítě S bylo vydáno po rozhodnutí o nenavrácení, avšak předtím, než soud členského státu původu mohl rozhodnout o otázce, zda dítě musí či nemusí být navráceno.

41. P má za to, že porušení zásad, na kterých spočívá systém použitelný na protiprávní únosy, ze strany Šilutės rajono apylinkės teismas (okresní soud v Šilutė) a skutečnost, že se tento soud prohlásil za příslušný navzdory tomu, že otázka určení, zda dítě musí či nemusí být navráceno, byla projednávána před soudem členského státu původu, odůvodňují neuznání sporného rozhodnutí. P přebírá citaci rozsudku Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:400, bod 44), která byla uvedena před předkládajícím soudem ( 9 ).

42. P má za to, že Šilutės rajono apylinkės teismas (okresní soud v Šilutė) ve sporném rozhodnutí jasně neuvedl skutečnosti, na kterých založil svou příslušnost. Uvedený soud založil podle P svou příslušnost na obecných důvodech týkajících se nejlepšího zájmu dítěte, nebo alternativně na zcela nesprávném výkladu článku 15 nařízení č. 2201/2003. Poukazuje na to, že „[k]dyž článek 24 stanoví, že hledisko veřejného pořádku nelze uplatnit v případě pravidel pro určení příslušnosti, odkazuje na články 3 až 14. Zde vyjádřená námitka se ostatně netýká posouzení způsobu, jakým se některý z těchto článků má uplatnit, které provedl litevský soud, ale týká se toho, že se tento soud nezávisle a v rozporu s povinností získat souhlas [předkládajícího soudu] prohlásil za příslušný na základě článku 15, nebo alternativně na základě toho, že zcela přehlédl pravidla stanovená nařízením č. 2201/2003“.

43. P má za to, že zásada, podle které je na soudu členského státu původu dítěte, aby s konečnou platností rozhodl o otázkách týkajících se péče o dítě a jeho případného navrácení, je klíčová pro pravidla v oblasti protiprávních únosů stanovená v nařízení č. 2201/2003. Je názoru, že kdyby v takovém případě nebylo možné odmítnout uznat sporné rozhodnutí, mohlo by snadno dojít k tomu, že samotné zásady, na kterých spočívá systém použitelný na protiprávní únosy dětí stanovený nařízením č. 2201/2003, nebudou zohledněny.

44. Litevská republika má za to, že podle článku 21 nařízení č. 2201/2003 musí být sporné rozhodnutí ve Švédsku uznáno. Poukazuje na to, že článek 23 tohoto nařízení stanoví taxativní seznam důvodů pro neuznání soudního rozhodnutí ve věci rodičovské zodpovědnosti. Podle Litevské republiky je jedním z těchto důvodů zjevný rozpor s veřejným pořádkem členského státu, v němž se o uznání žádá, který musí být podle zmíněného článku 23 vykládán s ohledem na nejlepší zájem dítěte. Dodává, že podle článku 24 nařízení č. 2201/2003 není však možné se opírat o ustanovení o veřejném pořádku za účelem přezkumu příslušnosti soudů členského státu původu, v daném případě litevských soudů. Kromě toho článek 26 téhož nařízení zejména stanoví, že rozhodnutí nesmí být v žádném případě přezkoumáváno ve věci samé.

45. Nehledě na výše uvedené Litevská republika tvrdí, že Šilutės rajono apylinkės teismas (okresní soud v Šilutė) vzal ve sporném rozhodnutí v úvahu jednak rozhodnutí o nenavrácení přijaté Vilniaus apygardos teismas (krajský soud ve Vilniusu), jakož i usnesení Lietuvos apeliacinis teismas (Odvolací soud Litvy), a jednak znění čl. 15 odst. 3 nařízení č. 2201/2003, „který mimo jiné stanoví, že se má se za to, že dítě má zvláštní vztah k členskému státu [...], pokud [...] dítě je jeho státním příslušníkem (obě děti jsou státními příslušníky Litevské republiky)“.

46. Pokud jde o rozhodnutí o nenavrácení, Litevská republika zdůrazňuje, že Vilniaus apygardos teismas (krajský soud ve Vilniusu) a Lietuvos apeliacinis teismas (Odvolací soud Litvy) shledaly, že přemístění dítěte S nebylo protiprávní.

47. Litevská republika má tudíž za to, že vzhledem k legálnímu přemístění dítěte, k uplynutí téměř jednoho roku od tohoto přemístění, ke skutečnosti, že děti navštěvují školy, a k dalším známkám integrace „[Šilutės rajono apylinkės teismas (okresní soud v Šilutė)] správně a právem vycházel z těchto okolností při uznání své příslušnosti a při rozhodnutí, že je soudem s [nej]lepšími předpoklady k projednání věci“.

48. Litevská republika rovněž podotýká, že Šilutės rajono apylinkės teismas (okresní soud v Šilutė) zohlednil obsah článku 15 nařízení č. 2201/2003 pouze v rozsahu, v němž poskytuje kritéria umožňující určit, jaký soud má nejlepší předpoklady k projednání věci, a prohlásil se za příslušný až poté, co shledal, že odjezd dítěte ze Švédska byl legální, a považoval se za soud členského státu, ve kterém mělo dítě obvyklé bydliště, což mu přiznávalo příslušnost ve smyslu článku 8 nařízení č. 2201/2003.

49. Na jednání konaném dne 27. října 2015 Španělské království poukázalo na to, že byť porušení pravidla o soudní příslušnosti samo o sobě nestačí podle čl. 23 písm. a) a článku 24 nařízení č. 2201/2003 k neuznání rozhodnutí, k takovému neuznání by mohlo dojít tehdy, kdy by porušení pravidel pro určení příslušnosti bylo zjevné a toto neuznání by bylo v nejlepším zájmu dítěte.

50. Komise má za to, že pojem „veřejný pořádek“ musí být vykládán striktně, neboť představuje překážku uskutečnění jednoho ze základních cílů uvedeného nařízení, a sice volného pohybu soudních rozhodnutí, a že tudíž může být uplatněn pouze ve výjimečných případech ( 10 ). Komise je rovněž názoru, že je vyloučeno se opírat o čl. 23 písm. a) nařízení č. 2201/2003 s cílem odmítnout uznání soudního rozhodnutí jen proto, že rozhodnutí je zjevně v rozporu s veřejným pořádkem, neboť na základě téhož ustanovení je třeba vzít v úvahu nejlepší zájem dítěte.

51. Komise dodává, že článek 24 nařízení č. 2201/2003 upřesňuje, že hledisko veřejného pořádku uvedené v čl. 23 písm. a) zmíněného nařízení nelze uplatnit v případě pravidel pro určení příslušnosti stanovených v článcích 3 až 14 tohoto nařízení. Má tudíž za to, že toto nařízení vylučuje jakékoli přezkoumání příslušnosti soudu členského státu původu. Komise je názoru, že skutečnost, že článek 15 uvedeného nařízení není v článku 24 tohoto nařízení zmíněn, lze vysvětlit neužitečností této zmínky, neboť obecnou zásadou je neexistence jakéhokoli přezkoumání příslušnosti soudu členského státu původu.

52. Komise má za to, že byť členský stát, v němž se o uznání žádá, nemá právo přezkoumávat příslušnost soudu členského státu původu, může přesto provést obecné přezkoumání z hlediska veřejného pořádku.

53. Komise podotýká, že Šilutės rajono apylinkės teismas (okresní soud v Šilutė) rozhodl, že děti získaly po rozhodnutí o nenavrácení obvyklé bydliště v Litvě. Má za to, že toto stanovisko je sporné, neboť podle rozsudku Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:400, bod 44) nemá skutečnost, že členský stát odmítne navrácení dětí, za následek přechod příslušnosti na soudy uvedeného členského státu.

54. Komise má též za to, že i za předpokladu, že by děti měly obvyklé bydliště v Litvě, Šilutės rajono apylinkės teismas (oktresní soud v Šilutė) založil svou příslušnost na článku 15 nařízení č. 2201/2003. Tento postup je podle Komise stěží pochopitelný. Komise má za to, že kdyby litevský soud opravdu shledal, že děti měly obvyklé bydliště v Litvě, měl svou příslušnost založit na článku 8 nařízení č. 2201/2003. Uvedený soud navíc tím, že použil článek 15 nařízení č. 2201/2001, nerespektoval podmínky stanovené tímto nařízením, ani neuplatnil jím stanovený postup.

55. Jednou ze základních zásad v evropském prostoru práva, tedy i ve Švédku a Litvě, je podle Komise vzájemná důvěra, která spočívá na loajální spolupráci soudů. Komise má za to, že zjevné a zneužívající nerespektování pravidel v evropském prostoru práva může vést k porušení právního pravidla, které je v unijním právním řádu, a tudíž i ve švédském právním řádu považováno za zásadní.

56. Komise je rovněž názoru, že je též třeba vzít v úvahu okolnost, že P měl možnost se proti spornému rozhodnutí odvolat v členském státě původu a že této možnosti měl využít. Má za to, že tento postup je v souladu s obecnou zásadou, na níž se zakládá nařízení č. 2201/2003, podle které musí být jakékoli chybné uplatnění pravidel napadeno u soudů členského státu původu. Komise konečně připomíná, že je třeba ověřit, zda použití ustanovení o veřejném pořádku k odmítnutí uznání určitého rozhodnutí je či není v nejlepším zájmu dítěte.

57. Podle Komise je na předkládajícím soudu, aby určil, zda porušení unijního práva představuje v projednávané věci pochybení, jež mohlo být rozumně napraveno prostřednictvím procesních prostředků dostupných v členském státě původu (ve spojení s procesními prostředky stanovenými v nařízení č. 2201/2003), nebo zda došlo ke zjevnému a zneužívajícímu porušení pravidel stanovených v tomto nařízení, jež představuje porušení zásad vzájemné důvěry a loajální spolupráce zakotvených v unijním právu.

B – Úvodní poznámky

58. Podstatou předběžné otázky předkládajícího soudu je, zda navzdory zákazu přezkoumávat příslušnost soudu členského státu původu, stanovenému v článku 24 nařízení č. 2201/2003, může v souladu s čl. 23 písm. a) tohoto nařízení odmítnout uznat sporné rozhodnutí, kterým bylo nařízeno, že dítě S bude žít u matky ( 11 ).

59. Předně je nutno zdůraznit, že odkaz na článek 24 nařízení č. 2201/2003 obsažený v předběžné otázce podle všeho naznačuje, že se předkládající soud zabývá pouze možností neuznat sporné rozhodnutí z důvodu porušení pravidel pro určení příslušnosti ze strany Šilutės rajono apylinkės teismas (okresní soud v Šilutė).

60. Dále je třeba podotknout, že byť se předběžná otázka týká článku 23 písm. a) nařízení č. 2201/2003, který stanoví důvod pro neuznání rozhodnutí ve věci rodičovské zodpovědnosti, je-li takové uznání zjevně v rozporu s veřejným pořádkem, předkládající soud neuvedl, jakým způsobem by uznání sporného rozhodnutí nepřijatelným způsobem narušovalo veřejný pořádek členského státu, v němž se o uznání žádá, nebo veřejný pořádek Unie.

61. Pouze argumenty P uplatněné před předkládajícím soudem, které byly převzaty v žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce ( 12 ), totiž obsahují zmínku o údajném porušení veřejného pořádku. V tomto ohledu P před předkládajícím soudem tvrdil, že uznání sporného rozhodnutí je zjevně v rozporu s veřejným pořádkem, neboť se Šilutės rajono apylinkės teismas (okresní soud v Šilutė) dopustil závažného pochybení, když úmyslně nebo nevědomky porušil jednak článek 15 nařízení č. 2201/2003 a jednak postup pro navrácení stanovený v tomto nařízení, a konkrétně základní zásadu, podle níž ve věci únosu dětí rozhodují v konečném důsledku soudy země, ve které mělo dítě původně bydliště, podle čl. 11 odst. 8 uvedeného nařízení ( 13 ).

62. Oběma uvedenými problémy se budu v tomto názoru zabývat postupně.

C – K údajnému porušení pravidel pro určení příslušnosti stanovených nařízením č. 2201/2003 a k námitce veřejného pořádku obsažené v čl. 23 písm. a) téhož nařízení

63. P tvrdí, že sporné rozhodnutí jasně neuvádí, na jakých skutečnostech založil Šilutės rajono apylinkės teismas (okresní soud v Šilutė) svou příslušnost. Má též za to, že by sporné rozhodnutí mohlo být považováno za předběžné rozhodnutí podle článku 20 nařízení č. 2201/2003, takže v souladu s rozsudkem Purrucker (C‑256/09, EU:C:2010:437) nevyvolává účinky mimo litevské území.

64. Soudní dvůr v bodech 76 až 78 rozsudku Purrucker (C‑256/09, EU:C:2010:437) rozhodl, že na každé rozhodnutí, z něhož nevyplývá, že bylo přijato v souladu s pravidly příslušnosti stanovenými nařízením č. 2201/2003, se vztahuje článek 20 uvedeného nařízení, pokud splňuje podmínky stanovené tímto článkem. Soudní dvůr v tomto ohledu v bodě 83 uvedeného rozsudku rozhodl, že systém uznávání a výkonu stanovený nařízením č. 2201/2003 se nepoužije na opatření, na která se vztahuje článek 20 tohoto nařízení.

65. Jsem názoru, že se tato judikatura neuplatní na okolnosti věci v původním řízení.

66. Na rozdíl od vyjádření P ( 14 ) totiž ze sporného rozhodnutí vyplývá, že Šilutės rajono apylinkės teismas (okresní soud v Šilutė) založil svou příslušnost na pravidlech pro určení příslušnosti stanovených v nařízení č. 2201/2003. Sporné rozhodnutí v tomto ohledu zmiňuje nejen článek 15 ( 15 ) nařízení č. 2201/2003, ale i ( 16 ) články 8 a 9 tohoto nařízení ( 17 ).

67. Z toho plyne, že jelikož sporné rozhodnutí obsahuje dostatečné údaje, které dokládají, že Šilutės rajono apylinkės teismas (okresní soud v Šilutė) založil svou příslušnost na pravidlech stanovených v nařízení č. 2201/2003, není toto rozhodnutí předběžným rozhodnutím ve smyslu článku 20 téhož nařízení a musí ( 18 ) být předkládajícím soudem uznáno v souladu se zásadou vzájemného uznávání ( 19 ) soudních rozhodnutí, zakotvenou v čl. 21 odst. 1 uvedeného nařízení, s výjimkou případu, kdy by se uplatnil některý z důvodů pro neuznání rozhodnutí ve věcech rodičovské zodpovědnosti uvedených v článku 23 téhož nařízení ( 20 ).

68. S ohledem na právě připomenuté cíle nařízení č. 2201/2003 a samotné znění čl. 23 písm. a) uvedeného nařízení, který stanoví, že rozhodnutí se neuzná, je-li takové uznání „zjevně v rozporu s veřejným pořádkem členského státu, v němž se o uznání žádá, přičemž jsou vzaty v úvahu nejlepší zájmy dítěte“, jsem názoru, že k použití ustanovení o veřejném pořádku, obsaženého v čl. 23 písm. a) tohoto nařízení, musí docházet pouze ve výjimečných případech ( 21 ). Vzhledem k tomu, že se tento důvod odchyluje od zásady uznávání soudních rozhodnutí založené na vzájemné důvěře, a tudíž může bránit uskutečnění některého ze základních cílů nařízení č. 2201/2003 ( 22 ), musí být vykládán restriktivně ( 23 ).

69. Je třeba dodat, že kromě velmi omezeného dosahu námitky obsažené v čl. 23 písm. a) nařízení č. 2201/2003, první věta článku 24 tohoto nařízení potvrzuje, že soudy jiných členských států nemohou přezkoumávat posouzení učiněné prvním soudem ohledně jeho příslušnosti. Tato základní zásada ( 24 ) je rovněž posílena upřesněním obsaženým ve druhé větě téhož ustanovení, podle něhož „[h]ledisko veřejného pořádku uvedené v […] čl. 23 písm. a) nelze uplatnit v případě pravidel pro určení příslušnosti stanovených v článcích 3 až 14“.

70. Skutečnost, že článek 24 nařízení č. 2201/2003 neodkazuje na článek 15 tohoto nařízení, nemůže mít za následek omezení dosahu základní zásady zakotvené v uvedeném článku 24, podle které nelze veřejný pořádek státu, v němž se o uznání žádá, namítat proti uznání nebo výkonu rozhodnutí vydaného v jiném smluvním státě jen proto, že soud členského státu původu nerespektoval pravidla o soudní příslušnosti ( 25 ).

71. V této souvislosti bych rád zdůraznil, že tato základní zásada založená na vzájemné důvěře, která zajišťuje volný pohyb soudních rozhodnutí v rámci Unie, nemůže být zpochybněna v závislosti na závažnosti údajného nerespektování pravidel pro určení příslušnosti.

72. Z toho plyne, že i kdyby se ukázalo, že Šilutės rajono apylinkės teismas (okresní soud v Šilutė) nerespektoval pravidla pro určení příslušnosti stanovená v nařízení č. 2201/2003 nebo znění článku 15 tohoto nařízení, jak tvrdí P a Komise ( 26 ) (k čemuž podle mého názoru nedošlo), takovéto zjištění by nemohlo způsobit nebo umožnit neuznání sporného rozhodnutí předkládajícím soudem.

73. Kromě toho článek 26 nařízení č. 2201/2003 stanoví, že rozhodnutí nesmí být v žádném případě přezkoumáváno ve věci samé ( 27 ). Z toho vyplývá, že soud státu, v němž se o uznání žádá, nemůže odmítnout uznat rozhodnutí vydané v jiném členském státě jen proto, že má za to, že v tomto rozhodnutí bylo vnitrostátní právo nebo unijní právo použito nesprávně, neboť jinak by byl zpochybněn účel nařízení č. 2201/2003 ( 28 ).

74. Je naopak třeba shledat, že systém opravných prostředků zavedený v každém členském státě, který je doplněn mechanismem řízení o předběžné otázce stanoveným v článku 267 SFEU, poskytuje v takových případech právním subjektům dostatečnou záruku ( 29 ).

75. Litevská republika přitom na jednání konaném dne 27. října 2015 potvrdila, že sporné rozhodnutí mohlo být napadeno odvoláním a případně kasačním opravným prostředkem. Na tomtéž jednání P potvrdil, že k litevským soudům nepodal proti spornému rozhodnutí žádné odvolání. P tudíž nevyužil procesních prostředků, které mu poskytovalo litevské právo, a to navzdory své aktivní účasti v několika řízeních ve věci rodičovské zodpovědnosti a navrácení jeho dětí ( 30 ) vedených před litevskými soudy. Nevyužil tedy možnosti zpochybnit příslušnost Šilutės rajono apylinkės teismas (okresní soud v Šilutė) k přijetí sporného rozhodnutí.

76. Vzhledem k výše uvedenému mám za to, že podle čl. 23 písm. a) a článku 24 nařízení č. 2201/2003 nelze veřejný pořádek členského státu, v němž se o uznání žádá, namítat proti uznání nebo výkonu rozhodnutí vydaného v jiném členském státě jen proto, že soud členského státu původu nerespektoval pravidla pro určení příslušnosti stanovená v nařízení č. 2201/2003.

77. Dodávám, že i když veřejný pořádek členského státu, v němž se o uznání žádá, mohl být uplatněn na základě čl. 23 písm. a) nařízení č. 2201/2003, žádný z argumentů, s výjimkou neobstojného argumentu založeného na údajném porušení pravidel pro určení příslušnosti stanovených tímto nařízením, který jsem právě odmítl, nebyl uplatněn k prokázání, jak byl tento veřejný pořádek porušen.

D – K článku 11 nařízení č. 2201/2003 a řízení o navrácení

78. Ze žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce i ze znění předběžné otázky položené předkládajícím soudem vyplývá, že se předmět jím projednávaného sporu ( 31 ) týká výlučně péče o dítě, jak je definována v čl. 2 bodě 9 nařízení č. 2201/2003.

79. P ( 32 ), Švédské království a Litevská republika v odpověď na písemnou otázku Soudního dvora rovněž uvedli, že se předmět sporu v původním řízení a sporu vedeného u Šilutės rajono apylinkės teismas (okresní soud v Šilutė), v němž bylo vydáno sporné rozhodnutí, shodují. Q rovněž toto stanovisko potvrdila na jednání konaném dne 27. října 2015 ( 33 ).

80. Podotýkám však, že Švédské království upozornilo v písemném vyjádření na to, že „[o]d okamžiku, kdy Lietuvos apeliacinis teismas (Odvolací soud Litvy) zamítl dne 21. října 2014 žádost o navrácení dětí, byly v souladu s čl. 11 odst. 6 nařízení [č. 2201/2003] příslušné písemnosti předány Varbergs tingsrätt (soud prvního stupně ve Varbergu) prostřednictvím švédského ústředního orgánu, tj. ministerstva zahraničních věcí. P navrhl, aby jeho žádost byla připojena k projednávané věci týkající se práva péče. Podle čl. 11 odst. 8 nařízení [č. 2201/2003], bez ohledu na rozhodnutí o nenavrácení vydané na základě článku 13 Haagské úmluvy z roku 1980 je za účelem zajištění navrácení dítěte vykonatelné […] každé následné rozhodnutí nařizující navrácení dítěte, které vydal soud příslušný podle [uvedeného] nařízení“.

81. Jsem tudíž názoru, že nelze s jistotou určit, zda předkládající soud skutečně projednává žádost o navrácení podle čl. 11 odst. 8 nařízení č. 2201/2003.

82. Dodávám, že byť P skutečně zmínil protiprávní únos dítěte ( 34 ), ze strany 4 sporného rozhodnutí vyplývá, že Šilutės rajono apylinkės teismas (okresní soud v Šilutė) shledal, že předmětné přemístění do Litvy bylo legální. Podle Lietuvos apeliacinis teismas (Odvolací soud Litvy) navíc Vilniaus apygardos teismas (krajský soud ve Vilniusu) „zdůraznil, že při odjezdu dítěte S bylo [P] zakázáno přibližovat se [ke Q] a dcerám, jakož i snažit se je kontaktovat, přičemž jejich totožnost a místo bydliště byly utajovány, což v podstatě odpovídá omezení jeho práva péče. Na základě těchto skutečností [Vilniaus apygardos teismas (krajský soud ve Vilniusu)] konstatoval neexistenci právního základu, jenž by umožnil shledat protiprávní přemístění [dítěte S] ve smyslu Haagské úmluvy z roku 1980 a nařízení (ES) č. 2201/2003“. Je-li přitom přemístění a případně zadržování dítěte S v Litvě legální, bod 44 rozsudku Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:400) se neuplatní ( 35 ).

83. Ze spisu před Soudním dvorem rovněž vyplývá, že v návaznosti na usnesení vydané Vilniaus apygardos teismas (krajský soud ve Vilniusu) dne 4. září 2014, kterým byla zamítnuta žádost P o navrácení dítěte a jež bylo potvrzeno usnesením Lietuvos apeliacinis teismas (Odvolací soud Litvy) dne 21. října 2014 ( 36 ), a navzdory zaslání opisu těchto rozhodnutí o nenavrácení v souladu s čl. 11 odst. 6 nařízení č. 2201/2003 předkládajícímu soudu dne 28. listopadu 2014, žádné následné rozhodnutí nařizující navrácení dítěte nebylo podle čl. 11 odst. 8 nařízení č. 2201/2003 ( 37 ) přijato. Švédské království totiž v písemném vyjádření uvedlo, že „[o]tázka nebyla švédským ústředním orgánem dosud vyřešena“.

84. V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že žaloba, která se věcně týká rodičovské zodpovědnosti, nemá stejný předmět ani příčinu jako žaloba, jejímž předmětem je navrácení dítěte, které bylo protiprávně přemístěno nebo zadrženo v jiném členském státě, do členského státu původu ( 38 ).

85. Soudní dvůr rozhodl, že přestože je vykonatelnost rozhodnutí podle čl. 11 odst. 8 nařízení č. 2201/2003, které nařizuje navrácení dítěte a následuje po rozhodnutí o nenavrácení dítěte podle čl. 11 odst. 6 nařízení č. 2201/2003, vnitřně spjata s ostatní materií upravenou nařízením č. 2201/2003, zejména právem péče o dítě, požívá procesní autonomie za tím účelem, aby se neodkládalo navrácení protiprávně přemístěného dítěte ( 39 ).

86. Vzhledem k výše uvedeným úvahám a s ohledem na znění předběžné otázky, odlišné cíle rozhodnutí o péči o děti a rozhodnutí o navrácení, jakož i na naprostý nedostatek údajů ve spise Soudního dvora o případném přijetí rozhodnutí o navrácení podle čl. 11 odst. 8 nařízení č. 2201/2003 ( 40 ) ze strany švédských soudů – a to navzdory mnoha měsícům uplynulým od rozhodnutí o nenavrácení vydaného Lietuvos apeliacinis teismas (Odvolací soud Litvy) dne 21. října 2014 ( 41 ) – jsem názoru, že vyjádření P k řízení o navrácení není pro podání odpovědi na otázku položenou předkládajícím soudem relevantní.

VI – Závěry

87. S ohledem na předcházející úvahy navrhuji Soudnímu dvoru, aby na otázku položenou Varbergs tingsrätt (soud prvního stupně ve Varbergu) odpověděl následovně: Článek 23 písm. a) a článek 24 nařízení Rady (ES) č. 2201/2003 ze dne 27. listopadu 2003 o příslušnosti a uznávání a výkonu rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti a o zrušení nařízení (ES) č. 1347/2000 musí být vykládány v tom smyslu, že veřejný pořádek státu, v němž se o uznání žádá, nelze namítat proti uznání nebo výkonu rozhodnutí vydaného v jiném členském státě jen proto, že soud členského státu původu nerespektoval pravidla pro určení příslušnosti stanovená v nařízení č. 2201/2003.

( 1 ) Původní jazyk: francouzština.

( 2 ) Úř. věst. L 338, s. 1; Zvl. vyd. 13/18, s. 244.

( 3 ) Z rozhodnutí Šilutes rajono apylinkės teismas (okresní soud v Šilute) ze dne 18. února 2015 vyplývá, že manželství P a Q zaniklo dne 9. března 2006 (viz bod 29 tohoto názoru).

( 4 ) Ze spisu Soudního dvoru však vyplývá, s výhradou ověření předkládajícím soudem, že rozhodnutím ze dne 6. února 2006 (9. března 2006) Šilutės rajono apylinkės teismas (okresní soud v Šilutė) rozhodl, že dítě V bude bydlet v místě bydliště Q.

( 5 ) Q navrhovala, aby bydliště dítěte S bylo stanoveno v místě jejího bydliště.

( 6 ) P navrhoval, aby bydliště dítěte V bylo stanoveno v místě jeho bydliště.

( 7 ) Viz článek 53 nařízení č. 2201/2003.

( 8 ) Upřesňuji, že se vyjádření Švédského království omezovalo na otázky, které mu položil Soudní dvůr.

( 9 ) Viz bod 32 tohoto názoru.

( 10 ) Obdobně viz rozsudky Solo Kleinmotoren (C‑414/92, EU:C:1994:221, bod 20); Krombach (C‑7/98, EU:C:2000:164, bod 21) a Renault (C‑38/98, EU:C:2000:225, bod 26).

( 11 ) V této souvislosti podotýkám, že právo péče zahrnuje podle čl. 2 bodu 9 nařízení č. 2201/2003 právo určit místo bydliště dítěte. Viz též rozsudek C (C‑376/14 PPU, EU:C:2014:2268, bod 63).

( 12 ) Viz body 32 a 33 tohoto názoru.

( 13 ) Je třeba zdůraznit, že žádost o rozhodnutí o předběžné otázce nezmiňuje švédský veřejný pořádek. Dotčenými jsou pouze ustanovení unijního práva, a sice článek 15 nařízení č. 2201/2003 a řízení o navrácení upravené v tomto nařízení, konkrétně v čl. 11 odst. 8. Je sice pravda, že se čl. 23 písm. a) nařízení č. 2201/2003 týká pouze „veřejného pořádku členského státu, v němž se o uznání žádá“, jsem však názoru, že se toto ustanovení vztahuje rovněž na uznání rozhodnutí, které je zjevně v rozporu s veřejným pořádkem Unie. V tomto smyslu viz rozsudek Diageo Brands (C‑681/13, EU:C:2015:471, bod 48).

( 14 ) Viz bod 42 tohoto názoru.

( 15 ) Odkaz na článek 15 nařízení č. 2201/2003 ve sporném rozhodnutí lze vysvětlit několika důvody. Buď tím, že Šilutės rajono apylinkės teismas (okresní soud v Šilutė) jednoduše převzal ustanovení uvedená účastníky řízení v jejich řečech, jak tvrdí Litevská republika, nebo tím, že měl za to, že není v zájmu dítěte vhodné postoupit věc švédskému soudu.

( 16 ) Viz vyjádření Litevské republiky (bod 48 tohoto názoru).

( 17 ) Jsem názoru, že byť podle článku 24 nařízení č. 2201/2003 nepřísluší předkládajícímu soudu přezkoumávat posouzení provedené Šilutės rajono apylinkės teismas (okresní soud v Šilutė) ohledně jeho příslušnosti, je zásadě vzájemné důvěry vlastní, že soud členského státu, ke kterému je podán návrh ve věci rodičovské zodpovědnosti, ověří svou příslušnost s ohledem na články 8 až 14 nařízení č. 2201/2003 a z rozhodnutí vydaného tímto soudem bude zřejmé, že se tento soud zamýšlel podřídit přímo použitelným pravidlům příslušnosti stanoveným tímto nařízením nebo že rozhodl v souladu s těmito pravidly. Naproti tomu, jak upřesňuje článek 24 uvedeného nařízení, soudy ostatních členských států nemohou přezkoumávat posouzení učiněné prvním soudem ohledně jeho příslušnosti. Tento zákaz nemá vliv na možnost soudu, kterému je předloženo rozhodnutí neobsahující skutečnosti, které nepochybně prokazují příslušnost soudu členského státu původu k rozhodování ve věci samé, ověřit, zda z tohoto rozhodnutí vyplývá, že tento soud zamýšlel založit svoji příslušnost na ustanovení uvedeného nařízení. Takové ověření není totiž přezkoumáváním příslušnosti soudu členského státu původu, ale pouze zjišťováním základu, na němž soud založil svoji příslušnost. V tomto smyslu viz rozsudek Purrucker (C‑256/09, EU:C:2010:437, body 73 až 75).

( 18 ) Aniž jsou dotčena ustanovení kapitoly III, oddílu 4 nařízení č. 2201/2003, který se týká vykonatelnosti určitých rozhodnutí, včetně určitých rozhodnutí nařizujících navrácení dítěte (viz čl. 21 odst. 3). V bodě 65 rozsudku Rinau (C‑195/08 PPU, EU:C:2008:406) Soudní dvůr rozhodl, že „[c]ílem výhrady učiněné v čl. 21 odst. 3 [tohoto] nařízení prostřednictvím slovního spojení ‚aniž je dotčen oddíl 4‘ […] je upřesnit, že možnost požádat o vydání rozhodnutí o uznání nebo neuznání rozhodnutí vydaného v členském státě poskytnutá tímto ustanovením všem dotčeným stranám nevylučuje, jsou-li splněny všechny podmínky, možnost použít režim stanovený v čl. 11 odst. 8, článcích 40 a 42 [uvedeného] nařízení pro případ navrácení dítěte, které následuje po rozhodnutí o jeho nenavrácení, přičemž tento režim má přednost před tím, který je stanoven v oddílech 1 a 2 uvedené kapitoly III“.

( 19 ) Z bodu 2 odůvodnění nařízení č. 2201/2003 vyplývá, že zásada vzájemného uznávání soudních rozhodnutí je základem vytvoření skutečného soudního prostoru. Podle bodu 21 odůvodnění tohoto nařízení by toto uznání mělo být založeno na zásadě vzájemné důvěry. Rozsudek Purrucker (C‑256/09, EU:C:2010:437, body 70 a 71). Obdobně viz rozsudek Diageo Brands (C‑681/13, EU:C:2015:471, bod 40). Jak to Soudní dvůr připomněl v rozsudku Purrucker (C‑256/09, EU:C:2010:437, bod 72 a citovaná judikatura), právě tato vzájemná důvěra umožnila zavedení závazného systému příslušnosti, který jsou povinny dodržovat všechny soudy, na něž se vztahuje působnost nařízení č. 2201/2003, a související upuštění ze strany členských států od jejich vnitrostátních pravidel o uznávání a vydávání exequatur ve prospěch zjednodušeného mechanismu uznávání a výkonu rozhodnutí vydaných v rámci řízení ve věcech rodičovské zodpovědnosti.

( 20 ) V rozsudku Rinau (C‑195/08 PPU, EU:C:2008:406, bod 50) Soudní dvůr připomněl, že na základě zásady vzájemné důvěry by měly být důvody pro neuznání omezeny na nezbytné minimum. Viz též rozsudek Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:400, bod 40). Důvody pro neuznání rozhodnutí ve věcech rodičovské zodpovědnosti, které lze uplatnit, jsou výslovně a taxativně vymezeny v článku 23 nařízení č. 2201/2003. V tomto smyslu viz rozsudek C. (C‑92/12 PPU, EU:C:2012:255, bod 104).

( 21 ) Obdobně viz rozsudek Diageo Brands (C‑681/13, EU:C:2015:471, bod 41 a citovaná judikatura), který se týká čl. 34 odst. 1 nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 2001, L 12, s. 1), tj. ustanovení velmi podobného článku 23 písm. a) nařízení č. 2201/2003. Jsem tudíž názoru, že judikaturu Soudního dvora zakládající se na čl. 34 odst. 1 nařízení č. 44/2001 lze vztáhnout na výklad čl. 23 písm. a) nařízení č. 2201/2003, avšak vždy za podmínky, že v souladu s posledně zmíněným ustanovením jsou vzaty v úvahu nejlepší zájmy dítěte. Viz též článek 45 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1215/2012 ze dne 12. prosince 2012 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. L 351, s. 1), použitelného ode dne 10. ledna 2015. Podotýkám, že v bodě 44 tohoto rozsudku Soudní dvůr rozhodl, že „[p]oužití ustanovení o veřejném pořádku obsaženého v čl. 34 bodu 1 nařízení č. 44/2001 přichází v úvahu pouze v případě, že by uznání rozhodnutí vydaného v jiném členském státě nepřijatelným způsobem narušovalo právní řád státu, v němž se o uznání žádá, neboť by byla dotčena nějaká základní zásada. Za účelem respektování zákazu přezkoumávat rozhodnutí vydané v jiném členském státě ve věci samé by musel zásah představovat zjevné porušení právního pravidla považovaného v právním řádu státu, v němž se o uznání žádá, za zásadní, nebo práva, které je v tomto právním řádu uznáváno za základní“.

( 22 ) Obdobně viz rozsudky Krombach (C‑7/98, EU:C:2000:164, body 19 a 21) a Renault (C‑38/98, EU:C:2000:225, bod 26), které se týkají výkladu čl. 27 bodu 1 úmluvy ze dne 27. září 1968 o příslušnosti a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 1972, L 299, s. 32), ve znění úmluvy ze dne 9. října 1978 o přistoupení Dánského království, Irska a Spojeného království Velké Británie Severního Irska (Úř. věst. L 304, s. 1, a pozměněné znění s. 77) a ve znění úmluvy ze dne 25. října 1982 o přistoupení Řecké republiky (Úř. věst. L 388, s. 1, dále jen „Bruselská úmluva“). Článek 27 bod 1 Bruselské úmluvy totiž stanoví, že „[r]ozhodnutí se neuzná [...], je-li takové uznání v rozporu s veřejným pořádkem státu, v němž se o uznání žádá“. (Zdůrazněno autorem tohoto názoru). S přihlédnutím k tomu, že byť na rozdíl od čl. 23 písm. a) nařízení č. 2201/2003 a čl. 34 odst. 1 nařízení č. 44/2001 chybí slovo „zjevně“ (což ještě více posiluje moji argumentaci), lze judikaturu Soudního dvora založenou na čl. 27 bodu 1 Bruselské úmluvy vztáhnout na výklad čl. 23 písm. a) nařízení č. 2201/2003, a to vždy za podmínky, že v souladu s posledně zmíněným ustanovením jsou vzaty v úvahu nejlepší zájmy dítěte.

( 23 ) Obdobně viz rozsudek flyLAL-Lithuanian Airlines (C‑302/13, EU:C:2014:2319, body 46 a 47), který se týká zejména čl. 34 odst. 1 nařízení č. 44/2001.

( 24 ) Viz rozsudek Purrucker (C‑296/10, EU:C:2010:665, bod 90). Obdobně viz rozsudek Krombach (C‑7/98, EU:C:2000:164, bod 31).

( 25 ) Obdobně viz rozsudek Krombach (C‑7/98, EU:C:2000:164, bod 32). Tento rozsudek se týká čl. 28 třetího pododstavce druhé části věty Bruselské úmluvy, jehož znění je velmi podobné druhé větě článku 24 nařízení č. 2201/2003.

( 26 ) Jsem názoru, že vyjádření Komise je na některých místech matoucí nebo rozporuplné. Komise má na jedné straně za to, že příslušnost soudu členského státu původu nelze v žádném případě přezkoumávat, a na druhé straně za to, že členský stát, v němž se o uznání žádá, může v případě zjevného a zneužívajícího nerespektování pravidel pro určení příslušnosti přesto provést obecné přezkoumání z hlediska veřejného pořádku. Takovýto přístup by mohl podle mého názoru závažně ohrozit nejen nařízení č. 2201/2003, ale i systém volného pohybu soudních rozhodnutí v rámci Unie zavedený jinými nařízeními. Komise na dotaz položený jí v tomto směru na jednání uvedla jako příklad porušení článku 6 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod, podepsané v Římě dne 4. listopadu 1950, ze strany soudu členského státu původu. Přestože takovéto porušení může skutečně být zásahem do veřejného pořádku, v žádném případě nespadá pod pravidla pro určení příslušnosti. Pokud má navíc Komise za to, že je dán úmysl některých vnitrostátních soudů porušit pravidla pro určení příslušnosti stanovená nařízením č. 2201/2003, může tento orgán podat návrh na zahájení řízení o nesplnění povinnosti. Obdobně viz rozsudek Diageo Brands (C‑681/13, EU:C:2015:471, body 53 až 55).

( 27 ) Viz rozsudek C. (C‑92/12 PPU, EU:C:2012:255, bod 103).

( 28 ) V tomto ohledu nemůže soud státu, ve kterém se o uznání žádá, přezkoumávat správnost právních nebo skutkových posouzení, která provedl soud členského státu původu. Obdobně viz rozsudek Diageo Brands (C‑681/13, EU:C:2015:471, bod 43), který se týká článku 36 nařízení č. 44/2001, jehož znění je velmi podobné článku 26 nařízení č. 2201/2003.

( 29 ) Obdobně viz rozsudek Diageo Brands (C‑681/13, EU:C:2015:471, body 49 a 63).

( 30 ) Věc v původním řízení totiž přistupuje k mnohým dalším žalobám podaným k litevským soudům, o nichž bylo vždy rozhodnuto ve prospěch Q. Litevská republika zmínila v této souvislosti na jednání konaném dne 27. října 2015 čtyři žaloby, a sice žalobu ve věci péče o S podanou k Šilutės rajono apylinkės teismas (okresní soud v Šilutė), která vedla k vydání sporného rozhodnutí, řízení o navrácení před Vilniaus apygardos teismas (krajský soud ve Vilniusu), jakož i odvolání k Lietuvos apeliacinis teismas (Odvolací soud Litvy), žalobu podanou k Vilniaus apygardos teismas (krajský soud ve Vilniusu) a Lietuvos apeliacinis teismas (Odvolací soud Litvy) týkající se prozatímních podmínek komunikace P s dítětem S a konečně žalobu podanou ke Klaipėdos apylinkės teismas (okresní soud v Klaipėda) a ke Klaipėdos apygardos teismas (krajský soud v Klaipėda) ohledně respektování dříve určených podmínek styku s dítětem S. Podle Litevské republiky přinejmenším šestnáct soudců ve čtyřech různých řízeních rozhodlo ve prospěch Q na základě nejlepšího zájmu dítěte.

( 31 ) Viz první strana žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce.

( 32 ) Z písemného vyjádření P vyplývá, že vzhledem k „různým vnitrostátním právním úpravám použitelným ve věcech práva péče o dítě a určení bydliště a s přihlédnutím k tomu, že se obě věci týkají bydliště dcery S a rodičovské zodpovědnosti ve vztahu k této dceři, je třeba shledat, že řízení probíhající v těchto různých zemích mají stejný předmět“. Své stanovisko v tomto směru potvrdil P znovu na jednání konaném dne 27. října 2015.

( 33 ) Vzhledem k této shodnosti předmětného sporu probíhajícího u předkládajícího soudu (zahájeného dne 11. dubna 2014) se sporem vedeným u Šilutės rajono apylinkės teismas (okresní soud v Šilutė) (zahájeným dne 8. dubna 2014), který vedl k vydání sporného rozhodnutí, si lze klást otázku, proč předkládající soud nepřerušil řízení na základě čl. 19 odst. 2 nařízení č. 2201/2003, který stanoví, že „[p]okud je řízení ve věci rodičovské zodpovědnosti ke stejnému dítěti v téže věci zahájeno u soudů různých členských států, přeruší soud, u něhož bylo řízení zahájeno později, bez návrhu řízení až do doby, než se určí příslušnost soudu, který řízení zahájil jako první“. Takovýto postup by zamezil souběžným řízením před soudy různých členských států a rozporům v rozhodnutích, které by z nich mohly vyplynout (viz rozsudek Purrucker, C‑296/10, EU:C:2010:665, bod 64).

( 34 ) Viz bod 41 tohoto názoru.

( 35 ) Viz body 16 a 17 (pokud jde o skutkový stav) a 47 (pokud jde o vyjádření Litevské republiky) tohoto názoru.

( 36 ) Lietuvos apeliacinis teismas (Odvolací soud Litvy) zamítl odvolání podané P. Tento soud shledal, že je nesporné, že se P provinil „nepřípustným chováním v rozporu s mravními normami, jakož i chováním vůči nezletilému dítěti, jež mohlo vyvolat riziko pro běžný vývoj dítěte, jeho společenské blaho a jeho nejlepší zájem“.

( 37 ) Ačkoli čl. 11 odst. 4 až 6 nařízení č. 2201/2003 stanoví, že soud, k němuž byla podána žádost o navrácení dítěte, může – jako ve věci v původním řízení – navrácení dítěte odmítnout na základě článku 13 Haagské úmluvy z roku 1980, soud příslušný podle tohoto nařízení může bez ohledu na rozhodnutí o nenavrácení přijmout následné rozhodnutí nařizující navrácení dítěte na základě čl. 11 odst. 8 uvedeného nařízení, přičemž toto rozhodnutí je uznáno za vykonatelné v členském státě pobytu dítěte a orgány tohoto státune mohou toto uznání odmítnout.

( 38 ) Obdobně viz rozsudky Purrucker (C‑296/10, EU:C:2010:665, bod 68) a C (C‑376/14 PPU, EU:C:2014:2268, bod 40), jakož i článek 19 Haagské úmluvy z roku 1980, podle kterého „[r]ozhodnutí o návratu dítěte, vydané podle této úmluvy, se nedotýká věcné úpravy práva péče o dítě“. V bodě 40 rozsudku C (C‑376/14 PPU, EU:C:2014:2268) Soudní dvůr rozhodl, že [m]ezi takovými žalobami tedy nemůže existovat překážka litispendence“. V bodě 46 rozsudku Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:400) Soudní dvůr potvrdil, že rozhodnutí o péči je konečným rozhodnutím přijatým na základě úplného přezkumu všech relevantních okolností, jímž příslušný soud rozhoduje o řešení otázky péče o dítě, jež již nevyžaduje další správní či soudní řízení. Skutečnost, že toto řešení otázky péče o dítě předpokládá změnu či pravidelný přezkum této otázky v určité lhůtě nebo v závislosti na určitých okolnostech, nezbavuje toto rozhodnutí jeho konečné povahy. Naproti tomu v bodě 43 téhož rozsudku Soudní dvůr zdůraznil, že účelem řízení o navrácení dítěte zejména podle článku 11 nařízení č. 2201/2003 je odradit od únosů dětí mezi členskými státy a v případě únosu dosáhnout toho, aby bylo navrácení dítěte provedeno neprodleně. V rozsudku Aguirre Zarraga (C‑491/10 PPU, EU:C:2010:828, bod 45) Soudní dvůr rozhodl, že požadavek rychlosti, z něhož vychází systém navracení upravený nařízením č. 2201/2003, znamená, že vnitrostátní soudy, kterým je předložena žádost o navrácení dítěte, musí rozhodnout rychle.

( 39 ) Viz rozsudek Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:400, body 59 a 60).

( 40 ) Příslušný soud musí před přijetím rozhodnutí o navrácení podle čl. 11 odst. 8 nařízení č. 2201/2003 vzít v úvahu důvody a důkazní prostředky, na jejichž základě bylo rozhodnutí o nenavrácení vydáno. Podle Soudního dvora „[j]ejich zohlednění přispívá k odůvodnění vykonatelnosti takového rozhodnutí poté, co bylo přijato, a to v souladu se zásadou vzájemné důvěry, ze které [uvedené] nařízení vychází“. „Tento systém navíc zahrnuje dvojí přezkum otázky navrácení dítěte, čímž zaručuje, že rozhodnutí bude lépe podloženo a že zájmy dítěte budou chráněny ve vyšší míře“, viz rozsudek Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:400, body 59 a 60).

( 41 ) Je ještě třeba zdůraznit, že „[l]hůta pro rozhodnutí o návrhu na nenavrácení dítěte je velmi krátká“. Viz rozsudek Rinau (C‑195/08 PPU, EU:C:2008:406, bod 66).