Bez ohledu na to, že se jedná o napadnutelné opatření podléhající žalobě na neplatnost podle článku 263 SFEU, může být každý akt orgánu, instituce nebo jiného subjektu Unie nebo jednoho z jejích zaměstnanců jednajícího při výkonu své funkce v zásadě předmětem žaloby na náhradu škody podle článku 268 SFEU. Stejně tak jednání, které nemá charakter rozhodnutí, které může zakládat mimosmluvní odpovědnost Unie, může založit žalobu na náhradu škody, i když nemůže být předmětem žaloby na neplatnost. Z toho vyplývá, že v systému procesních prostředků zavedeném Smlouvou o FEU sleduje žaloba na určení mimosmluvní odpovědnosti kompenzační účel, zejména s cílem zajistit účinnou soudní ochranu jednotlivci i proti aktům a jednáním orgánů, institucí nebo jiných subjektů Unie nebo jednoho z jejich zaměstnanců jednajícího při výkonu své funkce, které nemohou být předmětem žaloby na neplatnost podle článku 263 SFEU. Vzhledem k rozdílným a doplňujícím se účelům těchto dvou druhů žalob nelze tedy mít za to, že se obsah pojmu „orgán“ ve smyslu čl. 340 druhého pododstavce SFEU nutně omezuje na orgány, instituce a jiné subjekty Unie uvedené v čl. 263 prvním pododstavci SFEU.

V důsledku toho může předávání konkrétních ujištění ohledně opatření stanovených v memorandu o porozumění uzavřeném mezi Evropským mechanismem stability a členským státem, jehož měnou je euro, ze strany Euroskupiny založit odpovědnost Unie. Pokud jde o ujištění týkající se poskytnutí programu finanční pomoci takovému členskému státu, jelikož poskytnutí takového programu spadá do působnosti Evropského mechanismu stability, a nikoliv do působnosti Euroskupiny, nepochází tato ujištění od příslušného orgánu.

Za těchto okolností lze mít nanejvýš za to, že podání žaloby jedním nebo několika žalobci před vnitrostátním soudem na náhradu téže škody jako žaloba před unijním soudem může mít vliv na posouzení opodstatněnosti této žaloby. V tomto ohledu, pokud osoba podala dvě žaloby na náhradu jedné a téže škody jednak proti vnitrostátnímu orgánu k vnitrostátnímu soudu a jednak proti orgánu Unie k unijnímu soudu, a hrozí, že z důvodu odlišného posouzení této škody dvěma soudy bude uvedená osoba nedostatečně či nadměrně odškodněna, unijní soud musí před rozhodnutím o škodě vyčkat rozhodnutí vnitrostátního soudu o žalobě, která mu byla předložena, jíž se před ním ukončuje řízení. V obdobném případě je unijní soud povinen vyčkat rozhodnutí vnitrostátního soudu před tím, než rozhodne o existenci a výši škody. Může však ještě před rozhodnutím vnitrostátního soudu určit, zda je jednání vytýkané žalovanému orgánu s to založit mimosmluvní odpovědnost Unie.

Případy nepřípustnosti se v důsledku nevyčerpání vnitrostátních procesních prostředků omezují na případ, kdy nevyčerpání těchto procesních prostředků brání unijnímu soudu určit povahu a výši škody, která je před ním uplatňována, a kdy požadavky čl. 44 odst. 1 písm. c) jednacího řádu nebyly splněny. Pokud je unijní soud schopen určit povahu a výši tvrzené škody, nelze mít za to, že žaloba je nepřípustná pouze z toho důvodu, že žalobci nevyčerpali vnitrostátní procesní prostředky, aniž je třeba zkoumat, zda předmětné akty a jednání mohly být předmětem žaloby před vnitrostátními soudy.

Omezení práva na vlastnictví nesmí být nepřiměřené. Jednak musí omezení naplňovat sledovaný cíl obecného zájmu a musí být pro tento účel nezbytné a přiměřené. Dále nesmí být ohrožena podstata, tedy základ práva na vlastnictví.

Pokud jde o memorandum o porozumění uzavřené mezi Evropským mechanismem stability a členským státem ve finančních potížích, plyne z článku 12 Smlouvy o zřízení Evropského mechanismus stability, že přijetí takového memoranda odpovídá cíli obecného zájmu sledovanému Unií, a sice cíli zajistit stabilitu bankovního systému celé eurozóny. Finanční služby totiž hrají v hospodářství Unie ústřední roli. Vzhledem k tomu, že banky, které jsou hlavním zdrojem financování pro podniky, jsou často vzájemně propojeny, existuje nebezpečí, že se selhání jedné či více bank rychle rozšíří i na další banky v dotčeném členském státě nebo v jiných členských státech a že se následně negativní účinky přelijí do jiných odvětví hospodářství.

V tomto ohledu, pokud memorandum o porozumění stanoví zejména rekapitalizaci banky prostřednictvím konverze nepojištěných vkladů na vlastní kapitál, je za účelem posouzení existence opatření méně omezujícího právo na vlastnictví třeba vzít v úvahu potřebu vnitrostátních orgánů jednat při přijímání opatření stanovených v memorandu o porozumění rychle. Rychlost, s jakou byla tato opatření přijata, je jen stěží známkou porušení práva na řádnou správu, dokládá ale naléhavost situace, v níž se dotčený členský stát nachází. Cílem je předejít bezprostřednímu nebezpečí kolapsu dotčených bank, a zachovat tak stabilitu vnitrostátního finančního systému, aby se zabránilo rozšíření nákazy do jiných členských státům eurozóny. Vytvoření diferencovaného systému odpisů by v takovém kontextu vyžadovalo, aby vnitrostátní orgány provedly obzvlášť delikátní a nejistý postup, kterým by ověřily, že vybrané procentuální podíly a prahové hodnoty umožní rekapitalizované bance dosáhnout minimální úrovně vlastního kapitálu uvedené v memorandu o porozumění, což by vystavilo rekapitalizaci této banky významným rizikům.

Kromě toho, co se týče požadavku poskytnout dotčeným osobám vhodnou příležitost k vylíčení jejich případu příslušným orgánům, tento požadavek nelze vykládat v tom smyslu, že dotčené osoby musí mít za všech okolností možnost uplatnit své stanovisko u příslušných orgánů před přijetím opatření, která zasahují do jejich práva na vlastnictví. Tak je tomu zejména v případě, kdy dotčená opatření nepředstavují sankci a jsou součástí zvláště naléhavého kontextu. V tomto ohledu by zavedení postupu předchozí konzultace, v němž by mohly tisíce vkladatelů a akcionářů dotčených bank u centrální banky dotčeného členského státu užitečně uplatnit své stanovisko před přijetím opatření stanovených v memorandu o porozumění, nevyhnutelně zpozdilo provádění opatření k zabránění takového kolapsu. To by představovalo značné riziko pro dosažení cíle zachování stability vnitrostátního finančního systému a zabránění tím šíření nákazy do ostatních členských států eurozóny.

(viz body 255, 282, 290 a 310)