Bylo by totiž nelogické, kdyby orgány musely uplatnit čl. 2 odst. 7 písm. c) základního nařízení č. 1225/2009 o ochraně před dumpingovým dovozem ze zemí, které nejsou členy Evropského společenství, způsobem, který se ukázal jako nesprávný ve světle důkazů poskytnutých v rámci prozatímního přezkumu, pouze z toho důvodu, že byl takto uplatněn v původním šetření. Takový závěr by byl tím spíše nelogický, že podle čl. 11 odst. 6 základního nařízení pouze prozatímní přezkum umožňuje změnu opatření, kdežto přezkum opatření před pozbytím platnosti může vést pouze k jejich zrušení nebo ponechání v platnosti.

Článek 2 odst. 7 písm. c) druhý pododstavec základního nařízení č. 1225/2009 o ochraně před dumpingovým dovozem ze zemí, které nejsou členy Evropského společenství, stanoví, že rozhodnutí o tom, zda výrobce splňuje kritéria pro přiznání statusu podniku působícího v tržním hospodářství uvedená v prvním pododstavci daného ustanovení, se přijme do tří měsíců od zahájení šetření po zvláštní konzultaci poradního výboru a poté, co výrobní odvětví Unie dostanou možnost zaujmout stanovisko.

Podle čl. 20 odst. 2 základního nařízení č. 1225/2009 o ochraně před dumpingovým dovozem ze zemí, které nejsou členy Evropského společenství, mohou strany dotčené antidumpingovým šetřením požádat o konečné informace o nejdůležitějších skutečnostech a úvahách, na jejichž základě je doporučeno uložení konečných opatření nebo zastavení šetření nebo řízení bez přijetí opatření.

Kromě toho dodržování práv na obhajobu v každém řízení vedeném vůči osobě, které může vést k aktu nepříznivě zasahujícímu do jejího právního postavení, je základní zásadou unijního práva, která musí být zajištěna, i když neexistuje jakákoliv právní úprava týkající se řízení. Tato zásada má v antidumpingových řízeních klíčový význam.

Podle této zásady musí být zúčastněným podnikům v průběhu správního řízení umožněno, aby náležitě sdělily své stanovisko k reálnosti a relevanci tvrzených skutečností a okolností a k důkazům, které Komise použila na podporu svého tvrzení o dumpingové praxi a z toho vzniklé újmě.

Informační povinnost, kterou mají unijní orgány v oblasti antidumpingu, musí být v souladu s povinností zachovávat důvěrnou povahu informací. Povinnost zachovávat důvěrnou povahu informací nicméně nemůže právo na obhajobu zbavit jeho podstaty. Dostatečnou povahu informací poskytnutých unijními orgány je třeba posoudit v závislosti na tom, jak specifické jsou požadované informace.

Co se týče konkrétněji toho, že Komise neposkytne podniku, jehož se týká antidumpingové šetření, informace o určení běžné hodnoty dotčených výrobků, skutečnost, že jsou k dispozici podrobné výpočty provedené Komisí a údaje, které byly k těmto výpočtům použity, obecně zúčastněným stranám umožňuje předložit vyjádření, která lépe hájí jejich zájmy. Tyto strany takto mohou přesně ověřit způsob, jak Komise tyto údaje využila, a porovnat je s vlastními výpočty, což jim umožní zjistit případné nedostatky na straně Komise, které by jinak nešlo zjistit. Navíc dotčenému podniku nelze uložit povinnost prokázat, že následné rozhodnutí orgánů by bylo odlišné, pokud by podnik danými informacemi disponoval, ale pouze to, že taková hypotéza není zcela vyloučena, jelikož podnik by mohl lépe zajistit svou obhajobu, kdyby nedošlo k procesnímu pochybení zasahujícímu takto konkrétně do práva na obhajobu.

(viz body 138–140, 142, 143, 156, 157)