Směrnice 89/552 o koordinaci některých právních a správních předpisů členských států upravujících provozování televizního vysílání, ve znění směrnice 97/36, a konkrétněji její článek 3, jakož i článek 12 ES musí být vykládány v tom smyslu, že nebrání takovému opatření členského státu, které subjektům televizního vysílání ukládá povinnost vyčlenit 5 % svých provozních příjmů pro předběžné financování evropských kinematografických děl a televizních filmů a specifičtěji vyhradit 60 % z těchto 5 % pro díla, jejichž původní jazyk je úředním jazykem tohoto členského státu.

Nezávisle na otázce, zda takové opatření spadá do oblastí, na něž se vztahuje uvedená směrnice, zůstávají totiž členské státy v zásadě oprávněny k přijetí takového opatření za podmínky, že dodržují základní svobody zaručené Smlouvou.

Takové opatření, týká-li se povinnosti vyhradit pro díla, jejichž původní jazyk je úředním jazykem dotyčného členského státu, 60 % z 5 % provozních příjmů vyčleněných pro předběžné financování evropských kinematografických děl a televizních filmů, však představuje omezení několika základních svobod, a sice volného pohybu služeb, svobody usazování, volného pohybu kapitálu a volného pohybu pracovníků.

Uvedené opatření může být nicméně odůvodněno cílem, který spočívá v ochraně a podpoře jednoho či více úředních jazyků dotčeného členského státu. V tomto ohledu se takové opatření, které stanoví povinnost přispívat na kinematografická díla a televizní filmy, jejichž původní jazyk je úředním jazykem tohoto členského státu, zdá být způsobilé zajistit uskutečnění takového cíle.

Rovněž nic nenasvědčuje tomu, že takové opatření překračuje meze toho, co je nezbytné k dosažení uvedeného cíle. Toto opatření se totiž především týká pouze 3 % provozních příjmů subjektů, přičemž takové procento nemůže být považováno za nepřiměřené ve vztahu k sledovanému cíli. Kromě toho takové opatření nepřekračuje meze toho, co je k dosažení sledovaného cíle nezbytné, z toho pouhého důvodu, že nestanoví kritéria umožňující klasifikovat dotčená díla jako „kulturní produkty“. Protože mezi jazykem a kulturou existuje vnitřní spojitost, nelze mít za to, že cíl sledovaný členským státem spočívající v ochraně a podpoře jednoho či více úředních jazyků musí být nutně doprovázen jinými kulturními kritérii, aby bylo možno odůvodnit omezení jedné ze základních svobod zaručených Smlouvou. Takové opatření nepřekračuje meze toho, co je nezbytné k dosažení sledovaného cíle, z toho pouhého důvodu, že příjemci dotčeného financování jsou většinou kinematografické produkční společnosti se sídlem v tomto členském státě. Skutečnost, že kritérium, na kterém se zakládá uvedené opatření, tedy jazykové kritérium, může představovat výhodu pro kinematografické produkční společnosti, jež pracují v jazyce, na něž se uvedené kritérium vztahuje, a které proto v praxi mohou pocházet většinou z členského státu, v němž je tento jazyk jazykem úředním, se zdá být sledovanému cíli vlastní. Taková situace nemůže sama o sobě představovat důkaz nepřiměřenosti uvedeného opatření, protože jinak by uznání cíle sledovaného členským státem, který spočívá v ochraně a podpoře jednoho či více jeho úředních jazyků, za naléhavý důvod obecného zájmu, bylo zbaveno svého smyslu.

A konečně, co se týče článku 12 ES, toto ustanovení je způsobilé k samostatnému použití pouze v situacích upravených právem Společenství, pro něž Smlouva nestanoví zvláštní pravidlo o zákazu diskriminace. Zásada nediskriminace byla přitom provedena v oblasti volného pohybu pracovníků zejména čl. 39 odst. 2 ES, v oblasti práva usazování článkem 43 ES, v oblasti volného pohybu služeb článkem 49 ES a v oblasti volného pohybu kapitálu článkem 56 ES. Jelikož z výše uvedeného vyplývá, že nic nenasvědčuje tomu, že dotčené opatření je v rozporu s uvedenými ustanoveními Smlouvy, nemůže být ani považováno za ustanovení v rozporu s článkem 12 ES.

(viz body 20, 24, 27, 29–34, 36–40, výrok 1)