1
. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
.
. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
CS
Sbí rkasoudníchroz hodnutí
1—
ECLI:EU:C:2014 :310 1STANOVISKO G ENERÁLNÍHO A DVOKÁTA
NIILA JÄÄS KINENA
přednesené dne 8. května 2014  
Původní jazyk: francouzština.Spojené věci C-4 0 1 / 1 2 P, C-4 0 2 / 1 2 P a C-4 0 3 / 1 2 P
Rada E v r opské u nie,
E v ropský parlament,
E v ropská komise
proti
Vereniging M ilieudefensie a
Stic hting St op Luc htverontreiniging Ut rec ht
„Kasační opravný prostředek — Článek 9 odst. 3 Aarhuské ú mluvy — Článek 2 odst. 1 písm. g) 
a článek 10 n ařízení (ES) č. 1367 /2006 — Žádost o vnitřní přezkum — Nepřípustnost — 
Námitka p rotiprávnosti — Přezkum platnosti unijního sekundárního práva z hlediska me zinárodní 
smlouvy — Judikatura vyplývající z rozsudků Fediol v. Komise a Nakajima v. Rada — Podmínky p římé 
dovolatelnosti norem ú mluvy“
Obsah
I – Úvod 2
II – Skutečnosti předcházející sporu a napadený rozsudek 4
III –Návrhová žádání účastníků řízení a řízení před Soudním dvorem 5
IV –K o podstatněnosti přezkumu legality no rem s ekundárního práva z hlediska me zinárodního 
smluvního práva (první důvod ka sačních opravných prostředků) 5
A –Argumenty účastníků řízení 5
B –K účinkům me zinárodního práva v unijním právu 6
C –K napadenému rozsudku 10
V – K alternativnímu řešení za účelem p řezkumu legality – o důvodnění vrácení věci zpět Tribunálu 12
A –K přímé d ovolatelnosti norem me zinárodního smluvního práva pro účely přezkumu legality 
sekundárního unijního práva 12
. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
. . . . . . . . . . . . . . .
. . . . .
. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
.
. . . . . . .
. . . . . . . . . . . .
. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
2
3
4
2—
3—
4—
2 ECLI:EU:C:2014 :310STANOVISKO G ENERÁLNÍHOADVOKÁTAN.JÄÄS KINENA–SPOJENÉVĚCIC-401/12PažC-403/12P
RADA A DALŠÍv.VERENIGINGMILIEUDEFENSIEA STICHTINGSTOPLUCHTVERONTREINIGINGUTRECHT
1.K „přímém u účinku“ jako sítu přezkumu legality 12
2.K přizpůsobení podmínek vyžadovaných pro účely přímé d ovolatelnosti 14
B –Článek 9 odst. 3 Aarhuské ú mluvy jako referenční norma pro účely přezkumu legality 16
VI –Podpůrná analýza na základě přezkumu legality 18
A –Úvodní poznámky 18
B –Argumenty uplatňované Komisí v rámci druhého důvodu ka sačního opravného prostředku 18
C –K existenci přezkumu porušení práva životního prostředí v rámci Aarhuské ú mluvy 19
D –K rozsahu přezkumu porušení práva životního prostředí v Aarhuském n ařízení 21
E –Dodatečné úvahy 25
VII –K ve dlejšímu ka sačnímu opravnému prostředku 25
VIII –Závěry 26
I – Úvod
1. Tato série ka sačních opravných prostředků přináší otázky, které jsou pro právní řád E vropské u nie 
zásadní. Nastoluje totiž problematiku ú stavní povahy a odráží napětí me zi potřebou chránit autonomii 
unijního práva na jedné straně a vůlí plnit me zinárodní závazky vyplývající ze smluv, jejichž stranou je 
Unie, na straně druhé.
2. Zvláštnost projednávaných věcí spočívá ve s kutečnosti, že dotčená me zinárodní úmluva, a sice 
Úmluva o přístupu k informacím, účasti veřejnosti na rozhodování a přístupu k právní ochraně 
v záležitostech životního prostředí (dále jen „Aarhuská ú mluva“), schválená jménem E vropského 
společenství rozhodnutím R ady 2005 /370/ES ze dne 17. února 2005  
Úř. věst. L 124, s. 1., má za cíl především v ytvořit 
zvláštní procesní práva ve p rospěch organizací na ochranu životního prostředí za účelem o chrany 
životního prostředí, chápaného jako s polečný majetek, v obecném z ájmu. Tento případ tak překračuje 
dichotomii me zi subjekty ve řejného práva a soukromými osobami, která je hlediskem t radičně 
používaným při analýze vnitřních účinků povinností vyplývajících z mezinárodních smluv 
Projednávané ka sační opravné prostředky js ou úzce spojeny s druhou sérií ka sačních opravných prostředků ve v ěcech Rada a Komise 
v. Stichting Natuur en M ilieu a Pesticide Action N etwork Europe (C-404/12 P a C-405/12 P), k nimž přednesu své stanovisko také d nes..
3. Ve s pecifickém kon textu A arhuské ú mluvy tak m á Soudní dvůr znovu p osoudit podmínky 
dovolatelnosti 
Jak navrhl generální advokát Maduro ve s tanovisku ve v ěci, v níž byl vydán rozsudek ze dne 9. září 2008 , FIAMM a další v. Rada a Komise 
(C-120/06 P a C-121/06 P, EU:C:2008 :476), z terminologického hlediska je třeba hovořit o přímém ú činku v rámci provádění unijního práva 
v členských státech a o „přímé d ovolatelnosti“ u mezinárodních smluv. Viz rovněž Dutheil de la Rochère, J., „L’effet dir ect des accords 
internationaux“, v Court of Justice and the Construction of Europe, 2013 . ustanovení me zinárodního smluvního p ráva u unijních soudů v rámci sporu 
o neplatnost pro účely přezkumu legality sekundárního unijního práva.
5
6
7
8
9
5—
6—
7—
8—
9—
ECLI:EU:C:2014 :310 3STANOVISKO G ENERÁLNÍHOADVOKÁTAN.JÄÄS KINENA–SPOJENÉVĚCIC-401/12PažC-403/12P
RADA A DALŠÍv.VERENIGINGMILIEUDEFENSIEA STICHTINGSTOPLUCHTVERONTREINIGINGUTRECHT
4. Původ této série věcí tkví v souběžné existenci dvou ustanovení, a sice ustanovení me zinárodního 
smluvního práva a ustanovení sekundárního unijního práva, jehož cílem j e předmětnou úmluvu 
provést.
5. Článek 9 odst. 3 Aarhuské ú mluvy, týkající se „přístupu k právní ochraně“, stanoví, že „aniž by tím 
bylo dotčeno p řezkoumání zmíněné výše v odstavcích 1 a 2 – ka ždá s trana zajistí, aby osoby z řad 
veřejnosti splňující kri téria, pokud jsou nějaká s tanovena ve v nitrostátním p rávu, měly přístup ke 
správním nebo soudním řízením, aby mohly vznášet námitky p roti jednání, aktům nebo opomenutí ze 
strany soukromých osob nebo orgánů ve řejné správy, jež jsou v rozporu s ustanoveními jejího 
vnitrostátního práva týkajícího se životního prostředí.“ Působnost tohoto ustanovení je upřesněna 
v odstavci 4 téhož článku, který m imo jiné vyžaduje, aby postupy uvedené v odstavci 3 zajistily 
přiměřenou a účinnou nápravu, včetně právně přikázaných úlev ve v hodných případech, a byly čestné, 
spravedlivé a včasné a nevyžadovaly vysoké n áklady.
6. Použití ustanovení Aarhuské ú mluvy n a u nijní orgány a subjekty se řídí n ařízením ( ES) 
č. 1367 /2006  
Nařízení Evropského parlamentu a Rady ze dne 6. září 2006 o použití ustanovení Aarhuské ú mluvy na orgány a subjekty Společenství 
(Úř. věst. L 264, s. 13). Podle článku 1 uvedeného nařízení je jeho cílem p řispět k provádění závazků vyplývajících z Aarhuské ú mluvy 
stanovením p ravidel pro použití ustanovení úmluvy na orgány a subjekty Společenství, a to zejména zaručením p řístupu k právní ochraně 
v záležitostech životního prostředí na úrovni Společenství za podmínek stanovených tímto nařízením. (dále jen „Aarhuské n ařízení“). Podle čl. 10 o dst. 1 uvedeného nařízení, týkajícího se 
„vnitřního p řezkumu s právních a ktů“, „[k]aždá n evládní organizace s plňující kri téria p odle 
článku 11[ 
Není zpochybňováno, že organizace, které jsou v tomto řízení o kasačním opravném p rostředku o dpůrkyněmi, tato kri téria s plňují.] je oprávněna požádat o vnitřní přezkum o rgán nebo subjekt S polečenství, který přijal 
správní akt podle práva životního prostředí nebo který, jedná-li se o případ ú dajné nečinnosti, takový 
akt přijmout měl“. Pojem „správní akt“ ve s myslu tohoto nařízení je definován v čl. 2 odst. 1 písm. g) 
Aarhuského nařízení jako „jakékoliv individuálně určené opatření podle práva životního prostředí, 
které bylo přijato orgánem n ebo subjektem S polečenství a má právně závazné vnější účinky“. Unijní 
zákono dárce tak vyloučil z oblasti přezkumu, který mohou zahájit organizace na ochranu životního 
prostředí, akty s obecnou působností.
7. V rozsudku Ve reniging M ilieudefensie a Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht v . Komise 
(T-396/09, EU:T:2012 :301, dále jen „napadený rozsudek“), Tribunál přezkoumal legalitu Aarhuského 
nařízení z hlediska A arhuské ú mluvy, přičemž se opíral o judikaturu vyplývající z rozsudků Fediol 
v. Komise a Nakajima v. Rada t ýkající se ustanovení Všeobecné dohody o clech a obchodu (dále jen 
„GATT“) a Dohody o zřízení Mezinárodní obchodní organizace (dále jen „dohoda W TO“) 
Rozsudky F ediol v. Komise (70/87, EU:C:1989 :254), a Nakajima v. Rada ( C-69/89, EU:C:1991 :186)..
8. Třebaže rozsudek Tribunálu je podle mé ho názoru z tohoto důvodu stižen nesprávným p rávním 
posouzením, které m usí vé st k jeho zrušení, nic to nemění na tom, že zásadní aspekt t ohoto 
pochybení se týká p odmínek dovolatelnosti no rem me zinárodního smluvního práva vytyčených 
Soudním d vorem v judikatuře, které podle všeho netvoří zcela soudržný celek. Podle této judikatury 
musí být norma me zinárodního smluvního práva, aby mohla představovat kri térium platnosti unijního 
právního aktu, zejména bezpodmínečná a dostatečně přesná, tedy musí mít přímý účinek 
Viz rozsudky P abst & R icharz (17/81, EU:C:1982 :129, bod 27); Demirel (12/86, EU:C:1987 :400, bod 14), jakož i stanovisko g enerálního 
advokáta Darmona v téže věci (EU:C:1987 :232, bod 18). Viz rovněž rozsudky R acke (C-162/96, EU:C:1998 :293, bod 31), IATA a ELFAA 
(C-344/04, EU:C:2006 :10, b od 39); A ir T ransport A ssociation o f A merica a další (C-366/10, EU:C:2011 :864, b od 54), 
a Z (C-363/12, EU:C:2014 :159, body 84 a ž 86 ).. Tribunál se 
však ve s právné snaze nalézt řešení umožňující ověřit soulad A arhuského nařízení a Aarhuskou 
úmluvou zjevně snažil tuto podmínku o bejít 
Voz rozsudek Lesoochranárske z oskupenie (C-240/09, EU:C:2011 :125), v němž Soudní dvůr rozhodl, že čl. 9 odst. 3 Aarhuské ú mluvy nemá 
přímý účinek.. Domnívám se, že signálu takto vyslanému Tribunálem 
je třeba věnovat pozornost.
10
11
12
13
10—
11—
12—
13—
4 ECLI:EU:C:2014 :310STANOVISKO G ENERÁLNÍHOADVOKÁTAN.JÄÄS KINENA–SPOJENÉVĚCIC-401/12PažC-403/12P
RADA A DALŠÍv.VERENIGINGMILIEUDEFENSIEA STICHTINGSTOPLUCHTVERONTREINIGINGUTRECHT
9. Pokud by Soudní dvůr souhlasil s mou analýzou nesprávného posouzení, kterého se dopustil 
Tribunál, má následující možnost. Kdyby Soudní dvůr neměl žádné pochybnosti, mohl by navázat na 
judikaturu představovanou rozsudkem I ntertanko a další 
Tento rozsudek (C-308/06, EU:C:2008 :312, body 42 a ž 45 ) zní takto: „Z článku 300 o dst. 7 ES vyplývá, že orgány Společenství jsou vázány 
dohodami, které Společenství uzavřelo, a že v důsledku t oho m ají tyto dohody přednost před akty sekundárního práva Společenství […] 
Z toho vyplývá, že platnost aktu sekundárního práva Společenství může být dotčena z důvodu jeho neslučitelnosti s takovými pravidly 
mezinárodního práva. […] Soudní dvůr [ověří] podle článku 234 ES platnost dotyčného aktu Společenství ve v ztahu ke v šem p ravidlům 
mezinárodního práva, jsou-li splněny dvě podmínky. Zaprvé m usí být Společenství těmito pravidly vázáno [ …] Zadruhé může Soudní dvůr 
zkoumat platnost […] pouze tehdy, pokud tomu nebrání povaha ani systematika této smlouvy a kromě toho jsou její ustanovení z hlediska 
svého obsahu bezpodmínečná a dostatečně přesná“., která p odmiňuje m ožnost přezkumu 
platnosti kri tériem p římého účinku, a uzavřít tak s konečnou platností cestu k přezkumu legality 
vnitřního práva provádějícího čl. 9 odst. 3 A arhuské ú mluvy jak na úrovni Unie, tak na úrovni 
členských států.
10. Nicméně z důvodů, které uvedu dá le, považuji za vhodnější dát přednost tomu, aby Soudní dvůr 
přizpůsobil podmínky d ovolatelnosti, zejména po vzoru přístupu zvoleného v rozsudku z vaném 
„Biotech“ 
Rozsudek Nizozemsko v . Parlament a Rada ( C-377/98, EU:C:2001 :523, body 52 a ž 54 ). „Je nesporné, že legalita aktu Společenství v zásadě 
nezávisí na shodě tohoto aktu s mezinárodní smlouvou […], jíž není Společenství smluvní stranou. Jeho legalita nesmí být posuzována ani 
s ohledem n a dokumenty me zinárodního práva, jako js ou dohoda W TO a dohody TRIPS a TBT […]. Takovéto vyloučení nesmí být ale 
použito na [Úmluvu o biologické rozmanitosti podepsanou v Rio de Janeiru dne 5. června 1992 ( CBD)], která n a rozdíl od dohody W TO 
není striktně založena na zásadě reciprocity a zásadě vzájemných výhod […] I za předpokladu, že by CB D obsahovala, jak tvrdí R ada, 
ustanovení, jež nemají přímý účinek v tom smyslu, že nevytváří práva, kterých se jednotlivci mohou přímo dovolávat před soudy, nebránila 
by tato okolnost soudní kon trole dodržování povinností, jež jsou uloženy Společenství jakožto smluvní straně této dohod“., který výslovně vyloučil, že přímý účinek je univerzální podmínkou dovolatenosti v rámci 
přezkumu legality.
11. V případě vrácení věci Tribunálu by mu tedy zmírnění podmínek dovolatelnosti umožnilo, aby se 
na odpovídajícím základě ujistil, zda z ákono dárce Společenství při přijetí Aarhuského nařízení přiznal 
právním subjektům stupeň právní ochrany, který je z hlediska A arhuské ú mluvy dostatečný.
II – Skutečnosti předc házející sporu a napadený rozsudek
12. Původ věcí tkví v rozhodnutí Evropské ko mise ze dne 7. dubna 2009  
Rozhodnutí C(2009 ) 2560 f inal., jímž byla Nizozemském u 
království udělena dočasná výjimka z povinností stanovených směrnicí 2008 /50/ES o kvalitě vnějšího 
ovzduší a čistším ovzduší pro Evropu 
Směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 21. května 2008 ( Úř. věst. L 152, s. 1). (dále jen „rozhodnutí o výjimce“).
13. Dopisem z e d ne 18. května 2009 p ožádaly Ve reniging M ilieudefensie a Stichting S top 
Luchtverontreiniging Utrecht (dále jen „organizace na ochranu životního prostředí“) Komisi o vnitřní 
přezkum rozhodnutí o výjimce v souladu s čl. 10 o dst. 1 Aarhuského nařízení. Rozhodnutím C (2009 ) 
6121 z e dne 28. července 2009 ( dále jen „rozhodnutí o nepřípustnosti“) Komise tuto žádost odmítla 
jako n epřípustnou z důvodu, že rozhodnutí o výjimce není individuálním o patřením, a že proto 
nemůže být předmětem v nitřního přezkumu podle Aarhuského nařízení. Organizace na ochranu 
životního prostředí tedy podaly žalobu k Tribunálu.
14. Tribunál v napadeném r ozsudku n ejprve o dmítl žalobní důvod organizací směřující k tomu, aby 
rozhodnutí o výjimce bylo označeno z a individuální opatření, a poté vyhověl námitce protiprávnosti 
vznesené uvedenými organizacemi proti čl. 10 o dst. 1 Aarhuského nařízení ve s pojení s čl. 2 odst. 1 
písm. g) téhož nařízení, vycházející z neslučitelnosti těchto ustanovení s Aarhuskou ú mluvou. 
V důsledku t oho T ribunál na n ávrh o rganizací na o chranu ž ivotního p rostředí r ozhodnutí 
o nepřípustnosti zrušil.
15. Ohledně podrobného popisu skutkového stavu a postupu, z nichž vychází spor, odkazuji na jejich 
vylíčení v napadeném r ozsudku.
14
15
16
17
14—
15—
16—
17—
ECLI:EU:C:2014 :310 5STANOVISKO G ENERÁLNÍHOADVOKÁTAN.JÄÄS KINENA–SPOJENÉVĚCIC-401/12PažC-403/12P
RADA A DALŠÍv.VERENIGINGMILIEUDEFENSIEA STICHTINGSTOPLUCHTVERONTREINIGINGUTRECHT
III – Náv r hová žádání účastníků řízení a řízení před S oudním d vorem
16. Kasačním opravným prostředkem p odaným dne 3. září 2012 ( věc C-401/12 P) Rada E vropské u nie 
navrhuje, aby Soudní dvůr napadený rozsudek zrušil, v celém r ozsahu zamítl žaloby podané 
žalobkyněmi a uložil jim společně a nerozdílně náhradu nákladů řízení.
17. Kasačním o pravným p rostředkem p odaným d ne 24. srpna 2012 ( věc C-402/12 P) Evropský 
parlament navrhuje, aby Soudní dvůr napadený rozsudek zrušil, zamítl žalobu ve v ěci samé a uložil 
žalobkyním v prvním stupni náhradu nákladů v tomto řízení o kasačním opravném p rostředku.
18. Kasačním opravným prostředkem p odaným dne 27. srpna 2012 ( věc C-403/12 P) Komise navrhuje, 
aby Soudní dvůr napadený rozsudek zrušil, rozhodl ve v ěci samé a zamítl žalobu na neplatnost 
rozhodnutí o nepřípustnosti a uložil žalobkyním v prvním stupni náhradu nákladů řízení vynaložených 
Komisí v řízení v prvním stupni a v tomto řízení o kasačním opravném p rostředku.
19. Usnesením p ředsedy S oudního d vora z e d ne 21. listopadu 2012 b yly věci C-401/12 P, 
C-402/12 P a C-403/12 P spojeny pro účely písemné a ústní části řízení i rozsudku.
20. Dne 25. února 2013 p ředložily organizace na ochranu životního prostředí ka sační odpověď. 
V návaznosti na žádost o odstranění vad z e dne 1. března 2012 p odaly uvedené účastnice řízení 
v souladu s čl. 176 o dst. 2 jednacího řádu ve dlejší kasační opravný prostředek.
21. Rada, Parlament, K omise, organizace na ochranu životního p rostředí a česká v láda  
Vzhledem k tomu, že návrh České r epubliky n a vstup do řízení jako ve dlejší účastnice byl podán po uplynutí stanovené lhůty, bylo její 
vedlejší účastenství povoleno jen pro účely ústní části řízení. byly 
vyslechnuty na jednání kon aném d ne 10. prosince 2013 .
IV – K opodstatněnosti přezkumu legality norem sekundárního práva z hlediska m ezinárodního 
smluvního práva (pr vní důvod kasačníc h o pravnýc h p rostředků)
A – Argumenty účastníků řízení
22. V rámci prvních důvodů ka sačních opravných prostředků Rada, Parlament a Komise v podstatě 
tvrdí, že v tomto p řípadě n elze platnost A arhuského n ařízení nijak p řezkoumávat vzhledem 
k neexistenci přímého účinku č l. 9 odst. 3 Aarhuské ú mluvy, kterou uznal Soudní dvůr v rozsudku 
Lesoochranárske z oskupenie 
EU:C:2011 :125., jakož i ke s kutečnosti, že podmínky s tanovené judikaturou Soudního 
dvora za účelem p řipuštění přezkumu legality aktů sekundárního práva mají povahu výjimky. Tribunál 
se tedy tím, že se odklonil od přístupu vyplývajícího z rozsudku L esoochranárske zoskupenie a opřel se 
o judikaturu vyplývající z rozsudků Fediol v. Komise a Nakajima v. Rada  
EU:C:1989 :254 a EU:C:1991 :186., která ve v ýjimečných 
případech u možňuje přezkum l egality aktů sekundárního práva, dopustil nesprávného právního 
posouzení.
23. Navrhovatelé se v tomto ohledu shodují v tom, že vzhledem k tomu, že výjimky m usí být vykládány 
restriktivně 
V tomto smyslu viz rozsudek Ch iquita Brands a další (T-19/01, EU:T:2005 :31, bod 117)., ustanovení Aarhuského nařízení každopádně nesplňují podmínky stanovené judikaturou 
Fediol v. Komise a Nakajima v. Rada.
18
19
20
21
18—
19—
20—
21—
6 ECLI:EU:C:2014 :310STANOVISKO G ENERÁLNÍHOADVOKÁTAN.JÄÄS KINENA–SPOJENÉVĚCIC-401/12PažC-403/12P
RADA A DALŠÍv.VERENIGINGMILIEUDEFENSIEA STICHTINGSTOPLUCHTVERONTREINIGINGUTRECHT
24. Podle Rady se rozsudek Fediol v. Komise týká p řípadu, kdy se unijní akt výslovně odvolává na 
konkrétní ustanovení me zinárodní smlouvy. Tak tomu u Aarhuského nařízení není, jelikož prostý 
odkaz prostřednictvím aktu sekundárního práva na me zinárodní nástroj nestačí k tomu, aby odůvodnil 
to, že může být podroben soudnímu přezkumu z hlediska tohoto nástroje. Tribunál se podle Rady 
nemůže opírat ani o rozsudek Nakajima v. Rada, který se týká jiné situace, kdy má akt unijního práva 
splnit „zvláštní“ povinnost podle me zinárodní smlouvy.
25. Parlament s touto analýzou rozsudku F ediol v. Komise souhlasí. Co se týče rozsudku N akajima 
v. Rada, Parlament zdůrazňuje, že tato judikatura m á velmi omezenou oblast použitelnosti 
Oblast právní úpravy antidumpingu, s výjimkou oblasti dotčené rozsudkem I tálie v. Rada ( Riz) (C-352/96, EU:C:1998 :531), který se týkal 
pravidel GATT. a vztahuje 
se na případ, kdy Unie zamýšlí „splnit zvláštní povinnost“. Nejde tedy o to, aby Unie splnila obecně své 
mezinárodní povinnosti, přičemž má prostor pro rozhodování o způsobu splnění povinností, které pro 
ni vyplývají z dané me zinárodní smlouvy 
Rozsudky N ěmecko v . Rada ( C-280/93, EU:C:1994 :367, bod 111); Portugalsko v . Rada ( C-149/96, EU:C:1999 :574, bod 51) a Van Parys 
(C-377/02, EU:C:2005 :121, body 39 a ž 42 )., nýbrž o provedení smlouvy, která u kládá U nii pozitivní 
povinnost jednat v určitém s myslu a neponechává jí žádný prostor pro rozhodování 
Rozsudek Ch iquita Brands a další v. Komise (EU:T:2005 :31, body 125 a ž 169 )..
26. Komise d odává, že p ůvod rozsudku N akajima v. Rada t kví v antidumpingových v ěcech 
a v judikatuře Soudního dvora b yl uplatňován téměř výlučně na případy incidenční kon troly 
slučitelnosti antidumpingových nařízení Unie s antidumpingovými kodexy GATT z let 1979 a 1994 . 
Podle Komise nelze uvedený rozsudek vykládat tak, že se vztahuje na všechny případy, kd y Unie 
přijme o patření za účelem d održení svých povinností v rámci me zinárodních smluv.
27. Organizace na ochranu životního prostředí v kasační odpovědi navrhují, aby Soudní dvůr „potvrdil 
napadený rozsudek, přičemž opraví důvody, na kterých byl založen, či nikoliv; zamítl kasační opravné 
prostředky p odané Komisí, Radou a Parlamentem ve v šech bodech“. Mají za to, že povaha a předmět 
Aarhuské ú mluvy nebrání přezkumu platnosti a že podmínky r ozsudku F ediol v. Komise jsou 
v projednávaném p řípadě splněny, jelikož Aarhuské n ařízení obsahuje několik odkazů na tuto úmluvu.
B – K účinkům m ezinárodního práva v unijním právu
28. Bylo řečeno, že pro pochopení a posouzení přístupu vnitrostátních soudů k mezinárodním 
smlouvám j e třeba p roniknout až k ústavním z ákladům s tátu 
Pescatore, P., „L’application judiciaire des traités internationaux da ns la Communauté européenne et dans ses États mem bres“, v Études de 
droit des C omm unautés européennes, Mélanges Teitgen, 1984 , s. 356.. T ento p ožadavek p latí 
v projednávaných věcech tím spíše, že Soudní dvůr musí upřesnit referenční no rmy použitelné na 
přezkum legality vnitřních účinků A arhuské ú mluvy v unijním p rávním ř ádu, kd ežto judikatura 
týkající se vztahů me zi me zinárodním a unijním p rávem p o desetiletí formovala zásady, jejichž 
uplatňování stále není jednoznačné.
29. Jak jsem j iž uvedl, jsem t oho názoru, že se Tribunál tím, že v tomto případě uplatnil judikaturu 
vyplývající z rozsudků Fediol v. Komise a Nakajima v. Rada, dopustil nesprávného právního posouzení, 
jelikož tyto rozsudky zakotvují omezenou výjimku v rámci judikatury týkající se dohod GATT a WTO, 
a nikoliv obecný přístup k přezkumu legality unijního práva. Pro ilustraci této teze je však třeba 
přezkoumat vývoj judikatury týkající se vnitřních ú činků závazků p odle me zinárodního p ráva 
v unijním právu. Tento přezkum ukáže, že judikatura se, stejně jako strom, v průběhu let rozvinula do 
několika větví, které nicméně vycházejí ze „společného kme ne“, představovaného zásadou monismu.
22
23 24
25
26
27
28
29
30
31
22—
23—
24—
25—
26—
27—
28—
29—
30—
31—
ECLI:EU:C:2014 :310 7STANOVISKO G ENERÁLNÍHOADVOKÁTAN.JÄÄS KINENA–SPOJENÉVĚCIC-401/12PažC-403/12P
RADA A DALŠÍv.VERENIGINGMILIEUDEFENSIEA STICHTINGSTOPLUCHTVERONTREINIGINGUTRECHT
– Společný monistický kme n
30. Z obecného hlediska je podle všeho od rozsudku H aegeman vydaného v roce 1974  
Rozsudek Haegeman (181/73, EU:C:1974 :41) se týkal asociační dohody s Řeckou republikou. zřejmé, že 
článek 216 SFEU (bývalý čl. 300 o dst. 7 ES), podle kterého „[d]ohody uzavřené Unií jsou závazné pro 
orgány Unie i pro členské s táty“ 
Tuto analýzu nesdílí právní nauka jednomyslně. Ačkoliv totiž někteří autoři monistické p ojetí podporují (Pescatore, P., Die Rechtsprechung 
des Eu ropaischen Gerichtshofs zur innergemeischaftlichen W irkung Volkerrechtlicher Abkomm en, 1986 , jakož i „L’application j udiciaire des 
traités internationaux“, op. cit., s. 395), jiní hájí dualistický p řístup (Hartley, T. C., I nternational Agreements and the Comm unity Legal 
System, 8 E LR, 1983 , s. 383 a 390). Existuje rovněž relativizující analýza, podle níž není přínosné upřednostňovat jeden přístup před dr uhým 
(Everling, „The Law of the External Economis Relations of the EC“, v Hilf, M., Jacobs, G. a Petersmann, E.-U., The Eu ropean Comm unity 
and GA TT, Kluwer, 1986 , s. 85 a 95)., což znamená „automatickou inkorporaci“ 
Viz de Burca, „The ECJ and international legal order“, v The Worlds of European Constitutionalism, s. 105., takže me zinárodní 
smlouvy jako takové p atří me zi prameny unijního práva, vychází z monistického přístupu.
31. Rozsudkem K upferberg vydaným v roce 1982  
104/81, EU:C:1982 :362. Soudní dvůr potvrdil inkorporaci me zinárodních 
smluv d o p rávního řádu S polečenství, přičemž zdůraznil, že „při určení účinků u stanovení 
mezinárodní smlouvy ve S polečenství nelze odhlédnout od me zinárodního p ůvodu d otčených 
ustanovení“ a že v souladu se zásadami me zinárodního práva m ohou smluvní strany dohodnout 
účinky, které m ají ustanovení smlouvy vyvolávat v právním ř ádu smluvních stran“. Soudní dvůr 
upřesnil, že orgány příslušné vyjednávat a uzavřít smlouvu se třetí zemí mohou dohodnout účinky, 
které mají ustanovení vyvolávat ve v nitřním právním řádu. Soudnímu dvoru přísluší tuto otázku ř ešit 
pouze v případě, že není upravena smlouvou 
Tamtéž, bod 17. Viz rovněž rozsudek Demirel (EU:C:1987 :400)..
32. Podle m onistického přístupu tedy ustanovení smluv vyvolávají účinky v unijním p rávním řádu 
i v případě neexistence jakéhokoliv právního či správního aktu přijatého za účelem j ejich provedení 
Viz Rosas, A., kterého cituje Mardsen, S.: „As far as treaties are concerned, the EU approach is basically monist one: the treaties concluded 
by the Council become i pso facto par of EU law, without any need for further me asures of transposition o r incorporation. The decision b y 
the Council to conclude the agreeme nt thus makes it dir ectly applicable“. „Invoking dir ect application a nd effect of international treaties by 
the European Court of Justice“, International and Comparative Law Quarterly, Sv. 60, č. 30, s. 737 a ž 757 .. 
Jak to shrnul generální ad vokát Rozès ve v ěci Polydor, nařízení, kterým se schvaluje me zinárodní 
smlouva, má tedy pouze hodnotu nástroje 
270/80, EU:C:1981 :286, s. 353.. Rozsáhlá pozdější judikatura p otvrzuje, že ustanovení 
mezinárodních smluv jsou součástí unijního práva, a to i pokud jejich ustanovení nepředstavují 
referenční normy pro účely kon troly legality sekundárního práva 
Rozsudek D emirel (EU:C:1987 :400); Andersson a Wåkerås-Andersson ( C-321/97, EU:C:1999 :307) a Jacob M eijer a Eagle International 
Freight (C-304/04 a C-305/04, EU:C:2005 :441). Viz rovněž rozsudek Řecko v . Komise (30/88, EU:C:1989 :422, bod 13). Co se týče začlenění 
smíšených s mluv d o p ráva S polečenství, viz rozsudky K omise v . Německo ( C-61/94, EU:C:1996 :313) a Komise v . Francie 
(C-239/03, EU:C:2004 :598). Viz rovněž rozsudek Tribunálu Opel Au stria v . Rada (T -115/94, EU:T:1997 :3)..
33. V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že problém d ovolatelnosti me zinárodního práva vyvstal právě 
z důvodu zásady m onismu, a to zejména vzhledem k zásadě unijního práva, podle níž js ou 
mezinárodní smlouvy hierarchicky n adřazeny všem a ktům s ekundárního práva 
Rozsudek International Fruit Company a další (21/72 a ž 24 /72, EU:C:1972 :115) a stanovisko g enerálního ad vokáta Mayrase v tomto smyslu. 
Viz rovněž rozsudek Air Transport Association o f America a další (EU:C:2011 :864, bod 50, a citovaná judikatura). Viz rovněž rozsudek HK 
Danemark (C-335/11 a C-337/11, EU:C:2013 :222, bod 28).. Judikatura t otiž 
připouští, že čl. 216 o dst. 2 SFEU m ůže představovat základ p rohlášení ustanovení sekundárního práva 
neslučitelného s mezinárodním p rávem z a neplatné. V unijním p rávu se tato přednost nevztahuje na 
primární právo, a zejména na obecné zásady a základní práva 
V tomto smyslu viz rozsudek Kadi a Al Barakaat International Foundation v . Rada a Komise (C-402/05 P a C-415/05 P, EU:C:2008 :461, 
bod 308)..
32
33
34
35
36
37
38
32—
33—
34—
35—
36—
37—
38—
8 ECLI:EU:C:2014 :310STANOVISKO G ENERÁLNÍHOADVOKÁTAN.JÄÄS KINENA–SPOJENÉVĚCIC-401/12PažC-403/12P
RADA A DALŠÍv.VERENIGINGMILIEUDEFENSIEA STICHTINGSTOPLUCHTVERONTREINIGINGUTRECHT
34. Co se týče případu p řezkumu legality unijního p rávního aktu s ohledem n a ustanovení 
mezinárodního práva, Soudní dvůr v rozsudku I nternational Fruit Company a další z roku 1972 
rozhodl, že jeho pravomoc pro účely přezkumu platnosti v rámci řízení o předběžné otázce se 
vztahuje na všechny důvody neplatnosti aktů sekundárního práva a že je povinen přezkoumat, zda 
platnost uvedených aktů m ůže být dotčena z důvodu jejich rozporu s pravidlem me zinárodního 
práva 
EU:C:1972 :115 ( body 6 a 7)., přičemž platí, že u vnitrostátního soudu musí být splněna podmínka p římého účinku.
35. Konečně, přednost me zinárodních smluv uzavřených Unií před unijními akty sekundárního práva 
rovněž velí vykládat tyto akty v co největším m ožném r ozsahu v souladu s uvedenými smlouvami 
Toto výkladové p ravidlo bylo uvedeno p oprvé v rozsudku I nterfood (92/71, EU:C:1972 :30) a potvrzeno r ozsudkem K omise v. Německo 
(EU:C:1996 :313, bod 52). Z nedávné doby viz rozsudek HK Danmark (EU:C:2013 :222)..
36. Pro ú čely p rojednávané věci je n utné zdůraznit, ž e m onistický p řístup, kt erý implikuje 
automatickou inkorporaci ustanovení me zinárodního práva, představuje základní zásadu umožňující 
pochopit vztah me zi unijním a mezinárodním p rávem  
Viz de Burca, op. cit., s. 106. Někteří komentátoři uvádějí, že Unie, která sama vzešla z mezinárodních smluv, nutně musí zaujímat vůči 
mezinárodnímu právu otevřený přístup, na základě zásady „völkerrechtsfreundliche Integration“. Viz napřílad T imme rmans, „The EU and 
Public International Law“, European Foreign Affairs Review, 1999 , s. 181 a ž 194 .. Tento úzký v ztah však vyžaduje obezřetný 
přístup ve j ménu autonomie unijního práva, jehož nevýraznějším p říkladem j e skutečnost, že Soudní 
dvůr odmítl přiznat ustanovením d ohod G ATT a WTO p římý účinek 
Viz rozsudek International Fruit Company a další (EU:C:1972 :115), jakož i rozsudek Portugalsko v . Rada ( EU:C:1999 :574). Takový účinek je 
naopak často přiznáván ustanovením asociačních dohod, v rámci kterých vystupuje Unie v pozici síly: viz Klabbers, J. „International Law in 
Community Law, The Law a nd Politics of Direct Effect“, Yearbook o f Eu ropean Law (2001 ) 21 ( 1): 263 –298 . Klabbers poukazuje 
v souvislosti s dohodami uzavíranými v rámci Rady Evropy rovněž na používání ustanovení o neuplatňování („disconnection c lause“), podle 
kterého jsou smluvní státy sice povinny dodržovat me zinárodní smlouvu, ale ve s vých vztazích s Unií musí dát přednost unijnímu právu. Viz 
Economides, C. „La clause de déconnexion e n faveur du dr oit communautaire, une pratique critiquable“, Revue gé nérale de d roit 
international public (2006 ) 273 –302., který by umožnil se jich 
dovolávat.
– První dualistická větev (judikatura G ATT/WTO)
37. Ačkoliv jsem s i vědom toho, že rozlišování me zi monismem a dualismem p ředstavuje zjednodušení, 
které zakrývá významné rozdíly me zi systémy, které jsou součástí jednoho či druhého tábora 
Waelbroeck, M ., „Enforceability of the EE C-EFTA Free T rade Agreeme nts: A Reply“, European Law Review, 1978 , s. 27 a 28., nic to 
nemění na tom, že charakteristický rys dualismu spočívá ve s kutečnosti, že ustanovení me zinárodního 
smluvního práva nejsou přímo použitelná na vnitrostátní úrovni, jelikož jejich právní účinky ve 
vnitřním p rávním ř ádu závisí na vnitřních právních či správních aktech, kt eré m ají zajistit jejich 
provedení (transformaci). Naproti tomu z důvodu existence me zinárodního pramene se výklad 
dotčených vnitřních ustanovení řídí z ásadou „treaty friendly interpretation“, aby bylo v co m ožná 
největším r ozsahu z abráněno p řípadným ko lizím me zi vnitrostátním u stanovením a smluvní 
povinností. Právě tento přístup Soudní dvůr v zásadě uplatňuje v judikatuře týkající se dohod GATT 
a WTO  
Viz rovněž stanovisko g eneráního ad vokáta Ruiz-Jarabo Colomera o hledně dualismu ve v ěci Merck Genericos – P rodutos Farmacêuticos 
(C-431/05, EU:C:2007 :48, body 76 a ž 79 )., aniž však připouští, že by opustil monismus coby základní zásadu.
38. Soudní dvůr tak v odpovědi n a výzvu generálního ad vokáta M ayrase, který se přimlouval za 
soudržnost me zi me zinárodními smlouvami a akty orgánů, rozhodl, ve v ěci International Fruit 
Company a další, že platnost posledně uvedených aktů m ůže být posouzena „z hlediska u stanovení 
mezinárodního práva, pokud toto ustanovení Společenství zavazuje a pro jeho právní subjekty z něj 
může plynout právo dovolávat se jej u soudu“ 
EU:C:1972 :115.. V uvedeném p řípadě však Soudní dvůr rozhodl, že 
článek XI dohody GATT t akový účinek nemá.
39
40
41
42
43
44
45
46
47
48
39—
40—
41—
42—
43—
44—
45—
46—
47—
48—
ECLI:EU:C:2014 :310 9STANOVISKO G ENERÁLNÍHOADVOKÁTAN.JÄÄS KINENA–SPOJENÉVĚCIC-401/12PažC-403/12P
RADA A DALŠÍv.VERENIGINGMILIEUDEFENSIEA STICHTINGSTOPLUCHTVERONTREINIGINGUTRECHT
39. Takto přijatá judikatura potvrzuje zvláštní povahu dohod GATT a WTO  
Co se týče neexistence přímého účinku těchto dohod viz Kokott, J. „International law- a neglected ,integral‘ part“, v De Rome à Lisbonne: les 
juridictions de l ’Union européenne à la croisée des ch emins, Bruylant 2013 ., související jednak s tím, 
že jsou založeny na zásadě jednání zahájených na „základě reciprocity a vzájemných výhod“, a jednak 
s pozicí Společenství v době jejich přijetí 
Rozsudek International Fruit Company a další (EU:C:1972 :115, bod 21). Právě v tomto rozsudku S oudní dvůr kromě toho připustil, že 
Společenství vstoupilo ve z načné míře do práv a povinností členských států na základě dohody GATT..
40. Je totiž nesporné, že dohody W TO n eobsahují žádný odkaz na statut dohod ve v nitřním právním 
řádu signatářských států. Na rozdíl od situace panující v unijním p rávu v návaznosti na potvrzení 
zásady uvedené v rozsudku V an Gend en Loos, dohody GATT a WTO n evytvořily no vý právní řád, 
který by zahrnoval smluvní strany nebo členské s táty a jejich občany 
Viz stanovisko p anelu W TO: Sections US-301-310 o f the Trade Act of 1974 W T/DS 152 /R, 1999 , § 7.72.. Systém d ohod W TO t edy 
přiznává práva jednotlivcům p ouze prostřednictvím řešení přijatých členy W TO a nijak nezavazuje 
vnitrostátní soudy k neuplatnění ustanovení odporujícím pravidlům W TO  
K tomu viz Slotboom, M. „A comparison o f WTO a nd EC law“, Cameron, květen 2006 , s. 65..
41. Co se týče GATT, Soudní dvůr jasně uvedl, že se uvedené dohody nemůže dovolávat jednotlivec 
u soudů Společenství za účelem z pochybnění platnosti opatření Společenství 
Rozsudek International Fruit Company a další (EU:C:1972 :115).. Dohoda G ATT s e 
vyznačovala pružností ustanovení, vzhledem k systému řešení sporů, který nebyl závazný, jakož 
i možností vymanit se z povinností vyplývajících z dohody, pokud by v důsledku z ávazků převzatých 
v rámci GATT b yla způsobena škoda či hrozilo její způsobení.
42. Co se týče dohod W TO, Soudní dvůr zaprvé u přesnil, že tyto dohody neurčují právní prostředky 
způsobilé zajistit jejich plnění v dobré víře ve v nitřním p rávním řádu členů W TO  
Rozsudek Portugalsko v . Rada ( EU:C:1999 :574, bod 41).. Soudní dvůr 
zdůraznil, že systém ř ešení sporů připisuje významné místo jednání smluvních stran. To tedy umožňuje 
členovi, který přijal opatření neslučitelná s pravidly W TO, využít vzájemného vyrovnání namísto 
odvolání dotčených opatření. Prohlášení opatření odporujícího povinnostem v yplývajícím z dohod 
WTO z a neplatné by znamenalo zbavit zákono dárné nebo výkonn é orgány smluvních stran m ožnosti 
nalézt řešení na základě jednání. Soudní dvůr vycházel rovněž z hlediska r eciprocity souvisejícího 
s tím, že obchodní partneři Společenství odmítají podřídit se přezkumu legality jejich vnitřního práva 
na základě dohod W TO  
Tamtéž, body 44 a ž 45 ..
43. Soudní dvůr se tohoto přístupu striktně dr žel, kd yž vyloučil možnost jednotlivce dovolávat se 
porušení pravidel WTO v rámci žaloby na náhradu škody, a to i v případě, kdy napadený akt odsoudil 
i orgán W TO p ro řešení sporů 
Rozsudky B iret International v. Rada ( C-93/02 P, EU:C:2003 :517) a FIAMM a další v. Rada a Komise (EU:C:2008 :476). Ohledně možnosti 
dovolávat se práva W TO v iz stanovisko g enerálního ad vokáta M adura ve v ýše uvedené věci FIAMM a další v. Rada a Komise 
(EU:C:2008 :98).. Tato judikatura rovněž znamená, že přezkum legality nemohou 
požadovat ani privilegovaní žalobci 
Rozsudek Německo v . Rada ( EU:C:1994 :367, bod 109), potvrzený rozsudkem P ortugalsko v . Rada ( EU:C:1999 :574) (Soudní dvůr rozhodl, že 
„zvláštní charakteristiky V šeobecné dohody, na které poukázal Soudní dvůr při kon statování, že právní subjekt S polečenství se jí nemůže 
dovolávat u soudu, aby napadl legalitu aktu Společenství, brání rovněž tomu, aby Soudní dvůr přihlížel k ustanovením V šeobecné dohody 
při posouzení legality nařízení v rámci žaloby podané členským státem p odle čl. 173 p rvního pododstavce Smlouvy).. Tento přístup Soudnímu dvoru nicméně nezabránil v určení 
nesplnění povinnosti v souvislosti s nedodržením ustanovení dohody GATT  
Viz rozsudek Komise v. Německo (C-61/94, (EU:C:1996 :313)..
49
50
51 52
53
54
55
56
57
49—
50—
51—
52—
53—
54—
55—
56—
57—
10 ECLI:EU:C:2014 :310STANOVISKO G ENERÁLNÍHOADVOKÁTAN.JÄÄS KINENA–SPOJENÉVĚCIC-401/12PažC-403/12P
RADA A DALŠÍv.VERENIGINGMILIEUDEFENSIEA STICHTINGSTOPLUCHTVERONTREINIGINGUTRECHT
44. Toto vše nicméně nezpochybňuje základní pravidlo, podle něhož jsou dohoda G ATT a dohody 
WTO s oučástí práva Společenství a v zásadě tedy Společenství zavazují 
V tomto smyslu viz stanovisko g enerální advokátky K okott ve v ěci Intertanko a další (EU:C:2007 :689, body 73 a 74). Odkazuje na rozsudky 
Fediol v. Komise (EU:C:1989 :254, body 19 a násl.), Nakajima v. Rada ( EU:C:1991 :186, bod 31), Portugalsko v . Rada ( EU:C:1999 :574, bod 49), 
Biret International v. Rada ( EU:C:2003 :517, bod 53) a Van Parys (EU:C:2005 :121, bod 40).. Podle Soudního dvora js ou 
tak no rmy W TO ( v tomto případě dohody TRIPS) coby nedílná součást právního řádu Společenství 
referenčními normami při výkladu právních aktů Unie 
Rozsudky H ermès (C-53/96, EU:C:1998 :292, bod 35) a Dior a další (C-300/98 a C-392/98, EU:C:2000 :688)..
– Členění první větve (judikatura vyplývající z rozsudků Fediol v. Komise a Nakajima v. Rada)
45. S ohledem n a restriktivní charakter obecné judikatury týkající se účinků dohod GATT a WTO 
stanovil Soudní dvůr výjimku  
Bourgeois, J., „The European Court of Justice and the W TO“, v Towards a Commo n Law of International Trade (Weiler, OUP, 2000 ), s. 103., známou rovněž pod označením „zásada i mplementace“ 
Eeckhout, P., External Relations of the Eu ropean Union, OUP 2004 , s. 316., na základě 
které m ohou soudy Společenství přezkoumat legalitu aktu sekundárního práva ve s větle pravidel 
WTO, včetně GATT, pokud „Společenství zamýšlelo splnit zvláštní závazek přijatý v rámci WTO, nebo 
v případě, kdy se akt Společenství výslovně odvolává na kon krétní ustanovení dohod W TO“ 
Rozsudek Portugalsko v . Rada ( EU:C:1999 :574, bod 49; viz rovněž rozsudky Itálie v. Rada ( EU:C:1998 :531, bod 19) a Německo v . Rada 
(EU:C:1994 :367, bod 111)..
46. Ve v ěci Fediol v. Komise žalobkyně napadla legalitu rozhodnutí Komise, kterým byla zamítnuta její 
stížnost směřující k zahájení přezkumu obchodních praktik Argentiny. Vycházela za tímto účelem 
z nařízení (EHS) č. č. 2641 /84 z e dne 17. září 1984 o posílení společné obchodní politiky, a zejména 
ochrany proti nedovoleným o bchodním p raktikám 
Úř. věst. L 252, s. 1., a doplnila, že uvedené praktiky js ou rovněž 
v rozporu s několika u stanoveními GATT  
Je nutné upřesnit, že v rámci rozsudku F ediol v. Komise nebyla uplatňována dohoda jako taková, nýbrž akt Společenství, který představuje 
spojení me zi unijním právem a mezinárodním právem.. Ve v ěci Nakajima v. Rada s e žalobkyně na základě 
článku 184 E HS d ovolávala n epoužitelnosti ustanovení antidumpingového n ařízení, přičemž 
poukazovala zejména na to, že toto nařízení je v rozporu s některými ustanoveními antidumpingového 
kodexu GATT.
47. Jak vyplývá z rozsudku V an Parys 
EU:C:2005 :121, body 39 a 40., uvedené rozsudky p ředstavují jediné dvě výjimky z obecného 
pravidla, a jde o výjimky v lastní oblasti dohod GATT a WTO v zhledem k jejich povaze a systematice, 
které jsou založeny na zásadách jednání a reciprocity, a vzhledem k nezbytnosti zachovat prostor 
orgánů Unie pro rozhodování.
48. První důvod projednávaných ka sačních opravných prostředků je třeba přezkoumat ve s větle všeho 
výše uvedeného.
C – K napadenému rozsudku
49. Nejprve b ych rád u vedl, že odůvodnění Tribunálu uvedené v bodech 55 a ž 57 n apadeného 
rozsudku s e opírá p ředevším o jednu z výjimek stanovených v rámci dohod GATT a WTO, a sice 
judikaturu N akajima v. Rada, a odkaz na rozsudek Fediol v. Komise je pouze ve dlejší, nebo m á 
dokonce čistě redakční funkci 
V bodě 54 n apadeného rozsudku je rozsudek Fediol v. Komise citován obecně, poté v bodě 58 n apadeného rozsudku T ribunál zmiňuje 
pouze výslovný odkaz na čl. 9 odst. 3 Aarhuské ú mluvy uvedený v bodě 18 o důvodnění Aarhuského nařízení.. Domnívám se totiž, že bod 58 n apadeného rozsudku p ředstavuje 
odůvodnění tvrzení uvedeného v první větě tohoto bodu, podle něhož Aarhuské n ařízení bylo přijato 
ke splnění závazků Unie, které vyplývají z čl. 9 odst. 3 Aarhuské ú mluvy.
58
59 60
61
62
58—
59—
60—
61—
62—
ECLI:EU:C:2014 :310 11STANOVISKO G ENERÁLNÍHOADVOKÁTAN.JÄÄS KINENA–SPOJENÉVĚCIC-401/12PažC-403/12P
RADA A DALŠÍv.VERENIGINGMILIEUDEFENSIEA STICHTINGSTOPLUCHTVERONTREINIGINGUTRECHT
50. Vzhledem k tomu, že Soudní dvůr v rozsudku L esoochranárske zoskupenie (EU:C:2011 :125) odmítl 
přiznat článku 9 odst. 3 Aarhuské ú mluvy jakýkoliv přímý účinek a že toto odmítnutí podle všeho 
vyloučilo jakoukoliv m ožnost kon troly legality sekundárního práva z hlediska u stanovení úmluvy, 
rozhodl se Tribunál uplatnit výjimku t ýkající se „provedení“ me zinárodní smlouvy založenou na 
rozsudku N akajima v. Rada.
51. Tribunál se tím p odle mé ho názoru dopustil nesprávného právního posouzení, které se projevuje 
na dvou úrovních.
52. Na první úrovni spočívá dotčené pochybení v tom, že judikatuře týkající se dohod GATT a WTO 
byla přiznána univerzální působnost. Pochybení tak spočívá v použití judikatury týkající se specifických 
dohod, které se vyznačují, jak vyplývá z výše uvedených úvah, vlastní logikou a právním systémem , na 
zásadně odlišnou oblast, a sice oblast Aarhuské ú mluvy, za účelem p řezkumu legality sekundárního 
unijního práva z hlediska u vedené úmluvy. Podle mé ho názoru je však vyloučené, aby se úvahy, které 
odůvodňují uvedenou judikaturu, uplatnily na jiné oblasti práva 
Viz rozsudek Portugalsko v . Rada ( EU:C:1999 :574)..
53. Soudní dvůr již měl příležitost zdůraznit zvláštní povahu pravidel platných v rámci dohod GATT 
a WTO v porovnání s pravidly vyplývajícími z jiných me zinárodních úmluv, jako js ou Ú mluva 
o zabránění znečišťování z lodí 
Viz rozsudek Intertanko a další (EU:C:2008 :312, bod 48). a Úmluva o biologické r ozmanitosti 
Viz rozsudek zvaný „Biotech“ (EU:C:2001 :523, bod 53)., a vyvodil z toho, že není 
možné uplatňovat uvedená pravidla m imo jejich rá mec. Soudní dvůr tak upřesnil, že vyloučení 
přezkumu legality aktu Společenství z hlediska d ohod W TO/TRIPS/OTC nelze uplatnit na úmluvu, 
která n a rozdíl od dohody W TO n ení striktně založena na zásadě reciprocity a zásadě vzájemných 
výhod 
Tamtéž (bod 53)..
54. V souvislosti s tím se na dr uhé úrovni Tribunál neprávem s nažil odůvodnit přezkum legality na 
základě výjimky s tanovené rozsudkem N akajima v. Rada, ačkoliv uvedený rozsudek představuje da lší 
rozčlenění judikatury v rámci judikatury týkající se dohod GATT a OMC, vlastní této oblasti práva.
55. Jak totiž Soudní dvůr připomněl v rozsudku Ch iquita Brands a další v. Komise, pravidlo vzešlé 
z rozsudku N akajima v. Rada v ýjimečně umožňuje ka ždému procesnímu subjektu incidenčně uplatnit 
porušení pravidel GATT n ebo dohod W TO S polečenstvím nebo jeho orgány. Jako v ýjimka ze zásady, 
podle které se jednotlivci nemohou přímo dovolávat ustanovení dohod W TO u soudu Společenství, 
musí být toto pravidlo vykládáno r estriktivním z působem  
EU:T:2005 :31 (bod 117).. Domnívám se, že taková definice jeho 
rozsahu v ylučuje jakoukoliv m ožnost dovolávat se jej m imo o blast pravidel dohod G ATT 
a WTO. Proto ani není třeba zkoumat, zda d otčené podmínky b yly v projednávaném p řípadě uplatněny 
správně.
56. Navrhuji tedy vyhovět prvnímu důvodu ka sačních opravných prostředků a zrušit napadený 
rozsudek v rozsahu, v němž vyhověl druhému důvodu uplatněnému v prvním s tupni a provedl 
přezkum legality na základě judikatury vyplývající z rozsudků Fediol v. Komise a Nakajima v. Rada.
57. Z důvodů, které jsou uvedeny dá le a které nemohly být účastníky řízení projednány, mám za to, že 
stav řízení nedovoluje vydat rozhodnutí ve v ěci ve s myslu čl. 61 p rvního pododstavce statutu Soudního 
dvora a věc musí být vrácena zpět Tribunálu. Kdyby naopak Soudní dvůr rozhodl v projednávané věci 
na základě výše uvedeného rozsudku I ntertanko a další (EU:C:2008 :312), o který se opírají kasační 
opravné prostředky, nebylo by již nezbytné vracet věc zpět.
63
64
65
66
67
68
69
70
71
63—
64—
65—
66—
67—
68—
69—
70—
71—
12 ECLI:EU:C:2014 :310STANOVISKO G ENERÁLNÍHOADVOKÁTAN.JÄÄS KINENA–SPOJENÉVĚCIC-401/12PažC-403/12P
RADA A DALŠÍv.VERENIGINGMILIEUDEFENSIEA STICHTINGSTOPLUCHTVERONTREINIGINGUTRECHT
V – K a lternativnímu řešení za účelem p řezkumu legality – o důvodnění v r ácení věci zpět 
T ribunálu
A – K p římé dovolatelnosti norem m ezinárodního smluvního práva pro účely přezkumu legality 
sekundárního unijního práva
1. K „přímém u účinku“ jako sítu přezkumu legality
58. Je nesporné, že platnost unijního aktu m ůže být dotčena, je-li tento akt s takovými pravidly 
mezinárodního práva neslučitelný 
Viz rozsudek Air Transport Association o f America a další (EU:C:2011 :864, bod 51).. Ve s vé t radiční judikatuře tedy Soudní dvůr zkoumá takovou 
neslučitelnost v etapách jdoucích po sobě. Unie tak musí být především dotčenými pravidly vázána 
Tamtéž (bod 7) a rozsudek Intertanko a další (EU:C:2008 :312, bod 44).. 
Soudní dvůr může dá le zkoumat platnost aktu unijního práva z hlediska me zinárodní smlouvy pouze 
tehdy, pokud tomu nebrání povaha ani systematika t éto smlouvy 
Rozsudek FIAMM a další v. Rada a Komise (EU:C:2008 :476, bod 110).. Konečně umožňuje-li povaha 
a systematika 
V rozsudku D emirel (EU:C:1987 :400) hovoří Soudní dvůr o „předmětu a povaze smlouvy“ (bod 14). předmětné smlouvy, aby byla platnost aktu unijního práva přezkoumána z hlediska 
ustanovení této smlouvy, je ještě třeba, aby ustanovení této smlouvy uplatňovaná za účelem 
přezkoumání platnosti aktu unijního práva byla z hlediska svého obsahu bezpodmínečná a dostatečně 
přesná a měla tedy přímý účinek 
Viz zejména rozsudky K upferberg (EU:C:1982 :362, bod 22); IATA a ELFAA ( EU:C:2006 :10, bod 39) a Intertanko a další (EU:C:2008 :312, 
bod 45)..
59. Podmínka p římého účinku je splněna, pokud dovolávané ustanovení obsahuje jasnou a přesnou 
povinnost, která nepodléhá, co se týče jejího splnění nebo účinků, přijetí jakéhokoli následného aktu 
Viz rozsudek Demirel (EU:C:1987 :400, bod 14) a stanovisko g enerálního ad vokáta Darmona v téže věci ((EU:C:1987 :232, bod 18); viz rovněž 
rozsudek Pêcheurs de l’étang de Berre (C-213/03, EU:C:2004 :464, bod 39)..
60. Nicméně za současného stavu unijního práva lze stěží tvrdit, že v oblasti přezkumu legality 
sekundárního práva z hlediska n ástrojů me zinárodního smluvního práva existuje pouze jeden jednotný 
přístup. Související judikatura totiž již netvoří kon solidovaný celek, ale vyznačuje se naopak jistou 
různorodostí, která hraničí někdy až s nesoudržností.
61. Především, co se týče samotného uznání přímého účinku u stanovení me zinárodní dohody, unijní 
soud zjevně prokazuje pružnost ohledně přímé d ovolatelnosti dohod se třetími státy, zejména 
asociačních d ohod 
Viz rozsudek D emirel (EU:C:1987 :400, bod 14). K asociačním d ohodám v iz rozsudky P okrzeptowicz-Meyer (C-162/00, EU:C:2002 :57), 
Deutscher Handballbund (C-438/00, EU:C:2003 :255) a Simutenkov, C-265/03, EU:C:2005 :213), ve kt erých Soudní dvůr odkázal na zásadu 
zákazu diskriminace, aby odůvodnil možnost dovolávat se ustanovení me zinárodní smlouvy. Viz rovněž ko mentář, jehož autorem j e Jacobs, 
F., „The Internal Legal Effects of EU’s agreeme nts“, v A constitutional order of States? Essays in EU Law in honour of A. Dashwood, s. 535. 
Viz rovněž rozsudek Toprak a Ogus (C-300/09 a C-301/09, EU:C:2010 :756).. Tento p řístup u možňuje jednotlivcům d ovolávat se dotčených u stanovení 
u soudu, pokud může me zinárodní úmluva přímo ovlivnit jejich situaci 
A contrario viz rozsudek Ioannis Katsivarda s – N ikolaos Tsitsikas (C-160/09, EU:C:2010 :293, bod 45).. Naopak, jak jsem j iž uvedl, 
v konkrétní oblasti dohod W TO a dohod A DPIC a OTC, v yznačujících se specifickou povahou 
a systematikou, nepatří ustanovení uvedených dohod me zi no rmy, z hlediska kt erých Soudní dvůr 
přezkoumává legalitu aktů orgánů Společenství 
Rozsudek Portugalsko v . Rada ( EU:C:1999 :574, bod 47); rozsudek zvaný „Biotech“ (EU:C:2001 :523, bod 52) a rozsudek D ior a další 
(EU:C:2000 :688, bod 43). Viz rovněž usnesení OGT F ruchthandelsgesellschaft (C-307/99, EU:C:2001 :228, bod 24) a rozsudek Van Parys 
(EU:C:2005 :121, bod 39)..
72
73
74
75
76
77
78
79
80
72—
73—
74—
75—
76—
77—
78—
79—
80—
ECLI:EU:C:2014 :310 13STANOVISKO G ENERÁLNÍHOADVOKÁTAN.JÄÄS KINENA–SPOJENÉVĚCIC-401/12PažC-403/12P
RADA A DALŠÍv.VERENIGINGMILIEUDEFENSIEA STICHTINGSTOPLUCHTVERONTREINIGINGUTRECHT
62. Výše uvedený „tradiční“ přístup je třeba kon frontovat s realitou, kt erá p řináší vzrůstající 
různorodost smluv, jejichž stranou je Unie, což s sebou nese různorodost účinků, které tyto dohody 
mají v unijním p rávu. Je totiž nesporné, že smlouva o obchodní spolupráci nemůže mít ve v nitřním 
právním řádu účinky srovnatelné s mnohostrannou úmluvou, která vytváří režim s obecnou působností 
s ambiciózními „politickými“ cíli, jako je tomu často zejména v oblasti životního prostředí a dopravního 
práva 
Například d ohoda W TO, Úmluva OSN o mořském p rávu, Kjótský p rotokol k Rámcové ú mluvě OSN o změně klimatu ze dne 11. prosince 
1997 a dohoda o letecké d opravě „otevřené nebe“ me zi ES a Spojenými státy.. Významnou zvláštnost kromě toho vykazují asociační dohody a dohody o partnerství, když 
sbližují zásady základních svobod 
Viz dohody EHS-Turecko ( například r ozsudek Cetinkaya, C-467/02, EU:C:2004 :708), asociační dohoda E HS-Maroko ( rozsudek Kz iber, 
C-18/90, EU:C:1991 :36), evropské p ředvstupní dohody (například smlouvy uzavřené s Polskou republikou a Českou republikou, viz rozsudek 
Jany a další, C-268/99, EU:C:2001 :616). Co se týče dohod uzavřených Evropským společenstvím a jeho členskými státy na jedné straně 
a Švýcarskou kon federací na straně druhé viz rozsudek Ettwein (C-425/11, EU:C:2013 :121)..
63. Co se týče přezkumu legality, i když je pravda, že v některých případech Soudní dvůr provádí 
kontrolu z hlediska u stanovení me zinárodního smluvního práva, aniž to přitom p odrobně odůvodní, 
jako v případě rozsudku v ydaného ve v ěci IATA a ELFAA  
EU:C:2006 :10 (bod 39)., v jiných případech Soudní dvůr zaujímá 
striktnější stanovisko, jako v případě přístupu zvoleného ve v ěci Intertanko a další.
64. Ve s tanovisku p ředneseném v posledně uvedené věci dospěla generální advokátka K okott k závěru, 
že úmluva o mořském p rávu m ůže představovat „kritérium p řezkumu“ za účelem p osouzení legality 
aktů sekundárního práva 
Stanovisko ve v ěci Intertanko a další (EU:C:2007 :689, bod 59).. Soudní dvůr se nicméně neřídil úvahami navrženými jeho generální 
advokátkou a vycházel z neexistence pravidel, která s e m ají přímo a bezprostředně uplatnit na 
jednotlivce a přiznat jim práva nebo svobody, kterých by se mohli dovolávat vůči státům 
Rozsudek Intertanko a další (EU:C:2008 :312, bod 64). Nadto je v souvislosti s touto věcí třeba uvést, že jednotlivci se nesnažili uplatnit práva 
ve vlastním zájmu, ale jejich snahou bylo dosáhnout ověření slučitelnosti právních předpisů Unie s jejími me zinárodními závazky..
65. Řešení takto zvolené v rozsudku Intertanko a další vyvolalo otázky, protože představuje odklon o d 
předchozího rozsudku v ydaného ve v ěci Poulsen a Diva Navigation  
C-286/90, EU:C:1992 :453., v němž Soudní dvůr přiznal 
jednotlivcům p rávo odkazovat na tutéž úmluvu o mořském p rávu jako n a vyjádření me zinárodního 
obyčejového práva 
Wenneras, P., „Towards an Ever Greener Union“,CMLR 45 , 2008 , 1679 . Zatímco v rozsudku Intertanko a další Soudní dvůr odmítl provést 
přezkum legality s odkazem n a úmluvu o mořském p rávu, v rozsudku o nesplnění povinnosti svolil k ověření slučitelnosti právních předpisů 
členského státu s toutéž úmluvou (rozsudek ze dne 30. května 2006 , Komise v. Irsko, zvaný „MOX P lant“, C-459/03, EU:C:2006 :345, 
bod 121)..
66. Soudní dvůr poněkud upřesnil možnost dovolávat se me zinárodního obyčejového práva v rozsudku 
ATA a další (EU:C:2011 :864), v němž rozhodl, že „jednotlivec se může dovolávat zásad me zinárodního 
obyčejového práva […] za tím ú čelem, aby Soudní dvůr přezkoumal platnost určitého unijního aktu, 
a to zaprvé m ohou-li tyto zásady zpochybnit unijní pravomoc k přijetí uvedeného aktu […] 
Soudní dvůr zde odkazuje na rozsudky A hlström O sakeyhtiö a další v. Komise (89/85, 104 /85, 114 /85, 116 /85, 117 /85 a 125/85 a ž 
129/85, EU:C:1988 :447, body 14 a ž 18 ), jakož i Mondiet, (C-405/92, EU:C:1993 :906, body 11 a ž 16). 
a zadruhé může-li se da ný akt dotknout práv, jež jednotlivec vyvozuje z unijního práva, nebo může-li 
mu ukládat povinnosti podle tohoto práva“ 
Soudní dvůr kromě toho dodává, že „[v]zhledem k tomu, že zásada me zinárodního obyčejového práva není natolik přesná jako u stanovení 
mezinárodní dohody, [musí se] soudní přezkum n utně omezit na otázku, zda s e orgány Unie přijetím da ného aktu dopustily zjevně 
nesprávného posouzení podmínek použití těchto zásad“..
81
82
83
84
85
86
87
88
89
90
91
81—
82—
83—
84—
85—
86—
87—
88—
89—
90—
91—
14 ECLI:EU:C:2014 :310STANOVISKO G ENERÁLNÍHOADVOKÁTAN.JÄÄS KINENA–SPOJENÉVĚCIC-401/12PažC-403/12P
RADA A DALŠÍv.VERENIGINGMILIEUDEFENSIEA STICHTINGSTOPLUCHTVERONTREINIGINGUTRECHT
67. Konečně, věcí, která se od výše uvedeného „tradičního“ přístupu odchyluje nejvíce, je zjevně věc, 
v níž by vydán rozsudek zvaný „Biotech“ (EU:C:2001 :523) 
Eeckhout, P. však vidí v uvedeném r ozsudku „enigmatic statements“, CMLR 46 , 2009 , s. 2052 .. Soudní dvůr totiž kon statoval, že 
skutečnost, že me zinárodní dohoda o bsahuje ustanovení postráda jící přímý účinek v tom smyslu, že 
nezakládají práva, kterých se m ohou jednotlivci přímo dovolávat u soudu, nebrání soudní kon trole 
dodržování povinností, které má Společenství jakožto strana této dohody 
Rozsudek zvaný „Biotech“ (EU:C:2001 :523, bod 54). Je třeba uvést, že Soudní dvůr nicméně odkázal ohledně me zinárodního obyčejového 
práva na rozsudek Racke (EU:C:1998 :293, body 45, 47 a 51)..
68. Takové stanovisko je podle mne pro projednávané věci rozhodující.
69. Kromě toho je nutné kon statovat, že existuje napětí me zi odmítnutím uznat přímou dovolatelnost 
čl. 9 odst. 3 Aarhuské ú mluvy, odůvodněným n utností přijmout prováděcí opatření, a vůlí zajistit 
účinnou soudní ochranu v souladu s požadavky ú mluvy, jak je vyjádřena v rozsudku L esoochranárske 
zoskupenie 
EU:C:2011 :125 ( bod 46).. Soudní dvůr tak zdůraznil, že „cílem [ ustanovení uvedené úmluvy], i když js ou 
formulována obecně, je zabezpečit účinnou ochranu životního prostředí“. Uložil tedy vnitrostátním 
soudům vykládat vnitrostátní právo „způsobem, který v co největším m ožném r ozsahu zohlední cíle 
čl. 9 odst. 3 Aarhuské ú mluvy“ 
Tamtéž (bod 51).. Je přitom n esporné, že Soudní dvůr je coby orgán rovněž povinen 
dodržovat Aarhuskou úmluvu 
Bylo nicméně poukazováno n a to, že tento přístup m ohl být odůvodněn skutečností, že uvedená úmluva byla uzavřena Společenstvím 
a všemi jeho členskými státy na základě sdílené pravomoci, jelikož Aarhuská ú mluva je smíšenou smlouvou. Viz zejména Neframi, E., „
Mixed A greements as a source of European Union Law“, s. 335..
2. K přizpůsobení podmínek vyžadovaných pro účely přímé d ovolatelnosti
70. Připomínám, že podle ustálené judikatury 
Rozsudek Les Ve rts v. Parlament (294/83, EU:C:1986 :166, bod 23). je Společenství společenstvím práva v tom, že ani jeho 
členské s táty, ani jeho orgány neuniknou kon trole souladu svých aktů se základní ústavní listinou, 
kterou je Smlouva. Pojem „společenství práva“ má dvojí rozměr: především rozměr no rmativní, který 
znamená povinnost souladu se Smlouvou, a dále rozměr soudní, který počítá se soudní ochranou 
jednotlivců proti protiprávním aktům sekundárního práva 
Viz Simon, D. „La Communauté de droit“, v Sudre, F. a Labayle, H., Réalité et perspectives du droit comm unautaires, 2000 , s. 85..
71. Kromě toho se zdá, že pro Soudní dvůr je stále častěji těžké z ajistit dodržování me zinárodních 
povinností Unie a zároveň zachovat autonomii unijního práva, především v oblasti me zinárodního 
práva životního prostředí 
Viz v této o blati rozsudky P êcheurs d e l’étang d e B erre (C-213/03, EU:C:2004 :464, body 42 a ž 52 ); K omise v . Francie 
(C-239/03, EU:C:2004 :598, bod 29); Komise v. Irsko ( EU:C:2006 :345); Intertanko a další (EU:C:2008 :312) a Lesoochranárske z oskupenie 
(EU:C:2011 :125).. Právo životního prostředí je totiž jedním z příkladů četnosti míst vytváření 
a uplatňování práva, což nutně ve de k fenoménům, jako je interakce, internacionalizace, či dokonce 
globalizace uvedeného práva 
Nezpochybňuji, že podobným fenoménem v ytváření práva na několika ú rovních se vyznačují i jiné oblasti, jako p ravidla boje proti praní 
špinavých pe něz, obchodní politika, letecká d oprava atd.. Tento vícevrstvý právní kon text vyžaduje podle mé ho názoru citlivý 
přístup.
72. Je pravda, že přímý účinek představuje zásadu, která u možňuje vnitrostátnímu soudu uplatnit 
pravidlo me zinárodního práva jakožto samostatný základ jeho rozhodnutí, pokud uvedené pravidlo 
nebylo provedeno d o vnitrostátního práva nebo bylo provedeno n edostatečně 
Betlem, G., a Nollkaempe r, A., „Giving Effect to Public International Law and European Community Law before Domestic Courts“, EJIL 
2003 , sv. 14, č. 3, s. 569–589.. V unijním p rávu je 
teorie přímého účinku, jak je uplatňována na vztahy me zi unijním právem a právním řádem č lenských 
států, omezena na no rmy splňující požadavek úplnosti 
V tomto ohledu viz stanovisko g enerálního ad vokáta Trabucchiho ve v ěc Defrenne, zvané „Defrenne II“ (43/75, EU:C:1976 :39).. Je nesporné, že pojem „přímý účinek“ je tedy
92
93
94
92—
93—
94—
ECLI:EU:C:2014 :310 15STANOVISKO G ENERÁLNÍHOADVOKÁTAN.JÄÄS KINENA–SPOJENÉVĚCIC-401/12PažC-403/12P
RADA A DALŠÍv.VERENIGINGMILIEUDEFENSIEA STICHTINGSTOPLUCHTVERONTREINIGINGUTRECHT
 vázán na postavení jednotlivce ve v nitrostátním právním rá mci, který se chce dovolávat unijního práva, 
včetně me zinárodních úmluv, kterými je Unie vázána. Nicméně za současného stavu vývoje unijního 
práva již není úkolem t eorie přímého účinku, která m ohla být označována za „dětskou nemoc“ unijního 
práva 
Pescatore, P. „The Doctrine of ‚Direct Effect‘; An Infant Disease of Community Law“, ELR, 1983 , 8, s. 155., chránit autonomii tohoto práva na me zinárodní úrovni.
73. Kromě toho s ohledem n a výše uvedenou judikaturu nepředstavuje teorie přímého účinku v rámci 
přezkumu aktů unijních orgánů ze strany unijního soudu obecnou a závaznou zásadu.
74. V rámci projednávaných ka sačních opravných prostředků je nutné poukázat na to, že automatické 
a bezvýhradné uplatnění judikatury vyplývající z rozsudku I ntertanko a další ve s pojení s rozsudkem 
Lesoochranárske z oskupenie by Soudní dvůr vedlo k vyloučení jakékoliv soudní kon troly dodržování 
závazků Evropské u nie vyplývajících z čl. 9 odst. 3 Aarhuské ú mluvy jak vnitrostátním, tak unijním 
soudem. Institut soudní ochrany v unijním p rávním řádu, chápaný v širokém s myslu jako z ahrnující 
nejen přímé o pravné prostředky, ale i mechanismus předběžných otázek, tím tedy může být podstatně 
dotčen.
75. S ohledem n a všechny výše uvedené úvahy je tedy podle všeho legitimní si položit otázku, jak se má 
vyvíjet podmínka p římého účinku p ro účely přímé d ovolatelnosti ustanovení me zinárodního smluvního 
práva.
76. Ve s větle ú vah S oudního d vora ve v ěci A ir T ransport A ssociation o f A merica a další 
(EU:C:2011 :864) vyžaduje přímá dovolatelnost aktu me zinárodního práva především jeho přezkoumání 
z hlediska jeho povahy, systematiky a cílů, a to za podmínky, že bylo prokázáno, že Unie je dotčeným 
aktem s kutečně vázána. Co se týče zadruhé kon krétního ustanovení me zinárodního smluvního práva, 
které m ůže sloužit jako r eferenční kri térium p ro přezkum legality sekundárního unijního práva, je 
třeba vycházet z jeho charakteristik.
77. Jsem t oho názoru, že z koncepčního hlediska je třeba jasně rozlišovat me zi případem, kd y se 
jednotlivec chce dovolávat přímo aktu me zinárodního práva, přičemž uplatňuje právo stanovené tímto 
aktem v jeho prospěch, a případem p řezkumu prostoru unijních orgánů pro uvážení, který mají při 
uvádění aktu unijního práva v soulad 
Výraz j e p řevzat z rozsudku B und f ür U mwelt u nd N aturschutz D eutschland, L andesverband N ordrhein-Westfalen, 
(C-115/09, EU:C:2011 :289, bod 41): „jak vyplývá z pátého bodu odůvodnění směrnice 2003 /35, musejí být právní předpisy Unie ,náležitě 
uvedeny v soulad‘“ s Aarhuskou úmluvou. s aktem me zinárodního práva. Takový přezkum u unijního 
soudu zahajují zpravidla privilegované subjekty, ale v rámci Aarhuské ú mluvy m ají tuto m ožnost 
rovněž organizace na ochranu životního prostředí splňující v tomto ohledu stanovená kri téria.
78. Aby bylo zabráněno v ytvoření oblasti vyňaté z jakékoliv soudní kon troly, je podle mé ho názoru 
legitimní tvrdit, že by v rámci kon troly souladu aktu unijního práva s mezinárodním p rávem n eměla 
být neexistence přímého ú činku u stanovení, považovaného za výlučnou no rmu a zdroj práv, 
překážkou přezkumu legality, pokud tomu charakteristiky d otčené úmluvy nebrání.
79. Naproti tomu ustanovení me zinárodního práva, které může být referenčním kri tériem p ro účely 
přezkumu legality, musí nutně obsahovat dostatečně jasné, srozumitelné a přesné prvky. Je však třeba 
zdůraznit, že takové u stanovení může mít smíšenou povahu. Je-li možné identifikovat v jeho obsahu 
části odpovídající uvedenému požadavku, musí být možné provést uvedený přezkum legality.
80. Ustanovení me zinárodního práva totiž m ůže ponechat smluvním stranám v určitých ohledech 
značný rozhodovací prostor a současně obsahovat přesná a bezpodmínečná pravidla 
Například v iz analýza takového u stanovení v unijním p rávu v rozsudku B und für U mwelt und N aturschutz L andesverband 
Nordrhein-Westfalen, EU:C:2011 :289 ( body 55 a ž 59 ).. Podotýkám, že 
taková smíšená ustanovení jsou v právu životního prostředí častá.
95
96
97
98
99
100
101
102
95—
96—
97—
98—
99—
100 —
101 —
102 —
16 ECLI:EU:C:2014 :310STANOVISKO G ENERÁLNÍHOADVOKÁTAN.JÄÄS KINENA–SPOJENÉVĚCIC-401/12PažC-403/12P
RADA A DALŠÍv.VERENIGINGMILIEUDEFENSIEA STICHTINGSTOPLUCHTVERONTREINIGINGUTRECHT
81. Přizpůsobení podmínek dovolatelnosti, které doporučuji, kr omě toho n eodporuje stanovisku 
Soudního dvora, podle něhož v případě no rem p ostráda jících přímý účinek, jako js ou dohody W TO, 
nemohou ani privilegovaní žalobci požadovat přezkum legality podle článku 263 SFEU. Domnívám se 
naopak, že přístup zvolený v rozsudku N ěmecko v . Rada  
EU:C:1994 :367 ( bod 109)., potvrzený poté v rozsudku P ortugalsko 
v. Rada, EU:C:1999 :574, odráží právě myšlenku, že přímou dovolatelnost ze strany jednotlivce, jakož 
i přezkum legality Soudním d vorem o důvodňují, či naopak jim b rání, především specifika d otčené 
mezinárodní smlouvy 
V rámci přezkumu legality je třeba zmínit význam přípustnosti námitky p rotiprávnosti, které Tribunál vyhověl. Soudní dvůr totiž začal tuto 
věc projednávat poté, co byla vůči Aarhuském u nařízení vznesena námitka p rotiprávnosti. Podle judikatury je článek 277 SFEU výrazem 
obecné zásady zajišťující každému účastníkovi řízení právo napadnout, za účelem z rušení rozhodnutí, které se jej bezprostředně a osobně 
dotýká, platnost dřívějších aktů orgánů, které představují právní základ n apadeného rozhodnutí, pokud tento účastník řízení neměl právo 
podat přímou žalobu proti těmto aktům, jejichž důsledky t ak m usí snášet, aniž m ohl žádat o jejich zrušení (viz rozsudek Simme nthal 
v. Komise, 92/78, EU:C:1979 :53). Možnost dovolávat se námitky p rotiprávnosti tedy předpokládá p řípustnost žaloby, v rámci níž je námitka 
vznesena (rozsudek Ripa di M eana a další v. Parlament, T-83/99 a ž T-85/99, EU:T:2000 :244, bod 35). Vyplývá z toho, že účastníci řízení 
musí mít možnost podat námitku p rotiprávnosti proti aktům, které nemohou napadnout přímou žalobou na neplatnost (rozsudek Kik 
v. OHIM, T-120/99, EU:T:2001 :189)..
82. Kromě toho nutnost zavést v judikatuře Soudního dvora rozlišování me zi problematikou přímé 
dovolatelnosti ustanovení me zinárodního smluvního práva a možností přezkoumat platnost no rmy 
sekundárního práva z hlediska me zinárodního práva byla zmíněna v řadě analýz právní vědy 
Viz me zi řadou jiných M anin, P., „À propos de l’accord instituant l’OMC“, RTDE 1997 ; Klabbers, J., op. cit.; Lenaerts, K. a Corthauts, T. „On 
birds and hedges“, E. L. Rev. 2006 , 31(3), s. 287–315, bod 298; Pavoni, R., „Controversial aspects of the interaction b etween international 
and EU law in environmental matters: dir ect effects and M embers State’s unilateral me asures“, v The EU external Environmental Policy of 
the Eu ropean U nion, Cambridge University Press 2012 , s. 347–377. Kromě toho padl návrh obrátit pořadí ú vah Soudního dvora, který 
zkoumá nejprve u stanovení, aby ověřil, zda s plňuje kri térium p římého účinku ( jasný, přesný a bezpodmínečný charakter), a následně 
zkoumá samotnou dohodu. Viz Jacobs, F. „The Internal Legal Effects of EU’s agreeme nts“, op. cit., s. 532. 
a poukázali na ni i generální advokáti 
Generální advokát Gulmann t oto rozlišení stanovil, přičemž uvedl, že důsledkem m onistického přístupu, podle kterého jsou me zinárodní 
smlouvy nedílnou součástí unijního práva, není, že tyto smlouvy mohou být kri tériem p řezkumu legality aktů unijního práva. Podle jeho 
názoru „[j]e možné, že navzdory neexistenci přímého účinku s e lze dovolávat smlouvy v rámci žaloby na základě článku 173 S mlouvy; ale je 
rovněž m ožné, že důvody ve doucí k odmítnutí přímého účinku s mlouvy jsou takové p ovahy, že kr omě toho nutně ve dou k odmítnutí 
dohody jako z ákladního prvku, na kterém S oudní dvůr přezkum legality provádí.“ V tomto smyslu viz stanovisko ve v ěci Německo v . Rada 
(EU:C:1994 :235, bod 137).. Správně tak bylo uvedeno, že by teorie přímé d ovolatelnosti 
měla být obnovena autonomním způsobem  
Viz Manin, P., op. cit..
83. Konkrétně, někteří autoři se domnívají, že otázka, zda me zinárodní smlouva přiznává jednotlivcům 
práva, není relevantní pro účely posouzení, zda d otčené ustanovení patří me zi pravidla, která Soudní 
dvůr zohledňuje pro účely přezkumu legality aktů unijního práva 
Lenaerts, K. a Corthauts T., „On birds and hedges“; op. cit., bod 299. „the invoked articles need to be unconditional and sufficiently precise, 
but on ly to th e extent that they must be apt to serve a s yardstick for review, not in th e sense that they confer rights on i ndividuals as 
required in cases involving dir ect effect“..
84. Je tedy třeba ověřit, zda č l. 9 odst. 3 Aarhuské ú mluvy splňuje takto požadované podmínky p ro 
účely jeho dovolatelnosti.
B – Článek 9 odst. 3 Aarhuské úmluvy jako referenční norma pro účely přezkumu legality
85. Nejprve je třeba připomenout, že Aarhuská ú mluva, považovaná za „pilíř demokracie v oblasti 
životního prostředí“ 
Prieur, M., „La convention d ’Aarhus, instrument universel de la démocratie environnementale“, RJE, 1999 , s. 9, kterého cituje Guiorguieff, 
J., „Les règles de recevabilité concernant les actions des particuliers et la convention d ’Aarhus“, R. A.E, 2012 /3, s. 629., byla podepsána Společenstvím a poté schválena rozhodnutím 2005 /370. 
Jakožto smíšená smlouva podepsaná Unií i jejími členskými státy je nyní nedílnou součástí právního 
řádu Unie 
Rozsudky L esoochranárske z oskupenie (EU:C:2011 :125, bod 31) a Haegeman (EU:C:1974 :41). Viz obdobně zejména rozsudky I ATA 
a ELFAA ( EU:C:2006 :10, bod 36) a Komise v. Irsko (EU:C:2006 :345, bod 82).. Unie je tedy uvedenou úmluvou vázána stejně jako v šechny její legislativní, exekutivní 
a soudní orgány.
103
104
105
106
107
108
109
103 —
104 —
105 —
106 —
107 —
108 —
109 —
ECLI:EU:C:2014 :310 17STANOVISKO G ENERÁLNÍHOADVOKÁTAN.JÄÄS KINENA–SPOJENÉVĚCIC-401/12PažC-403/12P
RADA A DALŠÍv.VERENIGINGMILIEUDEFENSIEA STICHTINGSTOPLUCHTVERONTREINIGINGUTRECHT
86. Soudní dvůr již potvrdil svou pravomoc vykládat ustanovení Aarhuské ú mluvy 
Rozsudek Lesoochranárske z oskupenie (EU:C:2011 :125, bod 30) (Soudní dvůr odkazuje zejména na rozsudky H aegeman, EU:C:1974 :41, 
body 4 až 6, a Demirel, EU:C:1987 :400, bod 7). a vydal v této 
souvislosti značný počet rozsudků v rámci řízení o předběžných otázkách týkajících se výkladu, jakož 
i řízení o nesplnění povinnosti 
Viz rozsudky B oxus a další (C-128/09 a ž C-131/09, C-134/09 a C-135/09, EU:C:2011 :667); Križan a další (C-416/10, EU:C:2013 :8); Edwards 
a Pallikaropoulos (C-260/11, EU:C:2013 :221); Bund für Umwelt (EU:C:2011 :289); Lesoochranárske z oskupenie (EU:C:2011 :125), jakož 
i stanovisko z e dne 12. září 2013 ve v ěci Komise v. Spojené krá lovství (C-530/11, dosud projednávané Soudním dvorem)..
87. Aarhuská ú mluva přiznává občanům v oblasti životního prostředí tři procesní práva 
Evropská hospodářská kom ise, The Aarhus Convention: An Implementation Guide, 2. vyd., 2013 , s. 6; Beyerlin, U. a Grote Stoutenburg, J., 
„Environment, International Protection“, pod ve dením W olfrum, R., Max Planck Encyclopedia of Public International Law, bod 73., zároveň 
však stanoví i požadavky. Stanoví tak, že každý jednotlivec má povinnost „chránit a zlepšovat životní 
prostředí ve p rospěch současných i budoucích generací“. Aarhuská ú mluva m á v tom, že přiznává 
práva týkající se cílů ochrany životního prostředí, charakter procesního nástroje. Ochrana životního 
prostředí je totiž m ožná pouze tehdy, pokud m ají dotčené osoby k dispozici skutečné nástroje 
umožňující jednat ve ve lmi rozsáhlé oblasti, kterou tato úmluvy pokrývá. Aarhuská ú mluva je tedy 
zdrojem „práv občanské ú časti“ v podobě ko difikace procesních práv v oblasti životního prostředí.
88. Na rozdíl například o d dohody W TO n ení tedy Aarhuská ú mluva založena na zásadě reciprocity 
a vzájemných výhod smluvních stran 
Pro použití tohoto kri téria v iz rozsudek zvaný „Biotech“ (EU:C:2001 :523, body 51 a ž 53 )..
89. Účelem A arhuské ú mluvy je naopak umožnit veřejným o rgánům a občanům p řevzít individuální 
a kolektivní odpovědnost za účelem o chrany a zlepšování životního prostředí p ro blaho a zdraví 
současných i budoucích generací 
Usnesení Evropského parlamentu o strategii Evropské u nie pro kon ferenci o Aarhuské ú mluvě v Almaty, P6_TA(2005 )0176 .. Nepředstavuje příklad t echnické d ohody v oblasti životního 
prostředí, nýbrž spíše vyjádření lidského práva na životní prostředí v jeho nejslavnostnější podobě. 
Není tak pochyb o tom, že některá z ustanovení, která o bsahuje, nejsou bezprostředně použitelná 
(„self-executing“). To vysvětluje význam v nitrostátních ustanovení přijatých s cílem z ajistit účinnost 
těchto me zinárodních požadavků ve v nitrostátním p rávu, a v důsledku t oho i nezbytnost přezkumu 
legality takových no rem.
90. Co se týče kon krétně čl. 9 odst. 3 A arhuské ú mluvy, uvedené ustanovení stanoví možnost 
napadnout porušení ustanovení vnitrostátního práva životního prostředí.
91. Je pravda, že Soudní dvůr v rozsudku L esoochranárske z oskupenie rozhodl, že ustanovení 
uvedeného článku „neobsahují žádnou jasnou a přesnou povinnost, kt erá b y mohla přímo upravovat 
právní situaci jednotlivců“ 
EU:C:2011 :125, bod 45.. Z tohoto hlediska j e toto ustanovení zjevně podmíněno p řijetím 
pozdějšího aktu a jednotlivci se jej nemohou dovolávat. Článek 9 odst. 3 Aarhuské ú mluvy tak dá vá 
smluvním stranám m ožnost definovat kri téria, na základě kterých může být veřejnosti přiznáno p rávo 
podat návrh na zahájení soudního řízení.
92. Článek 9 odst. 3 však podle m ne představuje „smíšené ustanovení“, jelikož obsahuje rovněž 
povinnost výsledku, kterou mohou smluvní strany jasně identifikovat.
93. Soudní dvůr sám u vedl, že „cílem [ ustanovení čl. 9 odst. 3], i když jsou formulována obecně, je 
zabezpečit účinnou ochranu životního prostředí“ 
Tamtéž (bod 46).. Tato ochrana se v článku 9 Aarhuské ú mluvy 
projevuje zavedením procesních postupů použitelných na prostředky, které mají zajistit ochranu „práv 
občanské ú časti“ vyplývajících ze samotné úmluvy. Článek 9 odst. 3 Aarhuské ú mluvy musí být nadto 
vykládán ve s pojení s článkem 1 uvedené úmluvy, který každé smluvní straně ukládá p ovinnost zaručit 
právo na přístup k právní ochraně v záležitostech životního prostředí.
110
110 —
18 ECLI:EU:C:2014 :310STANOVISKO G ENERÁLNÍHOADVOKÁTAN.JÄÄS KINENA–SPOJENÉVĚCIC-401/12PažC-403/12P
RADA A DALŠÍv.VERENIGINGMILIEUDEFENSIEA STICHTINGSTOPLUCHTVERONTREINIGINGUTRECHT
94. Smíšený charakter pravidla stanoveného v čl. 9 odst. 3 Aarhuské ú mluvy se každopádně projevuje 
na vnitrostátní úrovni prostorem p ro rozhodování přiznaným z ákono dárci za účelem s tanovení 
určitých kri térií, která m usí organizace splňovat, aby m ohla napadnout porušení práva životního 
prostředí. Zdá se mi tedy nesporné, že povinnost zajistit přístup k právní ochraně je dostatečně jasná 
na to, aby b ránila n ormě, jejímž ú čelem n ebo ú činkem b y b ylo vyloučit některé kategorie 
nelegislativních rozhodnutí veřejných orgánů z přezkumu, který mají provádět vnitrostátní soudy.
95. Článek 9 odst. 3 podle mé ho názoru vzhledem ke s vému cíli a systematice představuje zčásti 
normu, která je dostatečně jasná, aby m ohla být základem p řezkumu legality, co se týče přístupu 
organizací, které m ají na základě vnitrostátního či unijního práva způsobilost k právnímu jednání, 
k právní ochraně. Článek 9 odst. 3 Aarhuské ú mluvy tedy může být referenčním kri tériem p ro účely 
posouzení legality aktů unijních orgánů.
VI – Podpůrná analýza na základě přezkumu legality
A – Úvodní poznámky
96. Jak pro případ vrácení věci zpět Tribunálu, tak pro případ, že Soudní dvůr bude mít za to, že může 
o věci me ritorně rozhodnout, považuji za nezbytné uvést podpůrně několik poznámek k přezkumu 
legality Aarhuského nařízení z hlediska A arhuské ú mluvy.
97. V této souvislosti je třeba upřesnit, že projednávaná série věcí se netýká o becných podmínek 
přístupu k soudní ochraně ve s myslu článku 263 SFEU v oblasti práva životního prostředí, ale je 
zaměřena na přezkum toho, zda u nijní zákono dárce doplnil správně procesní prostředky z hlediska 
požadavků Aarhuské ú mluvy, když zúžil pojem „akty“, a konkrétně zda v této souvislosti mohl vyloučit 
požadovaný přístup k právní ochraně v případě nelegislativních aktů s obecnou působností přijatých 
unijními orgány. Jak vyplývá z přípravných prací k Aarhuském u nařízení, Společenství se totiž 
podpisem A arhuské ú mluvy zavázalo k uvedení svých právních předpisů do souladu s požadavky 
úmluvy v oblasti přístupu k právní ochraně.
B – Argumenty uplatňované Komisí v rámci druhého důvodu kasačního opravného prostředku
98. Komise ve s vém ka sačním o pravném p rostředku u platňuje dr uhý důvod, vycházející z toho, že 
Tribunál se při výkladu čl. 9 odst. 3 Aarhuské ú mluvy dopustil nesprávného právního posouzení. 
Poukazuje na to, že toto ustanovení nabízí smluvním stranám alternativu v tom, že jim ukládá z ajistit 
přístup ke s právnímu nebo soudnímu přezkumnému řízení. Tribunál tak m ěl před kon statováním 
neslučitelnosti čl. 10 o dst. 1 Aarhuského nařízení s čl. 9 odst. 3 úmluvy přinejmenším o věřit, zda 
žalobkyně měly možnost zahájit proti dotčenému individuálně určenému opatření soudní řízení, ať již 
v Nizozemsku n ebo v rámci Unie. Komise připomíná, že v souladu s článkem 33 s měrnice 2008 /50 
provedlo N izozemské krá lovství dočasnou výjimku z požadavků uvedené směrnice prostřednictvím 
vyhlášky z e dne 19. srpna 2009  
Vyhláška n azvaná „Besluit derogatie (luchtkwaliteitseisen)“, vyhlášená v Staatsblad 2009 , č. 366.. Podle Komise tak organizace na ochranu životního prostředí m ěly 
možnost napadnout prováděcí opatření u vnitrostátního soudu. Přezkum p latnosti rozhodnutí 
o výjimce mohl být předmětem p ředběžné otázky.
99. Podle Komise se ka ždopádně nezdá, že by čl. 10 o dst. 1 A arhuského nařízení byl jediným 
ustanovením p rovádějícím č l. 9 odst. 3 Aarhuské ú mluvy: podle jejího názoru skutečnost, že tento 
článek omezuje přezkum n a individuálně určené akty, dokazuje, že unijní zákono dárce měl za to, že 
v případě aktů s obecnou působností jsou právní prostředky k zajištění dodržování požadavků čl. 9 
odst. 3 Aarhuské ú mluvy dostatečné.
111
112
113
114
115
116
111 —
112 —
113 —
114 —
115 —
116 —
ECLI:EU:C:2014 :310 19STANOVISKO G ENERÁLNÍHOADVOKÁTAN.JÄÄS KINENA–SPOJENÉVĚCIC-401/12PažC-403/12P
RADA A DALŠÍv.VERENIGINGMILIEUDEFENSIEA STICHTINGSTOPLUCHTVERONTREINIGINGUTRECHT
C – K existenci přezkumu porušení práva životního prostředí v rámci Aarhuské úmluvy
100. Podle ustálené judikatury musí být me zinárodní smlouva vykládána podle svého znění a ve světle 
svých cílů. Články 31 V ídeňské ú mluvy o smluvním právu ze dne 23. května 1969 a Vídeňské ú mluvy 
o smluvním p rávu me zi státy a mezinárodními organizacemi nebo me zi různými me zinárodními 
organizacemi ze dne 21. března 1986 , které jsou vyjádřením o becného me zinárodního obyčejového 
práva v dané oblasti, v tomto ohledu upřesňují, že smlouva musí být vykládána v dobré víře, v souladu 
s obvyklým v ýznamem , který je dá ván výrazům ve s mlouvě v jejich celkové s ouvislosti, a rovněž 
s přihlédnutím ke s vému předmětu a účelu 
Viz rozsudek IAAT a ELFAA ( EU:C:2006 :10 ,bod 40 a citovaná judikatura)..
101. Z preambule A arhuské ú mluvy vyplývá, že s ohledem n a nezbytnost chránit, u chovávat 
a zlepšovat stav životního prostředí smluvní strany uznávají význam přístupu občanů k právní ochraně 
v záležitostech životního prostředí, přičemž občané mohou potřebovat pomoc, aby mohli svých práv 
využívat. Z této preambule také v yplývá, že smluvní strany sdílejí přání, aby ve řejnosti, včetně 
organizací, byly dostupné účinné soudní me chanismy, aby tak byly chráněny její oprávněné zájmy 
Viz body 8 a 18 o důvodnění Aarhuské ú mluvy.. 
S ohledem n a tyto cíle je tedy třeba posoudit, jakou působnost chtěli autoři Aarhuské ú mluvy přiznat 
ustanovením jejího čl. 9 odst. 3.
102. Přístup k právní ochraně je zakotven v článku 9 pro tři případy uvedené v odstavci 1 (přezkum 
v souvislosti s přístupem k informacím), odstavci 2 (přezkum jakéhokoliv rozhodnutí týkajícího se 
zvláštních činností dotýkajících se životního prostředí) a v odstavci 3 (přístup ke s právním n ebo 
soudním řízením za účelem n apadení jednání, aktů nebo opomenutí soukromých osob nebo orgánů 
veřejné správy 
S výjimkou aktů přijímaných v rámci legislativní nebo soudní činnosti, viz mé s ouběžné stanovisko ve v ěcech Rada a Komise v. Stichting 
Natuur en M ilieu a Pesticide Action N etwork Europe (C-404/12 P a C-405/12 P). p ředstavujících porušení práva životního prostředí). Na obecnější úrovni bych rád 
připomněl zvláštní úlohu článku 9 Aarhuské ú mluvy v tom, že představuje na jedné straně záruku 
práva na informace a práva na účast na rozhodovacím p rocesu přiznaných úmluvou a vnitrostátním 
právem a na druhé straně způsob objektivní ochrany právního řádu 
Stec, S. a Casey-Lefkowitz, S ., The Aarhus Convention, An Implementation G uide, s. 23 a ž 25 ..
103. Co se týče osobní působnosti čl. 9 odst. 3 Aarhuské ú mluvy, je třeba uvést, že uvedené ustanovení 
umožňuje, aby vnitrostátní právo stanovilo specifická kri téria, která m usí splňovat osoby z řad 
veřejnosti oprávněné napadnout porušení práva životního prostředí. Je tedy jasné, že smluvní strany 
mohou uplatnit posuzovací pravomoc, která je jim p řiznána, právě z hlediska kv alifikace uvedených 
subjektů. Podle všeho je tedy důvodné tvrdit, že čl. 9 odst. 3 nemá v úmyslu zavést actio popularis 
v právu životního prostředí 
Viz Case Law of the Aarhus Convention, 2004 –2011 , Andrusevyvh, K., s . 80..
104. Naopak co se týče věcné působnosti čl. 9 odst. 3 Aarhuské ú mluvy, rád b ych zdůraznil, že 
uvedené ustanovení musí být vykládáno ve s větle výše uvedených cílů směřujících k zajištění účinných 
mechanismů za účelem o chrany zájmů ve řejnosti 
Článek 9 odst. 3 musí být vykládán ve s větle preambule a dalších ustanovení, jako je článek 1 a 3 úmluvy. Podle vůle smluvních stran by 
měla mít veřejnost, včetně organizací, právo na přístup k účinným soudním me chanismům, aby tak byly chráněny jejich oprávněné zájmy 
(viz bod 18 p reambule)..
105. Nadto je třeba vykládat čl. 9 odst. 3 ve s pojení s požadavky p oužitelnými podle odstavců 4 
a 5 téhož ustanovení. Podle uvedených ustanovení totiž mají uvedené postupy zajišťovat přiměřenou 
a účinnou nápravu; měly by být čestné, spravedlivé a včasné a neměly by vyžadovat vysoké n áklady. 
Z článku 9 odst. 5 úmluvy jasně vyplývá požadavek veřejnosti.
117 118
119
120
117 —
118 —
119 —
120 —
20 ECLI:EU:C:2014 :310STANOVISKO G ENERÁLNÍHOADVOKÁTAN.JÄÄS KINENA–SPOJENÉVĚCIC-401/12PažC-403/12P
RADA A DALŠÍv.VERENIGINGMILIEUDEFENSIEA STICHTINGSTOPLUCHTVERONTREINIGINGUTRECHT
106. Smluvní strany jsou tedy povinny přijmout me chanismus, který bude především účinný, a nikoliv 
pouze vybrat si me zi různými druhy řízení. Je tak třeba mít za to, že smluvní strany mají v souvislosti 
s postupy, které zavedou, prostor pro rozhodování, ale povinnost zavést správní nebo soudní procesní 
prostředky m usí být splněna v souladu s požadavky ú mluvy tak, aby byla zajištěna možnost napadnout 
porušení práva životního prostředí v souladu s jejím čl. 9 odst. 3. Z toho vyplývá, že splnění uvedené 
povinnosti musí být posuzováno z hlediska požadavku účinného přístupu k právní ochraně. Tento 
výklad p otvrzuje i nadpis článku 9 Aarhuské ú mluvy – „přístup k právní ochraně“.
107. To m ě přivádí ke kl íčovému pojmu v rámci čl. 9 odst. 3 Aarhuské ú mluvy, a sice pojmu „akt, 
který lze přezkoumat“.
108. Je pravda, že Aarhuská ú mluva tento výraz nedefinuje. A doslovný výklad č l. 9 odst. 3 úmluvy 
neumožňuje m ít ani za to, že uvedený pojem s padá d o di skreční pravomoci přiznané smluvním 
stranám. Totéž ustanovení nadto ani nevyžaduje právní závaznost uvedených aktů. Právní nauka s e 
tedy shoduje v tom, že u vedené u stanovení zahrnuje všechny p řípady p orušení ustanovení 
vnitrostátního práva 
Unijní právo je pro tento účel postaveno n a roveň vnitrostátnímu právu: viz sdělení ACCC /C/2008 /32, bod 76. životního prostředí 
Larssen C., J adot B., „La convention d ’Aarhus“, s. 219, v L’accès à la justice en matière d’environnement, Bruylant 2005 ..
109. Na první pohled m imořádně širokou působnost čl. 9 odst. 3 A arhuské ú mluvy, a fortiori 
v porovnání s působností odstavců 1 a 2 téhož článku, lze však zmírnit. Věcnou působnost čl. 9 
odst. 3 úmluvy totiž vymezuje čl. 2 odst. 2 dr uhý pododstavec úmluvy, z něhož vyplývá, že tato 
úmluva se nevztahuje na akty legislativní povahy. Podle uvedeného ustanovení pojem „orgán ve řejné 
správy“, jehož akty porušující právo životního prostředí m ohou být napadeny, vylučuje orgány činné 
v oblasti soudní nebo zákono dárné.
110. Je tedy jasné, že smluvní strany Aarhuské ú mluvy m ěly v úmyslu zahrnout do oblasti její 
působnosti výlučně nelegislativní opatření.
111. Jinak řečeno, s výjimkou aktů patřících me zi legislativní akty, spadají všechny ostatní druhy aktů 
přijatých soukromými osobami a orgány ve řejné správy, ať jde o akty s obecnou působností nebo 
individuálně určené akty, do působnosti čl. 9 odst. 3 Aarhuské ú mluvy.
112. Tuto analýzu potvrzují i další skutečnosti.
113. Především je nutné uvést, že výklad p ojmu legislativní akt Soudním dvorem v kontextu provádění 
Aarhuské ú mluvy směřuje k zachování užitečného účinku č lánku 9 uvedené úmluvy 
Rozsudek Boxus a další (EU:C:2011 :667, bod 53).. Soudní dvůr 
vykládá j ednotlivá ustanovení unijního práva ve s větle cílů A arhuské ú mluvy a s ohledem n a ně; 
s těmito cíli musí být právní předpisy Unie „náležitě uvedeny v soulad“ 
K bodu 5 odůvodnění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003 /35/ES ze dne 26. května 2003 o účasti veřejnosti na vypracovávání 
některých plánů a programů týkajících se životního prostředí a o změně směrnic Rady 85 /337/EHS a 96/61/ES, pokud jde o účast 
veřejnosti a přístup k právní ochraně (Úř. věst. L 156, s. 17; Zvl. vyd. 15 /07, s. 466), viz rozsudky E dwards a Pallikaropoulos, 
(EU:C:2013 :221, bod 26) a Bund für Umwelt und Naturschutz D eutschland, Landesverband Nordrhein-Westfalen (EU:C:2011 :289, bod 41). 
Co se týče použití výkladu směrnice Rady 85 /337/EHS ze dne 27. června 1985 o posuzování vlivů některých ve řejných a soukromých 
záměrů na životní prostředí (Úř. věst. L 175, s. 40; Zvl. vyd. 15/01, s. 248) na výklad č l. 2 odst. 2 úmluvy, viz rozsudek Solvay a další 
(C-182/10, EU:C:2012 :82, bod 42).. Tento přístup je pro výklad 
Aarhuského nařízení z hlediska ú mluvy zásadní.
121
122
123
124
125
126
127
128
129
130
131
121 —
122 —
123 —
124 —
125 —
126 —
127 —
128 —
129 —
130 —
131 —
ECLI:EU:C:2014 :310 21STANOVISKO G ENERÁLNÍHOADVOKÁTAN.JÄÄS KINENA–SPOJENÉVĚCIC-401/12PažC-403/12P
RADA A DALŠÍv.VERENIGINGMILIEUDEFENSIEA STICHTINGSTOPLUCHTVERONTREINIGINGUTRECHT
114. Je třeba rovněž odkázat na stanovisko p řijaté Výborem p ro plnění Aarhuské ú mluvy, podle něhož 
smluvní strany nemají možnost zavést nebo nadále zachovat kri téria, která by byla natolik striktní, že 
by nevládním o rganizacím z abránila napadnout akty nebo opomenutí, které porušují vnitrostátní 
ustanovení týkající se ochrany životního prostředí 
Výbor pro plnění Aarhuské ú mluvy, 14. června 2005 , sdělení ACCC /C/2005 /11 (Belgie).. To je jasně v souladu se stanoviskem S oudního 
dvora v jeho výše uvedené judikatuře 
Viz rozsudek Boxus a další (EU:C:2011 :667).. Výbor kromě toho vyjádřil pochybnosti ohledně dodržování 
podmínek stanovených v čl. 9 odst. 3 úmluvy ze strany Unie 
Sdělení ACCC /C/2008 /32 ( EU), (http://www .unece.org/fileadmin/DAM/env/pp/compliance/C2008 -32/DRF/C32Findings27April2011 .pdf, 
bod 88)..
115. Konečně příručka k provedení Aarhuské ú mluvy, ačkoliv není podle judikatury závazná 
Rozsudek Solvay a další (EU:C:2012 :82, bod 28)., může 
přesto sloužit coby referenční bod při výkladu relevantních ustanovení úmluvy 
Viz rozsudek Edwards a Pallikaropoulos (EU:C:2013 :221, bod 34): „[ačkoliv] dokument, který v roce 2000 z veřejnila Evropská h ospodářská 
komise Organizace spojených národů, nazvaný ‚Aarhuská ú mluva, příručka k provedení‘, nemůže podat závazný výklad této úmluvy, [lze 
z něj] dovodit, že náklady řízení o opravném p rostředku n a základě Úmluvy či řízení směřujícího k uplatnění vnitrostátního práva 
životního prostředí nemohou být natolik vysoké, aby zabránily členům ve řejnosti podat opravný prostředek, považují-li to za nezbytné.“. V nedávném 
rozsudku v ydaném ve v ěci Fish Legal a Shirley 
C-279/12, EU:C:2013 :853. S oudní dvůr při výkladu směrnice Evropského 
parlamentu a Rady 2003 /4/ES ze dne 28. ledna 2003 o přístupu ve řejnosti k informacím o životním 
prostředí a o zrušení směrnice Rady 90 /313/EHS 
Úř. věst. L 41, s. 26; Zvl. vyd. 15/07, s. 375. z hlediska A arhuské ú mluvy na uvedenou 
příručku d okonce systematicky o dkazoval. Příručka p řitom v ysvětluje a doporučuje široký v ýklad 
podmínek přístupu k právní pomoci v souladu se zněním a duchem A arhuské ú mluvy. Co se týče 
aktů, kt eré lze přezkoumat, z příručky v yplývá, že ve řejnost m á právo n apadnout porušení 
vnitrostátního práva životního prostředí i „nezávisle na tom, zda tato porušení souvisí s informováním 
veřejnosti a právem n a účast, jak je zaručuje úmluva“ 
http://www .unece.org/fileadmin/DAM/env/pp/acig.pdf, s. 131 „The provision p otentially covers a wide range of administrative and judicial 
procedures, including th e ‚citizen enforcement‘ concept, in w hich mem bers of th e public ar e given standing to dir ectly enforce 
environmental law in court. The obligation c an also be me t, for example, by providing for the opportunity to initiate an ad ministrative 
procedure. Regardless o f the particular me chanism, the Convention m akes it abundantly clear th at it is no t on ly th e province of 
environmental authorities and public prosecutors to enforce environmental law, but that the public also has a role to play.“. Vyplývá z ní rovněž, že přezkum podle čl. 9 
odst. 3 Aarhuské ú mluvy 
http://www .unece.org/fileadmin/DAM/env/pp/acig.pdf; s. 125. „Provides review p rocedures for public review of acts and omissions of 
private pe rsons or public authorities concerning national law relating to the environment.“ v ychází z myšlenky „citizen enforcement“ (uplatňování práva občany) 
v přímém i nepřímém s myslu 
http://www .unece.org/fileadmin/DAM/env/pp/acig.pdf, s. 130..
D – K rozsahu přezkumu porušení práva životního prostředí v Aarhuském nařízení
116. Pro účely výkladu ustanovení unijního práva je třeba vzít v úvahu nejen jeho znění a cíle, které 
sleduje, ale i jeho kon text a veškerá ustanovení unijního práva 
V tomto smyslu viz rozsudek Cilfit a další (283/81, EU:C:1982 :335, bod 20). Historie vzniku u stanovení unijního práva může rovněž odhalit 
skutečnosti relevantní pro jeho výklad (rozsudek Pringle, C-370/12, EU:C:2012 :756, bod 135)..
117. Za účelem p osouzení provedení kon krétních p ovinností vyplývajících z Aarhuské ú mluvy 
v unijním právu je především třeba mít na paměti, že účinky ú mluvy, která je smíšenou úmluvou, byly 
upřesněny prostřednictvím prohlášení Evropského společenství, které je přílohou rozhodnutí 2005 /370. 
Vyplývá z něj jasně, že v době podpisu úmluvy platné právní nástroje plně neupravovaly plnění 
povinností vyplývajících z čl. 9 odst. 3 Aarhuské ú mluvy, neboť se týkaly řízení pro napadení jednání 
a opomenutí soukromých osob a orgánů ve řejné správy jiných, než jsou orgány, na něž se vztahuje 
čl. 2 odst. 2 dr uhý pododstavec úmluvy. Za plnění uvedených povinností tedy byly nadále odpovědné 
členské státy, a to dokud Společenství nepřijme p rávní předpisy zajišťující plnění těchto povinností.
132
133
134
135
136
137
132 —
133 —
134 —
135 —
136 —
137 —
22 ECLI:EU:C:2014 :310STANOVISKO G ENERÁLNÍHOADVOKÁTAN.JÄÄS KINENA–SPOJENÉVĚCIC-401/12PažC-403/12P
RADA A DALŠÍv.VERENIGINGMILIEUDEFENSIEA STICHTINGSTOPLUCHTVERONTREINIGINGUTRECHT
118. Jak jsem j iž připomenul, z přípravných prací předcházejících přijetí Aarhuského nařízení přitom 
vyplývá, že účelem u vedeného nařízení bylo uvést právo Společenství do souladu s ustanoveními 
úmluvy 
COMM (2003 ) 622 f inal 2003 /0242 COD, s. 17.. Je pravda, že uplatnění úmluvy vyžadovalo na úrovni Unie přijetí dalších aktů sekundárního 
práva 
Z bodu 11 o důvodnění směrnice 2003 /35 v yplývá, že tato směrnice byla přijata za tím ú čelem, aby unijní právní předpisy byly „plně 
v souladu s ustanoveními Aarhuské ú mluvy, zejména s jejím [...] čl. 9 odst. 2“. (Viz mimo jiné stanovisko g enerální advokátky K okott ve 
věci Komise v. Spojené krá lovství, C-530/11, EU:C:2013 :554, a stanovisko g enerálního ad vokáta Cruz Villalóna ve v ěci, v níž byl vydán 
rozsudek G emeinde Altrip a další, C-72/12, EU:C:2013 :712). Bod 5 odůvodnění směrnice 2003 /4 rovněž upřesňuje, že přijetím této 
směrnice zamýšlel unijní zákono dárce zajistit slučitelnost unijního práva s Aarhuskou úmluvou pokud jde o právo na přístup k informacím 
o životním prostředí (v tomto ohledu viz rozsudek Flachglas Torgau, C-204/09, EU:C:2012 :71, bod 31).. Nicméně Aarhuské n ařízení, třebaže přispívá k dosažení cílů politiky o chrany životního 
prostředí, usilovalo především o doplnění kon krétních aspektů týkajících se přístupu k právní pomoci 
v rámci stávajícího systému Společenství zavedeného prostřednictvím č lánků 9 a ž 13 A arhuského 
nařízení 
Pokud jde o přístup k právní ochraně, platily bývalé články 230 ES a 232 ES, které zaručují přístup k právní ochraně v EU. Tato ustanovení 
však neumožňovala Společenství ratifikovat úmluvu, jelikož některá její ustanovení jsou podrobnější nebo ambicióznější než tehdy existující 
ustanovení Společenství. Viz COMM (2003 ) 622 f inal 2003 /0242 COD, s. 3.. Uvedené je o to důležitější, že návrh směrnice o přístupu k právní ochraně dosud 
v unijním právu neuspěl 
Návrh směrnice o přístupu k právní ochraně v otázkách životního prostředí, která m á definovat veškeré minimální požadavky týkající se 
přístupu ke s právním a soudním řízením ve v ěcech životního prostředí, a provést tak do unijního práva a práva členských států třetí pilíř 
Aarhuské ú mluvy. Viz COM(2003 ) 624 f inal..
119. Přezkum legality Aarhuského nařízení z hlediska ú mluvy téhož názvu je tedy za současného stavu 
práva o to n ezbytnější, že U nie je povinna plně dodržet své z ávazky p rovedením p ovinností 
vyplývajících z Aarhuské ú mluvy.
120. V tomto kon textu navrhuji odmítnout argumentaci Komise vycházející z nutnosti celkového 
pohledu na systém ú činné soudní ochrany v unijním právu. Je nesporné, že soudní ochrana jednotlivců 
v rámci unijního soudního systému není zajištěna pouze jednotlivými přímými žalobami, ale i díky 
mechanismu p ředběžných o tázek. N icméně me chanismus předběžných o tázek n emůže napravit 
a vyplnit me zery vyplývající z restriktivního přístupu zvoleného unijním zákono dárcem p ři provedení 
ustanovení úmluvy, jejíž smluvní stranou je Unie.
121. Na rozdíl od Komise se domnívám, že zavedení opravných prostředků proti opatřením, „jež jsou 
v rozporu s ustanoveními práva životního prostředí“, hlavně na vnitrostátní úrovni by znamenalo no vé 
přenesení odpovědnosti příslušející Unii na členské státy. Unie přitom nemůže požadovat od členských 
států, aby zajistily určitou úroveň kon troly za účelem v yplnění me zer v sekundárním p rávu. Přijetím 
Aarhuského nařízení se tak Unie de f acto stala plně odpovědnou za splnění povinností, které pro ni 
vyplývají z Aarhuské ú mluvy.
122. Naproti tomu ochotně připouštím, že posouzení správnosti provedení povinností vyplývajících 
z Aarhuské ú mluvy by m uselo být jiné, kdyby k tomuto provedení došlo prostřednictvím směrnic, 
jelikož to je zajišťováno ve d vou fázích, a sice přijetím u vedených směrnic a jejich provedením d o 
práva členských států 
Report by the Compliance Committee on th e Compliance by the European Community with its obligation u nder the Convention p resented 
to th e T hird mee ting o f th e P arties t o th e C onvention ( Kazokiskes R eport) 
http://www .unece.org/fileadmin/DAM/env/documents/2008 /pp/mop3/ece_mp_pp_2008 _5_add_10_e.pdf.
123. Pokud jde dále o rozsah přístupu k právní ochraně v Aarhuském n ařízení, je třeba kon statovat, že 
čl. 10 o dst. 1 Aarhuského nařízení vyjadřuje tento cíl tím, že přiznává kvalifikovaným subjektům, a sice 
sdružením z astupujícím ve řejnost, m ožnost požádat o vnitřní přezkum a ktu, který porušuje právo 
životního prostředí. Z přípravných prací jasně vyplývá, že přezkum byl zaveden, aby nedošlo k zásahu 
do výkonu práva na přístup k soudu na základě Smlouvy, podle kterého m ůže každá o soba podat 
žalobu k Soudnímu dvoru proti rozhodnutím, která se jí bezprostředně a osobně dotýkají 
COM(2003 ) 622 f inal 2003 /0242 COD..
138
139
140
141
142
143 144
145
146
138 —
139 —
140 —
141 —
142 —
143 —
144 —
145 —
146 —
ECLI:EU:C:2014 :310 23STANOVISKO G ENERÁLNÍHOADVOKÁTAN.JÄÄS KINENA–SPOJENÉVĚCIC-401/12PažC-403/12P
RADA A DALŠÍv.VERENIGINGMILIEUDEFENSIEA STICHTINGSTOPLUCHTVERONTREINIGINGUTRECHT
124. Z hlediska o sobní působnosti článek 10 A arhuského nařízení zavedením p řezkumného řízení 
usnadnil přístup k právní ochraně nevládním organizacím, jelikož nemusí uplatňovat dostatečný zájem 
ani tvrdit, ž e d ošlo k zásahu d o jejich p ráva, aby m ohly u platnit toto p rávo v souladu 
s článkem 263 SFEU. Nařízení těmto uskupením tedy přiznává postavení adr esátů 
Z legislativních prací předcházejících přijetí Aarhuského nařízení vyplývá, že „[m]ožnost spočívající v přiznání práva na přístup k právní 
ochraně ve v ěcech životního prostředí všem f yzickým i právnickým osobám n ebyla považována za racionální řešení […]. Znamenalo by to 
totiž změnu článků 230 a 232 S mlouvy o ES: tato zásada t edy nemůže být stanovena prostřednictvím sekundárního práva. Návrh tedy 
počítá s omezením p ráva podat návrh na zahájení soudního řízení na ‚kvalifikované subjekty‘ “ Viz návrh nařízení COM(2003 ) 622 f inal, 
s. 17..
125. Naproti tomu z hlediska v ěcné působnosti je rozsah případných napadení prostřednictvím 
takzvaného „přezkumu“ vymezen ve s větle článku 10 ve s pojení s čl. 2 odst. 1 písm. g) Aarhuského 
nařízení tak, že zahrnuje individuálně určená opatření podle práva životního prostředí, která b yla 
přijata orgánem n ebo subjektem S polečenství a mají právně závazné vnější účinky. Kromě toho je 
opatření, které může být napadeno v rámci takového „přezkumu“, vymezeno t ak, že v souladu s čl. 2 
odst. 2 Aarhuského nařízení vylučuje správní akty přijaté unijním orgánem n ebo subjektem „ve funkci 
orgánu správního přezkumu“.
126. Rád b ych v tomto ohledu poukázal na to, že návrh nařízení ve s vém p ůvodním znění definoval 
pojem „akt“ jako z ahrnující „jakékoliv správní opatření, které bylo přijato orgánem n ebo subjektem 
Společenství podle práva životního prostředí a má závazné vnější účinky“ 
COM(2003 ) 622 f inal, s. 28. Je třeba uvést, že problematika vyloučení aktů přijatých v rámci výkonu zákono dárné nebo soudní funkce byla 
od začátku o ddělená od problematiky v yloučení aktů přijatých ve f unkci orgánu správního přezkumu (státní podpory, porušení, smírčí 
řízení, OLAF atd.) (tamtéž, s. 11).. Pojem „individuálně 
určený správní akt“ se objevil až ve s tadiu společného postoje přijatého Radou 
Společný postoj ze dne 20. dubna 2005 , 6273 /05, (ENV 57, JUSTCIV 24 INF 38 O NU 10 CODEC 81 O C 80 ). a byl převzat 
Parlamentem ve dr uhém č tení 
Legislativní usnesení Evropského parlamentu ke s polečnému postoji Rady ohledně přijetí nařízení Evropského parlamentu a Rady o použití 
ustanovení Aarhuské ú mluvy o přístupu k informacím, účasti veřejnosti na rozhodování a přístupu k právní ochraně v záležitostech 
životního prostředí n a orgány a subjekty Společenství [6273 /2/2005 – C 6-0297 /2005 – 2003 /0242 (COD)]. Od stadia s polečného postoje 
poukazovalo Belgické krá lovství na neslučitelnost s Aarhuskou úmluvou v tom smyslu, že ustanovení povedou k neoprávněnému omezení 
přístupu ve řejnosti k opravným p rostředkům, které jsou orgány v souladu s úmluvou povinny zaručit. Viz v tomto ohledu prohlášení 
Belgického krá lovství: http://register.consilium.europa.eu/pdf/fr/05/st10/st10896 -ad01.fr05.pdf, aniž bylo uvedeno jakékoliv odůvodnění.
127. Vzhledem k neexistenci jakékoliv definice pojmu „správní akt“ v jiných pramenech unijního práva 
jde v Aarhuském n ařízení o definici ad hoc, jejíž rozsah je obtížné vymezit 
Pro úplnější analýzu výzev v souvislosti s přezkumným řízením viz Pallemaerts, M; „Acces to Environmental Justice at EU level“, v The 
Aarhus Convention at Ten, Interactions and Tensions between Conventional International Law and EU Environmental Law, Europa Law 
Publishing, 2001 .. Zdá se mi nicméně jasné, 
že úmyslem z ákono dárce bylo omezit působnost přezkumného řízení.
128. Je pravda, že akt je definován v čl. 2 písm. g) Aarhuského nařízení jako o patření přijaté „podle 
práva životního prostředí“. Posledně uvedená podmínka j e tedy v porovnání s cíli vyplývajícími 
z článku 191 SFEU p ojata široce 
Jedná se tedy nejen o akty přijaté na základě článku 191 SFEU, nýbrž i o akty s dvojím právním základem ( mimo jiné viz rozsudky K omise 
v. Rada, C-94/03, EU:C:2006 :2, a Komise v. Parlament a Rada, C-411/06, EU:C:2009 :518).. Je také p ravda, že obecný 
V protikladu k aktům s obecnou působností, které se vztahují na objektivně určené situace a mají právní účinky v ůči obecně a abstraktně 
vymezeným ka tegoriím o sob (viz rozsudek ze dne 17. června 1980 , Calpak a Società Emiliana Lavorazione Frutta v. Komise (789/79 
a 790/79, EU:C:1980 :159, bod 9.) n ebo individuální charakter 
rozhodnutí se podle judikatury posuzuje s ohledem n a jeho obsah za účelem z jištění, zda j eho 
ustanovení mohou osobně a bezprostředně ovlivnit postavení dotčených osob 
Rozsudek Acciaierie Fonderie Ferriere di M odena v. Haute Au torité (55/63 a ž 59/63 a 61/63 a ž 63 /63, EU:C:1964 :37).. V rámci Aarhuského 
nařízení toto rozlišování závisí hlavně na výkladu pojmu „zákono dárství“ ve s myslu Aarhuské ú mluvy, 
jak jej přebírá A arhuské n ařízení, jehož výklad je předmětem mé ho souběžného stanoviska ve v ěcech 
Rada a Komise v . Stichting N atuur e n M ilieu a Pesticide A ction N etwork E urope 
(C-404/12 P a C-405/12 P) 
Stanoviska p řednesená společně dne 8. května 2014 ..
147
148
149
150
151
152 153
154 155
147 —
148 —
149 —
150 —
151 —
152 —
153 —
154 —
155 —
24 ECLI:EU:C:2014 :310STANOVISKO G ENERÁLNÍHOADVOKÁTAN.JÄÄS KINENA–SPOJENÉVĚCIC-401/12PažC-403/12P
RADA A DALŠÍv.VERENIGINGMILIEUDEFENSIEA STICHTINGSTOPLUCHTVERONTREINIGINGUTRECHT
129. Je nicméně nesporné, že se přezkumné řízení 
K procesním aspektům viz rozhodnutí Komise č. 2008 /50/ES ze dne 13. prosince 2007 , kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení 
Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1367 /2006 o Aarhuské ú mluvě, pokud jde o žádosti o vnitřní přezkum správních aktů (Úř. věst. 
2008 , L 13, s. 24). vztahuje pouze na individuální rozhodnutí, která 
mají právní účinky, jež mohou ovlivnit zájmy jejich adr esátů. Velmi malý rozsah napadení týkajících se 
porušení práva životního prostředí n a základě článku 10 A arhuského nařízení potvrdila na jednání 
Komise, která byla schopna předložit, a to nikoliv bez problémů, jediný příklad kon krétního uplatnění 
přezkumného řízení, a sice povolení k uvedení GMO na trh. Je ostatně nutné kon statovat, že oblast 
GMO, jakož i uvádění chemických přípravků na trh v souladu s nařízením R EACH 
Článek 64 n ařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1907 /2006 z e dne 18. prosince 2006 o registraci, hodnocení, povolování 
a omezování chemických látek, o zřízení Evropské a gentury pro chemické látky, o změně směrnice 1999 /45/ES a o zrušení nařízení Rady 
(EHS) č. 793/93, nařízení Komise (ES) č. 1488 /94, směrnice Rady 76 /769/EHS a směrnic Komise 91 /155/EHS, 93/67/EHS, 93/105/ES 
a 2000 /21/ES (Úř. věst. L 396, s. 1). jsou podle 
všeho hlavními oblastmi, na kt eré se přezkumné řízení skutečně uplatňuje 
Viz postup podle nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1829 /2003 z e dne 22. září 2003 o geneticky m odifikovaných potravinách 
a krmivech ( Úř. věst. L 268, s . 1) – O dpověď K omise z e d ne 26. května 2008 z veřejněná n a s tránce 
http://ec.europa.eu/environment/aarhus/pdf/title_iv/Reply%20to%20J_E.pdf.. Praxe Komise tak 
potvrzuje restriktivní výklad A arhuského nařízení 
Komise tak dospěla k závěru, že žádost o přezkum rozhodnutí o schválení programu pomoci z Evropského fondu pro regionální rozvoj, 
třebaže právně závazná, neměla vnější účinky, jelikož členský stát, který byl příjemcem, mohl určit způsobilé projekty (viz odpověď Komise 
Ekologickém u p rávnímu s ervisu z e d ne 6. srpna 2008 , z veřejněná n a i nternetové s tránce K omise: 
http://ec.europa.eu/environment/aarhus/pdf/title_iv/Reply%20to%20EPS.pdf). N a z ákladě s tejných d ůvodů K omise o dmítla j ako 
nepřípustnou žádost o přezkum rozhodnutí, kterým b yl stanoven „short-list“ ka ndidá tů na místo výkonn ého ředitele agentury REACH 
(odpověď K omise E kologickém u p rávnímu s ervisu z e d ne 6. srpna 2008 , zveřejněná n a i nternetové s tránce K omise: 
http://ec.europa.eu/environment/aarhus/pdf/title_iv/Reply%20to%20EPS.pdf ).
130. Konečně je třeba uvést, že podle Aarhuského nařízení se žaloby k Soudnímu dvoru podle 
článku 12 u vedeného nařízení netýkají sporného správního aktu, nýbrž odpovědi o rgánu n ebo 
instituce, k nimž byla podána žádost o vnitřní přezkum. Nevládní organizace tedy může požadovat 
meritorní přezkum pouze prostřednictvím námitky p rotiprávnosti, jaká stála i u zrodu projednávaných 
věcí.
131. Je tedy nutné kon statovat, že článek 10 A arhuského nařízení nepředstavuje úplné provedení 
povinností vyplývajících z čl. 9 odst. 3 Aarhuské ú mluvy 
Jak jsem j iž uvedl, Aarhuské n ařízení bylo Výborem ( Aarhus Convention C ompliance Committe) posouzeno j ako p říliš restriktivní, či 
dokonce neslučitelné s úmluvou. „The scope o f the Aarhus Regulation is far m ore restrictive th an th at of the Aarhus Convention, and so 
the Regulation f ails to fully implement the Convention. This causes three specific problems. First, it appears to m ake it impossible to 
challenge a whole range of EC institutions and bodies’ decisions. Second, it fails to transpose of article 9(2) of the Convention. Third, it 
incorrectly transposes article 9(3) of the Convention“. 
http://www .unece.org/fileadmin/DAM/env/pp/compliance/C2008 -32/communication/Communication.pdf, s. 20..
132. Z důvodů uvedených výše v souvislosti s výkladem č l. 9 odst. 3 Aarhuské ú mluvy není toto 
konstatování oslabeno r ozsahem p rostoru pro rozhodování, který je přiznán signatářům A arhuské 
úmluvy. Soudní dvůr totiž takový prostor při provedení článku 9 A arhuské ú mluvy (a například 
článku 15a směrnice 96 /61/ES 
Směrnice Rady 96 /61/ES ze dne 24. září 1996 o integrované prevenci a omezování znečištění (Úř. vest. L 257, s. 26; Zvl. vyd. 15/03, s. 80).) 
Rozsudek Križan a další (EU:C:2013 :8, bod 106). u znává, ale zároveň hájí přístup, který je velmi ochranářský, co se 
týče užitečného účinku a cílů úmluvy v souvislosti s povinnostmi provedení příslušejícími členským 
státům 
Rozsudky B oxus a další (EU:C:2011 :667, bod 53) a Deutsche Umwelthilfe (C-515/11, EU:C:2013 :523).. Podle mé ho názoru tedy není možné zaujmout vůči samotné Unii odlišný přístup 
Viz prohlášení doprovázející přijetí Aarhuské ú mluvy. „Fully supporting the objectives pursued by the Convention a nd considering that the 
EC itself is being actively involved in the protection o f the environment through a comprehensive and ev olving set of legislation, it was felt 
important no t on ly to sign up to th e Convention a t the Community level but also to cover its own institutions, alongside national public 
authorities“; toto prohlášení je uvedeno v Pallemaerts, M., „Access to Environmental Justice at EU level“, op. cit., s. 273. Viz rovněž 
rozhodnutí 2005 /370..
156
157 158
159
160
156 —
157 —
158 —
159 —
160 —
ECLI:EU:C:2014 :310 25STANOVISKO G ENERÁLNÍHOADVOKÁTAN.JÄÄS KINENA–SPOJENÉVĚCIC-401/12PažC-403/12P
RADA A DALŠÍv.VERENIGINGMILIEUDEFENSIEA STICHTINGSTOPLUCHTVERONTREINIGINGUTRECHT
133. S o hledem n a všechny výše u vedené ú vahy se domnívám, že T ribunál právem d ospěl 
v napadeném r ozsudku k závěru, že námitce protiprávnosti směřující proti článku 10 A arhuského 
nařízení ve s pojení s čl. 2 odst. 1 písm. g) uvedeného nařízení je třeba vyhovět. Pokud se Soudní dvůr 
rozhodne tuto problematiku p řezkoumat, navrhuji tedy druhý důvod Komise zamítnout.
E – Dodatečné úvahy
134. V případě neexistence přímého účinku me zinárodní smlouvy, chápané jako p ramen práva pro 
jednotlivce, může být užitečné připomenout zásadu kon formního výkladu coby nástroj umožňující 
zajistit užitečný účinek takové smlouvy.
135. Povinnost vykládat sekundární právo v souladu s mezinárodními smlouvami zavazujícími 
Společenství totiž platí i pro samotný unijní soud 
Zásada kon formního výkladu byla stanovena rozsudkem I nterfood (EU:C:1972 :30. Viz rozsudek Kupferberg (EU:C:1982 :362, bod 14).. Podle ustálené judikatury musí být ustanovení 
unijního práva v co největším m ožném r ozsahu vykládána ve s větle znění a cíle me zinárodních smluv, 
jejichž stranou je Unie 
Rozsudky H ermès (EU:C:1998 :292, bod 28; Safety Hi-Tech (C-284/95, EU:C:1998 :352, bod 22), a Bellio F.lli (C-286/02, EU:C:2004 :212, 
bod 33).. Takový „slaďující výklad“ 
Simon, D., „La panacée d e l’interprétation c onforme“, v De Rome à Lisbonne: les juridictions de l ’Union européenne à la croisée des 
chemins, Bruylant 2013 , s. 284. je v případě me zinárodního práva omezen tím, že 
uvedená zásada „se uplatní pouze v případě, kd y dotčená me zinárodní dohoda m á přednost před 
dotčeným p ředpisem p ráva Společenství“ 
Rozsudek M icrosoft v. Komise (T -201/04, EU:T:2007 :289, bod 798).. Uvedený výklad je tedy v projednávané věci v zásadě 
přípustný.
136. Nicméně me todu kon formního výkladu lze použít pouze tehdy, pokud sporné ustanovení není 
dostatečně jasné nebo jej lze s ohledem n a jeho kon text, povahu nebo systematiku u stanovení či 
základního aktu, jehož je součástí, vykládat několika z působy. Vzhledem k výše uvedeným ú vahám 
tomu tak v případě článku 10 A arhuského nařízení, z něhož jasně vyplývá vůle vyloučit z jeho 
působnosti akty s obecnou působností, není.
137. Stejně jako p ravidla platná pro výklad v nitrostátního práva, je kr omě toho konformní výklad 
omezen obecnými právními zásadami a nemůže sloužit jako z áklad p ro výklad c ontra legem 
Pravidlo uvedené v souvislosti s výkladem v nitrostátního práva například v rozsudku D ominguez (C-282/10, EU:C:2012 :33, bod 25).. 
Vzhledem k tomu, že podle mé ho názoru působnost Aarhuského nařízení omezuje přístup k soudu 
prostřednictvím d efinice aktu, na kt erý se vztahuje přezkumné řízení, jež je z hlediska p ůsobnosti 
Aarhuské ú mluvy příliš restriktivní, mám za to, že v tomto případě je kon formní výklad v yloučen.
VII – K vedlejšímu kasačnímu opravnému prostředku
138. Organizace na ochranu životního prostředí podaly ve v ěcech C-401/12 P až C-403/12 P vedlejší 
kasační opravný prostředek, kt erý označily za „podmíněný“, jelikož byl podán výlučně „pro případ, že 
Soudní dvůr nevyhoví důvodům u vedeným v kasační odpovědi“. Uvedené organizace v tomto rá mci 
uvádějí jediný důvod, vycházející z toho, že Tribunál neprávem n epřiznal pojmu „akty“ uvedenému 
v čl. 9 odst. 3 Aarhuské ú mluvy přímý účinek.
161
162
163
161 —
162 —
163 —
26 ECLI:EU:C:2014 :310STANOVISKO G ENERÁLNÍHOADVOKÁTAN.JÄÄS KINENA–SPOJENÉVĚCIC-401/12PažC-403/12P
RADA A DALŠÍv.VERENIGINGMILIEUDEFENSIEA STICHTINGSTOPLUCHTVERONTREINIGINGUTRECHT
139. Rada, Komise i Parlament mají shodně za to, že takový „podmíněný“ vedlejší kasační opravný 
prostředek 
Pokud jde o podmíněný charakter ve dlejšího ka sačního opravného prostředku, pochybuji o tom, že samotný tento aspekt m ůže být 
důvodem n epřípustnosti. Podle mé ho názoru je ve dlejší kasační opravný prostředek podmíněný z povahy věci, jelikož závisí na osudu 
důvodů uplatněných v rámci hlavního ka sačního opravného prostředku. je nepřípustný. Co se týče věci samé, navrhují odmítnout argumenty organizací jako 
neopodstatněné. Poukazují dále na to, že organizace neusilují o zrušení výroku n apadeného rozsudku, 
nýbrž požadují ve s kutečnosti nový rozsudek, kt erý by napadený rozsudek potvrdil, ovšem n a základě 
jiných důvodů.
140. Rád b ych především uvedl, že organizace ve s vých návrhových žádáních navrhují „zrušit napadený 
rozsudek a rovněž rozhodnutí Komise o nepřípustnosti“. V rozsahu, v němž navrhují, aby Soudní dvůr 
určil, že pojem „akt“ má přímý účinek, což by umožnilo přezkoumat platnost Aarhuského nařízení, 
neusilují organizace na ochranu životního prostředí o „doplnění“ napadeného rozsudku. Výtka 
vycházející z neexistence určení přímého účinku b y totiž v případě jejího přijetí vedla ke z rušení 
celého o důvodnění Tribunálu, kt erý založil přezkum l egality n a judikatuře Fediol v. Komise 
a Nakajima v. Rada. Uvedené organizace tedy zpochybňují rozsudek Lesoochranárske z oskupenie, 
přičemž však neuvádějí právní argumenty, které by tento návrh kon krétně podporovaly. Z písemných 
podání totiž nijak nevyplývá, na základě čeho by m ohlo dojít k určení přímého účinku z a účelem 
přezkumu legality Aarhuského nařízení.
141. Kasační opravný prostředek, kt erý neobsahuje argumentaci zaměřenou kon krétně na identifikaci 
nesprávného právního posouzení, kterým je postižen rozsudek Tribunálu, musí být považován za 
nepřípustný 
V tomto smyslu viz usnesení ze dne 6. února 2014 , Thesing a Bloomberg Finance v. ECB ( C-28/13P, EU:C:2014 :96, bod 25). . T ak je tomu v případě projednávaného ve dlejšího ka sačního opravného prostředku, 
kterým ú častníci řízení v podstatě vytýkají Tribunálu, že nerozhodl o určitém a spektu, ale neuvádějí 
přitom žádné z tohoto vyplývající nesprávné právní posouzení. Takový ka sační opravný prostředek, 
třebaže se jedná o kasační opravný prostředek ve dlejší, totiž nemůže být předmětem p rávního 
posouzení umožňujícího Soudnímu dvoru splnit svou úlohu v dané oblasti a provést tak přezkum 
legality 
Rozsudek W am Industriale v. Komise (C-560/12 P, EU:C:2013 :726, bod 44)..
142. Navrhuji proto odmítnout vedlejší kasační opravný prostředek jako n epřípustný.
VIII – Závěry
143. Navrhuji, aby Soudní dvůr:
— zrušil rozsudek Tribunálu Ve reniging Milieudefensie a Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht 
v. Komise (T -396/09, EU:T:2012 :301) v rozsahu, v němž vyhověl druhému důvodu uplatněnému 
v prvním stupni a provedl přezkum legality na základě judikatury vyplývající z rozsudků Fediol 
v. Komise (70/87, EU:C:1989 :254) a Nakajima v. Rada ( 69/89, EU:C:1991 :186);
— vrátil věc Tribunálu;
— odmítl vedlejší kasační opravný prostředek ve s pojených věcech C-401/12 P až C-403/12 P;
— stanovil, že o nákladech řízení bude rozhodnuto později.