STANOVISKO GENERÁLNÍ ADVOKÁTKY

ELEANOR SHARPSTON

přednesené dne 9. března 2017 ( 1 )

Věc C‑685/15

Online Games Handels GmbH

Frank Breuer

Nicole Enter

Astrid Walden

proti

Landespolizeidirektion Oberösterreich

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Landesverwaltungsgericht Oberösterreich (Správní soud spolkové země Horní Rakousko, Rakousko)]

„Články 49 a 56 SFEU — Hazardní hry — Monopol na provozování hazardních her v členském státě — Porušení — Vnitrostátní právní úprava, jež soudu ukládá zkoumat skutkové okolnosti z moci úřední (Amtswegigkeitsgrundsatz) — Evropská úmluva o ochraně lidských práv a základních svobod — Článek 6 — Listina základních práv Evropské unie — Článek 47“

1. Projednávaná žádost o rozhodnutí o předběžné otázce vyvstává v kontextu Glücksspielgesetz (rakouský zákon o hazardních hrách) ze dne 28. listopadu 1989, jenž se mimo jiné vztahuje na fyzické nebo právnické osoby vykonávající právo usazování (článek 49 SFEU) nebo právo volného pohybu služeb (článek 56 SFEU), a procesních pravidel, která se vztahují na jednání před rakouskými správními soudy tohoto členského státu. V tomto kontextu je Soudní dvůr žádán o poskytnutí výkladu zásad základních práv podle článku 47 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“), vykládaného ve světle článku 6 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod (dále jen „EÚLP“) ( 2 ). Konkrétně se otázka týká práva obžalovaného na spravedlivý proces, chráněného článkem 47 Listiny, v případech, kdy má soud projednávající danou věc vydat konečné rozhodnutí ve věci samé a rovněž vyhledat z moci úřední důkazy v téže věci.

Právní rámec

Unijní právo

Smlouva o fungování Evropské unie

2. Článek 49 SFEU (který je součástí kapitoly 2, nadepsané „Právo usazování“, jež tvoří součást hlavy IV) stanoví: „V rámci níže uvedených ustanovení jsou zakázána omezení svobody usazování pro státní příslušníky jednoho členského státu na území jiného členského státu. Stejně tak jsou zakázána omezení při zřizování zastoupení, poboček nebo dceřiných společností státními příslušníky jednoho členského státu usazenými na území jiného členského státu. Svoboda usazování zahrnuje přístup k samostatně výdělečným činnostem a jejich výkon, jakož i zřizování a řízení podniků, zejména společností ve smyslu čl. 54 druhého pododstavce, za podmínek stanovených pro vlastní státní příslušníky právem země usazení, nestanoví-li kapitola o pohybu kapitálu jinak.“

3. Článek 52 odst. 1 SFEU stanoví: „Ustanovení této kapitoly a opatření přijatá na jejich základě nevylučují užití těch ustanovení právních a správních předpisů, které stanoví zvláštní režim pro cizí státní příslušníky z důvodu veřejného pořádku, veřejné bezpečnosti a ochrany zdraví ( 3 ).“

4. Článek 56 SFEU (který je součástí kapitoly 3, nadepsané „Služby“, jež tvoří součást hlavy IV) stanoví: „Podle následujících ustanovení jsou zakázána omezení volného pohybu služeb uvnitř Unie pro státní příslušníky členských států, kteří jsou usazeni v jiném členském státě, než se nachází příjemce služeb. Evropský parlament a Rada mohou řádným legislativním postupem rozšířit použitelnost této kapitoly též na poskytovatele služeb, kteří jsou státními příslušníky třetích zemí a kteří jsou usazeni v Unii.“

5. Článek 62 SFEU stanoví: „Pro otázky upravené touto kapitolou se použijí články 51 až 54.“

Listina

6. Článek 47 Listiny stanoví: „Každý, jehož práva a svobody zaručené právem Unie byly porušeny, má za podmínek stanovených tímto článkem právo na účinné prostředky nápravy před soudem. Každý má právo, aby jeho věc byla spravedlivě, veřejně a v přiměřené lhůtě projednána nezávislým a nestranným soudem, předem zřízeným zákonem. Každému musí být umožněno poradit se, být obhajován a být zastupován. […]“

EÚLP

7. Článek 6 odst. 1 EÚLP stanoví: „Každý má právo na to, aby jeho záležitost byla spravedlivě, veřejně a v přiměřené lhůtě projednána nezávislým a nestranným soudem, zřízeným zákonem, který rozhodne o jeho občanských právech nebo závazcích nebo o oprávněnosti jakéhokoli trestního obvinění proti němu. […]“

Vnitrostátní právo

8. Podle zákona o hazardních hrách mohou hazardní hry, při kterých se používají hrací přístroje, pořádat pouze oprávnění provozovatelé.

9. Pokud jde o první z věcí projednávaných předkládajícím soudem v původním řízení, § 50 tohoto zákona, ve znění platném v rozhodné době, stanovil, že k trestním řízením pro porušení tohoto zákona jsou v prvním stupni příslušné Bezirksverwaltungsbehörden (okresní správní orgány) a ve druhém stupni Unabhängiger Verwaltungssenat (nezávislý správní soud) [nyní Landesverwaltungsgericht (spolkový správní soud)] dané spolkové země. Donucovací orgány, včetně finančních úřadů, měly uvedeným subjektům poskytovat podporu a mohly z vlastního podnětu kontrolovat dodržování tohoto zákona.

10. Podle § 52 odst. 1 uvedeného zákona měla být méně závažná porušení považována za správní delikty a správní orgány mohly ukládat pokuty až do výše 22000 eur. Podle § 52 odst. 2 mělo být v případě závažnějších porušení postupováno jako v případě trestných činů upravených Strafgesetzbuch (trestní zákoník). V případě podezření z porušení monopolu na hazardní hry, který tento zákon přiznával státu, mohly správní orgány podle § 53 hrací přístroje zabavit.

11. Na základě změn zákona o hazardních hrách, které vstoupily v platnost v roce 2014, a tudíž se vztahují na druhou věc projednávanou předkládajícím soudem v původním řízení, byl § 52 uvedeného zákona pozměněn tak, aby za veškerá porušení byly ukládány pouze správní sankce.

12. Podle čl. 90 odst. 2 Bundes-Verfassungsgesetz (Spolkový ústavní zákon) mají řízení v trestních věcech kontradiktorní povahu. Článek 130 odst. 4 téhož zákona v případě žalob na zrušení rozhodnutí správních orgánů podaných ke správním soudům spolkových zemí, jako je předkládající soud, stanoví, že v odvolacím řízení musí tyto soudy samy rozhodnout ve věci samé.

13. Podle § 46 odst. 1 Verwaltungsgerichtverfahrengesetz (zákon o řízení před správními soudy) má správní soud shromáždit veškeré důkazy nezbytné k vyřešení sporu.

14. Podle § 25 Verwaltungsstrafgesetz (zákon o správních deliktech) správní soud stíhá delikty z moci úřední. Přihlíží k polehčujícím i přitěžujícím okolnostem.

Skutkové okolnosti, řízení a předběžná otázka

15. Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká dvou věcí, které jsou projednávány předkládajícím soudem. Každou z nich uvedu samostatně.

Řízení vedené proti společnosti Online Games Handels GmbH

16. Na základě informace z anonymního zdroje nařídilo Bundespolizeidirektion Wels (nyní součást Landespolizeidirecktion Oberösterreich) (policejní ředitelství spolkové země Horní Rakousko, dále jen „policejní ředitelství“) úředníkům Finanzamt Linz (finanční úřad v Linci, dále jen „finanční úřad“), aby provedli prohlídku v kavárně známé jako „SJ-Bet Sportbar“ ve Welsu. Stalo se tak dne 8. března 2012. V prostorách se nacházelo osm hracích přístrojů, jež byly klasifikovány jako hrací přístroje, jejichž provozování zasahuje do federálního monopolu stanoveného zákonem o hazardních hrách. Úředníci provádějící prohlídku byli informováni, že jeden z těchto přístrojů patří společnosti Online Games Handels GmbH (dále jen společnost „Online Games“) založené v Rakousku. Následně vyšlo najevo, že dotčené hry provozuje společnost s ručením omezeným založená v Brně (Česká republika). Všechny hrací přístroje byly zajištěny a policejní ředitelství svým rozhodnutím ze dne 17. dubna 2012 nařídilo jejich zabavení.

17. Společnost Online Games uvedené rozhodnutí napadla před předchůdcem předkládajícího soudu [Unabhängiger Verwaltungssenat des Landes Oberösterreich (Nezávislý správní senát spolkové země Horní Rakousko)]. Uvedený soud její opravný prostředek rozhodnutím ze dne 21. května 2012 zamítl. Společnost Online Games proti tomuto rozhodnutí podala odvolání k Verwaltungsgerichtshof (Nejvyšší správní soud, Rakousko), který uvedené rozhodnutí rozsudkem ze dne 1. října 2015 zrušil. Věc je nyní znovu projednávána předkládajícím soudem, který se nyní nazývá Landesverwaltungsgericht Oberösterreich (Správní soud spolkové republiky Horní Rakousko). Společnost Online Games v uvedených řízeních zpochybňuje slučitelnost zákona o hazardních hrách s unijním právem, zejména s ustanoveními Smlouvy týkajícími se svobody usazování, zakotvené v článku 49 SFEU, a volného pohybu služeb, zakotveného v článku 56 SFEU.

Řízení vedené proti F. Breuerovi a dalším

18. Na základě informací získaných od třetí osoby uskutečnili úředníci finančního úřadu dne 14. srpna 2014 prohlídku v kavárně „Café Vegas“ v Linci. Zabavili osm hracích přístrojů, které byly podle jejich názoru provozovány v rozporu se zákonem o hazardních hrách. Zaměstnanec nacházející se v provozovně jim sdělil, že tyto přístroje patří společnosti Franck Gastro s.r.o., která byla založena v České republice. Policejní ředitelství poté F. Breuerovi a dalším dvěma účastníkům původního řízení před předkládajícím soudem uložilo každému pokutu ve výši 24000 eur, neboť mělo za to, že v dotčených prostorách provozují nebo se účastní provozování hracích přístrojů. Frank Breuer je zástupcem společnosti s ručením omezeným založené na Slovensku ( 4 ).

19. Každý z uvedených účastníků řízení podal proti uložené pokutě opravný prostředek k předkládajícímu soudu. Tvrdí, že federální monopol stanovený zákonem o hazardních hrách je v rozporu s unijním právem.

Předběžná otázka

20. Při rozhodování o jemu předložené otázce má předkládající soud na zřeteli judikaturu Soudního dvora týkající se zákona o hazardních hrách, jež vyplývá z rozsudku Pfleger a další ( 5 ), a zejména konstatování v bodě 50 tohoto rozsudku, jež se týká povinností členského státu, který se hodlá dovolávat cíle, jenž je způsobilý ospravedlnit omezení volného pohybu služeb ( 6 ). Podle předkládajícího soudu se toto konstatování vztahuje obdobně na omezení svobody usazování, neboť i zákon o hazardních hrách je třeba vykládat jako předpis, který se odchyluje od uvedené svobody ( 7 ). V této souvislosti vyjadřuje obavu, že aktivní úloha, kterou jsou rakouské správní soudy povinny plnit při získávání důkazů v jim předložených věcech ( 8 ), a tomu odpovídající relativně pasivní role, kterou má státní zastupitelství v uvedených řízeních, mohou být v rozporu s touto judikaturou Soudního dvora.

21. Předkládající soud se proto rozhodl předložit na základě článku 267 SFEU Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku: „Mají být článek 56 SFEU nebo článek 49 a násl. SFEU, ve světle článku 6 [EÚLP] ve spojení s článkem 47 [Listiny], vykládány v tom smyslu, že s ohledem na objektivitu a nestrannost soudu požadovanou v judikatuře Evropského soudu pro lidská práva [zejména s ohledem na rozsudek (Ozerov v. Rusko ( 9 )), bod 54], tato ustanovení ve světle judikatury Soudního dvora Evropské unie [zejména rozsudku (Pfleger a další)] brání vnitrostátní právní úpravě, podle níž má ve správním řízení trestní povahy důkazy odůvodňující trestněprávní ochranu kvazimonopolní právní úpravy vnitrostátního trhu v oblasti hazardních her bez návrhu a nezávisle na jednání účastníků řízení uvést a vymezit a následně samostatně vyšetřit a posoudit soud, jenž je (v témže obsazení/téže funkci) příslušný rozhodovat o zákonnosti trestního opatření, jež je předmětem žaloby, a nikoli státní zastupitelství (nebo jiný státní orgán podílející se na trestním stíhání) ve funkci zástupce obžaloby?“

22. Písemná vyjádření předložili společnost Online Games, F. Breuer a další, rakouská a belgická vláda a Evropská komise. Řeči těchto účastníků řízení a jejich odpovědi na otázky položené Soudním dvorem byly vyslechnuty na jednání konaném dne 10. listopadu 2016.

Posouzení

K přípustnosti

23. Podle rakouské vlády je projednávaná žádost o rozhodnutí o předběžné otázce nepřípustná.

24. Zaprvé tvrdí, že tato předběžná otázka je hypotetická. Odkazuje na neexistující „vnitrostátní právní úpravu“, neboť výklad vnitrostátního práva poskytnutý předkládajícím soudem není správný a má být upřednostněn výklad poskytnutý rakouskou vládou.

25. Pokud by byl akceptován argument rakouské vlády, bylo by tím v podstatě řečeno, že pokud jde o správný výklad vnitrostátního práva, je Soudní dvůr povinen upřednostnit tvrzení vnitrostátní vlády před popisem, který uvedl předkládající soud v předkládacím rozhodnutí. To je zjevně nesprávné a je zřejmé, že argument rakouské vlády je v tomto ohledu zcela neopodstatněný. Nebudu se jím dále zabývat ( 10 ). Je zřejmé, že předběžnou otázku nelze na tomto základě kvalifikovat jako „hypotetickou“.

26. Zadruhé rakouská vláda tvrdí, že předkládající soud neposkytl v předkládacím rozhodnutí právní a skutkové okolnosti dostatečné k tomu, aby mohl Soudní dvůr rozhodnout.

27. Podle ustálené judikatury platí u otázek předložených vnitrostátním soudem domněnka relevance. Soudní dvůr může odmítnout rozhodnout o takové otázce pouze tehdy, je-li zjevné, že žádaný výklad nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení, jestliže se jedná o hypotetický problém nebo také jestliže Soudní dvůr nedisponuje skutkovými nebo právními poznatky nezbytnými pro užitečnou odpověď na otázky, které jsou mu položeny ( 11 ).

28. Je pravda, že přesné postavení zákona o hazardních hrách ve vnitrostátním právu je nejasné, přinejmenším ve vztahu k věcem předloženým Soudnímu dvoru, a to navzdory otázkám, které byly účastníkům řízení na jednání položeny. Nicméně mám za to, že Soudní dvůr disponuje dostatečnými informacemi o právním a skutkovém rámci sporu před předkládajícím soudem, a rozsah předběžné otázky je jasný. Evropská komise ani žádná z vlád, které předložily vyjádření, navíc neměly při formulování svého vyjádření na základě předkládacího rozhodnutí žádné problémy ( 12 ).

29. Dospěla jsem tudíž k závěru, že žádost o rozhodnutí o předběžné otázce je přípustná.

Úvodní poznámky

Použitelnost Listiny a EÚLP

30. K uplatnění Listiny je třeba, aby členský stát „uplatňoval právo Unie“ ve smyslu jejího článku 51. Jak jsem již vysvětlila ve svém stanovisku předneseném ve věci Pfleger a další ( 13 ), pokud členský stát přijme opatření, které se odchyluje od základní svobody zaručené Smlouvou o fungování Evropské unie, spadá toto opatření do oblasti působnosti unijního práva. Pravomoc odchýlit se za určitých okolností od základní svobody zaručené unijním právem je pravomocí ponechanou členským státům, kterou unijní právo uznává; výkon této pravomoci je však unijním právem omezen. Pokud soud – ať již vnitrostátní soud nebo Soudní dvůr – přezkoumává, zda vnitrostátní právní úprava omezující výkon takové základní svobody spadá pod výjimku upravenou ve Smlouvě (a je tedy přípustná), musí být uvedený přezkum proveden za použití kritérií, která vyplývají z unijního, nikoli vnitrostátního práva, a na základě těchto kritérií. Je proto nutné vycházet z toho, že členský stát „uplatňuje unijní právo“ ve smyslu článku 51, pokud zavádí výjimku ze základní svobody. Z toho vyplývá, že Listina se použije ( 14 ). Vzhledem k tomu, že vnitrostátní opatření dotčené v původních řízeních „uplatňuje“ unijní právo, protože spadá do jeho působnosti, musí být vykládáno ve světle Listiny. Skutečnost, že projednávaná věc se na rozdíl od věci Pfleger a další týká procesních pravidel, která musí vnitrostátní soud uplatňovat při rozhodování ve věci, a nikoliv platnosti samotného odchylného opatření, nemá podle mého názoru význam.

31. Podle ustálené judikatury Evropského soudu pro lidská práva (dále jen „štrasburský soud“) se čl. 6 odst. 1 EÚLP vztahuje na správní delikty a odpovídající správní řízení trestní povahy podle rakouského práva ( 15 ). Z toho vyplývá, že tyto delikty mají být klasifikovány jako „trestné“ ve smyslu uvedeného ustanovení, a tedy i ve smyslu článku 47 Listiny ( 16 ).

Rozsudek ve věci Pfleger a další

32. Ve věci projednávané před Soudním dvorem vyvstává otázka, jež má spojitost s rozsudkem Pfleger a další ( 17 ). V uvedené věci byl Soudní dvůr požádán, aby rozhodl o řadě otázek, které mu položil Unabhängiger Verwaltungssenat des Landes Oberösterreich (Nezávislý správní senát spolkové země Horní Rakousko), tj. předchůdce předkládajícího soudu, a které se v podstatě týkaly platnosti zákona o hazardních hrách ve světle zásady proporcionality, jež se uplatňuje v kontextu článku 56 SFEU o volném pohybu služeb. Soudní dvůr konstatoval, že článek 56 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že brání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je zákon o hazardních hrách, pokud tato právní úprava nesleduje skutečně cíl ochrany hráčů nebo boje proti kriminalitě a neodpovídá skutečně snaze o omezení herních příležitostí nebo o potírání kriminality spojené s těmito hrami soudržným a systematickým způsobem ( 18 ).

33. K tomuto závěru Soudní dvůr dospěl zejména na základě následujících konstatování: „43 […] je třeba připomenout, že omezení, která stanoví členské státy, musejí splňovat příslušné podmínky přiměřenosti a zákazu diskriminace, jak je vyžaduje judikatura Soudního dvora. Vnitrostátní právní předpisy jsou k tomu, aby zaručily uskutečnění tvrzeného cíle, způsobilé pouze tehdy, pokud opravdu odpovídají snaze dosáhnout jej soudržným a systematickým způsobem […]. 44 Pouhá okolnost, že si jeden členský stát zvolil jiný systém ochrany než jiný členský stát, nemůže mít vliv na posouzení přiměřenosti ustanovení přijatých v dané oblasti. Tato ustanovení musí být posuzována pouze z hlediska cílů, které příslušné orgány dotčeného členského státu sledují, a z hlediska úrovně ochrany, kterou chtějí zajistit. […] […] 47 […] zjištění cílů, které vnitrostátní právní úprava skutečně sleduje, však spadá v rámci věci, která byla předložena Soudnímu dvoru na základě článku 267 SFEU, do pravomoci předkládajícího soudu […]. 48 Předkládající soud kromě toho musí za současného zohlednění vodítek poskytnutých Soudním dvorem rovněž ověřit, zda omezení, která ukládá dotyčný členský stát, splňují podmínky přiměřenosti, které vyžaduje judikatura Soudního dvora […]. 49 Především se musí zejména s ohledem na konkrétní způsoby použití dotčené omezující právní úpravy ujistit, že tato právní úprava skutečně odpovídá snaze o omezení herních příležitostí, omezení činností v této oblasti a potírání kriminality spojené s těmito hrami soudržným a systematickým způsobem […]. 50 V této souvislosti již Soudní dvůr judikoval, že členský stát, který se hodlá dovolávat cíle, jenž je způsobilý ospravedlnit překážku volného pohybu služeb, musí poskytnout soudu, který má o této otázce rozhodnout, všechny informace, které mu umožní ověřit, že uvedené opatření splňuje požadavky vyplývající ze zásady proporcionality […]. […] 52 […] vnitrostátní soud musí provést celkové posouzení okolností, za kterých byla přijata a uplatňována taková omezující právní úprava, jako je úprava dotčená ve věci v původním řízení.“

34. V uvedené věci Soudní dvůr ke svým závěrům dospěl s ohledem na základní svobodu poskytovat služby, jež je zakotvena v článku 56 SFEU. V projednávané věci se předběžná otázka netýká pouze uvedené svobody, ale i svobody usazování zakotvené v článku 49 SFEU ( 19 ). Vzhledem k tomu, že ustanovení článku 51 až 54 SFEU, která členským státům poskytují právo odchýlit se od svobody usazování, se na základě článku 62 SFEU vztahují rovněž na svobodu poskytovat služby, mám za to, že zásady uvedené v rozsudku Pfleger a další ( 20 ) se vztahují stejně na obě svobody.

Úloha předkládajícího soudu a povaha přečinů, jichž se údajně dopustili žalobci v původním řízení

35. Předkládající soud je součástí systému rakouského správního soudnictví. Technicky je klasifikován jako odvolací soud druhého stupně, přičemž správní delikty projednávají správní orgány v prvním stupni ( 21 ). Odvolání proti jejich rozsudkům jsou projednávána před Verwaltungsgerichtshof (Nejvyšší správní soud).

36. Přečiny, z nichž byli žalobci v původním řízení obviněni, jsou správními delikty podle vnitrostátních právních předpisů a věci, které se těchto žalobců týkají, se projednávají postupem uplatňovaným ve správním řízení. Tento postup vyžaduje, aby soud příslušný k rozhodování o dané věci vyšetřil dané protiprávní jednání z moci úřední ( 22 ). V řízení o odvolání podaném k soudu, jako je předkládající soud, přebírá správní orgán, který uložil správní sankci, funkci žalobce ( 23 ). Jak bylo uvedeno v bodě 31 výše, protiprávní jednání, jichž se žalobci v původním řízení údajně dopustili, mají být kvalifikována jako „trestné činy“ ve smyslu článku 6 EÚLP.

K podstatě věci

37. Podstatou otázky předkládajícího soudu je žádost o poskytnutí vodítka k použití článku 6 EÚLP a článku 47 Listiny v soudním řízení, jež se týká údajného porušení vnitrostátního pravidla, které ke své platnosti musí splnit podmínky vztahující se na odchylky od svobody usazování a volného pohybu služeb, jež jsou zakotveny v článku 49 a v článku 56 SFEU a uplatňovány v judikatuře Soudního dvora, zejména v rozsudku Pfleger a další ( 24 ).

38. V řízení, které je obecně známé jako kontradiktorní ( 25 ), jsou úlohy obžaloby a soudu, alespoň teoreticky, jasně rozdělené. Úkolem obžaloby je získávat a předkládat důkazy, jichž se dovolává na podporu svých tvrzení, a soud je povinen tyto důkazy posoudit mimo jiné s ohledem na vyjádření učiněná jménem obhajoby. Pokud by soud v uvedeném řízení plnil funkce obžaloby, jednalo by se o nepřijatelné vybočení z jeho soudní pravomoci a rozhodnutí vydané v takovém řízení by bylo v odvolacím řízení zcela jistě zrušeno.

39. V řízení před předkládajícím soudem tento soud zkoumá předložené důkazy z moci úřední ( 26 ). Takové řízení, ve kterém jsou povinnosti rozděleně zásadně jinak, než jak tomu je mezi obžalobou a soudem, se tradičně nazývá „vyšetřovací“ ( 27 ).

40. Bylo uvedeno, že v současnosti nelze nalézt právní systém, který je výhradně kontradiktorní nebo výhradně vyšetřovací ( 28 ). Rakouská vláda ve svém písemném vyjádření uvedla následující základní znaky systému uplatňovaného v řízení před předkládajícím soudem. Zaprvé soud je z moci úřední povinen objasnit skutkovou podstatu přečinu a za tím účelem shromažďuje všechny potřebné důkazy, přičemž návrhy účastníků řízení nejsou v tomto ohledu relevantní. Při plnění tohoto úkolu je soud povinen učinit vše, co je v jeho pravomoci, aby se dobral skutečného stavu věci. Musí tedy využít veškeré prostředky vedoucí k objasnění skutkového stavu, a zejména shromáždit veškeré důkazy dostupné v jemu předložené věci, které mohou být relevantní při přijetí rozhodnutí. Zkoumá bez omezení veškeré skutkové okolnosti, které mohou potenciálně ovlivnit výsledné rozhodnutí, a činí tak zcela autonomně.

41. Z části argumentace předkládajícího soudu uvedené v předkládacím rozhodnutí vyplývá, že Soudní dvůr by měl konstatovat, že systém ovládaný vyšetřovací zásadou je již ze své podstaty v rozporu s požadavky stanovenými v článku 6 EÚLP a v článku 47 Listiny.

42. Předkládající soud na podporu svého tvrzení uvádí některé rozsudky štrasburského soudu ( 29 ), dvě stanoviska generálních advokátů Soudního dvora ( 30 ) a stanovisko Poradního výboru evropských soudců a Poradního výboru evropských státních zástupců (dále jen „názor CCJE/CCPE“) ( 31 ).

43. Je pravda, že ve výroku či ve vyjádření obsaženém v každém z uvedených souborů dokumentů je kladen velký důraz na důležitost nestrannosti soudu. V rozsudcích štrasburského soudu i ve stanovisku CCJE/CCPE je také zdůrazněno, že nesmí docházet ke směšování rolí státního zástupce a soudu ( 32 ). Nikde však není zmínka o tom, že by systém ovládaný vyšetřovací zásadou sám o sobě měl nebo mohl být riskantní.

44. Podle mého názoru není přístup předkládajícího soudu odůvodněný ( 33 ).

45. Mám za to, že ve skutečnosti mohou v kontradiktorním i ve vyšetřovacím řízení – není-li tomu věnována pozornost – vyvstat problémy týkající se slučitelnosti s článkem 6 EÚLP a s článkem 47 Listiny. V prvním případě může nedostatečné zastoupení obžalovaného představovat porušení práva na rovnost zbraní. Ve druhém případě, nejsou-li správně odděleny úkoly státního zastupitelství a soudu, se mohou rozdíly mezi těmito dvěma funkcemi stírat, a to opět v neprospěch obžalovaného. V případě správného uplatňování však může každé z uvedených řízení vést ke zjištění pravdy, pouze jinými způsoby. K funkci státního zastupitelství ve vyšetřovacím řízení se vrátím níže ( 34 ).

46. Neztotožňuji se tedy s názorem, že řízení ovládané vyšetřovací zásadou má být již ze samotné podstaty považováno za řízení, jež je v rozporu s požadavky článku 6 EÚLP a článku 47 Listiny.

47. Neznamená to však, že by Soudní dvůr nemohl v odpovědi předkládajícímu soudu poskytnout užitečné vodítko.

48. Zbývá tedy ještě otázka, jakým způsobem má být rozsudek Soudního dvora ve věci Pfleger a další ( 35 ) uplatněn v kontextu vnitrostátního systému, který je popsán v bodě 40 výše.

Bod 50 rozsudku Pfleger a další

49. Výklad uvedeného rozsudku, který v tomto ohledu poskytla rakouská vláda, podle mého názoru zcela opomíjí jeho bod 50. Důraz naopak klade na body 48, 49 a 52. V nich Soudní dvůr poskytl výklad povinností soudu, který má rozhodovat o platnosti toho, co označuje za „omezující právní úpravu“ ( 36 ). Tyto body – vykládány samostatně – by alespoň potenciálně mohly podporovat názor, že obavy předkládajícího soudu jsou neopodstatněné. Členský stát a jeho orgány nehrají žádnou roli. Klíčová úloha přísluší vnitrostátnímu soudu.

50. Nebyl by však zohledněn bod 50 rozsudku, čímž by došlo k opomenutí podstatné části analýzy Soudního dvora. To nepovažuji za vhodné. Je také třeba mít na paměti, že odůvodnění uvedené v tomto bodě odráží ustálenou judikaturu Soudního dvora v tomto ohledu ( 37 ).

51. V bodě 50 je členským státům uložena povinnost, která je zároveň důležitá i obtížná. V případě odchýlení se od některé z dotčených základních svobod musí členský stát uvést jasné a přesvědčivé důvody.

52. Již ze své podstaty mohou být tyto důvody složité a vyžadovat speciální znalosti, které budou mít ve většině případů, ne-li ve všech, zvláštní vztah k členskému státu, který usiluje o odchylku. Téměř vždy budou vycházet z konkrétní sociální nebo hospodářské situace a konkrétní sociální nebo hospodářské politiky daného členského státu. Lze očekávat, že před přijetím daného opatření členský stát pečlivě zváží důvod(y) pro jeho přijetí. To je podle mého názoru kontext, v němž má být vykládán odkaz Soudního dvora uvedený v bodě 47 rozsudku Pfleger a další ( 38 ) na „cíle, které vnitrostátní právní úprava skutečně sleduje“ ( 39 ).

53. Mám za to, že povinnost předložit toto odůvodnění má pouze dotčený členský stát ( 40 ). Nevztahuje se na ostatní účastníky řízení, včetně vnitrostátního soudu nebo účastníka řízení, který se snaží zpochybnit platnost vnitrostátního opatření, jímž je prováděna dotčená výjimka. Jinými slovy, nelze od nich očekávat, že budou „odhadovat“ důvody, jež vedly členský stát k přijetí daného opatření.

54. Povinnost takové povahy nahradí jinak použitelná procesní pravidla, a to v případě a v rozsahu, ve kterém uvedenou povinnost nestanoví právní řád dotčeného členského státu. Samozřejmě jí nemohou být dotčena práva na obhajobu; ve skutečnosti by je měla posílit tím, že poskytuje rychlejší a úplnější přístup k důvodům, které vedly členský stát k přijetí dotčené odchylky.

55. Povinností vnitrostátního soudu samozřejmě zůstává posoudit skutečnosti, které mu předložil členský stát, a rozhodnout o nich. Je tomu tak v případě, kdy se řízení před vnitrostátním soudem řídí kontradiktorní či vyšetřovací zásadou. Ve druhém případě bude mít (nebo může mít) také povinnost vyšetřit věc sám z moci úřední a takový požadavek se na něj bude vztahovat za všech okolností. Skutečnosti předložené členským státem jeho vyšetřování doplní a, s výhradou uvedenou níže ( 41 ), je nenahradí.

56. Jak přesně vnitrostátní soud vyšetřování provádí je do značné míry záležitostí tohoto soudu, jsou-li respektovány požadavky stanovené v EÚLP a v unijním právu, zejména zásady rovnocennosti a efektivity ( 42 ) a případně Listina. Povaha tohoto úkolu se nevyhnutelně liší (v některých případech výrazně) v každém jednotlivém případě a u jednotlivých soudů. Úkolem Soudního dvora není zasahovat do oblastí, jež jsou čistě záležitostí vnitrostátního práva ( 43 ).

57. Je však vhodné zabývat se dvěma konkrétními otázkami, které byly vzneseny v předkládacím rozhodnutí a ve vyjádřeních předložených Soudnímu dvoru.

58. Zaprvé rakouskou vládou popsané úkoly soudu v oblasti vyšetřování jsou značné, ne-li herkulovské ( 44 ). Jaké prostředky mohou vnitrostátní soudy při plnění těchto úkolů využívat? V jednoznačných případech týkajících se záležitostí, s nimiž je vnitrostátní soud již plně obeznámen, je tato otázka položena spíše v teoretické než praktické rovině. Ovšem ve věcech, jako je projednávaná věc, v rámci kterých mohou vyvstat složité otázky odborné a statistické analýzy, se nejedná o úkoly, které může vnitrostátní soud splnit vlastními silami. Významnou roli při jejich plnění hrají odborné posudky.

59. Předkládající soud v předkládacím rozhodnutí uvádí, že rakouské spolkové správní soudy nedisponují vlastními nezávislými odborníky a musí se obracet především na odborníky některého z vnitrostátních správních orgánů (a může se stát, že se jedná o odborníky pracující v téže instituci, jež se účastní řízení před vnitrostátním soudem).

60. Pokud by tomu skutečně bylo tak ( 45 ), mám značné pochybnosti o souladu s článkem 6 EÚLP a potažmo s článkem 47 Listiny. Článek 6 odst. 1 EÚLP požaduje, aby o trestním obvinění vzneseném vůči obžalovanému rozhodoval „nezávislý a nestranný soud zřízený zákonem“. Vzhledem k tomu, že rakouské správní soudy mají toto posouzení provádět z moci úřední, je pravděpodobné, že k vydání závěrečného rozhodnutí budou soudy, přinejmenším ve složitějších věcech, potřebovat posudek jednoho nebo více odborníků. Považuji za samozřejmé, že tito odborníci musí být rovněž nezávislí a nestranní. Rovněž musí mít kvalifikaci dostatečnou k tomu, aby mohli posoudit protichůdné názory a vypracovat o nich posudek. Koneckonců jejich úkolem je, pomáhat soudu při plnění jeho povinností. Při posuzování nestrannosti štrasburský soud zdůraznil, že tento požadavek zahrnuje subjektivní i objektivní aspekt ( 46 ). Mám za to, že minimálně musí existovat nebezpečí, že odborníci vybraní z vnitrostátních správních orgánů nebudou splňovat první z nich, a téměř jistota, že druhé nebudou splňovat vůbec. Vnitrostátní soudy tedy musí mít přístup ke službám odborníků, kteří jsou skutečně nezávislí a nestranní.

61. Druhá otázka se týká významu, který vnitrostátní soud může přikládat důvodovým zprávám ( 47 ) k napadeným vnitrostátním právním předpisům a záznamům z parlamentního jednání vedoucího k jejich přijetí. Podle rakouské vlády může soud přihlížet k důvodovým zprávám a podle belgické vlády může přihlížet k záznamům z parlamentního jednání. Může vnitrostátní soud využít některý (či oba) z uvedených pramenů, jež jsou již veřejně dostupné, a tím vyloučit povinnost členského státu uvést odůvodnění podle bodu 50 rozsudku Pfleger a další ( 48 )?

62. Takové řešení se jeví jako nepřiměřeně zjednodušující. Zatímco příslušné vnitrostátní orgány budou bezpochyby chtít čerpat z těchto dokumentů ve vyjádřeních před vnitrostátním soudem, je pravděpodobné, že se všechny stížnosti budou vztahovat k jednomu nebo několika konkrétním aspektům dotčených právních předpisů. Členský stát má povinnost vnitrostátnímu soudu sdělit, na které části jeho širšího odůvodnění by se měl při rozhodování v projednávané věci zaměřit. Členský stát může chtít (a potřebovat) poskytnout další a úplnější informace na podporu důvodů, z nichž vychází ve svých vyjádřeních. Kromě toho, tyto prostředky již ze své podstaty nemohou být považovány za zcela úplné či spolehlivé, pokud stejně jako v případě zákona o hazardních hrách Soudní dvůr poskytl přesvědčivé poznatky, že dotčená právní úprava nemusí splňovat požadavky stanovené unijním právem ( 49 ).

Účast státního zastupitelství na jednání

63. Předkládající soud je znepokojen tím, že v před ním probíhajícím řízení nemá státní zastupitelství jasně vymezenou úlohu. Zejména uvádí, že takového řízení, jako je původní řízení, se státní zastupitelství účastní pouze výjimečně. Jeho místo zaujímá představitel výkonné moci, jehož účast je navíc zcela pasivní ( 50 ). Předkládající soud je v tomto ohledu zřejmě znepokojen především tím, že se stírají rozdíly mezi úlohou soudu a státního zastupitelství, což může mít následně vliv na nezávislost a nestrannost soudu. Odkazuje v tomto ohledu na tři rozsudky štrasburského soudu. Prvním z nich je Kyprianou v. Kypr ( 51 ). Uvedená věc se týkala pohrdání soudním řízením, jež bylo vedeno proti stěžovateli ve zkráceném řízení, přičemž soud byl obsazen týmiž soudci, kteří byli předmětem kritiky stěžovatele na veřejném zasedání. Obžalobu zastupovali sami soudci. Štrasburský soud konstatoval, že směšování rolí může zjevně vyvolat objektivně důvodné pochybnosti o nestrannosti soudu, který vedl řízení ( 52 ).

64. Zadruhé se jedná o rozsudek Ozerov v. Rusko ( 53 ). V této věci byl stěžovatel odsouzen za zločin soudem prvního stupně. Řízení se neúčastnil žádný zástupce obžaloby, přestože účast státního zástupce byla povinná. Jednalo se o kontradiktorní řízení a podle vnitrostátního práva platného v rozhodné době byla přítomnost státního zástupce na řízení povinná, byla-li nařízena. Státní zástupce by se tak mohl účastnit posouzení důkazů a přednést vyjádření. Štrasburský soud konstatoval, že vnitrostátní soud smísil role státního zástupce a soudu a poskytl tím důvody k legitimním obavám o jeho nestrannosti ( 54 ).

65. Zatřetí předkládající soud uvádí rozsudek Karelin v. Rusko ( 55 ). Stěžovatel byl odsouzen pro správní delikt a proti tomuto rozhodnutí podal odvolání. Zástupce obžaloby se neúčastnil řízení v prvním ani ve druhém stupni. Soudce během jednání pozměnil obvinění vznesená vůči stěžovateli. Štrasburský soud uvedl, že vzhledem k nepřítomnosti obžaloby musel soud při jednání plnit úkoly spočívající nejen v zastupování, ale i v podpoře obžaloby proti stěžovateli. Dále uvedl, že nepřítomnost obžaloby v prvním i druhém stupni řízení byla v rozporu s požadavkem na nestrannost ( 56 ).

66. K uvedenému závěru štrasburský soud dospěl poté, co v plném rozsahu přezkoumal svou judikaturu týkající se obav z podjatosti, jež mohou vyvstat v případě nepřítomnosti státního zástupce na soudním jednání. Nečinil přitom zvláštní rozdíly mezi kontradiktorním a vyšetřovacím řízením ( 57 ). Zabýval se rovněž problémy, jež mohou vyvstat na základě skutečnosti, že věc byla projednávána v odvolacím řízení, a nikoliv v řízení v prvním stupni. Konstatoval, že v odvolacím řízení může být situace odlišná, zejména pokud jsou jeho předmětem pouze právní otázky, a že úloha obžaloby proto může být vnímána jako „méně nezbytná“. Dodal však, že i v této fázi řízení musí být splněna podmínka nestrannosti ( 58 ). Uvedl také, že pokud je ústní jednání považováno za vhodné k soudnímu rozhodnutí o trestním obvinění vznesenému vůči obžalovanému, je přítomnost státního zástupce „zpravidla vhodná, aby se zabránilo vzniku důvodných pochybností, jež mohou jinak vyvstat ohledně nestrannosti soudu“ ( 59 ).

67. Kromě kategorického požadavku na objektivní nezávislost a nestrannost soudního orgánu, jenž má rozhodovat o vině obžalovaného v prvním stupni nebo v odvolacím řízení, jsem mezi uvedenými výroky nenalezla žádnou spojitost. Jinými slovy, podle mého názoru nelze vyvodit přísná a přesná pravidla týkající se přítomnosti obžaloby na řízeních takové povahy, s výjimkou zásadního konstatování štrasburského soudu, že její přítomnost je zpravidla „vhodná“. Ačkoli bylo toto prohlášení učiněno v kontextu jednání v prvním stupni, přičemž řízení před soudem, jako je předkládající soud v projednávané věci, jsou klasifikována jako řízení odvolací, je povaha těchto řízení podle vnitrostátních právních předpisů taková, že se jedná o první příležitost, kdy je o daných otázkách rozhodováno v plné jurisdikci. Kromě toho, důvodem pro konání jednání je umožnit dialog mezi účastníky řízení a prostřednictvím tohoto dialogu zajistit lepší informovanost soudu. V nepřítomnosti obžaloby nelze tento dialog vést vůbec, nebo jej lze vést pouze v omezeném rozsahu ( 60 ).

68. Chtěla bych dodat, že v případě pochyb o splnění kategorického požadavku, kterým je nezávislost a nestrannost, musí vnitrostátní soud, jemuž byla věc předložena, nejprve zajistit, aby byl uvedený požadavek splněn. Bude-li to znamenat, že v daném případě musí vnitrostátní soud upustit od projednání otázky, jež by obžalobě poskytlo zvýhodnění na úkor obžalovaného, pak tak musí učinit. Dále chci zdůraznit, že soud, který je v postavení předkládajícího soudu, nemůže mít za žádných okolností povinnost uvádět v zastoupení členského státu odůvodnění, jež je daný členský stát povinen poskytnout s ohledem na bod 50 rozsudku Pfleger a další ( 61 ). Není-li toto odůvodnění poskytnuto (jak tomu je v každém případě, kdy státní zástupce z důvodu nepřítomnosti nebo pasivity nebo z jiného důvodu nesplní svou povinnost), může vnitrostátní soud z takového selhání vyvodit odpovídající důsledky.

Závěry

69. Navrhuji tedy, aby Soudní dvůr na otázku položenou Landesverwaltungsgericht Oberösterreich (Správní soud spolkové země Horní Rakousko) odpověděl takto: „Zamýšlí-li se členský stát ve své právní úpravě odchýlit od základní svobody Evropské unie, včetně volného pohybu služeb podle článku 56 SFEU a svobody usazování podle článku 49 SFEU, článek 6 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod, ani článek 47 Listiny základních práv Evropské unie nebrání vnitrostátní právní úpravě, jež v případě řízení o správních deliktech ukládá soudu příslušnému k rozhodování o platnosti této výjimky ve světle unijního práva, aby vyšetřoval protiprávní jednání z moci úřední. Členský stát, který se hodlá dovolávat této výjimky, však musí odůvodnit dotčené opatření tak, aby obviněnému z trestného činu byla známa povaha tohoto opatření a dotčený soud mohl toto opatření posoudit a rozhodnout. V této souvislosti mohou být relevantní také následující skutečnosti: — při svém rozhodování v dané věci má příslušný soud v případě potřeby právo obrátit se na odborníky, kteří jsou nezávislí a nestranní; — žádné obecné pravidlo sice státnímu zástupci neukládá, aby se účastnil jednání před daným soudem, jeho přítomnost je však zpravidla vhodná proto, aby se předešlo důvodným pochybnostem, jež mohou jinak vyvstat ohledně nestrannosti uvedeného soudu“.

( 1 ) – Původní jazyk: angličtina.

( 2 ) – EÚLP byla podepsána v Římě dne 4. listopadu 1950.

( 3 ) – Je třeba uvést, že zákon o hazardních hrách se patrně týká obecné výjimky ze svobody usazování a z volného pohybu služeb. Jako takový nestanoví „zvláštní režim pro cizí státní příslušníky“. Nicméně vzhledem k tomu, že v projednávané věci je dotčena stejná vnitrostátní právní úprava jako ve věci Pfleger a další (rozsudek ze dne 30. dubna 2014, C‑390/12, EU:C:2014:281) a že se projednávaná věc týká procesní otázky vyplývající z výkladu této právní úpravy vnitrostátními správními soudy, nepovažuji za nutné se touto otázkou podrobněji zabývat.

( 4 ) – Viz poznámka pod čarou 19 níže.

( 5 ) – Rozsudek ze dne 30. dubna 2014, C‑390/12, EU:C:2014:281.

( 6 ) – Dále viz bod 33 níže.

( 7 ) – Viz bod 49 a násl. mého stanoviska v uvedené věci (C‑390/12, EU:C:2013:747) týkající se analýzy omezení volného pohybu služeb plynoucích z uvedeného zákona.

( 8 ) – Viz mimo jiné bod 14 výše a body 40, 58 a násl. níže.

( 9 ) – Rozsudek ze dne 18. května 2010, CE:ECHR:2010:0518JUD006496201.

( 10 ) – Pokud jde o přípustnost předkládacího rozhodnutí v případě, kdy vnitrostátní soudy zaujímají rozdílné názory na výklad rozhodnutí Soudního dvora, viz rovněž usnesení ze dne 15. října 2015, Naderhirn, C‑581/14, nezveřejněné, EU:C:2015:707.

( 11 ) – Viz mimo jiné rozsudek ze dne 22. června 2010, Melki a Abdeli, spojené věci C‑188/10 a C‑189/10, EU:C:2010:363, bod 27 a citovaná judikatura.

( 12 ) – Viz například rozsudek ze dne 25. března 2004, Azienda Agricola Ettore Ribaldi a další, spojené věci C‑480/00, C‑482/00, C‑484/00, C‑489/00 až C‑491/00 a C‑497/00 až C‑499/00, EU:C:2004:179, bod 74.

( 13 ) – C‑390/12, EU:C:2013:747.

( 14 ) – V tomto ohledu viz rovněž rozsudek ze dne 30. dubna 2014, Pfleger a další, C‑390/12, EU:C:2014:281, bod 36.

( 15 ) – Viz mimo jiné rozsudek ze dne 20. prosince 2001, Baischer v. Rakousko, CE:ECHR:2001:1220JUD003238196, bod 22.

( 16 ) – Viz rozhodnutí štrasburského soudu ze dne 4. července 2002, Weh a Weh v. Rakousko, CE:ECHR:2002:0704DEC003854497.

( 17 ) – Rozsudek ze dne 30. dubna 2014, C‑390/12, EU:C:2014:281.

( 18 ) – Viz bod 56 a výrok rozsudku.

( 19 ) – Přesný vztah mezi skutkovými okolnostmi původního řízení a svobodou usazování není v předkládacím rozhodnutí popsán zcela jasně. Nicméně předpokládám, že se jedná o účast slovenské společnosti uvedené v bodě 18 výše.

( 20 ) – Rozsudek ze dne 30. dubna 2014, C‑390/12, EU:C:2014:281.

( 21 ) – Pokud jde o Unabhängiger Verwaltungssenat (Nezávislý správní senát), tj. předchůdce současného Landesverwaltungsgericht (Správní soud spolkové země), viz rozhodnutí štrasburského soudu ze dne 4. července 2002, Weh a Weh v. Rakousko, CE:ECHR:2002:0704DEC003854497. Rakouská vláda na jednání potvrdila, že Landesverwaltungsgericht (Správní soud spolkové země) zaujímá podobné postavení.

( 22 ) – Viz bod 14 výše.

( 23 ) – Tak to alespoň uvádí rakouská vláda ve svém v písemném vyjádření. Pokud jde o Unabhängiger Verwaltungssenat (Nezávislý správní senát), tj. předchůdce současného Landesverwaltungsgericht, viz rozhodnutí štrasburského soudu ze dne 4. července 2002, Weh a Weh v. Rakousko, CE:ECHR:2002:0704DEC003854497. Předkládající soud ve svých vyjádřeních k projednávané věci uvádí, že §51d Verwaltungsstrafgesetz (zákon o správních deliktech), z něhož ve své analýze vycházel štrasburský soud, byl bez náhrady zrušen. Podotýkám však, že v zápise z jednání předkládajícího soudu ve věci Online Games, který je součástí vnitrostátního spisu předloženého Soudnímu dvoru, je jako žalovaný orgán uvedeno policejní ředitelství (belangte Behörde), s tím, že žádný zástupce tohoto orgánu se jednání neúčastnil, a to bez udání důvodu.

( 24 ) – Rozsudek ze dne 30. dubna 2014, C‑390/12, EU:C:2014:281.

( 25 ) – Uvedeným termínem označuji formu řízení, ve kterém účastníci řízení připravují a přednášejí své argumenty a shromažďují a předkládají důkazy, čímž v rámci určitých pravidel vládnou řízením. Nalézací orgán, představovaný soudem nebo porotou, je po celou dobu řízení neutrální či pasivní. Nepoužívám ho v širším smyslu, jak někdy činí štrasburský soud v případě řízení, ve kterém je zajištěna rovnost zbraní (viz například rozsudek ze dne 16. února 2000, Rowe a Davis v. Spojené království, CE:ECHR:2000:0216JUD002890195, bod 60).

( 26 ) – Viz body 14 a 36 výše.

( 27 ) – Tento výraz se sice používá v předkládacím rozhodnutí a objevuje se i v písemném vyjádření rakouské vlády, na jednání však zástupce rakouské vlády do jisté míry zpochybnil vhodnost jeho použití v souvislosti s rakouským systémem dotčeným v původním řízení. Chci proto zdůraznit, že tento výraz používám jako popis řízení, nikoliv jako název.

( 28 ) – Viz Armenta-DEU, T., Beyond Accusatorial or Inquisitorial Systems: a Matter of Deliberation and Balance, in Visions of Justice, Ackerman, B., Ambos, K. a Sikirić, H., vydavatelé, Duncker & Humboldt, Berlín, 2016, s. 57 až 75.

( 29 ) – Jedná se o rozsudky ze dne 15. prosince 2005, Kyprianou v. Kypr, CE:ECHR:2005:1215JUD007379701, body 118, 121 a 126 až 128; ze dne 18. května 2010, Ozerov v. Rusko, CE:ECHR:2010:0518JUD006496201, body 51 až 54; a ze dne 20. září 2016, Karelin v. Rusko, CE:ECHR:2016: 0920JUD000092608. Posledně uvedený rozsudek byl vynesen po datu předkládacího rozhodnutí a předkládající soud jej uvedl samostatně.

( 30 ) – Jedná se o stanovisko generálního advokáta D. Ruiz-Jarabo Colomera přednesené ve věci Kaba, C‑466/00, EU:C:2002:447, bod 90 a následující, a stanovisko, které přednesl generální advokát P. Cruz Villalón ve věci X, C‑507/10, EU:C:2011:682, bod 20 a následující.

( 31 ) – Viz stanovisko č. 12 (2009) Poradního výboru evropských soudců a stanovisko č. 4 (2009) Poradního výboru evropských státních zástupců (dále jen „Deklarace z Bordeaux“), body 3 a 7. Tento dokument lze nalézt na adrese http://www.coe.int/t/dghl/cooperation/ccje/textes/avis_EN.asp.

( 32 ) – Viz zejména rozsudek štrasburského soudu ze dne 15. prosince 2005, Kyprianou v. Kypr, CE:ECHR:2005:1215JUD007379701, bod 126.

( 33 ) – Ačkoli zástupce společnosti Online Games na jednání tvrdil opak, chci zdůraznit, že jsem ve svém stanovisku ve věci Pfleger a další, C‑390/12, EU:C:2013:747, neuvedla, že řízení, v němž se uplatňuje vyšetřovací zásada, je v rozporu s ESLP nebo s unijním právem.

( 34 ) – Viz níže bod 63 a násl.

( 35 ) – Rozsudek ze dne 30. dubna 2014, C‑390/12, EU:C:2014:281.

( 36 ) – Viz bod 52 rozsudku.

( 37 ) – Viz rozsudky ze dne 8. září 2010, Stoß a další, spojené věci C‑316/07, C‑358/07 až C‑360/07, C‑409/07 a C‑410/07, EU:C:2010:504, bod 71; ze dne 15. září 2011, Dickinger a Ömer, C‑347/09, EU:C:2011:582, bod 54; a ze dne 11. června 2015, Berlington Maďarsko a další, C‑98/14, EU:C:2015:386; bod 65. Viz také rozsudek ze dne 13. března 2008, Komise v. Belgie, C‑227/06, nezveřejněný, EU:C:2008:160, body 62 a 63 a citovaná judikatura.

( 38 ) – Rozsudek ze dne 30. dubna 2014, C‑390/12, EU:C:2014:281.

( 39 ) – Kurziva provedena autorkou tohoto stanoviska.

( 40 ) – Je třeba upřesnit, že odkazem na „členský stát“ v tomto kontextu nemyslím, že nezbytné odůvodnění musí poskytnout samotná vláda uvedeného členského státu. Toto odůvodnění však musí být předloženo stranou, která tento členský stát zastupuje nebo byla za tímto účelem členským státem zmocněna.

( 41 ) – Viz bod 68 níže.

( 42 ) – V tomto ohledu viz mimo jiné rozsudek ze dne 22. ledna 2015, Stanley International Betting a Stanleybet Malta, C‑463/13, EU:C:2015:25, bod 37.

( 43 ) – Podle ustálené judikatury Soudního dvora přísluší při neexistenci právní úpravy Unie v této oblasti vnitrostátnímu právnímu řádu každého členského státu, aby upravil procesní podmínky soudních řízení určených k zajištění ochrany práv, která jednotlivcům vyplývají z práva Unie (v tomto smyslu viz mimo jiné rozsudek ze dne 18. března 2010, Alassini a další, spojené věci C‑317/08 až C‑320/08, EU:C:2010:146, bod 47).

( 44 ) – Viz bod 40 výše.

( 45 ) – Zástupce rakouské vlády na jednání v odpovědi na tuto otázku nepopřel, že tomu tak skutečně je, a raději se zaměřil na povinnost předkládajícího soudu přihlédnout ke všem relevantním okolnostem.

( 46 ) – Viz mimo jiné rozsudek ze dne 15. prosince 2005, Kyprianou v. Kypr, CE:ECHR:2005:1215JUD007379701, body 118 a 119. Pro zamezení pochybnostem je třeba zdůraznit, že v projednávané věci nic nenasvědčuje výskytu jakéhokoli prvku subjektivního aspektu těchto kritérií.

( 47 ) – V němčině „Erläuterungen“.

( 48 ) – Rozsudek ze dne 30. dubna 2014, C‑390/12, EU:C:2014:281.

( 49 ) – Viz rozsudek ze dne 30. dubna 2014, Pfleger a další, C‑390/12, EU:C:2014:281, bod 56 a výrok.

( 50 ) – Viz rovněž poznámka pod čarou č. 23 in fine.

( 51 ) – Rozsudek ze dne 15. prosince 2005, CE:ECHR:2005:1215JUD007379701.

( 52 ) – Viz body 127 a 128 rozsudku.

( 53 ) – Rozsudek ze dne 18. května 2010, CE:ECHR:2010:0518JUD006496201.

( 54 ) – Viz body 52 až 55 rozsudku.

( 55 ) – Rozsudek ze dne 20. září 2016, CE:ECHR:2016:0920JUD000092608. Jak je uvedeno v poznámce pod čarou č. 29 výše, tento rozsudek byl předkládajícím soudem předložen samostatně.

( 56 ) – Viz bod 84 rozsudku.

( 57 ) – Viz bod 53 a násl. rozsudku.

( 58 ) – Viz body 81 a 83 rozsudku.

( 59 ) – Viz bod 76 rozsudku.

( 60 ) – Rakouská vláda v písemných vyjádřeních klade značný důraz na skutečnost, že ve věcech, jako je věc projednávaná v původním řízení, přejímá funkci státního zastupitelství správní orgán, který uložil správní sankci (viz bod 36 výše). Nedochází tedy ke směšování rolí obžaloby a soudu. V souvislosti s hodnocením významu této skutečnosti chci uvést, že existuje korelace mezi mírou, do jaké tento orgán hraje aktivní roli v každém řízení, a čistě pasivní rolí.

( 61 ) – Rozsudek ze dne 30. dubna 2014, Pfleger a další, C‑390/12, EU:C:2014:281, bod 51 a následující.