ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
26.

V téže věci byla spojitost mezi článkem 4 a částmi B a D přílohy I dobře srozumitelným způsobem prozkoumána ve stanovisku generálního advokáta Cruz Villalóna. Ten dospěl k závěru, že pro posouzení povinností členských států podle článku 4 směrnice o čištění městských odpadních vod je relevantním ustanovením příloha I B, a nikoli příloha I D. Zdůraznil, že se příloha I D vztahuje k článku 15 směrnice o čištění městských odpadních vod. Toto ustanovení se týká monitorování po uvedení zařízení do provozu. To zahrnuje „trvající povinnost, jejímž prostřednictvím jde o to zajistit, aby vypouštění v průběhu let vyhovovalo kvalitativním požadavkům, které musí splňovat od uvedení čistírny do provozu“ ( 10 ). K prokázání, že daná čistírna odpadních vod vyhovuje požadavkům stanoveným v příloze I B, „není nutné dokončit odebírání vzorků podle části D přílohy I“ ( 11 ).
88.

Stejná logika podle mého názoru platí ještě důrazněji v případě, že se některý unijní orgán rozhodne začlenit původně vnější právní akt do unijního práva a vyvodit z toho právní následky tím, že bude vnitřně vynucovat jeho plnění. Pokud k tomu dojde, nemůže tentýž orgán následně zavírat nad touto situací oči a tvrdit, že jelikož byl daný akt původně vypracován třetí stranou, není aktem přijatým tímto orgánem. Pokud by se připustily takovéto „černé díry“ v soudním přezkumu, bylo by to neslučitelné s vizí, že Unie je založena na vládě práva ( 52 ).
102.

Zatřetí dodávám, že v praxi naráží výklad navržený společností ENEA a Komisí na riziko nedostatečného zahrnutí identifikované v bodě 69 tohoto stanoviska. Tento výklad by totiž vedl k tomu, že by jako státní podpora bylo kvalifikováno jakékoliv zvýhodnění stanoveného vnitrostátní právní úpravou, pokud zahrnuje jakékoliv znevýhodnění pro zdroje podniku, jehož základní kapitál je většinově vlastněn státem. Jako příklad uvádím, že právní úprava, která stanoví vyšší minimální cenu, než je skutečná hodnota zboží nebo služby, by musela být kvalifikována jako státní podpora, pokud by toto zboží nebo tuto službu nabýval podnik většinově vlastněný státem. Zdá se mi, že takový výsledek je obtížně slučitelný s rozsudkem van Tiggele ( 39 ).
47.

Tato právní úprava jasně znevýhodňuje zaměstnance na částečný úvazek, jako je M. Espadas Recio. Předkládající soud uvádí, že kdyby M. Espadas Recio pracovala na plný úvazek, měla by nárok na poskytování dávky po maximální dobu, tj. 720 dní. V tomto výpočtu by byla zohledněna skutečnost, že v období šesti let před vznikem nezaměstnanosti bylo odvedeno pojistné za každý pracovní den v měsíci ( 25 ). Pokud by byla práce M. Espadas Recio rozvržena „horizontálně“ (1,75 hodin denně, pět dní v týdnu), měla by rovněž nárok pobírat tuto dávku po stejnou maximální dobu. Může skutečnost, že vnitrostátní právní úprava znevýhodňuje pouze určitou skupinu zaměstnanců na částečný úvazek – tj. těch, jejichž práce je rozvržena „vertikálně“ – změnit můj názor, že dotčená vnitrostátní právní úprava zakládá nepřímou diskriminaci?
18.

Podle mého názoru jsou tyto dvě otázky vzájemně propojeny. Je-li odpověď na první otázku kladná a paní X by byla považována za běžně zaměstnanou ve dvou členských státech, podléhala by právním předpisům toho členského státu, na jehož území má bydliště, tedy v Nizozemsku, v souladu s kolizní normou obsaženou v článku 14 odst. 2 písm. b) bodu i) nařízení č. 1408/71. Pokud by tomu bylo naopak, paní X by neměla být považována za zaměstnanou v Nizozemsku během neplacené dovolené a byla by použitelná rakouská právní úprava v průběhu daných měsíců.
15.

Předkládající soud poznamenává, že opravný prostředek předestřel otázku, které ustanovení nařízení č. 1408/71 určuje právní úpravu použitelnou na dotčenou osobu. Pokud se nezohlední činnosti vykonávané X v Belgii, použije se obecné kolizní pravidlo obsažené v čl. 13 odst. 2 písm. a) uvedeného nařízení, které jako použitelnou určuje právní úpravu členského státu zaměstnavatele. Pokud se však musí uvedené činnosti zohlednit, mělo by to za následek, že by rozhodné právo podle čl. 13 odst. 2 písm. a) uvedeného nařízení oscilovalo mezi nizozemským a belgickým pokaždé, když by se změnilo místo výkonu práce X z Nizozemska na Belgii a naopak. Alternativně by bylo možné mít za to, že X obvykle vykonával zaměstnání na území obou členských států, Nizozemska a Belgie, a použije se na něj tedy na základě zvláštního pravidla obsaženého v čl. 14 odst. 2 písm. b) bodu i) nařízení č. 1408/71 pouze právní úprava členského státu jeho bydliště.
31.

Z kasačního opravného prostředku kromě toho vyplývá, že navrhovaná EOI se týkala pouze „nemravné“ části veřejného dluhu, a nejednalo by se tedy o úplné a jednostranné zrušení dluhu ( 32 ). Zakotvení zásady stavu nouze mělo umožnit zrušení ( 33 ), tedy nezaplacení nemravného dluhu státu vůči jiným členským státům a rovněž Unii ( 34 ). Ke spuštění mechanismu by docházelo podle dohody členských států, pokud by splácení dluhu ohrožovalo hospodářskou a politickou situaci některého z nich ( 35 ). Návrh by nenahradil měnovou svrchovanost Unie, ani rozpočtovou a hospodářskou svrchovanost členských států. Nejedná se ani o mechanismus financování ( 36 ). Zakotvení zásady stavu nouze mělo pouze umožnit v duchu solidarity mezi členskými státy jednostranné jednání státu, který se potýká se závažnými obtížemi ( 37 ). Dále navrhovatel tvrdí, že přijetí takové zásady by se týkalo všech členských států, tedy nikoliv pouze těch v eurozóně, že by nezahrnovalo finanční stabilitu a že by umožňovalo včas reagovat. Konečně, možnost dovolávat se stavu nouze by mohla být podmíněna podmínkami, které by navrhla Komise ( 38 ). Iniciativu k prohlášení stavu nouze by měl oprávněný členský stát za striktních podmínek ( 39 ). Unie by tedy schvalovala prohlášení stavu nouze a dotčený členský stát by získal dočasné pozastavení splácení svých dluhů ( 40 ). Unie by musela předem schválit text, než by členský stát mohl mít z takového mechanismu prospěch ( 41 ). Přijetí zásady stavu nouze by se vztahovalo pouze ke dluhu členského státu vůči Unii ( 42 ). Navrhovatel dále tvrdí, že přijetí zásady stavu nouze by umožnilo členskému státu, který by čelil závažným obtížím, dočasně pozastavit platbu všech jeho dluhů proto, aby zaměřil svou hospodářskou politiku na růst ( 43 ). Hovoří rovněž o „prominutí dluhu“ ( 44 ).
22.

Změna systému výběru registračního poplatku způsobem doporučeným Komisí by způsobila značné administrativní obtíže a byla by nevyhnutelně spojena s nutností změnit způsob výpočtu částky vratky, a tedy se změnou daňového základu. To by znamenalo neodůvodněný zásah do svobody členských států vymezit svůj systém zdanění motorových vozidel.
47.

Bez ohledu na tuto skutečnost nelze ze směrnice o DPH dovodit ani přeshraniční použití osvobození od daně stanoveného v čl. 132 odst. 1 písm. f) směrnice o DPH. Toto vyplývá, jak jsem odůvodnila ve svém stanovisku ve věci Aviva ( 29 ), již ze šesté směrnice. Kromě toho toto vyplývá rovněž z obtíží při posuzování podmínek použití čl. 132 odst. 1 písm. f) směrnice o DPH ze strany několika členských států. Daňové příjmy členského státu by v konečném důsledku závisely na (měnících se) situacích a neověřitelných odhadech v jiných členských státech (nebo dokonce třetích státech). To by vedlo ke vzniku závažných praktických problémů, bylo by v rozporu se zásadou daňové pravomoci členských států na jejich území ( 30 ), a mohlo by tedy odůvodnit rovněž případné omezení základních svobod způsobených směrnicí o DPH.
63.

Vzhledem k tomu, že by se tak místo plnění nacházelo zpravidla ve Spojených státech, kde neexistuje DPH, nebyl by takový postup zdanitelný a zatížen DPH. Seskupení by pak dále nabízelo tyto nakoupené služby svým členům pouze za náhradu nákladů. Místem těchto plnění by pak bylo v příslušných členských státech. Plnění by tam však bylo osvobozeno od daně z důvodu čl. 132 odst. 1 písm. f) směrnice o DPH. Nezávisle na otázce, jak by dotčené členské státy měly mít v tomto případě možnost přezkoumat chybějící narušení hospodářské soutěže nebo jiná kritéria (k tomu výše body 50 a násl.), mohly by být snadno sníženy příjmy z DPH v celé Unii. Prostřednictvím seskupení pro účely DPH podle článku 11 směrnice o DPH (k tomu výše body 46 a násl.) by naproti tomu nebylo možno dosáhnout takového výsledku.
71.

V odpověď na druhou otázku bych nakonec rád upřesnil, že výše uvedená analýza hovoří ve prospěch sladění podmínek vztahujících se na první použití v Unii u nových vozidel a u použitých vozidel dovezených do Unie ze třetí země. V souladu s čl. 23 odst. 1 písm. b) směrnice 2003/37 tedy v případě použitých vozidel dovezených do Unie ze třetí země povinnost splňovat technické požadavky stanovené touto směrnicí platí pro vozidla uvedená v Unii poprvé do provozu v období od 1. července 2009.
150.

Právo k (průmyslovému) vzoru tak není určeno k ochraně myšlenky nebo (průmyslového) vzoru, který by se blížil realizaci nebo který by byl výsledkem sestavení jednotlivých částí, neboť za takové situace by nikdo nebyl schopen rozeznat v tomto konečném a rozpoznatelném celku vzhled výrobku, který je mu vlastní. To je ostatně důvod, proč podle znění článku 4 uvedeného nařízení mohou požívat ochrany pouze viditelné znaky (průmyslových) vzorů.
35.

Žalobce tvrdí, že vynětí nákladů vynaložených v souvislosti s žádostí o právní pomoc z nároků v rámci právní pomoci by představovalo překážku v přístupu ke spravedlnosti v přeshraničních sporech. Pokud by tyto náklady byly hrazeny pouze v členském státě, v němž má žadatel bydliště nebo obvyklý pobyt, vedlo by to k trestání žadatele, který žádost podal přímo v členském státě soudu, čímž by byly omezeny jeho procesní možnosti stanovené směrnicí a rovněž by mohl být vystaven nejistotě z hlediska dodržení časových lhůt.
75.

Jak jsem již uvedl výše, Tribunál uplatnil oprávnění, které mu náleží a umožňuje mu nezabývat se ostatními důvody zrušení, pokud již jeden z nich přijal [v projednávané věci důvod vycházející z čl. 7 odst. 1 písm. b)], a proto se již nevěnoval důvodu vycházejícímu z porušení písmene c). Soudní dvůr zajisté uznal, že se oblasti působnosti těchto písmen částečně překrývají, a poukázal přitom na rozdíl mezi nimi, který spočívá v tom, že první z těchto písmen se vztahuje na všechny okolnosti, kdy označení není s to rozlišit výrobky nebo služby jednoho podniku od výrobků či služeb jiných podniků ( 61 ), což by mohlo ospravedlnit to, že se napadený rozsudek nezabývá důvodem zrušení týkajícím se písmene c).
16.

TV2 A/S se kromě toho nedovolává zjevného zkreslení skutkového stavu Tribunálem. Ostatně v takovém případě by TV2 A/S ještě musela prokázat, že kdyby Tribunál skutkový stav nezkreslil (quod non), byl by výsledek sporu jiný, což TV2 A/S rovněž neprokazuje.
18.

Rozhodnutím ze dne 19. října 2012 (dále jen „sporné rozhodnutí“) druhý odvolací senát EUIPO odvolání vyhověl a námitky v plném rozsahu zamítl. Odvolací senát zejména shledal, že námitkové oddělení mělo nesprávně za to, že společnost Cactus předložila důkaz o skutečném užívání starších ochranných známek Cactus ve vztahu k „maloobchodnímu prodeji přírodních rostlin a květin, semen; čerstvého ovoce a zeleniny“, náležejícímu do třídy 35. Odvolací senát konkrétně konstatoval, že i) starší ochranné známky Cactus se na tyto služby nevztahují; ii) ačkoli se společnost Cactus dovolávala užívání pro „supermarketové služby“, nejenže se starší ochranné známky Cactus na tyto služby nevztahovaly, ale skutečné užívání ve vztahu k těmto službám nebylo navíc prokázáno a iii) „management supermarketů nebo hypermarketů“ náležející do třídy 35, na který se vztahují starší ochranné známky Cactus, odpovídá službám řízení prodeje poskytovaným třetím podnikům, takže je tyto služby třeba považovat za odlišné od služeb maloobchodního prodeje, pokud jde o jejich povahu, účel a konečné uživatele, kterým jsou tyto služby určeny. Odvolací senát též shledal, že společnost Cactus nepředložila důkaz pro období od 14. prosince 2004 do 13. prosince 2009 o skutečném užívání starších ochranných známek Cactus pro jakékoli z výrobků či služeb, na které se tyto ochranné známky vztahují.
67.

Z tohoto hlediska měl Tribunál – podle mého názoru správně – opakovaně za to, že nedostatek odůvodnění, kterým jsou stižena některá posouzení zadavatele, nemohou vést ke zrušení rozhodnutí o odmítnutí nabídky za předpokladu, že i pokud by tato nabídka obdržela všechny disponibilní body za kritéria nebo podkritéria pro zadání dotčená tímto nedostatkem, neobdržela by minimální počet bodů, který by jí umožnil postoupit do finanční fáze nebo do fáze komparativního výběru nabídek ( 35 ).
41.

I kdyby se připustilo, že přidělení prostor letiště spadá do působnosti směrnice 2004/17, bylo by zařazeno do kategorie uvedené v příloze XVII B bodě 20, což by znamenalo, že řídící orgán není povinen vyhlásit zadávací řízení.
89.

Je tedy logické, že pokud by tato situace po uplynutí několika let již neexistovala, a to buď z důvodu, na nějž poukazuje předkládající soud (jestliže by „hlavní“ část činnosti VLRD již nebyla prováděna ve prospěch LG) ( 44 ), nebo z jiného obdobného důvodu, takže by VLRD pozbyla svého postavení výkonného subjektu LG a začala působit na volném trhu, bylo by nutné zvážit tyto nové okolnosti a podle nich pak rozhodnout.
131.

Zaprvé z praktického hlediska není vůbec jasné, co v případě, jako je projednávaná věc, ve skutečnosti znamená přítomnost na trhu. Je jejím předpokladem skutečné používání příslušných tvrzení při označování potravin uvedených na trh v době podání žaloby pro nečinnost (nebo na neplatnost)? Ale co když použití těchto tvrzení v praxi brání vnitrostátní právní předpisy (pravděpodobně v důsledku uplatňování přechodného režimu)? Nebo by byla vyžadována nějaká forma přítomnosti na trhu s potravinami, ve kterých se používají složky nebo látky, na něž se tvrzení vztahují, aniž je nezbytné tato tvrzení skutečně používat? Co když jsou výrobky prodávány (a tvrzení jsou používána), ale tato činnost je sporadická nebo nebyla po delší dobu vykonávána? Co když se vstup na trh připravuje, ale zatím není aktuální? Co když má vstup na trh a používání tvrzení smysl pouze poté, co se vyjasní právní postavení a dojde ke schválení tvrzení, takže lze odůvodnit nezbytné investice (což je v podstatě jeden z argumentů uvedených společností Bionorica)?
54.

Článek 2 odst. 2 písm. c) směrnice 92/85 vymezuje pojem kojící zaměstnankyně s odkazem na vnitrostátní právní předpisy nebo zvyklosti. Předkládající soud uvádí, že podle čl. 26 odst. 1 zákona o prevenci pracovních rizik, „v rámci hodnocení rizik […] musí být určeno, jakým způsobem, do jaké míry a po jakou dobu jsou těhotné zaměstnankyně nebo zaměstnankyně po porodu vystaveny činitelům, postupům nebo pracovním podmínkám, které by mohly mít nepříznivý dopad na zdraví zaměstnankyň […], nebo jakékoliv činnosti, která by mohla být spojena se zvláštním rizikem“. Podle čl. 26 odst. 4 uvedeného zákona se dané ustanovení použije i na zaměstnankyni „[…] po dobu kojení, za předpokladu, že by pracovní podmínky mohly mít nepříznivý dopad na zdraví matky nebo dítěte, vydají-li za tímto účelem osvědčení […]“ příslušné orgány. Z materiálů předložených Soudnímu dvoru dále nevyplývá, jak je vnitrostátními předpisy či zvyklostmi vymezena „doba kojení“ (jako taková).
48.

Uvedená lhůta se však na žádné takové fikci nezakládá. Její existence by znamenala, že by bylo možné upravit celní hodnotu pro jakoukoliv úpravu ceny, ke které by došlo v téže lhůtě na základě smluvního závazku záruky, aniž by bylo třeba prokázat, že vada existovala již v okamžiku dovozu. Článek 145 odst. 3 tohoto nařízení přitom takovou úpravu pro jakoukoliv úpravu ceny, ke které došlo až po uplynutí stanovené lhůty, naopak vylučuje – třebaže dlužník mimo jiné prokáže, že vada již v daný okamžik existovala.
„(13)

Měla by být posílena nezávislost vnitrostátních regulačních orgánů, aby se zajistilo efektivnější uplatňování předpisového rámce a zvýšila se jejich autorita i předvídatelnost jejich rozhodnutí. Za tímto účelem by vnitrostátní právní předpisy měly obsahovat výslovné ustanovení, které by zajistilo, aby byl vnitrostátní regulační orgán, odpovědný za ex ante regulaci trhu nebo za řešení sporů mezi podniky, při plnění svých úkolů chráněn před vnějšími zásahy nebo politickým tlakem, jež by mohly ohrozit jeho nezávislé posuzování záležitostí, které mu jsou předkládány. Existence takovéhoto vnějšího vlivu na vnitrostátní zákonodárný orgán činí tento orgán nevhodným k plnění funkce vnitrostátního regulačního orgánu v rámci předpisového rámce. […]“
36.

Zadruhé, kdyby Soudní dvůr provedl takové posouzení z moci úřední, nerespektoval by práva dotčených členských států a orgánů, které podle čl. 23 odst. 2 Statutu Soudního dvora mohou podat vyjádření k žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce. Přestože předkládací rozhodnutí skutečně uvádí argumenty vznesené obhájcem K. P. na hlavním líčení, neobsahuje ani přímou otázku ohledně platnosti původního rozhodnutí o zařazení na seznam, ani podklady nezbytné k tomu, aby se Soudní dvůr mohl zabývat se touto otázkou. Rada a Komise na jednání potvrdily, že se ve svých vyjádřeních nezabývaly touto otázkou, protože neměly za to, že by předkládací rozhodnutí tuto otázku vzneslo. Přestože tedy řízení o předběžné otázce podle článku 267 SFEU poskytuje možnost zúčastněným stranám, jako je K. P., aby vznesly takovou otázku dodatečně, jestliže ji předkládací rozhodnutí nezmiňuje nebo je v tomto smyslu žádost nejednoznačná, Soudní dvůr se jí nemůže zabývat z moci úřední. Pokud by tak učinil, zbavil by další zúčastněné strany jejich práva na obhajobu.
50.

První, druhá a třetí námitka Komise se v podstatě zaměřují na tutéž otázku. Co se týče první a třetí námitky, v obou případech Komise v podstatě nesouhlasí se závěrem Tribunálu, že rozpustnost CTPHT jako celku byla relevantním faktorem, který měla vzít podle právních předpisů do úvahy. Co se týče druhé námitky, Komisi v napadeném rozsudku ve skutečnosti není vytýkáno, že vycházela z takového předpokladu, nýbrž spíše to, že vůbec nebyla zohledněna rozpustnost CTPHT jako celku.
57.

Domnívám se, že tvrzení, podle kterého „požadavek přítomnosti na místě určeném zaměstnavatelem k okamžitému poskytování příslušných služeb“ je „rozhodujícím faktorem“ při určování toho, co je a co není pracovní dobou, je třeba chápat s určitou obezřetností. Jednoznačně se uplatnilo v takových případech, jakými jsou Jaeger a Dellas, ve kterých šlo o povinnost trávit dobu pohotovosti v prostorách zaměstnavatele. To, že pracovník nemusí celý čas strávit skutečnou prací, nebylo podstatné. Stejně tak to však nebylo rozhodující v rozsudku Grigore, kde Soudní dvůr poukázal i na míru volnosti pracovníka. Tento aspekt je totiž jádrem rozsudku Soudního dvora ve věci Simap. Domnívám se, že kvalita času, který pracovník může trávit během doby pohotovosti (o níž svědčí například to, že se může věnovat vlastním zájmům a rodině) ( 54 ), je stejně relevantní. Skutečnost, že v daném případě může být pracovník nucen trávit hodiny pohotovosti v poměrně úzkém okruhu kolem svého pracoviště, podle mého názoru nemění nic na tom, že je třeba řádně zohlednit v úvahu kvalitu času, který může prožít. S výjimkou případu, kdy pracovník může zasahovat na dálku, je v povaze tohoto typu povinnosti, že může být nucen pobývat v blízkosti pracoviště. Prvořadý význam má v tomto směru kvalita času, který tráví, a ne přesná míra požadované blízkosti k pracovišti. Je na vnitrostátním soudu, který jako jediný posuzuje skutkové okolnosti, aby určil, zda je kvalita času, který R. Matzak tráví během doby pohotovosti, narušená případnými omezeními uloženými zaměstnavatelem do té míry, že by tento čas měl být považován za pracovní dobu.
35.

Komise a Parlament v projednávané věci tvrdí, že návrh revidované dohody má, stejně jako Lisabonská dohoda, zvláštní spojitost s mezinárodním obchodem. Je pravda, že nemá preambuli, která by tento cíl výslovně zmínila. Z analýzy jeho ustanovení a kontextu, jehož je součástí, nicméně vyplývá, že jeho účelem i účinkem je zajistit všem smluvním stranám, aby se na jejich označení původu vztahoval systém mezinárodního zápisu, který by zajistil na území všech smluvních stran právní ochranu těchto označení proti nebezpečím neoprávněného užívání nebo užívání, jež by mohla narušit jejich integritu, a škodit tak při jejich uvádění na trh v zahraničí. Tím má zmíněný návrh posílit ochranu vývozů z Unie do třetích států, která by jinak nutně vyplývala pouze z jednotlivých zápisů uskutečněných v konkrétních zemích, které by poskytovaly nestejný stupeň záruk. V důsledku toho tento návrh spadá v plném rozsahu do výlučné pravomoci Unie, i když systém ochrany, který návrh zavádí, mají podle článku 291 SFEU uplatňovat orgány členských států ( 11 ). Unie již ostatně na základě článku 207 SFEU sama uzavřela několik mezinárodních dohod týkajících se ochrany zeměpisných označení, například se Švýcarskou konfederací nebo Čínskou lidovou republikou, přičemž Rada, která tuto praxi nijak nezpochybnila, neuvádí žádné důvody, které by podle jejího názoru měly v projednávané věci vést k odlišnému postupu.
79.

I když se předkládací rozhodnutí jeví jako zvlášť neúplné, pokud jde o situaci žalované v původním řízení, ze skutkových okolností, se kterými Soudní dvůr seznámila společnost Banco Santander a španělská vláda, vyplývá, že ačkoli vydražení dané nemovitosti bylo stvrzeno notářským zápisem ze dne 23. února 2012 a tento notářský zápis byl zapsán do katastru nemovitostí dne 12. dubna 2012, C. Sánchez López požádala společnost Banco Santander, aby mohla zůstat v dané nemovitosti podle Úmluvy o vytvoření sociálního fondu bydlení zřízeného na vnitrostátní úrovni dne 17. ledna 2013. Dne 19. listopadu 2015 C. Sánchez López a společnost Banco Santander uzavřely smlouvu, která se řídí touto úmluvou a která C. Sánchez López zejména umožňuje zůstat v nemovitosti jako nájemnice s povinností platit nájemné ve výši přibližně 90 eur. Z toho vyplývá, že C. Sánchez López neprojevila vůli zpochybnit hypoteční smlouvu, kterou předtím podepsala, ačkoli tak s největší pravděpodobností mohla učinit. Stejně tak nic neumožňuje dospět k závěru, že by daný spotřebitel chtěl zpochybnit definitivní povahu převodu vlastnického práva k nemovitosti, kterou obývá, tedy převodu, jenž je důsledkem dražby ze dne 15. prosince 2011 a který byl zapsán do katastru nemovitostí dne 12. dubna 2012.
108.

A konečně by byla myslitelná i situace, že by členské státy poté, co by Komisi prostředky podmíněně poskytly, dosáhly objasnění hmotněprávního nároku Komise na tyto prostředky prostřednictvím žaloby na náhradu škody podle článku 268 SFEU. Poskytnutím prostředků totiž členským státům nevyhnutelně vzniká ztráta likvidních aktiv, jejíž úhrady by se mohly domáhat prostřednictvím žaloby na náhradu škody. Rovněž se jeví jako možné, že by se členské státy mohly dovolávat nároku z důvodu bezdůvodného obohacení, který by mohly uplatňovat prostřednictvím článku 268 a čl. 340 odst. 2 SFEU ( 63 ).Tribunál by ovšem za účelem objasnění takového nároku na náhradu škody nebo nároku z bezdůvodného obohacení musel nejprve posoudit otázku, zda Komise měla nárok na poskytnuté prostředky, potažmo zda měly členské státy povinnost tyto prostředky odvést do unijního rozpočtu. Prostřednictvím určovací funkce žaloby na náhradu škody by členské státy mohly dosáhnout účinné soudní ochrany v souvislosti s objasněním svých platebních povinností ve vztahu ke Komisi ( 64 ).