ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
(viz body 59, 61, 63, 72, výrok 1)

Pro účely posouzení, zda zásah do práva na svobodu náboženského vyznání, který porušuje čl. 10 odst. 1 Listiny základních práv Evropské unie, může představovat „akt pronásledování“, musejí příslušné orgány s ohledem na osobní situaci dotyčné osoby ověřit, zda této osobě z důvodu výkonu této svobody v zemi původu vznikne skutečné nebezpečí spočívající zejména v tom, že bude pronásledována či s ní bude jeden z původců uvedených v článku 6 směrnice 2004/83 zacházet nelidským či ponižujícím způsobem, anebo jí uloží nelidský či ponižující trest.

Jednání, která mohou představovat „vážné porušení“ ve smyslu tohoto článku, zahrnují závažná jednání, kterými je dotčena svoboda žadatele nejen vykonávat víru v soukromí, ale rovněž ji vykonávat veřejně. Existence aktu pronásledování tedy může vyplývat ze zásahu do vnějšího projevu uvedené svobody.

Článek 9 odst. 1 písm. a) směrnice 2004/83 o minimálních normách, které musí splňovat státní příslušníci třetích zemí nebo osoby bez státní příslušnosti, aby mohli žádat o postavení uprchlíka nebo osoby, která z jiných důvodů potřebuje mezinárodní ochranu, a o obsahu poskytované ochrany musí být vykládán v tom smyslu, že každý zásah do svobody náboženského vyznání, který porušuje čl. 10 odst. 1 Listiny základních práv Evropské unie, nemůže představovat „akt pronásledování“ ve smyslu uvedeného ustanovení této směrnice. Ze znění čl. 9 odst. 1 této směrnice totiž vyplývá, že k tomu, aby dotyčná jednání mohla být považována za pronásledování, je nezbytná existence „vážného porušení“ uvedené svobody, kterým je dotyčná osoba postižena významným způsobem. Ani jednání, jejichž závažnost se nevyrovná závažnosti porušení základních lidských práv, od nichž se na základě čl. 15 odst. 2 Evropské úmluvy o lidských právech nelze odchýlit, tedy nelze považovat za pronásledování ve smyslu čl. 9 odst. 1 směrnice 2004/83 a článku 1A Ženevské úmluvy o právním postavení uprchlíků.

Článek 2 písm. c) směrnice 2004/83 o minimálních normách, které musí splňovat státní příslušníci třetích zemí nebo osoby bez státní příslušnosti, aby mohli žádat o postavení uprchlíka nebo osoby, která z jiných důvodů potřebuje mezinárodní ochranu, a o obsahu poskytované ochrany musí být vykládán v tom smyslu, že obavy žadatele před pronásledováním jsou oprávněné, jestliže příslušné orgány s ohledem na osobní situaci žadatele mají za to, že je důvodné domnívat se, že po jeho návratu do země původu bude vykonávat náboženské akty, které jej vystaví skutečnému nebezpečí pronásledování. Při individuálním posuzování žádosti směřující k získání postavení uprchlíka uvedené orgány od žadatele nemohou důvodně očekávat, že se těchto náboženských aktů vzdá.

(viz bod 80, výrok 2)
Pouhá možnost přístupu na internetovou stránku obsahující databázi chráněnou zvláštním právem zakotveným ve směrnici 96/9 o právní ochraně databází nestačí k přijetí závěru, že provozovatel této stránky provádí zužitkování spadající do působnosti vnitrostátního práva použitelného na tomto území. Pokud by totiž tato pouhá možnost přístupu umožňovala přijmout závěr o existenci zužitkování, stránky a údaje, které přesto, že jsou zjevně určeny osobám nacházejícím se mimo území dotyčného členského státu, jsou na jeho území technicky přístupné, by neoprávněně spadaly do působnosti práva, které na tomto území platí pro danou oblast.

(viz body 36, 37)
Ustanovení 4 rámcové dohody o pracovních poměrech na dobu určitou, která je obsažena v příloze směrnice 1999/70 o rámcové dohodě o pracovních poměrech na dobu určitou uzavřené mezi organizacemi UNICE, CEEP a EKOS, je třeba vykládat v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, která zcela vylučuje zohlednění období služby zaměstnance veřejného orgánu v pracovním poměru na dobu určitou pro účely stanovení počtu odpracovaných let posledně uvedeného v okamžiku, kdy je tímtéž orgánem přijímán jakožto kariérní úředník na dobu neurčitou v rámci zvláštního procesu stabilizace jeho pracovního poměru, ledaže by toto vyloučení bylo odůvodněno „objektivními důvody“ ve smyslu bodu 1 nebo bodu 4 tohoto ustanovení. Pouhá skutečnost, že zaměstnanec v pracovním poměru na dobu určitou v uvedených obdobích služby pracoval na základě pracovní smlouvy nebo pracovního poměru na dobu určitou, takový objektivní důvod nepředstavuje.

Kromě toho cíl, kterým je zabránit tomu, aby docházelo k obrácené diskriminaci kariérních úředníků zaměstnaných na základě úspěchu v otevřeném výběrovém řízení, sice může představovat „objektivní důvod“ ve smyslu ustanovení 4 bodu 1 nebo bodu 4 rámcové dohody, avšak takový cíl v každém případě nemůže odůvodnit nepřiměřenou vnitrostátní právní úpravu, která zcela a za všech okolností vylučuje zohlednění všech období služby zaměstnanců na základě pracovních smluv na dobu určitou pro účely stanovení počtu jejich odpracovaných let při jejich přijímání na dobu neurčitou, a tudíž výše platu. Takové úplné a absolutní vyloučení totiž v podstatě vychází z obecné domněnky, že neurčitá délka pracovního poměru některých zaměstnanců veřejné správy sama o sobě odůvodňuje rozdílné zacházení se zaměstnanci veřejné správy v pracovním poměru na dobu určitou, čímž cíle směrnice 1999/70 a rámcové dohody zbavuje jejich podstaty.

Co se týče okolnosti, že proces stabilizace ve vnitrostátním právu zakládá nový pracovní poměr, zásada zákazu diskriminace uvedená v ustanovení 4 rámcové dohody by byla zcela zbavena svého obsahu, kdyby tato pouhá skutečnost mohla být „objektivním důvodem“ ve smyslu uvedeného ustanovení, jenž by mohl odůvodnit rozdílné zacházení, pokud jde o zohlednění počtu let odpracovaných zaměstnanci veřejného orgánu na základě pracovních smluv na dobu určitou v okamžiku, kdy jsou tímtéž orgánem přijímáni na dobu neurčitou.

(viz body 62, 63, 65, 71 a výrok)
(viz body 46–49)

Viz znění rozhodnutí.

Členský stát tím, že poskytuje výhodu zlevněného jízdného pouze studentům, jejichž rodiče pobírají vnitrostátní rodinné přídavky, nesplnil povinnosti, které pro něj vyplývají z článku 18 SFEU ve spojení s články 20 a 21 SFEU, jakož i s článkem 24 směrnice 2004/38 o právu občanů Unie a jejich rodinných příslušníků svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států.

Vázání slev z cen jízdného na podmínku poskytování rodinných přídavků v hostitelském členském státě představuje nerovné zacházení mezi tuzemskými studenty studujícími v tomto členském státě a studenty pocházejícími z jiných členských států, kteří tam též studují, jelikož tuzemští studenti mohou takovou podmínku splnit snadněji, poněvadž jejich rodiče zpravidla pobírají tyto přídavky. Takové nerovné zacházení je v rozporu se zásadami, ze kterých vychází status občana Unie, jmenovitě záruky stejného právního zacházení při výkonu práva občana na volný pohyb

Taková nepřímá diskriminace na základě státní příslušnosti by mohla být odůvodněna pouze tehdy, kdyby se zakládala na objektivních hlediscích nezávislých na státní příslušnosti dotyčných osob a byla přiměřená legitimnímu cíli sledovanému vnitrostátním právem. V tomto ohledu je legitimní, aby se hostitelský členský stát předtím, než poskytne takovou výhodu studentům, kteří nejsou začleněni do tohoto státu, ujistil o existenci skutečného pouta žadatele o dávku k tomuto státu. Vnitrostátní systém vyžadující, aby student prokázal existenci takového pouta, by tak v zásadě mohl odpovídat legitimnímu cíli, který je způsobilý odůvodnit omezení.

Důkaz požadovaný za účelem uplatňování existence takového skutečného pouta však nesmí mít příliš výlučnou povahu, a dále požadované skutečné pouto nelze určit jednotně pro všechny dávky, nýbrž je třeba ho stanovit s ohledem na základní znaky dotčené dávky, zejména s ohledem na její povahu a účel. Pokud jde o zlevnění cen jízdného pro studenty, existence skutečného pouta mezi studentem studujícím v hostitelském členském státě a posledně uvedeným státem by mohla být skutečně ověřena zejména zjištěním, že dotyčná osoba je zapsána u soukromého či veřejného subjektu, akreditovaného nebo financovaného hostitelským členským státem.

(viz body 50–52, 59–66 a výrok)
Článek 3 odst. 1 směrnice 2004/38 o právu občanů Unie a jejich rodinných příslušníků svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států, o změně nařízení č. 1612/68 a o zrušení směrnic 64/221, 68/360, 72/194, 73/148, 75/34, 75/35, 90/364, 90/365 a 93/96 přiznává odvozené právo pobytu pouze rodinným příslušníkům občana Unie, kteří tuto osobu doprovázejí nebo následují. Takový požadavek odpovídá účelu odvozených práv vstupu a pobytu, která směrnice 2004/38 stanoví pro rodinné příslušníky občanů Unie, protože jinak by skutečnost, že by občana Unie nemohla jeho rodina v hostitelském členském státě doprovázet nebo následovat, mohla narušit jeho svobodu pohybu tím, že by jej odradila od výkonu jeho práva na vstup a práva pobytu v tomto členském státě. Proto právo pobytu nelze přiznat na základě směrnice 2004/38 státnímu příslušníkovi třetího státu, který svého rodinného příslušníka, který je občanem Unie, jenž využil svého práva volného pohybu, do hostitelského členského státu nedoprovázel ani nenásledoval.

(viz body 61, 63)
Článek 45 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že brání takové vnitrostátní právní úpravě, která podmiňuje povolení oddlužení bydlištěm v dotčeném členském státě.

Taková vnitrostátní právní úprava představuje omezení volného pohybu pracovníků, neboť je způsobilá odradit insolventního pracovníka, který je natolik zadlužený, že nelze předpokládat, že bude moci v dohledné době splatit své dluhy, od výkonu jeho práva volného pohybu. Tato právní úprava ho totiž odradí od toho, aby opustil členský stát původu a zahájil pracovní činnost v jiném členském státě, jestliže tím bude zbaven možnosti dosáhnout oddlužení v tomto členském státě původu.

Toto omezení nelze odůvodnit. V první řadě totiž překračuje meze toho, co je nezbytné k dosažení cíle, který je vlastní dotčené právní úpravě a který spočívá v ochraně dlužníka před zahraničními věřiteli, kteří se neúčastní řízení o oddlužení. V této souvislosti nemůže podmínka bydliště vyloučit riziko, že věřitelé dlužníka, který má bydliště v dotyčném státě, budou požadovat zaplacení svých pohledávek v jiném členském státě, v němž takové opatření k oddlužení není uznáváno. Tato podmínka dále nemůže vyloučit, že dlužník, který má bydliště v jiném členském státě, může být podle čl. 5 odst. 1 písm. a) nařízení č. 44/2001 žalován svými věřiteli u soudů státu, jehož právní předpisy uvedenou podmínku upravují, jelikož posledně uvedené mohou být příslušné, zejména pokud smluvní závazek byl nebo má být splněn v tomto členském státě.

Na rozdíl od dlužníka majícího bydliště v dotyčném členském státě nemá dlužník, který nemá v tomto státě bydliště, možnost ochrany, kterou mu poskytuje v tomto členském státě takové opatření k oddlužení, jako je opatření, o něž se jedná v rámci žalob podaných jeho věřiteli v uvedeném členském státě.

Zadruhé, tato právní úprava překračuje meze toho, co je nezbytné k dosažení cíle uspokojivě prokázat finanční a osobní situaci dlužníka, jelikož zavedení takové podmínky bydliště, jako je podmínka stanovená uvedenou právní úpravou, která se vztahuje výlučně ke dni podání návrhu na povolení oddlužení, není podmínkou související s účinností kontrol prováděných příslušným orgánem dotyčného členského státu. Dále, jelikož se jedná o dlužníka, u něhož jsou prováděny srážky ze mzdy, které nařídil uvedený příslušný orgán, je „osobou neomezeně podléhající dani“ v dotyčném členském státě a jehož zaměstnavatel je usazen v tomto členském státě, může být jeho finanční a osobní situace prokázána, aniž by bylo nezbytné, aby měl bydliště v uvedeném členském státě. Stejně tak může příslušný orgán dotyčného členského státu vyzvat takového dlužníka, aby přicestoval do tohoto členského státu, nebo pokud by takovou cestu nemohl uskutečnit, aby mu poskytl všechny relevantní informace, které se týkají jeho osobní a finanční situace, s tím, že řízení o oddlužení bude přerušeno nebo zastaveno, pokud uvedený dlužník bezdůvodně odmítne takto učinit.

(viz body 31, 32, 34, 40–44, 47–50, 54 a výrok)
V souladu s článkem 261 SFEU a článkem 31 nařízení č. 1/2003 je ohledně pokut stanovených Komisí Tribunál nadán pravomocí soudního přezkumu v plné jurisdikci. Tribunál je tedy oprávněn, nad rámec pouhého přezkumu legality těchto pokut, nahradit posouzení Komise svým posouzením, a uložené pokuty nebo penále tedy zrušit, snížit nebo zvýšit.

Soudnímu dvoru naproti tomu nepřísluší, když rozhoduje o právních otázkách v řízení o kasačním opravném prostředku, aby z důvodů ekvity nahradil svým vlastním posouzením posouzení Tribunálu při rozhodování – v rámci výkonu jeho pravomoci soudního přezkumu v plné jurisdikci – o výši pokut ukládaných podnikům pro porušení unijního práva. Nesprávné právní posouzení Tribunálu z důvodu nevhodné výše pokuty by tedy bylo možné konstatovat, pouze pokud by měl Soudní dvůr za to, že výše sankce je nejen nevhodná, ale také nadměrná, a to natolik, že je nepřiměřená.

(viz body 123–126)
Kombinovaná nomenklatura, která je uvedena v příloze I nařízení č. 2658/87 o celní a statistické nomenklatuře a o společném celním sazebníku, ve znění nařízení č. 1214/2007, č. 1031/2008 a č. 948/2009, musí být vykládána v tom smyslu, že k tomu, aby byly přístroje zařazeny do podpoložky 8528 71 13, musí splňovat dvě podmínky, a to přijímat televizní signál a mít modem umožňující přístup na internet. Při neexistenci jedné z těchto funkcí musí být přístroje zařazeny do podpoložky 8528 71 19.

Kromě toho pro účely zařazení takových přístrojů do podpoložky 8528 71 13 je modem pro získání přístupu na internet chápán jako zařízení, které je schopno samo a bez zásahu jakéhokoli jiného přístroje nebo mechanismu získat přístup na internet a zajistit interaktivitu.

Účel použití výrobku může totiž představovat objektivní kritérium pro zařazení, pokud je inherentní uvedenému výrobku, přičemž zda tomu tak je, musí být posouzeno v závislosti na objektivních charakteristikách a vlastnostech tohoto výrobku.

Vysvětlivky ze dne 7. května 2008 týkající se podpoložky 8528 71 13 tím, že z pojmu „modem“ vyloučily z technických důvodů zařízení vykonávající funkce podobné modemu, přestože pro účely zařazení je relevantní pouze účel schopnosti získat přístup na internet, tedy omezily význam posledně uvedeného pojmu. Tyto vysvětlivky jsou tedy v tomto bodě v rozporu s kombinovanou nomenklaturou a nelze k nim přihlížet.

(viz body 30, 43, 45, 48, 59, výrok 1–2)
Článek 32 nařízení č. 44/2001 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech musí být vykládán v tom smyslu, že se vztahuje i na rozhodnutí, jimiž soud jednoho členského státu odmítá svou příslušnost na základě smluvního ustanovení o založení příslušnosti bez ohledu na kvalifikaci takovéhoto rozhodnutí podle práva jiného členského státu.

Potřeba takového výkladu pojmu rozhodnutí, který musí být proveden autonomně, je potvrzena jednak cíli nařízení č. 44/2001, které jsou vedeny v bodech 2 a 6 odůvodnění uvedeného nařízení a směřují ke zjednodušení formalit uznávání a výkonu rozhodnutí a jejich volného pohybu, a jednak zásadou vzájemné důvěry mezi soudy, která je podle bodů 16 a 17 odůvodnění základem režimu zavedeného nařízením č. 44/2001.

Tuto vzájemnou důvěru by totiž ohrožovalo, kdyby soud členského státu mohl odmítnout uznání rozhodnutí, jímž soud jiného členského státu odmítl svou příslušnost na základě smluvního ustanovení o založení příslušnosti. Připustit, že by soud členského státu mohl odmítnout uznat takové rozhodnutí, by podkopávalo systém zavedený nařízením č. 44/2001, neboť takové odmítnutí by mohlo narušit řádné uplatňování pravidel uvedených v kapitole II tohoto nařízení vztahujících se k rozdělení pravomocí mezi soudy členských států.

(viz body 25, 29, 32, výrok 1)
Článek 3 odst. 4 nařízení č. 1443/82, kterým se stanoví prováděcí pravidla k režimu kvót v odvětví cukru, ve znění nařízení č. 392/94, podle něhož v případě, že jsou po stanovení konečné produkce cukru, dosažené každým podnikem v předcházejícím hospodářském roce, zjištěny rozdíly, vezmou se tyto rozdíly v úvahu při stanovení konečné produkce za hospodářský rok, během něhož byly rozdíly zjištěny, musí být vykládán v tom smyslu, že se nepoužije v situaci, kdy bylo přebytkové množství cukru zjištěno vnitrostátními orgány v rámci kontroly a posteriori provedené u producenta, pokud toto přebytkové množství tvoří cukr C ve smyslu čl. 24 odst. 1 základního nařízení č. 1785/81 o společné organizaci trhů v odvětví cukru, ve znění nařízení č. 1148/98.

Výklad tohoto ustanovení, který by umožňoval přiřadit tyto přebytky cukru do hospodářského roku, během něhož byly tyto přebytky zjištěny, by ohrozil cíl režimu cukru C, jenž spočíval v zamezení prodeji tohoto cukru na vnitřním trhu. Kdyby bylo totiž možné zohlednit cukr C stejně jako cukr A a B při stanovení konečné produkce za hospodářský rok, během něhož byl rozdíl zjištěn na základě čl. 3 odst. 4 nařízení č. 1443/82, nebyli by producenti nijak motivováni k tomu, aby tyto přebytky cukru vyvezli nebo aby o nich podali hlášení a převedli je do následujícího hospodářského roku. Nebylo by tak vyloučeno, že by producenti po neomezenou dobu skladovali tytéž přebytky cukru, které by mohly být stále přiřazovány do hospodářského roku, během něhož byly zjištěny, i kdyby se ve skutečnosti jednalo o převod cukru z předcházejícího hospodářského roku. Takováto situace by přitom nejen bránila účinné kontrole obchodování s cukrem C, ale porušovala by též čl. 27 odst. 3 základního nařízení, který stanovil možnost omezení množství cukru, která lze převést.

Skutečnost, že dotyčnému producentovi nebyla existence přebytku známa v okamžiku, kdy podával hlášení o své konečné produkci cukru, nemá v tomto ohledu žádný dopad. Kromě obtíží spojených s prokázáním existence takovéto okolnosti je totiž nutné konstatovat, že obezřetný hospodářský subjekt informovaný o stavu právní úpravy musí být při posuzování výhod, které mu může obchodování s cukrem přinést, zohlednit rizika spojená s výrobou takovéhoto zboží, zejména obtíže spojené s přesnou identifikací vyrobeného množství cukru, a přijmout tato rizika jako součást běžných problémů vlastních takovéto výrobě. Krom toho režim použitelný na cukr C, stanovený dotčenou právní úpravou, spočívá na objektivních kritériích a uplatní se nezávisle na jakémkoliv podvodném úmyslu producenta. Poplatky stanovené pro případ, že cukr C nebyl vyvezen ve lhůtě stanovené v čl. 26 odst. 1 základního nařízení nebo že tento cukr byl uveden na vnitřní trh ve smyslu čl. 27 odst. 3 tohoto nařízení, by tak měly být vybrány i bez zohlednění případného podvodného jednání producenta.

(viz body 56–60, 62 a výrok)
(viz bod 36, výrok 1)

Unijní právo musí být vykládáno v tom smyslu, že nebrání tomu, aby Komise zastupovala Unii před vnitrostátním soudem rozhodujícím o občanskoprávní žalobě na náhradu škody způsobené Unii kartelovou dohodou nebo praktikou zakázanou články 81 ES a 101 SFEU, jež mohla ovlivnit některé veřejné zakázky zadané různými orgány a institucemi Unie, aniž by bylo nezbytné, aby k tomu Komise měla zmocnění od uvedených orgánů a institucí.

Každá osoba je oprávněna uplatňovat u soudu porušení článku 81 ES, a uplatňovat tedy neplatnost dohody nebo jednání zakázaného tímto článkem. Pokud jde konkrétně o možnost požadovat náhradu škody způsobené smlouvou nebo jednáním, které mohly způsobit omezení nebo narušení hospodářské soutěže, byly by plná účinnost článku 81 ES a zvláště užitečný účinek zákazu uvedeného v jeho odstavci 1 zpochybněny, pokud by každá osoba nemohla požadovat náhradu škody, kterou jí způsobily smlouva nebo jednání, které mohou omezit nebo narušit hospodářskou soutěž. Takové právo totiž posiluje funkčnost unijních pravidel v oblasti hospodářské soutěže a odrazuje od často zastřených dohod nebo praktik, které by mohly omezit nebo narušit hospodářskou soutěž. Z tohoto hlediska mohou žaloby na náhradu škody projednávané vnitrostátními soudy významně přispět k zachování účinné hospodářské soutěže v Unii.

Z toho plyne, že každá osoba je oprávněna domáhat se náhrady vzniklé újmy, je-li dána příčinná souvislost mezi uvedenou újmou a kartelovou dohodou nebo praktikou zakázanou článkem 81 ES. Toto právo tedy přísluší i Unii.

(viz body 40–44)
Má-li být právo pracovníků na přijetí do zaměstnání a jeho výkon bez diskriminace, jak stanoví článek 45 SFEU, účinné a účelné, musí být nezbytně doplněno právem zaměstnavatelů na jejich přijetí v souladu s pravidly upravujícími volný pohyb pracovníků. Ačkoli platí, že práva volného pohybu stanovená v článku 45 SFEU mají pracovníci včetně uchazečů o zaměstnání, nic ve znění uvedeného článku přitom nenaznačuje, že by se těchto práv nemohly dovolávat i jiné osoby. Za těchto podmínek se zaměstnavatel příhraničního pracovníka, který spadá do působnosti uvedeného článku, může dovolávat práv přímo přiznaných pracovníkům.

Článek 45 SFEU musí být vykládán tak, že brání právní úpravě členského státu, která podmiňuje poskytnutí příspěvku zaměstnavatelům na podporu zaměstnávání nezaměstnaných osob starších 45 let zařazením nezaměstnané osoby, přijímané do zaměstnání, do evidence uchazečů o zaměstnání v tomto členském státě, je-li takové zařazení do evidence podmíněno bydlištěm v tuzemsku, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu.

Posuzovací pravomoc, kterou mají členské státy v oblasti sociální politiky, nemůže totiž odůvodnit poškození práv, která jednotlivci vyvozují z ustanovení Smlouvy zakotvujících jejich základní svobody.

V tomto ohledu je přitom podmínka bydliště, pokud jde o migrující a příhraniční pracovníky, v zásadě nepřiměřená, jelikož tím, že tito pracovníci vstoupili na pracovní trh členského státu, si v zásadě vytvořili dostatečnou integrační vazbu na společnost tohoto členského státu, která jim umožňuje, aby se na ně vztahovala zásada rovného zacházení ve srovnání s pracovníky tuzemské státní příslušnosti i s pracovníky-rezidenty. Integrační vazba vyplývá zejména ze skutečnosti, že migrující a příhraniční pracovníci daněmi, jež odvádí v hostitelském členském státě ze závislé činnosti, kterou v něm vykonávají, přispívají rovněž k financování sociálních politik tohoto státu.

(viz body 42, 52, 53, 55, výrok)
Jak totiž jasně vyplývá z odst. 2 písm. c), odst. 3, 5 a 6 článku 7 nařízení č. 1896/2006, pokud toto ustanovení opravňuje členské státy, aby svým vnitrostátním právem upravily některá specifická hlediska požadavků, které musí splňovat návrh na vydání evropského platebního rozkazu, stanoví tak výslovně. Naproti tomu není v tomto článku uveden žádný výslovný nebo implicitní odkaz, který by všeobecně opravňoval k uložení dalších požadavků stanovených vnitrostátním právem členských států. Mimoto cíl nařízení č. 1896/2006, kterým je zejména zjednodušit a urychlit soudní řízení týkající se nesporných peněžních nároků v přeshraničních případech a snížit náklady na ně, by byl zpochybněn, kdyby členské státy mohly ve svých vnitrostátních právních úpravách obecně stanovit dodatečné požadavky, které musí splňovat návrh na vydání evropského platebního rozkazu. Takové požadavky by měly za následek nejen uložení různých požadavků v jednotlivých členských státech na takový návrh, nýbrž by vedly i ke zvýšení složitosti, trvání a nákladů na řízení o evropském platebním rozkazu.

Článek 4 a čl. 7 odst. 2 písm. c) nařízení č. 1896/2006, kterým se zavádí řízení o evropském platebním rozkazu, musejí být vykládány v tom smyslu, že nebrání tomu, aby žalobce v rámci návrhu na vydání evropského platebního rozkazu požadoval úroky za období od data jejich splatnosti do data zaplacení jistiny.

Zaprvé požadavky vyčíslení na určitou částku a splatnosti „peněžních nároků“ ve smyslu článku 4 nařízení č. 1896/2006 se totiž netýkají úroků. Zadruhé čl. 7 odst. 2 písm. c) téhož nařízení nevyžaduje uvedení přesné výše úroků v návrhu na vydání platebního rozkazu a ani neuvádí datum, do kterého mohou být tyto úroky požadovány. Krom toho výklad uvedeného čl. 7 odst. 2 písm. c), který by neumožňoval požadovat úroky narostlé do data zaplacení jistiny, by mohl prodloužit dobu trvání a zvýšit složitost a náklady na řízení o evropském platebním rozkazu, a neodpovídal by tudíž účelu nařízení, kterým je zejména zavedení jednoduchého, rychlého a účinného mechanismu vymáhání nesporných peněžních nároků, avšak i snížení nákladů na takové řízení.

(viz body 40, 41, 42–44, 46, 53, výrok 2)