I kdyby se tudíž takové nařízení, jakým je nařízení č. 1972/2003 o přechodných opatřeních, která mají být přijata, pokud jde o obchod se zemědělskými produkty v důsledku přistoupení České republiky, Estonska, Kypru, Lotyšska, Litvy, Maďarska, Malty, Polska, Slovinska a Slovenska odlišovalo, pokud jde o tyto státy, od zbytku acquis communautaire, pokud jde o okamžik jeho provedení a okruh subjektů, kterým je určeno, jelikož je určeno všem členským státům, včetně členských států, které přistoupily k Evropské unii v roce 2004, nebránilo by to tomu, aby lhůta pro podání žaloby začala běžet od vyhlášení dotčeného nařízení. Uvedené členské státy to nezbavuje práva na opravný prostředek směřující proti aktům přijatým po podpisu aktu o přistoupení a před jejich přistoupením k Evropské unii. Nemohou-li se totiž třetí státy, včetně nových členských států před přistoupením, dožadovat takového postavení v soudním řízení, jaké mají v systému Společenství členské státy, mají takové možnosti jednat před soudem, jaké tento systém přiznává právnickým osobám, jakmile splňují stanovené objektivní podmínky.

Krom toho osoba, která má aktivní legitimaci podat žalobu proti aktu Společenství, na základě kterého podléhají produkty ze seznamu určitým opatřením, a neučiní tak v požadované lhůtě, nemůže být z tohoto důvodu zbavena možnosti uplatňovat v rámci žaloby proti jinému aktu, na základě kterého byly do dotčeného seznamu doplněny produkty, protiprávnost opatření, kterým tyto další produkty nyní podléhají. Taková opatření totiž představují, co se týče produktů doplněných na tento seznam druhým přijatým aktem, nová opatření. Druhý přijatý akt tedy nelze považovat za akt čistě potvrzující uvedená opatření.

Přestože konečný charakter aktu, který nebyl napaden ve lhůtě, se týká nejenom samotného aktu, ale rovněž každého pozdějšího aktu, který má čistě potvrzující charakter, přičemž toto řešení je odůvodněno nutnou právní stabilitou a platí jak pro individuální akty, tak pro akty normativního charakteru, jako je nařízení, pokud je pozměněno ustanovení nařízení, je znovu otevřena možnost podat žalobu nejenom proti tomuto ustanovení, ale také proti všem ustanovením, která s ním tvoří jeden celek, i když nebyla pozměněna. Přitom akt Společenství, na základě kterého došlo k doplnění produktů na seznam, musí v každém případě tvořit jeden celek s ustanoveními jiného aktu Společenství stanovujícími opatření, kterým produkty z tohoto seznamu podléhají, neboť v opačném případě by akt, na základě kterého do něho byly produkty doplněny, neměl jakýkoliv právní účinek.

Komise může být při výkonu svých pravomocí, které jí Rada, případně autoři aktu o přistoupení svěří v oblasti společné zemědělské politiky pro provedení pravidel, která tento akt zavádí, nucena využít svoji širokou posuzovací pravomoc, takže pouze zjevně nepřiměřená povaha opatření přijatého v této oblasti ve vztahu k cíli, který příslušný orgán zamýšlí sledovat, může ovlivnit legalitu takového opatření.

Určení výše poplatku za přebytečné zásoby určitých zemědělských produktů v závislosti na dovozním clu erga omnes platném k 1. květnu 2004, jak je stanoveno v čl. 4 odst. 3 nařízení č. 1972/2003 o přechodných opatřeních, která mají být přijata, pokud jde o obchod se zemědělskými produkty v důsledku přistoupení České republiky, Estonska, Kypru, Lotyšska, Litvy, Maďarska, Malty, Polska, Slovinska a Slovenska, zjevně nepřesahuje to, co je nezbytné k vyloučení vzniku přebytečných zásob nezávisle na jejich původu. Cílem, který Komise dotčeným poplatkem zamýšlí sledovat, totiž není pouze předcházení vzniku zásob dotčených produktů ke spekulativním obchodním účelům, ale předcházení vzniku jakýchkoli přebytečných zásob, to znamená zásob, které netvoří obvyklé rezervy nacházející se v nových členských státech. To jasně vyplývá z bodu 3 odůvodnění nařízení č. 1972/2003. Tento přístup Komise je v souladu s pojetím přebytečných zásob, které musejí být odstraněny na náklady nových členských států, zastávaným autory Aktu o podmínkách přistoupení České republiky, Estonské republiky, Kyperské republiky, Lotyšské republiky, Litevské republiky, Maďarské republiky, Republiky Malta, Polské republiky, Republiky Slovinsko a Slovenské republiky k Evropské unii a o úpravách smluv, na nichž je založena Evropská unie. Z přílohy IV bodu 4 odst. 1 a 2 tohoto aktu totiž jasně vyplývá, že existence přebytečných zásob pocházejících z národní produkce v nových členských státech představuje prvek narušující společnou organizaci zemědělských trhů. Autoři uvedeného aktu nijak neomezili výše uvedenou povinnost pouze na zásoby pocházející z obchodu.

Konečně, čl. 4 odst. 2 nařízení č. 1972/2003 ponechává novým členským státům určitý prostor pro uvážení při určování, zda zásoby dotčených produktů nacházející se na jejich území jsou výsledkem činnosti odůvodněné běžným tržním chováním, což jim v takovém případě umožňuje nekvalifikovat je jako „přebytečné zásoby“. To umožňuje omezit vybírání poplatků od držitelů těchto zásob pouze na případy, kdy jejich vytvoření představuje nebezpečí narušení trhů, a posiluje přiměřenost opatření uvedeného v čl. 4 odst. 3 uvedeného nařízení vzhledem ke sledovanému cíli.

(viz body 106, 111–113, 120)