STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

MACIEJE SZPUNARA

přednesené dne 14. července 2022 ( 1 )

Věc C‑354/21

R. J. R.

za přítomnosti

Registrų centras

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Nejvyšší správní soud Litvy)]

„Řízení o předběžné otázce – Justiční spolupráce v občanských věcech – Nařízení (EU) č. 650/2012 – Evropské dědické osvědčení – Účinky osvědčení – Meze – Zápis majetku z pozůstalosti do katastru nemovitostí – Odmítnutí“

I. Úvod

1. Žena žila v Německu, stejně jako její syn. Zemřela a zanechala po sobě jediného dědice. Vlastnila nemovitosti v Německu a Litvě. Její syn obdržel evropské dědické osvědčení od německých orgánů, které konkrétně uvádí, že je jediným dědicem veškerého majetku zůstavitelky. Toto osvědčení předložil litevským orgánům a požádal o zápis nemovitosti do katastru nemovitostí. Tyto orgány odmítly vyhovět této žádosti z důvodu, že uvedené osvědčení je neúplné.

2. Projednávaná žádost o rozhodnutí o předběžné otázce tedy předkládá ke zkoumání citlivou otázku vymezení oblastí působnosti lex successionis a lex registrii, a konkrétně dělby pravomocí mezi orgán vydávající evropské dědické osvědčení a katastrální úřad nacházející se v jiném členském státě.

II. Právní rámec

A. Unijní právo

1. Nařízení (EU) č. 650/2012

3. Článek 1 nařízení (EU) č. 650/2012 ( 2 ), nadepsaný „Oblast působnosti“, stanoví: „1. Toto nařízení se použije na dědění majetku zemřelých osob. Nepoužije se na daňové, celní či správní věci. 2. Z oblasti působnosti tohoto nařízení jsou vyloučeny: […] k) povaha věcných práv; a l) jakýkoli zápis práv k nemovitému či movitému majetku do rejstříku, včetně právních požadavků pro takový zápis, a účinky zápisu nebo neprovedení zápisu těchto práv do rejstříku.“

4. Kapitola VI tohoto nařízení, nadepsaná „Evropské dědické osvědčení“, obsahuje články 62 až 73 tohoto nařízení.

5. Článek 62 uvedeného nařízení, nadepsaný „Vytvoření evropského dědického osvědčení“, v odstavcích 1 a 3 stanoví: „1. Toto nařízení zavádí evropské dědické osvědčení (dále jen ‚osvědčení‘), které se vydá za účelem použití v jiném členském státě a vyvolá účinky uvedené v článku 69. […] 3. Osvědčení nenahrazuje vnitrostátní dokumenty používané v členských státech pro obdobné účely. Osvědčení, které již bylo vydáno za účelem použití v jiném členském státě, nicméně vyvolává účinky uvedené v článku 69 i v členském státě, jehož orgány je vydaly v souladu s touto kapitolou.“

6. Článek 63 téhož nařízení, nadepsaný „Účel osvědčení“, v odstavcích 1 a 2 stanoví: „1. Účelem osvědčení je jeho využití dědici, […], kteří v jiném členském státě potřebují prokázat svůj status nebo vykonávat buď svá práva jako dědicové […]. 2. Osvědčení může být zejména použito k prokázání jednoho nebo více z těchto prvků: […] 3. b) přidělení konkrétní položky nebo položek, které jsou součástí pozůstalosti, dědici (či dědicům), popřípadě odkazovníku (či odkazovníkům), uvedeným v osvědčení; […]“

7. Článek 67 nařízení č. 650/2012, nadepsaný „Vydávání osvědčení“, v odstavci 1 stanoví: „Vydávající orgán vydá osvědčení neprodleně v souladu s postupem stanoveným v této kapitole, pokud prvky [skutečnosti], které mají být osvědčeny, byly stanoveny podle práva rozhodného pro dědění nebo podle jiného práva rozhodného pro konkrétní prvek [skutečnost]. Použije k tomu formulář stanovený poradním postupem podle čl. 81 odst. 2.“

8. Článek 68 tohoto nařízení, nadepsaný „Obsah osvědčení“, stanoví: „Osvědčení obsahuje následující informace v míře požadované pro účel, za nímž je vydáváno: […] l) příslušný podíl každého z dědiců a případně seznam práv nebo majetku příslušejících jednotlivým dědicům; […]“

9. Článek 69 uvedeného nařízení, nadepsaný „Účinky osvědčení“, stanoví: „1. Osvědčení vyvolává účinky ve všech členských státech, aniž by se vyžadoval jakýkoli zvláštní postup. 2. Předpokládá se, že osvědčení pravdivě dokládá prvky [skutečnosti], které byly stanoveny podle práva rozhodného pro dědění nebo podle jiného práva rozhodného pro konkrétní prvky [skutečnosti]. Předpokládá se, že osoba uvedená v osvědčení jako dědic, […] je v postavení uvedeném v osvědčení nebo disponuje tam uvedenými právy či pravomocemi, přičemž uvedená práva nebo pravomoci nejsou předmětem jiných podmínek nebo omezení, než stanoví samotné osvědčení. […] 5. Osvědčení představuje platný dokument k zápisu majetku z pozůstalosti do příslušného rejstříku členského státu, aniž je dotčen čl. 1 odst. 2 písm. k) a l).“

2. Prováděcí nařízení (EU) č. 1329/2014

10. Článek 1 odst. 5 prováděcího nařízení (EU) č. 1329/2014 ( 3 ) stanoví: „Formulář, který má být použit pro evropské dědické osvědčení podle čl. 67 odst. 1 [nařízení č. 650/2012], je formulář V stanovený v příloze 5 [dále jen ‚formulář V‘].“

11. Formulář V uvádí seznam příloh, mezi nimiž je uvedena příloha IV nadepsaná „Status a práva dědice (dědiců) (POVINNÉ, je-li účelem osvědčení potvrzení těchto prvků [skutečností])“.

12. Bod 9 této přílohy IV má za cíl určit „[m]ajetek přiřknutý dědici a pro nějž bylo vyžádáno osvědčení“. Je rovněž vyžadováno, aby byl upřesněn majetek a uvedeny příslušné identifikační údaje. Kromě toho poznámka bod čarou 13 týkající se tohoto bodu je formulována následujícím způsobem: „V případě registrovaného majetku uveďte pro účely jeho identifikace informace požadované podle práva členského státu, v němž je rejstřík veden (např. u nemovitosti její přesnou adresu, katastrální rejstřík, číslo parcelní nebo katastrální číslo, popis nemovitosti (případně připojte příslušné dokumenty)“.

B. Litevské právní předpisy

13. Lietuvos Respublikos nekilnojamojo turto registro įstatymas (zákon Litevské republiky o katastru nemovitostí), ve znění zákona č. XII‑1833 ze dne 23. června 2015 (dále jen „zákon o katastru nemovitostí“), v čl. 5 odst. 2 stanoví, že katastrální úřad odpovídá v souladu s tímto zákonem za věcnou správnost a ochranu údajů shromážděných v katastru nemovitostí. Tento úřad odpovídá pouze za to, že údaje zapsané do katastru nemovitostí jsou v souladu s dokumenty, na jejichž základě došlo k zápisu do katastru.

14. Článek 22 uvedeného zákona upravuje právní základy zápisu věcných práv k nemovitostem do katastru nemovitostí, omezení takových práv a právních skutečností. Toto ustanovení obsahuje seznam dokumentů dokládajících vznik věcných práv k nemovitostem nebo právních skutečností, na jejichž základě jsou tato práva, jejich omezení nebo tyto právní skutečnosti zapsány do katastru nemovitostí, přičemž mimo jiné uvádí v bodě 1) rozhodnutí orgánů veřejné správy; v bodě 2) rozsudky, usnesení a rozhodnutí soudů a v bodě 5) dědická osvědčení.

15. Článek 23 téhož zákona, který definuje podmínky podávání žádostí o zápis věcných práv k nemovitostem, omezení takových práv a právních skutečností, v odstavci 2 stanoví, že k žádosti musí být přiloženy doklady dokládající vznik věcného práva, omezení tohoto práva nebo právní skutečnosti, jejichž zápis je požadován. Článek 23 odst. 3 zákona o katastru nemovitostí upřesňuje, že dokumenty, na jejichž základě jsou věcná práva k nemovitostem, omezení takových práv, jakož i právní skutečnosti, doloženy, vzniklé, ukončeny, převedeny nebo omezeny, musí splňovat zákonné požadavky a obsahovat informace nezbytné pro zápis do katastru nemovitostí. Podle čl. 23 odst. 4 tohoto zákona musí být dokumenty, na jejichž základě je žádáno o zápis do katastru, čitelné a obsahovat jména a celá příjmení, názvy, adresy, identifikační čísla osob, kterých se zápis do katastru týká, jakož i jedinečné číslo dotčené nemovitosti přidělené podle Lietuvos Respublikos nekilnojamojo turto kadastro nuostatai (řád katastru nemovitostí Litevské republiky).

16. Podle článku 29 uvedeného zákona odmítne katastrální úřad zápis věcných práv k nemovitostem, omezení takových práv a právních skutečností do katastru, pokud v průběhu přezkoumání žádosti o zápis konstatuje, že dokument předložený na podporu této žádosti nesplňuje požadavky téhož zákona nebo žádost či dokument předložené tomuto úřadu neobsahují informace uvedené v Nekilnojamojo turto registro nuostatai (řád katastru nemovitostí) ( 4 ) a nezbytné k identifikaci nemovitosti nebo nabyvatele věcného práva k nemovitosti.

17. V řádu katastru nemovitostí se v bodě 14.2.2 uvádí, že informace identifikující nemovitost jsou 1) katastrální území, část katastrálního území, katastrální číslo pozemku; 2) jedinečné číslo parcely (identifikační číslo) pozemku; 3) jedinečné číslo (identifikační číslo) budovy a číslo 4) jedinečné číslo (identifikační číslo) bytu nebo místnosti.

III. Spor v původním řízení, předběžná otázka a řízení před Soudním dvorem

18. Žalobce v původním řízení je občanem, který má litevskou a německou státní příslušnost a má bydliště v Německu.

19. Dne 6. prosince 2015 zemřela matka žalobce v původním řízení (dále jen „zůstavitelka“), jejíž obvyklé bydliště se tehdy nacházelo v Německu. Žalobce v původním řízení, který je jediným dědicem, bez výhrad přijal dědictví zůstavitelky v Německu. Obrátil se na příslušný německý soud za účelem získání evropského dědického osvědčení, neboť pozůstalost zahrnovala majetek nacházející se nejen v Německu, ale i v Litvě.

20. Dne 24. září 2018 Amtsgericht Bad Urach (okresní soud v Bad Urach, Německo) vydal žalobci v původním řízení dědické osvědčení č. 1 VI 174/18 (dále jen „dědické osvědčení“), ve kterém bylo uvedeno, že G. R., který zemřel dne 10. května 2014, zanechal svůj majetek zůstavitelce, která byla jeho jedinou dědičkou.

21. Tentýž soud vydal téhož dne evropské dědické osvědčení č. 1 VI 175/18 (dále jen „evropské dědické osvědčení“), ve kterém bylo uvedeno, že zůstavitelka zanechala svůj majetek žalobci v původním řízení, který byl jejím jediným dědicem a přijal dědictví bez výhrad.

22. Dne 15. března 2019 podal žalobce v původním řízení k Registrų centras (středisko rejstříků), státnímu orgánu pověřenému zejména vedením katastru nemovitostí a pozemkových rejstříků v Litvě, žádost o zápis jeho vlastnického práva k nemovitostem, které patřily zůstavitelce v Litvě. Na podporu své žádosti předložil dědické osvědčení a evropské dědické osvědčení vydané německým soudem.

23. Rozhodnutím ze dne 20. března 2019 oddělení Tauragė odboru „Katastr nemovitostí“ útvaru vedoucího majetkové rejstříky střediska rejstříků (dále jen „oddělení“) tuto žádost zamítlo z důvodu, že předložené evropské dědické osvědčení neobsahovalo informace nezbytné k identifikaci nemovitosti stanovené zákonem o katastru nemovitostí, a sice že neuvádí majetek, který žalobce zdědil.

24. Žalobce podal proti tomuto rozhodnutí správní odvolání ke komisi pro řešení sporů ústřední registrační kanceláře střediska rejstříků (dále jen „komise“), která rozhodnutím ze dne 9. května 2019 potvrdila rozhodnutí oddělení.

25. Žalobce v původním řízení podal proti rozhodnutí oddělení a komise žalobu k Regionų apygardos administracinio teismo Klaipėdos rūmai (Krajský správní soud, sekce pro Klajpedu, Litva), který rozhodnutím ze dne 30. prosince 2019 tuto žalobu zamítl jako neopodstatněnou.

26. Žalobce v původním řízení podal proti tomuto rozsudku odvolání k Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Nejvyšší správní soud Litvy). Rozšířený senát tohoto soudu měl za to, že spor, který mu byl předložen, nastoluje otázky týkající se výkladu nařízení č. 650/2012.

27. Předkládající soud nejprve poznamenává, že podle čl. 69 odst. 5 nařízení č. 650/2012 představuje osvědčení platný dokument k zápisu majetku z pozůstalosti do příslušného rejstříku členského státu, aniž je dotčen čl. 1 odst. 2 písm. k) a l) tohoto nařízení, to znamená, že toto osvědčení nemá žádný vliv na použití čl. 1 odst. 2 písm. l) tohoto nařízení.

28. Předkládající soud zdůrazňuje, že v Litvě jsou dokumenty, na jejichž základě mohou být zapsána věcná práva k nemovitostem do katastru nemovitostí, vyjmenovány v článku 22 zákona o katastru nemovitostí a čl. 23 odst. 2 až 4 tohoto zákona kogentně stanoví informace a údaje, které tyto dokumenty musí doložit. Tento soud upřesňuje, že katastrální úřad jedná jakožto orgán veřejné správy výlučně na základě pravomocí, které jsou mu svěřeny zákonem, který mu nepřiznává pravomoc, aby sám zjistil rozsah vlastnických práv, ani shromáždil informace a důkazy dokládající existenci, či neexistenci určitých skutečností. Uvádí, že v důsledku toho na základě norem vnitrostátního práva relevantních v projednávané věci mohou být informace nezbytné k zápisu do katastru nemovitostí poskytnuty pouze v dokumentech uvedených v článku 22 zákona o katastru nemovitostí a pokud jsou poskytnuté informace neúplné, není v moci katastrálního úřadu zohlednit další informace.

29. Předkládající soud rovněž uvádí, pokud jde o okolnosti věci v původním řízení, že evropské dědické osvědčení vydané německým soudem bylo vystaveno na základě formuláře V a obsahuje přílohu IV tohoto formuláře osvědčující postavení a práva dědice. Poznamenává však, že v bodě 9 této přílohy nebyla poskytnuta žádná informace za účelem identifikace majetku přiřknutého dědici, pro nějž bylo vyžadováno osvědčení.

30. Tento soud uvádí, že z argumentů předložených žalobcem v původním řízení, jakož i německé judikatury, kterou cituje, vyplývá, že orgán, který vydal evropské dědické osvědčení, neposkytl tyto informace úmyslně. Žalobce podle něj zejména tvrdí, že německé dědické právo se řídí zásadou univerzálního právního nástupnictví, a proto pokud je jen jeden dědic, nabývá tento dědic celou pozůstalost zůstavitele a v německém právu není možné jakýmkoliv způsobem označit nebo určit majetek z pozůstalosti. Předkládající soud má za to, že v souladu s ustálenou judikaturou německé soudy nepoužily čl. 68 písm. l) nařízení č. 650/2012, který stanoví, že toto osvědčení uvádí příslušný podíl každého z dědiců, a případně seznam práv nebo majetku příslušejících jednotlivým dědicům.

31. S ohledem na cíle sledované unijním normotvůrcem vytvořením evropského dědického osvědčení, zejména cíle, kterým je rychle, snadno a účinně upravit dědění s přeshraničními dopady v rámci Unie, má předkládající soud pochybnosti o tom, jak je třeba vykládat čl. 1 odst. 2 písm. l) a čl. 69 odst. 5 nařízení č. 650/2012, zejména pokud jde o vztah těchto ustanovení k vnitrostátnímu právu členského státu, v němž se nachází pozůstalost, které upravuje podmínky zápisu vlastnického práva do katastru nemovitostí.

32. Za těchto okolností se Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Nejvyšší správní soud Litvy) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku: „Je třeba čl. 1 odst. 2 písm. l) a čl. 69 odst. 5 [nařízení č. 650/2012] vykládat v tom smyslu, že nebrání právním ustanovením členského státu, ve kterém se nachází dotčená nemovitost, podle nichž může být vlastnické právo zapsáno do katastru nemovitostí na základě evropského dědického osvědčení jen tehdy, když jsou v tomto osvědčení uvedeny veškeré informace nezbytné k tomuto zápisu?“

33. Písemná vyjádření předložily litevská, česká, německá, španělská, francouzská a maďarská vláda, jakož i Evropská komise. Litevská, německá a španělská vláda, jakož i Komise přednesly ústní vyjádření na jednání, které se konalo dne 4. května 2022.

IV. Analýza

34. Podstatou předběžné otázky předkládajícího soudu je, zda nařízení č. 650/2012, zejména jeho čl. 1 odst. 2 písm. l), jeho čl. 68 písm. l) a jeho čl. 69 odst. 5 brání použití ustanovení vnitrostátního práva, podle nichž nemovitost nabytá jediným dědicem na základě dědického práva, které se řídí zásadou univerzální sukcese, může být zapsána do katastru nemovitostí členského státu, na jehož území se tento majetek nachází, na základě evropského dědického osvědčení jen za podmínky, že jsou uvedeny v tomto osvědčení veškeré údaje týkající se identifikace nemovitostí, které vyžaduje vnitrostátní právo tohoto členského státu.

35. Tato otázka se týká požadavků na evropské dědické osvědčení a vymezení režimu zavedeného nařízením č. 650/2012 a režimu zavedeného vnitrostátním právem upravujícím zápis práv k nemovitostem do katastru.

36. Připomínám, že pozůstalá, která zemřela v roce 2015, byla sama dědičkou po svém manželovi (v roce 2014). Nicméně s ohledem na informace poskytnuté předkládajícím soudem a na položenou otázku se toto stanovisko týká pouze dědictví po zůstavitelce přijaté jejím synem.

37. V tomto ohledu je podle mého názoru třeba odlišit otázku, zda majetek z pozůstalosti musí nebo může být uveden v evropském dědickém osvědčení ( 5 ), a otázku, zda katastrální úřad členského státu může odmítnout zápis tohoto majetku z důvodu, že tento majetek není uveden v evropském dědickém osvědčení ( 6 ). Než analyzuji tyto dvě otázky, rád bych stručně uvedl, jaké místo má evropské dědické osvědčení ve struktuře nařízení č. 650/2012.

38. Zjednodušeně řečeno, k vyřešení problematiky v projednávaném případě buď musí německé orgány na základě ustanovení nařízení č. 650/2012 konkrétně uvést dotčený majetek v evropském dědickém osvědčení, nebo litevské orgány jsou na základě ustanovení nařízení č. 650/2012 povinny žádosti vyhovět na základě evropského dědického osvědčení vystaveného německými orgány.

A. K evropskému dědickému osvědčení ve struktuře nařízení č. 650/2012

39. Z bodu 7 odůvodnění nařízení č. 650/2012 vyplývá, že cílem tohoto nařízení je usnadnit řádné fungování vnitřního trhu odstraněním překážek volnému pohybu osob, které chtějí uplatňovat svá práva vyplývající z přeshraničního dědictví ( 7 ). Toto nařízení tedy spadá do rámce vytváření prostoru svobody, bezpečnosti a práva, který doprovází vnitřní trh, a musí být tudíž vykládán ve světle těchto zásad ( 8 ).

40. Nařízení č. 650/2012 neharmonizuje hmotné dědické právo. Neobsahuje tedy v zásadě ( 9 ) hmotněprávní ustanovení v oblasti dědictví. Naproti tomu toto nařízení na základě kolizních norem určuje (vnitrostátní) dědické právo rozhodné pro dědění ( 10 ). V tomto ohledu čl. 21 odst. 1 uvedeného nařízení stanoví jako obecné pravidlo zásadu, že pro dědictví jako celku je rozhodné právo státu, v němž měl pozůstalý svůj obvyklý pobyt v době smrti. Kromě toho podle čl. 22 odst. 1 téhož nařízení si každá osoba může zvolit za právo, jímž se řídí její dědictví jako celek, právo státu, jehož je státním příslušníkem v době uskutečnění této volby nebo v době smrti. Působnost rozhodného práva je definována v článku 23 nařízení č. 650/2012. Na tomto místě stačí uvést, že právem určeným na základě článků 21 a 22 tohoto nařízení se řídí dědictví jako celek ( 11 ), včetně převodu majetku ( 12 ).

41. Nařízení č. 650/2012 upravuje nejen rozhodné právo, ale rovněž soudní příslušnost a uznávání a výkon rozhodnutí vydaných v členském státě.

42. Článek 62 a následující tohoto nařízení upravují jednu z jeho klíčových inovací ( 13 ): evropské dědické osvědčení.

43. Cílem tohoto osvědčení je plnit tři základní funkce ve všech členských státech ( 14 ): zaprvé legitimizuje dědice při jednání s takovými orgány, jako jsou katastrální úřady, nebo s takovými soukromými dlužníky pozůstalosti, jako jsou banky, zadruhé poskytuje vyvratitelnou domněnku o věcné správnosti a úplnosti jeho obsahu a zatřetí chrání třetí osoby jednající v dobré víře, které poskytují plnění tomu, kdo byl označen za dědice nebo který nabyl majetek z pozůstalosti.

44. Na evropské dědické osvědčení se vztahuje autonomní právní režim zavedený ustanoveními kapitoly VI nařízení č. 650/2012 ( 15 ), jehož cílem je zaručit jeho jednotné uplatňování ve všech členských státech ( 16 ). Pokud jde o toto osvědčení, články 63 až 69 tohoto nařízení se týkají zejména účelu osvědčení, pravomoci vyžadované pro jeho vydání, podmínky týkající se žádosti o osvědčení, přezkoumání této žádosti a vydání osvědčení, jakož i jeho obsahu a účinků.

45. Podle čl. 63 odst. 1 nařízení č. 650/2012 je účelem evropského dědického osvědčení jeho využití zejména dědici, kteří v jiném členském státě potřebují prokázat svůj status nebo vykonávat svá práva jako dědicové.

46. Článek 63 odst. 2 písm. a) a b) nařízení č. 650/2012 v tomto ohledu konkrétně stanoví, že toto osvědčení může být zejména použito k prokázání takových skutečností, jako jsou: status nebo práva jednotlivých dědiců nebo přidělení konkrétní položky nebo položek, které jsou součástí pozůstalosti, dědici, popřípadě odkazovníku, uvedenému v osvědčení.

B. K obsahu evropského dědického osvědčení

1. K článku 68 nařízení č. 650/2012

47. V článku 68 nařízení č. 650/2012 je uveden seznam informací, které musí obsahovat evropské dědické osvědčení „v míře požadované pro účel, za nímž je vydáváno“, k nimž patří „příslušný podíl každého z dědiců, a případně seznam práv nebo majetku příslušejících jednotlivým dědicům“ ( 17 ).

a) K povinnosti konkrétně uvést dotčený majetek

48. Vyvstává následující otázka: je orgán pověřený vydáváním evropského dědického osvědčení povinen konkrétně uvést práva nebo majetek připadající jednotlivému dědici?

49. Evropské dědické osvědčení je koncipováno jako nástroj, který může být použit k prokázání různých skutečností. Jak vyplývá zejména z čl. 68 prvního pododstavce nařízení č. 650/2012, obsahuje informace nezbytné pro účel, za nímž je vydáváno.

50. Obsah tohoto osvědčení je tedy určován (konkrétním) účelem evropského dědického osvědčení, který byl uveden žadatelem v souladu s čl. 65 odst. 3 písm. f) nařízení č. 650/2012, jakož i rozhodným vnitrostátním dědickým právem. Z článku 63 odst. 2 písm. a) tohoto nařízení vyplývá, že uvedené osvědčení může být zejména využito k prokázání statusu „dědice“. Jak vyplývá z čl. 63 odst. 2 písm. b) uvedeného nařízení, totéž osvědčení lze samozřejmě použít i k prokázání jiných informací, jako je přidělení konkrétní položky nebo položek, které jsou součástí pozůstalosti, dědici (či dědicům). Tyto informace mohou být podle mého názoru zahrnuty v rozsahu, v němž je to odůvodněno řádným fungováním evropského dědického osvědčení, aby mohlo vyvolávat plné účinky.

51. Jak mám v úmyslu prokázat v následujících úvahách, k tomu, aby bylo možné přistoupit k zápisu, není nutné použít informace uvedené v čl. 63 odst. 2 písm. b) nařízení č. 650/2012.

1) Univerzální sukcese

52. Je nesporné, že rozhodným vnitrostátním dědickým právem je v projednávané věci podle čl. 21 odst. 1 nařízení č. 650/2012 německé právo. Toto právo tudíž upravuje v souladu s tímto ustanovením dědění jako celek, a zejména převod majetku na dědice ( 18 ).

53. V projednávaném případě přechází podle platného německého práva na základě § 1922 odst. 1 Bürgerliches Gesetzbuch (občanský zákoník) v případě smrti osoby (zahájení dědického řízení) její majetek jako celek (pozůstalost) na jednu nebo více osob (dědice). Jedná se o zásadu univerzální sukcese. Jak uvádí německá vláda, toto s sebou nese, že dědic po zůstaviteli z právního hlediska nastoupí, jakmile nastane události, která vede k sukcesi, a sice smrt zůstavitele.

54. Je třeba zdůraznit, že německé právo neupravuje jinou sukcesi než univerzální, což s sebou nese, že nepřechází konkrétní majetek, ale majetek jako celek.

55. Za těchto podmínek není nutné do evropského dědického osvědčení zahrnout soupis pozůstalosti, jelikož nedochází k situaci uvedené v čl. 68 písm. l) nařízení č. 650/2012 výrazem „případně“, tedy v případě seznamu majetku příslušejícího jednotlivému dědici.

56. V takovém případě totiž toto osvědčení uvádí, že dotčená osoba je dědicem konkrétní nemovitosti zůstavitelky. Je-li však dědic univerzálním dědicem, není nutné v uvedeném osvědčení specifikovat konkrétní majetek.

57. V tomto kontextu bych chtěl vyvrátit tvrzení, že pojem „případně“ musí být chápán tak, že odráží jen přání žadatele o evropské dědické osvědčení ( 19 ). I když je žadatel povinen informovat orgán, který vydal toto osvědčení, o jeho účelu ( 20 ), je na tomto orgánu, aby na základě této informace rozhodl, zda majetek musí být konkrétně uveden, či nikoli.

58. Komise však tvrdí, že takový přístup není v souladu s požadavky nařízení č. 650/2012. Podle ní je totiž rozsah informací poskytnutých v evropském dědickém osvědčení určen nikoliv na základě rozhodného vnitrostátního dědického práva, ale podle článku 68 tohoto nařízení.

59. Podle mého názoru tento přístup Komise nezohledňuje skutečnost, že nařízení č. 650/2012 upravuje nejen soudní příslušnost a obsah evropského dědického osvědčení, ale rovněž, jak jsem uvedl, vnitrostátní dědické právo použitelné na věc, které má nutně vliv na obsah tohoto osvědčení.

60. Článek 68 nařízení č. 650/2012 sice vyčerpávajícím způsobem upravuje obsah evropského dědického osvědčení, avšak to nevylučuje, aby rozhodné vnitrostátní dědické právo, tak jak je určeno na základě tohoto nařízení, mohlo mít vliv na tento obsah. Naopak použití výrazů „[informace] v míře požadované pro účel, za nímž je [evropské dědické osvědčení] vydáváno“ a „případně“, odráží v tomto ustanovení vůli unijního normotvůrce zohlednit rozhodné dědické právo (zvýrazněno autorem tohoto stanoviska). Mezi vnitrostátním právem a tímto nařízením tedy jasně existuje vzájemná závislost, jelikož obsah osvědčení je v prvé řadě určován rozhodným dědickým právem.

61. Nicméně vydávající orgán musí být případně pružný a postupovat podle praxe, na niž není zvyklý, zvláště pokud musí použít cizí právo. Tak tomu však v projednávané věci není.

2) Právní nástupnictví jiné než univerzální

62. Pokud se na situaci nevztahuje vnitrostátní dědické právo, které se řídí zásadou univerzálního sukcese ( 21 ) a výše uvedený účel může být dosažen pouze uvedením části dědictví dotčené osoby, je velmi pravděpodobné, že dotčený majetek musí být konkrétně upřesněn.

63. Uložené povinnosti a podmínky vyžadované v této oblasti se mohou v jednotlivých členských státech lišit. Dědické právo použitelné v jiném členském státě může konkrétně vyžadovat úplný soupis pozůstalosti, což by s sebou neslo povinnost zahrnout takové informace do evropského dědického osvědčení. Taková situace by odpovídala situaci uvedené výrazem „případně“ v čl. 68 písm. l) nařízení č. 650/2012.

b) K možnosti konkrétně uvést dotčený majetek

64. Zbývá zjistit, zda v takové situaci, jako je situace, o kterou se jedná ve věci v původním řízení, má orgán vydávající evropské dědické osvědčení možnost zahrnout do tohoto osvědčení dotčenou nemovitost, či nikoli, pokud dotčená osoba podá žádost v tomto smyslu.

65. V tomto ohledu je třeba uvést, že k tomu, aby evropské dědické osvědčení mohlo plně vyvolávat účinky, je vyžadována určitá míra spolupráce a vzájemné důvěry mezi orgány členských států. To může znamenat povinnost vydávajícího orgánu v duchu loajální spolupráce s orgány ostatních členských států zohlednit požadavky zákona o katastru jiného členského státu, zejména má-li tento orgán k dispozici relevantní informace a skutečnosti.

66. Za těchto podmínek je však taková spolupráce složitá, neboť z ní mohou vyplývat další právní problémy.

67. Předpokládejme, že když je podána žádost v tomto smyslu, uvedení dotčeného majetku je pro orgán vydávající evropské dědické osvědčení nepovinné. Bylo by v takové situaci závazné pro orgán vedoucí katastr a zapisující tento majetek, který se nachází v jiném členském státě? A co čl. 69 odst. 2 nařízení č. 650/2012, který stanoví, že se předpokládá, že osvědčení pravdivě dokládá skutečnosti, které byly stanoveny podle vnitrostátního práva rozhodného pro dědění nebo podle jiného práva rozhodného pro konkrétní skutečnosti? Vztahuje se tato domněnka také na to, komu patří dotčený majetek?

68. Je rovněž třeba mimo jiné uvést, že otázka, zda určitý majetek patří do pozůstalosti, je otázkou, která nespadá do oblasti dědického statutu, nýbrž do oblasti práva rozhodného pro vlastnictví ( 22 ). Právo rozhodné pro dědění, které upravuje otázku přechodu vlastnictví, a otázka, kdo se stane vlastníkem majetku zůstavitele, se liší od otázky, zda konkrétní majetek patřil zůstaviteli.

69. Konečně je třeba zdůraznit, že k tomu, aby bylo možné uvést konkrétní majetek, musí orgán vydávající evropské dědické osvědčení mít úplný přehled o pozůstalosti ( 23 ). To se však může být obtížné, jak ukazuje projednávaný případ.

2. K formuláři V

70. Cílem bodu 9 přílohy IV formuláře V je určit majetek přiřknutý dědici, pro nějž bylo vyžádáno osvědčení, a toto ustanovení uvádí, že je třeba v tomto ohledu upřesnit majetek a uvést příslušné identifikační údaje ( 24 ).

71. Ačkoli někteří účastníci řízení a názory některých autorů právní nauky ( 25 ) uvádějí argumenty v opačném smyslu, z tohoto formuláře nelze vyvodit žádné vodítko.

72. Informace, které jsou uvedeny v tomto bodě 9, musí být totiž poskytnuty jen tehdy, když musí být upřesněn dotčený majetek ( 26 ). Jak jsem přitom uvedl ( 27 ), tomu tak není v projednávaném případě vzhledem k tomu, že se jedná o univerzální sukcesi.

73. Navíc je třeba připomenout, že jelikož (jediným) cílem prováděcího nařízení č. 1329/2014 je konkretizovat ustanovení nařízení č. 650/2012, nemůže v žádném případě jít nad rámec hmotněprávních ustanovení nařízení č. 650/2012. Jakýkoli jiný přístup by zpochybnil zásadu institucionální rovnováhy. Jakožto autor prováděcího nařízení č. 1329/2014 je tedy Komise povinna respektovat vůli normotvůrce. Jinými slovy, toto prováděcí nařízení nemůže ve formuláři V vyžadovat, aby byly poskytnuty informace, které nejsou nezbytné s ohledem na účel evropského dědického osvědčení. V opačném případě by tím byla ustanovení nařízení č. 650/2012 nenáležitě zbavena své podstaty.

74. Vzhledem k tomu, že správný výklad článku 68 nařízení č. 650/2012 vede tudíž k závěru, že toto ustanovení nevyžaduje zvláštní identifikaci litevského majetku v evropském dědickém osvědčení, nemůže žádná norma prováděcího nařízení č. 1329/2014 vést k odlišnému závěru. Toto prováděcí nařízení musí být tedy vykládáno ve světle nařízení č. 650/2012.

C. K účinkům evropského dědického osvědčení a jeho vztahu k vnitrostátnímu pozemkovému právu (čl. 1 odst. 2 písm. l) a čl. 69 odst. 5 nařízení č. 650/2012)

75. Článek 69 odst. 5 nařízení č. 650/2012 stanoví, že evropské dědické osvědčení představuje platný dokument k zápisu majetku z pozůstalosti do příslušného rejstříku členského státu, aniž je dotčen čl. 1 odst. 2 písm. k) a l).

76. Článek 1 odst. 2 písm. l) nařízení č. 650/2012, jehož cílem je vymezit působnost lex sucises a lex registrii, stanoví, že z oblasti působnosti tohoto nařízení jsou vyloučeny „jakýkoli zápis práv k nemovitému či movitému majetku do rejstříku, včetně právních požadavků pro takový zápis, a účinky zápisu nebo neprovedení zápisu těchto práv do rejstříku“.

77. Věc, ve které byl vydán rozsudek Kubicka ( 28 ), byla jedinou příležitostí, kterou měl Soudní dvůr k výkladu čl. 1 odst. 2 písm. l) nařízení č. 650/2012. Soudní dvůr v tomto rozsudku rozhodl, že čl. 1 odst. 2 písm. k) a l) a článek 31 tohoto nařízení musí být vykládány v tom smyslu, že neumožňují orgánu členského státu odmítnout uznání věcněprávních účinků odkazu per vindicationem, které uznává právo rozhodné pro dědění, které si zůstavitel zvolil podle čl. 22 odst. 1 uvedeného nařízení, pokud je důvodem tohoto odmítnutí skutečnost, že se tento odkaz týká vlastnického práva k nemovitosti nacházející se v jiném členském státě, jehož právní řád nezná institut odkazu s přímým věcněprávním účinkem k okamžiku zahájení dědického řízení.

78. Tento rozsudek Kubicka měl za následek, že německé právo, o které se jednalo ve věci v původním řízení, nebylo použito na přechod vlastnického práva. Pravidla týkající se katastru nemovitostí přitom nebyla dotčena. Vnitrostátní pozemkové právo členského státu tedy může ukládat dodatečné procesní požadavky, ale pouze v rozsahu, v němž se tyto dodatečné požadavky netýkají postavení osvědčeného evropským dědickým osvědčením.

79. Jak uvedl generální advokát Y. Bot ve svém stanovisku ve věci Kubicka ( 29 ), v praxi mohou být k doplnění evropského dědického osvědčení vyžadovány další dokumenty nebo informace, pokud například toto osvědčení neobsahuje dostatečně přesné údaje pro identifikaci majetku, jehož přechod vlastnického práva musí být zapsán.

80. Je však třeba poznamenat, že v projednávaném případě litevské orgány mají veškeré informace nezbytné k tomu, aby provedly zápis do katastru nemovitostí, a sice mohou identifikovat, komu patří nebo patřil dotčený majetek a na základě evropského dědického osvědčení se ujistit o tom, že žalobce v původním řízení má postavení dědice.

81. V takové situaci by byl užitečný účinek evropského dědického osvědčení ohrožen, pokud by litevské pozemkové právo mohlo uložit žadateli další povinnosti.

82. I když totiž konkrétní majetek nabytý děděním není uveden v evropském dědickém osvědčení, může být jeho nabytí prokázáno tímto osvědčením. Podle této logiky není základem změny v katastru nemovitostí identifikace tohoto majetku v uvedeném osvědčení, ale je jím postavení dotčené osoby jako dědice ( 30 ). V tomto ohledu je totéž osvědčení důkazem o tom, že došlo k univerzální sukcesi podle německého práva, které zahrnuje rovněž nemovitosti zůstavitele v zahraničí. Katastrálnímu úřadu přísluší ověřit, zda dotčený majetek spadá do pozůstalosti, a zda tedy patřil zůstavitelce. Úřad musí vyvodit veškeré důsledky, které vyplývají z informací obsažených v evropském dědickém osvědčení, a sice že osoba uvedená jako dědic zůstavitelky je jejím univerzálním dědicem.

83. Neexistuje tedy žádný oprávněný důvod, proč by litevské orgány požadovaly pro účely zápisu další informace za účelem určení, zda je dotčená osoba dědicem dotčeného majetku. Nutit ji k tomu, aby se obrátila na německé orgány, aby konkrétně uvedly dotčenou nemovitost, představuje formalismus, který nelze ospravedlnit.

84. Závěrem, pokud není ohrožen užitečný účinek nařízení č. 650/2012, a v projednávaném případě účinek evropského dědického osvědčení upraveného tímto nařízením, mohou členské státy volně přijímat právní předpisy v oblasti pozemkového práva. Článek 1 odst. 2 písm. l) uvedeného nařízení však nemůže ohrozit užitečný účinek evropského dědického osvědčení, které, jak jsem připomněl, představuje podle čl. 69 odst. 5 téhož nařízení platný dokument k zápisu majetku z pozůstalosti do příslušného rejstříku členského státu.

85. Jinými slovy, i když podmínky týkající se nabytí majetku z pozůstalosti v zásadě nemohou být přehlíženy ustanoveními vnitrostátního práva o katastru nemovitostí ( 31 ), je evropské dědické osvědčení prokazující dědictví závazné a musí být základem pro zápis do katastru, ať již jeho obsah odpovídá praxi obvykle uplatňované k vystavení takového osvědčení (nebo srovnatelného vnitrostátního dokumentu) v členském státě katastru nemovitostí, či nikoli ( 32 ). Může se ukázat nezbytným doplnit evropské dědické osvědčení za účelem prokázání univerzální sukcese po zůstaviteli dodatečnými dokumenty nezbytnými k přesnému určení zděděného majetku jen tehdy, když je objektivně nemožné určit předmět žádosti v rámci zápisu do katastru nemovitostí ( 33 ).

D. Ke spolupráci mezi orgány (čl. 66 odst. 5 nařízení č. 650/2012)

86. Článek 66 nařízení č. 650/2012, který se týká přezkoumání žádosti o evropské dědické osvědčení, v pátém pododstavci stanoví, že pro účely tohoto přezkoumání poskytne na žádost příslušný orgán jednoho členského státu orgánu vydávajícímu evropské dědické osvědčení nacházejícímu se v jiném členském státě informace uchovávané zejména v rejstřících nemovitostí, v matrikách a rejstřících, které uchovávají listiny a skutečnosti významné pro dědění nebo úpravu majetkových poměrů v manželství nebo v obdobných majetkových režimech zůstavitele, pokud by příslušný orgán byl oprávněn takové informace podle vnitrostátního práva poskytnout jinému vnitrostátnímu orgánu.

87. Komise má za to, že v daném případě je německý orgán, který vydal evropské dědické osvědčení, povinen kontaktovat litevské orgány za účelem získání informací o nemovitosti v rámci přezkumu žádosti o evropské dědické osvědčení.

88. I když je zřejmé, že mechanismus spolupráce zavedený čl. 66 odst. 5 nařízení č. 650/2012 hraje prvořadou roli pro řádné vyřízení žádosti a následně vydání osvědčení, nesdílím názor Komise pouze z toho důvodu, že spolupráce je nutná pouze tehdy, když je nezbytná.

89. Jak bylo prokázáno v tomto stanovisku, není tomu tak v projednávané věci, kdy orgán oprávněný k zápisu disponuje všemi informacemi nezbytnými k zápisu.

V. Závěry

90. S ohledem na všechny výše uvedené úvahy navrhuji, aby Soudní dvůr na předběžné otázky položené Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Nejvyšší správní soud Litvy) odpověděl následovně: „Článek 1 odst. 2 písm. l), čl. 68 písm. l) a čl. 69 odst. 5 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 650/2012 ze dne 4. července 2012 o příslušnosti, rozhodném právu, uznávání a výkonu rozhodnutí a přijímání a výkonu veřejných listin v dědických věcech a o vytvoření evropského dědického osvědčení, brání použití ustanovení vnitrostátního práva, podle nichž nemovitost nabytá jediným dědicem na základě dědického práva, které se řídí zásadou univerzální sukcese, může být zapsána do katastru nemovitostí členského státu, na jehož území se tento majetek nachází na základě evropského dědického osvědčení jen za podmínky, že v tomto osvědčení jsou uvedeny veškeré údaje identifikující nemovitost, které vyžaduje vnitrostátní právo tohoto členského státu.“

( 1 ) – Původní jazyk: francouzština.

( 2 ) – Nařízení Evropského parlamentu a Rady ze dne 4. července 2012 o příslušnosti, rozhodném právu, uznávání a výkonu rozhodnutí a přijímání a výkonu veřejných listin v dědických věcech a o vytvoření evropského dědického osvědčení (Úř. věst. 2012, L 201, s. 107).

( 3 ) – Prováděcí nařízení Komise ze dne 9. prosince 2014, kterým se stanoví formuláře uvedené v nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 650/2012 o příslušnosti, rozhodném právu, uznávání a výkonu rozhodnutí a přijímání a výkonu veřejných listin v dědických věcech a o vytvoření evropského dědického osvědčení (Úř. věst. 2014, L 359, s. 30).

( 4 ) – Řád přijatý nařízením vlády Litevské republiky č. 379 ze dne 23. dubna 2014.

( 5 ) – Jedná se zde o výklad článku 68 nařízení č. 650/2012.

( 6 ) – Tato otázka se týká výkladu čl. 1 odst. 2 písm. l) a čl. 69 odst. 5 nařízení č. 650/2012.

( 7 ) – Viz rozsudek ze dne 12. října 2017, Kubicka, (C‑218/16, EU:C:2017:755, bod 56).

( 8 ) – V tomto smyslu viz Baldus, C., v Gebauer, M., Wiedmann, T., Europäisches Zivilrecht, 3. vyd., C. H. Beck, Mnichov, 2021, kapitola 44 („Europäische Erbrechtsverordnung“), čl. 1 bod 4.

( 9 ) – Viz však články 32 a 33 nařízení č. 650/2012.

( 10 ) – Viz kapitola III nařízení č. 650/2012.

( 11 ) – Viz čl. 23 odst. 1 nařízení 650/2012.

( 12 ) – Viz čl. 23 odst. 2 písm. e) nařízení č. 650/2012.

( 13 ) – Toto osvědčení má zásadní význam pro praktické zacházení s přeshraničním dědictvím, viz podrobně Hess, B., Europäisches Zivilprozessrecht, 2. vyd., De Gruyter, Berlín/Boston, bod 7.220. Viz rovněž Wautelet, P., v Bonomi, A., Wautelet, P., Le droit européen des successions. Komentář k nařízení (EU) č. 650/2012 ze dne 4. července 2012, 2. vyd., Bruylant, Brusel, 2016, čl. 62 bod 1 a následující.

( 14 ) – Viz Kleinschmidt, J., „Optionales Erbrecht: Das Europäische Nachlasszeugnis als Herausforderung an das Kollisionsrecht“, Rabels Zeitschrift für ausländisches und internationales Privatrecht, 2013, sv. 4, č. 77, s. 723 až 785, konkrétně s. 726. Rovněž viz Stamatiadis, D., v Pamboukis, H. P., EU Succession Regulation No 650/2012. A Commentary, Nomiki Bibliothiki/C. H. Beck/Hart/Nomos, Atény/Mnichov/Oxford/Baden-Baden, 2017, čl. 62 bod 26 a následující.

( 15 ) – Viz rozsudky ze dne 21. června 2018, Oberle (C‑20/17, EU:C:2018:485, bod 46), a ze dne 16. července 2020, E. E. (Soudní příslušnost a právo rozhodné pro dědění), (C‑80/19, EU:C:2020:569, bod 70).

( 16 ) – Viz mé stanovisko ve věci Oberle (C‑20/17, EU:C:2018:89, bod 90).

( 17 ) – Viz článek 68 písm. l) nařízení č. 650/2012. Zvýrazněno autorem tohoto stanoviska.

( 18 ) – Viz čl. 23 odst. 2 písm. e) nařízení č. 650/2012.

( 19 ) – V tomto smyslu viz rovněž Semelová, M., „Praktische Probleme mit dem (deutschen) Europäischen Nachlasszeugnis in der Tschechischen Republik“, Zeitschrift für das Privatrecht der Europäischen Union (GPR), 2018, č. 4, s. 200 až 203, konkrétně s. 201

( 20 ) – Viz čl. 65 odst. 3 písm. f) nařízení č. 650/2012.

( 21 ) – Jednalo by se tedy o jinou situaci, než je situace v projednávaném případě.

( 22 ) – V tomto smyslu viz rovněž Raff, Th., „Praktische Probleme mit dem (deutschen) Europäischen Nachlasszeugnis in der Tschechischen Republik – Stellungnahme“, Zeitschrift für das Privatrecht der Europäischen Union (GPR), 2018, s. 203 až 205, konkrétně s. 204.

( 23 ) – V tomto smyslu viz rovněž Wautelet, P., cit. výše, čl. 68 bod 26.

( 24 ) – Pokud jde o znění poznámky pod čarou 13 týkající se tohoto bodu 9, viz bod 12 tohoto stanoviska.

( 25 ) – Viz zejména Semelová, M., cit. výše, s. 203.

( 26 ) – V tomto smyslu viz rovněž Raff, Th., cit. výše, s. 203, jakož i Budzikiewicz, Ch., v Calvo Caravaca, A.-L., Davì, A., Mansel, H. P., The EU Succession Regulation. A Commentary, Cambridge University Press, 2016, čl. 68 bod 19.

( 27 ) – Viz bod 53 tohoto stanoviska.

( 28 ) – Viz rozsudek ze dne 12. října 2017 (C‑218/16, EU:C:2017:755).

( 29 ) – C‑218/16, EU:C:2017:387, bod 67.

( 30 ) – V tomto smyslu viz rovněž Nordmeier, C. F., „Die Aufnahme einzelner Nachlassgegenstände in das Europäische Nachlasszeugnis – zum durch den Todesfall bedingten Rechtserwerb und zur Reichweite der Art. 68 lit. und Eum ErbVO“, Praxis des Internationalen Privat- und Verfahrensrechts (IPrax), 2019, s. 306 až 312, konkrétně s. 311.

( 31 ) – Viz rozsudek ze dne 12. října 2017, Kubicka, (C‑218/16, EU:C:2017:755, bod 54).

( 32 ) – V tomto smyslu viz rovněž Margoński, M., Europejskie poświadczenie spadkowe, Wolters Kluwer, Varšava, 2022, s. 429.

( 33 ) – V tomto smyslu viz rovněž Margoński, M., cit. výše, s. 429.