STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

MANUELA CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONY

přednesené dne 29. října 2020 ( 1 )

Věc C‑862/19 P

Česká republika

proti

Evropské komisi

„Kasační opravný prostředek – Evropský sociální fond (ESF) – Evropský fond pro regionální rozvoj (EFRR) – Částečné zrušení pomoci pro operační programy v České republice – Směrnice 2004/18/ES – Článek 16 písm. b) – Zvláštní vyloučení – Veřejné zakázky na služby, které se týkají programového vybavení určeného pro vysílání“

1. Kasační opravný prostředek se týká výkladu čl. 16 písm. b) směrnice 2004/18/ES ( 2 ), podle něhož se tato směrnice nevztahuje na veřejné zakázky, které se týkají „nabývání, přípravy, výroby nebo společné výroby programového vybavení určeného pro vysílání vysílacími společnostmi“.

2. Orgány České republiky zadaly přímo zakázky, spolufinancované z prostředků EFRR a ESF ( 3 ), na výrobu televizních spotů propagujících využívání evropských fondů. Komise měla za to, že na tyto zakázky nelze uplatnit čl. 16 písm. b) směrnice 2004/18, a provedla tedy odpovídající finanční opravu, což Česká republika napadla před Tribunálem.

3. Rozsudkem ze dne 12. září 2019 ( 4 ) zamítl Tribunál žalobu České republiky a ta podala k Soudnímu dvoru kasační opravný prostředek.

4. Ve sporu se střetávají dva opačné postoje: a) podle České republiky může sporné výjimky ( 5 ) využít kterýkoliv veřejný zadavatel, pokud respektuje předmět zakázek; b) podle Komise se výjimka vztahuje pouze na zakázky zadávané vysílacími společnostmi, k čemuž v projednávané věci nedošlo.

5. Zájem na tom, který z těchto dvou výkladů musí převážit, je nepopiratelný, nicméně obecný význam problému (a jeho řešení) byl překonán, neboť nová směrnice 2014/24/EU ( 6 ) se podle mého názoru přiklonila k právnímu názoru Komise ( 7 ).

I. Právní rámec

A. Směrnice 92/50/EHS ( 8 )

6. Článek 1 stanovil: „Pro účely této směrnice: a) ‚veřejnými zakázkami na služby‘ se rozumí zakázky sjednané písemně úplatnou smlouvou mezi poskytovatelem služeb a zadavatelem, s výjimkou: […] iv) smluv za účelem koupě, vývoje, výroby nebo účasti na výrobě programového materiálu vysílacími společnostmi a smluv na poskytnutí vysílacího času, […]“

B. Směrnice 2004/18

7. Bod 25 odůvodnění uváděl: „Zadávání veřejných zakázek na určité audiovizuální služby v oblasti vysílání by mělo brát v úvahu význam kulturních a sociálních aspektů, což činí použití pravidel pro zadávání zakázek nevhodným. Z tohoto důvodu je třeba stanovit výjimku pro veřejné zakázky na služby, jejichž cílem je nákup, příprava, výroba nebo společná výroba hotových programů, a jiné přípravné [služby], jako jsou služby týkající se scénářů nebo uměleckých představení nezbytných pro výrobu programu, a pro zakázky týkající se vysílacích časů. Tato výjimka by se však neměla vztahovat na dodávku technického zařízení nezbytného pro výrobu, společnou výrobu či vysílání těchto programů. ‚Vysíláním‘ se rozumí přenos a šíření prostřednictvím jakékoli formy elektronické sítě.“

8. Podle článku 16 platilo: „Tato směrnice se nevztahuje na veřejné zakázky na služby, které se týkají: […] b) nabývání, přípravy, výroby nebo společné výroby programového vybavení určeného pro vysílání vysílacími společnostmi a zakázek na vysílací čas; […]“

C. Směrnice 2014/24

9. Bod 23 odůvodnění uvádí: „Zadávání veřejných zakázek na určité audiovizuální a rozhlasové mediální služby poskytovateli mediálních služeb by mělo brát v úvahu význam kulturních a sociálních aspektů, které by činily použití pravidel pro zadávání veřejných zakázek nevhodným. Z tohoto důvodu by měla být stanovena výjimka pro veřejné zakázky na služby zadávané samotnými poskytovateli mediálních služeb, jejichž cílem je nákup, příprava, výroba nebo společná výroba hotových programů a jiné přípravné služby, jako jsou služby týkající se scénářů nebo uměleckých představení nezbytných pro výrobu programu. Mělo by být rovněž vyjasněno, že tato výjimka by se měla vztahovat na vysílací služby sdělovacích prostředků, jakož i na služby na vyžádání (nelineární služby). Tato výjimka by se však neměla vztahovat na dodávku technického zařízení nezbytného pro výrobu, společnou výrobu či vysílání těchto programů.“

10. Článek 10 stanoví: „Tato směrnice se nevztahuje na veřejné zakázky na služby, které se týkají: […] b) pořízení, tvorby, produkce nebo koprodukce programového materiálu určeného pro audiovizuální mediální služby nebo rozhlasové mediální služby, které jsou zadávány poskytovateli audiovizuálních nebo rozhlasových mediálních služeb, nebo veřejných zakázek na vysílací čas nebo dodání programů, které jsou zadávány poskytovatelům audiovizuálních nebo rozhlasových mediálních služeb. […]“

II. Skutečnosti předcházející sporu

11. Skutečnosti předcházející sporu jsou obsaženy v bodech 1 až 6 napadeného rozsudku a lze je shrnout takto: – rozhodnutím C(2007) 5113 ze dne 12. října 2007, rozhodnutím C(2007) 6920 ze dne 27. prosince 2007 a rozhodnutím C(2008) 5344 ze dne 25. září 2008 schválila Komise postupně operační programy „Vzdělávání pro konkurenceschopnost“, „Výzkum a vývoj pro inovace“ a „Technická pomoc“, které Česká republika předložila na základě článku 32 nařízení (ES) č. 1083/2006 ( 9 ); – v dubnu 2014 provedla Komise v rámci uvedených operačních programů audit veřejných zakázek na vysílací služby spolufinancované Českou republikou s využitím prostředků EFRR a ESF. Komise zjistila, že čtyři z těchto zakázek byly zadány Ministerstvem pro místní rozvoj a Ministerstvem školství, mládeže a tělovýchovy přímo, bez oznámení o zahájení zadávacího řízení; – podle Komise bylo přímé zadání nepřípustné, neboť na tyto zakázky nelze aplikovat výjimku uvedenou v čl. 16 písm. b) směrnice 2004/18, jež se vztahuje pouze na veřejné zadavatele, kteří jsou vysílacími společnostmi; – v průběhu řízení o finančních opravách zahájeného Komisí dne 17. června 2016 Česká republika tvrdila, že výjimka se vztahuje na jakéhokoliv veřejného zadavatele; – Komise nakonec v prováděcím rozhodnutí C(2017) 4682 final ze dne 6. července 2017 zrušila část pomoci ESF pro operační program „Vzdělávání pro konkurenceschopnost“ a část pomoci EFRR pro operační programy „Výzkum a vývoj pro inovace“ a „Technická pomoc“ a provedla vůči České republice odpovídající finanční opravy.

III. Řízení před Tribunálem a napadený rozsudek

12. Česká republika napadla rozhodnutí Komise před Tribunálem, přičemž zopakovala svůj výklad čl. 16 písm. b) směrnice 2004/18. Podpořila ji Polská republika.

13. Žaloba byla napadeným rozsudkem zamítnuta.

14. Tribunál konstatoval, že tato výjimka, která musí být vykládána striktně ( 10 ), byla uvedena již v čl. 1 písm. a) bodě iv) směrnice 92/50, který Soudní dvůr vyložil v rozsudku Bayerischer Rundfunk a další ( 11 ) ve smyslu, jenž podporuje tvrzení Komise.

15. Tribunál měl konkrétně za to, že podle uvedeného rozsudku je výjimka založena na poslání veřejné služby vysílacích subjektů, a nevztahuje se tudíž na veřejné zadavatele, kteří toto specifické poslání neplní ( 12 ).

16. Podle Tribunálu argumenty České republiky tento závěr nevyvrátily. Uvedený stát vedle toho, že považuje rozsudek Bayerischer Rundfunk za irelevantní pro projednávanou věc, tvrdil, že podle doslovného, systematického a teleologického výkladu toto ustanovení neumožňuje omezit rozsah výjimky na veřejnoprávní vysílací společnosti.

17. K relevanci rozsudku Bayerischer Rundfunk Tribunál uvádí, že i když v něm Soudní dvůr rozhodoval o jiných otázkách, než jaká je nastolena nyní, ozřejmil, které veřejné zakázky podléhají unijním pravidlům. Upřesnění Soudního dvora v tom smyslu, že se výjimka použije pouze tehdy, pokud se jedná o zakázky veřejného zadavatele ve smyslu směrnice 92/50, neznamená, že se vztahuje na všechny veřejné zadavatele ( 13 ).

18. Tribunál mimoto připomněl, že tento rozsudek zdůraznil, že čl. 1 písm. a) bod iv) směrnice 92/50 se podobá článku 16 písm. b) směrnice 2004/18, což znamená, že je důvodné použít na posledně uvedené ustanovení judikaturu týkající se prvně uvedeného ustanovení ( 14 ).

19. Tribunál konstatoval, že slova „určeného pro vysílání“ skutečně v čl. 1 písm. a) bodě iv) směrnice 92/50 uvedena nebyla. Z posouzení přípravných prací však vyplývá, že toto doplnění odpovídá „záměru normotvůrce poukázat výslovně na veřejné zakázky na služby zadávané vysílacími společnostmi v souvislosti s programovým vybavením určeným pro vysílání v jakékoli síti elektronických komunikací, včetně internetu, což se jeví být v souladu s duchem poslední věty bodu 25 odůvodnění uvedené směrnice“ ( 15 ).

20. Tribunál uvádí, že služby, které jsou předmětem zakázek uvedených v tomto ustanovení, se shodují se službami uvedenými ve výjimce obsažené v poznámce pod čarou 3 v příloze II B směrnice 2004/18, ve znění nařízení (ES) č. 213/2008 ( 16 ), která výraz „určeného pro vysílání“ neobsahuje.

21. Z toho vyplývá, že „[z] důvodů vnitřní soudržnosti směrnice je třeba vycházet z toho, že výjimka zakotvená v čl. 16 písm. b) směrnice 2004/18 a výjimka uvedená v poznámce pod čarou 3 přílohy II B směrnice mají stejnou působnost, a […] slova [‚určeného pro vysílání‘] […] nelze vykládat v tom smyslu, že působnost sporné výjimky rozšiřují“ ( 17 ).

22. Tribunál připouští, že znění čl. 16 písm. b) směrnice 2004/18 „neumožňuje samo o sobě dospět k jednoznačnému výkladu tohoto ustanovení a […] potenciálně připadá v úvahu více doslovných výkladů tohoto ustanovení“ ( 18 ). Zjištěné rozdíly v různých jazykových verzích uvedeného ustanovení zbavují významu argumenty vycházející z doslovného výkladu ustanovení ( 19 ).

23. V souvislosti se systematickým výkladem Tribunál vyloučil, že by kritériem normotvůrce při stanovení výjimek uvedených v článku 16 směrnice byl pouze obsah zakázky: byla zavedena i omezení osobní působnosti, jako je tomu u sporné výjimky a výjimky podle písmene d) ( 20 ).

24. Tribunál nesouhlasí s tím, že by systematika tohoto ustanovení vyžadovala, aby všechny zakázky uvedené v témže písmeni článku 16 směrnice 2004/18 byly definovány stejným způsobem, pokud jde o jejich předmět, veřejného zadavatele nebo poskytovatele. Veřejní zadavatelé, kteří nejsou vysílacími společnostmi, tak mohou zadávat přímo zakázky na vysílací čas na rozdíl od zakázek, o něž jde v projednávané věci ( 21 ).

25. Pokud jde o teleologický výklad, podle Tribunálu se výjimka vztahuje pouze na veřejné zakázky zadávané vysílacími společnostmi, jelikož jejím účelem je zaručit plnění jejich poslání veřejné služby ( 22 ). Nemohou jí využít ostatní veřejnoprávní instituce, které plní jiné poslání veřejné služby v oblasti kulturní nebo sociální ( 23 ).

26. Co se týče posledně uvedeného, tento výklad podle Tribunálu nezbavuje dotčené ustanovení užitečného účinku, jelikož se nevyjímají všechny zakázky na programový materiál určený pro vysílání, nýbrž pouze zakázky na služby, které se týkají vlastní funkce vysílacích subjektů. Tato výjimka, která musí být mimoto vykládána striktně, tedy musí platit pouze pro posledně uvedené zakázky ( 24 ).

27. Vzhledem k tomu, že účel výjimky se váže k poslání veřejné služby vlastnímu vysílacím společnostem, nenacházejí se veřejní zadavatelé, kteří nejsou vysílacími společnostmi, ve stejné situaci jako vysílací společnosti, takže nelze konstatovat porušení zásady rovného zacházení ( 25 ).

28. Směrnice 2014/24, nepoužitelná ratione temporis, nepřipouští podle Tribunálu jiný výklad sporného ustanovení ( 26 ).

IV. Řízení před Soudním dvorem

29. Česká republika podala dne 26. listopadu 2019 kasační opravný prostředek, kterým se domáhá zrušení napadeného rozsudku a rozhodnutí Komise a uložení náhrady nákladů řízení Komisi.

30. Komise navrhuje kasační opravný prostředek zamítnout a uložit České republice náhradu nákladů řízení.

V. Analýza

A. Úvodní poznámky

31. Česká republika uplatňuje jediný důvod kasačního opravného prostředku, kterým kritizuje údajné nesprávné právní posouzení, kterého se měl dopustit Tribunál při výkladu čl. 16 písm. b) směrnice 2004/18.

32. Důvod kasačního opravného prostředku se dělí na čtyři části, které se týkají legislativní historie sporného ustanovení a jeho gramatického, teleologického a systematického výkladu ( 27 ).

33. Jak již bylo uvedeno, diskuse před Tribunálem se soustředila na otázku, zda se výjimka vztahuje pouze na veřejné zadavatele, kteří jsou vysílacími společnostmi, jak navrhuje Komise, nebo zda naopak zahrnuje i jakékoliv jiné veřejné zadavatele, jak tvrdí Česká republika.

34. Diskutovaná otázka nemůže být jasnější a stanoviska účastnic řízení, které mají pro podporu svých příslušných postojů pádné důvody, by nemohla být rozdílnější.

35. Soudní dvůr tedy čelí obtížnému výkladovému problému v normativním kontextu, který je příliš široký a neurčitý – a z důvodu rozdílu mezi jednotlivými jazykovými verzemi až rozporuplný – aby dával jednoznačnou odpověď.

B. První část jediného důvodu kasačního opravného prostředku: legislativní historie čl. 16 písm. b) směrnice 2004/18

1. Stanoviska účastnic řízení

36. Česká republika zaprvé tvrdí, že návrh Komise, který vyústil ve směrnici 92/50, omezoval výjimku na nabývání programového materiálu vysílacími společnostmi. Legislativní proces tento případ rozšířil tak, že zahrnuje rovněž vývoj, výrobu nebo účast na výrobě programového materiálu vysílacími společnostmi. Podle čl. 1 písm. a) bodu iv) směrnice 92/50 je tedy vysílací společnost tím, kdo programový materiál vyvíjí, vyrábí nebo se účastní na jeho výrobě, a nemůže být tudíž zadavatelem, takže výjimka byla rozšířena ( 28 ).

37. Zadruhé Česká republika uvádí, že přípravné práce na směrnici 2004/18 prokazují, že normotvůrce chtěl položit důraz na předmět zakázky a její využití namísto osoby zadavatele či poskytovatele ( 29 ).

38. Česká republika konečně tvrdí, že návrh Komise (výslovně omezit výjimku na zadavatele, kteří jsou vysílacími společnostmi) byl neúspěšný i při vypracovávání směrnice 2014/24, jelikož její čl. 10 písm. b) stanoví výjimku, která není vázána na osobu zadavatele. Podle České republiky tedy normotvůrce nejen znovu odmítl omezující snahy Komise, ale rozhodl se výjimku rozšířit ( 30 ).

39. Komise tvrdí, že změny v postupných verzích odpovídají na potřebu zohlednit technický vývoj (rozmach vysílání po internetu) a legislativní vývoj (zavedení unijní regulace poskytovatelů mediálních služeb) a neznamenalo to zásadní změnu jejich obsahu. Tento obsah je ostatně v zásadě v souladu s původním návrhem Komise, pokud jde o okruh veřejných zadavatelů, kteří mohou výjimky využít ( 31 ).

2. Posouzení

40. V této části důvodu kasačního opravného prostředku Česká republika předkládá své úvahy o legislativní historii ustanovení, ale neuvádí, které body napadeného rozsudku konkrétně pokládá za hodné kritiky. Tato část důvodu by tedy mohla být označena za nepřípustnou, jelikož nesplňuje požadavek přesně označit body napadeného rozsudku, které jsou údajně stiženy nesprávným právním posouzením. Pro případ, že tomu tak nebude, posoudím jejich obsah.

41. Bezprostředním předchůdcem článku 16 písm. b) směrnice 2004/18 je čl. 1 písm. a) bod iv) směrnice 92/50, podle kterého byly z pojmu „veřejné zakázky na služby“ podléhající této směrnici vyloučeny „sml[ouvy] za účelem koupě, vývoje, výroby nebo účasti na výrobě programového materiálu vysílacími společnostmi a sml[ouvy] na poskytnutí vysílacího času“.

42. Původní návrh Komise hovořil výlučně o „koupi programového materiálu“ bez jakékoliv zmínky o vývoji, výrobě nebo účasti na výrobě ( 32 ). Podle návrhu se směrnice měla vztahovat na vysílací společnosti pouze tehdy, když zadávají zakázky ne-„související se samotným vysíláním“ ( 33 ).

43. Podle mého názoru vychází pozdější doplnění slov „vývoj, výroba nebo účast na výrobě“ z myšlenky jasněji vymezit zakázky související se samotným vysíláním. Stejně jako Komise mám za to, že normotvůrce nerozšířil dotčenou výjimku ze subjektivního hlediska, ale omezil se na to, že od zadavatelů, kteří by chtěli zadat buď koupi programového materiálu, nebo jejich vývoj, výrobu nebo účast na výrobě, požadoval postavení vysílací společnosti.

44. Pokud jde o směrnici 2004/18, návrh Komise vylučoval zakázky, které se týkají „nabývání, přípravy, výroby nebo společné výroby programového vybavení vysílacími společnostmi a zakázek na vysílací čas“ ( 34 ).

45. Toto znění – které bylo prakticky totožné se zněním čl. 1 písm. a) bodu iv) směrnice 92/50 – bylo posléze převzato do konečné verze čl. 16 písm. b) směrnice 2004/18 s doplněním sousloví „určeného pro vysílání“ po výrazu „programového vybavení“.

46. Toto doplnění bylo spouštěčem potíží s výkladem tohoto ustanovení. Lze jej vykládat tak, že se vztahuje k vysílacím společnostem (německá verze), nebo prostě jako kvalifikaci programového vybavení, jehož nabývání, příprava, výroba nebo společná výroba je zadávána (španělská verze a samozřejmě ty, do nichž takové doplnění vloženo nebylo) ( 35 ).

47. Vložení výrazu „určeného pro vysílání“ je pak podle mého názoru odůvodněné nikoli v tom smyslu, v jakém jej odůvodňuje Tribunál ( 36 ), ale tak, jak je to vyjádřeno v bodě 25 odůvodnění směrnice 2004/18, kde se hovoří o potřebě „stanovit výjimku pro veřejné zakázky na služby, jejichž cílem je nákup, příprava, výroba nebo společná výroba hotových programů“ ( 37 ).

48. Vzhledem k tomu, že jde o „audiovizuální služby v oblasti vysílání“, jak v úvodu stanoví tento bod odůvodnění, mám za to, že „hotovými programy“ jsou „programy hotové k vysílání“, to znamená k naplnění účelu, ke kterému jsou přirozeně určeny.

49. Upřesnění lze vysvětlit tím, že daný bod odůvodnění zahrnuje do výjimky programy a „jiné přípravné [práce], jako jsou služby týkající se scénářů nebo uměleckých představení nezbytných pro výrobu programu, a […] zakázky týkající se vysílacích časů“, ale nikoli „dodávku technického zařízení nezbytného pro výrobu, společnou výrobu či vysílání těchto programů“.

50. Jde tedy o to, omezit výjimku na samotné programy a přípravné činnosti, nikoliv však na materiál nezbytný k jejich realizaci.

51. V konečném důsledku představuje „programové vybavení určené pro vysílání“ podle čl. 16 písm. b) směrnice 2004/18 „hotové programy“ uvedené v bodě 25 odůvodnění této směrnice. Takto chápané doplnění původního návrhu Komise je třeba vykládat jako kvalifikaci vysílaných programů, a nikoli ve vztahu k subjektům, které je vysílají.

52. Rozbor legislativní historie výjimky každopádně nepřináší přesvědčivé výsledky, i když se přikláním k postoji Komise. Pokud je můj výklad smyslu čl. 1 písm. a) bodu iv) směrnice 92/50 správný, váže se slovní spojení „určeného pro vysílání“ k předmětu vyloučených zakázek, a nikoliv k zadávajícím subjektům (těmi jsou výhradně „vysílací společnosti“).

53. Tento výklad potvrzuje dodatečně směrnice 2014/24. Třebaže je nepoužitelná ratione temporis, může být užitečné věnovat pozornost jejímu obsahu, jelikož představuje poslední etapu vývoje dané výjimky.

54. Podle návrhu Komise byly vyloučeny zakázky, které se týkají „získání, tvorby, produkce nebo koprodukce programů určených pro audiovizuální mediální služby, které jsou zadávány subjekty rozhlasového a televizního vysílání“, jakož i zakázky „na vysílací čas, které jsou zadávány poskytovatelům audiovizuálních mediálních služeb“ ( 38 ).

55. Komise nepovažovala za nezbytné rozepisovat se o důvodech svého návrhu, což by bylo neomluvitelné, kdyby měla v úmyslu podstatně změnit režim výjimek platný podle směrnice 2004/18.

56. Podle ustanovení nakonec přijatého normotvůrcem [čl. 10 písm. b) směrnice 2014/24] se tato směrnice nevztahuje na veřejné zakázky na služby, které se týkají „pořízení, tvorby, produkce nebo koprodukce programového materiálu určeného pro audiovizuální mediální služby nebo rozhlasové mediální služby, které jsou zadávány poskytovateli audiovizuálních nebo rozhlasových mediálních služeb, nebo veřejných zakázek na vysílací čas nebo dodání programů, které jsou zadávány poskytovatelům audiovizuálních nebo rozhlasových mediálních služeb“ ( 39 ).

57. Nové ustanovení podle mého názoru na rozdíl od předchozího znění (směrnice 2004/18) rozptyluje dřívější pochybnosti, neboť omezuje výjimku na zakázky zadávané veřejnými zadavateli, kteří mají postavení poskytovatelů audiovizuálních nebo rozhlasových mediálních služeb ( 40 ).

58. Pokud by normotvůrce měl v úmyslu novým ustanovením provést radikální změnu oproti předchozímu ustanovení, uvedl by to v bodě 23 odůvodnění, v němž jsou obsaženy důvody výjimky. Tento bod odůvodnění však prakticky přebírá obsah bodu 25 odůvodnění směrnice 2004/18.

59. Nicméně s určitou výhradou: zatímco bod 25 odůvodnění směrnice 2004/18 poukazoval na potřebu „stanovit výjimku pro veřejné zakázky […], jejichž cílem je nákup, příprava, výroba nebo společná výroba […] programů“, aniž zmiňoval případné veřejné zadavatele, v bodě 23 odůvodnění směrnice 2014/24 se hovoří o „[z]adávání veřejných zakázek na určité audiovizuální a rozhlasové mediální služby poskytovateli mediálních služeb“ s doplněním, že by „měla být stanovena výjimka pro veřejné zakázky na služby zadávané samotnými poskytovateli mediálních služeb, jejichž cílem je nákup, příprava, výroba nebo společná výroba […] programů“ ( 41 ).

60. Došlo tedy k redakční změně, kterou podle mého názoru nelze vykládat jako změnu přístupu, ale spíše jako upřesnění smyslu, který již měla výjimka ve směrnici 2004/18.

61. Shrnuto, analýza toho, jak se výjimka vyvíjela od směrnice 92/50 k nyní platné směrnici 2014/24 přes směrnici 2004/18, která je použitelná v tomto řízení, umožňuje přiklonit se ke stanovisku, které zastává Komise a které převzal napadený rozsudek.

62. První část důvodu kasačního opravného prostředku, v níž se Česká republika omezuje na tvrzení, že výklad Tribunálu „popírá výsledek legislativního procesu a zjevný záměr zákonodárce“ ( 42 ), tedy nemůže obstát.

C. Druhá část jediného důvodu kasačního opravného prostředku: gramatický výklad čl. 16 písm. b) směrnice 2004/18

1. Stanoviska účastnic řízení

63. Česká republika uvádí, že na rozdíl od toho, co tvrdí Tribunál, „vazba slov ‚vysílací společnost‘ na slova ‚programového vybavení určeného pro vysílání‘ má oporu nejen v německém jazykovém znění“ ( 43 ).

64. Česká republika každopádně tvrdí, že i kdyby měl Tribunál pravdu, výjimka by nebyla omezena jen na vysílací společnosti v roli zadavatele, neboť pokud je tím, kdo programový materiál připravuje, vyrábí nebo společně vyrábí, vysílací společnost, nemůže být tato společnost zadavatelem veřejné zakázky ( 44 ).

65. Česká republika konečně zpochybňuje výklad čl. 10 písm. b) směrnice 2014/24 provedený Tribunálem v napadeném rozsudku ( 45 ).

66. Komise zaprvé tvrdí, že vložení slov „určeného pro vysílání“ vedlo k tomu, že většina jazykových verzí čl. 16 písm. b) směrnice 2004/18 je z gramatického hlediska nejednoznačná. Jazykové odlišnosti tedy odůvodňují relativizaci hodnoty gramatického výkladu tohoto ustanovení ( 46 ).

67. Zadruhé Komise odmítá, že by výjimka postihovala situace, kdy vysílací společnost poskytuje charakteristické plnění, a nemůže tedy být v roli zadavatele. Podle Komise se jedná o nepodložené tvrzení, které navíc vede k absurdním výsledkům, jež jsou v rozporu s fungováním trhu audiovizuálních služeb ( 47 ).

68. Komise je toho názoru, že pokud by bylo záměrem normotvůrce, aby se výjimka uplatnila způsobem, který hájí Česká republika, nebylo by nutné doplňovat výraz „vysílacími společnostmi“. Kromě toho, kdyby se uvedený výraz vztahoval ke slovům „programového vybavení určeného pro vysílání“, došlo by k absurdní situaci v případě vysílání po internetu: veřejný zadavatel, který není vysílací společností, by mohl zadat přímo zakázku na výrobu programového materiálu pro vysílání vysílací společností (televizí či rádiem), avšak nikoli v případě, že by chtěl vyrobit stejný programový materiál pro vysílání na internetu ( 48 ).

2. Posouzení

69. Na rozdíl od první části důvodu kasačního opravného prostředku Česká republika v jeho druhé části upřesňuje, které body napadeného rozsudku považuje za hodné kritiky. Nicméně jak vysvětlím dále, její výtky nemohou vést k vyhovění tomuto důvodu, jelikož závěr, ke kterému nakonec Tribunál dospěl v tomto bodě, je opodstatněný.

70. Není snadné nalézt pravidlo unijního práva, jehož smysl se může tak radikálně lišit v závislosti na jazyce, ve kterém bylo sepsáno.

71. Ze španělské verze článku 16 písm. b) směrnice 2004/18 lze s ohledem na větnou stavbu vyvodit, a) že „nabývání, příprava, výroba nebo společná výroba programového vybavení určeného pro vysílání“ jsou jako celek předmětem vyloučených zakázek a b) že tímto předmětem jsou rovněž „zakázky na vysílací čas“.

72. Předmět vyloučených zakázek je tudíž dvojí: na jedné straně nabývání, příprava, výroba nebo společná výroba programového vybavení určeného pro vysílání, a na druhé straně vysílací čas.

73. Pokud jde o subjekt činností, které jsou předmětem vyloučených zakázek, ten je rovněž dvojí: na jedné straně vysílací společnosti, které jsou zmíněny specificky v souvislosti s nabýváním, přípravou, výrobou nebo společnou výrobu programového vybavení určeného pro vysílání jako celkem, a na druhé straně kterékoliv jiné subjekty, ovšem pouze v souvislosti se zakázkami, jejichž předmětem je vysílací čas.

74. Doslovné znění daného ustanovení ve španělské verzi tedy potvrzuje výklad zastávaný Komisí a převzatý Tribunálem.

75. Bude-li se však vycházet z německé verze ( 49 ), převáží opačný výklad. V této verzi nejsou vysílací společnosti (Rundfunk- oder Fernsehanstalten) subjekty, které nabývají, připravují, vyrábějí nebo společně vyrábějí programové vybavení určené pro vysílání, nýbrž těmi, kdo toto programové vybavení vysílá. Předmět vyloučených zakázek zůstává dvojí (neboť k nabývání, přípravě, výrobě nebo společné výrobě programového vybavení se přidává i vysílací čas), ale subjekt je v obou případech jediný, neboť to může být jakýkoli subjekt. Výjimka je definována pouze svým předmětem, a právě toto stanovisko hájí Česká republika.

76. Francouzská ( 50 ), anglická ( 51 ), italská ( 52 ) a portugalská ( 53 ) verze je podle mého názoru v souladu s německou verzí, i když Tribunál má za to, že zejména anglickou a francouzskou verzi lze chápat rovněž ve smyslu hájeném Komisí ( 54 ).

77. K výše uvedenému je třeba doplnit, jak zdůraznil Tribunál ( 55 ), že bulharské a slovinské znění výraz „určeného pro vysílání“ ani neobsahují ( 56 ). Toto opominutí zvyšuje rozdílnost znění a přispívá k nevyhnutelné bagatelizaci gramatického výkladu ustanovení ( 57 ).

78. Rozdíl mezi jazykovými verzemi je totiž natolik výrazný, že jakýkoli pokus použít znění jedné z těchto verzí daného ustanovení jako parametr pro rozluštění jeho pravého významu je odsouzen k nezdaru ( 58 ).

79. Tak to správně chápal Tribunál, který se nedopustil žádného nesprávného právního posouzení, když konstatoval, že s ohledem na nejednoznačnost (mohl uvést dokonce rozporuplnost) různých jazykových verzí nesmí upřednostnit verzi navrhovanou Českou republikou a je třeba použít zbývající výkladové metody ( 59 ).

80. Druhá část důvodu kasačního opravného prostředku tedy musí být zamítnuta.

D. Třetí část jediného důvodu kasačního opravného prostředku: teleologický výklad čl. 16 písm. b) směrnice 2004/18

1. Stanoviska účastnic řízení

81. Česká republika zaprvé tvrdí, že účel výjimky je uveden v bodě 25 odůvodnění směrnice 2004/18, který vysílací společnosti nezmiňuje, což by musel, kdyby mohly být zadavateli pouze tyto společnosti ( 60 ).

82. Zadruhé Česká republika zpochybňuje názor Tribunálu, že slova „určeného pro vysílání“ odpovídají záměru poukázat výslovně na veřejné zakázky na služby zadávané vysílacími společnostmi v souvislosti s programovým vybavením určeným pro vysílání v jakékoli síti elektronických komunikací, včetně internetu. Podle České republiky lze tohoto výsledku dosáhnout i bez doplnění uvedeného výrazu ( 61 ).

83. Zatřetí Česká republika uvádí, že Tribunál dovodil účel výjimky na základě výkladu rozsudku Bayerischer Rundfunk ( 62 ) mimo jeho kontext.

84. Komise tvrdí, že podle bodu 25 odůvodnění směrnice 2014/18 je účelem výjimky zohlednit určité kulturní a sociální aspekty, což činí použití pravidel pro zadávání zakázek nevhodným.

85. Vysílací společnosti, které jsou zároveň veřejnými zadavateli – tedy veřejnoprávní média – poskytují specifickou službu ve veřejném zájmu, při jejímž výkonu je třeba se řídit zásadami objektivity, nezávislosti, nestrannosti a neutrality. Jsou tedy ve specifické situaci, nesrovnatelné s jinými zadavateli, kteří nejsou vysílacími společnostmi a propagují nebo vyrábějí programový materiál více či méně příležitostně bez nutnosti striktně zohledňovat (jako je tomu u veřejnoprávních médií) sociální, kulturní, politické, výchovné, umělecké a další aspekty. Pro tyto ostatní veřejné zadavatele je dostačující ochrana objektivity a plurality, kterou poskytují pravidla pro zadávání veřejných zakázek ( 63 ).

86. Pokud jde o výraz „určeného pro vysílání“, Komise tvrdí, že tvrzení České republiky je v rozporu s legislativní historií tohoto ustanovení. Jak konstatuje napadený rozsudek, jeho vložení je důsledkem záměru zajistit právní jistotu ohledně vysílání po internetu ( 64 ).

87. Komise má konečně za to, že odkazy Tribunálu na rozsudek Bayerischer Rundfunk jsou součástí analýzy řady aspektů, přičemž výrok není založen pouze na tomto rozhodnutí. Komise se jinak ztotožňuje s výkladem tohoto rozsudku ze strany Tribunálu ( 65 ).

2. Posouzení

88. Poté, co Tribunál zdůraznil, že v souladu s judikaturou Soudního dvora musí být výjimky z věcné působnosti unijního práva v oblasti veřejných zakázek vykládány striktně ( 66 ), dospěl na základě rozsudku Bayerischer Rundfunk k závěru, že účelem výjimky je zaručit plnění poslání veřejné služby veřejnoprávních vysílacích subjektů.

89. Tento závěr je podle mého názoru v zásadě správný, i když (jak zdůrazňuje Česká republika) v bodě 25 odůvodnění směrnice 2004/18 nejsou vysílací organizace výslovně zmíněny. Rozsudek Bayerischer Rundfunk, i když není pro řešení projednávaného kasačního opravného prostředku zcela rozhodující, neboť byl vydán v jiném kontextu, poskytuje vodítka pro pochopení výjimky, kterými se budu zabývat dále ( 67 ).

90. Vzhledem k tomu, že výjimky z působnosti unijního práva musí být vykládány striktně, jeví se jako důvodné dospět k závěru, že „kulturní a sociální aspekty“, z důvodu kterých je podle bodu 25 odůvodnění směrnice 2004/18 třeba „stanovit výjimku“ pro veřejné zakázky, jejichž předmětem je určitá činnost, jsou relevantní pouze ve vztahu k subjektům, které se vyznačují tím, že vykonávají uvedenou činnost jako hlavní nebo charakteristickou.

91. Je pravda, že de lege ferenda nic nebrání tomu, aby se výjimka vztahovala vedle vysílacích společností i na jiné veřejné instituce (veřejné zadavatele), které příležitostně chtějí zadat služby nabývání, přípravy, výroby nebo společné výroby programového materiálu určeného pro vysílání. Tyto veřejné instituce mohou mít legitimní zájem šířit nebo sdělovat veřejnosti některé programy, které považují za nezbytné z kulturních nebo společenských důvodů.

92. Požadavek restriktivního výkladu výjimek z použití unijního práva však nutně vede k závěru, že výjimka nemá zvýhodňovat zakázky inherentní jakémukoli poslání veřejné služby, „nýbrž konkrétně poslání veřejné služby vlastní[mu] vysílacím společnostem“ ( 68 ).

93. Podle mého názoru převážilo při volbě účelu sledovaného výjimkou subjektivní, nikoli objektivní hledisko. Použití obecných pravidel směrnice 2004/18 na nejtypičtější zakázky těch veřejných zadavatelů, kteří obvykle působí v oblasti vysílání, bylo posouzeno jako „nevhodné“, a uvedené subjekty získaly v této oblasti větší volnost.

94. Tento účel se podle mého názoru nevztahuje na ostatní veřejnoprávní entity, které potřebují zadávat zakázky na služby za účelem nabytí (nebo přípravy, výroby a společné výroby) audiovizuálních programů za účelem jejich vysílání mnohem méně často. V jejich případě nejsou dány tytéž důvody nevhodnosti k jejich vynětí z režimu směrnice 2004/18.

95. Ostatně, jak uvádí Komise ( 69 ), všechny veřejné instituce mají vždy možnost, kterou jim nabízí čl. 31 odst. 1 písm. b) samotné směrnice 2004/18, a sice možnost využít zadání prostřednictvím vyjednávacího řízení bez zveřejnění oznámení o zakázce, „jestliže zakázka může být z technických či uměleckých důvodů nebo z důvodů spojených s ochranou výlučných práv zadána pouze určitému hospodářskému subjektu“.

96. Česká republika také tvrdí, že i kdyby byl výklad Tribunálu přijat, neexistuje žádný důvod pro nevztažení výjimky i na případy, kdy vysílací společnosti nejsou veřejnými zadavateli, nýbrž poskytovateli programového materiálu určeného pro vysílání.

97. V tomto ohledu souhlasím s Komisí, že možnost, aby vysílací společnosti plnily roli poskytovatelů, nemá žádný vliv na závěr, že co se týče zadavatelů, sporná výjimka je otevřena pouze vysílacím společnostem, a nikoli jakýmkoli veřejným zadavatelům ( 70 ), což je předmětem diskuse v tomto řízení.

98. Domnívám se tedy, že teleologický výklad výjimky, který zvolil Tribunál, není stižen vadou spočívající v nesprávném právním posouzení. Třetí část důvodu kasačního opravného prostředku proto musí být zamítnuta.

E. Čtvrtá část jediného důvodu kasačního opravného prostředku: systematický výklad čl. 16 písm. b) směrnice 2004/18

1. Stanoviska účastnic řízení

99. Podle České republiky vyplývá nesprávnost výkladu Tribunálu i z toho, že dané ustanovení obsahuje též výjimku pro zakázky na vysílací čas, u nichž „je nepochybné, že vysílací společnost nemá být v roli zadavatele, ale v roli poskytovatele charakteristického plnění, tedy vlastního vysílacího času“ ( 71 ).

100. Účel celého čl. 16 písm. b) směrnice 2004/18 tedy nemůže být omezen pouze na vysílací společnosti v roli zadavatele, když minimálně část tohoto ustanovení takové omezení neumožňuje. Tato skutečnost podle České republiky potvrzuje, že „činnost vysílacích společností má být předmětem výjimky i tehdy, když vysílací společnost charakteristické plnění sama poskytuje a v případném výběrovém řízení by tedy nebyla v roli zadavatele, ale v roli soutěžitele“ ( 72 ).

101. Komise odpovídá, že argumenty České republiky musí být odmítnuty z důvodů uvedených v napadeném rozsudku. Mimoto zdůrazňuje, že Česká republika v kasačním opravném prostředku nerozporuje význam poznámky pod čarou 3 v příloze II B směrnice 2004/18, která potvrzuje závěry Tribunálu ( 73 ).

102. Podle Komise tyto závěry potvrzuje i širší legislativní kontext. Směrnice 2004/17/ES ( 74 ) výjimku neobsahuje, třebaže veřejní zadavatelé v odvětvích, na které se tato směrnice vztahuje, mohou mít také zájem na zadávání zakázek na výrobu programového materiálu – například televizní reklamy státních či polostátních společností na energetické produkty a dodávky nejsou nijak výjimečné ( 75 ).

2. Posouzení

103. Stejně jako v první části jediného důvodu kasačního opravného prostředku ani v této části neuvádí Česká republika přesně body napadeného rozsudku, o kterých má za to, že jsou stiženy nesprávným právním posouzením. Navíc odkazuje pouze na bod 61 uvedeného rozsudku na podporu tvrzení, že Tribunál nerozporuje určité posouzení.

104. Pro případ, že by Soudní dvůr dospěl k závěru, že tato vada nečiní poslední část kasačního opravného prostředku nepřípustnou, budu se zabývat jejím obsahem z dvojího hlediska, a sice a) jako výtkou, že napadený rozsudek provedl výklad neslučitelný se samotným čl. 16 písm. b) směrnice 2004/18, a b) v souvislosti s výkladem výjimky v rámci celé směrnice 2004/18.

a) Výjimka v kontextu čl. 16 písm. b) směrnice 2004/18

105. Podle Tribunálu (bod 61 napadeného rozsudku) nic nebrání tomu, aby různé zakázky uvedené v každém z jednotlivých písmen čl. 16 směrnice 2004/18 byly definovány jejich předmětem, veřejným zadavatelem nebo poskytovatelem.

106. Ve stejném duchu Tribunál vysvětluje (bod 59 napadeného rozsudku), že tak je tomu i u všech písmen tohoto ustanovení jako celku, jelikož některé zakázky jsou vymezeny pouze jejich předmětem ( 76 ), jiné jejich poskytovatelem ( 77 ) a další konečně zároveň předmětem i podmínkami spojenými s jejich veřejným zadavatelem ( 78 ).

107. Podle mého názoru je odpověď Tribunálu správná a rozptyluje jakékoliv zdání nesoudržnosti v normativní struktuře článku 16 směrnice 2004/18 obecně a v jeho písmeni b) konkrétně.

108. Jinou věcí je, že v souladu s touto systematikou se výjimka nevztahuje na případy, kdy vysílací společnosti nevystupují jako veřejní zadavatelé, ale jako „uchazeči“. To je ve skutečnosti jádrem výtky České republiky, když poukazuje na negativní důsledky vyplývající z řešení přijatého Tribunálem z hlediska systematického výkladu ( 79 ).

109. Podle mého názoru však tato námitka souvisí především s teleologickou racionalitou výkladu podaného Tribunálem, kterou jsem již analyzoval.

110. V souvislosti s nyní posuzovaným jsem přesvědčen, že napadený rozsudek nerozvrací vnitřní systematiku článku 16 směrnice 2004/18, to znamená jeho vnitřní soudržnost. Posoudím tedy, zda řešení zvolené v rozsudku respektuje rovněž směrnici jako celek.

b) Výjimka v obecném kontextu směrnice 2004/18

111. Výklad čl. 16 písm. b) směrnice 2004/18 nelze oddělovat od zbytku normativního obsahu směrnice. Konkrétně je třeba vzít v úvahu: – na jedné straně bod 25 odůvodnění, kterým jsem se již zabýval; – na druhé straně poznámku pod čarou 3 v příloze II B směrnice 2004/18, podle které jsou z pojmu „veřejná zakázka na služby“ ve smyslu čl. 1 odst. 2 písm. d) téže směrnice vyloučeny „sml[ouvy] za účelem koupě, vývoje, výroby nebo účasti na výrobě programového materiálu vysílacími společnostmi a sml[ouvy] na poskytnutí vysílacího času“.

112. Tato poznámka pod čarou neobsahuje výraz „určeného pro vysílání“, takže její text připomíná smysl článku 1 písm. a) bodu iv) směrnice 92/50. Rozsah výjimky je tedy omezen na zakázky zadávané vysílacími společnostmi, jak tvrdí Komise a jak uznal Tribunál.

113. Pokud je z důvodu nepřekonatelných rozdílů mezi jednotlivými jazykovými verzemi čl. 16 písm. b) směrnice 2004/18 nutné při určení rozsahu výjimky relativizovat jeho doslovné znění, je třeba vykládat bod 25 odůvodnění a poznámku č. 3 v příloze II B soudržně.

114. Podle mého názoru uvedená poznámka pod čarou (která má stejnou normativní hodnotu jako zbytek směrnice 2004/18) nedává prostor pochybnostem: jsou vyloučeny pouze zakázky zadávané vysílacími společnostmi. Je tato poznámka pod čarou neslučitelná s bodem 25 odůvodnění, nebo lze pro ně nalézt harmonické řešení? Pokud by tomu tak bylo, vedl by jejich systematický výklad k přijetí významu společného uvedené poznámce i citovanému bodu odůvodnění.

115. Česká republika správně tvrdí, že bod 25 odůvodnění směrnice 2004/18 klade důraz především na předmět, a nikoli na subjekt vyloučených zakázek. Jak jsem však již zdůraznil ( 80 ), tento předmět se týká činností, které jsou charakteristické pro vysílací společnosti a jsou jim vlastní. Bod 25 odůvodnění tak nepřímo omezuje rozsah výjimky konkrétně na tyto společnosti.

116. Tak to chápal Tribunál v bodě 39 napadeného rozsudku, přičemž se opíral o rozsudek Bayerischer Rundfunk.

117. Třebaže se tento rozsudek netýkal výkladu výjimky sporné v projednávané věci ( 81 ), zabýval se rozsahem výjimky uvedené v čl. 1 písm. a) bodě iv) směrnice 92/50. A dospěl při tom k závěru, že uvedená směrnice se nepoužije „na veřejné zakázky, jejichž předmětem jsou služby, které se týkají vlastní funkce vysílacích subjektů, a to tvorby a realizace programů, z důvodů kulturní a společenské povahy uvedených v jedenáctém bodě odůvodnění směrnice 92/50 a výslovně ve dvacátém pátém bodě odůvodnění směrnice 2004/18, které takové použití činí neadekvátním“ ( 82 ).

118. Podle Soudního dvora je účelem této výjimky poskytnout „záruku plnění poslání veřejné služby veřejnoprávních vysílacích subjektů v naprosté nezávislosti a nestrannosti“ ( 83 ). Normotvůrce tedy při vymezení rozsahu výjimky vycházel z úkolů, které jsou takovým subjektům vlastní.

119. Tento výklad bodu 25 odůvodnění směrnice 2004/18 umožňuje zajistit soudržnost jeho obsahu s obsahem poznámky pod čarou 3 v příloze II B a s obsahem jazykových verzí, které vymezují rozsah výjimky v závislosti na subjektu zadávání veřejných zakázek, a nikoliv jeho předmětu.

120. Je zřejmé, že výklad bodu 25 odůvodnění, který hájí Česká republika, by byl teoreticky a izolovaně rovněž možný. Nicméně právní názor zastávaný Komisí a převzatý Tribunálem je tím, který nejlépe zabrání rozporu mezi tímto bodem odůvodnění a poznámkou pod čarou 3 v příloze II B. Z hlediska systematického výkladu směrnice 2004/18 je tedy třeba čtvrtou část jediného důvodu kasačního opravného prostředku zamítnout a s ní i kasační opravný prostředek v celém rozsahu.

VI. K nákladům řízení

121. V souladu s čl. 138 odst. 1 jednacího řádu, který je použitelný na řízení o kasačním opravném prostředku na základě čl. 184 odst. 1 téhož jednacího řádu, navrhuji Soudnímu dvoru, aby náhradu nákladů řízení uložil České republice.

VII. Závěry

122. Na základě výše uvedeného navrhuji, aby Soudní dvůr rozhodl takto: – kasační opravný prostředek se zamítá; – České republice se ukládá náhrada nákladů řízení.

( 1 ) – Původní jazyk: španělština.

( 2 ) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/18/ES ze dne 31. března 2004 o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek na stavební práce, dodávky a služby (Úř. věst. 2014, L 134, s. 114; Zvl. vyd. 06/07, s. 132).

( 3 ) – Evropský fond pro regionální rozvoj a Evropský sociální fond.

( 4 ) – Věc T‑629/17, Česká republika v. Komise (nezveřejněný, EU:T:2019:596; dále jen „napadený rozsudek“).

( 5 ) – Abych se vyhnul opakování, budu o ní dále hovořit jako o „výjimce“ bez jakýchkoliv přívlastků.

( 6 ) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2014/24/EU ze dne 26. února 2014 o zadávání veřejných zakázek a o zrušení směrnice 2004/18/ES (Úř. věst. 2014, L 94, s. 65).

( 7 ) – Viz níže bod 53 a násl.

( 8 ) – Směrnice Rady 92/50/EHS ze dne 18. června 1992 o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek na služby (Úř. věst. 1992, L 209, s. 1; Zvl. vyd. 06/01, s. 322).

( 9 ) – Nařízení Rady (ES) č. 1083/2006 ze dne 11. července 2006 o obecných ustanoveních o Evropském fondu pro regionální rozvoj, Evropském sociálním fondu a Fondu soudržnosti a o zrušení nařízení (ES) č. 1260/1999 (Úř. věst. 2006, L 210, s. 25).

( 10 ) – Body 29 a 30 napadeného rozsudku.

( 11 ) – Rozsudek ze dne 13. prosince 2007 (C‑337/06, EU:C:2007:786; dále jen „rozsudek Bayerischer Rundfunk“).

( 12 ) – Bod 39 napadeného rozsudku.

( 13 ) – Body 46 a 47 napadeného rozsudku.

( 14 ) – Bod 48 napadeného rozsudku.

( 15 ) – Bod 49 napadeného rozsudku.

( 16 ) – Nařízení Komise ze dne 28. listopadu 2007, kterým se mění nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 2195/2002 o společném slovníku pro veřejné zakázky (CPV) a směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/17/ES a 2004/18/ES o postupech při zadávání zakázek, pokud jde o přezkum CPV (Úř. věst. 2008, L 74, s. 1).

( 17 ) – Bod 50 napadeného rozsudku.

( 18 ) – Bod 54 napadeného rozsudku.

( 19 ) – Bod 56 napadeného rozsudku.

( 20 ) – Bod 59 napadeného rozsudku.

( 21 ) – Bod 61 napadeného rozsudku.

( 22 ) – Bod 63 napadeného rozsudku.

( 23 ) – Bod 66 napadeného rozsudku.

( 24 ) – Bod 68 napadeného rozsudku.

( 25 ) – Bod 70 napadeného rozsudku.

( 26 ) – Bod 73 napadeného rozsudku.

( 27 ) – Účastnice řízení se shodují na skutkových okolnostech sporu. Česká republika však poznamenává, že „v případě všech […] zakázek vysílací společnost [Česká televize] byla stranou smlouvy v roli poskytovatele programového materiálu. Tato skutečnost je mezi Českou republikou a Komisí od počátku nesporná […]“ (bod 8 kasačního opravného prostředku). Komise popírá, že by šlo o nespornou okolnost, a uvádí, že na tuto okolnost bylo poprvé výslovně poukázáno v kasačním řízení, takže nemohla být předmětem výměny mezi stranami v řízení před Tribunálem a nebyla Tribunálem přezkoumávána (bod 6 kasační odpovědi Komise), a její posouzení je tedy mimo rozsah tohoto řízení. V každém případě Komise tvrdí, že i když vysílací společnost byla stranou některých smluv vedle soukromých producentských společností, každá zakázka na výrobu programového materiálu byla zadána přímo společnosti, která není vysílací společností (bod 8 kasační odpovědi Komise).

( 28 ) – Body 14 až 16 kasačního opravného prostředku.

( 29 ) – Body 17 až 19 kasačního opravného prostředku.

( 30 ) – Body 20 až 22 kasačního opravného prostředku.

( 31 ) – Body 16 až 28 kasační odpovědi Komise.

( 32 ) – Vyňaty byly „sml[ouvy] za účelem koupě programového materiálu vysílacími společnostmi […] a sml[ouvy] na poskytnutí vysílacího času ve veřejném zájmu […]“. COM (1990) 372 final, čl. 1 písm. a) bod iii).

( 33 ) – V bodě 32 důvodové zprávy k návrhu Komise bylo uvedeno, že „[z]adávání zakázek subdodavatelům v oblasti audiovizuální produkce, například pro informační, vzdělávací a reklamní účely, musí být zahrnuty [do působnosti směrnice]. Zvláštní pozornost je však třeba věnovat činnostem vysílacích společností. Směrnice by se měla vztahovat pouze na jejich zakázky nesouvisející se samotným vysíláním. Jejich svobodná možnost nakupovat programový materiál tam, kde si to přejí, a podle jimi svobodně stanovených postupů má značný kulturní a společenský význam. Kromě toho jsou do působnosti směrnice zahrnuty pouze vysílací společnosti, které jsou veřejnými zadavateli ve smyslu směrnice, tedy právnické osoby veřejného práva. Nakupování programového materiálu vysílacími společnostmi by proto mělo být z oblasti působnosti směrnice vyňato […]. Udělení vysílacích práv je ze stejných důvodů vyloučeno z definice koncesí na veřejné služby.“ Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.

( 34 ) – COM(2000) 275 final, čl. 18 písm. b).

( 35 ) – Viz body 70 až 77 níže.

( 36 ) – Podle bodu 49 napadeného rozsudku toto doplnění odpovídá záměru normotvůrce poukázat na programové vybavení určené pro vysílání prostřednictvím všech vysílacích médií, včetně internetu.

( 37 ) – Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.

( 38 ) – COM(2011) 896 final, čl. 10 písm. b).

( 39 ) – Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.

( 40 ) – Pochybnost nepřipouští ani německá verze, podle níž jsou vyloučeny „von Anbietern von audiovisuellen oder Hörfunkmediendiensten vergebene Aufträge über den Erwerb, die Entwicklung, Produktion oder Koproduktion von Sendematerial, das für audiovisuelle Mediendienste oder Hörfunkmediendienste bestimmt ist […]“. Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.

( 41 ) – Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.

( 42 ) – Bod 22 kasačního opravného prostředku.

( 43 ) – Body 24 až 27 kasačního opravného prostředku.

( 44 ) – Body 28 až 30 kasačního opravného prostředku.

( 45 ) – Body 31 a 32 kasačního opravného prostředku.

( 46 ) – Body 30 až 38 kasační odpovědi Komise.

( 47 ) – Bod 39 kasační odpovědi Komise.

( 48 ) – Body 43 a 44 kasační odpovědi Komise.

( 49 ) – Podle této verze se výjimka vztahuje na veřejné zakázky na služby, jejichž předmětem je „Kauf, Entwicklung, Produktion oder Koproduktion von Programmen, die zur Ausstrahlung durch Rundfunk- oder Fernsehanstalten bestimmt sind, sowie die Ausstrahlung von Sendungen“.

( 50 ) – „[C]oncernant l’achat, le développement, la production ou la coproduction des programmes destinés à la diffusion par des organismes de radiodiffusion et concernant les temps de diffusion“.

( 51 ) – „[T]he acquisition, development, production or co-production of programme material intended for broadcasting by broadcasters and contracts for broadcasting time“.

( 52 ) – „[A]venti per oggetto l’acquisto, lo sviluppo, la produzione o coproduzione di programmi destinati alla trasmissione da parte di emittenti radiotelevisive e appalti concernenti il tempo di trasmissione“.

( 53 ) – „À aquisição, desenvolvimento, produção ou co-produção de programas destinados a emissão por parte de organismos de radiodifusão e a tempos de antena“.

( 54 ) – Bod 41 napadeného rozsudku, ve kterém je tato dvojznačnost přisuzována rovněž české, slovenské, řecké, maďarské, litevské, polské a rumunské verzi. Česká republika nicméně v bodě 25 svého kasačního opravného prostředku tvrdí, že některé z těchto verzí (slovenská, francouzská, řecká, maďarská, anglická, litevská, polská a rumunská) umožňují pouze jí zastávaný výklad, přičemž na seznam doplňuje českou, chorvatskou a nizozemskou verzi.

( 55 ) – Bod 41 napadeného rozsudku.

( 56 ) – Česká republika v bodě 27 kasačního opravného prostředku kritizuje to, že Tribunál použil tuto skutečnost k odůvodnění odmítnutí jejího výkladu. Ve skutečnosti Tribunál v bodě 41 napadeného rozsudku připouští, že se jedná o „politováníhodné“ opomenutí, jak uvedla sama Česká republika na jednání. Není však pravda, že by Tribunál založil odmítnutí gramatického výkladu zastávaného Českou republikou na tom, co uvedený stát kvalifikuje jako „zjevnou chybu“. Tribunál připouští, že se jedná o chybu, ale jeho odmítnutí je založeno na tom, že většinu jazykových verzí podle něj nelze vyložit jednoznačně, takže gramatický výklad nemůže být rozhodující. „Chyby“ bulharské a slovinské verze jen potvrzují malou užitečnost gramatického výkladu.

( 57 ) – Kdyby to nestačilo, Komise upozorňuje na způsob, jakým byla výjimka provedena do českého práva. Jak uvádí v bodě 83 své kasační odpovědi, § 18 odst. 2 písm. d) českého zákona č. 137/2006 Sb., o veřejných zakázkách, stanoví, že „[s] výjimkou veřejných zakázek v oblasti obrany nebo bezpečnosti není zadavatel povinen zadávat veřejné zakázky podle tohoto zákona rovněž tehdy, jestliže […] jde o veřejné zakázky zadávané veřejným zadavatelem, spočívající v nabývání, přípravě, výrobě nebo společné výrobě programového obsahu určeného pro vysílání nebo distribuci, a o veřejné zakázky týkající se vysílacího času“ (zvýrazněno Komisí). Opominutí odkazu na „vysílací společnosti“ a namísto toho vsunutí výrazu „veřejné zakázky zadávané veřejným zadavatelem“ dovolují podle názoru Komise širší výklad, než jaký připouští výjimka. Takový výklad by naproti tomu nebyl možný v rámci prováděcích norem přijatých členskými státy, které, jako např. Slovenská republika, vycházely z jazykové verze směrnice 2004/18, která podle České republiky dovoluje pouze jí zastávaný výklad (body 85 a 86 kasační odpovědi Komise).

( 58 ) – Podle ustálené judikatury Soudního dvora nelze bez dalšího upřednostnit čistě doslovný výklad jedné či několika jazykových verzí vícejazyčného textu unijního práva před ostatními, jelikož jednotné uplatňování ustanovení unijního práva vyžaduje, aby byla tato ustanovení vykládána na základě znění vypracovaných ve všech jazycích. Příkladmo viz rozsudek ze dne 26. září 2013, Komise v. Španělsko (C‑189/11, EU:C:2013:587, bod 56).

( 59 ) – Podle judikatury Soudního dvora platí, že v případě rozdílů mezi různými jazykovými verzemi ustanovení unijního práva musí být toto ustanovení vykládáno podle celkové systematiky a účelu právní úpravy, jejíž je součástí. Za všechny viz rozsudek ze dne 24. října 2013, Drozdovs (C‑277/12, EU:C:2013:685, bod 39).

( 60 ) – Bod 35 kasačního opravného prostředku.

( 61 ) – Body 38 a 39 kasačního opravného prostředku.

( 62 ) – Body 40 až 53 kasačního opravného prostředku.

( 63 ) – Body 46 až 54 kasační odpovědi Komise.

( 64 ) – Body 57 až 59 kasační odpovědi Komise.

( 65 ) – Body 60 až 66 kasační odpovědi Komise.

( 66 ) – Bod 29 napadeného rozsudku, v němž je citován rozsudek ze dne 6. prosince 2017, Compania Naţională de Administrare a Infrastructurii Rutiere (C‑408/16, EU:C:2017:940, bod 45).

( 67 ) – Viz body 117 a 118 níže.

( 68 ) – Bod 66 napadeného rozsudku.

( 69 ) – Bod 72 kasační odpovědi Komise.

( 70 ) – Bod 68 kasační odpovědi Komise.

( 71 ) – Bod 54 kasačního opravného prostředku.

( 72 ) – Bod 55 kasačního opravného prostředku.

( 73 ) – Body 78 a 79 kasační odpovědi Komise.

( 74 ) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/17/ES ze dne 31. března 2004 o koordinaci postupů při zadávání zakázek subjekty působícími v odvětví vodního hospodářství, energetiky, dopravy a poštovních služeb (Úř. věst. 2004, L 134, s. 1; Zvl. vyd. 06/07, s. 19).

( 75 ) – Body 80 a 81 kasační odpovědi Komise.

( 76 ) – Písmeno c): zakázky, které se týkají „rozhodčích a smírčích služeb“.

( 77 ) – Písmeno d): zakázky, které se týkají „finančních služeb v souvislosti s vydáváním, prodejem, nákupem nebo převodem cenných papírů nebo jiných finančních nástrojů, zejména operací veřejných zadavatelů, které mají za cíl získat peněžní prostředky či kapitál, a služeb centrálních bank“.

( 78 ) – Písmeno f): zakázky, které se týkají „služeb ve výzkumu a vývoji jiných než těch, kde prospěch připadá výhradně veřejnému zadavateli, aby jej využil při vlastní činnosti, za podmínky, že poskytovaná služba je plně hrazena veřejným zadavatelem“.

( 79 ) – Body 54 a 55 kasačního opravného prostředku.

( 80 ) – Bod 90 a násl. tohoto stanoviska.

( 81 ) – Jednalo se konkrétně o to, „zda německé veřejnoprávní vysílací subjekty […] představují zadavatele pro účely použití pravidel Společenství v oblasti zadávání veřejných zakázek“. Rozsudek Bayerischer Rundfunk, bod 2.

( 82 ) – Tamtéž, bod 62. Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.

( 83 ) – Tamtéž, bod 63.