STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

PAOLA MENGOZZIHO

přednesené dne 9. června 2011( )

Věc C‑225/10

Juan Pérez García

José Arias Neira

Fernando Barrera Castro

Dolores Verdún Espinosa, která je nástupcem José Bernala Fernándeze

proti

Familienkasse Nürnberg

(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Sozialgericht Nürnberg, Německo)

„Nařízení (EHS) č. 1408/71 – Rodinné přídavky – Dávky pro zdravotně postižené děti, které vyživují osoby pobírající důchod podle právních předpisů více členských států – Dávky pro sirotky zaměstnanců podléhajících právním předpisům více členských států – Nárok na vyplácení rodinných přídavků od státu, ve kterém bylo vykonáváno zaměstnání – Rodinné přídavky státu bydliště neslučitelné s jinou peněžitou dávkou, pro kterou se dotyčná osoba rozhodla“

1. Předběžné otázky položené předkládajícím soudem se týkají výkladu článků 77 a 78 nařízení (EHS) č. 1408/71( ) (dále jen „nařízení“). Tato ustanovení, ke kterým se již Soudní dvůr několikrát vyjádřil, byla zcela změněna předpisem, který nahradil nařízení č. 1408/71, a to nařízením (ES) č. 883/2004( ). Nová ustanovení jsou však v projednávaném případě irelevantní.

2. Předmětem sporu, který musí vnitrostátní soud vyřešit, je nárok některých španělských důchodců s bydlištěm ve Španělsku, kteří ale v minulosti pracovali v Německu, na přídavky pro vyživované děti (Kindergeld), stanovené německými právními předpisy. Německé úřady odmítly tyto dávky vyplatit, protože žalobci ve věci v původním řízení mohou požádat o vyšší španělské peněžité dávky (prestaciones por hijo a cargo).

I – Právní rámec

A – Unijní Právo

3. Článek 1 nařízení písm. u) obsahuje dvě následující definice:

„i) ‚rodinnými dávkami‘ se rozumějí veškeré věcné i peněžité dávky určené k pokrytí rodinných výdajů (...) s výjimkou zvláštních přídavků při narození nebo adopci dítěte podle přílohy II;

ii) ‚rodinnými přídavky‘ se rozumějí pravidelně se opakující peněžité dávky poskytované výlučně s ohledem na počet a případně věk rodinných příslušníků“.

4. Článek 77 a článek 78 nařízení, kterých se týkají předběžné otázky předložené Soudnímu dvoru vnitrostátním soudem, jsou zařazeny v hlavě III kapitole 8, nadepsané „Dávky pro vyživované děti důchodců a pro sirotky“.

5. Článek 77 stanoví:

„1. Pro účely tohoto článku se ,dávkami‘ rozumějí rodinné přídavky pro osoby pobírající důchody v případě stáří, invalidity nebo pracovních úrazů nebo nemocí z povolání, a zvýšení nebo doplatky k takovýmto důchodům stanovené s ohledem na děti těchto důchodců, s výjimkou doplatků přiznaných podle systémů pojištění pracovních úrazů a nemocí z povolání.

2. Dávky se poskytují podle následujících pravidel, bez ohledu na to, na území kterého členského státu mají důchodce nebo děti bydliště:

(...)

b) důchodci, který pobírá důchod podle právních předpisů více členských států:

i) v souladu s právními předpisy kteréhokoli z těchto států, ve kterém má bydliště, jestliže byl nárok na některou z dávek uvedených v odstavci 1 získán podle právních předpisů uvedeného státu, případně s přihlédnutím k čl. 79 odst. 1 písm. a) (...)“.

6. Článek 78 stanoví následující:

„1. Pro účely tohoto článku se ,dávkami‘ rozumějí rodinné přídavky a případně doplňující nebo zvláštní přídavky pro sirotky.

2. Sirotčí dávky se přiznávají podle následujících pravidel, bez ohledu na členský stát, na jehož území má sirotek nebo fyzická nebo právnická osoba, která se o něj skutečně stará, bydliště nebo sídlo:

(...)

b) sirotkovi po zemřelé zaměstnané osobě nebo zemřelé osobě samostatně výdělečně činné, která podléhala právním předpisům více členských států:

i) v souladu s právními předpisy členského státu, na jehož území má sirotek bydliště, jestliže byl nárok na jednu z dávek uvedených v odstavci 1 získán podle právních předpisů uvedeného státu, případně s přihlédnutím k čl. 79 odst. 1 písm. a);

(...)

Právní předpisy členského státu použitelné na poskytování dávek uvedených v článku 77 ve prospěch dětí důchodce však zůstanou použitelné po úmrtí tohoto důchodce, pokud jde o poskytování dávek sirotkům po něm“.

7. Článek 5 nařízení stanoví, že „členské státy upřesní v prohlášeních oznámených a zvěřejněných (...) dávky uvedené v článcích 77 a 78“.

8. Článek 76 nařízení pro projednávaný případ není přímo relevantní, jelikož se vztahuje na pracovníky při výkonu výdělečné činnosti, nikoli na důchodce. Na tento článek bylo nicméně odkazováno v předložených vyjádřeních, a bude tudíž muset být zkoumán v rámci diskuse o předběžných otázkách. Tento článek v jeho aktuálně platném znění, použitelném rovněž v době rozhodné z hlediska skutkového stavu ve věci v původním řízení, stanoví následující:

„1. Pokud jsou po stejnou dobu pro stejného rodinného příslušníka a z důvodu výkonu povolání rodinné dávky stanoveny právními předpisy členského státu, na jehož území mají rodinní příslušníci bydliště, pozastavuje se nárok na rodinné dávky náležející v souladu s právními předpisy jiného členského státu, případně podle článků 73 nebo 74, do výše stanovené právními předpisy prvního členského státu.

2. Jestliže žádost o dávky není podána v členském státě, na jehož území mají rodinní příslušníci bydliště, může příslušná instituce jiného členského státu použít odstavce 1, jako by dávky byly přiznány v prvním členském státě“.

9. Nejnovější verze prohlášení Německa ve smyslu článku 5 nařízení( ) uvádí Kindergeld mezi rodinnými přídavky, které spadají do oblasti působnosti článků 77 a 78 nařízení.

10. Obdobně, nejnovější prohlášení Španělského království( ) mezi dávkami, na které se použijí články 77 a 78 nařízení, uvádí dávky stanovené královským legislativním dekretem č. 1/1994, na které mají podle informací předkládajícího soudu žalobci ve Španělsku nárok.

B – Německé právo

11. Německé právo stanoví přídavky na vyživované děti (Kindergeld)( ) pro všechny děti do dovršení věku osmnácti let. Jsou-li dány zvláštní okolnosti (pokračování ve studiu bez významnějšího příjmu atd.), mohou být tyto přídavky vypláceny až do věku 21 nebo také do 25 let.

12. V případě zdravotně postižených dětí, které se o sebe nedovedou postarat samy, jsou přídavky na vyživované děti v zásadě přiznávány bez věkového omezení.

13. Výše přídavků na vyživované děti je pravidelně aktualizována. Příkladmo se pro rok 2010 tato částka pohybovala mezi 184 eur měsíčně (pro první dítě) a 215 eur měsíčně (pro čtvrté dítě a další). Zdá se, že rodinné přídavky nejsou neslučitelné s dalšími případnými dávkami ve prospěch zdravotně postižených.

C – Španělské právo

14. Přídavky na vyživované děti stanovené španělským právním řádem, na které odkazuje předkládací usnesení, upravené královským legislativním dekretem č. 1/94( ), jsou přiznávány na základě systému částečně odlišného od německého systému. Přídavky na vyživované děti jsou především vypláceny obvykle pouze tehdy, když rodina nedosahuje minimálního příjmu stanoveného zákonem.

15. V případě zdravotně postižených dětí však v Německu, ani ve Španělsku nejsou stanovena omezení příjmu. Pokud navíc stupeň invalidity překračuje 65 %, nejsou stanovena ani věková omezení. Pro dítě starší 18 let postižené invaliditou z 65 % byla v roce 2010 měsíční vyplácená částka 339,70 eur; v případě invalidity rovné nebo vyšší než 75 % částka 509,60 eur.

16. Španělské právní předpisy však stanoví, že nárok na přídavky na vyživované děti zanikne, jestliže jsou ve prospěch postižené osoby vypláceny některé jiné dávky, jako je především invalidní důchod ve smyslu zákona č. 13/1982 o sociální integraci zdravotně postižených( ).

II – Skutkový stav, vnitrostátní řízení a předběžné otázky

17. Žalobci ve věci v původním řízení jsou španělští státní příslušníci s bydlištěm ve Španělsku. Jedná se o důchodce( ), kteří v minulosti pracovali v Německu, čímž jim vznikl nárok na důchod podle německých právních předpisů. Jinak řečeno, jedná se o osoby pobírající německý důchod, který jim byl přiznán, aniž by bylo třeba kumulovat doby odpracované v různých členských státech. Žalobcům je společná ta skutečnost, že vyživují zletilé zdravotně postižené děti.

18. Děti žalobců podle informací poskytnutých předkládajícím soudem pobírají ve Španělsku invalidní důchody na základě zákona č. 13/1982. V důsledku toho jim ve smyslu španělských právních předpisů nemohou být vypláceny přídavky na vyživované děti.

19. Po určitou dobu pobírali žalobci na vyživované zdravotně postižené děti německé rodinné přídavky. Následně však byla výplata těchto dávek pozastavena: podle německých úřadů mají totiž žalobci „získaný“ nárok na španělské rodinné přídavky ve smyslu čl. 77 odst. 2 písm. b) bodu i) nařízení. Jelikož tedy ve smyslu uvedeného ustanovení unijního práva mají tento nárok ve státě bydliště, německé rodinné přídavky jim tak již nenáleží. Skutečnost, že si žalobci zvolili pobírat ve Španělsku dávky, které jsou zde stanoveny jako alternativní ke španělským rodinným přídavkům, nic nemění na tom, že pokud by chtěli, mohli si zvolit pobírat namísto těchto alternativních dávek rodinné přídavky.

20. Aby mohl vyřešit tento spor, vnitrostátní soud položil Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

„1) Je potřeba vykládat ustanovení čl. 77 odst. 2 písm. b) bodu i) nařízení (EHS) č. 1408/71 v tom smyslu, že rodinné přídavky pro osoby, které v případě stáří, invalidity nebo pracovního úrazu nebo nemoci z povolání pobírají důchod podle právních předpisů více členských států (tzv. osoby pobírající dva důchody resp. několik důchodů) a jejichž nárok na vyplácení důchodu je založen na právních předpisech státu, kde dříve pracovaly (vnitrostátní nárok na vyplácení důchodu), nemusí být poskytnuty státem, kde dříve pracovaly, pokud je ve státě, kde mají bydliště, stanovena sice srovnatelná vyšší dávka, která je však neslučitelná s jinou dávkou, pro kterou se dotyčná osoba rozhodla na základě možnosti volby?

2) Je potřeba vykládat ustanovení čl. 78 odst. 2 písm. b) bodu i) nařízení (EHS) č. 1408/71 v tom smyslu, že rodinné přídavky sirotkovi po zaměstnanci nebo zemřelé osobě samostatně výdělečně činné, kteří podléhali právním předpisům více členských států a u kterých je potenciální nárok na sirotčí důchod založen na právních předpisech státu, kde dříve pracovali (potencionální vnitrostátní nárok na vyplácení důchodu), nemusí být poskytnuty státem, kde dříve pracovali, pokud je ve státě, kde mají bydliště, stanovena sice srovnatelná vyšší dávka, která je však neslučitelná s jinou dávkou, pro kterou se dotyčná osoba rozhodla na základě možnosti volby?





3) Týká se to také dávky, která spadá do oblasti působnosti ustanovení článku 77 nebo článku 78 nařízení (EHS) č. 1408/71, pokud je tato dávka sice v zásadě stanovena ve státě, kde mají bydliště děti, ale ohledně této dávky není dána žádná možnost volby?“





III – Úvodní poznámky

21. Otázky vznesené předkládajícím soudem vycházejí z předpokladu, že jak přídavky na vyživované děti stanovené španělským královským legislativním dekretem č. 1/94, tak rodinné přídavky stanovené německými právními předpisy spadají do oblasti působnosti článku 77 (a článku 78) nařízení. I ve světle vyjádření podaných písemně i ústně na jednání je však třeba předběžně ověřit, zda tomu tak skutečně je. Pokud by totiž dávky pod článek 77 nespadaly, nebylo by dále již třeba odpovídat na otázky vnitrostátního soudu.

22. Z výkladu normativního kontextu vyplývá, že dva pojmy „rodinné dávky“ a „rodinné přídavky“ ve smyslu nařízení se značně liší. Konkrétně ve smyslu čl. 1 písm. u) jsou „rodinné dávky“ určené k „pokrytí rodinných výdajů“: z tohoto vyplývá, že jejich poskytování je často vázáno na sociální podmínky nebo příjem potenciálních příjemců těchto dávek. „Rodinné přídavky“ jsou naproti tomu peněžité dávky přiznávané „výlučně s ohledem na počet a případně věk rodinných příslušníků“.

23. Zvláštnost článku 77 nařízení spočívá v tom, že „dávkami“, které zmiňuje, jsou výlučně „rodinné přídavky“. Judikatura Soudního dvora opakovaně potvrdila, že se pojem „rodinné přídavky“ ve smyslu článku 77 shoduje s pojmem podle čl. 1 písm. u)( ). Soudní dvůr především uvedl, že skutečnost, že se článek 77 nařízení použije pouze na rodinné přídavky, je odůvodněna tím, že pouze dávky vázané na počet nebo věk dětí mohou být považovány za dávky náležející rovněž od státu, ve kterém nemají příjemci dávek bydliště. Naproti tomu jiné dávky jako rodinné dávky určené k pokrytí zvláštních rodinných výdajů „jsou v mnohých případech úzce spojené se sociálním prostředím, a proto i s bydlištěm dotčených osob“( ).

24. Je tudíž třeba ověřit, zda přídavky na vyživované děti stanovené španělskými právními předpisy a rodinné přídavky podle německých právních předpisů jsou „rodinnými přídavky“ ve smyslu nařízení.

25. Pokud jde o španělskou dávku, základní mechanismus stanoví, jak bylo uvedeno výše, že přídavky na vyživované děti se přiznávají pouze rodinám, které nedosahují určitého minimálního příjmu. Z tohoto důvodu se tyto přídavky vzdalují od typického modelu rodinných přídavků stanovených právními předpisy Společenství: přiznávají se totiž nejen na základě podmínek vázaných na počet a věk dětí, ale rovněž na základě dalšího faktoru, kterým je příjem rodiny.

26. Španělské právní předpisy však v případě těžce postižených dětí stanoví, že podmínky příjmu již nejsou relevantní a že se již nezohledňuje věk dětí. Stupeň postižení má ale na druhou stranu vliv na výši vyplácených částek.

27. Pokud jde o Německo, „normální“ mechanismus rodinných přídavků spadá bez pochyby do modelu obsaženého v nařízení: význam mají totiž pouze počet a věk dětí, přičemž příjem rodiny nehraje žádnou roli. Také v německém systému však v případě zdravotně postižených dětí funguje systém odlišně, protože se již nezohledňuje věk.

28. Jak bylo uvedeno, španělský ani německý systém tedy v případě zdravotně postižených zletilých dětí nestanoví systém, který by byl zcela v souladu s definicí „rodinných přídavků“ obsaženou v nařízení. V případě zdravotně postižených zletilých dětí je to totiž v obou případech právě podmínka postižení, na základě které vzniká nárok na dávku: nárok, který by jinak v zásadě neexistoval. Jinak řečeno jak španělské, tak německé právní předpisy přiznávají dávku na základě zohlednění dalšího faktoru (postižení) kromě dvou (věk a počet dětí), které jsou podle nařízení jediné, které mohou zakládat nárok na dávku definovatelnou jako „rodinné přídavky“. V případě španělských dávek navíc skutečnost, že se pro určení výše přídavku na vyživované dítě bere v úvahu i stupeň postižení, zavádí další prvek rozlišení.

29. Je však třeba uvést, že jak bylo uvedeno výše, v příslušných prohlášeních podle článku 5 nařízení jak Španělské království, tak Spolková republika Německo uvedly mezi dávkami, které spadají do oblasti půsbnosti článku 77 a 78 nařízení, přídavky na vyživované děti stanovené španělskými právními předpisy, respektive rodinné přídavky podle německých právních předpisů.

30. V tomto ohledu judikatura uvedla, že ačkoli skutečnost, že některá dávka nebyla zahrnuta do prohlášení podle článku 5 nařízení, není dostačující k tomu, aby bylo vyloučeno, že tato dávka může spadat mezi dávky podle článku 77, dávky, které do takového prohlášení zahrnuty byly, naproti tomu automaticky spadají pod článek 77. Jinak řečeno se stát poté, co některou dávku zahrne do svého prohlášení, nemůže zbavit svých závazků tím, že by tvrdil, že dávka nesplňuje požadavky stanovené nařízením, aby spadala pod článek 77( ).

31. Z toho tedy vyplývá, že obecně jak Španělské království, tak Spolková republika Německo mají povinost přiznat přídavky na vyživované děti, respektive rodinné přídavky vyplacené ve prospěch zdravotně postižených zletilých dětí jako „rodinné přídavky“ ve smyslu článku 77 nařízení.

32. Komise na jednání trvala na nezbytnosti, aby byly španělské dávky posuzovány podle svých objektivních charakteristik, bez ohledu na jejich označení nebo skutečnost, že byly oznámeny ve smyslu článku 5. Toto stanovisko nelze přijmout.

33. Jak bylo uvedeno, oba členské státy především uznaly nárok na dávky, které jsou předmětem diskuse. Tato okolnost sama o sobě ale neurčuje, který z těchto dvou států je má vyplácet: tato okolnost pouze znamená, že v situacích, které se týkají dvou dotčených států, se k určení, který stát má dávky poskytovat, musí použít pravidla podle článků 77-78. A to, pokud jde o vztahy mezi Španělskem a Německem, platí jak v případě osob majících bydliště ve Španělsku, které pracovaly v Německu (jak je tomu v projednávaném případě), tak v opačném případě.

34. Zadruhé stanovisko Komise obsahuje riziko, že článek 5 nařízení a oznamovací povinnost v něm stanovená budou zbaveny téměř veškerého užitečného účinku. Je pravdou, že pojem „rodinné přídavky“ ve smyslu nařízení je pojmem unijního práva, který je vysvětlen v článku 1 nařízení. Současně je ale také pravdou, že podle judikatury, jak bylo uvedeno( ), tento pojem konkrétně zahrnuje jednak dávky, které členské státy oznámily ve smyslu článku 5, a jednak další dávky, které, ačkoli nebyly oznámeny, mají charakteristiky stanovené v čl. 1 písm. u) pro „rodinné přídavky“.

35. Při sledování výkladové linie Komise by navíc hrozilo, že by se nepřijatelným způsobem roztříštil kontext dávek náležejících vyživovaným dětem. V projednávaném případě by například i německé rodinné přídavky, pokud jsou vypláceny ve prospěch rodin se zdravotně postiženými zletilými osobami, pravděpodobně musely být vyloučeny z oblasti působnosti článků 77-78 nařízení( ). Mohli bychom si klást otázku, kolik z „rodinných přídavků“ přiznaných a oznámených různými členskými státy ve smyslu článku 5 by, pokud by byly zkoumány způsobem navrhovaným Komisí, bez nejasností spadalo do definice podle čl. 1 písm. u).

36. Dále uvádím, že samotné Španělské království ve svém písemném vyjádření ani na jednání nezpochybnilo, že by dávky stanovené královským legislativním dekretem č. 1/94 spadaly do oblasti působnosti článků 77-78 nařízení. Je třeba také uvést, že ačkoli je taková kvalifikace v projednávaném případě pro Španělsko irelevantní, v jiných případech by mohla naopak takovému členskému státu uložit platit dávky, které by naopak nebyl povinen platit, pokud by nespadaly pod výše uvedené články 77-78.

37. Konečně je možné rovněž poznamenat, že nechybí rozhodnutí Soudního dvora, ve kterých byly obě projednávané dávky, třebaže implicitně, považovány za dávky spadající do oblasti působnosti článků 77-78 nařízení( ).

38. Ze všech uvedených důvodů mám za to, že pro účely zodpovězení předběžných otázek v projednávaném případě mohou být obě dávky, jak španělská, tak německá, považovány za dávky spadající do oblasti působnosti článku 77. Jedná se ostatně o závěr, ke kterému implicitně dospěl rovněž předkládající soud na základě přezkumu příslušných vnitrostátních ustanovení.

IV – K první a druhé otázce

39. První a druhá předběžná otázka jsou formulovány téměř shodně a týkají se dvou ustanovení (článku 77 a článku 78 nařízení), která, kromě toho, že se zabývají pracovníky v důchodu respektive sirotky, jsou téměř identická. Tyto dvě otázky proto musejí být zkoumány společně.

40. Předkládající soud se těmito otázkami táže, zda za okolností, jako jsou ty ve věci v původním řízení, mohou úřady členského státu oprávněně odmítnout vyplacení rodinných přídavků bývalému pracovníkovi (nebo jeho sirotkům), s bydlištěm v zahraničí, v případě, že má tento bývalý pracovník ve státě bydliště nárok na rodinné přídavky, ale nepobírá je, protože si zvolil( ) pobírat od státu bydliště alternativní dávku, která je s nimi neslučitelná.

41. Dále se budu zabývat první otázkou týkající se článku 77: vzhledem k totožnosti článku 77 a článku 78 jsou závěry, ke kterým dojdu, použitelné rovněž na článek 78, a tudíž i na druhou otázku.

42. Podstatou otázky je skutečnost, že ve smyslu článku 77 nařízení, v případě, že důchodce má nárok na dávky podle právních předpisů více členských států, přísluší v zásadě státu bydliště vyplácet rodinné přídavky. A to však za podmínky, že nárok na tyto rodinné přídavky byl „získán“ ve smyslu právních předpisů posledně jmenovaného státu. Předkládající soud se v podstatě táže, zda je v projednávaném případě možné mít za to, že byl „získán“ nárok na rodinné přídavky ve Španělsku, ačkoli přídavky vypláceny nejsou, od okamžiku, kdy by je žalobci ve věci v původním řízení mohli dostávat, kdyby se vzdali alternativních dávek, pro které se rozhodli.

43. Na první pohled se při přezkumu znění ustanovení zdá, že tato otázka nevyvolává velké probémy. Bylo by totiž možné mít za to, že aby určitý nárok mohl být považován za „získaný“ ve smyslu článku 77 nařízení, stačí, že potenciální příjemce dávky ji může získat, jestliže o ni požádá. Z tohoto hlediska je irelevantní skutečnost, že nebyla podána žádost, stejně jako skutečnost, že si příjemce zvolil alternativní dávku: v obou případech by bylo nevyplacení rodinných přídavků důsledkem projevu vůle příjemce dávky, a nárok by byl v každém případě „získaný“.

44. Je třeba nicméně připomenout, že judikatura Soudního dvora opakovaně stanovila, pokud jde o čl. 76 odst. 1 nařízení, že dávka „nenáleží“( ), pokud, přestože má na ni příjemce nárok, ji neobdrží, protože například o ni nepožádal( ). Aktuální odstavec 2 článku 76, který naproti tomu stanoví, že nepodání žádosti o dávky, na které je nárok, umožňuje členskému státu postupovat, jako by stát, kterému měla být žádost podána, dávky poskytl, byl zákonodárcem doplněn následně( ) rovněž jako reakce na tuto orientaci Soudního dvora.

45. Soudní dvůr krom toho nedávno upřesnil, že tato judikatura, přestože se zjevně již nedá použít na čl. 76 odst. 1 nařízení v návaznosti na zásah zákonodárce, však zůstává platná pro obdobná ustanovení, která nebyla v dané oblasti změněna( ).

46. Na základě uvedených rozsudků Soudního dvora by tudíž na první dvě otázky položené předkládajícím soudem mělo být odpovězeno tak, že je vyloučeno, aby žalobci ve věci v původním řízení, kteří se rozhodli ve Španělsku pro jinou alternativní dávku vzhledem k rodinným přídavkům, „získali“ v tomto členském státě nárok na rodinné přídavky.

47. Existují však dva argumenty, které by mohly být použity na podporu tvrzení, že výše uvedená judikatura se na čl. 77 odst. 1 nařízení nepoužije.

48. Zaprvé je možné se dovolávat jazykových rozdílů mezi článkem 76 a článkem 77. Jak bylo totiž uvedeno, článek 76 zmiňuje „náležející“ dávky( ), zatímco článek 77 v části relevantní pro projednávanou věc odkazuje na „získaný“ nárok. Tento rozdíl se nachází nezměněný v různých jazykových verzích ustanovení. Je možné tudíž tvrdit, že judikatura vytvořená Soudním dvorem ohledně článku 76 nemůže být použita na následující článek, neboť odkazuje na rozdílnou situaci. Z tohoto pohledu je volbu zákonodárce změnit pouze článek 76, a nikoli článek 77 možné vysvětlit tak, že zákonodárce nepovažoval za nutné zasáhnout ohledně druhého ustanovení.

49. Zadruhé, alternativně, je možné navrhnout analogické použití odstavce 2 článku 76, který umožňuje státu, jak bylo uvedeno, jednat tak, jako by byla dávka skutečně vyplacena v jiném státě, jestliže k tomu nedošlo pouze z důvodu nepodání žádosti, rovněž v případě článku 77. Takové řešení navrhovala zejména německá vláda ve svém písemném vyjádření, přičemž uplatnila především srovnatelnost situací upravených dvěma články a teleologický výklad odstavce doplněného k článku 76 v roce 1989, a to ve světle vůle zákonodárce.

50. Přestože chápu a z části sdílím obavy, na kterých se zakládají dva právě popsané argumenty, tyto argumenty nejsou dle mého názoru přesvědčivé, především ve světle ustálené judikatury Soudního dvora.

51. Pokud jde o první argument, jazykové rozdíly mezi dvěma zkoumanými ustanoveními nejsou dostatečně zřetelné, aby umožňovaly rozlišit je pro účely použití zásad stanovených v judikatuře. Je třeba totiž poznamenat, že při výkladu článku 76 nařízení se Soudní dvůr příliš nezabýval jazykovými nuancemi a v podstatě vykládal ustanovení pragmaticky, přičemž se soustředil pouze na to, zda dotyčná osoba pobírá dávky, či nikoli ( ). Při výkladu ustanovení navíc Soudní dvůr neopomněl zdůraznit důležitost toho, aby byl poskytnut jeho výklad podporující realizaci volného pohybu pracovníků( ). Navíc poznamenávám, že německá vláda zdá se vyloučila možnost činit toto rozlišení, a navrhla druhou alternativu, tedy analogické použití čl. 76 odst. 2.

52. Ani tato druhá alternativa nemůže být nicméně dle mého názoru přijata. Druhý odstavec článku 76 musí být totiž považován se všemi důsledky, ve světle výše uvedené judikatury, za ustanovení omezující nárok na dávku stanovenou nařízením. Jako takové musí být ustanovení vykládáno restriktivně( ). Soudní dvůr navíc nedávno odmítl analogické použití tohoto ustanovení na situaci v mnohých ohledech analogickou se situací v projednávané věci( ).

53. Na závěr mého přezkumu první a druhé otázky tudíž navrhuji Soudnímu dvoru, aby na ně odpověděl tak, že v takové situaci, jako je situace ve věci v původním řízení, orgány členského státu, ve kterém příjemci dávky získali nárok na důchod na základě vnitrostátních právních předpisů, nemohou odmítnout dávku náležející ve smyslu článku 77 nebo článku 78 nařízení, jestliže ve státě bydliště je stanovena srovnatelná vyšší dávka, která je však neslučitelná s jinou dávkou, pro kterou se dotyčná osoba rozhodla na základě možnosti volby.

V – Ke třetí předběžné otázce

54. Třetí předběžnou otázkou se předkládající soud táže, zda odpověď daná na první dvě otázky by byla jiná, pokud by rodinné přídavky ve státě bydliště, ačkoli byly v zásadě přiznány, nemohly být konkrétně vyplaceny, protože s nimi neslučitelná alternativní dávka je povinná, takže potenciální příjemci dávky nemají ani možnost rozhodnout se, namísto ní, pro rodinné přídavky.

55. Otázka je, i když ne výslovně, položena pro případ, že by Soudní dvůr stanovil, že v situaci, jako je situace popsaná v první a druhé otázce (právo volby mezi rodinnými přídavky a jinými dávkami, přičemž dotyčná osoba si zvolila jiné dávky), stát, kde byla vykonávána výdělečná činnost (v daném případě Německo), může odmítnout vyplácení rodinných přídavků.

56. Vzhledem k tomu, že jsem navrhl, aby Soudní dvůr odpověděl na první dvě předběžné otázky v opačném smyslu, odpověď, která má být dána na třetí otázku, tak vyplývá automaticky z odpovědi navržené pro první dvě otázky. Jestliže nárok na německé rodinné přídavky nezanikne v případě, že nejsou vypláceny španělské rodinné přídavky na základě volby potenciálních příjemců, tím spíše nemůže tento nárok zaniknout, jestliže tato možnost volby neexistuje. V takovém případě ani nelze říci, že existuje nárok na pobírání rodinných přídavků ve Španělsku: samotný předkládající soud uvedl, že podle jeho názoru by v takové situaci měly být německé rodinné přídavky nadále vypláceny.

57. Proto navrhuji Soudnímu dvoru, aby odpověděl na třetí předběžnou otázku tak, že to, co je uvedeno v odpovědi na první dvě otázky, platí rovněž pro případ, kdy výplata rodinných přídavků ve státě bydliště, ačkoli je teoreticky stanovena, nemůže být provedena ani na základě volby příjemců dávky v takovém smyslu.

VI – Závěry

58. Ve světle výše uvedených úvah navrhuji Soudnímu dvoru, aby na předběžné otázky vznesené Sozialgericht Nürnberg odpověděl takto:

„1. Orgány členského státu, ve kterém příjemci dávky získali nárok na důchod na základě vnitrostátních právních předpisů, nemohou odmítnout dávku náležející na základě článku 77 nebo článku 78 nařízení Rady (EHS) č. 1408/71 ze dne 14. června 1971 o uplatňování systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané osoby, osoby samostatně výdělečné činné a jejich rodinné příslušníky pohybující se v rámci Společenství, jestliže ve státě bydliště je stanovena srovnatelná vyšší dávka, která je však neslučitelná s jinou dávkou, pro kterou se dotyčná osoba rozhodla na základě možnosti volby.

2. Totéž platí pro případ, kdy výplata rodinných přídavků ve státě bydliště, ačkoli je teoreticky stanovena, nemůže být provedena ani na základě volby příjemců dávky v takovém smyslu.“