ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
13

Stran závažnosti protiprávního jednání Komise stanovila koeficient ve výši 15 %, přičemž zohlednila čtyři kritéria, a sice společné podíly na trhu, povahu, zeměpisný rozsah a provádění protiprávního jednání. Dále stanovila násobící koeficient podle doby trvání protiprávního jednání ve výši 4,33 v případě společnosti Keramag Keramische Werke a území Německa, který odpovídal účasti na protiprávním jednání v délce čtyř let a čtyř měsíců, ve výši 10 v případě společnosti Keramag Keramische Werke a území Rakouska, který odpovídal účasti na protiprávním jednání v délce deseti let, ve výši 3 v případě společnosti Keramag Keramische Werke a území Belgie, který odpovídal účasti na protiprávním jednání v délce tří let, ve výši 8,75 v případě společnosti Koralle Sanitärprodukte, který odpovídal účasti na protiprávním jednání v délce osmi let a deseti měsíců, ve výši 3 v případě společnosti Koninklijke Sphinx a území Belgie, který odpovídal účasti na protiprávním jednání v délce tří let, ve výši 0,66 v případě společnosti Allia a území Francie, který odpovídal účasti na protiprávním jednání v délce osmi měsíců, ve výši 0,66 v případě společnosti Produits Céramiques de Touraine a území Francie, který odpovídal účasti na protiprávním jednání v délce osmi měsíců, a ve výši 5,33 v případě společnosti Pozzi Ginori, který odpovídal účasti na protiprávním jednání v délce pěti let a čtyři měsíce. Dále se Komise rozhodla zvýšit základní výši pokuty uplatněním dodatečné částky ve výši 15 %, aby dotčené podniky odradila od účasti na koluzivních jednáních, která jsou předmětem sporného rozhodnutí.
73

Soudnímu dvoru mimoto nepřísluší, když rozhoduje o právních otázkách v řízení o kasačním opravném prostředku, aby z důvodů ekvity nahradil vlastním posouzením posouzení Tribunálu při rozhodování – v rámci výkonu jeho pravomoci soudního přezkumu v plné jurisdikci – o výši pokut ukládaných podnikům pro porušení unijního práva. Nesprávné právní posouzení Tribunálem z důvodu nepřiměřené výše pokuty by tak bylo možné konstatovat pouze v případě, že by Soudní dvůr měl za to, že výše pokuty je nejen nevhodná, ale také nadměrná, a to natolik, že je nepřiměřená (viz zejména rozsudek ze dne 30. května 2013, Quinn Barlo a další v. Komise, C‑70/12 P, nezveřejněný, EU:C:2013:351, bod 57, jakož i citovaná judikatura).
80

Soudnímu dvoru mimoto nepřísluší, když rozhoduje o právních otázkách v řízení o kasačním opravném prostředku, aby z důvodů ekvity nahradil vlastním posouzením posouzení Tribunálu při rozhodování – v rámci výkonu jeho pravomoci soudního přezkumu v plné jurisdikci – o výši pokut ukládaných podnikům pro porušení unijního práva. Nesprávné právní posouzení Tribunálem z důvodu nepřiměřené výše pokuty by tak bylo možné konstatovat pouze v případě, že by Soudní dvůr měl za to, že výše pokuty je nejen nevhodná, ale také nadměrná, a to natolik, že je nepřiměřená (viz zejména rozsudek ze dne 30. května 2013, Quinn Barlo a další v. Komise, C‑70/12 P, nezveřejněný, EU:C:2013:351, bod 57, jakož i citovaná judikatura).
6

Komise měla za to, že dotčené protisoutěžní jednání zapadá do celkového plánu směřujícího k omezení hospodářské soutěže mezi dotčenými podniky a vykazuje charakteristiky jediného a trvajícího protiprávního jednání, které zahrnuje zařízení a pevné součásti koupelen patřící do jedné ze tří následujících podskupin výrobků: kohouty a ostatní armatury, sprchové kouty a doplňky, jakož i sanitární keramika (dále jen „tři podskupiny výrobků“).
10

Pokud jde o účast navrhovatelek na konstatovaném protiprávním jednání, Komise měla zaprvé za to, že přestože navrhovatelky vyráběly především kohouty a ostatní armatury během doby protiprávního jednání, byly nicméně obeznámeny s různou řadou výrobků, které byly předmětem protiprávního jednání, a to s ohledem na jejich účast na koluzivních zasedáních různých koordinačních subjektů, jichž byly členy. Pokud jde o zeměpisný rozsah kartelové dohody, měla Komise zadruhé za to, že se navrhovatelky účastnily zasedání v pěti členských státech z šesti, ve kterých bylo konstatováno protiprávní jednání, až do roku 2002, a sice v Belgii, Německu, Itálii, Nizozemsku a Rakousku. Pokud jde o Francii, Komise uznala, že i přes existenci protiprávního jednání trvajícího od roku 2002, se navrhovatelky během tohoto roku přestaly zúčastňovat schůzek dotčeného vnitrostátního profesního sdružení. S ohledem na určité informace a důkazy se Komise domnívala, že navrhovatelky měly mít důvodné podezření, že protisoutěžní praktiky, které charakterizovaly konstatované protiprávní jednání, mají dopad na území Francie. Z toho důvodu Komise dospěla k závěru, že navrhovatelky nemohly nevědět o obecném rozsahu a hlavních vlastnostech dotčeného protiprávního jednání.
76

Co se týče druhé části tohoto důvodu vycházející z rozporu mezi odůvodněním a bodem 2 výroku napadeného rozsudku, který podle navrhovatelky neodráží zjištění Tribunálu v bodě 321 tohoto rozsudku, je třeba zdůraznit, že tato zjištění nevyvrací závěr uvedený v bodě 2 tohoto výroku, podle kterého se navrhovatelka od 12. října 1994 podílela na jediném protiprávním jednání v odvětví zařízení a pevných součástí koupelen v Belgii, Německu, Francii, Itálii, Nizozemsku a Rakousku, neboť Tribunál uvedl, že dotčená protiprávní jednání započala od tohoto data v posledně uvedeném členském státě. Ostatně na rozdíl od toho, co tvrdí navrhovatelka, i když Tribunál částečně zrušil sporné rozhodnutí ve věci T‑374/10, není to proto, že by se Komise dopustila nesprávného posouzení v souvislosti s protiprávním jednáním, ke kterému došlo v Německu, nýbrž právě proto, že Komise právně dostatečným způsobem neprokázala, že se navrhovatelka podílela na protiprávním jednání v Nizozemsku od 28. září 1994, jak to jasně vyplývá z bodu 321 ve spojení s bodem 395 napadeného rozsudku.
19

Prvním důvodem kasačního opravného prostředku směřujícím proti bodům 213 až 227 napadeného rozsudku navrhovatelka vytýká Tribunálu, že porušil čl. 23 odst. 3 nařízení č. 1/2003, jakož i zásady legality trestných činů a trestů, rovného zacházení a proporcionality tím, že měl za to, že horní hranice 10 % stanovená v čl. 23 odst. 2 tohoto nařízení stanoví horní hranici, která se použije pouze na konečnou výši pokuty, čímž popírá protiprávní určení pokuty uložené v projednávaném případě Komisí a zbavuje se tím možnosti ji snížit. Takový výklad by totiž vedl k tomu, že by se pokuta odpovídající 10 % celkového obratu dotčeného podniku uložila téměř ve všech případech bez ohledu na závažnost a dobu trvání dotčeného protiprávního jednání.
65

I za předpokladu, že by tato okolnost byla prokázána, v žádném případě není s to prokázat, že Tribunál měl mít za to, že koeficienty „závažnost protiprávního jednání“ a „dodatečná částka“ ve výši 15 % nejsou přiměřené nebo jsou příliš vysoké, jelikož takový procentní podíl lze odůvodnit samotnou povahou dotčeného protiprávního jednání, a sice koordinací cenového navyšování. Takové protiprávní jednání totiž patří mezi nejzávažnější omezení hospodářské soutěže ve smyslu bodů 23 a 25 pokynů z roku 2006 a výše 15 % odpovídá nejnižšímu stupni sankcí v rámci stupnice stanovené pro taková protiprávní jednání v těchto pokynech (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 11. července 2013, Ziegler v. Komise, C‑439/11 P, EU:C:2013:513, body 124 a 125, a ze dne 11. července 2013, Team Relocations a další v. Komise, C‑444/11 P, nezveřejněný EU:C:2013:464, bod 125).
68

V tomto ohledu postačí připomenout, že v souladu s čl. 256 odst. 1 druhým pododstavcem SFEU a čl. 58 prvním pododstavcem statutu Soudního dvora Evropské unie se kasační opravný prostředek omezuje na právní otázky. Ke zjištění a posouzení relevantních skutkových okolností, jakož i důkazů, které mu jsou předloženy, je příslušný pouze Tribunál. Posouzení tohoto skutkového stavu a důkazů, s výhradou případu jejich zkreslení, tedy nepředstavuje právní otázku, která by jako taková podléhala přezkumu Soudního dvora v rámci kasačního opravného prostředku (viz zejména usnesení ze dne 11. června 2015, Faci v. Komise, C‑291/14 P, nezveřejněné, EU:C:2015:398, bod 31 a citovaná judikatura, jakož i v tomto smyslu rozsudek ze dne 21. ledna 2016, Galp Energía España a další v. Komise, C‑603/13 P, EU:C:2016:38, bod 46 a citovaná judikatura). Takové zkreslení musí jasně vyplývat ze spisového materiálu, aniž by bylo nezbytné znovu posoudit skutkový stav a důkazy (viz zejména usnesení ze dne 11. června 2015, Faci v. Komise, C‑291/14 P, nezveřejněné, EU:C:2015:398, bod 32 a citovaná judikatura).
81

Jak bylo naproti tomu vysvětleno v bodě 55 tohoto rozsudku, ačkoli není namístě přijmout restriktivní výklad pojmu „informace týkající se emisí do životního prostředí“, nemůže tento pojem zahrnovat všechny informace vykazující jakoukoli souvislost, byť přímou, s emisemi do životního prostředí. Pokud by totiž byl uvedený pojem vykládán tak, že se vztahuje na tyto informace, vyčerpal by z velké části pojem „informace o životním prostředí“ ve smyslu čl. 2 odst. 1 písm. d) nařízení č. 1367/2006. Takový výklad by tak připravil o veškerý užitečný účinek možnost stanovenou v čl. 4 odst. 2 první odrážce nařízení č. 1049/2001, aby orgány mohly odepřít zpřístupnění informací o životním prostředí zejména z důvodu, že by takové zpřístupnění vedlo k porušení ochrany obchodních zájmů fyzické nebo právnické osoby, a ohrozil by rovnováhu, kterou si unijní zákonodárce přál zajistit mezi cílem transparentnosti a ochranou těchto zájmů. Rovněž by nepřiměřeně narušil ochranu profesního tajemství zaručenou článkem 339 SFEU.
16

Skupina Repsol a společnost PROAS, jejichž podíly na relevantním trhu v roce 2001 činily 34,04 % a 31,67 %, byly zařazeny do první kategorie, skupina BP s podílem na trhu ve výši 15,19 % do druhé kategorie a skupiny Nynäs a Petrogal, jejichž podíly na trhu se nacházely od 4,54, % do 5,24 %, do třetí kategorie. Na tomto základě byly „základní částky“ pokut, které měly být uloženy, upraveny následovně: — první kategorie pro skupinu Repsol a společnost PROAS: 40000000 eur; — druhá kategorie pro skupinu BP: 18000000 eur; — třetí kategorie pro skupiny Nynäs a Petrogal: 5500000 eur.
25

Skupina Repsol a společnost PROAS, jejichž podíly na relevantním trhu v roce 2001 činily 34,04 % a 31,67 %, byly zařazeny do první kategorie, skupina BP s podílem na trhu ve výši 15,19 % do druhé kategorie a skupiny Nynäs a Petrogal, jejichž podíly na trhu se nacházely od 4,54 % do 5,24 %, do třetí kategorie. Na tomto základě byly výchozí částky pokut, které měly být uloženy, upraveny následovně: — první kategorie pro skupinu Repsol a společnost PROAS: 40000000 eur; — druhá kategorie pro skupinu BP: 18000000 eur; — třetí kategorie pro skupiny Nynäs a Petrogal: 5500000 eur.
17

Skupina Repsol a společnost PROAS, jejichž podíly na relevantním trhu v roce 2001 činily 34,04 % a 31,67 %, byly zařazeny do první kategorie, skupina BP s podílem na trhu ve výši 15,19 % do druhé kategorie a skupiny Nynäs a Petrogal, jejichž podíly na trhu se pohybovaly od 4,54, % do 5,24 %, do třetí kategorie. Na tomto základě byly „základní výše“ pokut, které měly být uloženy, upraveny následovně: — první kategorie pro skupinu Repsol a společnost PROAS: 40000000 eur; — druhá kategorie pro skupinu BP: 18000000 eur; — třetí kategorie pro skupiny Nynäs a Petrogal: 5500000 eur.
(viz body 29, 30)

Pokud ve Smlouvách existuje specifičtější ustanovení, které by mohlo být právním základem dotčeného aktu, měl by se tento akt zakládat na tomto ustanovení. Co se v této souvislosti týče přijetí směrnice 2013/51, článek 31 AE představuje specifičtější právní základ, pokud jde o ochranu zdraví obyvatelstva před radioaktivními látkami ve vodě určené k lidské spotřebě než obecný právní základ vyplývající z čl. 192 odst. 1 SFEU.

Účel sledovaný touto směrnicí totiž odpovídá účelu základního standardu ve smyslu článku 30 AE, jehož cílem je zajistit ochranu zdraví obyvatelstva před nebezpečím ionizujícího záření. Kromě toho, pokud jde o obsah uvedené směrnice, tato směrnice stanoví hodnoty ukazatelů, četnost a metody pro monitorování radioaktivních látek ve vodě určené k lidské spotřebě. Obsah směrnice tudíž rovněž odpovídá obsahu základního standardu ve smyslu článku 30 AE, který v souladu s druhým pododstavcem v písmenech a) a b) tohoto článku stanoví stran ionizujícího záření nejvyšší přípustné dávky poskytující dostatečnou bezpečnost, jakož i nejvyšší přípustný stupeň ozáření a zamoření.

(viz body 32, 33, 36, 37)
Spojené věci C‑271/14 a C‑273/14

LFB Biomédicaments SA a další

v.

Ministre des Finances et des Comptes publics

a

Ministre des Affaires sociales a de la Santé

[žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce podané Conseil d’État (Francie)]

„Řízení o předběžné otázce — Humánní léčivé přípravky — Směrnice 89/105/EHS — Článek 6 body 3 a 5 — Výmaz léčivých přípravků ze seznamu hromadně vyráběných léčivých přípravků hrazených nad rámec nemocničních paušálů — Povinnost uvést odůvodnění“

Shrnutí – rozsudek Soudního dvora (osmého senátu) ze dne 16. dubna 2015

Sbližování právních předpisů – Léčivé přípravky – Směrnice 89/105 – Humánní léčivé přípravky – Pozitivní seznam léčivých přípravků hrazených vnitrostátním systémem zdravotního pojištění – Rozhodnutí, které výmazem léčivého prostředku z uvedeného seznamu léčivých přípravků hrazených nad rámec nemocničních paušálů mění podmínky či rozsah úhrady léčivého přípravku – Povinnost uvést odůvodnění

(Směrnice Rady 89/105, čl. 6 body 3 a 5)

Článek 6 směrnice 89/105 o průhlednosti opatření upravujících tvorbu cen u humánních léčivých přípravků a jejich začlenění do oblasti působnosti vnitrostátních systémů zdravotního pojištění musí být vykládán v tom smyslu, že se povinnost uvést odůvodnění stanovená v bodech 3 a 5 tohoto článku vztahuje na rozhodnutí, které výmazem léčivého prostředku ze seznamu hromadně vyráběných léčivých přípravků hrazených ze systémů povinného zdravotního pojištění nad rámec nemocničních služeb, jejichž hrazení je zajištěno v rámci paušálů za pobyt a péči, zpřísňuje podmínky úhrady nebo snižuje rozsah hrazení léčivého přípravku.

Bylo by totiž v rozporu s cílem průhlednosti připustit, že by se takové rozhodnutí mohlo vymykat z povinnosti uvést odůvodnění stanovené v čl. 6 bodech 3 a 5 směrnice 89/105, jejímž cílem je poskytnout dotčeným osobám možnost ověřit, že rozhodnutí týkající se tvorby cen léčivých přípravků a jejich začlenění do vnitrostátních systémů zdravotního pojištění jsou přijímána na základě objektivních a ověřitelných kritérií a nezpůsobují diskriminaci mezi tuzemskými léčivými přípravky a přípravky pocházejícími z jiných členských států.

(viz body 30, 31 a výrok)
Zásada neutrality daně z přidané hodnoty musí být vykládána v tom smyslu, že brání vnitrostátnímu ustanovení, které umožňuje daňové správě odepřít poskytovateli služeb vrácení této daně, kterou odvedl, i když příjemci těchto služeb, který uvedenou daň za tytéž služby rovněž odvedl, byl odepřen nárok na její odpočet s odůvodněním, že nemá příslušný daňový doklad, protože vnitrostátní zákon neumožňuje opravu daňových dokladů, pokud existuje pravomocné rozhodnutí o dodatečném výměru daně.

Takováto praxe by totiž vedla k tomu, že daňovou zátěž týkající se této daně by nesl jak poskytovatel služeb, tak příjemce těchto služeb, a vedlo by to k tomu, že by daňová správa vybrala vyšší částku daně z přidané hodnoty, než jakou by poskytovatel běžně vybral od příjemce, pokud by mohl opravit vystavené faktury.

(viz body 41, 42, výrok 3)
(viz body 30, 31)

Viz znění rozhodnutí.

Článek 110 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání tomu, aby členský stát zavedl daň z motorových vozidel, které podléhají dovezená ojetá vozidla při jejich první registraci v tomto členském státě, jakož i vozidla již registrovaná v uvedeném členském státě při prvním zápisu vlastnického práva k těmto vozidlům v témže státě.

Takový režim zdanění je totiž neutrální z hlediska hospodářské soutěže mezi ojetými motorovými vozidly z jiných členských států a podobnými tuzemskými vozidly již registrovanými v dotyčném členském státě, aniž byla za tímto účelem uhrazena jakákoli daň.

Článek 110 SFEU musí však být vykládán v tom smyslu, že brání tomu, aby uvedený členský stát od výše uvedené daně osvobodil již registrovaná vozidla, za která byla uhrazena dříve platná daň, jež byla shledána neslučitelnou s unijním právem.

Takovéto osvobození nemůže totiž nahradit vrácení této daně spolu s úroky.

Navíc účinkem tohoto osvobození od daně je, že platbě předmětné daně nepodléhá první zápis vlastnického práva k tuzemským ojetým motorovým vozidlům, která byla v dotyčném členském státě registrována v období, během něhož se uplatňovala dříve platná daň, jež byla shledána neslučitelnou s unijním právem, zatímco předmětná daň byla neměnně vybírána při registraci podobných vozidel z jiných členských států v dotyčném členském státě. Uvedené osvobození od daně tak zvýhodňuje prodej tuzemských ojetých vozidel a odrazuje od dovozu podobných vozidel.

Kromě toho daň zaplacená při registraci motorového vozidla je zahrnuta do hodnoty tohoto vozidla. Když je vozidlo zaregistrované v některém členském státě, za které byla uhrazena daň, následně prodáno jako ojeté vozidlo v tomtéž členském státě, zahrnuje jeho tržní hodnota zůstatkovou částku registrační daně. K porušení článku 110 SFEU tedy dochází, když částka registrační daně, které je podrobeno dovezené ojeté vozidlo téhož druhu, týchž vlastností a téhož opotřebení, přesahuje zmíněnou zůstatkovou částku. Toto rozdílné daňové zatížení by totiž mohlo vést ke zvýhodnění prodeje tuzemských ojetých vozidel, a tedy k odrazení od dovozu podobných vozidel.

Vzhledem k tomu, že částka dříve platné daně, jež byla shledána neslučitelnou s unijním právem a jež byla vybrána při registraci tuzemských ojetých motorových vozidel, musí být vrácena spolu s úroky, aby tak byl obnoven stav před výběrem této částky, je nutno mít za to, že do tržní hodnoty těchto vozidel již tato částka není zahrnuta. V důsledku toho je zůstatková částka této daně, která je zahrnuta do hodnoty tuzemských ojetých vozidel, jež byla registrována ve výše uvedeném období, nulová, a tudíž nutně nižší než registrační daň, které podléhá dovezené ojeté vozidlo téhož druhu, týchž vlastností a téhož opotřebení. Takováto situace je neslučitelná s článkem 110 SFEU.

(viz body 43, 47–51 a výrok)
(viz body 45, 57, 59, 60, 71 a výrok)

Nic ve znění čl. 1 odst. 1 prvního pododstavce písm. a) směrnice 59/59 totiž nenaznačuje, že je třeba dávat výrazům „závod“ nebo „závody“ uvedeným v témže pododstavci tohoto článku odlišné významy. Skutečnost, že zákonodárce poskytuje členským státům možnost volby mezi variantou v čl. 1 odst. 1 prvním pododstavci písm. a) bodě i) a v zásadě ekvivalentní alternativou v čl. 1 odst. 1 prvním pododstavci písm. a) bodě ii) směrnice 98/59, znamená, že pojem „závod“ nemůže mít zcela odlišný dosah podle toho, zda dotyčný členský stát zvolí první, či druhou nabízenou variantu, a že rozdíl takového významu by byl v rozporu s nezbytností podpory sbližování právních předpisů členských států týkajících se hromadného propouštění, zdůrazněnou bodem 7 odůvodnění směrnice 98/59. Pojem„závod“, který není ve směrnici 98/59 definován, je pojmem unijního práva a nelze jej definovat odkazem na právní předpisy členských států. Musí být tedy v unijním právním řádu vykládán autonomně a jednotně.

Článek 1 odst. 1 první pododstavec písm. a) bod ii) směrnice 98/59 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se hromadného propouštění musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání vnitrostátní právní úpravě, která stanoví informační a konzultační povinnost ve vztahu k zaměstnancům v případě propouštění, k němuž dochází u alespoň 20 zaměstnanců v období 90 dnů v jenom konkrétním závodu podniku, a nikoliv v případě, kdy je tohoto počtu 20 nebo více zaměstnanců během stejného období dosaženo ve všech závodech podniku dohromady nebo v jejich části.

V tomto pohledu již bylo rozhodnuto, že pokud „podnik“ zahrnuje několik jednotek odpovídajících kritériím upřesněným v rozsudcích Rockfon (C‑449/93) a Athinaïki Chartopoiïa (C‑270/05), „závod“ ve smyslu čl. 1 odst. 1 prvního pododstavce písm. a) směrnice 98/59 označuje jednotku, do které jsou zaměstnanci dotčení propuštěním přiděleni za účelem výkonu svých pracovních úkolů.

Výklad pojmu „závod“ jako všechny závody podniku dohromady by byl v rozporu s cílem zajištění srovnatelné ochrany práv zaměstnanců ve všech členských státech a dále by měl za následek velmi rozdílné náklady pro podniky, které musí plnit informační a konzultační povinnosti podle článků 2 až 4 uvedené směrnice, v závislosti na volbě daného členského státu, což by bylo rovněž v protikladu s cílem sledovaným unijním zákonodárcem, a sice aby byly náklady, které s sebou tyto povinnosti nesou, srovnatelné ve všech členských státech.

Z výše uvedeného vyplývá, že definice uvedená v čl. 1 odst. 1 prvním pododstavci písm. a) bodě i) a bodě ii) směrnice 98/59 vyžaduje zohlednit propouštění uskutečňovaná v každém závodu posuzovaném samostatně.

(viz body 52, 61, 63, 68, 71 a výrok)
Článek 14 odst. 3 nařízení č. 1998/78, kterým se stanoví prováděcí pravidla pro vyrovnání nákladů na skladování v odvětví cukru, ve znění nařízení č. 1714/88, ve spojení s čl. 2 odst. 2 druhým pododstavcem nařízení č. 2670/81, kterým se stanoví prováděcí pravidla pro výrobu cukru nad rámec kvóty, ve znění nařízení č. 3892/88, musí být vykládány v tom smyslu, že pokud jde o takovou situaci, kdy chce výrobce při vývozu nahradit množství cukru C, vyrobeného nad rámec kvóty, odpovídajícím množstvím cukru podléhajícího kvótě, které vyrobil jiný výrobce, je třeba v rámci proplácení nákladů na skladování zohlednit podmínky uvedené v posledně uvedeném ustanovení. Tyto podmínky zahrnují mimo jiné požadavek, aby byl cukr použitý k záměně vyroben jiným výrobcem usazeným na území téhož členského státu.

Znění čl. 2 odst. 2 druhého pododstavce nařízení č. 2670/81 totiž sice může být v původní německé verzi případně dvojznačné, ze znění tohoto ustanovení v ostatních úředních jazykových verzích však výslovně vyplývá, že jako podmínku pro záměnu cukru C při vývozu unijní zákonodárce uložil, aby byl cukr použitý k záměně vyroben jiným výrobcem usazeným na území téhož členského státu. Tato podmínka navíc jasně vyplývá z německé verze tohoto nařízení, které bylo použitelné ratione temporis v době rozhodné z hlediska skutkového stavu ve věci v původním řízení.

Pokud jde o platnost článku 2 odst. 2 druhého pododstavce nařízení č. 2670/81 z hlediska článků 34 SFEU a 35 SFEU, i za předpokladu, že podmínka, podle které cukr použitý k záměně musí být vyroben výrobcem usazeným v témže členském státě, představuje omezení ve smyslu uvedených ustanovení, je tato podmínka nicméně odůvodněna tím, že je nezbytným důsledkem systému kvót zavedeného nařízením č. 1785/81 o společné organizaci trhů v odvětví cukru, ve znění nařízení č. 1069/89.

Jak vyplývá z třetího, desátého a čtrnáctého bodu odůvodnění nařízení č. 1785/81, systém kvót je jedním z opatření společné organizace trhů v odvětví cukru, jehož konečným cílem je stabilizovat trh Unie, a tudíž zejména zajistit zachování nezbytných záruk v oblasti zaměstnanosti a životní úrovně výrobců v Unii. V tomto rámci zaručují vnitrostátní kvóty výrobcům ceny platné ve Společenství a odbyt jejich produkce.

Za tímto účelem unijní zákonodárce stanovil rozdělení produkce cukru v Unii členskými státy. Každému členskému státu tedy přísluší rozdělit základní množství, která mu byla přidělena mezi výrobce usazené na jeho území, aby na svém území reguloval produkci cukru.

Taková záměna cukru C při vývozu mezi výrobci usazenými v různých členských státech, která spadá do rámce různých vnitrostátních kvót, by přitom mohla narušit strukturu systému produkčních kvót, jelikož by ve skutečnosti znamenala převedení kvót z výrobce dodávajícího cukr použitý k záměně na výrobce provádějícího tuto záměnu. Z toho by zejména vyplývalo, že kvóty držené těmito dvěma výrobci by již neodpovídaly kvótám, které jim byly původně přiděleny jejich příslušnými členskými státy podle jejich základního množství.

(viz body 35, 38–41, 43, výrok 1)