STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

M. POIARESE MADURA

přednesené dne 6. dubna 2006( )

Spojené věci C‑123/04 a C‑124/04

Industrias Nucleares do Brasil SA,

Siemens AG

proti

UBS AG,

Texas Utilities Electric Corporation

[žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce podané Oberlandesgericht Oldenburg (Německo)]

„Smlouva o ESAE – Režim zásobování – Vlastnictví – Obohacování uranu na území Společenství“

1. Po dlouhá desetiletí neustále vyvstává před hlavními aktéry Evropského společenství pro atomovou energii (dále jen „Společenství“) jedna otázka. Má být obohacování uranu prováděné podniky ze Společenství na účet zahraničních zákazníků kvalifikováno jako úprava, přepracování nebo opracování jaderných materiálů ve smyslu článku 75 AE, nebo má být považováno za produkci jaderných materiálů ve smyslu článku 52 AE? Některé členské státy velmi vytrvale zastávají prvně uvedenou tezi. Se stejným odhodláním hájí Komise tu druhou.

2. Jedná se o choulostivou a významnou otázku. Příliš dlouho již vyvolává rozkol v institucionálních kruzích. V důsledku navzájem spojených sporů mezi jednotlivci je nyní Soudní dvůr žádán, aby daný rozpor vyřešil. Na této kvalifikaci závisí režim jaderných materiálů dovážených a obohacovaných ve Společenství. Pokud totiž budou tyto materiály považovány za materiály přepracované, upravené článkem 75 AE, nebudou se na ně vztahovat pravidla Smlouvy o zásobování zvláštními štěpnými materiály ve Společenství a jejich vlastnictví bude v zásadě určováno právem upravujícím věcná práva členského státu, kde se tyto materiály nacházejí. Budou-li naopak kvalifikovány jako jaderná produkce ve smyslu článku 52 AE, budou zcela v působnosti Společenství a vzhledem k tomu, že se na ně budou vztahovat výsady Zásobovací agentury Evropského společenství pro atomovou energii (dále jen „Agentura“), bude tedy vyloučeno, aby s nimi bylo volně nakládáno.

I – Věci

3. Skutkové okolnosti, jakož i relevantní právní předpisy Společenství jsou sice četné a složité, nejsou však v ničem nejasné. Postačí připomenout jejich základní body.

A – Kontext

4. V obou věcech bylo předložení sporu Oberlandesgericht Oldenburg (Německo) výsledkem dlouhé řady právních úkonů, na nichž se podílelo mnoho zúčastněných osob.

1. Skutkový stav

5. Industrias Nucleares do Brasil SA (dále jen „INB“) je společností založenou podle brazilského práva, jejíž úlohou je zejména obstarávat jaderné palivo brazilským jaderným elektrárnám. Za tímto účelem udržuje trvalé obchodní vztahy s Urenco Limited (dále jen „Urenco“), společností založenou podle britského práva specializující se na produkci obohaceného uranu.

6. V roce 1976 tak byla uzavřena smlouva na dodávku surovin Urenco spolu s převodem vlastnického práva k těmto surovinám, a to za účelem výroby obohaceného uranu na účet INB. Urenco tuto smlouvu oznámila Komisi Evropských společenství dne 4. července 1980( ).

7. Poté, co byl tento uran v roce 1984 dodán INB, byla o něm uzavřena smlouva se společností Siemens AG (dále jen „Siemens“), podle níž se posledně uvedená společnost zavázala uran uskladnit. Uran byl tedy uskladněn v Německu, nejprve v Hanau a poté v Lingen, v prostorách dceřiné společnosti Siemens.

8. V roce 1993 se INB rozhodla dočasně se zbavit části těchto zásob. Uzavřela tedy smlouvu nazvanou „o půjčce“ se švýcarským podnikem Nuexco Exchange AG (dále jen „NEAG“), který měl v plánu další prodej uranu provozovatelům jaderných elektráren ve Spojených státech amerických. Podle uvedené smlouvy půjčitel převádí vlastnictví obohaceného uranu vypůjčiteli, který se zavazuje vrátit půjčiteli k pozdějšímu dni jako protihodnotu zásilky obohaceného uranu téže povahy a platit mu po dobu půjčky nájemné.

9. V roce 1989 však NEAG sama uzavřela s UBS, bankou se sídlem ve Švýcarsku, smlouvu o zástavě a převodu zboží. Podle této smlouvy nabyla UBS zástavní právo k veškerému zboží, které měla NEAG v držení a které bylo určeno v samostatném dopise, jakož i ke všem pohledávkám vyplývajícím ze stávajících práv k tomuto zboží. Samostatným dopisem bylo zřízeno zástavní právo k obohacenému uranu, který NEAG získala od INB.

10. V roce 1992 krom toho Nuexco Trading Corporation (dále jen „NTC“), se sídlem v Denveru (Spojené státy americké), náležející do téže skupiny jako NEAG a jednající na její účet, uzavřela podobnou smlouvu o půjčce a převodu vlastnického práva s Texas Utilities Electric Corporation (dále jen „TUEC“), společností provozující jadernou elektrárnu v Texasu. Tato půjčka se týkala rovněž některých zásilek obohaceného uranu získaného od INB a uskladněného společností Siemens v Hanau.

11. V roce 1995 se NTC ocitla v úpadku a o něco více než rok poté bylo zahájeno konkurzní řízení proti NEAG. Tato okolnost stála na počátku sporů předložených předkládajícímu soudu. INB tedy ve skutečnosti požaduje, aby jí Siemens vrátila zásilky uranu, který pro ni obohacovala Urenco a který byl uskladněn v prostorách Siemens, zatímco UBS a TUEC tvrdí, že k týmž zásilkám nabyly zástavní právo, pokud jde o první z nich, a vlastnické právo, pokud jde o druhou.

2. Předložení věci Soudnímu dvoru

12. Landgericht Osnabrück (Německo), jemuž byly oba tyto spory předloženy v prvním stupni, rozhodl, že INB nemá nárok na vrácení zásilek obohaceného uranu. INB toto rozhodnutí napadla odvoláním s tím, že soud prvního stupně neprávem vycházel ze skutečnosti, že uran byl obohacen mimo území členských států. Pokud by totiž sporný uran nebyl vyprodukován osobou se sídlem na území působnosti Smlouvy o ESAE, ani se nenacházel v držení takové osoby, přirozeným důsledkem toho by bylo, že Společenství by k němu nemohlo nabýt vlastnické právo, a toto vlastnické právo by tedy mohlo být volně převedeno. Je však nesporné, že sporné zásilky uranu vyprodukovala Urenco ve Spojeném království, tedy na území působnosti Smlouvy. Z toho vyplývá, že rozhodnutí soudu prvního stupně je postiženo nesprávným skutkovým zjištěním.

13. Předkládající soud, jemuž bylo podáno odvolání, za těchto podmínek uznává, že je třeba si položit následující otázku: brání Smlouva o ESAE, která ve svém článku 86 stanoví, že zvláštní štěpné materiály vyprodukované nebo dovezené některým členským státem jsou vlastnictvím Společenství, nabytí zástavního nebo vlastnického práva k štěpným materiálům vyprodukovaným podnikem ze Společenství na základě smlouvy o obohacování uzavřené s příslušníkem třetí země? V případě kladné odpovědi by mohlo dojít ke zpochybnění veškerých dispozičních aktů se sporným uranem. V opačném případě předkládající soud dává najevo svůj záměr zamítnout odvolání INB jako neopodstatněné.

B – Právní rámec

14. K přesnému vystižení rámce obou těchto věcí nestačí jen připomenout hlavní dotčená ustanovení Smlouvy. Je též důležité ukázat, jak jsou tato ustanovení provázána se všemi otázkami položenými předkládajícím soudem.

1. Systém Smlouvy

15. Jak vyplývá z preambule Smlouvy a z článku 1 AE, Společenství je plodem „společného úsilí“ jeho členských států za účelem vytvoření „podmínek nezbytných pro rychlé vybudování a růst odvětví jaderného průmyslu“. Za účelem zajištění bezpečné a soběstačné jaderné kapacity má Společenství zejména „dbát na pravidelné a rovnoměrné zásobování všech uživatelů ve Společenství rudami a jadernými palivy“, „zaručovat vhodným dohledem, aby jaderný materiál nebyl zneužíván k jiným účelům, než ke kterým je určen“ a „vykonávat vlastnické právo, jež mu bylo přiznáno ke zvláštním štěpným materiálům“( ).

16. Aby Společenství mohlo těchto cílů dosáhnout, zavádí Smlouva „společnou politiku zásobování“( ). Tato politika, která nemá charakter společných politik uplatňovaných v rámci Smlouvy o ES, má formu „řízené“ integrace. Zřizuje se tedy specializovaná instituce, Agentura, které je svěřen monopol k zajišťování rovného přístupu uživatelů k jaderným zdrojům v rámci Společenství. Za tímto účelem má Agentura podle kapitoly 6 Smlouvy o ESAE opční právo na rudy, výchozí materiály a štěpné materiály vyprodukované na územích členských států a výlučné právo na uzavírání smluv o dodávkách rud, výchozích materiálů a zvláštních štěpných materiálů pocházejících ze zemí uvnitř nebo vně Společenství. Agentura se tak svým způsobem stává „výlučným obchodníkem“, jehož úkolem je zajistit v případě jaderných materiálů vyrovnání nabídky a poptávky na území Společenství( ).

17. V praxi se však ukázalo, že Společenství těchto ustanovení užívá „umírněně“. Vzhledem k okolnostem se rozhodlo na rozvoj jaderné energetiky ve Společenství spíše dohlížet, než jej řídit. Nařízením Zásobovací agentury Evropského společenství pro atomovou energii ze dne 5. května 1960, kterým se stanoví postup při vyrovnání nabídky a poptávky u rud, výchozích materiálů a zvláštních štěpných materiálů( ) tak byly zavedeny zjednodušené postupy.

18. Smlouva o ESAE mimo jiné zakotvuje výjimky ze společného režimu zásobování. Kromě článku 66 AE, který stanoví obecnou výjimku z použití článku 64 AE v případě nečinnosti Agentury, vyplývají dále ze zvláštních ustanovení kapitoly 6 uvedené Smlouvy tři „zvláštní výjimky“( ).

19. Zaprvé, odchylně od článku 64 AE, který podřizuje uzavírání dohod o dodávce rud, výchozích materiálů nebo zvláštních štěpných materiálů monopolu Agentury, článek 73 AE stanoví, že uzavření nebo prodloužení dohod nebo smluv mezi členským státem, osobou nebo podnikem členského státu na jedné straně a třetí zemí, mezinárodní organizací nebo příslušníkem třetí země na straně druhé, zahrnující rovněž dodávky produktů spadajících do pravomoci Agentury, podléhá předchozímu souhlasu Komise.

20. Zadruhé, z článku 74 AE vyplývá, že Komise může z použití ustanovení kapitoly 6 vyjmout převod, dovoz nebo vývoz malého množství rudy, výchozích materiálů nebo zvláštních štěpných materiálů, které je běžně používáno pro výzkum.

21. Konečně čl. 75 první a druhý pododstavec AE stanoví:

„Ustanovení této kapitoly se nepoužije na závazky, jejichž předmětem je úprava, přepracování nebo opracování rudy, výchozích materiálů nebo zvláštních štěpných materiálů, uzavřené mezi:

a) více osobami nebo podniky, pokud mají být upravené, přepracované nebo opracované materiály vráceny původní osobě nebo podniku,

b) osobou nebo podnikem a mezinárodní organizací nebo příslušníkem třetí země, pokud jsou materiály upravovány, přepracovány nebo opracovány mimo Společenství a vráceny původní osobě nebo podniku,

c) osobou nebo podnikem a mezinárodní organizací nebo příslušníkem třetí země, pokud jsou materiály upravovány, přepracovány nebo opracovány uvnitř Společenství a vráceny původní organizaci nebo původnímu příslušníku nebo jakémukoli jinému příjemci jimi určenému, který se nachází rovněž vně Společenství.

Zúčastněné osoby nebo podniky jsou však povinny oznámit Agentuře existenci těchto závazků a po podepsání smluv množství materiálů, které je předmětem tohoto pohybu. Komise se může ohradit proti závazkům uvedeným v písmenu b), má-li za to, že přepracování nebo opracování nemůže být provedeno účinně, bezpečně a bez ztrát materiálu ke škodě Společenství.“

22. Článek 75 třetí pododstavec AE upřesňuje, že materiály, které jsou předmětem těchto závazků, podléhají na územích členských států kontrolním opatřením uvedeným v kapitole 7 Smlouvy o ESAE o „dozoru nad bezpečností“. Stanoví se však, že ustanovení kapitoly 8 uvedené Smlouvy týkající se „vlastnictví“ se nepoužije na zvláštní štěpné materiály, které jsou předmětem závazků podle písmene c) tohoto článku.

23. Podle článku 86 AE, zařazeném v kapitole 8 Smlouvy o ESAE, jsou zvláštní štěpné materiály vlastnictvím Společenství. Toto vlastnické právo se vztahuje na veškeré zvláštní štěpné materiály vyprodukované nebo dovezené některým členským státem, osobou nebo podnikem a podléhající dozoru upravenému v kapitole 7 téže Smlouvy.

2. Předběžné otázky

24. Pro ověření dosahu těchto ustanovení v projednávaných věcech předkládající soud pokládá Soudnímu dvoru v rámci obou těchto věcí jedenáct předběžných otázek stejného znění. Všechny tyto otázky vyplývají z řady předpokladů, které mají svou logiku a které je třeba ve stručnosti připomenout.

25. Zásadní otázkou, kterou si předkládající soud klade je, zda by vlastnické právo k jadernému materiálu, které je přiznáno Společenství, mohlo bránit platnosti smluv o převodu vlastnictví štěpných materiálů, které jsou předmětem těchto věcí. Pakliže by totiž původní smlouva o obohacování uzavřená mezi INB a Urenco měla podléhat režimu zásobování Společenství, vyplývalo by z toho, že takto obohacené materiály by náležely Společenství a nemohly by být volně převáděny. Jinak by tomu bylo pouze tehdy, pokud by se zjistilo, že smlouva tomuto režimu nepodléhá. Soudnímu dvoru je proto položena na prvním místě otázka ohledně podmínek použití výjimek upravených v článcích 73 AE a 75 AE.

26. Svými prvními čtyřmi otázkami žádá předkládající soud o upřesnění ohledně pojmů a podmínek článku 75 AE. První z nich je určující pro celý výklad v rámci řízení o předběžné otázce, který má Soudní dvůr v těchto věcech podat:

„1) Zahrnují pojmy ,úprava, přepracování nebo opracování‘, uvedené v čl. 75 prvním pododstavci [AE] také obohacování uranu?“

27. Pokud by tomu tak bylo, je nutné ještě vědět, ze kterého ze tří předpokladů uvedených v článku 75 AE je třeba vycházet. Předpoklad obsažený v čl. 75 prvním pododstavci písm. a) AE lze splnit pouze tehdy, jestliže strany smlouvy o obohacování jsou podniky ve smyslu definovaném v článku 196 AE. Zde tkví význam druhé otázky týkající se povahy společnosti INB:

„2) Vykonává podnik se sídlem mimo území působnosti Smlouvy o ESAE zcela nebo zčásti svou činnost ve smyslu čl. 196 písm. b) [AE] na území Společenství […], pokud udržuje obchodní vztahy s podnikem, jehož sídlo se nachází na území Společenství, a předmětem těchto vztahů je

a) poskytnutí výchozích materiálů za účelem produkce obohaceného uranu a zásobování se obohaceným uranem u podniku, jehož sídlo se nachází na území Společenství

b) skladování uvedeného uranu u jiného podniku, jehož sídlo se nachází na území Společenství?“

28. Není-li INB „podnikem“ ve smyslu Smlouvy o ESAE a vzhledem k tomu, že případ popsaný v čl. 75 prvním pododstavci písm. b) AE je zjevně vyloučen, zbývá posoudit předpoklad uvedený v čl. 75 prvním pododstavci písm. c) AE. Brání však v tomto případě konkrétní podmínky takové operace obohacování, jaká je předmětem projednávaném případu, použití tohoto ustanovení? To je smyslem třetí předběžné otázky:

„3) a) Vyžaduje čl. 75 první pododstavec písm. c) [AE] bez ohledu na fyzické změny související se zpracováním, aby materiály poskytnuté za účelem jejich úpravy, přepracování nebo opracování byly tytéž jako materiály, které jsou následně vráceny?

b) Nebo postačuje, aby zpracované materiály kvalitativně a kvantitativně odpovídaly poskytnutým materiálům?

c) Brání skutečnost, že není možné přiřadit vráceným materiálům materiály poskytnuté příjemcem, použití čl. 75 prvního pododstavce písm. c) [AE]?

d) Brání skutečnost, že podnik pověřený zpracováním nabývá vlastnictví výchozích materiálů při jejich dodání, a musí tedy převést na druhou smluvní stranu vlastnictví obohaceného uranu poté, co jej zpracoval, použití čl. 75 prvního pododstavce písm. c) [AE]?“

29. Krom toho ve všech případech, kdy se čl. 75 první pododstavec AE použije, čl. 75 druhý pododstavec AE vyžaduje oznámení smlouvy Agentuře. Za okolností projednávaného případu má předkládající soud za to, že je oprávněné se tázat, jaké jsou následky nesplnění této formální náležitosti:

„4) a) Brání skutečnost, že zúčastněné osoby nebo podniky nesplní svou povinnost oznámení […] Agentuře, kterou jim ukládá čl. 75 druhý pododstavec [AE], použití článku 75 [AE]?

b) V případě, že povinnost oznámení […] Agentuře stanovená v čl. 75 druhém pododstavci [AE] nebyla dodržena, může být tento nedostatek zhojen, pokud zúčastněné osoby nebo podniky splní svou povinnost oznámení dodatečně nebo pokud je […] Agentura informována dodatečně jiným způsobem?“

30. Použití článku 73 AE spočívá též na formálním požadavku, kterým je získání předchozího souhlasu Komise. Pátá předběžná otázka je tedy položena pro případ, kdy by bylo třeba vycházet z tohoto předpokladu:

„5) a) Je dohoda nebo smlouva ve smyslu článku 73 [AE] zbavena účinnosti z důvodu, že si strany nevyžádaly předchozí souhlas Komise […] požadovaný uvedeným článkem?

b) Může být případně neúčinnost aktu zhojena, pokud zúčastněné osoby nebo podniky obdrží tento souhlas dodatečně nebo pokud orgány Společenství zůstanou nečinné poté, co byly informovány jiným způsobem?“

31. Nelze však vyloučit možnost, že v projednávaném případě musí být od uplatnění výjimek podle článků 73 AE a 75 AE upuštěno. Zbývá tedy upřesnit následky použití režimu Smlouvy o ESAE na dotčené operace.

32. Má-li totiž být obohacování uranu považováno za produkci materiálů ve smyslu článku 57 AE, chce předkládající soud znát následky porušení povinnosti nabídnout svou produkci Agentuře, která je zakotvena v tomtéž článku:

„6) a) Je v důsledku skutečnosti, že zúčastněný producent nesplní svou povinnost nabídnout […] Agentuře materiály uvedené v čl. 57 odst. 1 [AE], kterou má na základě čl. 57 odst. 2 druhého pododstavce [AE], tomuto producentovi zakázáno nakládat s těmito materiály?

b) Lze zhojit porušení povinnosti nabídnout materiály […] Agentuře, kterou má producent na základě čl. 57 odst. 2 druhého pododstavce [AE], pokud producent tuto povinnost splní dodatečně nebo pokud je […] Agentura informována dodatečně jiným způsobem a nevykoná své opční právo?“

33. V tomto případě by krom toho bylo možné považovat za použitelný článek 86 AE. Je však třeba ještě ověřit, zda je v souladu s tímto ustanovením sporný uran považován za „produkci“ „zvláštních štěpných materiálů“:

„7) Zahrnuje pojem ,produkce‘ uvedený v článku 86 [AE] také obohacování uranu?

8) Patří výchozí uran a nízko obohacený uran mezi výchozí materiály ve smyslu čl. 197 bodu 1 in fine [AE]?“

34. Konečně za předpokladu, že vlastnické právo Společenství ke sporným materiálům musí být uznáno, soud se táže, zda toto právo brání uznání jiných vlastnických práv nabytých a vykonávaných podle pravidel německého občanského zákoníku (Bürgerliches Gesetzbuch):

„9) a) Mohou být materiály, které se staly vlastnictvím […] Společenství na základě čl. 86 prvního pododstavce [AE], předmětem občanského vlastnického práva ve smyslu článku 903 německého občanského zákoníku a může být toto vlastnické právo převedeno?

b) Představuje nejširší užívací právo a právo na spotřebu, které mají právní subjekty podle článku 87 [AE], věcné právo sui generis rovné nebo obdobné vlastnickému právu, které se připojuje k věcným právům upraveným [německým občanským zákoníkem]?“

35. Poslední dvě otázky se vztahují k ostatním smlouvám, jichž se projednávané věci týkají. Desátá otázka se týká smlouvy o půjčce mezi INB a NEAG a jejím předmětem je, zda jsou v tomto ohledu podmínky pro uplatnění výjimky podle článku 73 AE splněny. Tak by tomu totiž bylo, kdyby INB měla být kvalifikována jako „podnik“ ve smyslu Smlouvy o ESAE:

„10) Vykonává podnik zčásti svou činnost na území členských států Společenství ve smyslu čl. 196 písm. b) [AE], pokud prodává nebo nabývá obohacený uran, který je na těchto územích skladován?“

36. Nakonec pokládá předkládající soud obdobnou otázku ohledně smluv uzavřených mezi UBS a NEAG, respektive mezi TUEC a NTC:

„11) Je článek 73 [AE] obdobně použitelný na smlouvy týkající se obohaceného uranu skladovaného na území Společenství, jejichž stranami jsou výhradně příslušníci třetích zemí?“

II – Technický kontext

37. Jistě není od věci uvést ve stručnosti technické vlastnosti operace obohacování, o jejíž výklad se v projednávané věci jedná.

38. Obohacování uranu je jednou z pěti etap, z nichž se skládá cyklus paliva určeného pro jaderné reaktory vyrábějící elektrickou energii. Tento cyklus začíná těžbou a rafinací uranové rudy. Ruda následně prochází koncentrací, jejímž výsledkem je produkce směsi bohaté na uran. Konverzí se uran přeměňuje na plynnou sloučeninu, která je nezbytná pro další použití a nazývá se hexafluorid uranu. Po konverzi následuje obohacování. To je čtvrtá etapa cyklu. Pro její pochopení je důležité připomenout, že přírodní uran je z více než 99 % složen z neštěpitelného izotopu (izotop 238) a pouze z 0,71 % z izotopu štěpitelného (izotop 235). Obohacování je operace, která spočívá v oddělování složek uranu tak, aby se zvýšil obsah uranu 235 na 3 % nebo 4 % a aby byl způsobilý k použití v reaktoru. V páté a poslední etapě se obohacený hexafluorid uranu přeměňuje na oxid uraničitý a poté stlačuje a zahřívá tak, aby se získalo jaderné palivo.

39. V současné době existují dva průmyslové postupy obohacování uranu, které se oba zakládají na rozdílu v hmotnostech izotopů 238 a 235. Postup plynové difúze využívá nepatrného rozdílu v difúzní rychlosti u obou izotopů v plynném skupenství při přechodu přes pórovitou stěnu. Tato metoda se nazývá „difúzní“. Při druhém postupu, plynové centrifugaci, se vsadí plynná směs uranu do rychle rotující trubice, kde odstředivá síla způsobuje oddělení obohacených částí, které jsou nejlehčí. Tomuto postupu se říká „odstředivková metoda“( ).

40. Urenco byla založena v roce 1971 na základě smlouvy uzavřené dne 4. března 1970 mezi Německem, Nizozemskem a Spojeným královstvím za účelem společného rozvoje technologie obohacování uranu plynovou centrifugací. Společnost Areva provozující v Evropě technologii plynové difúze se nedávno, po desetiletích samostatného vývoje, rozhodla sblížit se s Urenco, a získat tak výkonnější technologii centrifugace. Takto byla dne 12. července 2005 uzavřena v Cardiffu dohoda mezi Francií, Německem, Nizozemskem a Spojeným královstvím o spolupráci v oblasti technologie centrifugace( ). Komise krom toho rozhodnutím ze dne 6. října 2004 prohlásila spojení podniků, v jehož rámci má společnost Areva nabýt 50% účast ve společnosti ETC, která náleží do skupiny Urenco a stane se tak společným podnikem Areva a Urenco( ), za slučitelné se společným trhem, s výhradou závazků dotyčných stran.

III – Právní analýza

41. Pro přehlednost lze všechny položené otázky rozdělit do tří částí. Prvních pět otázek se týká kvalifikace smlouvy o obohacování uzavřené mezi podnikem ze Společenství a příslušníkem třetí země. Na základě posouzení následujících čtyř otázek bude možné určit statut materiálů obohacených podle takové smlouvy. Poslední dvě otázky se týkají režimu smluv o půjčce nebo zástavě dotčených v projednávané věci.

A – Kvalifikace smlouvy o obohacování

1. K první předběžné otázce

42. Smlouva o ESAE nehovoří o kvalifikaci činností spočívajících v obohacování uranu. Zdá se, že v době jejího vzniku tento druh činnosti na obchodní úrovni ještě nebyl rozvinut. Toto mlčení však vedlo ke dvěma protichůdným výkladům.

43. V souladu s prvním výkladem, který hájí Komise a rovněž jej v projednávané věci zastává žalobkyně v původním řízení, se výjimka podle článku 75 AE nepoužije na žádnou operaci obohacování. Povaha takové operace je neslučitelná s předmětem tohoto ustanovení. Obohacování se totiž ve svém důsledku dotýká hlavních vlastností dodávaných materiálů. Zatímco předmětem článku 75 AE jsou operace spočívající v drobné změně co do formy nebo chemického složení materiálů, obohacování uranu znamená podstatnou změnu uvedených materiálů, a to zároveň fyzické a hospodářské povahy. V tomto smyslu nelze takovou operaci kvalifikovat jako pouhou „úpravu, přepracování nebo opracování“. Ostatně pokud by se připustilo, že obohacování uranu má být takto kvalifikováno, došlo by tím k závažnému omezení kapitoly 6 Smlouvy o ESAE, jejíž zásadní charakter již měl Soudní dvůr příležitost ve své judikatuře připomenout( ). V každém případě je třeba na toto ustanovení, které má povahu výjimky z režimu Smlouvy o ESAE, použít restriktivní výklad. Vzhledem k tomu, že operace obohacování jsou pro uživatele jaderného paliva běžným nástrojem zásobování, je třeba je podřadit pod režim společné politiky zásobování Společenství. Jinak by bylo Společenství připraveno o významný zdroj zásobování.

44. To však není názor vlád, které předložily vyjádření v těchto věcech a které jsou podporovány žalovanými v původním řízení. Domnívají se naopak, že podřazení těchto operací pod režim výjimky podle článku 75 AE je v souladu s literou a duchem Smlouvy o ESAE. Obohacování uranu je běžnou formou zpracování materiálů dodávaných zákazníkem. Považovat činnost spočívající v obohacování, jaká je předmětem projednávaného případu, za dodávku a produkci jaderného paliva by znamenalo zkreslit jak její povahu, tak účel. Tato činnost není produkcí zboží, nýbrž službou vykonanou na materiálech dodaných třetí osobou a poskytnutých této osobě. Jelikož je předmětem této činnosti zpracování zboží v tranzitu na účet zahraničního příslušníka, a nikoli zásobování Společenství jadernými materiály, nelze na ni vztahovat režim zásobování a vlastnictví podle Smlouvy o ESAE. Každá výjimka má být sice vykládána restriktivně, nelze však přijmout výklad, který by ji zcela zbavoval smyslu.

45. Je třeba uznat, že oba výklady mají pevný základ. Bezpochyby hájí různé zájmy. Po pravdě řečeno, představují dvě protichůdné koncepce hospodaření s jadernými materiály ve Společenství. Z hlediska prvního z nich je vyšším zájmem Společenství, aby tyto materiály byly svěřeny „společnému veřejnoprávnímu orgánu“( ) s výsadami veřejné moci. Žádná produkce nebezpečných látek ani žádná významná obchodní transakce nesmějí uniknout jeho kontrole, vlivu a účasti. V této koncepci se úvahy související s jadernou nezávislostí a bezpečností Společenství jeví jako rozhodující. Z hlediska druhého výkladu existují vedle mocenských vztahů, které jsou příznačné pro hospodaření s těmito materiály ve Společenství, též vztahy obchodní, které unikají vlivu Společenství. Ve vztazích navazovaných mezi zahraničním zákazníkem a podnikem ze Společenství za účelem obohacování výchozích materiálů může Společenství zajisté zasáhnout jakožto vnější moc provádějící kontrolu dané operace; nemůže však být stranou této operace. Podle této koncepce musejí převážit úvahy občanskoprávní a obchodní.

46. Dle mého mínění nacházejí oba tyto druhy vztahů svůj výraz v systému Smlouvy o ESAE. Navzájem jsou provázány následujícím způsobem. Zajištění pravidelného a rovnoměrného zásobování uživatelů ve Společenství jadernými materiály je základním cílem. Aby mohla Agentura sledovat tento cíl obecného zájmu, uděluje jí Smlouva o ESAE výsady veřejné moci, jichž se Agentura nemůže vzdát( ). Ovšem, za předpokladu, že je tento cíl zajištěn, Agentura plní především obchodní úlohu. Jakožto „nezbytný prostředník“ mezi dodavateli a uživateli jaderných materiálů( ) zveřejňuje jejich transakce a dodává jim na efektivnosti. Nepřísluší jí však určovat hospodářský obsah těchto transakcí, které jsou posuzovány podle obecných zásad obchodního styku.

47. Ukazuje se, že tento systém nemá smysl mimo rámec svého účelu. Zřízení společného veřejnoprávního orgánu je v tomto systému spjato s konkrétní úlohou, a sice s prováděním společné politiky zásobování. Opční právo a výlučné právo k smlouvám týkajícím se jaderných materiálů jsou prostředky k prosazování této politiky( ). Pokud jde o vlastnické právo, jedná se o doplňkový způsob kontroly nejcitlivějších materiálů určených k zásobování Společenství a k oběhu na společném jaderném trhu. V tomto systému je tedy prvek vlastnictví především prostředkem kontroly distribuce a používání jaderných materiálů a zůstává nerozlučně spjat s cílem spočívajícím v zásobování uživatelů ve Společenství.

48. Takový systém se proto nemůže nijak vztahovat na technické operace nebo na obchodní vztahy, které nemají přímý vliv na zásobování uživatelů ve Společenství. A to je právě smysl výjimek obsažených v článku 75 AE. Autoři Smlouvy o ESAE považovali za nezbytné vymanit prostřednictvím tohoto ustanovení z výsad Společenství ty závazky, které sice vyžadují pohyb jaderných materiálů ve Společenství, nejsou však takovým převodem, který by se dotýkal uživatelů ve Společenství.

49. Mezi tyto výjimky je dle mého názoru třeba zahrnout takové operace obohacování uranu, o které se jedná v projednávané věci.

50. Důvod toho není ani hospodářský, ani politický. Stejně jako se mohlo jevit „výhodným“ zavedení systému vlastnictví u zvláštních štěpných materiálů, které by američtí producenti dodávali do Společenství( ), některé strany sporu naznačují, že je nyní výhodné nezavádět takový systém v právních a hospodářských vztazích, které evropské průmyslové podniky provádějící obohacování uranu udržují se zahraničními zákazníky. Hrozí, že by takovéto břemeno překáželo podnikům ze třetích zemí, jejichž záměrem je obchodovat s podniky ze Společenství provádějícími obohacování uranu, a že by posledně uvedeným podnikům přineslo méně příznivé podmínky ve srovnání s jejich konkurenty v celosvětovém měřítku.

51. Tato argumentace je nepřípustná. Takovéto úvahy nemohou převážit nad dodržováním výsad podložených vyššími důvody veřejného zájmu, jakmile se zjistí, že se tyto výsady mají uplatnit. Jak již uvedla Komise na jednání, v praxi každopádně nebylo prokázáno, že dodržování povinností, které ukládá režim zásobování a vlastnictví podle Smlouvy o ESAE, představuje pro subjekty činné v tomto odvětví nadměrné břemeno.

52. Domnívám se, že má-li být režim výjimky podle článku 75 AE považován za použitelný na operace obohacování, je tomu tak na základě znění a celkové struktury Smlouvy o ESAE.

53. Na činnost spočívající v obohacování uranu se doopravdy vztahují pojmy použité v tomto ustanovení ke kvalifikaci předmětu tam uvedených závazků. Pojmy „úprava, přepracování nebo opracování“ je totiž třeba chápat jako pojmy druhové, způsobilé pokrýt veškeré práce spojené se zpracováním jaderných materiálů. To platí pro termín „přepracování“, obsažený v článku 75 AE a vyskytující se rovněž v čl. 59 prvním pododstavci písm. a) AE( ). Zatímco předmětem článku 59 AE jsou materiály vyprodukované a zpracované samotným producentem, článek 75 AE se vztahuje na materiály dodávané třetí osobou a přepracovávané na její účet. V obou případech však tento pojem zahrnuje veškeré technické postupy, jimiž dochází ke změně formy nebo poměru složek zpracovávaných materiálů. Přepracovat určitou věc znamená ji opětovně zhotovit v jiné podobě. Právě to je cílem takového postupu, jakým je obohacování, jak o tom svědčí technický popis uvedené operace( ).

54. Dále spíše než polemizovat o smyslu pojmů použitých v článku 75 AE je nutné přihlédnout k celkové struktuře systému Smlouvy o ESAE. V této souvislosti se ukazuje, že kritérium pro použití tohoto režimu výjimky nespočívá v hospodářském nebo strategickém významu dotčených operací přepracování, nýbrž spíše v účelu a určení uvedených operací. Operace zpracování, které jsou vyňaty z režimu zásobování a z intervenčních postupů Agentury, jsou ty, jejichž produkt není určen k převodu materiálu uvnitř Společenství nehledě na to, zda má být vrácen původnímu podniku( ), nebo zda má být přepraven mimo Společenství( ). V těchto případech totiž zpracovávané materiály nejsou určeny pro zásobovací systém Společenství.

55. Právě to je však výsledkem operace obohacování uranu, má-li být její produkt vrácen původnímu podniku nebo použit mimo Společenství. Při takové operaci, jako v projednávané věci tedy nejde o to, že by zákazník „dodával“ jaderné materiály podniku ze Společenství provádějícímu obohacování uranu, ale tento podnik spíše zpracovává obohacené materiály dodané zákazníkem nacházejícím se mimo Společenství a na jeho účet. Tyto materiály tedy nelze považovat za „zdroje“ Společenství. Zdá se mi tudíž vyloučené, aby výsady udělené Společenství v oblasti Smlouvy o ESAE mohly být použity jako prostředek, jak se zmocnit materiálů náležejících třetím osobám a určených k použití mimo Společenství.

56. Vzhledem k tomu, že v rámci takovýchto operací nejde přímo o bezpečnost zásobování a o rovný přístup evropských uživatelů k jaderným zdrojům ve Společenství( ), nespatřuji důvodu, proč by měla být uplatněna „obecná odpovědnost“ Agentury za fungování společného jaderného trhu a za diversifikaci zdrojů zásobování Společenství( ).

57. Před vyslovením závěru si dovoluji doplnit následující upřesnění. Je namístě si položit otázku, zda taková analýza nemůže vytvářet ohrožení pro bezpečnost osob a životního prostředí. Domnívám se totiž, že dozor nad užíváním jaderných materiálů nacházejících se na území Společenství je naléhavým požadavkem, který převažuje nad ostatními zájmy, které v dané oblasti vystupují. Takováto obava mi přesto nepřipadá důvodná. Článek 75 třetí pododstavec AE, který zdaleka nevylučuje veškerý dozor, totiž stanoví, že „materiály, které jsou předmětem těchto závazků, podléhají na územích členských států kontrolním opatřením uvedeným v kapitole 7“ Smlouvy o ESAE. Nemůže-li tedy Agentura v dané oblasti užít širších prostředků dozoru nad trhem upravených v kapitolách 6 a 8 uvedené Smlouvy, má Komise nicméně k ruce nástroje „dozoru nad bezpečností“ upravené v kapitole 7. Podle článku 77 AE má tento dozor, který spočívá na územním kritériu, obecný dosah. Z toho vyplývá, že veškeré jaderné materiály nacházející se na územích členských států mu musejí podléhat. V tomto případě je účel použití dotyčných materiálů lhostejný. Článek 84 AE stanoví, že „[p]ři výkonu dozoru nebude činěn rozdíl podle účelu použití rud, výchozích materiálů nebo zvláštních štěpných materiálů“( ).

58. V tomto smyslu již měl Soudní dvůr příležitost upřesnit, že „Smlouva o ESAE upravuje užší dozor ze strany Společenství i pro množství štěpných materiálů nepodléhající dozoru Agentury“( ). Takový dozor je mimo jiné třeba chápat v širším smyslu. Podle článku 77 AE má Komise za úkol se ujistit, že materiály zpracovávané při této příležitosti „nejsou využívány k jiným účelům, než které uživatelé uvedli“, a že podniky ze Společenství splnily svou informační povinnost. Soudní dvůr již však připomněl, že „Smlouva [o ESAE] zde má na mysli jakékoli zneužití jaderných materiálů představující nebezpečí pro ,bezpečnost‘, to znamená nebezpečí zasažení životních zájmů obyvatelstva a států“( ).

59. S ohledem na toto upřesnění je dle mého názoru nutno připustit, že obohacování uranu může být považováno za operaci spočívající v úpravě, přepracování nebo opracování jaderných materiálů ve smyslu článku 75 AE.

60. Zbývá ověřit, zda smlouva, o niž se v projednávané věci jedná, spadá do některé ze tří skupin závazků vyjmenovaných v čl. 75 prvním pododstavci AE.

2. Ke druhé předběžné otázce

61. Předmětem druhé položené otázky je ověření předpokladu, podle kterého se čl. 75 první pododstavec písm. a) AE na projednávaný případ použije. Připomínám, že se zde jedná o závazky uzavřené mezi několika podniky.

62. Článek 196 písm. b) AE upřesňuje, co je třeba rozumět „podnikem“ v rámci Smlouvy o ESAE. Podle tohoto ustanovení se tímto pojmem „rozumí jakýkoli podnik nebo instituce vykonávající zcela nebo zčásti svou činnost za stejných podmínek, bez ohledu na jeho veřejnoprávní či soukromoprávní postavení“( ). Tyto podmínky jsou vymezeny odkazem na písmeno a) tohoto ustanovení, podle kterého musí být uvedená činnost zcela nebo zčásti vykonávána na území členských států v oblasti vymezené příslušnou kapitolou Smlouvy o ESAE.

63. Skutečnost, že podnik usazený ve třetí zemi udržuje obchodní vztahy s podnikem nacházejícím se na území Společenství za účelem obohacování uranu, který mu dodává, zjevně nelze považovat za vyhovující takovým podmínkám. V tomto ohledu je významné místo, kde dotyčný podnik vyvíjí vlastní činnost v oblasti jaderné energie, a nikoli místo, kde nechává provádět určité operace prostřednictvím svých obchodních partnerů. V projednávané věci je přitom jasné, že společnost INB svou činnost vyvíjí mimo území Společenství.

64. Samotná operace uskladnění uvedeného uranu a místo jeho uskladnění jsou v tomto kontextu rovněž lhostejné. Buď totiž uskladnění zahrnuje „opracování“ a „přepracování“ skladovaných materiálů, takže se na ně výše uvedená analýza vztahuje, anebo žádné zpracování nezahrnuje, a není tak relevantní skutečností pro rozhodnutí o použitelnosti čl. 75 prvního pododstavce písm. a) AE, který se výslovně týká závazků, jejichž předmětem jsou operace zpracování.

3. Ke třetí předběžné otázce

65. Nyní je třeba ověřit, zda se může použít čl. 75 první pododstavec písm. c) AE. Předmětem otázky je, zda konkrétní podmínky operace obohacování, o niž se v projednávaném případě jedná, takovému použití brání.

66. Obohacování uranu není jednoduchou operací přepracování. Jedná se o složitou technickou operaci. Jak již uznala Komise, nelze u tohoto druhu operace ověřit, zda jsou materiály dodané za účelem obohacování totožné s vrácenými obohacenými materiály. Ostatně zásada zastupitelnosti se připouští v mezinárodní praxi a je uznána ve vnějších vztazích Společenství( ). Podle této zásady jsou vstupní jaderné materiály považovány za vzájemně zaměnitelné. Podle této praxe je naproti tomu zcela legitimní kontrolovat na základě principů rovnosti a poměrnosti, zda kvalita a množství těchto materiálů byly v průběhu přepracování zachovány.

67. Standardy mezinárodní praxe odpovídají požadavkům systému Smlouvy o ESAE. Z tohoto posledně uvedeného hlediska je zásadní to, že přepracování materiálů nevede k úbytku zdrojů Společenství. Je důležité, že operace tohoto typu prováděné na území členských států neohrožují zdroje zásobování Společenství. Na této logice stojí zejména čl. 75 druhý pododstavec AE, který ukládá podnikům provádějícím tento typ přepracování povinnost oznámit Agentuře množství použitých materiálů. Je-li tedy obohacování prováděno v souladu se standardy zaručujícími, že kvalita a množství zpracovávaných materiálů budou zachovány, je třeba mít za to, že podmínky použití článku 75 AE jsou splněny, a to bez ohledu na to, zda jsou přepracované materiály totožné s materiály dodanými.

68. Stejně tak skutečnost, že vlastnictví surovin bylo převedeno na podnik pověřený obohacováním, nebrání použití čl. 75 prvního pododstavce písm. c) AE. V rámci takovýchto operací dochází k převodu vlastnictví především z praktických důvodů, s ohledem na zastupitelnost uvedených materiálů. Krom toho je třeba poznamenat, že takto nabytý vlastnický titul je svou povahou nejistý a akcesorický. Tento titul je totiž určen k tomu, aby spolu s provedeným přepracováním zanikl. Dále je poskytnutí tohoto titulu vázáno na povinnost přepracování surovin a vrácení přepracovaných materiálů. Přepracované materiály, které jsou hlavním předmětem závazku, zůstávají každopádně ve vlastnictví podniku, který dodal suroviny. Za těchto podmínek se převod vlastnictví surovin ve svém důsledku nemůže dotknout povahy operace spočívající v přepracování a vrácení materiálů, která podléhá režimu čl. 75 prvního pododstavce písm. c) AE.

4. Ke čtvrté předběžné otázce

69. Předkládající soud se Soudního dvora táže na povahu a následky neoznámení závazku týkajícího se operace obohacování v souladu s formálními náležitostmi upravenými Smlouvou o ESAE. V průběhu řízení však vyšlo najevo, že tato otázka je pro potřeby řešení sporů v původním řízení nerelevantní. Ukazuje se totiž, že smlouva o obohacování uzavřená mezi INB a Urenco ve skutečnosti byla Agentuře oznámena. Jak již potvrdila Komise na jednání, formální náležitosti předepsané čl. 75 druhým pododstavcem AE tak byly splněny. Z toho vyplývá, že se tato otázka stala v rámci projednávaných žádostí o rozhodnutí o předběžné otázce zcela bezpředmětnou.

5. K páté předběžné otázce

70. Předkládající soud tuto otázku pokládá jen na základě předpokladu, že by se článek 73 AE použil na smlouvu uzavřenou mezi INB a Urenco. Z předcházející analýzy však vyplývá, že se dotčená smlouva netýká dodání produktů spadajících do pravomoci Agentury, nýbrž operace zpracování ve smyslu čl. 75 prvního pododstavce AE. Přitom se podle posledně uvedeného ustanovení ostatní ustanovení kapitoly 6 Smlouvy o ESAE, včetně článku 73 AE, na tento typ smlouvy nepoužijí. Navrhuji proto, aby bylo prohlášeno, že tuto otázku není třeba zodpovídat.

B – Statut obohacených materiálů

71. Následujícími čtyřmi otázkami se předkládající soud táže Soudního dvora na uplatnění výsad Společenství souvisejících s opčním právem Agentury a s vlastnickým právem Společenství ve vztahu ke sporným štěpným materiálům.

1. Úvodní poznámky k povaze obohacených materiálů

72. Šestá, sedmá, osmá a devátá otázka vycházejí z předpokladu, vyjádřeného předkládajícím soudem v jeho předkládacích usneseních, že operace obohacování uranu, o niž se v projednávané věci jedná, vede k „produkci“ zvláštních štěpných materiálů. Ze Smlouvy o ESAE však vyplývá, že veškerá „produkce“ tohoto druhu ve Společenství podléhá zvláštním požadavkům. Na základě článku 57 AE musí být produkce nabídnuta Agentuře před použitím, převodem nebo uskladněním vyprodukovaných materiálů. Dále jsou tyto materiály podle článku 86 AE považovány za vlastnictví Společenství.

73. Zdá se, že lze jen stěží popřít, že operací tohoto druhu dochází k produkci zvláštních štěpných materiálů ve Společenství. Pakliže „produkovat“ znamená zejména „vytvářet, vyrábět z výchozích materiálů“( ), pak je třeba připustit, že podnik ze Společenství postupem obohacování „produkuje“ zvláštní štěpné materiály. Ve slově „produkovat“ je obsažen také význam slova „přepracovávat“( ). Použít na tuto operaci termíny obecného jazyka je však něco jiného, než provést její právní kvalifikaci. Jsou-li uvedené materiály produkovány v obecném slova smyslu, nevyplývá z toho, že tím ztrácejí statut přepracovaných materiálů ve smyslu článku 75 AE. V tomto ohledu je důležitý účel použití sporné produkce. Z předcházející analýzy přitom vyplývá, že v projednávaném případu tato produkce není určena k zásobování trhu Společenství jadernými zdroji, nýbrž má být zaslána k použití mimo Společenství. Proto je třeba na materiály vyprodukované za podmínek projednávaného případu pohlížet jako na přepracované materiály upravené článkem 75 AE.

2. K šesté, sedmé, osmé a deváté otázce

74. Pro režim sporných materiálů z toho vyplývají tři typy důsledků.

75. Zaprvé není sporu o tom, že statut přepracovaných materiálů ve smyslu článku 75 AE je neslučitelný se statutem materiálů vyprodukovaných ve smyslu kapitoly 6 Smlouvy o ESAE. Z článku 75 prvního pododstavce AE totiž vyplývá, že ustanovení uvedené kapitoly 6, včetně článků 52 AE a 57 AE, se nepoužijí na závazky, jejichž předmětem je tento typ přepracování.

76. Zadruhé je však nutné připomenout, že takový statut není neslučitelný se statutem materiálů vyprodukovaných na území Společenství ve smyslu kapitoly 7 Smlouvy o ESAE( ). V tomto rámci není pochyb o tom, že podnik ze Společenství provádějící obohacování může být považován za „producenta“ citlivých jaderných materiálů, které z tohoto titulu podléhají dozoru nad bezpečností ze strany Společenství( ).

77. Zatřetí má tento statut rovněž dopad na použitelnost ustanovení kapitoly 8 Smlouvy o ESAE. Článek 75 třetí pododstavec AE totiž stanoví, že se tato ustanovení nepoužijí na zvláštní štěpné materiály, které jsou předmětem závazků podle prvního pododstavce písm. c) tohoto článku. Je-li tomu tak u obohacených materiálů dodaných příslušníkem třetí země a zpracovaných ve Společenství na účet tohoto příslušníka, musí tomu tak být též v případě materiálů obohacených ve Společenství a vrácených příslušníkovi třetí země. Důvodem existence této výjimky totiž je, že v případě, kdy obohacené materiály nacházející se na území Společenství nejsou určeny k zásobování uživatelů ve Společenství, není namístě je podřizovat vlastnickému právu Společenství podle článku 86 AE.

78. Z této analýzy vyplývá, že zvláštní štěpné materiály přepracované a vyprodukované v podmínkách projednávaných věcí nepodléhají ustanovením článků 57 AE a 86 AE. Za tohoto stavu jsou šestá, sedmá, osmá a devátá otázka předkládajícího soudu ryze hypotetické. Domnívám se proto, že není třeba tyto otázky zodpovídat.

79. Jestliže se Soudní dvůr rozhodne tento návrh přijmout, přikloní se pak, stejně jako to učinil ve svém výše uvedeném usnesení 1/78, k názoru, že „pro potřeby projednávané věci není nutné upřesňovat hranici mezi výsadami, které jsou Společenství, jakožto vlastníku zvláštních štěpných materiálů, vyhrazeny podle článku 86 [AE], a ,užívacím právem a právem na spotřebu‘ zaručeným členským státům a ostatním osobám nebo podnikům na základě článku 87 [AE]“( ). Ze skutečností uvedených v předkládacím usnesení však vyplývá, že ještě dnes tato hranice zůstává značně nejistá. Proto je vhodné učinit podpůrně následující upřesnění.

3. K vlastnickému právu Společenství

80. Je důležité znát vývoj, který vyústil v zavedení tohoto režimu vlastnictví. Odlišení právního titulu vlastnictví a hospodářského obsahu tohoto práva, zakotvené v článku 86 AE, je výsledkem kompromisu. Vyjednavatelé Smlouvy o Euratomu vycházeli ze systému platného ve Spojených státech amerických, kde jsou zvláštní štěpné materiály vlastnictvím federální vlády( ). Toto veřejnoprávní vlastnictví bylo zavedeno za účelem zajištění účinné kontroly používání těchto materiálů považovaných na americkém území za nebezpečné. O přenesení tohoto režimu do rámce Společenství se uvažovalo proto, aby se usnadnily vztahy se Spojenými státy americkými v oblasti jaderné energie. Tento projekt však narážel u těch, kdo v zavedení veřejnoprávního vlastnictví spatřovali zásah do zásad liberálního hospodářství. Takto bylo nakonec Společenství přiznáno „bezmajetkové“ vlastnické právo( ). Toto kompromisní řešení je zcela originální( ). Společenství se přiznává právní titul vlastníka zvláštních štěpných materiálů, z nějž vyplývají práva a povinnosti. Skutečným držitelům zvláštních štěpných materiálů je přiznáno „hospodářské vlastnictví“ uvedených materiálů. Posledně uvedení mají veškerá práva k jejich účelnému využívání. Společenství si však ponechává svrchované právní panství. Jak již Soudní dvůr uvedl ve svém usnesení 1/78, „režim vlastnictví vymezený Smlouvou znamená, že nehledě na užití jaderných materiálů zůstává Společenství jediným nositelem výsad, které jsou základním obsahem vlastnického práva“( ).

81. Tato koncepce má důsledky pro rozdělení práv přiznaných držitelům a na určení právních řádů použitelných v této oblasti. Vlastnictví Společenství je především pravomocí provádět dohled, účtování a kontrolu zvláštních štěpných materiálů vyprodukovaných ve Společenství nebo tam dovezených. Na základě článku 87 AE však mají držitelé dotyčných materiálů veškerou pravomoc s nimi hospodařit a spravovat je pro účely vlastních zájmů. Z toho vyplývá, že práva a povinnosti plynoucí ze závazků uzavřených s třetími osobami v zásadě nejsou dotčeny vlastnickým titulem přiznaným Společenství. Krom toho se tyto závazky nemají řídit právem Společenství; spadají primárně do vnitrostátního práva. Smlouva o ESAE tedy nebrání tomu, aby dispoziční akty učiněné držiteli štěpných materiálů pro účely hospodářského využití podléhaly vlastnickému právu členského státu, kde se uvedené materiály nacházejí.

82. V této oblasti je však rozsah působnosti příslušného vnitrostátního práva nutně omezený. Lze je použít jen s tou výhradou, že nebude zasahovat do výsad udělených Společenství při správě jaderných materiálů a při dozoru nad nimi. Pakliže je třeba přiznat držitelům právo užívat a nakládat, zůstává nicméně skutečností, že „Společenství si ponechává v konečném důsledku právo nakládat se zvláštními štěpnými materiály“( ).

83. Z této výhrady dle mého mínění plynou dva důsledky. K převodu takových materiálů nemůže docházet, aniž by mělo Společenství možnost provést svůj dozor. Dále je třeba přiznat Společenství právo zabránit takovému převodu. Jeví se tedy vyloučené, že by tyto materiály mohly být předmětem převodu vlastnictví na základě vnitrostátních pravidel přiznávajících věřitelům držitelů štěpných materiálů zástavní právo k jejich majetku. Smlouva o ESAE také brání ustanovením, která by připouštěla nabytí jaderných štěpných materiálů na základě pouhého zajištění prostřednictvím zástavy či půjčky. U takto nabytých materiálů nelze mít za to, že byly „řádně“ v držení držitelů ve smyslu článku 87 AE. Domnívám se, že právě to je konkrétním důsledkem přiznání vlastnického práva Společenství.

C – Režim smluv o půjčce nebo o zástavě

84. Posledními dvěma předběžnými otázkami je Soudní dvůr tázán na použití ustanovení Smlouvy o ESAE týkajících se režimů zásobování a vlastnictví na smlouvy o půjčce nebo o zástavě uzavřené mezi INB a podniky usazenými vně Společenství.

1. K desáté otázce

85. Z analýzy provedené v rámci druhé otázky vyplývá, že skutečnost, že podnik udržuje obchodní vztahy s podniky ze Společenství nebo nechává uskladnit jaderné materiály na území Společenství, nestačí k tomu, aby bylo možné jej kvalifikovat jako podnik ve smyslu článku 196 AE. Smlouva o ESAE vyžaduje, aby dotčený podnik vykonával zcela nebo zčásti svou činnost v oblasti jaderné energie ve Společenství. Na desátou otázku, zda je místo skladování uranu, který je předmětem transakce, relevantní pro účely kvalifikace uvedené v článku 196 AE, je tedy třeba odpovědět záporně.

2. K jedenácté otázce

86. Ze znění článku 73 AE jasně vyplývá, že se tento článek použije pouze na dohody a smlouvy uzavřené mezi podnikem ze Společenství a příslušníkem třetí země. Původ stran dohody je při rozhodování o použitelnosti tohoto ustanovení určující. Vzhledem k tomu, že dohody uzavřené mezi příslušníky třetích zemí ve vztahu ke Společenství nemohou narušit cíl spočívající v bezpečnosti zásobování Společenství, není namístě je podřizovat povolovacímu režimu podle článku 73 AE. Za těchto podmínek je místo, kde se nachází předmět dohody, nerelevantní.

IV – Závěry

87. S ohledem na veškeré předcházející úvahy navrhuji, aby Soudní dvůr na předběžné otázky položené Oberlandesgericht Oldenburg v obou těchto spojených věcech odpověděl následovně:

„1) Takový závazek týkající se obohacování uranu uzavřený mezi podnikem ze Společenství a příslušníkem třetí země, o jaký jde v projednávané věci, je závazkem, jehož předmětem je úprava, přepracování nebo opracování rud, výchozích materiálů nebo zvláštních štěpných materiálů ve smyslu čl. 75 prvního pododstavce AE.

2) Podnik, jehož sídlo se nachází mimo území působnosti Smlouvy o ESAE, není podnikem ve smyslu čl. 196 písm. b) AE pouze z toho důvodu, že udržuje s podnikem ze Společenství obchodní vztah, jehož předmětem je dodání surovin pro účely obohacování uranu nebo uskladnění obohaceného uranu.

3) Použití čl. 75 prvního pododstavce AE není vázáno na podmínku, že materiály dodané pro účely obohacování musejí být totožné s vrácenými materiály. Postačí, že vrácené materiály kvalitativně a kvantitativně odpovídají dodaným materiálům. Krom toho skutečnost, že vlastnictví surovin bylo převedeno podniku pověřenému jejich obohacením, nebrání použití tohoto ustanovení.

4) S ohledem na okolnosti projednávané věci není namístě odpovídat na čtvrtou otázku položenou předkládajícím soudem.

5) S ohledem na odpověď na první otázku již není namístě odpovídat na pátou, šestou, sedmou, osmou a devátou otázku předkládajícího soudu.

6) Skutečnost, že podnik usazený ve třetí zemi nechá uskladnit obohacený uran na území Společenství, nepostačuje k tomu, aby bylo možné jej kvalifikovat jako podnik ve smyslu čl. 196 písm. b) AE.

7) Článek 73 AE se nepoužije na dohody týkající se uranu uskladněného na území Společenství, uzavírané mezi příslušníky třetích zemí ve vztahu ke Společenství.“