ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
51.

Upozorňuji přitom, že zbývající část definice uvedené ve zmíněném ustanovení („které uvádí dostatečné informace o podmínkách nabídky a cenných papírech, které jsou nabízeny, tak, aby byl investor schopen rozhodnout se o koupi nebo upsání těchto cenných papírů“) je patrně v nejlepším případě definicí kruhem. Pokud by v nabídce již byly poskytnuty takové „dostatečné informace“, další zveřejnění prospektu – jehož účelem je takové informace poskytnout ( 13 ) – by nebylo patrně nutné, a lze si jen obtížně představit, že by nabídka mohla uniknout povinnosti zveřejnění prospektu z důvodu, že neobsahovala dostatečné informace, které by investorům umožnily se rozhodnout. Budu tedy mít za to, že uvedená část definice znamená, že v nabídce musí být označeny předmětné cenné papíry a uvedeny informace, jež umožní investorům tyto cenné papíry nabýt, pokud se tak rozhodnou, ale nemusí obsahovat všechny nezbytné informace, které jim umožní přijmout podložené rozhodnutí.
53.

Podle BBesG v původním znění se počáteční zařazení úředníka do platového stupně v rámci platové třídy určuje podle služebního věku, jehož počátek se váže k prvnímu dni měsíce, kdy dovršil 21 let věku. Do dovršení 31 let věku je tedy úředník při přijetí do služebního poměru zařazován do platového stupně, do něhož by byl zařazen, kdyby byl přijat ve věku 21 let. Za určitých okolností se tento služební věk posouvá o doby, které uplynuly po dosažení věku 31 let, a to o čtvrtinu doby, která uplynula do dovršení 35 let věku, a poté o polovinu doby, jež uplynula po této věkové hranici.
7.

J. Saint Prix podala žalobu k First Tier Tribunal (soud prvního stupně) proti rozhodnutí o zamítnutí žádosti o podporu příjmů. Její žalobě bylo vyhověno rozhodnutím ze dne 4. září 2008. Proti tomuto rozhodnutí následně podal Secretary of State for Work and Pensions (ministerstvo práce a důchodů, dále jen „Secretary of State“) opravný prostředek k Upper Tribunal (soud vyššího stupně), který rozhodl ve prospěch Secretary of State dne 7. května 2010. J. Saint Prix poté podala proti rozhodnutí Upper Tribunal odvolání ke Court of Appeal (odvolací soud). Naposled uvedený soud zamítl její odvolání dne 13. července 2011, načež J. Saint Prix podala další opravný prostředek k Supreme Court of the United Kingdom (Nejvyšší soud Spojeného království, dále jen „Supreme Court“).
34.

V této souvislosti nelze samozřejmě zapomínat na to, že klasifikace vlastního ZZÚ členského státu jako třetí země povede k použitelnosti čl. 56 odst. 1 ES, a nikoliv, jako je tomu v případě jiných základních svobod, k jeho vyloučení z působnosti dané svobody. Nicméně pokud by Soudní dvůr dospěl k závěru, že vztahy mezi Nizozemskem a Nizozemskými Antilami představují, co se unijního práva týče, čistě vnitrostátní situaci, potom by projednávaná věc nespadala do působnosti Smlouvy, a tudíž do působnosti žádné ze základních svobod ( 25 ).
7.

V důsledku postavení společnosti TDC na uvedeném trhu jí uložil IT- og Telestyrelsen (národní orgán pro informační a telekomunikační technologie) různé povinnosti v rámci článků 8 a 12 směrnice 2002/19, mezi nimi i povinnost spornou v tomto řízení. IT- og Telestyrelsen společnosti TDC uložil povinnost instalovat na žádost konkurenčního operátora připojovací kabely spojující její optickou infrastrukturu s koncovým spotřebitelem, pokud to zahrnuje výkopové práce na vzdálenost nejvýše 30 metrů.
36.

Za obzvláště problematický považuji koncept, podle kterého je snížení fyzického průtoku plynu pomocí virtuální dodávky v souladu s běžným významem navýšení přepravní kapacity sítě nebo plynovodu. Podle mého názoru se to podobá tvrzení, že odrazení přepravců od fyzického užívání železniční sítě by bylo prostředkem maximalizace kapacity uvedené sítě pro přepravu zboží. Je pravda, že různé obchodní techniky zaměřené na minimalizaci potřeb přepravy komodit, cenností nebo peněz mezi body A a B prostřednictvím odečtení toků z bodu B do bodu A od toků z bodu A do bodu B byly v Evropě známy již ve středověku. Uvedené techniky však nejsou prostředkem k maximalizaci kapacity přepravních sítí, ale obchodními prostředky k obcházení nepříjemností spojených s nedostatkem možností přepravy.
54.

I když jednostranná tupozrakost nutně nepředstavuje omezení v každodenním životě, v konkrétním kontextu řízení vozidel by mohla být považována za potenciální nebezpečí pro osobu, která jí trpí, a pro ostatní účastníky silničního provozu. Pracovní skupina „Zrak“ totiž ve své zprávě uvedla, že i když je pravda, že řízení vozidel lze považovat za činnost vyžadující binokulární vidění, nic to nemění na tom, že vzhledem k odpovědnosti řidičů třídy 2 – je třeba připomenout, že tito řidiči řídí velká vozidla s hmotností více než 3,5 tuny, v kterých je převáženo zboží, nebo také vozidla přepravující více než osm cestujících – musí mít tito řidiči „náhradní oko“, to znamená oko, které je schopno samo vnímat prostředí v případě, že by tito řidiči náhle přestali vidět na druhé oko. Pracovní skupina „Zrak“ měla tedy za to, že minimální zraková ostrost 0,1 by měla být dostatečná k tomu, aby měl řidič nákladního automobilu nebo autokaru čas zareagovat a bezpečně zastavit své vozidlo ( 30 ).
44.

Bylo by patrně neslučitelné se strukturou směrnice, kdyby energetický produkt, který je používán pouze jako surovina ve výrobním procesu, nespadal do oblasti její působnosti na základě čl. 2 odst. 4 písm. b) první odrážky a stejný produkt by zároveň spadal do její působnosti na základě ustanovení odrážky druhé, a to z důvodu, že je používán současně jako palivo. Je-li tedy energetický produkt surovinou pro účely čl. 2 odst. 4 písm. b) první odrážky, je třeba jej klasifikovat jako produkt s dvojím použitím podle druhé odrážky, je-li používán jako palivo i jako surovina.
24.

Použití směrnice 83/182 na daně z registrace motorových vozidel, jež jsou vybírány při uvedení vozidla do provozu, nebrání ani judikatura Soudního dvora ke směrnici 83/183/EHS ( 13 ), jejíž vydání spadá do téže doby. Jak konstatoval Soudní dvůr, čl. 1 odst. 1 směrnice 83/182, který se týká rovněž daní z obratu, spotřebních daní a jiných nepřímých daní, se sice nevztahuje na daně, které nejsou vybírány na základě dovozu jako takového, nýbrž jen na základě registrace nebo užívání vozidla ( 14 ). To, že pojem „nepřímá daň“ může v zásadě zahrnovat i daň z registrace motorových vozidel, však ukazuje čl. 1 odst. 2 směrnice 83/183/EHS, který výslovně vyjímá poplatky za užití věcí, mezi nimi poplatky za registraci motorových vozidel, z oblasti působnosti této směrnice. Restriktivní pohled Soudního dvora při definování nepřímých daní ve smyslu směrnice 83/183/EHS možná jen proto vychází ze skutečnosti, že její čl. 1 odst. 1 výslovně zahrnuje jen nepřímé daně, které se „normálně“ vybírají při dovozu. Daně z registrace motorových vozidel se však již dávno nevybírají ve všech členských státech ( 15 ).
8.

S ohledem na informace, které poskytli v dané době inspektoři během cest do příslušných členských států, dospěla Komise k závěru, že rybolovná práva pro lov tuňáka obecného v Atlantském oceánu od 45° západní délky a ve Středozemním moři, která byla udělena plavidlům lovícím tuňáka plujícím pod vlajkou Řecka, Francie, Itálie, Kypru a Malty, se považují za vyčerpaná k 16. červnu 2008. Rybolovná práva plavidel lovících tuňáka košelkovými nevody plujících pod vlajkou Španělska se považují za vyčerpaná k 23. červnu 2008. S ohledem na tyto skutečnosti a v souladu s výše uvedeným článkem 7 nařízení č. 2371/2002 přijala Komise nařízení č. 530/2008, kterým se zavádí některá nouzová opatření pro plavidla lovící košelkovými nevody tuňáka obecného v Atlantském oceánu východně od 45o západní délky a ve Středozemním moři ( 7 ). Nařízení č. 530/2008 sestává ze tří ustanovení, jež stanoví: „Článek 1 Odlov tuňáka obecného v Atlantském oceánu východně od 45° západní délky a ve Středozemním moři plavidly lovícími košelkovými nevody plujícími pod vlajkou Řecka, Francie, Itálie, Kypru a Malty nebo zaregistrovanými v těchto zemích se zakazuje ode dne 16. června 2008. Rovněž nesmí uvedená rybářská plavidla od uvedeného data přechovávat na palubě, umísťovat do klece pro účely výkrmu nebo chovu, překládat, přemísťovat nebo vykládat tuňáky obecné. Článek 2 Odlov tuňáka obecného v Atlantském oceánu východně od 45 ° západní délky a ve Středozemním moři plavidly lovícími košelkovými nevody plujícími pod vlajkou Španělska nebo zaregistrovanými v této zemi se zakazuje ode dne 23. června 2008. Rovněž nesmí uvedená rybářská plavidla od uvedeného data přechovávat na palubě, umísťovat do klece pro účely výkrmu nebo chovu, překládat, přemísťovat nebo vykládat tuňáky obecné. Článek 3 1. Hospodářské subjekty Společenství, jež jsou předmětem odstavce 2, nebudou [S výhradou odstavce 2 nebudou hospodářské subjekty Společenství] ode dne 16. června 2008 akceptovat vykládku, umísťování do klece pro účely výkrmu nebo chovu a překládku tuňáka obecného odloveného plavidly lovícími košelkovými nevody v Atlantském oceánu východně od 45 ° západní délky a ve Středozemním moři. 2. Vykládka, umísťování do klece pro účely výkrmu nebo chovu a překládka tuňáka obecného ve vodách nebo v přístavech Společenství odloveného v Atlantském oceánu východně od 45 ° západní délky a ve Středozemním moři se povoluje pro plavidla lovící košelkovými nevody plující pod vlajkou Španělska nebo zaregistrovaná v této zemi do dne 23. června 2008.“
75.

Takovéto posouzení tribunal d’arrondissement de Luxembourg nicméně neznamená, že Účetní dvůr byl povinen mít za to, že se nesmí obrátit na Soudní dvůr ohledně nesplnění povinností při správě dovolených. Zaprvé míra přesnosti skutečností nebo důkazů, která je požadována pro účely kvalifikace trestného činu, není totiž nutně stejná jako míra přesnosti, která je požadována pro účely konstatování existence nesplnění povinností, které mají členové Účetního dvora. Zadruhé, pokud by byla věc předložena Soudnímu dvoru na základě čl. 286 odst. 6 SFEU, pouze jemu by každopádně příslušelo posoudit rozsah překážky věci rozsouzené, která by musela být případně přiznána vnitrostátnímu trestnímu rozsudku.
51.

V takových případech ponechává směrnice 2003/96 členským státům určitý prostor pro uvážení, což znamená, že jim přísluší v souladu s uvedenou směrnicí stanovit objektivní kritéria umožňující určit, který produkt mezi palivy uvedenými v příloze I tabulce C uvedené směrnice je v každém jednotlivém případě nutno považovat za obdobný jako produkt skutečně použitý. V tomto ohledu se mohou členské státy inspirovat bodem 14 odůvodnění směrnice 2003/96, který stanoví, že „minimální úrovně zdanění by měly odrážet konkurenční postavení různých energetických produktů a elektřiny. V této souvislosti je vhodné provést výpočet těchto minimálních úrovní pokud možno v závislosti na energetickém obsahu výrobků. Tato metoda by se však neměla uplatnit u pohonných hmot“ (kurziva provedena autorem tohoto stanoviska).
20.

V souvislosti s nárokem na odpočet daně se předkládající soud v rámci své první, druhé a třetí předběžné otázky táže, zda je tento nárok třeba odepřít, když v případě zálohové platby podle článku 65 směrnice o DPH nedošlo k poskytnutí plnění (viz níže část B), a zda je důležité, že dodavatel nadále dluží DPH za neposkytnuté plnění (viz níže část C). S cílem poskytnout vnitrostátnímu soudu širší užitečnou odpověď ( 4 ) se budu nejprve věnovat otázce, za jakých podmínek vůbec vzniká nárok na odpočet daně na základě zálohové platby (viz níže část A).
71.

Uzavření mezinárodních dohod členskými státy se třetími státy je s to ohrozit uskutečnění těchto cílů, neboť unijní opatření na ochranu životního prostředí by zjevně pozbyla svého užitečného účinku, pokud by každý členský stát mohl volně určovat, zda a do jaké míry má v úmyslu podporovat dovoz zelené elektřiny ze třetích států. Jak ve svém písemném i ústním vyjádření zdůraznila Komise, vnitrostátní právní úprava dotčená v původním řízení tím, že předvídá uzavření mezinárodních dohod za účelem uznávání výhod spojených s dovozem zelené elektřiny ze třetích států, je s to zvýhodnit dovoz zelené energie z těchto států na úkor zelené energie vyrobené v členských státech. Kromě toho je třeba podotknout, že ačkoli GSE na jednání tvrdil, že zelená energie dovezená ze Švýcarska nebyla započtena v rámci plnění národních cílů, uzavření mezinárodní dohody mezi členským státem a třetím státem neposkytuje v tomto směru žádnou záruku. Navíc je třeba podotknout, že čl. 20 odst. 4 legislativního nařízení č. 387, které je obsaženo ve vnitrostátním spisu předaném kanceláři Soudního dvora, podle všeho dovoluje zohlednit zelenou energii dovezenou byť z třetího státu pro účely plnění národního cíle, s výhradou uzavření dohody mezi příslušnými ministerstvy Italské republiky a dotyčného třetího státu. Konečně připomínám, že směrnice 2009/28 nyní upravuje danou otázku tak, že koordinuje činnost členských států vůči třetím státům ( 56 ).
95.

Soudní dvůr na tuto otázku odpověděl kladně, přičemž vyšel ze znění čl. 6 odst. 1 směrnice 93/13 a obecně z účelu a obecné systematiky této směrnice. V tomto kontextu zejména zdůraznil, že možnost měnit obsah zneužívajících klauzulí by mohla ohrožovat splnění dlouhodobého cíle stanoveného v článku 7 směrnice 93/13. Taková možnost by totiž mohla přispět k eliminaci odrazujícího účinku pro prodávající a poskytovatele tím, že se takové zneužívající klauzule vůči spotřebiteli jednoduše neuplatní, a mohlo by je to tak svádět k používání uvedených klauzulí, jelikož by věděli, že i když by mělo být rozhodnuto o jejich neplatnosti, může vnitrostátní soud smlouvu v nezbytném rozsahu doplnit, takže by jejich zájmy byly tímto způsobem přesto zajištěny. Taková možnost, byla-li by vnitrostátním soudem uznána, by tedy sama o sobě nebyla způsobilá zajistit stejně účinnou ochranu spotřebitele, jaká vyplývá z neuplatňování zneužívajících klauzulí ( 32 ).
67.

Podle Soudního dvora by v případě neprovedení takové srážky byla daňová správa dotčeného členského státu pravděpodobně nucena uložit příjemci služeb usazenému na území posledně uvedeného státu povinnost oznámit poskytnutí služby uskutečněné poskytovatelem služeb-nerezidentem ( 26 ). Upuštění od srážkové daně by kromě toho vedlo k tomu, že by bylo nutné provést výběr daně u poskytovatele služeb-nerezidenta, což by mohlo znamenat významnou zátěž pro tohoto poskytovatele služeb, jelikož by musel podat daňové přiznání v jazyce, který pravděpodobně neovládá, a vyznat se v daňovém systému jiného členského státu než toho, v němž je usazen ( 27 ).
20.

Tento soud uvádí, že Soudní dvůr ještě neměl příležitost objasnit, zda se judikatura, která stanoví výjimky z použitelnosti právních předpisů o postupech pro zadávání veřejných zakázek v případech in house zadávání, může uplatnit na takové „horizontální in house zadávání“, jako je zadávání dotčené v původním řízení. Tento soud nicméně konstatuje, že smysl a účel výjimky týkající se in house zadávání, jež rozvinula judikatura Soudního dvora, by mohl umožňovat, aby tato plnění spadala do uvedené výjimky, a aby tedy veřejní zadavatelé byli vyňati z povinnosti organizace postupů pro zadávání veřejných zakázek pro tyto druhy veřejných zakázek. Podle předkládajícího soudu však ve světle skutečnosti, že podle judikatury musí být režim výjimek z použitelnosti těchto postupů vykládán restriktivně, přísluší Soudnímu dvoru, aby stanovil, zda horizontální in house zadávání mohou spadat do působnosti této výjimky či nikoli.
24.

Anglická jazyková verze čl. 3 odst. 1 směrnice 72/166 vyžaduje, aby členské státy přijaly vhodná opatření „to ensure that civil liability in respect of the use of vehicles normally based in its territory is covered by insurance“ ( 8 ). Bulharská, česká, estonská, lotyšská, maltská, slovenská, slovinská a finská verze rovněž odkazují na pojem „používání [provoz] vozidel“.
61.

Totéž by mohlo být nyní předpokládáno i v souvislosti s nizozemskou právní úpravou daňové jednotky, jelikož zacházení se zúčastněnými společnostmi jako s jedinou společností má za následek jak to, že ztráty jednotlivých společností mohou být využity pro skupinu podniků jako celek, tak i úplnou daňovou neutralizaci transakcí mezi všemi společnostmi zahrnutými do daňové jednotky. K takové neutralizaci by ale nedošlo v případě, že by do daňové jednotky byla zahrnuta pouze tuzemská mateřská společnost a tuzemské vnukovské společnosti, mezi tuzemskou mateřskou společností a zahraniční dceřinou společností, takže mateřská společnost by si v tomto ohledu mohla ušetřit nevýhody daňové jednotky.
31.

V tomto stanovisku mám v úmyslu navrhnout následující výklad: pokud látka splňuje podmínky stanovené nařízením č. 1610/96, může se na ni podle mého názoru vztahovat dodatkové ochranné osvědčení bez ohledu na to, zda se jedná o safener v rámci směrnice 91/414 nebo nařízení č. 1107/2009 či nikoliv. V této souvislosti je zásadní otázkou to, zda látka, o niž jde ve věci v původním řízení, má skutečný účinek z hlediska ochrany rostlin, či nikoliv. Německá vláda a Komise to zpochybňují, zatímco Bayer CropScience to tvrdí. Jde nicméně o skutkovou otázku, kterou se musí zabývat vnitrostátní soud.
66.

Posouzení kontextu, ve kterém se pojem „střídání plodin“ používá v relevantní právní úpravě, by podle mého názoru mělo být omezeno v první řadě na právní úpravu v oblasti přímých podpor. Právní úprava zemědělské statistiky má odlišný cíl, proto nelze (na rozdíl od názoru německé vlády) předpokládat, že pojem má zcela totožný význam v obou kontextech. Pokud by ale výklad daného pojmu s ohledem na kontext a účel právní úpravy v oblasti přímých podpor nakonec vedl ke stejnému významu, jaký by tento pojem měl v případě právní úpravy v oblasti statistiky, i posledně uvedený výklad by mohl poskytnout určitou oporu.
27.

Otázka, zda by se na základě toho snížila i celková hodnota platebních nároků, které mu příslušejí, na osmkrát 800 eur, tedy na celkem 6400 eur, je předmětem projednávané věci. K takovému snížení hodnoty by nedošlo, pokud by se nově stanovená velikost plochy zohlednila nejen při vyplácení nároků, nýbrž pokud by byl současně opraven také výpočet platebních nároků. Pak by zemědělec získal osm platebních nároků, přičemž každý z nich by měl hodnotu 1000 eur, a mohl by tak i na základě nově stanovené velikosti ploch nadále uplatňovat celou částku 8000 eur.
44.

Pokud je toto porozumění správné, zdá se mi, že není pravděpodobný vznik žádného zjevného narušení systému DPH, pokud jde o rozdíl mezi situací, ve které by Gemeente mohla dodání za rok 2002 považovat za rovnocenné se vstupy v rámci zdanitelného dodání sobě samému v roce 2003, a situací, kdy by takto jednat nemohla. V prvním případě by byla DPH z těchto vstupů odpočitatelná v roce 2002, a tudíž by nemohla být zohledněna pro účely kompenzace z obecního fondu za tento rok, zatímco u DPH z dodání sobě samému by vznikl nárok na kompenzaci z vyrovnávacího fondu DPH v roce 2003. V druhém případě by byly náklady včetně DPH zohledněny při výpočtu kompenzace z obecního fondu v roce 2002 a v roce 2003 by se již žádná DPH neplatila.
28.

Tribunale amministrativo regionale per il Lazio této žalobě vyhověl. Měl za to, že údaje a okolnosti uplatněné Ministero dell’Interno nepředstavují „technické důvody“ ve smyslu čl. 57 odst. 2 písm. b) legislativního nařízení č. 163/2006, ale zakládají se na důvodech souvisejících s vhodností a obtížemi, ke kterým by mohlo dojít při zadání zakázky jinému hospodářskému subjektu. Poté, co Tribunale amministrativo regionale per il Lazio zrušil zadání zakázky, rozhodl, že nemůže smlouvu zbavit účinnosti, jelikož Ministero dell’Interno splnil povinnost průhlednosti a dodržel minimální odkladnou lhůtu požadovanou čl. 121 odst. 5 správního řádu, který provádí čl. 2d odst. 4 směrnice 89/665 do italského právního řádu.
12.

Když se Familienkasse dozvěděla o přestěhování rodiny do Belgie, odňala rodinné přídavky s účinkem od července 2006 a požádala o vrácení rodinných přídavků od tohoto dne a za celé sporné období. Familienkasse měla za to, že i když měla S. Fassbender-Firman podle německé právní úpravy na rodinné přídavky pro sporné období nárok, existoval rovněž nárok na rodinné přídavky v Belgii. Tento nárok dosahoval podle Familienkasse 77,05 eur měsíčně od července do září 2006 a 78,59 eur měsíčně od října 2006 do března 2007. Podle Familienkasse měl být nárok na německé rodinné přídavky podle článků 76 až 79 nařízení č. 1408/71 pozastaven do výše belgických rodinných přídavků a ona již musí vyplácet pouze rozdíl mezi příslušnými částkami v Německu a v Belgii. Podle Familienkasse je skutečnost, že nebylo požádáno o belgické rodinné přídavky, s ohledem na čl. 76 odst. 2 nařízení č. 1408/71 irelevantní, protože účelem tohoto ustanovení je právě zabránit tomu, aby byl systém rozdělení příslušností zavedený nařízením č. 1408/71 obcházen tím, že pojištěnec nepodá žádost o rodinné přídavky.
45.

Kromě toho v případě nedoručení evropského platebního rozkazu žalovanému není možné připustit, že je dotčený nárok skutečně nesporným nárokem, jelikož žalovaný jej v případě neexistence takového doručení právě v žádném okamžiku popřít nemohl. Nejen že bychom tedy v takovém případě narušili samotný cíl nařízení č. 1896/2006, které – což je třeba připomenout – zavádí řízení o evropském platebním rozkazu, pokud jde o „nesporné nároky“, ale nadto a zvláště by se v takovém případě jednalo o zjevné porušení práva na obhajobu, které by navíc mělo pro dlužníka vážné právní následky. Pokud by byl v rámci uplatnění článku 20 tohoto nařízení per analogiam na předložené případy přezkum odmítnut, evropský platební rozkaz by si totiž zachoval svou vykonatelnou povahu, neboť by zůstal v platnosti v souladu s čl. 20 odst. 3 uvedeného nařízení.
10.

V původním řízení se použije ustanovení Lei n.o 150/99, de 11 de setembro de 1999, Aprova o Código do Imposto do Selo ( 6 ) (zákon č. 150/99 ze dne 11. září 1999, kterým se vydává zákoník kolkovného), ve znění platném v letech 2004–2006. Příloha III tohoto zákona nadepsaná „Tabela Geral do Imposto do Selo (em euro)“ [„sazebník kolkovného (v eurech)“], stanoví výši kolkovného z různých operací, jež jsou mu podrobeny. Na základě Decreto-Lei n.o 322-B/2001, de 14 de dezembro de 2001 ( 7 ) (legislativní nařízení č. 322-B/2001 ze dne 14. prosince 2001) byl do přílohy 26 vložen bod 26.3 s následujícím zněním: „Zvýšení základního kapitálu v kapitálových společnostech vkladem majetku jakéhokoli druhu; ze skutečné hodnoty majetku jakéhokoli druhu, jenž byl nebo má být vložen společníky, po odečtení přijatých závazků a nákladů vynaložených společností v souvislosti s každým vkladem – 0,4 %“ ( 8 ).
55.

Srovnání navrhované předkládajícím soudem však nelze akceptovat. Nelze totiž mít za to, že se dovozce, který nesplnil formální požadavky stanovené v článku 3 nařízení č. 661/2008, nachází ve stejné situaci jako dovozce, který je splnil. Článek 20 Listiny by sice mohl případně bránit uvedeným požadavkům, pokud by bylo konstatováno, že jsou neodůvodněné, svévolné či zjevně nepřiměřené v poměru k cíli sledovanému právní úpravou, která je stanoví. Ze spisu však nevyplývá, že by toto bylo tvrzeno ve věci v původním řízení, a posouzení tohoto ustanovení nevede k závěru, že by tomu tak mohlo být.
64.

V tomto posledně uvedeném rozsudku totiž Soudní dvůr připomněl svou ustálenou judikaturu, podle které by bylo neslučitelné s požadavky inherentními samotné podstatě unijního práva jakékoli ustanovení vnitrostátního právního řádu, či jakákoli právní, správní nebo soudní praxe, které by měly za následek oslabení účinnosti unijního práva tím, že by odmítaly soudci příslušnému pro použití tohoto práva pravomoc učinit v samotném okamžiku tohoto použití vše, co je nezbytné pro to, aby nebyla použita vnitrostátní legislativní ustanovení, která by případně představovala překážku pro plnou účinnost norem unijního práva. Tak by tomu bylo, pokud by v případě rozporu mezi ustanovením unijního práva a vnitrostátním zákonem bylo vyřešení tohoto rozporu vyhrazeno jinému orgánu, než je soud povolaný k zajišťování uplatňování unijního práva, nadanému vlastní posuzovací pravomocí, i kdyby z toho vyplývající překážka plného účinku tohoto práva byla jen dočasná ( 26 ).