ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
35

Tento závěr není zpochybněn argumenty, které žalobce uvádí v replice, v níž sice připouští, že podle převládající judikatury unijních soudů je druhý bod návrhových žádání nepřípustný, nicméně tvrdí, že to má za následek, že účinný výkon jeho práva na přezkum a na účinnou soudní ochranu by mohl být zpožděn nepřijatelným způsobem a v konečném důsledku znemožněn. Žalobce tedy uvádí, že v zájmu účinného provádění nařízení č. 1367/2006 a za účelem ochrany jeho práv by měl být meritorní přezkum jeho námitek proti prováděcímu nařízení 2016/1056 předmětem řízení před Tribunálem. Tento argument však musí být odmítnut. Článek 12 nařízení č. 1367/2006 sice dává žalobci právo obrátit se na Soudní dvůr Evropské unie, ale týká se pouze rozhodnutí, které Komise přijala v reakci na žádost o vnitřní přezkum. Na rozdíl od toho, co tvrdí žalobce, rozsudek ze dne 15. prosince 2016, TestBioTech a další v. Komise (T‑177/13, nezveřejněný, EU:T:2016:736), na který se v tomto ohledu odvolává, potvrzuje, že i přestože je žádosti o vnitřní přezkum správního aktu vlastní to, že žalobce zpochybňuje legalitu nebo opodstatněnost uvedeného aktu, neznamená to, že žalobce je v rámci žaloby na neplatnost směřující proti odmítnutí přezkumu oprávněn vznést argumenty zpochybňující přímo legalitu či opodstatněnost uvedeného aktu (rozsudek ze dne 15. prosince 2016, TestBioTech a další v. Komise, T‑177/13, nezveřejněný, EU:T:2016:736, bod 56).
15

Odvolací senát uvedl, že starším označením, na němž byl návrh na prohlášení neplatnosti založen, je obchodní firma vedlejší účastnice, Gugler France. Odvolací senát měl nejprve za to, že podmínky stanovené v čl. 8 odst. 4 nařízení č. 207/2009 jsou splněny. Zaprvé měl totiž za to, že starší označení bylo užíváno v obchodním styku, jehož význam není pouze místní. V tomto ohledu měl odvolací senát za to, že důkazy předložené vedlejší účastnicí, zejména kopie její výroční zprávy za roky 2002 a 2003, jakož i faktury postačují k prokázání toho, že vedlejší účastnice pod svou obchodní firmou vykonávala činnosti související s činnostmi, pro něž byla založena, a to přede dnem podání přihlášky zpochybněné ochranné známky a s významem, který není pouze místní. Zadruhé odvolací senát uvedl, že vedlejší účastnice získala práva k označení dne, kdy byla zapsána do obchodního rejstříku, který je relevantním datem podle článku L. 210‑6 francouzského obchodního zákoníku, v projednávaném případě dne 7. února 2002, tedy přede dnem podání přihlášky zpochybněné ochranné známky. Zatřetí odvolací senát konstatoval, že podle článku L. 711‑4 francouzského zákoníku duševního vlastnictví, na kterém se zakládal návrh na prohlášení neplatnosti, obchodní firma vedlejší účastnice jí přiznává právo zakázat užívání pozdější ochranné známky, existuje-li nebezpečí záměny u veřejnosti.
22

EUIPO, podporovaný vedlejší účastnicí, argumenty žalobkyně popírá. EUIPO má za to, že striktně doslovný výklad čl. 8 odst. 3 nařízení č. 207/2009 by znamenal, že by toto ustanovení mohlo být použito pouze v případě, že označení jsou totožná, a vedl by k tomu, že toto ustanovení bude neúčinné. Domnívá se totiž, že přihlašovatel ochranné známky by se mohl vyhnout jeho uplatnění, když by mírně změnil starší ochrannou známku, a že tato situace by vážně poškodila zájmy majitele starší ochranné známky. Má za to, že pokud by byla ochranná známka zapsána i přes podobnost mezi oběma označeními, by přihlašovatel zpochybněné ochranné známky byl s to zabránit jakémukoli pozdějšímu zápisu nebo jakémukoli užívání starší ochranné známky původním majitelem. Cílem výše uvedeného ustanovení je přitom podle něj právě zabránit zneužití ochranné známky jednatelem majitele této ochranné známky, jelikož jednatel může využít znalostí a zkušeností získaných během obchodního vztahu, a tudíž neprávem těžit z úsilí a investic vynaložených majitelem ochranné známky. Podle jeho názoru je třeba toto ustanovení vykládat diferencovaně, aby byl účinně chráněn legitimní majitel proti nekalým praktikám jeho zástupců, a to tím způsobem, že se jeho použití rozšíří nad rámec striktní totožnosti. Srovnání označení provedené podle čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009 [nyní čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení 2017/1001] a srovnání označení uskutečněné s ohledem na čl. 8 odst. 3 uvedeného nařízení nejsou nezbytně stejná. Tvrdí, že srovnání označení na základě čl. 8 odst. 3 nařízení č. 207/2009 se zaměřuje na zájmy majitele starší ochranné známky. V projednávaném případě odvolací senát nepoužil kritérium podobnosti přičitatelné čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009, ale v závislosti na specifické povaze označení přezkoumal, zda tato označení mohou být považována za „podstatně“ podobná, takže by byly poškozeny legitimní zájmy majitele ochranné známky a žalobkyně by mohla neprávem těžit ze svého vztahu s uvedeným majitelem. Článek 8 odst. 3 nařízení č. 207/2009 se tedy podle něj v projednávané věci použije nad rámec totožných označení vzhledem ke specifické povaze dotčených označení.
10

Komise dále v bodě 11 odůvodnění napadeného rozhodnutí vysvětlila, že by mohla zbavit imunity generálního ředitele úřadu OLAF, pouze pokud by byla informována dostatečně jasně a přesně o důvodech, pro které se soudní orgán, který žádost podal, domnívá, že obvinění vznesená vůči řediteli úřadu OLAF by mohla případně odůvodnit jeho vyslechnutí jako podezřelého. Pokud k tomu nedojde, jakákoliv osoba, jíž se vyšetřování úřadu OLAF týká, by mohla prostřednictvím uvedení zjevně neopodstatněných tvrzení proti jeho generálnímu řediteli ochromit fungování tohoto subjektu, což by bylo v rozporu se zájmy Unie. Pokud jde v projednávaném případě o obvinění z protiprávních telefonních odposlechů, Komise má za to, že na základě dopisu ze dne 23. června 2015 má nyní velmi jasné a přesné údaje ukazující, že soudní orgán, který žádost podal, mohl mít rozumně za to, a v každém případě aniž by jednal svévolně nebo zneužívajícím způsobem, že obvinění vznesená vůči žalobci odůvodňují pokračovat v jeho vyšetřování. V této situaci by bylo odmítnutí zbavit žalobce imunity v rozporu se zásadou loajální spolupráce s vnitrostátními orgány. Komise byla tedy povinna vyhovět žádosti o zbavení imunity, pokud jde o tato obvinění.
100

Z toho vyplývá, že i kdyby se připustilo, že Komise tím, že v rozhodnutí ze dne 3. března 2009 schválila, aby se do celkového programu zavedlo nové opatření technické pomoci, poskytla portugalským orgánům přesné ujištění v souvislosti s financováním určitých výdajů v rámci kontrolních činností uskutečněných portugalskými orgány, byla by taková ujištění v každém případě v rozporu s platnými předpisy, a nemohla by tedy u Portugalské republiky vyvolat legitimní očekávání týkající se způsobilosti dotčených výdajů k financování Unií.
7

Zrušovací oddělení zejména uvedlo, že slovo „deep“, které znamená „hluboký“, je použito pro charakterizaci hlubokého vroubkování lupínků, což je forma, kterou četní výrobci lupínků používají pro své výrobky. Dospělo tudíž k závěru, že výraz „exxtra deep“ je relevantní veřejností chápán jako popis vroubkovaného tvaru lupínků. Mělo však za to, že tato úvaha platí pouze pro lupínky a jim podobné výrobky, které by mohly být prodávány ve vroubkované podobě. Naproti tomu ve vztahu k ostatním výrobkům mělo zrušovací oddělení za to, že sporná ochranná známka není popisná. Poukázalo na to, že zejména sušené ovoce a zelenina nejsou prodávány krájené ve vroubkované podobě, tak jak jsou prodávány lupínky. Zrušovací oddělení tedy dospělo k závěru, že zápis sporné ochranné známky musí být zachován pro „konzervované, sušené a vařené ovoce a zeleninu“ spadající do třídy 29.
6

Auditorská společnost (dále jen „auditor“) provedla na žádost Komise audit projektu (dále jen „audit“). Tento audit byl rozdělen do dvou fází: první fáze, která trvala od 8. do 12. dubna 2013, se vztahovala na období od 30. prosince 2011 do 31. prosince 2012 a druhá fáze, která proběhla v období od 21. do 23. července 2014, se vztahovala na následující období, až do 26. dubna 2013.
83

Zadruhé je třeba uvést, že i za předpokladu, že by sporná ochranná známka získala samostatný význam a rozlišovací způsobilost v Bulharsku, které je jediným členským státem, kde je výraz „devin“ popisný, a byla by tedy platná jako ochranná známka Evropské unie, nic to nemění na tom, že nařízení č. 207/2009 v samotné definici výlučného práva plynoucího z takové ochranné známky stanoví záruky určené k ochraně zájmů třetích osob.
33

Pokud jde o třetí argument, ESVČ mohla mít za to, aniž se dopustila zjevně nesprávného posouzení, že kvality zdůrazňované žalobkyní musí mít nezbytně každý vedoucí delegace, který je ve funkci více let, a že přiznat na tomto základě požadované prodloužení by zcela nebo téměř znemožnilo provádění rotace na této úrovni odpovědnosti.
74

Soudní přezkum dodržování unijního právního řádu je kromě toho zajištěn, jak vyplývá z čl. 19 odst. 1 SEU, nejen Soudním dvorem, ale i soudy členských států (viz rozsudek ze dne 28. dubna 2015, T & L Sugars a Sidul Açúcares v. Komise, C‑456/13 P, EU:C:2015:284, bod 45 a citovaná judikatura). V projednávaném případě, jak zdůrazňuje Rada, je jednou z hlavních výtek uplatněných žalobci to, že nemohli hlasovat v referendu konaném dne 23. června 2016, ani volit v parlamentních volbách, které vedly k přijetí zákona o oznámení záměru vystoupit z Evropské unie z roku 2017. Proti těmto postupům hlasování občanů Spojeného království a ostatně i proti oznámení záměru vystoupit lze přitom podat žalobu k soudu Spojeného království, který případně může položit Soudnímu dvoru otázku týkající se výkladu Smluv prostřednictvím předběžné otázky podle článku 267 SFEU. V tomto ohledu je nutno konstatovat, že soudy Spojeného království se již několikrát zabývaly legalitou postupů a aktů orgánů Spojeného království, jejichž cílem je realizovat proces vystoupení podle článku 50 SEU. Rozsudkem ze dne 28. dubna 2016 High Court of Justice (England and Wales), Queen’ s Bench Division (Administrative Court) [Vrchní soud (Anglie a Wales), oddělení Queen’s Bench (správní senát), Spojené království] rozhodl o žalobě, kterou H. Shindler a další žalobci zpochybnili bezvadnost referenda konaného dne 23. června 2016, přičemž tvrdili, že občané Spojeného království, kteří pobývají v jiném členském státě Unie více než patnáct let, byli na základě „pravidla 15 let“ (15 years rule) zbaveni volebního práva v rozporu s unijním právem. Jak bylo zdůrazněno na jednání, tentýž soud rovněž rozsudkem ze dne 12. června 2018 zamítl návrh, kterým paní E. Webster a další žalobci zpochybňovali vzhledem k údajné neexistenci rozhodnutí o vystoupení přijatého v souladu s ústavními předpisy Spojeného království skutečnost, že Spojené království vede jednání směřující k uzavření dohody o vystoupení.
10

Dne 5. října 2016 podala žalobkyně proti napadenému rozhodnutí stížnost podle čl. 90 odst. 2 služebního řádu, použitelného na smluvní zaměstnance na základě článku 117 PŘOZ. Na podporu své stížnosti žalobkyně uplatnila nesprávné právní posouzení, jehož se PMO dopustil, a „zjevně nesprávného posouzení prováděcích pravidel k článku 67 služebního řádu a čl. 2 odst. 3 písm. b) přílohy VII služebního řádu“. Žalobkyně kromě toho uvedla, že podle burundského občanského zákoníku je zletilou osoba, která dosáhla věku 21 let. Podle burundského občanského zákoníku tak žádné z obou dotčených dětí nelze považovat za zletilou osobu. Obě dvě děti tedy zůstávají v opatrovnické péči žalobkyně do dosažení věku 21 let. Žalobkyně dospěla k závěru, že na základě čl. 2 odst. 3 písm. b) přílohy VII služebního řádu má nárok na příspěvky na vyživované dítě v případě obou dotčených dětí až do dosažení věku 21 let a do okamžiku, kdy opatrovnictví zanikne.
7

Rozhodnutím C(2017) 3130 final ze dne 4. května 2017 (dále jen „druhé napadené rozhodnutí“) Komise žádost žalobkyně zamítla. Komise nejprve připomněla, že dotčené dokumenty byly součástí správního spisu týkajícího se řízení o kontrole státních podpor a že na základě judikatury měla za to, že z toho důvodu se na dotčené dokumenty vztahovala obecná domněnka důvěrnosti na základě výjimek stanovených v čl. 4 odst. 2 první a třetí odrážce nařízení č. 1049/2001, a to i po definitivním ukončení vyšetřování. Komise zejména připomněla, že co se týče řízení o kontrole státních podpor, nařízení Rady (EU) 2015/1589 ze dne 13. července 2015, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku 108 [SFEU] (Úř. věst. 2015, L 248, s. 9), obsahuje zvláštní pravidla týkající se nakládání s informacemi získanými v rámci řízení o kontrole státních podpor, a v důsledku toho by poskytnutí přístupu ke spisu tohoto řízení jiné třetí straně než dotčenému členskému státu podle nařízení č. 1049/2001 vedlo k narušení rovnováhy, kterou normotvůrce hodlal nastolit mezi povinností členských států sdělovat Komisi citlivé informace, včetně těch, které se týkají dotčených podniků, a zárukou zvýšené ochrany podle nařízení 2015/1589 spojenou s informacemi takto předanými Komisi. Komise kromě toho připomněla, že nařízení 2015/1589 vyžaduje ochranu profesního tajemství, a na základě judikatury měla za to, že vzhledem k tomu, že dotčené dokumenty obsahují citlivé informace týkající se hospodářských činností dotčených podniků, vztahuje se na ně obecná domněnka důvěrnosti, podle které by jejich zpřístupnění v zásadě porušilo ochranu obchodních zájmů těchto podniků, a to i po ukončení vyšetřování.
62

V tomto ohledu je třena poznamenat, že přestože oznámení prostřednictvím doporučeného dopisu s potvrzením o přijetí není jediným možným způsobem oznamování správních rozhodnutí, nic to nemění na tom, že zůstává díky svým zvláštním zárukám jak pro dotčeného jednotlivce tak pro správní orgán zvláště bezpečným řešením (v tomto smyslu viz usnesení ze dne 16. prosince 2010, AG v. Parlament, F‑25/10, EU:F:2010:171, bod 38), a to o to více, jestliže dotčená osoba působí mimo orgány (v tomto smyslu viz usnesení ze dne 16. prosince 2010, AG v. Parlament, F‑25/10, EU:F:2010:171, bod 39). Jednou z těchto záruk je zejména ujištění se, díky podpisu příjemce na potvrzení o přijetí, že uvedený příjemce si je vědom toho, že je mu určen dopis, který si vyžaduje jeho pozornost. Přitom ze spisu vyplývá, že zpráva o přečtení na rozdíl od poštovního potvrzení o přijetí neposkytuje takovou záruku. Na rozdíl od podpisu potvrzení o přijetí adresátem dopisu nebo napsání a zaslání potvrzení o doručení emailu jeho adresátem dotčená zpráva o přečtení z důvodu svého automatického vytvoření a odeslání prostřednictvím počítačového systému adresáta, jak bylo již uvedeno v bodě 61 výše, neumožňuje s jistotou prokázat, že žalobkyně určitě věděla nebo měla možnost se dozvědět o sporném dopise v den odeslání uvedené zprávy.
26

Lze dodat, že i kdyby se mělo za to, že tyto možnosti vyjádřit se k rozhodnutí čtvrtého odvolacího senátu CCB v. CB nejsou dostatečné k dodržení práva žalobkyně být vyslechnuta, by napadené rozhodnutí v důsledku toho nebylo stiženo vadou [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 15. července 2015, Australian Gold v. OHIM – Effect Management & Holding (HOT), T‑611/13, EU:T:2015:492, bod 18 a citovaná judikatura]. Vzhledem k tomu, že v bodě 47 níže bude uvedeno, že úvahy odvolacího senátu týkající se dobrého jména starší ochranné známky ve Francii jsou opodstatněné nezávisle na posouzení v rozhodnutí čtvrtého odvolacího senátu CCB v. CB, by totiž dotčené správní řízení nemohlo vést k jinému výsledku, pokud by žalobkyně měla možnost vyjádřit se k tomuto rozhodnutí v návaznosti na vyjádření vedlejšího účastníka v odpovědi na její odvolání před odvolacím senátem.
24

V tomto ohledu je třeba zaprvé konstatovat, jak bylo uvedeno v bodě 16 výše a na rozdíl od toho, co tvrdí Portugalská republika, že čl. 31 odst. 4 písm. c) nařízení č. 1290/2005 výslovně zmiňuje platbu zůstatku dotčených výdajů, což nezbytně implikuje, že lze provést prozatímní zálohové platby požadované podpory bez ohledu na to, že taková možnost není stanovena v dotčeném vnitrostátním právu.
8

V tomto rozhodnutí OOUPS uvedl, že povinnost vyslechnout dotyčnou osobu před propuštěním nemusí být dodržena, jestliže tak jako v projednávané věci, která se týká dočasného zaměstnance přijatého do zaměstnání na základě článku 2 písm. c) pracovního řádu, bylo rozhodnutí o ukončení smlouvy přijato z důvodu ztráty důvěry. OOUPS měl každopádně za to, že argument k porušení práv na obranu musí být odmítnut, jelikož žalobce měl možnost vyjádřit svůj názor k odchodu z kabinetu zejména v průběhu schůzek, které proběhly v září a prosinci 2015.
90

Nicméně i za předpokladu, že v případě žalobkyně, která při čerpání PVOD byla stále úředníkem Komise, došlo k novému „nástupu do služebního poměru“ z důvodu jejího zaměstnání u agentury EMSA od 1. června 2015, kdy již byla reforma z roku 2014 v platnosti, dopad tohoto nového „nástupu do služebního poměru“ může být posuzován pouze ve vztahu k zvláštnímu rámci a cíli nových ustanovení v oblasti stanovení přírůstkových sazeb nároků na důchod (1,8 %) a věku odchodu do důchodu (66 let), přičemž tímto cílem je, že při „uplatňování nových pravidel a opatření [v oblasti nároků na důchod musí být nicméně] respektována nabytá práva zaměstnanců, kteří byli ve služebním nebo pracovním poměru [rovněž s agenturami] před vstupem [reformy z roku 2014] v platnost, jakož i oprávněná očekávání těchto zaměstnanců“.
203

Podle čl. 134 odst. 1 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. V souladu s článkem 135 jednacího řádu může nicméně Tribunál v souladu s požadavky ekvity rozhodnout, že účastník řízení, který neměl úspěch ve věci, ponese vlastní náklady řízení a nahradí pouze část nákladů řízení vynaložených druhým účastníkem řízení, nebo se mu náhrada nákladů řízení neuloží. Dále Tribunál může uložit účastníku řízení, a to i když měl úspěch ve věci, částečnou nebo i úplnou náhradu nákladů řízení, odůvodňuje-li to jeho chování, a to i před zahájením řízení, zejména pokud způsobil druhému účastníku řízení náklady, které Tribunál posoudí jako náklady způsobené bezdůvodně nebo zlovolně.
32

Na druhé straně žalobkyně připomíná, že dřívější pokojná koexistence může přispět ke snížení nebezpečí záměny. Tvrdí, že by měly být rovněž zohledněny dvě další skutečnosti k „umožnění koexistence do budoucna“. Zaprvé kupujícími dotčených výrobků a služeb jsou vysoce kvalifikované, obezřetné a specializované osoby, které mají znalosti týkající se trhu a společností, které na něm působí. Zadruhé je žalobkyně údajně dlouhodobě přítomna na trhu, je zde dobře známá a vybudovala si na něm dlouhodobé vztahy. Má za to, že nepopiratelně prokázala, že svou ochrannou známku SWEMAC používala již přinejmenším od roku 2004. Tvrdí, že byly spolu s vedlejší účastnici informovány o své vzájemné existenci a příslušných obchodních činnostech od roku 1998, což by mělo rozptýlit veškeré případné pochybnosti ohledně otázky, zda jí vedlejší účastnice poskytla „jasný souhlas“, nebo se zdržela veškerého jednání od roku 1998, a to i přesto, že byla informována o existenci a obchodních činnostech žalobkyně včetně toho, že žalobkyně užívala výraz „swemac“ jako ochrannou známku nebo firmu.
127

Podle judikatury je za určitých podmínek možné, že rozhodnutí vydané orgánem povolaným k účasti na trestním soudnictví v daném vnitrostátním právním řádu, kterým bylo skončeno trestní stíhání obviněného, má za následek zastavení trestního stíhání s konečnou platností. V takovém případě je třeba mít za to, že situace dotčené osoby spadá do působnosti zásady ne bis in idem, a to navzdory skutečnosti, že žádný soud v rámci daného řízení nekonal a rozhodnutí přijaté na konci trestního stíhání nemělo formu rozsudku (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 11. února 2003, Gözütok a Brügge, C‑187/01 a C‑385/01, EU:C:2003:87, body 27 až 31). Naopak zásada ne bis in idem se nepoužije na rozhodnutí, kterým orgán členského státu v rámci meritorního posouzení věci, která mu byla předložena, zastavil ve fázi předcházející obvinění osoby podezřelé ze spáchání trestného činu trestní stíhání, pokud tímto rozhodnutím o zastavení trestního stíhání nebylo podle vnitrostátního práva tohoto státu pravomocně ukončeno trestní řízení, a rozhodnutí tudíž nebrání dalšímu trestnímu stíhání pro tentýž čin v uvedeném státě (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 22. prosince 2008, Turanský, C‑491/07, EU:C:2008:768, bod 45).
42

V bodech 22 až 24 napadených rozhodnutí měl odvolací senát za to, že musí ověřit, zda z pohledu relevantní veřejnosti existuje dostatečně přímá a konkrétní vazba mezi dotčenými označeními a spornými výrobky a službami. Za tímto účelem roztřídil odvolací senát uvedené výrobky a služby do kategorií. Sporné výrobky náležející do třídy 9 rozdělil do tří různých kategorií, a sice kategorie c) „Přístroje pro záznam, zpracování, vysílání, příjem a zobrazení signálů, dat, obrazu a zvuku“, kategorie d) „Měřicí, kontrolní a regulační přístroje“; analytické přístroje“ a kategorie e) „Zařízení pro napájení proudem“. Následně rozdělil sporné služby náležející do třídy 37 do dvou kategorií, a sice kategorie k) „Montáž, servis a údržba dílů a příslušenství různých výrobků“ a kategorie l) „Opravy a úpravy motorových vozidel na akcích motoristického sportu“. Dále shledal, že každá ze sporných služeb spadajících do tříd 38 a 41 náleží do odlišné kategorie pro každou třídu, a sice kategorie m) „Radiolokační služby, přenos zvuku, dat a obrazů přes satelit“ a kategorie n) „Vzdělávání a výuka třetích osob v oblasti elektrotechniky a elektroniky“. Konečně měl za to, že sporné služby náležející do třídy 42 musí být rozděleny do dvou kategorií, a sice kategorie o) „Vytváření a instalace počítačových programů pro zpracování dat“ a kategorie p) „Technické konzultace“.
70

Zadruhé, co se týče zájmu občanů na přezkumu legality aktů unijních orgánů, je třeba mít za to, že s ohledem na judikaturu citovanou v bodě 66 výše, taková obecná tvrzení nejsou sama o sobě s to prokázat, že zásada transparentnosti má v projednávaném případě zvláštní význam, který by mohl převážit nad důvody odepření přístupu ke spornému dokumentu (v tomto smyslu a obdobně viz rozsudek ze dne 15. září 2016, Herbert Smith Freehills v. Komise, T‑755/14, nezveřejněný, EU:T:2016:482, bod 74).
44

Závěrem lze konstatovat, že na rozdíl od toho, co tvrdí Parlament (viz výše bod 26), ze spisu vyplývá, že důvod uvedený poslancem EP jako odůvodnění rozhodnutí o ukončení, to znamená ztráta důvěry, není věrohodný. V důsledku toho se vyhověním žádosti o ukončení smlouvy APA s žalobcem, kterou z tohoto důvodu podal uvedený poslanec, OOUPS dopustil zjevně nesprávného posouzení.