Článek 4 rozhodnutí Rady přidružení č. 1/95 o provádění závěrečné etapy celní unie musí být vykládán v tom smyslu, že taková daň z provozu motorových vozidel, jako je daň dotčená v původní řízení, kterou musí hradit držitelé nákladních vozidel registrovaných v Turecku projíždějících přes Maďarsko jako stát tranzitu, představuje poplatek s účinkem rovnocenným clu.

Proto je třeba připomenout, že každé jednostranně uložené finanční zatížení, byť by bylo minimální, bez ohledu na svůj název nebo způsob vybírání, postihující zboží z důvodu skutečnosti, že překračuje hranici, představuje, pokud není clem jako takovým, poplatek s rovnocenným účinkem ve smyslu článků 28 a 30 SFEU (rozsudek ze dne 18. ledna 2007, Brzeziński, C‑313/05, EU:C:2007:33, bod 22 a citovaná judikatura, a rozsudek ze dne 2. října 2014, Orgacom, C‑254/13, EU:C:2014:2251, bod 23). Odůvodnění zákazu poplatků s účinkem rovnocenným clům spočívá ve skutečnosti, že tyto poplatky představují překážku pro pohyb zboží, jelikož vedou k umělému zvýšení ceny dováženého nebo vyváženého zboží ve srovnání s vnitrostátním zbožím (rozsudek ze dne 21. března 1991, Komise v. Itálie, C‑209/89, EU:C:1991:139, bod 7).

Mimoto jsou poplatky s účinkem rovnocenným clům zakázány bez ohledu na to, s jakým cílem byly zavedeny, i bez ohledu na určení příjmů, které z nich plynou (rozsudek ze dne 21. června 2007, Komise v. Itálie, C‑173/05, EU:C:2007:362, bod 42 a citovaná judikatura).

Dále celní unie nezbytně znamená, že mezi členskými státy musí být zajištěn volný pohyb zboží. Tato svoboda jako taková by nebyla úplná, pokud by členské státy měly možnost jakýmkoliv způsobem bránit nebo vytvářet překážky pohybu zboží v tranzitním režimu. Je třeba tudíž uznat, jako důsledek celní unie a ve vzájemném zájmu členských států, existenci obecné zásady volného tranzitu zboží uvnitř Unie (rozsudek ze dne 21. června 2007, Komise v. Itálie, C‑173/05, EU:C:2007:362, bod 31 a citovaná judikatura). Členské státy by totiž zasahovaly do této zásady, pokud by uplatňovaly na zboží v tranzitním režimu na svém území tranzitní cla nebo jakékoliv jiné poplatky vztahující se k tomuto tranzitu (rozsudek ze dne 16. března 1983, SIOT, 266/81, EU:C:1983:77, bod 19).

Rovněž je třeba uvést, že Soudní dvůr již rozhodl, že poplatek, jehož předmětem je přeprava zboží a který je vybírán nikoli z výrobků jako takových, ale z nezbytné činnosti ve vztahu k výrobku, může spadat do působnosti článku 30 SFEU (rozsudek ze dne 17. července 2008, Essent Netwerk Noord a další, C‑206/06, EU:C:2008:413, bod 44 a citovaná judikatura). Takový poplatek totiž přímo postihuje zboží, pokud je vybírán v souvislosti s jeho přepravou nebo použitím pozemních komunikací a je v prvním okamžiku hrazen držitelem nákladního vozidla (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 17. července 1997, Haahr Petroleum, C‑90/94, EU:C:1997:368, bod 38).

S ohledem na judikaturu citovanou v bodech 40 až 43 tohoto rozsudku je tudíž třeba konstatovat, že ačkoli není daň z provozu motorových vozidel vybírána přímo z výrobků, postihuje zboží, které je přepravováno vozidly registrovanými ve třetí zemi, mimo jiné v Turecku, z důvodu překročení maďarské hranice, a nikoli z důvodu služby přepravy, jak tvrdí maďarská a italská vláda.

(viz body 39, 40, 42, 43, 46, 49 a výrok)