ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Keywords

Subject of the case

Výrok



Keywords

Ochranná známka Společenství – Přezkumné řízení – Žaloba podaná k unijnímu soudu – Příslušnost Tribunálu – Přezkum legality rozhodnutí odvolacích senátů – Zrušení nebo změna z důvodů, které se vyskytnou až po přijetí rozhodnutí – Vyloučení (Nařízení Rady č. 207/2009, čl. 65 odst. 2) (viz bod 24)

2. Ochranná známka Společenství – Vyjádření třetích stran a námitky – Přezkum námitek – Důkaz užívání starší ochranné známky – Skutečné užívání – Pojem – Výklad zohledňující ratio legis čl. 42 odst. 2 a 3 nařízení č. 207/2009 (Nařízení Rady č. 207/2009, čl. 42 odst. 2 a 3) (viz bod 56)

3. Ochranná známka Společenství – Vyjádření třetích stran a námitky – Přezkum námitek – Důkaz užívání starší ochranné známky – Skutečné užívání – Pojem – Kritéria posouzení (Nařízení Rady č. 207/2009, čl. 42 odst. 2 a 3) (viz bod 58–60, 95–98)

4. Ochranná známka Společenství – Vyjádření třetích stran a námitky – Přezkum námitek – Důkaz užívání starší ochranné známky – Užívání ochranné známky v podobě, která se liší prvky nezhoršujícími rozlišovací schopnost ochranné známky [Nařízení Rady č. 207/2009, čl. 15 odst. 1 druhý pododstavec písm. a) a čl. 42 odst. 2 a 3] (viz body 73, 74)

Subject of the case

Předmět

Žaloba podaná proti rozhodnutí čtvrtého odvolacího senátu OHIM ze dne 3. září 2012 (věc R 2103/2010–4) týkajícímu se námitkového řízení mezi společnostmi Nestlé Schöller GmbH & Co. KG a Lotte Co. Ltd

Výrok

Výrok

1) Rozhodnutí čtvrtého odvolacího senátu Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM) ze dne 3. září 2012 (věc R 2103/2010–4), týkající se námitkového řízení mezi společnostmi Nestlé Schöller GmbH & Co. KG a Lotte Co. Ltd, se zrušuje.

2) OHIM ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené společností Nestlé Unternehmungen Deutschland GmbH.

3) Společnost Lotte Co. Ltd ponese vlastní náklady řízení.
(viz body 45, 46, 52, 59)

Vzhledem k tomu, že podání žádosti s cílem získat odlišnou registraci a nový název pro nový léčivý přípravek namísto podání žádosti o změnu a rozšíření registrace pro první léčivý přípravek je výsledkem obchodního rozhodnutí výrobce, tržní strategie podniku nemůže mít vliv na uplatnění období zákonné ochrany údajů. Vyloučení možnosti využít zrychleného postupu pro účely registrace vždy, když je varianta referenčního výrobku, která byla později registrována, předmětem nového označení, by totiž vedlo k upřednostnění formální stránky před podstatou a umožnilo by žadatelům snadno získat dodatečnou ochranu údajů tím, že obejdou cíle obecného zájmu sledované zavedením tohoto zrychleného postupu.

Pojem „souhrnná registrace“ stanovený v čl. 6 odst. 1 druhém pododstavci směrnice 2001/83 o kodexu Společenství týkajícím se humánních léčivých přípravků je vykládán v tom smyslu, že na nové léčebné indikace, nové síly, dávky a cesty podání, jakož i nové lékové formy původního léčivého přípravku se nevztahuje samostatné období zákonné ochrany údajů. Pokud je tudíž registrace takových vývojů zahrnuta do souhrnné registrace původního léčivého přípravku, udělení registrace pro takové vývoje nevede k získání samostatného období zákonné ochrany údajů.

Cílem čl. 10 odst. 1 směrnice 2001/83 o kodexu Společenství týkajícím se humánních léčivých přípravků, který stanoví možnost odchýlit se od požadavku předložit pro účely získání registrace pro léčivý přípravek výsledky farmaceutických zkoušek, předklinických zkoušek a klinických hodnocení v souladu s čl. 8 odst. 3 písm. i) téže směrnice, pokud může žadatel prokázat, že léčivý přípravek, který je předmětem žádosti, je generikem referenčního léčivého přípravku, který byl v Unii registrován, a že období zákonné ochrany údajů uplynulo, je uvést do souladu dostatečnou ochranu výzkumu a vývoje, jež jsou uskutečňovány inovativními farmaceutickými podniky, a vůli vyhnout se zbytečným pokusům na lidech a na zvířatech.

Kromě toho pojem „souhrnná registrace“ obsažený v čl. 6 odst. 1 druhém pododstavci směrnice 2001/83 zohledňuje cíl takzvaného zkráceného postupu, kterým je umožnit ušetření času a nákladů nezbytných pro shromáždění výsledků farmakologických a toxikologických zkoušek a klinických hodnocení a vyhnout se opakování zkoušek na lidech nebo na zvířatech. Tento cíl by byl zjevně zmařen, pokud by výrobce původního léčivého přípravku mohl donekonečna prodlužovat období zákonné ochrany údajů, a bránil by tak výrobcům generických léčivých přípravků v jeho využití jako referenčního léčivého přípravku, jakmile uplyne období zákonné ochrany údajů, které bylo výslovně stanoveno zákonodárcem s cílem sladit zájmy inovativních podniků a obecné zájmy.

(viz body 62, 63)
V kontextu článku 4 nařízení č. 1049/2001 o přístupu veřejnosti k dokumentům Evropského parlamentu, Rady a Komise, ve spojení s čl. 27 odst. 2 a čl. 28 odst. 2 nařízení č. 1/2003 a články 6, 8, 15 a 16 nařízení č. 773/2004 o vedení řízení Komise podle článků 81 ES a 82 ES, by zohlednění článku 4 nařízení č. 1049/2001 v tom smyslu, že by Komise nesměla zveřejnit jakoukoliv informaci z důvodu, že má na základě tohoto ustanovení právo odepřít, s odkazem na obecnou domněnku, přístup k dokumentům obsahujícím tuto informaci, popřelo podstatu článku 30 nařízení č. 1/2003. V důsledku takového přístupu by Komise nemohla zveřejnit ani samotnou podstatu svého rozhodnutí, neboť tato nezbytně vychází z údajů ve vyšetřovacím spise. Dále by v praxi došlo k obrácení důkazního břemene, které v oblasti důvěrného zacházení nese podnik žádající o takové zacházení, neboť by tento podnik mohl toliko odkázat na obecnou domněnku, kterou mohou orgány uplatňovat a nutit Komisi fakticky k prokázání, že sporné informace mohou být obsaženy ve zveřejněném znění jejího rozhodnutí.

Okolnost, že Komise může při posuzování žádosti o přístup ke všem dokumentům označeným obecným způsobem a obsaženým ve vyšetřovacím spise, vedeném ve věci porušení pravidel hospodářské soutěže, uplatnit obecnou domněnku vycházející z ochrany některého ze zájmů uvedených v článku 4 nařízení č. 1049/2001, tedy nijak nepředjímá rozsah zveřejnění, ke kterému může tento orgán v rámci článku 30 nařízení č. 1/2003 přistoupit.

(viz body 46, 47, 89)
Mezi obrazovým označením Rock & Rock, jehož zápis jako ochranná známka Společenství je požadován pro výrobky náležející do tříd 2, 19 a 27 ve smyslu Niceské dohody, a slovními ochrannými známkami MASTERROCK, FIXROCK, FLEXIROCK, COVERROCK a CEILROCK, zapsanými dříve v Německu pro výrobky nebo služby náležející do tříd 6, 17, 19 a 37, pro relevantní veřejnost, jež se skládá z průměrných německých spotřebitelů a z odborníků ve stavebnictví, neexistuje nebezpečí záměny ve smyslu čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009 o ochranné známce Společenství.

Výrobky, na které se vztahují kolidující označení, jsou zčásti podobné a ve zbývající části slabě podobné či odlišné. Kromě toho je úroveň pozornosti relevantní veřejnosti zvláště vysoká a mezi kolidující označeními existuje jen nízký stupeň podobnosti, který navíc vyplývá z prvku, jenž je ve vztahu k dotčeným výrobkům ve značné míře popisný a pochvalný a ve vztahu k dotčeným službám je pochvalný. Konečně rozlišovací způsobilost starších ochranných známek je nízká, s výjimkou ochranné známky CEILROCK, jejíž rozlišovací způsobilost je běžná.

V rámci globálního posouzení kolidujících označení s ohledem na skutečnost, že při nákupu dotčených výrobků je úroveň pozornosti relevantní veřejnosti zvláště vysoká, jsou vzhledové, fonetické a pojmové rozdíly mezi kolidujícími označeními dostatečné, aby i přes podobnost některých dotčených výrobků zabránily tomu, aby podobnosti vyplývající z přítomnosti společného prvku „rock“ vyvolaly u průměrného německého spotřebitele a odborníků ve stavebnictví nebezpečí záměny.

Vzhledem k tomu, že je prvek „rock“ ve vztahu k výrobkům a službám, na něž se vztahují starší ochranné známky, ve značné míře popisný a pochvalný, není způsobilý být společným prvkem skupiny ochranných známek. Uznání skupiny ochranných známek s prvkem označujícím známkovou řadu „rock“ by vedlo právě k monopolizaci prvku „rock“, který je ve vztahu k výrobkům a službám, na něž se vztahují starší ochranné známky, ve značné míře popisný a pochvalný. Ochrana zesílená v důsledku uznání existence skupiny ochranných známek by v praxi znamenala, že by si žádný jiný subjekt nemohl nechat zapsat ochrannou známku obsahující prvek „rock“, a mohlo by mu být případně dokonce zakázáno, aby tento prvek užíval v reklamních sloganech a materiálech. Takové omezení volné soutěže vyplývající z vyhrazení základního anglického výrazu jedinému hospodářskému subjektu nelze odůvodnit snahou odměnit tvůrčí či reklamní úsilí majitele starších ochranných známek. Nejedná-li se totiž o rozlišovací způsobilost zvýšenou v důsledku užívání, obchodní hodnota, kterou představuje uvedené vyhrazení, není výsledkem takového úsilí majitele, ale pouze výsledkem smyslu daného slova, který je předurčen dotčeným jazykem a odkazuje na vlastnosti dotčených výrobků a služeb.

(viz body 19, 24, 81, 83, 86, 96, 97)
2)

EGL, Inc., Ceva Freight (UK) Ltd a Ceva Freight Shanghai Ltd se ukládá náhrada nákladů řízení.
2)

Společnostem Kühne + Nagel International AG, Kühne + Nagel Management AG, Kühne + Nagel Ltd (se sídlem v Uxbridge), Kühne + Nagel Ltd (se sídlem v Šanghaji) a Kühne + Nagel Ltd (se sídlem v Hong Kongu) se ukládá náhrada nákladů řízení.
Cílem povinnosti uvést odůvodnění rozhodnutí, které nepříznivě zasahuje do právního postavení, je zaprvé poskytnout dotčené osobě dostatečné údaje pro posouzení opodstatněnosti tohoto rozhodnutí a příhodnosti podání žaloby k unijnímu soudu, a zadruhé umožnit tomuto soudu výkon přezkumu legality uvedeného rozhodnutí.

Pokud jde o rozhodnutí učiněná výběrovou komisí, musí být povinnost uvést odůvodnění v souladu s dodržením tajnosti jednání výběrové komise, a proto představuje sdělení známek získaných u jednotlivých zkoušek dostatečné odůvodnění rozhodnutí výběrové komise. Výslovné rozhodnutí zamítající sdělení opravených písemných zkoušek je totiž dostatečně odůvodněno v rozsahu, v němž odkazuje na článek 6 přílohy III služebního řádu, který stanoví, že jednání výběrové komise jsou tajná.

(viz body 37 až 39 a 67)

Soudní dvůr: rozsudek ze dne 4. července 1996, Parlament v. Innamorati, C‑254/95 P, Recueil, EU:C:1996:276, bod 31

Tribunál: rozsudky ze dne 25. června 2003, Pyres v. Komise, T‑72/01, Recueil FP, EU:T:2003:176, bod 66 a citovaná judikatura; ze dne 5. dubna 2005, Hendrickx v. Rada, T‑376/03, Sb. VS, EU:T:2005:116, body 73 a 74 a citovaná judikatura; ze dne 12. února 2014, De Mendoza Asensi v. Komise, F‑127/11, Sb. VS, EU:F:2014:14, bod 94, a ze dne 11. prosince 2014, van der Aat a další v. Komise, T‑304/13 P, Sb. VS, EU:T:2014:1055, bod 43 a citovaná judikatura
Z ustanovení článku 6 SFEU a článku 67 SFEU ani z ustanovení Listiny základních práv Evropské unie pro Unii nevyplývá absolutní zákaz uzavřít se třetím státem dohodu týkající se hospodářských vztahů, pokud jde o zemědělské produkty, zpracované zemědělské produkty, ryby a produkty rybolovu, kterou lze použít rovněž na území kontrolované tímto třetím státem, aniž by byla jeho svrchovanost nad tímto územím mezinárodně uznána. Uzavření dohody mezi Unií a třetím státem, která se může použít na takové území, totiž v každém případě není v rozporu s unijním právem nebo mezinárodním právem, které je Unie povinna dodržovat.

Nicméně, i když je pravda, že z Listiny základních práv, takový zákaz nevyplývá, je ovšem také pravda, že ochrana lidských práv obyvatel sporného území má zvláštní význam, a představuje tudíž otázku, kterou Rada před schválením takové dohody musí posoudit. Konkrétně v případě dohody, která má usnadnit především vývoz různých produktů pocházejících z dotyčného území do Unie, musí Rada nestranně a pečlivě posoudit všechny relevantní skutečnosti, aby se ujistila, že činnosti spojené s výrobou produktů určených k vývozu nejsou prováděny na úkor obyvatel dotyčného území a nedochází při nich k porušování jejich základních práv, a to zejména lidské důstojnosti, práva na život a na integritu osobnosti, zákazu otroctví a nucených prací, svobody volby povolání, svobody podnikání, práva na vlastnictví, práva na spravedlivé a uspokojivé pracovní podmínky a zákazu zaměstnávat děti a ochrany mladistvých v práci.

Pokud by Unie umožnila, aby byly do jejích členských států vyváženy produkty pocházející ze třetí země, které byly vyrobeny nebo získány za podmínek nerespektujících základní práva obyvatel území, z něhož tyto produkty pocházejí, hrozí, že bude nepřímo podporovat taková porušování práv nebo z něj mít prospěch. Zvážení tohoto je o to důležitější, jedná-li se o případ území, které je spravováno třetím státem, aniž by se nacházelo v rámci mezinárodně uznaných hranic tohoto třetího státu. V tomto ohledu, a to za okolností, kdy svrchovanost tohoto třetího státu nad územím, které spravuje, není uznána ani Unií a jejími členskými státy, a v obecnější rovině ani ze strany OSN, a při neexistenci žádného mezinárodního mandátu, který by mohl odůvodnit přítomnost uvedeného třetího státu na dotčeném území, se Rada měla v rámci posuzování všech relevantních skutečností projednávané věci při uplatnění své široké posuzovací pravomoci týkající se toho, zda uzavřít se třetím státem dohodu použitelnou také na sporné území, sama ujistit, že nic nenasvědčuje tomu, že by přírodní zdroje sporného území, které je pod kontrolou třetího státu, mohly být využívány na úkor obyvatel tohoto území a že by jejich využívání mohlo vést k porušování jejich základních práv. Rada se nemůže omezit na konstatování, že přísluší uvedenému třetímu státu, aby zajistil, že k žádnému takovému využívání zdrojů nedojde.

(viz body 146, 220, 227, 228, 231, 232, 241)
6.

Ustanovení základního antidumpingového nařízení č. 1225/2009 musí být vykládána v co největší míře s ohledem na příslušná ustanovení Dohody o provádění článku VI Všeobecné dohody o clech a obchodu z roku 1994 (antidumpingová dohoda). Unie totiž přijala základní antidumpingové nařízení s cílem splnit své mezinárodní závazky vyplývající z antidumpingové dohody. Kromě toho se Unie prostřednictvím čl. 11 odst. 10 základního antidumpingového nařízení snažila provést zvláštní závazky, které obsahuje článek 9.3.3 antidumpingové dohody. Článek 11 odst. 10 základního nařízení je proto třeba vykládat ve světle tohoto ustanovení. V tomto ohledu článek 2.4 čtvrtá věta antidumpingové dohody stanoví, podobně jako čl. 2 odst. 9 druhý pododstavec základního antidumpingového nařízení, pravidlo „clo jako náklad“, podle něhož cla a daně, které vznikly mezi dovozem a dalším prodejem, mezi které patří zaplacené antidumpingové clo, představují náklady, které je třeba odečíst při početním zjištění vývozní ceny. V tomto kontextu je třeba mít za to, že neodečtení částky antidumpingového cla podle článku 9.3.3 antidumpingové dohody je výjimkou z pravidla „clo jako náklad“ stanoveného v článku 2.4 čtvrté větě uvedené dohody. Stejně tak neodečtení antidumpingového cla, stanovené v čl. 11 odst. 10 základního antidumpingového nařízení je výjimkou z pravidla „clo jako náklad“ stanoveného v článku 2 odst. 9 druhém pododstavci uvedeného nařízení a musí být vykládáno striktně. Překážka dosažení vrácení zaplaceného antidumpingového cla v plné výši, které spočívá v prokázání, že ceny dalšího prodeje v Unii byly zvýšeny na částku dvojnásobku dumpingového rozpětí, je tak nevyhnutelným důsledkem toho, že podmínky stanovené v čl. 11 odst. 10 základního antidumpingového nařízení nejsou splněny a že tudíž dochází k uplatnění pravidla „clo jako náklad“. (viz body 84, 85, 89–91, 97, 98)
1)

Článek 1 rozhodnutí Komise C (2011) 8824 final a C (2011) 8812 final ze dne 6. prosince 2011 týkajících se žádostí o vrácení zaplaceného antidumpingového cla uloženého na dovozy některých kompresorů pocházejících z Čínské lidové republiky se zrušuje v rozsahu, v jakém nepřiznává společnosti Nu Air Compressors and Tools SpA vrácení bezdůvodně zaplaceného antidumpingového cla nad rámec částek, které jsou v nich uvedeny.
V rámci žaloby na neplatnost, pokud určitá osoba nemůže uplatňovat právní zájem na podání žaloby odlišný od zájmu podniku dotčeného aktem Unie, v němž drží kapitálový podíl, nemůže své zájmy související s tímto aktem hájit jinak než výkonem práv společníka tohoto podniku, jemuž náleží právo podat žalobu.

V tomto ohledu, pokud žaloba směřuje k úplnému zrušení rozhodnutí Komise, kterým se podpora prohlašuje za slučitelnou s vnitřním trhem, v plném rozsahu, nemá akcionář podniku, jenž je příjemcem podpory, právní zájem odlišný od tohoto podniku.

Zaprvé, tak je tomu zejména v případě, že bez takových záchranných opatření, jimiž byla rekapitalizace, záruka na pokrytí rizik a záruka likvidity, by podnik, jenž je příjemcem uvedených opatření, velmi pravděpodobně vyhlásil úpadek a jeho akcionář by při převodu své majetkové účasti za nízkou či minimální cenu v rámci úpadkového řízení ztratil své investice. Dále, zájem akcionáře, jenž se nezúčastní rekapitalizace, ač tak mohl z právního hlediska učinit, se shoduje se zájmem rekapitalizovaného podniku, a sice přijmout státní podpory za účelem umožnění další existence uvedeného podniku. Konečně, pokud by dotčená opatření podpory byla považována za neslučitelná s vnitřním trhem, členský stát by byl povinen přistoupit k jejich vymáhání od příjemce, což by se v poměru k jeho podílu na jeho kapitálu odrazilo na hospodářské situaci akcionáře.

Naproti tomu akcionář podniku, jenž je příjemce podpory, má zájem na podání žaloby odlišný od takového zájmu tohoto podniku, když jeho žaloba směřuje k částečnému zrušení rozhodnutí Komise, v němž určité aspekty uložených podmínek k prohlášení podpory za slučitelnou s vnitřním trhem představují zásah, byť potenciální, do vlastnického práva akcionáře nebo znamenají snížení jeho odměny z důvodu snížení nominální hodnoty každé akcie.

Pokud jde však o opatření zákazu, posléze omezení vyplácení dividend, ačkoli tato opatření souvisí s rozdělením zisku podniku, zájmy akcionáře a podniku, jenž je příjemcem podpory, jsou souběžné, neboť k umožnění záchrany uvedeného podniku je společným zájmem tohoto podniku a všech jeho akcionářů posílit poměr vlastního kapitálu podniku, aby mohl zlepšit svůj rating a přilákat nové investory. Na jedné straně totiž společnost může mít zájem vyplatit dividendy s cílem zvýšit věrnost svých akcionářů a odměnit je za jejich investici, a tudíž může být dotčena opatřením zákazu, posléze omezením tohoto vyplácení, v důsledku čehož je oprávněna toto opatření napadnout. Na druhé straně nevyplacení dividend je v její prospěch, neboť posiluje její vlastní kapitál. Pokud jde o zájem akcionáře, ten se jeví mimořádně omezený. Obecně je zájmem akcionáře v krátkodobém horizontu dosáhnout v co nejkratší možné době navrácení jeho investice, a tedy vyplacení dividend. Ve střednědobém a dlouhodobém horizontu akcionář usiluje o rozvoj společnosti například proto, aby dosáhl zisku při prodeji jeho akcií a v období krize, když se cíl rozvoje společnosti zdá být nerealizovatelný, nebo o zachování nebo obnovu činnosti společnosti.

(viz body 31, 40–43, 57–59, 61–63)
V rámci žaloby na neplatnost vznesené proti rozhodnutí v oblasti hospodářské soutěže, přijatého Komisí po zrušení původního rozhodnutí Tribunálem a které původní rozhodnutí mění na jedné straně změnou zjištěné doby trvání protiprávního jednání a na druhé straně snížením částky pokuty, má žalobce zájem vznést žalobní důvod určený k tomu, aby bylo částečně zrušeno pozdější rozhodnutí, pokud jde o sníženou částku, jestliže mu uvedené zrušení může přinést prospěch.

V tomto ohledu zaprvé jelikož Komise změnou doby trvání protiprávního jednání původně vytýkané žalobci stanovila v pozdějším rozhodnutí nové datum, od kterého začíná běžet promlčecí lhůta, stanovená v čl. 25 odst. 1 písm. b) nařízení č. 1/2003, nesprávně žalobci vytýká, že na podporu žaloby na neplatnost vznesl žalobní důvod vycházející z porušení uvedeného článku, ačkoli ho žalobce nevznesl před Tribunálem v rámci předchozí žaloby.

Zadruhé za předpokladu, že by Tribunál žalobě vyhověl na základě žalobního důvodu vycházejícího z porušení promlčecí lhůty, jelikož uvedený důvod směřuje pouze proti článku pozdějšího rozhodnutí ukládajícímu novou částku pokuty, bylo by toto rozhodnutí zrušeno částečně, pouze v rozsahu, v němž stanoví novou částku pokuty uložené žalobci v původním rozhodnutí, a nikoli v rozsahu, v němž stanoví novou dobu trvání protiprávního jednání vytýkaného žalobci, tedy dobu, ve vztahu k níž se posuzuje promlčení pravomoci Komise uložit pokutu. V důsledku toho není třeba za účelem posouzení přípustnosti žalobního důvodu vycházejícího z porušení promlčecí lhůty předpokládat, že by měl rozsudek částečně zrušující pozdější rozhodnutí založený na posledně uvedeném žalobním důvodu za následek obnovení částky pokuty uložené žalobci v původním rozhodnutí vzhledem k povinnosti Komise přijmout opatření, která vyplývají z daného rozsudku, v souladu s článkem 266 SFEU, pokud jde zejména o její pravomoc uložit pokutu žalobci, vzhledem k nové době trvání protiprávního jednání.

(viz body 46, 48)
29

Tribunál připomíná, že legalita napadeného rozhodnutí může být posuzována pouze na základě faktických a právních skutečností, na základě nichž toto rozhodnutí bylo přijato, a nikoli na základě skutečností, s nimiž se Rada seznámila po přijetí tohoto rozhodnutí, a to i kdyby měla za to, že uvedené skutečnosti mohly odůvodňovat přijetí uvedeného rozhodnutí. Tribunál totiž nemůže přistoupit na řešení Rady, aby v konečném důsledku přikročil k nahrazení odůvodnění, na němž je toto rozhodnutí založeno (obdobně viz rozsudek Tribunálu ze dne 28. března 2012, Egan a Hackett v. Parlament, T-190/10, nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, body 102 a 103 a citovaná judikatura).
48

Třetím žalobním důvodem žalobkyně uvádí, že odvolací senát porušil článek 75 nařízení č. 207/2009, jelikož ponechal bez povšimnutí dřívější zápisnou praxi OHIM a národních úřadů členských států Unie a jelikož nezohlednil rozhodnutí OHIM zabývající se ochrannou známkou NEO. Tvrdí, že odvolací senát vydal rozhodnutí, které je v rozporu s praxí OHIM, a to bez objektivního a podrobného odůvodnění k podložení jeho odlišného stanoviska. Žalobkyně má za to, že odvolací senát tím, že nezohlednil zápisy ochranné známky NEO v členských státech Unie, porušil její právo být vyslechnuta, jakož i její právo na úplné odůvodnění rozhodnutí. Navíc argumentace odvolacího senátu, podle níž předpona „neo“ znamená „nový“ přinejmenším v šesti jazycích Unie, nerespektuje požadavky uvedené v článku 75 nařízení č. 207/2009. Podle žalobkyně je argumentace příliš vágní na to, aby jí umožnila určit dosah důvodů pro zamítnutí. Naproti tomu je od ní požadováno, aby věděla, na které členské státy konkrétně se podle odvolacího senátu vztahuje zamítnutí, a to s ohledem na skutečnost, že by mohla chtít svou přihlášku ochranné známky Společenství převést na národní přihlášky.
16

Podle judikatury platí, že pokud je rozhodnutí nebo nařízení, které se bezprostředně a osobně dotýká jednotlivce, v průběhu řízení nahrazeno aktem se stejným předmětem, musí být tento akt považován za novou skutečnost, která umožňuje žalobci upravit jeho návrhová žádání a žalobní důvody. Bylo by totiž v rozporu s řádným výkonem spravedlnosti a požadavkem na hospodárnost řízení požadovat po žalobci, aby podal novou žalobu. Mimoto by bylo nespravedlivé, kdyby dotčený orgán mohl na kritiku obsaženou v žalobě podané proti aktu k unijnímu soudu reagovat tak, že by změnil napadený akt nebo jej nahradil jiným a dovolával se v průběhu soudního řízení této změny nebo tohoto nahrazení, aby tak druhého účastníka řízení zbavil možnosti rozšířit jeho původní návrhová žádání a žalobní důvody na pozdější akt nebo proti němu předložit doplňující návrhová žádání a žalobní důvody (viz rozsudek Tribunálu ze dne 23. října 2008, People’s Mojahedin Organization of Iran v. Rada, T-256/07, Sb. rozh. s. II-3019, bod 46 a citovaná judikatura).