ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
29

Přestože jsou tato dvě ustanovení směrnice 2001/83 oddělena spojkou „nebo“, nelze na ně pohlížet, jako by spolu vůbec nesouvisela (v tomto smyslu viz rozsudek Upjohn, C‑112/89, EU:C:1991:147, bod 18), a musí tedy být vykládána ve vzájemném spojení, jak uvedl generální advokát v bodě 37 svého stanoviska. To předpokládá, že jednotlivé části těchto ustanovení nebudou vykládány navzájem si odporujícím způsobem.
36

Z téhož hlediska již Soudní dvůr rozhodl, že článek 13 ES (nyní článek 19 SFEU) nemůže jako takový způsobit, že vnitrostátní opatření, které nespadá do rámce opatření přijatých na základě tohoto článku, bude spadat do působnosti práva Unie pro účely uplatnění základních práv Unie jakožto obecných zásad unijního práva (v tomto smyslu viz rozsudky Bartsch, C‑427/06, EU:C:2008:517, bod 18; Kücükdeveci, C‑555/07, EU:C:2010:21, bod 25, a Römer, C‑147/08, EU:C:2011:286, bod 61). Pouhá skutečnost, že vnitrostátní opatření spadá do oblasti, v níž má Unie pravomoci, tedy nemůže způsobit, že bude spadat do působnosti práva Unie, a tedy způsobit použitelnost Listiny (v tomto smyslu viz rozsudky Gueye a Salmerón Sánchez, C‑483/09 a C‑1/10, EU:C:2011:583, body 55, 69 a 70, jakož i Pringle, C‑370/12, EU:C:2012:756, body 104, 105, 180 a 181).
32

Takový výklad článku 12 směrnice 2004/114 je mimoto potvrzen možností stanovenou v čl. 4 odst. 2 této směrnice, podle které členské státy mohou přijmout ustanovení, která jsou příznivější pro osoby, na které se uvedená směrnice vztahuje. Pokud bychom však měli za to, že členské státy mohou považovat za nutné doplnit jiné podmínky přijímání, než stanoví směrnice 2004/114, znamenalo by to omezit podmínky přijímání pro tyto osoby, což by bylo v rozporu s cílem sledovaným uvedeným čl. 4 odst. 2.
59

Stejně tak povinnost podniku poskytujícího služby oznámit předem nizozemským orgánům přítomnost jednoho nebo několika vyslaných pracovníků v zaměstnaneckém poměru, předpokládanou dobu tohoto pobytu a službu nebo služby, jejichž poskytování je důvodem pro jejich vyslání, by představovala stejně účinné a méně omezující opatření než požadavek pracovního povolení dotčený v původním řízení. Tato povinnost by těmto orgánům umožnila kontrolovat dodržování nizozemských předpisů v oblasti sociálního zabezpečení po dobu vyslání při zohlednění povinností, které již jsou tomuto podniku uloženy na základě pravidel práva sociálního zabezpečení platných v členském státě původu (viz rozsudky Komise v. Lucembursko, EU:C:2004:655, bod 31, a Komise v. Německo, EU:C:2006:49, bod 45). Ve spojení s údaji o situaci dotyčných pracovníků, které by tento podnik poskytl a které jsou uvedeny v bodě 57 tohoto rozsudku, by taková povinnost umožnila uvedeným orgánům přijmout po skončení plánovaného období vyslání případná nezbytná opatření.
16

Uvedený soud má za to, že anglické a francouzské znění tohoto ustanovení podporují na rozdíl od jeho německého znění první z těchto výkladů. Tento výklad se může rovněž opírat o obecnou systematiku a účel směrnice 2001/29. Pokud by naproti tomu pouze uzavření dohody umožnilo vyloučit uplatnění uvedeného ustanovení, dotyčná instituce by mohla odmítnout přiměřenou nabídku nositele práv s cílem využít dotčené omezení, což by rovněž znamenalo, že tento nositel neobdrží přiměřenou odměnu, jejíž získání je však jedním z cílů této směrnice.
24

Co se týče zásady daňové neutrality, je třeba připomenout, že tato zásada brání tomu, aby bylo s podobným zbožím nebo podobnými službami, které si navzájem konkurují, zacházeno z pohledu DPH rozdílně (viz rozsudky Komise v. Francie, C‑384/01, EU:C:2003:264, bod 25, jakož i The Rank Group, C‑259/10 a C‑260/10, EU:C:2011:719, bod 32 a citovaná judikatura).
24

Pokud by tomu tak bylo, právní úprava dotčená ve věci v původním řízení by představovala rozdílné zacházení způsobilé odradit belgické rezidenty od investování do nemovitostí v jiných členských státech, než je Belgie, což by mohlo představovat omezení volného pohybu kapitálu, které je v zásadě zakázáno článkem 63 SFEU.
14

Společnost Forstmann Transporte tankovala pravidelně v Nizozemsku, kde využívala příznivých cen pohonných hmot. Vozidlo, o které jde ve věci v původním řízení, také tankovalo motorovou naftu v Oldenzaal (Nizozemsko), a to ve dnech 2. prosince 2009 (v objemu 495,03 litru do nádrže č. 2) a 14. února 2011 (v objemu 618,92 litru do nádrže č. 1 a 570,50 litru do nádrže č. 2). Po tomto natankování překročil řidič vozidla ihned německo-nizozemskou hranici a pokračoval v jízdě v Německu. Tyto pohonné hmoty byly použity výhradně k pohonu vozidla.
23

Podle ustálené judikatury Soudního dvora je účelem ustanovení hlavy II tohoto nařízení zejména to, aby dotčené osoby v zásadě podléhaly systému sociálního zabezpečení pouze jediného členského státu, aby se tak zabránilo souběhu použitelných vnitrostátních právních předpisů a složitostem, které by z něj mohly vyplynout. Tato zásada je vyjádřena zejména v čl. 13 odst. 1 uvedeného nařízení (viz zejména rozsudek Hudzinski a Wawrzyniak, C‑611/10 a C‑612/10, EU:C:2012:339, bod 41).
37

S požadavky vlastními samotné povaze práva Unie by totiž bylo neslučitelné jakékoli ustanovení vnitrostátního právního řádu nebo jakákoli legislativní, správní nebo soudní praxe, které by vedly ke snížení účinku unijního práva v důsledku skutečnosti, že by soudu příslušnému k aplikaci tohoto práva byla upřena pravomoc učinit v samotném okamžiku jeho aplikace vše, co je nezbytné k vyloučení použití ustanovení vnitrostátních právních předpisů představujících případně překážku plného účinku norem Unie (viz rozsudky Simmenthal, EU:C:1978:49, bod 22, Factortame a další, C‑213/89, EU:C:1990:257, bod 20, jakož i Åkerberg Fransson, EU:C:2013:105, bod 46 a citovaná judikatura). Tak by tomu bylo tehdy, pokud by v případě rozporu mezi ustanovením práva Unie a vnitrostátním zákonem bylo vyřešení tohoto rozporu vyhrazeno jinému orgánu, než je soud povolaný k zajišťování uplatňování práva Unie, nadanému vlastní posuzovací pravomocí, i kdyby z toho vyplývající překážka plného účinku tohoto práva byla jen dočasná (viz rozsudky Simmenthal, EU:C:1978:49, bod 23, jakož i Melki a Abdeli, EU:C:2010:363, bod 44).
36

Komise ve své replice tvrdí, že směrnice 96/67 nevynechává žádné ustanovení a nevykazuje žádnou mezeru, která by Portugalské republice umožňovala zavést přechodný režim. Komise uvádí, že tento členský stát směrnici 96/67 řádně neprovedl v průběhu čtrnácti let, které uplynuly od jejího vstupu v platnost. Komise dodává, že cílem přechodného režimu byla ochrana pozice vnitrostátních subjektů, které již působily na dotyčném vnitrostátním trhu. Pokud by společnost Groundforce ztratila své postavení poskytovatele služeb, nebylo by podle Komise vyloučeno, že by si její zaměstnanci mohli najít zaměstnání v jiných podnicích, a to včetně podniku, který by získal zakázku na poskytování služeb pozemního odbavování.
24

Předkládající soud uvádí, že některé směrnice týkající se pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel – a sice první až třetí směrnice a čtvrtá směrnice o pojištění motorových vozidel, jakož i směrnice 2005/14 (dále jen společně „směrnice o povinném pojištění“) – odkazují na„provoz“, na „silniční provoz“ nebo na „účastníky silničního provozu“, ale nespecifikují, co lze považovat za provoz vozidel a co je v tomto ohledu rozhodujícím kritériem. Je tedy možné mít za to, že se povinné pojištění vztahuje buď na škody způsobené vozidlem pouze v rámci silničního provozu, anebo na všechny škody, které nějakým způsobem souvisí s používáním či fungováním vozidla, bez ohledu na to, zda lze uvedenou situaci definovat jako situaci v rámci provozu.
19

Dále je třeba připomenout, že Soudní dvůr již rozhodl, že cestující, jejichž let byl významně zpožděn, tj. o tři hodiny nebo více, mají obdobně jako cestující, jejichž první let byl zrušen a letecký dopravce jim není schopen nabídnout přesměrování za podmínek stanovených v čl. 5 odst. 1 písm. c) bodě iii) nařízení č. 261/2004, nárok na náhradu škody na základě článku 7 tohoto nařízení, neboť jsou rovněž vystaveni nevratné časové ztrátě (v tomto smyslu viz rozsudek Folkerts C‑11/11, EU:C:2013:106, bod 32 a citovaná judikatura).
36

V tomto ohledu je třeba upřesnit, že ochrana místních věřitelů sice není jediným cílem sledovaným možností zahájit vedlejší řízení, avšak nic to nemění na tom, že takový výklad, jaký je uveden v předchozím bodě, by byl jednoznačně v rozporu s tímto hlavním cílem nařízení, a to tím spíše, že obecně je pravděpodobné, že „místní“ zájmy, které zasluhují ochrany podle ustanovení nařízení, jsou přítomny právě v členském státě, ve kterém se nachází sídlo dotyčné společnosti, která je dlužníkem, a to i v případě, že místo, kde jsou soustředěny hlavní zájmy této společnosti, se nachází v jiném členském státě.
19

Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Nejvyšší soud Litvy), u něhož byl podán opravný prostředek, se rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1) Má být žaloba považována za žalobu, která úzce (přímo) souvisí s úpadkovým řízením proti žalobkyni, vztahuje se na ni výjimka z použití nařízení č. 44/2001 a je příslušnost soudu k jejímu projednání stanovena v souladu s nařízením č. 1346/2000 v případě, kdy tuto žalobu podal insolvenční správce podniku v úpadku, který jedná v zájmu všech věřitelů podniku a za účelem obnovení platební schopnosti podniku a nárůstu aktiv podniku v úpadku tak, aby bylo možné uspokojit nároky co největšího počtu věřitelů – přičemž je třeba poznamenat, že stejné cíle sleduje insolvenční správce například podáním odpůrčích žalob (actio Pauliana), které byly uznány jako žaloby, které úzce souvisí s úpadkovým řízením – a s ohledem na skutečnost, že je v projednávaném případě požadováno zaplacení dlužné částky za uskutečněnou mezinárodní nákladní dopravu na základě Úmluvy CMR a litevského občanského zákoníku (obecná ustanovení občanského práva)? 2) V případě kladné odpovědi na první otázku žádá Lietuvos Aukščiausiasis Teismas Soudní dvůr o upřesnění toho, zda musí být uplatněn čl. 44 odst. 3 písm. a) nařízení č. 1346/2000, a zda se tudíž toto nařízení nepoužije, neboť příslušnost rozhodnout v projednávané věci musí být určena podle článku 31 Úmluvy CMR jakožto zvláštní smlouvy, a to v případě, že dotčená povinnost (povinnost žalované, vyplývající z vadného plnění jejích smluvních povinností zaplatit žalobkyni, která je v úpadku, dlužnou částku za mezinárodní nákladní dopravu a úroky z prodlení) vznikla před zahájením úpadkového řízení ve vztahu k žalobkyni? 3) V případě záporné odpovědi na první otázku, kdy projednávaná věc spadá do působnosti nařízení č. 44/2001, žádá Lietuvos Aukščiausiasis Teismas Soudní dvůr o upřesnění toho, zda je v projednávané věci vzhledem k tomu, že čl. 31 odst. 1 [...] Úmluvy CMR a čl. 2 odst. 1 nařízení č. 44/2001 nejsou ve vzájemném rozporu, třeba přihlédnout k tomu, že bude-li spor spadat do působnosti Úmluvy CMR (jako zvláštní smlouvy), mají být při určování státu, jehož soudy jsou příslušné rozhodnout o dotyčném sporu, použita pravidla uvedená v článku 31 této úmluvy, za podmínky, že pravidla stanovená v čl. 31 odst. 1 Úmluvy CMR nejsou v rozporu se základními zásadami nařízení č. 44/2001, nevedou k výsledkům, které jsou méně příznivé pro dosažení řádného fungování vnitřního trhu, a jsou dostatečně jasná a přesná?“
3

Body 13, 19 a 23 až 25 odůvodnění nařízení č. 1896/2006 zní následovně: „(13) V návrhu na vydání evropského platebního rozkazu by žalobce měl být povinen uvést informace, které jsou postačující k jasnému určení nároku a jeho odůvodnění, aby byl žalovaný s to si na základě těchto informací zvolit, zda podá odpor nebo nebude nárok popírat. [...] (19) Vzhledem k rozdílům mezi členskými státy, pokud jde o pravidla občanského soudního řízení, a zejména pravidla pro doručování písemností, je nezbytné stanovit konkrétní a podrobnou definici minimálních norem, které by měly v souvislosti s evropským platebním rozkazem platit. Zejména, pokud jde o splnění těchto norem, nelze považovat za dostatečný jakýkoli způsob doručení evropského platebního rozkazu, který se opírá o právní domněnku. [...] (23) K podání odporu může žalovaný použít vzorového formuláře uvedeného v tomto nařízení. Soudy by však měly zohledňovat i jiné písemné formy odporu, jsou-li jasně vyjádřeny. (24) Podáním odporu ve lhůtě by mělo být řízení o evropském platebním rozkazu ukončeno, což by mělo vést k automatickému převedení věci do běžného občanského soudního řízení, pokud žalobce výslovně nepožádá, aby v takovém případě řízení skončilo. Pro účely tohoto nařízení by se pojem ‚běžné občanské soudní řízení‘ neměl nezbytně vykládat ve významu, který má podle vnitrostátního práva. (25) Po uplynutí lhůty k podání odporu by žalovaný měl mít v některých výjimečných případech právo požádat o přezkum evropského platebního rozkazu. Přezkum prováděný ve výjimečných případech by neměl znamenat, že je žalovanému poskytnuta další příležitost podat odpor. Během přezkumného řízení by se podstata nároku neměla hodnotit nad rámec důvodů vyplývajících z výjimečných okolností, na které se žalovaný odvolává. Jiné výjimečné okolnosti by mohly zahrnovat situaci, kdy je evropský platební rozkaz založen na nepravdivých informacích uvedených ve formuláři návrhu.“
26

Ve svém předkládacím rozhodnutí vnitrostátní soud zdůrazňuje, že je vázán skutkovými zjištěními odvolacího soudu uváděnými odvolacím soudem v jeho rozsudku ze dne 12. května 2011. Upřesňuje, že co se týče prvního z dotčených pozemků, který byl propachtován, má M. Grund i nadále zájem na určení toho, že se nejedná o stálou pastvinu, jelikož by v takovém případě mohl za svůj pozemek obdržet vyšší pachtovné. Je proto třeba zkoumat, zda byl tento pozemek ke dni 12. května 2011 stálou pastvinou. Co se týče druhého pozemku, který se od roku 2010 dále nevyužívá jako pastvina, ale je určen k pěstování silážní kukuřice, předkládající soud uvádí, že se žádost o určení týká okamžiku změny využívání, jelikož povinnost, již musel M. Grund splnit, tj. zřídit stálou pastvinu na náhradním pozemku výměnou za vydání povolení k orbě, pramení z kvalifikace jakožto stálých pastvin, jež zanikla v témže roce. Co se týče tohoto posledně uvedeného pozemku, je tedy třeba zkoumat, zda byl v roce 2010 stálou pastvinou.
17

Hof van Cassatie (Kasační soud) má za to, že čl. 33 první pododstavec nařízení č. 2419/2001 vyžaduje výklad k otázce, zda „podpora, na kterou by měl zemědělec nárok“ a která mu z důvodu sankce nebude poskytnuta, je podpora, na kterou by měl zemědělec nárok podle čl. 31 odst. 2 tohoto nařízení, tj. částka vypočtená na základě plochy zjištěné pro danou skupinu plodin, nebo zda se jedná o podporu poskytovanou v rámci dotyčného režimu podpor, na který se vztahuje čl. 1 odst. 1 nařízení č. 3508/92. V posledně zmíněném případě by pak odepřená podpora odpovídala celkové částce poskytnuté v rámci režimu podpor, jehož jsou podpory pro skupinu plodin, jíž se týká nesrovnalost, součástí.
„1)

Článek 21 odst. 5 [vyhlášky o hnojivech] stanoví poplatek z dovozu, který se vztahuje pouze na dovozy přebytků statkových a jiných hnojiv z ostatních členských států do Vlámského regionu bez ohledu na to, zda jsou tato hnojiva dále zpracována nebo uvedena na trh na vlámském území. Musí být tento poplatek, který je ukládán dovozci, zatímco poplatek z přebytků hnojiv vyprodukovaných na vnitrostátním území je ukládán producentovi, považován za poplatek s rovnocenným účinkem dovoznímu clu ve smyslu článku 30 SFEU, ačkoli členský stát, ze kterého byly tyto přebytky vyvezeny, sám stanoví v případě vývozu těchto přebytků do jiných členských států snížení poplatků?
2

Nařízení Rady (ES) č. 1225/2009 ze dne 30. listopadu 2009 o ochraně před dumpingovým dovozem ze zemí, které nejsou členy Evropského společenství (Úř. věst. L 343, s. 51, oprava Úř. věst. 2010, L 7, s. 22, dále jen „základní nařízení“), stanoví v čl. 2 odst. 1 až 4 a 6: „1. Běžná hodnota se obvykle zakládá na cenách, které jsou zaplaceny nebo mají být zaplaceny nezávislým odběratelem v zemi vývozu v běžném obchodním styku. Pokud však nejsou obdobné výrobky vývozcem v zemi vývozu vyráběny ani prodávány, může být běžná hodnota určena na základě cen jiných prodejců nebo výrobců. Ceny mezi stranami, které jsou podle všeho v obchodním spojení nebo mají dohodu o vyrovnání, nelze pokládat za ceny v běžném obchodním styku a nelze je použít k určení běžné hodnoty, pokud není zjištěno, že tímto vztahem nejsou ovlivněny. […] 2. K určení běžné hodnoty by měl být obvykle použit prodej obdobných výrobků ke spotřebě na domácím trhu, pokud jeho objem činí nejméně 5 % objemu prodeje daného výrobku ve Společenství. Přípustný je však i nižší objem prodeje, pokud například jsou účtované ceny považovány za reprezentativní pro daný trh. 3. Pokud obdobné výrobky v běžném obchodním styku nejsou prodávány vůbec nebo jen v neuspokojivém množství nebo tento prodej neumožňuje z důvodu zvláštní situace na trhu přiměřené srovnání, určí se běžná hodnota obdobného výrobku na základě výrobních nákladů v zemi původu s připočtením přiměřené částky pro prodejní, správní a režijní náklady a pro zisk, nebo na základě cen platných při vývozu do vhodné třetí země v běžném obchodním styku, pokud jsou tyto ceny reprezentativní. […] 4. Prodej obdobných výrobků na domácím trhu země vývozu nebo prodej na vývoz do třetí země za ceny, které se pohybují pod (pevnými a proměnnými) náklady na jednotku s připočtením prodejních, správních a režijních nákladů, může být z cenových důvodů považován za neuskutečněný v běžném obchodním styku a nezohledňován při určování běžné hodnoty, pouze pokud se zjistí, že se tento prodej uskutečňuje během delšího období ve významných objemech a za ceny, které neumožňují během přiměřené doby pokrýt veškeré náklady. […] 6. Částky pro prodejní, správní a režijní náklady a pro zisk se stanoví na základě skutečných údajů, které vývozce nebo výrobce skutečně zaznamená při výrobě a prodeji obdobného výrobku v běžném obchodním styku. Není-li to možné, lze částky stanovit na základě: a) váženého průměru skutečných částek, které byly zjištěny pro jiné prošetřované vývozce nebo výrobce při výrobě a prodeji obdobného výrobku na domácím trhu země původu; b) skutečných částek, které daný vývozce nebo výrobce skutečně zaznamená při výrobě a prodeji zboží [v běžném obchodním styku] stejné obecné skupiny zboží na domácím trhu země původu; c) jakékoli jiné rozumné metody, pokud zisk takto zjištěný není vyšší než zisk, kterého běžně dosahují ostatní vývozci nebo výrobci při prodeji výrobků stejné obecné kategorie na domácím trhu země původu.“
7

Článek 15 nařízení č. 2201/2003, nadepsaný „Postoupení věci k projednání vhodněji umístěnému soudu [soudu s lepšími předpoklady k jejímu projednání]“, uvádí: „1. Výjimečně mohou soudy členského státu příslušné ve věci, pokud se domnívají, že soud jiného členského státu, ke kterému má dítě zvláštní vztah, je [má] vzhledem ke svému umístění vhodnější [lepší předpoklady] k projednání věci nebo její určité části, a v případě, že je to v zájmu dítěte: a) přerušit řízení v dané věci nebo její části a vyzvat strany, aby podaly návrh u soudu tohoto jiného členského státu v souladu s odstavcem 4, nebo b) požádat soud jiného členského státu, aby převzal příslušnost v souladu s odstavcem 5. 2. Odstavec 1 se použije: a) na žádost strany, nebo b) z podnětu soudu, nebo c) na žádost soudu jiného členského státu, ke kterému má dítě zvláštní vztah v souladu s odstavcem 3. Postoupit věc z podnětu soudu nebo na žádost soudu jiného členského státu je možné pouze se schválením alespoň jedné ze stran. 3. Má se za to, že dítě má zvláštní vztah k členskému státu ve smyslu odstavce 1, pokud tento členský stát a) se stal obvyklým bydlištěm dítěte poté, co bylo zahájeno řízení u soudu uvedeného v odstavci 1, nebo b) je bývalým obvyklým bydlištěm dítěte, nebo c) dítě je jeho státním příslušníkem, nebo d) je obvyklým bydlištěm nositele rodičovské zodpovědnosti, nebo e) je místem, kde se nachází jmění dítěte, a věc se týká opatření k ochraně dítěte ve vztahu ke správě, zachování a nakládání s tímto jměním. 4. Soud členského státu příslušný ve věci stanoví lhůtu, ve které musí být zahájeno řízení u soudů tohoto jiného členského státu v souladu s odstavcem 1. Pokud do této doby řízení u soudů zahájeno není, pokračuje soud, který řízení zahájil, ve výkonu své příslušnosti v souladu s články 8 až 14. 5. Soudy tohoto jiného členského státu mohou z důvodu zvláštních okolností věci v zájmu dítěte přijmout soudní příslušnost do šesti týdnů ode dne, kdy o to byly požádány v souladu s odst. 1 písm. a) nebo b). V tomto případě se soud, který zahájil řízení jako první, prohlásí za nepříslušný. Jinak soud, který zahájil řízení jako první, pokračuje ve výkonu své příslušnosti v souladu s články 8 až 14. 6. Pro účely tohoto článku soudy spolupracují buď přímo, nebo prostřednictvím ústředních orgánů určených podle článku 53.“
35

Opatření na ochranu mezd dotčené v původním řízení nemůže být odůvodněné s ohledem na cíl stability systémů sociálního zabezpečení. Nebylo totiž tvrzeno a ostatně není ani patrné, že by bylo možné tvrdit, že by použití tohoto opatření na dotyčné polské pracovníky bylo nezbytné pro vyloučení rizika vážného zásahu do finanční stability německého systému sociálního zabezpečení (obdobně viz rozsudek Rüffert, EU:C:2008:189, bod 42). Pokud by tito pracovníci neobdrželi přiměřenou odměnu, a byli by v důsledku toho nuceni využít systému sociálního zabezpečení, aby si tak zachovali minimální kupní sílu, měli by nárok na polské sociální dávky. Takový důsledek by přitom zjevně nepředstavoval zátěž pro německý systém sociálního zabezpečení.
14

Za těchto okolností se Hoge Raad der Nederlanden rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1) a) Jedná se v případě důvodu zamítnutí nebo neplatnosti podle čl. 3 odst. 1 písm. e) bodu [první odrážky směrnice o ochranných známkách], podle kterého [trojrozměrné] ochranné známky nesmí být tvořeny výlučně tvarem, který vyplývá ze samotné povahy výrobku, o tvar, který je nezbytný pro fungování výrobku, nebo je o takovém tvaru možné hovořit již tehdy, když má výrobek jednu či více podstatných užitných vlastností, které spotřebitel patrně vyhledává též u výrobků konkurentů? b) Pokud žádná z těchto dvou možností není správná, jak má být toto ustanovení vykládáno? 2) a) Jedná se v případě důvodu zamítnutí nebo neplatnosti stanoveného v čl. 3 odst. 1 písm. e) [třetí odrážce směrnice o ochranných známkách], podle kterého [trojrozměrné] ochranné známky nesmí být tvořeny výlučně tvarem, který dává výrobku podstatnou hodnotu, o pohnutku (pohnutky) relevantní veřejnosti při rozhodování o koupi? b) Jedná se o ‚tvar, který dává výrobku podstatnou hodnotu‘ ve smyslu výše uvedeného ustanovení pouze tehdy, pokud tento tvar musí být ve srovnání s ostatními hodnotami (u dětských židlí například s bezpečností, pohodlím a vhodností) považován za hlavní nebo převažující hodnotu, nebo je možné o takovém tvaru hovořit rovněž tehdy, když výrobek má kromě uvedené hodnoty i další hodnoty, které rovněž musí být považovány za podstatné? c) Je pro odpověď druhou otázku, písm. a) a písm. b) rozhodující názor většiny relevantní veřejnosti, nebo mohou soudy rozhodnout, že již názor části veřejnosti postačí pro to, aby dotyčná hodnota výrobku mohla být považována za ‚podstatnou‘ ve smyslu výše uvedeného ustanovení? d) Pokud bude posledně uvedená možnost odpovědí na druhou otázku, písm. c), jak velká musí být dotyčná část veřejnosti? 3) Musí být čl. 3 odst. 1 směrnice [o ochranných známkách] vykládán v tom smyslu, že důvod zamítnutí podle bodu e) je dán rovněž tehdy, pokud je [trojrozměrná] ochranná známka tvořena označením, na které se vztahuje to, co je [stanoveno v první odrážce] a ve zbývající části to, co je [stanoveno ve třetí odrážce]?“