I - 11167PURRUCKER
NÁZOR GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
NIILA JÄÄSKINENA
přednesený dne 4. října 2010 1
I — Úvod
1. Žádost rozhodnutí o předběžné otázce se 
týká výkladu nařízení Rady (ES) č. 2201/2003 
ze dne 27. 
listopadu 2003 o  příslušno s-
ti a  uznávání a  výkonu rozhodnutí ve vě-cech manželských a  ve věcech rodičovské zodpovědnosti a  o  zrušení nařízení (ES) 
č.  1347/2000
  2, označovaného jako „nařízení 
Brusel IIa“.
2. Projednávaná žádost byla předložena v ř í-
zení z
ahájeném B. Purrucker v Německu pr o-
ti G. Vallés Pérezovi ve věci práva péče o j e-
jich děti, dvojčata M. a S. Vallés Purruckerovi, 
přičemž některé okolnosti tohoto sporu jsou 
vylíčeny v bodech 41 až 43 rozsudku vydané-
ho dne 15. července 2010 ve věci C-256/09  3 
(dále jen „rozsudek Purrucker I“).
3. V uvedeném rozsudku Soudní dvůr na z á-
k
ladě předběžné otázky položené ze strany 
Bundesgerichtshof (Německo) rozhodl, že se ustanovení článku  21 a  následujících na -
řízení č. 2201/2003, která se týkají uznávání rozhodnutí vydaného v jiném členském státě, nepoužijí na vykonatelná předběžná opatření 
ve vě
ci péče o dítě, na která se vztahuje čl á-
ne
k 20 uvedeného nařízení.
1 —  Původní jazyk: francouzština.
2 —  Úř.  věst.  L  338, s.  1; Zvl.  vyd. 19/06, s.  243; oprava 
v Úř. věst. L 233, 26.8.2006, s. 36.
3 —  Rozsudek ze dne 15.  července 2010, Purrucker (C-256/09, 
Sb. rozh. s. I-7353).4. Projednávaná věc se týká týchž účastníků 
řízení a práva péče o téže děti, ale Soudní dvůr j
e v tomto případě Amtsgericht Stuttgart (Ně -
mecko) vyzván, aby rozhodl o  kritériích ur -
čení soudu, který zahájil řízení jako první, ve smyslu čl. 19 odst. 2 a 3 nařízení č. 2201/2003. 
Tato kvalifikace je přitom zásadní, jelikož z ní 
vyplývá jakási hierarchie mezi potenciálně příslušnými soudy, v jejímž rámci se přiznává 
přednost soudu, který zahájil řízení jako pr v-
ní, před soudem, který zahájil řízení později.
5. Ve své žádosti o rozhodnutí o předběžné 
otázce předkládající soud vysvětluje, že se 
úč
astníci původního řízení neshodnou v otá z-
ce, zda německý soud, u  něhož bylo řízení zahájeno ze strany B. Purrucker dne 21. září 2007 za účelem vydání opatření ve věci samé 
týkajících se práva péče o  jejího syna M., je 
„soudem, který zahájil řízení později, “ ve sm y-
slu článku  19 nařízení č.  2201/2003, jelikož 
I - 11168NÁZOR GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA N. JAASKINENA – VĚC C-296/10
G. Vallés Pérez dne 28. června 2007 předložil 
v samostatném řízení návrh na vydání pře d-
běžných opatření ve věci práva péče o  dítě španělskému soudu, u něhož bylo poté v le d-
nu roku 2008 na návrh G. Vallés Péreze zahá-
jeno řízení ve věci samé.
6. Tato věc ukazuje, že i když je právní režim 
uplatnění překážky věci zahájené mezi soudy 
r
ůzných členských států vymezen článkem 19 
nařízení č. 2201/2003, neuvádí zmíněný text, na které druhy střetů mezi řízeními se tato ustanovení vztahují. Soudní dvůr je, pokud 
vím, poprvé vyzván k  tomu, aby se vyjádřil 
k pojmu „překážka věci zahájené“ („litispen -
dence“) ve smyslu čl.  19 odst.  2 uvedeného 
nařízení v případě souběžného zahájení říze-
ní ve věcech rodičovské zodpovědnosti je d-
nak za účelem vydání předběžných opatření a  jednak ve věci samé. Pochybnost vyvstává 
zejména v  otázce, jak skloubit autonomní 
pojmy obsažené v  uvedeném nařízení s  vni -
trostátními procesními předpisy, které ro z-
lišují mezi jednotlivými druhy návrhů, které směřují buď k vydání opatření majících pře d-
běžnou povahu, nebo k vydání rozhodnutí ve 
věci samé. Mimoto klade předkládající soud 
Soudnímu dvoru otázku ohledně vzájemného vztahu mezi ustanoveními článku  19 nař í-
zení č. 2201/2003 a ustanoveními článků 20 a 21 téhož nařízení.II — Pr
ávní rámec
7. Před vstupem nařízení č.  2201/2003  4 
v platnost přijala Rada Evropské unie aktem 
ze dne 28. května 1998 na základě článku K.3 
Smlouvy o  Evropské unii Úmluvu o  příslu š-
nosti a  uznávání a  výkonu rozhodnutí ve 
věcech manželských  5 (dále jen „Bruselská 
úmluva II“). Tato úmluva nevstoupila v pla t-
nost. V rozsahu, v němž byl její text výchozí 
pro text nařízení č. 2201/2003, byl za účelem vyjasnění výkladu tohoto nařízení učiněn o d-
kaz na vysvětlující zprávu k uvedené úmluvě
  6 
vypracovanou A.  Borrás (dále jen „zpráva 
A. Borrás“).
8. Nařízení č.  2201/2003 předcházelo nař í-
zení R
ady (ES) č. 1347/2000 ze dne 29. kvě t-
na  2000 o  příslušnosti a  uznávání a  výkonu 
rozhodnutí ve  věcech manželských a  ve vě -
cech rodičovské zodpovědnosti obou man-
želů k  dětem  7. Nařízení č.  1347/2000 bylo 
zrušeno nařízením č. 2201/2003, jehož oblast působnosti je širší.
4 —  Připomínám, že podrobný popis právních nástrojů, které 
přecházely nařízení č.  2201/2003, je uveden v  bodech  30 
a
ž  48 stanoviska generální advokátky Sharpston předne -
seného ve výše uvedené věci  C-256/09 označované jako „Purrucker I“.
5 —  Úř. věst. C  221, s. 1.
6 —  Úř. věst. 1998, C 221, s. 27.
7 —  Úř. věst. L  160, s. 19; Zvl. vyd. 19/01, s. 209.
I - 11169PURRUCKER
9. Dvanáctý a šestnáctý bod odůvodnění na -
ř
ízení č. 2201/2003 stanoví:
„(12)   Pravidla pro určení příslušnosti ve vě -
c
ech rodičovské zodpovědnosti stano-
vená tímto nařízením jsou formulov á-
na s ohledem na nejlepší zájmy dítěte, 
zejména na blízkost. To znamená, že 
příslušným by měl být především soud 
členského státu, ve kterém má dítě své obvyklé bydliště, s  výjimkou určitých 
případů změny bydliště dítěte, nebo 
soud určený dohodou nositelů rodi -
čovské zodpovědnosti.
[…]
(16)  Toto nařízení nebrání soudům člen-
s
kých států učinit v  naléhavých př í-
padech předběžná opatření, včetně ochranných [zajišťovacích], s ohledem na osoby nebo majetek vyskytující se 
v uvedeném státě. “
10. Článek  1 odst.  1 písm.  b) nařízení 
č. 2201/2003 upravuje oblast působnosti t o-
hot
o nařízení ve věcech rodičovské zodp o-
vědnosti, když stanoví, že „se bez ohledu na 
druh soudu vztahuje na občanskoprávní věci týkající se […] přiznání, výkonu, převedení 
a úplného nebo částečného odnětí rodičovské 
zodpovědnosti“. Odstavec  2  tohoto článku upř
esňuje, že uvedené věci „se mohou zejmé -
na týkat
a) práva péče o dítě a práva na styk s dítětem;
b) poručnictví, opatrovnictví a  podobných 
institutů;
c) určení osoby, orgánu nebo jiného sub -
j
ektu odpovědných za dítě či jeho jmění 
nebo pověřených zastupováním dítěte či napomáháním dítěti a  stanovení jejich úkolů;
d) umístění dítěte do pěstounské rodiny 
nebo ústavní péče;
e) opatření k  ochraně dítěte spojených se 
správou, zachováním a  nakládáním se jměním dít
ěte. “
11. Podle článku 2 nařízení č. 2201/2003, na -
de
psaného „Definice“:
„Pr
o účely tohoto nařízení:
1) ‚soud‘ zahrnuje všechny orgány člen -
s
kých států příslušné k  rozhodování ve 
věcech spadajících do oblasti působnosti tohoto nařízení podle článku 1;
I - 11170NÁZOR GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA N. JAASKINENA – VĚC C-296/10
[…]
4) ‚rozhodnutím‘ se rozumí […] rozhodnutí 
týkající se rodičovské zodpovědnosti, v y-
d
ané soudem členského státu, bez ohle -
du na to, jak je označeno, včetně výrazů 
‚rozhodnutí‘, ‚rozsudek‘, ‚usnesení‘ nebo ‚nařízení‘;
[…]
7) ‚rodičovskou zodpovědností‘ se rozumějí 
veškerá práva a povinnosti fyzické nebo prá
vnické osoby týkající se dítěte nebo 
jmění dítěte, která jsou jí svěřena rozho d-
nutím [soudu], právními předpisy nebo právně závaznou dohodou. Tento pojem 
zahrnuje především právo péče o  dítě 
a právo na styk s dítětem;
[…]
9) ‚právem péče o  dítě‘ se rozumějí práva 
a povinnosti týkající se péče osoby o dítě, a 
zejména právo určit místo bydliště 
dítěte;
 […]“12. Článek  8 odst.  1  tohoto nařízení, který 
upravuje „Obecnou příslušnost“ ve věcech r
odičovské zodpovědnosti, stanoví:
„
Soudy členského státu jsou příslušné ve věci 
rodičovské zodpovědnosti k  dítěti, které má v době podání žaloby obvyklé bydliště na úze -
mí tohoto členského státu. “
13. Článek 9 odst. 1 uvedeného nařízení st a-
nov
í „Zachování příslušnosti podle předcho -
zího obvyklého bydliště dítěte“ za následují -
cích podmínek:
„
V případě, že se dítě zákonným způsobem 
přestěhuje z jednoho členského státu do jiné -
ho a  získá zde nové obvyklé bydliště, pone -
chají si soudy členského státu předchozího obvyklého bydliště dítěte odchylně od člán -
ku 8 příslušnost po dobu tří měsíců po přest ě-
hování pro účely úpravy rozhodnutí o právu na styk s dítětem vydaného v tomto členském 
státě před přestěhováním dítěte v případě, že 
nositel práva na styk s dítětem podle rozho d-
nutí o právu na styk má nadále obvyklé byd-liště v členském státě předchozího obvyklého 
bydliště dítěte. “
14. Článek  10  téhož nařízení, který se týká 
„Příslušnosti v případech únosu dítěte“, stano -
v
í, že „[v] případech neoprávněného odebrá -
ní [protiprávního přemístění] nebo zadržení 
dítěte jsou soudy členského státu, ve kterém mělo dítě obvyklé bydliště bezprostředně 
I - 11171PURRUCKER
před svým neoprávněným odebráním [proti -
právním přemístěním] nebo zadržením, př í-
slušné do doby, kdy dítě získá obvyklé bydliště 
v jiném členském státě […]“.
15. Článek 12 nařízení č. 2201/2003 stanoví 
důvody pro pokračování příslušnosti a nabí -
z
í pod podmínkou souhlasu účastníků říze -
ní možnost zahájit řízení u soudu členského státu, v němž dítě nemá obvyklé bydliště, buď proto, že věc souvisí s  probíhajícím řízením 
směřujícím k rozvázání manželského svazku, 
nebo proto, že má dítě silný vztah k tomuto členskému státu.
16. Článek  13 uvedeného nařízení, který 
upravuje „Příslušnost založenou na přítom-no
sti dítěte“, stanoví:
„1. V případě, že nelze zjistit obvyklé bydliště 
dítěte a nelze určit soudní příslušnost podle č
lánku 12, jsou příslušné soudy členského st á-
tu, ve kterém se dítě nachází.
2. Odstavec 1 se použije i na děti, které jsou 
uprchlíky, nebo děti mezinárodně přemístěné z důvo
du nepokojů v jejich zemi. “17. Článek  14 nařízení č.  2201/2003 nade -
p
saný „Zbytková soudní příslušnost“ stanoví, 
že „[n]ení-li žádný soud některého členského státu příslušný na základě článků 8 až 13, určí se příslušnost v každém členském státě v sou -
ladu s právem tohoto státu“.
18. Článek 15 uvedeného nařízení stanoví, že 
za určitých okolností lze učinit výjimku z pra -
v
idel určení příslušnosti stanovených tímto 
nařízením, pokud má soud členského státu, s nímž má dítě zvláštní vztah, lepší předp o-
klady k projednání věci.
19. Článek  16 nařízení č.  2201/2003, nade-
p
saný „Zahájení řízení u soudu“, stanoví:
„1. Za zahájení řízení u  soudu se považuje 
okamžik, kdy:
a) návrh na zahájení řízení nebo jiná obdob -
ná pí
semnost byl podán k soudu za pře d-
pokladu, že navrhovatel následně neop o-
mněl přijmout opatření požadovaná pro doručení odpůrci,
 nebo
b) písemnost byla převzata orgánem o d-
p
ovědným za její doručení v  případě, 
že musí být doručena před podáním 
I - 11172NÁZOR GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA N. JAASKINENA – VĚC C-296/10
k  soudu, za předpokladu, že navrhov a-
tel následně neopomněl přijmout opa t-
ření požadovaná pro podání písemnosti 
k soudu. “
20. Článek  19 odst.  2 a  3 nařízení 
č. 2201/2003, který je nadepsán „Překážka li -
ti
spendence a závislé žaloby“, stanoví:
„2. Pokud je řízení ve věci rodičovské zo d-
p
ovědnosti ke stejnému dítěti [k dítěti s týmž 
předmětem a] v  téže věci zahájeno u  soudů různých členských států, přeruší soud, u ně-hož bylo řízení zahájeno později, bez návrhu 
řízení až do doby, než se určí příslušnost sou -
du, který řízení zahájil jako první.
3. Pokud je určena příslušnost soudu, který 
zahájil řízení jako první, prohlásí se soud, 
kt
erý řízení zahájil později, za nepříslušný ve 
prospěch tohoto soudu.
V 
tom případě může strana, která podala ná -
vrh u soudu, který zahájil řízení později, p o-
dat tento návrh u soudu, který zahájil řízení jako první. “21. Článek  20  téhož nařízení, který se týká 
„Předběžných a  zajišťovacích opatření“, st
anoví:
„1. V naléhavých případech nebrání toto 
nařízení soudům členského státu, pokud jde o 
osoby a  majetek v  tomto státě, přijmou[t] 
předběžná a  zajišťovací opatření přípust -
ná podle práva tohoto členského státu, a  to i když je podle tohoto nařízení k rozhodování 
ve věci samé příslušný soud jiného členského 
státu.
2. Opatření přijatá podle odstavce  1 pozbý -
v
ají účinnosti v  případě, že soud členského 
státu příslušný [k rozhodnutí] ve věci [samé] podle tohoto nařízení přijal opatření, která považuje za vhodná. “
22. Podle čl. 21 odst. 1 nařízení č. 2201/2003:
„Rozhodnutí vydaná v  některém členském státě jsou v jiných členských státech uznáv á-
na, aniž by bylo vyžadováno zvláštní řízení. “
I - 11173PURRUCKER
23. Článek 24 téhož nařízení stanoví:
„Příslušnost soudu členského státu původu 
nesmí být přezkoumávána. Hledisko veřejné -
ho pořádku uvedené v čl. 22 písm. a) a čl. 23 písm. a) nelze uplatnit v případě pravidel pro určení příslušnosti stanovených v článcích 3 
až 14. “
III — Sp
or v původním řízení
A – Skutkové okolnosti
24. Z  předkládacího rozhodnutí, ze skutk o-
v
ých okolností vylíčených ve výše uvedeném 
rozsudku Purrucker I a ze soudního spisu př e-
daného Soudnímu dvoru předkládajícím sou -
dem vyplývá, že B. Purrucker, německá státní příslušnice, se v polovině roku 2005 přestěho -
vala do Španělska s G. Vallés Pérezem, španě l-
ským státním příslušníkem narozeným v Ně -
mecku. Z jejich vztahu se dne 31. května 2006 
předčasně narodila dvojčata M., chlapec, a S., dívka. Guillermo Vallés Pérez učinil prohláš e-
ní o otcovství k dětem. Vzhledem k tomu, že 
rodiče žili spolu, mají podle španělského prá -
va právo společné péče. Děti mají německou 
i španělskou státní příslušnost.25. Vztahy mezi B. Purrucker a G. Vallés P é-
r
ezem se zhoršily. Bianca Purrucker si přála 
se vrátit se svými dětmi do Německa, přest o-
že s tím G. Vallés Pérez nejprve nesouhlasil. Dne 30.  ledna 2007 uzavřeli účastníci říze -
ní dohodu před španělským notářem, která měla být schválená soudem, aby byla vykona -
telná, podle níž se B. Purrucker měla s dětmi 
přestěhovat do Německa
  8.
26. Z  důvodu zdravotních obtíží nemohla 
být dcera S. propuštěna z  nemocnice v  den 
ur
čený k odjezdu. Bianca Purrucker tedy dne 
2.  února 2007 odcestovala do Německa se svým synem M.
27. Mezi účastníky původního řízení probí -
ha
jí tři řízení:
– první řízení ve Španělsku zahájené 
G.  Vallés Pérezem, jehož předmětem je nař
ízení předběžných opatření. Jeví se, 
že za určitých podmínek by toto řízení mohlo být považováno za řízení ve věci samé, jehož předmětem je přiznání práva 
péče o děti M. a S.;
– druhé řízení v  Německu zahájené 
G.  Vallés Pérezem, jehož předmětem je 
pr
ohlášení vykonatelnosti rozhodnutí J u-
zgado de Primera Instancia no  4 de San 
8 —  Viz ustanovení 2 a  3  této dohody citovaná v  bodě  28 výše 
uvedeného rozsudku Purrucker I.
I - 11174NÁZOR GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA N. JAASKINENA – VĚC C-296/10
Lorenzo de El Escorial (Španělsko) (dále 
jen „Juzgado de Primera Instancia“), kte -
rým byla nařízena předběžná opatření; jedná se o řízení, v souvislosti s nímž byl vydán výše uvedený rozsudek Purruc -
ker I, a
– třetí řízení v  Německu zahájené B.  Pu -
r
rucker, jehož předmětem je přiznání 
práva péče o tytéž děti; jedná se o řízení, v jehož rámci byla předložena projedná -
vaná žádost o  rozhodnutí o  předběžné 
otázce.
B – 
Tři probíhající řízení
1.  Řízení zahájené ve Španělsku G.  Vallés 
Pérezem za účelem nařízení předběžných 
opatření týkajících se péče o dítě (a případně 
za účelem rozhodnutí ve věci samé)
28. Guillermo Vallés Pérez zahájil v  červnu 
roku 2007 řízení před Juzgado de Primera In -
st
ancia za účelem nařízení předběžných opa t-
ření, a zejména přiznání práva péče o děti M. 
a S.29. V  rozhodnutí ze dne 8.  listopadu 2007 
měl Juzgado de Primera Instancia za to, že j
e příslušný  9, a  přijal naléhavá a  předběžná 
opatření  10, včetně opatření ve věci práva péče 
o děti. Uvedené rozhodnutí bylo předmětem 
opravného rozhodnutí ze dne 28.  listop a-
du 2007, přičemž byl změněn bod  1 výroku 
v tom smyslu, že otci nadále přiznává „právo 
péče“, a nikoliv „právo společné péče“.
30. Usnesením ze dne 28.  října 2008 z a-
ujal J
uzgado de Primera Instancia stano -
visko k  otázce „soudu, který zahájil řízení 
jako první“, ve smyslu čl. 19 odst. 3 nařízení č.  2201/2003. Podotkl, že již vyřešil otázku 
své příslušnosti v rozhodnutí ze dne 8. list o-
padu 2007, a  připomněl jednotlivé skutkové 
okolnosti rozhodné z  hlediska hraničního 
určovatele uvedené v tomto rozhodnutí. Uve-
dl, že dne 28. června 2007 vyhověl návrhu na nařízení předběžných opatření týkajících se péče o děti M. a S. Vzhledem k tomu, že ně -
meckému soudu byla věc předložena matkou až v září roku 2007, považoval se Juzgado de Primera Instancia za „soud, který zahájil říze-
ní jako první“, ve smyslu čl. 19 odst. 2 a 3 na -
řízení č. 2201/2003 a prohlásil se za příslušný 
k  projednání věci v  souladu s  čl.  16 odst.  1 
uvedeného nařízení.
 9 —  Viz část odůvodnění tohoto rozhodnutí citovanou 
v bodě 36 výše uvedeného rozsudku Purrucker I.
10 —  Viz úryvky z  tohoto rozhodnutí citované v  bodě  37 výše 
uvedeného rozsudku Purrucker I.
I - 11175PURRUCKER
31. Rozhodnutím ze dne 21. ledna 2010 p o-
tv
rdil Audiencia Provincial de Madrid, s e-
cción 24a (Španělsko), k němuž B. Purrucker 
podala opravný prostředek, usnesení ze dne 28. října 2008. Soud rozhodující o opravném 
prostředku měl za to, že podle článku 16 na -
řízení č. 2201/2003 je prvním návrhem návrh 
na předběžná opatření podaný v  souladu se 
španělským právem k Juzgado de Primera In -
stancia, který předcházel návrhu podanému 
německému soudu. Naproti tomu má Audi -
encia Provincial de Madrid za to, že článek 20 
nařízení č. 2201/2003, jehož se dovolává na -
vrhovatelka, i kdyby byl v projednávané věci 
použitelný, nestanoví žádnou normu týkající 
se určení příslušnosti a týká se pouze přijetí 
zajišťovacích opatření v  naléhavém případě, zatímco příslušnost, která je předmětem pr o-
jednávané věci, se určí v  souladu s  pravidly stanovenými v článku 19 tohoto nařízení.
2.   Ř
ízení zahájené v  Německu G.  Vallés 
Pérezem za účelem prohlášení vykonatelnosti 
rozhodnutí ze dne 8. listopadu 2007 vydaného 
španělským soudem
32. Jedná se o  řízení, v  souvislosti s  nímž 
byl vydán výše uvedený rozsudek Purruc -
k
er  I.  Guillermo Vallés Pérez nejprve mimo 
jiné požadoval vydání svého syna M. a pouze 
preventivně podal návrh na prohlášení v y-
konatelnosti rozhodnutí Juzgado de Primera 
Instancia vydaného dne 8.  listopadu 2007. 
Později se přednostně domáhal prohlášení v
ykonatelnosti tohoto rozhodnutí. V důsle d-
ku toho Amtsgericht Stuttgart rozhodnutím ze dne 4. července 2008 a Oberlandesgericht Stuttgart (Německo) rozhodnutím o  opra v-
ném prostředku ze dne 22.  září 2008 opa t-
řily rozhodnutí španělského soudu doložkou vykonatelnosti.
33. V  reakci na kasační opravný prostředek 
podaný B.  Purrucker položil Bundesgerich t-
s
hof Soudnímu dvoru předběžnou otázku. Ve 
výše uvedeném rozsudku Purrucker I Soud -
ní dvůr odpověděl, že ustanovení článku  21 a následujících nařízení č. 2201/2003, která se 
týkají uznávání rozhodnutí vydaných v jiném 
členském státě, se nepoužijí na předběžná opatření ve věci práva péče o dítě, na která se 
vztahuje článek 20 uvedeného nařízení.
3. Ř
ízení zahájené v  Německu ze strany 
B.  Purrucker za účelem přiznání práva péče 
o dítě
34. Dne 21.  září 2007, tedy před vydáním 
výše uvedeného rozhodnutí Juzgado de Pr i-
mera Inst
ancia, se B.  Purrucker žalobou 
ve věci samé podanou k  Amtsgericht Alb -
stadt (prvoinstančnímu soudu v  Albstadt, 
I - 11176NÁZOR GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA N. JAASKINENA – VĚC C-296/10
Německo) domáhala, aby jí bylo přiznáno 
výlučné právo péče o děti M. a S. Tato žalo -
ba byla žalovanému v původním řízení ozná -
mena až dne 22.  února 2008 doporučeným dopisem s doručenkou. Žalovaný však již byl 
s touto žalobou dříve obeznámen, stejně jako 
španělský soud.
35. Zejména z rozhodnutí Amtsgericht Alb -
st
adt ze dne 25.  září 2007 a  9.  ledna 2008 
vyplývá, že podle tohoto soudu neměla ž a-
loba B. Purrucker žádné vyhlídky na úspěch. Vzhledem k  tomu, že rodiče nebyli odd á-
ni a  že se jevilo, že neexistovalo prohlášení o právu společné péče – akt ve formě notář -
ského zápisu ze dne 30. ledna 2007 bez uzná -
ní jeho platnosti soudem nelze za takové pr o-
hlášení považovat – měla totiž B. Purrucker výlučné právo péče o děti, takže rozhodnutí o přiznání práva péče nebylo nezbytné. Am t-
sgericht Albstadt krom toho učinil zmínku o řízení probíhajícím ve Španělsku.
36. Rozhodnutím o  části návrhu ze dne 
19. března 2008 Amtsgericht Albstadt mimo jiné 
žalobu v rozsahu, v němž se týkala dcery 
S., odmítl pro nepříslušnost. Toto rozhodnutí bylo potvrzeno Oberlandesgericht Stuttgart dne 5. května 2008.37. Jiným rozhodnutím ze dne 19.  března 
2008 přerušil Amtsgericht Albstadt řízení ve vě
ci práva péče o dítě podle článku 16 Úmlu -
vy o  občanskoprávních aspektech meziná -
rodních únosů dětí, která byla podepsána dne 25.  října 1980 v  rámci Haagské konference 
mezinárodního práva soukromého (dále jen 
„Haagská úmluva z roku 1980“)
  11. V tomto ř í-
zení se opět pokračovalo dne 28. května 2008 
na návrh B. Purrucker, neboť G. Vallés Pérez 
do tohoto dne nepředložil žádost o navrácení na základě Haagské úmluvy z roku 1980. Žád -
ný návrh nebyl podán ani později.
38. Z  důvodu návrhu směřujícího k  výkonu 
rozhodnutí ze dne 8. listopadu 2007 podané-ho G
. Vallés Pérezem bylo řízení ve věci práva 
péče předáno Familiengericht (soudu ve vě-cech rodinného práva) při Amtsgericht Stut t-
gart v souladu s § 13 zákona o výkonu a pr o-
vádění některých právních nástrojů v oblasti mezinárodního rodinného práva (Gesetz zur Aus- und Durchführung bestimmter Rech t-
sinstrumente auf dem Gebiet des internatio -
nalen Familienrechts).
39. Dne 16. července 2008 předložila B. Pu -
r
rucker na základě článku  20 nařízení 
č.  2201/2003 Amtsgericht Stuttgart návrh směřující k  nařízení předběžného opatření, 
11 —  Všechny členské státy Evropské unie jsou smluvními státy 
uvedené Úmluvy, která vstoupila v platnost dne 1. prosince 
1983.
I - 11177PURRUCKER
kterým by jí byl její syn M. svěřen do výluč -
né péče, nebo podpůrně, kterým by jí bylo 
přiznáno výlučné právo určit bydliště tohoto 
dítěte.
40. Ze soudního spisu předaného Soudnímu 
dvoru předkládajícím soudem vyplývá, že ně -
me
cký soud bezúspěšně vyvinul značné úsilí 
při pokusu se spojit se svým španělským pr o-
tějškem, který již v této věci přijal předběžná opatření, aby se dozvěděl, zda ve Španělsku 
probíhá řízení ve věci samé.
41. Dne 28.  října 2008 přijal Amtsgericht 
Stuttgart rozhodnutí, v němž vysvětlil kroky 
p
odniknuté u  španělského styčného soudce 
a poukázal na absenci odpovědi ze strany J u-
zgado de Primera Instancia. Účastníky řízení požádal, aby mu poskytli a doložili zaprvé d a-
tum návrhu na předběžná opatření podaného otcem ve Španělsku, zadruhé oznámení ro z-
hodnutí španělského soudu ze dne 8. listop a-
du 2007, jakož i zatřetí podání návrhu na z a-
hájení řízení ve věci samé otcem ve Španělsku a den oznámení tohoto návrhu matce.
42. Rovněž dne 28. října 2008 přijal Juzgado 
de Primera Instancia rozhodnutí, jehož obsah j
e vylíčen v bodě 30 tohoto názoru.43. Amtsgericht Stuttgart poté, co vyzval 
účastníky řízení, aby opětovně zaujali stano-v
isko, přijal dne 8. prosince 2008 rozhodnutí. 
V něm zmiňuje usnesení Juzgado de Primera Instancia ze dne 28.  října 2008 i  opravný prostředek, který bude proti němu podán ze 
strany B. Purrucker. Domníval se, že nemůže 
sám rozhodnout o  otázce „soudu, který z a-
hájil řízení jako první“, jelikož by to bylo na 
újmu právní jistotě vzhledem k  tomu, že by 
dva soudy různých členských států mohly př i-
jmout protichůdná rozhodnutí. Tato otázka by podle něj měla být vyřešena soudem, který 
se jako první prohlásil za příslušný. V důsle d-
ku toho Amtsgericht Stuttgart přerušil řízení 
v souladu s čl. 19 odst. 2 nařízení č. 2201/2003 
až do doby, než bude s rozhodnutím Juzgado 
de Primera Instancia spojena překážka věci pravomocně rozhodnuté.
44. Bianca Purrucker podala proti rozhodn u-
tí Am
tsgericht Stuttgart opravný prostředek. 
Dne 14.  května 2009 rozhodl Oberlande s-
gericht Stuttgart o  jeho zrušení a  vrátil věc Amtsgericht Stuttgart k  novému rozhodn u-
tí. Oberlandesgericht Stuttgart měl za to, že soud je povinen sám přezkoumat svoji př í-
slušnost a že článek 19 nařízení č. 2201/2003 
nesvěřuje žádnému ze soudů, před nimiž 
probíhá řízení, výlučnou příslušnost určit, který soud zahájil řízení jako první. Oberlan -
desgericht Stuttgart uvedl, že návrh ve věci 
práva péče o  dítě, který G.  Vallés Pérez p o-
dal ve Španělsku v  červnu roku 2007, spadá 
do rámce řízení směřujícího k nařízení pře d-
běžných opatření, zatímco žaloba týkající se 
I - 11178NÁZOR GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA N. JAASKINENA – VĚC C-296/10
práva péče o dítě, kterou B. Purrucker podala 
v Německu dne 20. září 2007, je žalobou ve 
věci samé. Předmětem takové žaloby a řízení 
směřujícího k nařízení předběžných opatření jsou rozdílné spory nebo rozdílné návrhy. Př í-
padně je třeba připustit existenci pozitivního kompetenčního sporu mezi dvěma soudy.
45. Usnesením ze dne 8.  června 2009 Am t-
sger
icht Stuttgart opětovně požádal účastní -
ky řízení, aby mu oznámili, v jaké fázi se na -
chází řízení zahájené ve Španělsku, a  vyzval je, aby zaujali stanovisko k možnosti položit 
Soudnímu dvoru předběžnou otázku podle 
článku 104b jednacího řádu Soudního dvora týkající se určení soudu, který řízení zahájil 
jako první.
46. Dne 21.  ledna 2010 rozhodl Audiencia 
Provincial de Madrid o opravném prostředku 
p
odaném B.  Purrucker rozsudkem, o  němž 
se hovoří v bodě 31 tohoto názoru. Toto ro z-
hodnutí bylo oznámeno Amtsgericht Stut t-
gart dopisem německého advokáta G. Vallés 
Péreze.IV 
—  Žádost o  rozhodnutí o  předběžné 
otázce
47. Rozhodnutím ze dne 31.  května 2010 
došlým dne 16.  června 2010  12 Amtsgericht 
Stuttgart rozhodl přerušit řízení a  polo -
žit Soudnímu dvoru následující předběžné 
otázky:
„1)  Je ustanovení čl.  19 odst.  2 nařízení 
[č.  2201/2003] použitelné v  případě, že j
e na návrh jednoho z  účastníků řízení 
za účelem rozhodnutí ve věci rodičovské zodpovědnosti nejprve zahájeno řízení u  soudu jednoho členského státu pouze 
za účelem vydání předběžného opatření 
a  na návrh dalšího účastníka řízení se stejným předmětem je později zahájeno 
řízení u soudu jiného členského státu za 
účelem rozhodnutí ve věci samé?
2) Je nutné dané ustanovení použít také 
v případě, že rozhodnutí vydané v samo -
st
atném řízení o předběžných opatřeních 
v jednom členském státě nelze uznat v ji -
ném členském státě ve smyslu článku 21 nařízení č. 2201/2003?
12 —  Tedy dne, který předchází dni vyhlášení rozsudku vyd a-
né
ho ve výše uvedené věci Purrucker I, ale následuje po 
dni přednesení stanoviska generální advokátky Sharpston 
v uvedené věci dne 20. května 2010.
I - 11179PURRUCKER
3) Je třeba zahájení řízení u soudu člensk é-
ho st
átu za účelem vydání samostatného 
předběžného opatření klást na roveň z a-
hájení řízení ve věci samé ve smyslu čl. 19 
odst.  2 nařízení č.  2201/2003, jestliže 
podle vnitrostátního procesního práva 
tohoto státu musí být následně za účelem vyloučení obtíží procesní povahy v určité 
době u tohoto soudu podán návrh na z a-
hájení řízení ve věci samé?“
48. Na podporu své žádosti o  rozhodnutí 
o předběžné otázce předkládající soud uvádí, 
že p
odle něj neexistuje žádná důvodná p o-
chybnost o  tom, že syn účastníků řízení M. měl ke dni 21. září 2007, tedy k okamžiku p o-
dání návrhu B. Purrucker na jeho svěření do 
její péče, své obvyklé bydliště v Německu.
49. Podle tohoto soudu nebyl Juzgado de 
Primera Instancia na základě článku 10 nař í-
zení č
. 2201/2003 nepřetržitě příslušný až do 
21. září 2007 z důvodu, že členové rodiny měli 
dříve své společné obvyklé bydliště ve Španě l-
sku, neboť není ani pravděpodobné, ani není 
prokázáno, že by přemístění syna účastníků 
řízení navrhovatelkou ze Španělska do Ně-mecka bylo protiprávní.
50. Amtsgericht Stuttgart připomíná, že p o-
dle č
lánku 16 nařízení č. 2201/2003 se za z a-
hájení řízení u soudu považuje okamžik, kdy byl 
návrh na zahájení řízení podán k soudu, 
za předpokladu, že navrhovatel následně ne -
opomněl přijmout opatření požadovaná pro doručení odpůrci.
51. Amtsgericht Stuttgart uvádí, že žaloba 
ze dne 20. září 2007 byla podána dne 21. září 2007, ale byl
a žalovanému oznámena až dne 
22. února 2008 z důvodů, za něž není odp o-
vědná B. Purrucker, ale které souvisejí s tím, že byla v řízení o právní pomoci zpochybněna 
mezinárodní příslušnost soudu k přijetí opa t-
ření ve věcech práva péče o dceru účastníků 
řízení, S., žijící ve Španělsku.
52. Amtsgericht Stuttgart uvádí, že čl.  19 
odst. 2 nařízení č. 2201/2003 stanoví, že soud č
lenského státu, jemuž byla jako prvnímu 
předložena žaloba ve věci rodičovské zo d-
povědnosti ve vztahu k  dítěti, je příslušný přednostně před soudem, jemuž byla později 
předložena žaloba s týmž předmětem v téže 
věci. Domnívá se, že předmět sporu, který vedl k  zahájení řízení o  předběžných opa t-
řeních u  španělského soudu v  červnu roku 2007, je totožný s  předmětem sporu, který vedl k zahájení řízení ve věci samé u něme c-
kého soudu v  září roku 2007. Předmětem 
obou řízení je totiž návrh směřující k nařízení 
soudních opatření ve věci rodičovské zodp o-
vědnosti k  témuž společnému dítěti. Účast -
níci obou řízení jsou totožní a  každý z  nich 
I - 11180NÁZOR GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA N. JAASKINENA – VĚC C-296/10
v obou případech navrhuje, aby mu byla př i-
znána výlučná péče.
53. Předkládající soud uvádí, že otázka, které 
řízení bylo zahájeno jako první, se posuzuje 
p
odle článku 16 nařízení č. 2201/2003. Podo -
týká však, že jelikož znění tohoto ustanovení nerozlišuje mezi řízením ve věci samé a říze -
ním o  předběžných opatřeních, jehož cílem 
je nařízení předběžných opatření, ponechává 
tento stav prostor pro různé právní názory na oblast působnosti čl.  19 odst.  2 nařízení 
č. 2201/2003.
54. Z  právního názoru přijatého Juzgado 
de Primera Instancia a  Audiencia Provin-
c
ial de Madrid vyplývá, že řízení před šp a-
nělským soudem se považuje za zahájené ve smyslu článku 16 a čl. 19 odst. 2 nařízení č. 2201/2003 podáním návrhu na předběžná 
opatření. Řízení o  předběžných opatřeních 
ve spojení s řízením ve věci samé zahájeným následně představuje procesní celek. Usne -
sení o předběžných opatřeních není ipso jure 
nadále platné, není-li do 30 dnů od oznámení tohoto usnesení podána žaloba ve věci samé.
55. Podle této teorie probíhá řízení ve věci 
práva péče o  syna účastníků řízení, M., u 
španělského soudu ve smyslu čl. 19 odst. 2 nař
ízení č.  2201/2003 nikoliv až od  ledna 
roku 2008, ale již ode dne 28. června 2007.
56. Naproti tomu podle významné části ně -
me
cké nauky a  podle usnesení Oberlande -
sgericht Stuttgart ze dne 14.  května 2009 se čl.  19 odst.  2 nařízení č.  2201/2003 netýká vztahu mezi řízením ve věci samé a řízením 
o předběžných opatřeních, jelikož tato řízení 
mají rozdílný předmět, přestože rozhodnutí, kterým se přiznává právo péče o dítě, zakládá 
totožné účinky bez ohledu na to, zda je vyd á-
no v  řízení o  předběžných opatřeních, nebo 
ve věci samé. Tato úvaha je mimo jiné rovněž odůvodněna skutečností, že článek  21 a  ná -
sledující nařízení č.  2201/2003 se nepoužijí na předběžná opatření ve smyslu článku  20 uvedeného nařízení.
57. Amtsgericht Stuttgart dodává, že z  ro z-
ho
dnutí Audiencia Provincial de Madrid, 
s nímž je ode dne 21. ledna 2010 spojena př e-
kážka věci pravomocně rozhodnuté a  které potvrzuje mezinárodní příslušnost Juzgado 
de Primera Instancia, jakož i  skutečnost, že 
tento soud představuje soud, který zahájil řízení jako první, nelze vyvozovat zjištění ve 
smyslu čl.  19 odst.  3 nařízení č.  2201/2003, 
že „je určena příslušnost soudu, který zahá -
jil řízení jako první“. Toto rozhodnutí není pro německý soud závazné, jelikož nařízení 
č.  2201/2203 závazný účinek tohoto druhu 
nestanoví. V  opačném případě by byla po d-
porována „konkurence“ mezi soudy ohledně 
přednostní příslušnosti a její výsledek by z á-
visel na nahodilostech a zvláštnostech vnitr o-
státního procesního práva. Dané rozhodnutí nelze ani uznat ve smyslu článku 21 nařízení 
I - 11181PURRUCKER
č.  2201/2003, jelikož představuje nikoli ro z-
hodnutí ve věci samé týkající se rodičovské 
zodpovědnosti, ale pouze rozhodnutí týkající 
se procesní otázky.
58. Podle předkládajícího soudu se zákaz 
provádění přezkumu příslušnosti soudu člen -
s
kého státu původu v  souladu s  článkem  24 
nařízení č.  2201/2003 uplatní pouze tehdy, pokud bylo vydáno rozhodnutí ve věci samé. Tato zásada vychází ze skutečnosti, že se toto 
ustanovení nachází v oddílu 1 kapitoly III na -
řízení č.  2201/2003 o  uznávání rozhodnutí. 
Španělský soud přitom dosud rozhodnutí ve 
věci samé nevydal.
59. Mimoto se případné uznání předběž -
né
ho opatření vydaného Juzgado de Pr i-
mera Instancia dne 8. listopadu 2007 ve věci 
práva péče o  dítě podle článku  21 nařízení č.  2201/2003 zkrátka nemůže vztahovat na 
pozdější rozhodnutí ve věci samé.
V — Ř
ízení před Soudním dvorem
60. V  předkládacím rozhodnutí pož á-
d
al Amtsgericht Stuttgart, aby byla žádost o 
rozhodnutí o  předběžné otázce projedná -
na ve zrychleném řízení podle článku  104b jednacího řádu. Dopisem ze dne 1. července 
2010 Amtsgericht Stuttgart svou žádost dále vysvětlil, když uvedl, že se tato žádost týká ni -
koli použití zmíněného článku 104b, ale člán -
ku 104a jednacího řádu.
61. Usnesením ze dne 15.  července 2010 
předseda Soudního dvora žádosti o zrychlené ř
ízení vyhověl.
62. V  rámci projednávané věci B.  Purruc -
k
er, německá, česká, španělská a francouzská 
vláda, jakož i Evropská komise přednesly jak ústní vyjádření, tak předložily písemná vyjád-ření. Vláda Spojeného království pouze pře d-
ložila písemné vyjádření.
63. Ve výchozím případě popsaném pře d-
k
ládajícím soudem, totiž v případě, že dojde 
k souběhu prvního návrhu směřujícího k v y-
dání předběžných opatření s  druhým náv r-
hem ve věci samé týkajícím se téhož dítěte, se 
zúčastnění vcelku shodují v názoru, že pře d-
běžná opatření požadovaná podle článku 20 
nařízení č.  2201/2003 nemohou založit př e-
kážku věci zahájené stanovenou v článku 19 nařízení č. 2201/2003.
I - 11182NÁZOR GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA N. JAASKINENA – VĚC C-296/10
64. Pokud jde o  opatření přijatá příslušným 
soudem mimo oblast působnosti uvedeného 
č
lánku 20, stojí proti sobě podle mého názoru 
dvě skupiny tvrzení. Na straně jedné navrho -
vatelka v původním řízení, Spolková republi -
ka Německo, Spojené království Velké Brit á-
nie a Severního Irska, jakož i Komise zastávají názor, že překážka věci zahájené nemůže být v zamýšleném případě založena, jelikož návrh 
na předběžná opatření nemá stejný cíl jako 
návrh na vydání rozhodnutí ve věci samé, i když oba mohou mít z materiálního hledi s-
ka totožný předmět, jako například svěření 
dítěte do péče. Na straně druhé se Česká r e-
publika, Španělské království a  Francouzská 
republika domnívají, že nařízení č. 2201/2003 
nerozlišuje v  závislosti na procesní povaze 
návrhu, a že v důsledku toho může řízení za účelem vydání předběžných opatření stejně 
tak zakládat překážku věci zahájené jako ř í-
zení ve věci samé.
V
I — Analýza
A – Úvodní poznámky
1.  K 
vazbám mezi překážkou věci pravomo c-
ně rozhodnuté a překážkou věci zahájené
65. Nejprve je podle mého názoru třeba 
vyjasnit vztahy existující mezi některými z 
klíčových aspektů, které jsou relevantní za 
účelem zodpovězení předběžných otázek 
Soudním dvorem.
66. Hlavním cílem ustanovení týkajících se 
překážky věci zahájené je zabránit tomu, aby byl
a soudy různých členských států vydávána 
protikladná, nebo dokonce ve svých účincích neslučitelná
  13 rozhodnutí  14. Z toho vyplývají 
úzké vazby mezi instituty překážky věci zahá -
jené a překážky věci pravomocně rozhodnuté (nebo res judicata)
  15.
67. V  rámci vztahů mezi různými právními 
řády souvisí překážka věci zahájené v meziná -
r
odním kontextu vznikající v důsledku řízení 
probíhajícího mimo území daného člensk é-
ho státu, jakož i  překážka věci pravomocně rozhodnuté spojená s rozhodnutím vydaným 
cizím soudem s  otázkou uznávání soud -
ních rozhodnutí. Vzhledem k  tomu, že cizí 
13 —  Viz obdobně generální advokát Léger, který když se ve věci 
Italian Leather (rozsudek ze dne 6. června 2002, C-80/00, 
Re
cueil, s.  I-4995) vyjadřoval k  pojmu „neslučitelnost“ 
ve smyslu čl.  27 odst.  3 Bruselské úmluvy ze dne 27.  září 1968, zdůraznil, že i když „se důvody pro předběžná opa t-
ření stanovené vnitrostátními právními předpisy liší, avšak rozhodnutí vydaná v souladu s těmito procesními podmín -
kami nezakládají vzájemně neslučitelné účinky, nelze př i-
pustit, aby cizí rozhodnutí bylo považováno za neslučitelné s  rozhodnutím vydaným v  dožádaném státě“. K  funkční souvislosti existující mezi uvedeným ustanovením a  člán -
kem 21 téže úmluvy, který se týká překážky věci zahájené viz rozsudky ze dne 19.  května 1998, Drouot assurances (C-351/96, Recueil, s. I-3075, bod 16), a ze dne 9. prosince 2003, Gasser (C-116/02, Recueil, s. I-14693, bod 41).
14 —  Skutečnost, že pravidla určování příslušnosti byla sjedno -
c
ena, nevylučuje možnost účastníků řízení s protikladnými 
zájmy platně zahájit řízení u soudů různých členských států.
15 —  Jak uvedla generální advokátka Kokott, cílem překážky 
věci pravomocně rozhodnuté je rovněž zabránit současné e
xistenci vzájemně rozporných rozhodnutí [bod 37 a násl. 
jejího stanoviska ve věci Komise v. Lucembursko (rozsudek ze dne 29. června 2010, C-526/08, Sb. rozh. s. I-6151)].
I - 11183PURRUCKER
rozhodnutí může být v právním řádu spoje -
no s překážkou věci pravomocně rozhodnu-
té jen, je-li v tomto právním řádu uznáno, je 
řízení zahájené v cizině s to založit překážku věci zahájené jen tehdy, může-li vést k vydání 
rozhodnutí, které může být uznáno v  práv -
ním řádu soudu, u něhož bylo zahájeno řízení 
později
  16.
68. Vazba mezi překážkou věci zahájené 
a  překážkou věci pravomocně rozhodnuté v
yplývá rovněž ze skutečnosti, že rozhodnutí 
spojené s  překážkou věci pravomocně ro z-
hodnuté brání ve vztahu ke sporu, který řeší, tomu, aby bylo o stejné věci opětovně rozho -
dováno v  jiném řízení, a  to buď mezi týmiž účastníky řízení, nebo v  obecnější rovině
  17. 
Tento účinek, označovaný jako negativní ro z-
měr překážky věci pravomocně rozhodnuté, souvisí se zásadou ne bis in idem, která je uni-verzálně uznávanou obecnou právní zásadou.
69. Pozitivní rozměr překážky věci pravo -
mo
cně rozhodnuté je pak vyvozován ze z á-
kladního poslání soudů, kterým je rozhodo -
vat spory mezi účastníky řízení za účelem nalezení autoritativního řešení v  soudní při týkající se dotčeného právního vztahu. To 
z
namená, že v  jiných správních nebo soud -
níc
h řízeních musí být rozhodnutí spojené 
s 
překážkou věci pravomocně rozhodnuté zo-
hle
dněno jako závazné.
16 —  Nemělo by totiž smysl, aby soud přerušil řízení a vyčkával 
vydání cizího rozhodnutí, které by následně nebylo vni -
tr
ostátně uznáno. Pokud by tak učinil, šlo by ve vztahu 
k navrhovateli o odpírání spravedlnosti, jelikož by mu bylo 
znemožněno, aby se na území dotčeného členského státu domohl exekučního titulu.
17 —  Překážka věci pravomocně rozhodnuté (materiální právní 
moc) nesmí být zaměňována s  institutem právní moci (f
ormální právní moc), který odpovídá stavu, kdy proti ro z-
sudku nelze podat, nebo již nelze podat opravný prostředek.70. Negativní i  pozitivní rozměr překážky 
věci pravomocně rozhodnuté spojené s  ur -
č
itým rozhodnutím je třeba analyzovat jak 
ze subjektivního, tak z  objektivního hledi s-
ka. Subjektivní účinek rozhodnutí může být 
omezen pouze na vztahy mezi účastníky říze -
ní. Tak je tomu především v případě rozho d-
nutí vydaných v  občanském soudním řízení s  pouhým deklaratorním účinkem, jelikož 
tato rozhodnutí pouze potvrzují stávající prá -
va a povinnosti účastníků řízení existující na 
základě právního vztahu, který je pojí, a v y-
vozují z nich důsledky. Naproti tomu soudní 
rozhodnutí s  konstitutivními účinky mohou 
mít širší subjektivní účinek v rozsahu, v němž zakládají nové právní vztahy nebo mění st á-
vající právní vztahy.
71. Rozhodnutí ve věcech rodičovské zo d-
p
ovědnosti jsou obvykle konstitutivní pov a-
hy, jelikož přiznávají nebo mění práva v této oblasti. Z  toho vyplývá, že tato rozhodnutí mohou být spojena s  překážkou věci pravo -
mocně rozhodnuté zakládající účinky rovněž pro jiné osoby, než jsou účastníci řízení ( ex-
tra partes). Například rozhodnutí, kterým se 
přiznává právo péče o dítě výlučně matce, je 
I - 11184NÁZOR GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA N. JAASKINENA – VĚC C-296/10
v  otázkách právního zastupování dítěte z á-
vazné pro správní i soudní orgány.
72. Rozhodnutí vydaná v této oblasti napr o-
ti t
omu obvykle nejsou spojena s  negativní-
mi účinky překážky věci pravomocně ro z-
hodnuté. Jinými slovy, přiznání rodičovské 
zodpovědnosti nebo podmínky výkonu této 
zodpovědnosti mohou být obvykle znovu 
přezkoumány příslušným soudem v  novém řízení, aniž tomu může bránit rozhodnutí, 
které se stalo závazným. Jak vysvětlila gene -
rální advokátka Sharpston ve výše uvedené 
věci Purrucker I
  18, rozhodnutí ve věci rodi-
čovské zodpovědnosti mohou být jen více či 
méně „pevná“. Zájem dítěte, který představ u-
je hlavní vodítko v této oblasti, vyžaduje, aby 
rozhodnutí, která se jej týkají, mohla být př í-
padně změněna.
73. Překážka věci zahájené je odůvodněna 
pozitivním účinkem překážky věci pravo -
mo
cně rozhodnuté spojené s  rozhodnutím, 
které bude vydáno soudem, jenž zahájil říze-ní jako první. Toto rozhodnutí by v rozsahu, v němž by mohlo být uznáno v právním řádu 
soudu, který zahájil řízení později, bránilo 
přijetí protikladného, nebo dokonce neslu-čitelného rozhodnutí posledně uvedeným 
soudem, kdyby se mu nepodařilo rozhodnout 
dříve než soud, který zahájil řízení jako první. Naopak v případě, že by se soudu, který z a-
hájil řízení později, podařilo rozhodnout dř í-
ve než soudu, který zahájil řízení jako první, byla by povinnost uznat rozhodnutí vydané posledně uvedeným soudem zbavena své podstaty. V souladu s obecnou zásadou 
p
er-
p
etuatio fori je přitom zásada překážky věci 
z
ahájené, podle níž se přiznává přednost sou -
du, kt
erý zahájil řízení jako první, řešením, 
kt
eré je nejvíce slučitelné se zásadou překá ž-
k
y věci pravomocně rozhodnuté ve vztahu 
k cizím soudním rozhodnutím, která mohou 
bý
t uznána. Toto řešení zohledňuje skute č-
no
st, že procesní účinky vyplývající ze zahá -
j
ení řízení u soudu vznikají v okamžiku, kdy 
je řízení zahájeno, a trvají až do konce řízení 
zahájeného u tohoto soudu.
18 —  Viz body  119 a  121 jejího stanoviska předneseného ve 
věci C-256/09.74. Stejně jako překážku věci pravomocně 
rozhodnuté je třeba i  překážku věci zaháj e-
né analy
zovat ze subjektivního i  objektivní -
ho hlediska. Bez ohledu na terminologické 
rozdíly mezi jazykovými verzemi nařízení č. 2201/2003 se mi jeví, že k tomu, aby byla 
mezi dvěma řízeními založena překážka věci 
zahájené, znění jeho čl.  19 odst.  2 vyžaduje současně:
– totožnost dotčených osob (stejné dítě) a
I - 11185PURRUCKER
– totožnost předmětu („[s týmž předmě -
t
em a] v téže věci“)  19.
75. Pokud jde o subjektivní rozměr, je upla t-
nění př
ekážky věci zahájené stejně jako př e-
kážky věci pravomocně rozhodnuté obvykle 
omezeno na řízení týkající se stejných účast -
níků řízení. Znění čl.  19 odst.  2 nařízení 
č. 2201/2003 však na rozdíl od několika jiných 
ustanovení, s nimiž jej lze účelně srovnávat  20, 
nevyžaduje totožnost účastníků řízení v rám -
ci řízení ve věcech rodičovské zodpovědnosti, ale pouze vyžaduje, aby se tato řízení týk a-
la stejného dítěte. S  ohledem na to, co jsem 
uvedl ohledně širších účinků překážky věci 
pravomocně rozhodnuté v případě konstit u-
tivních soudních rozhodnutí, což je katego -
rie, kam obvykle spadají rozhodnutí vydaná ve věcech rodičovské zodpovědnosti, se mi to jeví jako vcelku logické. Proto by rozhodnutí vydané v řízení zahájeném mezi rodiči dítěte u soudu jednoho členského státu (A), kterým 
s
e přiznává výlučné právo péče otci, bylo ne -
s
lučitelné s  rozhodnutím soudu členského 
st
átu (B) vydaným na konci řízení mezi babič -
k
ou z matčiny strany a oběma rodiči, kterým 
s
e přiznává právo péče o dítě babičce. Vzhle -
dem 
k tomu, že se jeví, že čl. 19 odst. 2 nař í-
zení č
. 2201/2003 – pokud jde o subjektivní 
aspekt překážky věci zahájené v této oblasti –  
pouze vyžaduje, aby se daná řízení týkala stejného dítěte, jsem toho názoru, že by se na  
obě tato souběžná řízení vztahovalo pravidlo 
stanovené v uvedeném článku.
19 —  Tento výraz se v různých verzích liší: „desselben Anspruchs“ 
v němčině, „the same cause of action“ v angličtině, „samaa 
a
siaa“ ve finštině, nebo „samma sak“ ve švédštině. Podle 
judikatury (viz rozsudky ze dne 8. prosince 1987, Gubisch Maschinenfabrik, 144/86, Recueil, s.  4861, bod  14, a  ze dne 6.  prosince 1994, Tatry, C-406/92, Recueil, s.  I-5439, bod 38) je rozsah překážky věci zahájené objektivně vyme -
zen dvěma různými faktory, totiž předmětem řízení a věcí, ve které je vedeno. V důsledku toho je třeba těm jazykovým verzím, které výslovně mezi těmito dvěma pojmy rozlišují, přiznat referenční hodnotu.
20 —  Srovnej, v  občanských a  obchodních věcech: článek  21 
Bruselské úmluvy ze dne 27. září 1968 a článek 27 nařízení (E
S) č.  44/2001 ze dne 22.  prosince 2000 o  příslušnosti 
a  uznávání a  výkonu soudních rozhodnutí v  občanských a  obchodních věcech (Úř.  věst. 2001, L  12, s.  1; Zvl.  vyd. 19/04, s. 42); ve věcech manželských a ve věcech rodičov -
ské zodpovědnosti: čl. 11 odst. 1 nařízení č. 1347/2000; ve věcech manželských: čl.  19 odst.  1 nařízení č.  2201/2003. Pokud jde o nařízení č. 1347/2000, viz zejména strana 17 návrhu Komise, na jehož základě bylo toto nařízení přijato [dokument KOM(1999) 220 v konečném znění], kde se zdů -
razňuje rozdíl mezi odstavci 1 a 2 článku 11 tohoto nařízení, který je rovněž patrný ve znění odstavce  1 a  2 článku  19 nařízení č. 2201/2003. Tento dokument mimoto uvádí, že institut překážky věci zahájené je v právu členských států vymezen více či méně široce, jelikož některé právní řády nerozlišují mezi „předmětem“ a „věcí“, což rovněž vyplývá ze zprávy A. Borrás, citované výše (bod 52).76. Pokud jde o otázku totožnosti předmětu, 
je třeba rozsah účinků překážky věci zahájené 
ur
čit na základě stejných úvah jako objektiv -
ní rozsah účinků překážky věci pravomocně rozhodnuté, to znamená s  ohledem na ne -
zbytnost zabránit existenci vzájemně proti -
kladných rozhodnutí.
77. Ve věcech rodičovské zodpovědnosti by 
měla být rozhodujícím kritériem materiální v
ykonatelnost rozhodnutí. Pokud z  budou -
cích rozhodnutí, která mohou být vydána v  řízeních zahájených u  různých soudů, ne -
mohou být účastníky řízení vyvozeny důsle d-
ky, nebo pokud jimi nemohou být současně závazným způsobem provedena, mají tato dvě řízení totožný předmět, a je tedy založena 
překážka věci zahájené.
I - 11186NÁZOR GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA N. JAASKINENA – VĚC C-296/10
78. Ukáže-li se, že je založena překážka věci 
zahájené, musí soud v  zásadě prohlásit ne -
př
ípustnost žaloby nebo nezbytnost přer u-
šení řízení, a  to i  bez návrhu. Naproti tomu 
nelze vyžadovat, aby měl soud sám o  sobě povědomí o existenci jiného řízení, nebo př í-
padně jiného soudního rozhodnutí se ste j-
ným předmětem, jaký má návrh, který mu byl předložen. Běžným způsobem uplatnění 
překážky věci zahájené nebo překážky věci 
pravomocně rozhodnuté je námitka nepř í-
pustnosti uplatněná žalovaným. Soud si musí v rámci přezkumu takové námitky nezbytně 
klást otázku ohledně příslušnosti obou do -
tčených soudů. Přinejmenším musí z počátku 
určit, zda je dán potenciální důvod zakládající 
příslušnost, na jehož základě by soud, který 
zahájil řízení jako první, mohl přijmout ro z-
hodnutí, které může být uznáno. Nejzjevnější 
metodou, jak může soud postupovat, je srov -
nání návrhů na zahájení řízení nebo ostatních 
dokumentů týkajících se obou zahájených 
řízení. Může rovněž po účastnících řízení p o-
žadovat veškeré užitečné informace, nebo se 
také obrátit na dotčený cizí soud, a to buď př í-
mo, nebo prostřednictvím ústředního orgánu členského státu, v němž sídlí.
2.  K
e střetům mezi řízeními nebo soudními 
rozhodnutími
79. Považuji za nezbytné jasně rozlišit tři 
případy, které mohou nastat v případě střetů mez
i řízeními nebo soudními rozhodnutími, 
a to v chronologickém pořadí.
80. Zaprvé lze překážku věci zahájené v me -
z
inárodním kontextu uplatnit, pokud dojde ke 
střetu mezi několika řízeními probíhajícími před soudy různých členských států. Proje d-
návaná věc odpovídá tomuto případu, neboť 
předkládající soud má určit, zda v okamžiku, 
kdy bylo zahájeno řízení u  německého sou -
du, již probíhalo řízení u soudu jiného člen -
ského státu, totiž ve Španělsku u Juzgado de Primera Instancia. Zdůrazňuji, že překážka věci zahájené odpadá, jakmile je jedno z těc h-
to řízení ukončeno, a to z jakéhokoli důvodu. 
K tomu totiž může dojít nejen tehdy, pokud 
jeden z  obou těchto „konkurenčních“ sou -
dů rozhodne, ale rovněž tehdy, pokud řízení 
probíhající před jedním z nich je z jakéhok o-
li důvodu zastaveno: zpětvzetí návrhu, smír, 
neplatnost návrhu pro nedostatek řádné péče 
při postupu v řízení, úmrtí jednoho z účast -
níků řízení v  případě neexistence možnosti 
přechodu práva na podání návrhu atd.
81. Zadruhé může ke střetu dojít mezi říze -
ním pr
obíhajícím v  jednom členském státě 
a rozhodnutím již vyhlášeném v jiném člen -
ském státě. V tomto případě musí soud, před kterým probíhá řízení, v  důsledku překážky 
věci pravomocně rozhodnuté prohlásit návrh 
jako bezpředmětný za nepřípustný, pokud lze cizí rozhodnutí uznat.
I - 11187PURRUCKER
82. Zatřetí může dojít ke střetu mezi ro z-
ho
dnutími vydanými v  různých členských 
státech právě v důsledku souběhu příslušno s-
ti. I  když společná pravidla uznávání a  pr o-
hlášení vykonatelnosti umožní postupovat 
způsobem, aby účinky jednoho rozhodnutí 
při respektování práv nabytých účastníkem řízení v jednom z těchto členských států př e-
vážily nad účinky druhého rozhodnutí, obě vydaná rozhodnutí budou nicméně i  nadále platná. Právě v této fázi sporu pokračujícího mezi účastníky původního řízení byla Soud -
nímu dvoru předložena předběžná otázka ve věci C-256/09 zvané Purrucker I.
83. Účel pravidel týkajících se překážky věci 
zahájené v  mezinárodním kontextu je podle mé
ho názoru dvojí. Jak jsem již uvedl, jejich 
hlavním cílem je zabránit pozitivním střetům mezi rozhodnutími. Pokud totiž účastníci ř í-
zení zahájí u soudů různých členských států 
řízení s týmž předmětem, v téže věci a týk a-
jící se stejného dítěte, může tato situace vést 
k vydání rozhodnutí, která lze stěží uvést do 
vzájemného souladu, nebo dokonce k vydání 
diametrálně odlišných rozhodnutí, a zakládá tedy pro jednotlivce právní nejistotu. Řešení spočívá v uložení povinnosti soudu, který z a-
hájil řízení později, aby se prohlásil nepříslu š-
ným ve prospěch soudu, který zahájil řízení dříve, a to ještě před tím, než budou souběžně 
vydána rozhodnutí.
84. Cílem těchto pravidel je rovněž zabránit 
tomu, aby účastníci řízení mohli zneužívat v í-
c
ečetnosti soudních systémů prostřednictvím 
tzv. „forum shopping“, které spočívá v tom, že úč
astník řízení, jenž pociťuje riziko, že soud, 
kterému byla žaloba původně podána, vydá 
rozhodnutí, které je v rozporu s jím uplatňo -
vanými nároky, zahájí řízení u  soudu jiného členského státu. Poznamenávám, že riziko 
„forum shopping“ je vzhledem k  pravidlům 
určování příslušnosti ve věcech rodičovské zodpovědnosti, která jsou stanovena v  nař í-
zení č.  2201/2003
  21, omezené, jelikož hlavní 
hraniční určovatel, totiž místo obvyklého by -
dliště dítěte, stěží umožňuje postupovat zne -
užívajícím způsobem, vyjma případů po sobě následujících stěhování po dostatečně dlouhé 
době tak, aby dané bydliště nabylo povahy ob -
vyklého bydliště.
85. Podle praktické příručky pro používání 
nařízení č.  2201/2003  22 a  podle návrhu, na 
jehož základě bylo toto nařízení schváleno  23, 
se Komise domnívala, že případy skutečné li -
tispendence budou ve věcech rodičovské zo d-
povědnosti ojedinělé, jelikož dítě má obecně 
své obvyklé bydliště pouze v  jednom člen -
ském státě, jehož soudy jsou příslušné podle obecného pravidla pro určení příslušnosti stanoveného v článku 8 uvedeného nařízení. 
Podle mého názoru však nelze opomenout 
skutečnost, že dochází k  případům, v  nichž lze místo obvyklého bydliště dítěte určit jen 
21 —  Jinak je tomu v případě takového nástroje, jako je Bruselská 
úmluva ze dne 27. září 1968, neboť mnohé důvody zakl á-
d
ající souběžnou příslušnost, které jsou zde stanoveny, 
s sebou nesou více možností litispendence.
22 —  Praktická příručka pro používání nového nařízení Brusel 
II vypracovaná útvary Komise v  konzultaci s  Evropskou soudní sítí pro občanské a obchodní věci (dále jen „ESS“), aktualizovaná verze ze dne 1. června 2005, s. 22. Dokument je dostupný na internetové stránce Komise (http://ec.e u-
ropa.eu/justice_home).
23 —  Dokument KOM(2002) 222 v konečném znění, s. 11.
I - 11188NÁZOR GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA N. JAASKINENA – VĚC C-296/10
obtížně  24 nebo v  nichž se toto místo nalézá 
mimo území Unie  25, což může vést k tomu, že 
se za příslušné současně uznají soudy několi -
ka členských států.
86. Předkládající soud správně poznamená -
v
á, že zákonodárce Unie tím, že stanovil dů -
vod zakládající příslušnost na základě místa 
obvyklého bydliště dítěte, umožnil, aby bylo více soudů příslušných projednat tytéž skut -
kové okolnosti, které se však týkají různých dětí. Zdůrazňuji, že k tomu, aby byla založena překážka věci zahájené ve smyslu čl. 19 odst. 2 
nařízení č. 2201/2003, je třeba, aby se souběž -
né návrhy týkaly jednoho a  téhož nezletilé -
ho, aniž by v  tomto ohledu byli sourozenci zohledňováni jako celek  26. V  projednávané 
věci je třeba k právnímu zacházení s oběma 
dotyč
nými dětmi, přestože jsou dvojčata, př i-
st
upovat odděleně v rozsahu, v němž je jejich 
individuální situace rozdílná, zejména proto, že žijí odděleně. Německé soudy se proto 
pr
ohlásily za mezinárodně nepříslušné k ro z-
ho
dnutí o návrhu na svěření do výlučné péče 
podaném ze strany B. Purrucker  27 v rozsahu, 
v 
němž se tento návrh týkal dcery S., vzhle -
dem k 
tomu, že se její bydliště od jejího nar o-
zení nac
házelo ve Španělsku, zatímco ve vzt a-
h
u k synovi M. potvrdily svou příslušnost.
24 —  Tak tomu bylo ve věci, ve které byl vydán rozsudek ze dne 
2.  dubna 2009, A  (C-523/07, Sb.  rozh. s.  I-2805), neboť 
dot
čená rodina „opustila […] Švédsko za účelem strávení 
prázdnin ve Finsku. Zůstala na území Finska, přičemž byd -
lela v obytných vozech na různých kempinkových místech, aniž […] děti chodily do školy“ (bod 14). Připomínám, že kritéria určení obvyklého bydliště byla v  uvedeném ro z-
sudku stanovena následovně: „[k]romě fyzické přítomnosti dítěte v členském státě je třeba zohlednit další skutečnosti, které mohou nasvědčovat tomu, že tato přítomnost nemá pouze dočasnou či příležitostnou povahu a že pobyt dítěte vykazuje jistou integraci v  rámci sociálního a  rodinného prostředí. Zejména musí být přihlédnuto k  trvání, prav i-
delnosti, podmínkám a  důvodům pobytu na území člen -
ského státu a přestěhování rodiny do tohoto státu, ke státní příslušnosti dítěte, k místu a podmínkám školní docházky, k  jazykovým znalostem, jakož i  k  rodinným a  sociálním vazbám dítěte v uvedeném státě“ (bod 30 a násl.). Viz rov -
něž body 38 až 52 stanoviska generální advokátky Kokott v uvedené věci.
25 —  V takovém případě vede článek  14 nařízení č.  2201/2003 
k tomu, že „se příslušnost [určí] v každém členském státě v s
ouladu s právem tohoto státu“.B 
– K  výkladu čl.  19 odst.  2 nařízení 
č. 2201/2003
87. Podstatou první otázky předkládajícího 
soudu je, zda jsou ustanovení čl. 19 odst. 2 na -
ř
ízení č. 2201/2003 týkající se překážky věci 
26 —  Poznamenávám však, že v právu některých členských států 
představují sourozenci skupinu osob, která je co možná ne
jvíce chráněna ve své jednotě, jelikož zákonodárce soudci 
předepisuje, aby zabránil rozdělení sourozenců, a není-li to možné, aby dbal na udržení vazeb mezi nimi (viz například článek 371-5 francouzského občanského zákoníku).
27 —  V rozhodnutí ze dne 25. září 2007 se Amtsgericht Albstadt 
domníval, že uvedená žaloba byla zbytečná, jelikož matka ji
ž měla výlučné právo péče na základě německých prá v-
ních předpisů. Je třeba podotknout, že Bundesverfassung s-
gericht (německý ústavní soud), který následoval rozsudek Zaunegger v. Německo vydaný dne 3. prosince 2009 Evrop -
ským soudem pro lidská práva (stížnost č.  22028/04), nedávno určil, že skutečnost vyplývající z § 1626a a § 1672 německého občanského zákoníku (BGB), že otec dítěte narozeného mimo manželský svazek nemůže získat právo péče o  toto dítě v  případě odmítnutí ze  strany matky, je v  rozporu s  čl.  6 odst.  2 Základního zákona (rozsudek ze dne 21. července 2010, 1 BvR 420/09).
I - 11189PURRUCKER
zahájené ve věcech rodičovské zodpovědnos -
ti použitelná, pokud bylo jedním z účastníků 
řízení nejdříve zahájeno řízení u  soudu jed -
noho členského státu pouze za účelem vydá -
ní opatření předběžné povahy, zatímco soud jiného členského státu, jemuž byl později 
druhým účastníkem řízení předložen návrh s  týmž předmětem, má vydat rozhodnutí ve 
věci samé.
88. Úvodem upřesňuji, že se mi jeví jako 
vhodné přezkoumat tuto otázku společně 
s 
oběma dalšími předběžnými otázkami p o-
loženými Soudnímu dvoru. Tyto otázky jsou totiž s první otázkou spjaty úzkou příčinnou souvislostí, z níž vyplývá, že v důsledku o d-
povědi, kterou je podle mého názoru třeba poskytnout na první předběžnou otázku, již není důvodné odpovídat na další předběžné 
otázky.
1.  
K rozsahu požadovaného výkladu
89. Podle mého názoru musí být přístup př i-
ja
tý Soudním dvorem neutrální a  objektivní 
a nemůže přihlížet k nahodilostem jak skut -
kovým, tak procesním či právním, které jsou 
vlastní sporu v  původním řízení. Okolnosti 
projednávané věci, jakkoli jsou zvláštní či tra-
gické, nemohou rozhodujícím způsobem ur -
čovat přijaté řešení. Především skutečnost, že 
španělský soud rozhodující v  prvním stupni 
byl z hlediska kritérií stanovených nařízením č
. 2201/2003 případně nepříslušný, by neměla 
mít takový vliv, jaký by zasahoval do základ -
ních zásad zakotvených v uvedeném naříze -
ní, jako je zásada vzájemné důvěry  28, která je 
základem uznávání rozhodnutí vydaných v ji -
ných členských státech  29.
90. Mimoto je nezbytné, aby se odpovědi 
poskytnuté předkládajícímu soudu mohly v
ztahovat na veškerá řízení ve věcech „rodi -
čovské zodpovědnosti“ ve smyslu nařízení č. 2201/2003. Připomínám, že čl. 2 bod 7 uve -
deného nařízení definuje rodičovskou zodp o-
vědnost jako „veškerá práva a povinnosti f y-
zické nebo právnické osoby týkající se dítěte nebo jmění dítěte, která jsou jí svěřena ro z-
hodnutím [soudu], právními předpisy nebo právně závaznou dohodou. Tento pojem z a-
hrnuje především právo péče o  dítě a  právo na styk s dítětem“.
28 —  K této zásadě, obecně považované za „pilíř“, viz zejména 
bod 30 a násl. stanoviska generálního advokáta Ruiz-Jarabo 
Colomera ve vě
ci Turner (rozsudek ze dne 27. dubna 2004, 
C-159/02, Sb. rozh. s. I-3565), týkající se Bruselské úmluvy ze dne 27. září 1968.
29 —  Kontrola dodržování ustanovení nařízení č. 2201/2003 týk a-
jíc
ích se důvodů zakládajících příslušnost přísluší vnitr o-
státním soudům pověřeným projednáváním opravných prostředků, které jsou v  případě pochybností ohledně výkladu těchto ustanovení povinny předložit Soudnímu dvoru předběžnou otázku. V  krajním případě je rovněž myslitelné řízení pro nesplnění povinnosti proti dotčenému členskému státu.
I - 11190NÁZOR GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA N. JAASKINENA – VĚC C-296/10
91. Článek  1 odst.  1 písm.  b) nařízení 
č. 2201/2003 stanoví, že se toto nařízení „bez 
ohle
du na druh soudu vztahuje na občansk o-
právní věci[  30] týkající se […] přiznání, v ý-
konu, převedení a úplného nebo částečného 
odnětí rodičovské zodpovědnosti“. Odst a-
vec  2  tohoto článku upřesňuje, že uvedené 
věci „se mohou zejména týkat:
a) práva péče o dítě a práva na styk s dítětem;
b) poručnictví, opatrovnictví a  podobných 
institutů;
c) určení osoby, orgánu nebo jiného sub -
j
ektu odpovědných za dítě či jeho jmění 
nebo pověřených zastupováním dítěte či napomáháním dítěti a  stanovení jejich úkolů;
d) umístění dítěte do pěstounské rodiny 
nebo ústavní péče;
e) opatření k  ochraně dítěte spojených se 
správou, zachováním a  nakládáním se jměním dít
ěte. “
30 —  Připomínám, že pojem ‚občanskoprávní věci‘ je aut o-
nomním p
ojmem práva Unie, který se vztahuje rovněž na 
opatření, která podle vnitrostátního práva členského státu 
spadají do oblasti veřejného práva (rozsudek ze dne 27. li s-
topadu 2007, C, C-435/06, Sb.  rozh. s.  I-10141, body  46 až  53). V  důsledku toho mohou správní řízení, správní orgány, či správní rozhodnutí některých členských států spadat do oblasti působnosti nařízení č.  2201/2003 (viz v  tomto smyslu rovněž Praktická příručka pro používání 
nového nařízení Brusel II, citováno výše, s. 8).92. Podle mého názoru může k riziku střetu 
mezi řízeními, a  tedy k  uplatnění překážky 
vě
ci zahájené, docházet jen mezi řízeními 
spadajícími do stejné podoblasti rodičovské zodpovědnosti, a nikoli mezi řízeními nálež í-
cími do dvou a více těchto pěti podoblastí
  31. 
V některých právních řádech však může totéž 
opatření ex lege  upravovat vícero aspektů r o-
dičovské zodpovědnosti zmiňovaných uvede -
ným článkem  32.
93. Z těchto ustanovení jasně vyplývá, že ř í-
zení ve vě
cech „rodičovské zodpovědnosti“ ve 
smyslu nařízení č. 2201/2003 se mohou týkat 
jak účastníků řízení, tak i návrhů značně o d-
lišných od účastníků a návrhů dotčených v ř í-
zení probíhajícím před předkládajícím sou -
dem v projednávané věci, v němž rodiče žádají o svěření dítěte do své péče. V tomto ohledu 
zdůrazňuji zaprvé, že nositelem rodičovské 
zodpovědnosti může být i jiná fyzická osoba než otec a  matka, dokonce i  právnická os o-
ba, zadruhé, že pojem „občanskoprávní věci“ 
byl Soudním dvorem definován extenzivně
  33, 
zatřetí, že výčet podoblastí vymezených jako  
31 —  Například kombinace takových řízení, jako je řízení ve 
věcech poručnictví a  řízení za účelem umístění dítěte, by 
př
ekážku věci zahájené nemohla založit, jelikož se dotčené 
oblasti liší a  uvedená řízení se zjevně netýkají téže věci a nemají tentýž předmět. Obtížnější je určit, zda by mohla být uplatněna překážka věci zahájené v  případě řízení týkajícího se péče o dítě a řízení týkajícího se práva na styk s dítětem.
32 —  Například právo péče o dítě jakožto znak rodičovské zo d-
p
ovědnosti může automaticky vyplývat z ustanovení poruč -
níka nebo umístění dítěte do ústavní péče.
33 —  Z výše uvedeného rozsudku A  vyplývá, že „rozhodnutí, 
které nařizuje okamžité převzetí péče o dítě a jeho umístění mimo vl
astní rodinu, spadá pod pojem ‚občanskoprávní 
věci‘ ve smyslu [čl. 1 odst. 1 nařízení č. 2201/2003], pokud toto rozhodnutí bylo přijato v  rámci pravidel veřejného práva na ochranu dítěte“.
I - 11191PURRUCKER
spadajících do působnosti pojmu „rodičovská 
zodpovědnost“ není taxativní, a  začtvrté, že 
se dotčená ochranná opatření mohou stejně 
tak týkat dítěte i  jeho jmění  34. Soudní dvůr 
při rozhodování o  položených předběžných 
otázkách nesmí ztratit ze zřetele značnou 
rozmanitost řízení, na která se může vztaho -
vat výklad článků 19 a 21 uvedeného nařízení.
94. Tato rozmanitost dotčených řízení má 
rovněž dopad na pojetí překážky věci z a-
há
jené ve věcech rodičovské zodpovědno s-
ti, jak je stanovena v  čl.  19 odst.  2 nařízení č. 2201/2003, neboť z ní vyplývá, že v této ob -
lasti jsou myslitelné mnohé druhy střetů mezi 
řízeními. Za účelem uvedení jen některých 
empirických příkladů možných kombinací zmíním zaprvé řízení, které je zahájeno před 
soudem příslušným ve věcech mládeže za 
účelem umístění nezletilého, souběžně s  ř í-
zením zahájeným u soudu příslušného ve vě-cech rodinných směřujícím k přiznání práva 
na styk s  dítětem jeho prarodičům; zadruhé 
návrh na předběžná opatření týkající se do-časného převedení práva péče o dítě do doby, 
než bude znám výsledek sociálně-psycholo -
gického vyšetření, a návrh týkající se stejného dítěte, jehož účelem je s konečnou platností 
zpochybnit právo na styk s dítětem přiznané 
jednomu z rodičů. Je tudíž zásadní definovat 
p
ojmy „týž předmět“ a „táž věc“, které vyme -
zují k
ontury překážky věci zahájené ve smyslu 
uvedeného ustanovení.
34 —  Podotýkám, že devátý a jedenáctý bod odůvodnění nařízení 
č.  2201/2003 uvádějí, že opatření týkající se jmění dítěte, 
kt
erá se netýkají ochrany dítěte, se řídí nikoli uvedeným 
nařízením, ale nařízením č.  44/2001, jímž se stejně tak i nadále řídí vyživovací povinnosti.2.  
K obecným východiskům výkladu
95. V  rámci výkladu ustanovení nařízení 
č.  2201/2003 mohou být užitečné i  některé 
prá
vní texty, které byly nebo dosud jsou p o-
užitelné ve vztazích mezi členskými státy  35. 
To platí krom jiných právních nástrojů  36 
o  Bruselské úmluvě ze dne 27.  září 1968  37, 
jakož i  o  nařízení č.  44/2001, které mělo 
uvedenou úmluvu nahradit ke dni 1.  břez -
na 2002  38. Podobnosti se vyskytují, zejména 
pokud jde o  institut překážky věci zaháj e-
né  39. Rodičovská zodpovědnost ve smyslu 
nařízení č.  2201/2003 je však věcí osobního 
35 —  Viz v  tomto ohledu výše uvedený rozsudek Purrucker 
I (bod 84 a násl.).
36 —  Třetí bod odůvodnění nařízení č. 2201/2003 připomíná, že 
toto nařízení nahradilo nařízení č. 1347/2000, jehož obsah 
byl 
sám z velké části převzat z Úmluvy Brusel II zabývající 
se stejnou věcí, která je vysvětlena ve zprávě A. Borrás.
37 —  Úmluva o  soudní příslušnosti a  výkonu rozhodnutí 
v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 1972, L 299, s
.  32), v  několikrát pozměněném znění (viz výše uvedený 
rozsudek Purrucker I, bod 12).
38 —  K souvislosti, kterou je třeba vytvořit mezi oběma právními 
texty v  judikatuře, viz zejména bod  28 a  násl. stanoviska generální advok
átky Kokott ve věci Allianz (dříve Riuni -
one Adriatica di Sicurta) (rozsudek ze dne 10. února 2009, C-185/07, Sb. rozh. s. I-663).
39 —  Viz článek  21 Bruselské úmluvy ze dne 27.  září 1968, 
článek  11 nařízení č.  1347/2000 a  článek  27 nařízení č
. 44/2001.
I - 11192NÁZOR GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA N. JAASKINENA – VĚC C-296/10
stavu, což je oblast výslovně vyloučená z pů -
sobnosti obou těchto jiných právních textů. 
Přístup přijatý ve věcech majetkových neplatí 
nezbytně ve věcech, které se netýkají majet -
ku, vzhledem k  existujícím rozdílům co do 
povahy a účinků rozhodnutí přijatých v obou 
těchto oblastech, jakož i vůdčích zásad, které jsou v  těchto oblastech použitelné. Zásady, 
které jsou vlastní nařízení č. 2201/2003, jako 
je převažující význam přiznaný zájmu dítěte ve věcech rodičovské zodpovědnosti
  40, to-
tiž poskytují zvláštní vodítko, v  jehož světle 
může mít výklad takového institutu, jako je 
překážka věci zahájené, případně jiný význam než v případě jiných právních nástrojů.
96. Ostatně poznamenávám, že přestože se 
rozhodnutí Soudního dvora týkající se výkl a-
du Br
uselské úmluvy ze dne 27. září 1968 in -
stituty překážky věci zahájené a předběžných opatření zabývají, činí tak pokud vím pouze odděleně, bez vzájemné souvislosti; nevyja -
dřují se tedy k překážce věci zahájené v př í-
padě rozhodnutí, jimiž se přijímají předběžná opatření. Zdá se, že ani v judikatuře členských 
států neexistuje více významných poznatků, 
zejména s ohledem na nečetné odpovědi p o-
dané na jednání na tuto otázku výslovně p o-
loženou Soudním dvorem.
40 —  Viz dvanáctý bod odůvodnění nařízení č. 2201/2003.97. Podle mého názoru musí být institut 
překážky věci zahájené ve smyslu nařízení č
.  2201/2003 předmětem autonomního v ý-
kladu  41, to znamená s odkazem nikoliv na p o-
jetí zastávané v tom, či onom členském státě, 
ale s  odkazem jednak na cíle a  systematiku 
právního textu, a  jednak na obecné zásady, které vyplývají ze všech vnitrostátních prá v-
ních řádů
  42. Jeví se mi, že je takto třeba post u-
povat v  případě všech autonomních pojmů 
obsažených v nařízení č. 2201/2003.
98. Bylo by možno mít za to, že procesní poj-
m
y, jako je pojem „soud, který zahájil řízení 
jako první“, by měly být vykládány v souladu 
s  vnitrostátními předpisy. V  tomto ohledu však nařízení č. 2201/2003 vytvořilo společný 
systém, který překonává vnitrostátní zvlášt -
nosti. Článek 16 uvedeného nařízení tak uni -
fikuje pojem „zahájení řízení u  soudu“ tím, že definuje jeho procesní i  časové charakt e-
ristiky. Stanoví totiž, k jakému okamžiku a za 
jakých podmínek k  zahájení řízení u  soudu dochází, bez ohledu na to, co stanoví použ i-
telné právní předpisy na vnitrostátní úrovni v  členských státech. Zákonodárce se podle mého názoru odchýlil od judikatury týkající 
41 —  Viz obdobně výše uvedený rozsudek Gubisch Maschinen-
f
abrik (bod 6 a násl.), v němž se uvádí, že „pojmy použité 
v článku 21 Úmluvy ze dne 27. září 1968 za účelem vyme -
zení situace, v níž se uplatní překážka věci zahájené, je třeba 
považovat za autonomní“, jakož i bod 2 stanoviska generál -
ního advokáta Manciniho v uvedené věci. Viz rovněž ro z-
sudek ze dne 20. ledna 2005, Gruber (C-464/01, Sb. rozh. s. I-439, bod 31 a citovaná ustálená judikatura). K výběru mezi autonomní definicí nebo vnitrostátním přístupem, viz zejména rozsudek ze dne 6. října 1976, Industrie Tessili It a-
liana Como (12/76, Recueil, s. 1473, body 10 a 11).
42 —  Viz obdobně rozsudek ze dne 14. října 1976, LTU (29/76, 
Recueil, s. 1541, bod 3).
I - 11193PURRUCKER
se Bruselské úmluvy ze dne 27.  září 1968  43, 
když zakotvil pravidlo práva Unie, které urču -
je okamžik zahájení řízení u soudu s odkazem 
na den, kdy byl návrh na zahájení řízení buď podán k soudu, nebo kdy byl tento návrh pře -
vzat orgánem odpovědným za jeho doruče -
ní
  44. Výběr mezi těmito dvěma alternativami 
závisí na tom, jakým způsobem je zahajování 
řízení upraveno ve vnitrostátním právu.
99. Článek 19 nařízení č. 2201/2003 je třeba 
zaprvé  45 vykládat s ohledem na znění tohoto 
ustanovení a ustanovení s ním souvisejících. K tomu poznamenávám, že se v případě př e-
kážky věci zahájené obsažené v  uvedeném 
článku 19 nečiní žádný rozdíl mezi zahájením 
řízení ve věci samé a zahájením řízení směřu-
 jícího k nařízení předběžných opatření. Ste j-
ně t
ak ani článek 16 uvedeného nařízení takto 
nerozlišuje.
43 —  Rozsudek ze dne 7.  června 1984, Zelger (129/83, Recueil, 
s.  2397, bod  16): „článek  21 Úmluvy musí být vykládán 
v 
tom smyslu, že za ‚soud, který řízení zahájil jako první‘, je 
třeba považovat soud, u něhož byly nejdříve splněny po d-
mínky umožňující mít za to, že je s konečnou platností zalo -
žena překážka věci zahájené, přičemž tyto podmínky musí být posouzeny podle vnitrostátního práva každého dotč e-
ného soudu“. Stanovisko generálního advokáta Manciniho bylo formulováno ve stejném smyslu vzhledem k rozmani -
tosti právních předpisů upravujících překážku věci zahá -
jené v členských státech.
44 —  K souvislostem mezi doručením návrhu na zahájení řízení 
a překážkou věci zahájené, viz bod 68 stanoviska generální advok
átky Trstenjak ve věci Weiss und Partner (rozsudek ze 
dne 8. května 2008, C-14/07, Sb. rozh. s. I-3367).
45 —  Obdobně v  souvislosti s  výkladem rovnocenného ustano -
vení uve
deného v  Bruselské úmluvě ze dne 27.  září 1968, 
totiž v  jejím článku  21, viz výše uvedený rozsudek Ga s-
ser (bod  70), v  němž Soudní dvůr uvedl, že je třeba dbát „jak na doslovné znění, tak na systematiku a  účel této úmluvy“. Srovnej body 62 až 64 výše uvedeného rozsudku Purrucker I.100. Pojem „řízení o  předběžných opatř e-
níc
h“ se jako takový nevyskytuje v  nařízení 
č.  2201/2003, které zmiňuje pouze opatř e-
ní přijatá z  důvodu „naléhavosti“  46. Naproti 
tomu se na příslušnost k rozhodnutí „ve věci 
[samé]“ výslovně odkazuje v  článku  15  tý -
kajícím se postoupení věci soudu s  lepšími 
předpoklady k projednání a v článku 20, který 
zmiňuje předběžná a zajišťovací opatření př i-
jatá v naléhavých případech.
101. Pojem předběžných opatření, která mo-
hou 
být přijata buď v rámci uvedeného člán -
ku 20, pokud jsou splněny jím stanovené po d-
mínky, nebo mimo rozsah působnosti tohoto 
článku, pokud tyto podmínky splněny nejsou, 
není jasně vymezen, což může způsobovat 
problémy při výkladu vzhledem ke zmíněné rozmanitosti právních řádů členských států
  47. 
Rovněž podotýkám, že čl.  2 bod  4 nařízení 
č. 2201/2003 definuje pro účely tohoto nař í-
zení pojem „rozhodnutí“ a do jeho působno s-
ti zahrnuje nejen „rozsudky“, ale také „usne -
sení“, včetně usnesení, jež mohou být vydána 
46 —  K tomuto pojmu viz obdobně rozsudek ze dne 26. března 
1992, Reichert a  Kockler (C-261/90, Recueil, s.  I-2149, 
b
od 34), týkající se výkladu článku 24 Bruselské úmluvy ze 
dne 27. září 1968.
47 —  Viz k  tomu právně komparatistickou analýzu uvedenou 
na stránce  ESS (http://ec.europa.eu/civiljustice/interim_me
asures/interim_measures_gen_cs.htm): „Ze srovnání 
vnitrostátních právních předpisů vyplývá, že téměř neexi -
stuje definice prozatímních a  preventivních [předběžných a zajišťovacích] opatření a že se právní systémy velmi liší. “
I - 11194NÁZOR GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA N. JAASKINENA – VĚC C-296/10
soudem rozhodujícím v řízení o předběžných 
opatřeních v naléhavých případech.
102. Zadruhé je třeba článek 19 vykládat v z á-
v
islosti na místu tohoto ustanovení v obecné 
systematice nařízení č. 2201/2003. Mám ste j-
ně jako Soudní dvůr, který na základě týchž hledisek rozhodl ve vztahu k článku 20 uvede -
ného nařízení
  48, za to, že článek 19 nestanoví 
pravidlo určování příslušnosti k  rozhodnutí 
ve věci samé, ale zavádí spojující ustanovení, 
nebo „ustanovení o použití pravidel určování příslušnosti“
  49 v případě zahájení několika ř í-
zení a střetu mezi řízeními. V tomto ohledu 
je významné poukázat na místo uvedeného 
článku 19 a jeho vztah k okolním ustanove-ním. Ustanovení, která mu předcházejí, t o-
tiž zakotvují pravidla určování příslušnosti, zatímco ustanovení, které jej následuje, t o-
tiž článek 20 nařízení č. 2201/2003, zmiňuje 
opatření přijatá z  důvodu naléhavosti. Kdy -
by se uvedený článek 19 mohl vztahovat i na 
předběžná nebo zajišťovací opatření zmíněná v článku 20, musela by zmínka o těchto opa t-
řeních prvně uvedenému článku předcházet. Z  toho lze tedy vyvodit, jak to činí všichni zúčastnění, že překážku věci zahájené nelze 
uplatnit v  případě, že je zahájeno řízení za účelem vydání opatření na základě naléha -
vo
sti soudem, který by jinak nebyl příslušný.
48 —  Viz výše uvedený rozsudek Purrucker I  (body  60 a  61), 
v  němž se uvádí, že „[č]lánek  20 nařízení č.  2201/2003 je 
p
osledním článkem kapitoly II tohoto nařízení týkající se 
příslušnosti. Tento článek není součástí článků, které obsa -
hují specifickou úpravu příslušnosti ve věcech rodičovské zodpovědnosti, které tvoří oddíl 2 této kapitoly, ale je sou -
částí oddílu 3  této kapitoly, nazvaného ‚Společná ustano-vení‘. Z  místa tohoto ustanovení v  systematice nařízení č. 2201/2003 vyplývá, že tento článek 20 nemůže být pov a-
žován za ustanovení přiznávající příslušnost k rozhodování ve věci samé ve smyslu tohoto nařízení“.
49 —  Tento výraz vyplývá ze zprávy A.  Borrás, citované výše 
(bod 55), a je zde užíván obdobně.103. Zatřetí musí výklad zohledňovat vnitř -
ní lo
giku článku  19 a  nařízení č.  2201/2003 
v jeho celku. Harmonizovaná pravidla o urč o-
vání příslušnosti jsou pro vnitrostátní soudy 
samozřejmě závazná, jinak by zavedený s y-
stém nemohl fungovat. Připomínám, že p o-
dle dvanáctého bodu odůvodnění nařízení č.  2201/2003, jehož hlavní myšlenka je př e-
vzata v článku 8 uvedeného nařízení, je je d-
nou z hlavních zásad tohoto nařízení zásada, podle níž „[p]ravidla pro určení příslušnosti ve věcech rodičovské zodpovědnosti stanovená 
tímto nařízením jsou formulována s ohledem 
na nejlepší zájmy dítěte, zejména na blízkost“. Jiná základní zásada se týká přednosti v čase
  50 
stanovené v článku 19 nařízení č. 2201/2003, 
který přebírá pravidlo prior temporis, klasic -
ké pravidlo v otázkách překážky věci zaháj e-
né  51. V rozporu s tím, co uvádí předkládající 
soud poté, co stejné sporné stanovisko zaujal Oberlandsgericht Stuttgart, jsem toho ná-
zoru, že posouzení příslušnosti soudu, který 
50 —  Obdobně v souvislosti s ustanoveními Bruselské úmluvy ze 
dne 27. září 1968 týkajícími se překážky věci zahájené, viz 
v
ýše uvedený rozsudek Gasser (bod 47), v němž se uvádí, že 
„procesní norma obsažená v článku 21 uvedené úmluvy […] jasně vychází pouze z pořadí v čase, v jakém byla zahájena řízení u dotčených soudů“.
51 —  Srovnej návrh Komise z roku 1999, na jehož základě bylo 
vydáno nařízení č. 1347/2000 (dokument KOM(1999) 220 v 
konečném znění, s.  17), a  zprávu A.  Borrás, citovanou 
výše (body 52 a 53).
I - 11195PURRUCKER
zahájil řízení jako první, je věcí tohoto sou -
du  52, a že rozhodnutí přijaté tímto soudem je 
závazné pro soud, který zahájil řízení později. 
Zdá se, že judikatura Soudního dvora jde stej-
ným směrem  53.
3.   K  odlišným kategoriím předběžných 
opatření
104. Za účelem odpovědi na položenou otá z-
ku 
ohledně fungování pravidel týkajících se 
překážky věci zahájené stanovených v naříze-ní č. 2201/2003 v případě, že je ve věci rodi -
čovské zodpovědnosti zahájeno řízení za úč e-
lem vydání předběžných opatření a souběžně je zahájeno řízení ve věci samé, poskytují výše 
uve
dený rozsudek Purrucker I, jakož i stano -
v
isko přednesené v  uvedené věci generální 
advok
átkou Sharpston některé užitečné o d-
p
ovědi, ale pouze ve vztahu k  předběžným 
op
atřením, zejména ve smyslu článku 20 na-
ř
ízení č. 2201/2003, aniž je tím dotčen výklad, 
který má být v  projednávané věci učiněn ve 
vztahu k článku 19 uvedeného nařízení.
52 —  Viz rovněž Praktická příručka pro používání nového nař í-
z
ení Brusel II , citována výše (s. 22), v níž se uvádí, že „čl. 19 
odst.  2 stanovuje, že soud, který zahájil řízení jako první, 
je zpravidla příslušný. Soud, který zahájil řízení jako druhý, musí řízení přerušit a  počkat, než první soud rozhodne o  své příslušnosti. Považuje-li se první soud za příslušný, druhý soud musí příslušnost odmítnout. Druhý soud může pokračovat ve svém řízení pouze tehdy, pokud první soud dojde k závěru, že není příslušný, nebo pokud se rozhodne postoupit věc na základě článku 15. “
53 —  Obdobně v souvislosti s Bruselskou úmluvou ze dne 27. září 
1968 viz výše uvedený rozsudek Gasser (bod 48). Viz rov -
něž r
ozsudek ze dne 27.  června 1991, Overseas Union 
Insurance a  další (C-351/89, Recueil, s.  I-3317, bod  26), v  němž se uvádí, že „s výhradou případu, že soud, který zahájil řízení později, má výlučnou příslušnost stanovenou Úmluvou, a konkrétně jejím článkem 16, musí být článek 21 Úmluvy vykládán v tom smyslu, že pokud je zpochybněna příslušnost soudu, který řízení zahájil jako první, může soud, který zahájil řízení později, v  případě, že svou př í-
slušnost neodmítne, pouze přerušit řízení, aniž může sám přezkoumávat příslušnost soudu, který zahájil řízení jako první“. V  posledně uvedené věci generální advokát Van Gerven zdůraznil, že „[r]ozhodnutí v jiném smyslu by pře d-
stavovalo neodůvodněný zásah druhého soudu do soudní pravomoci prvního soudu“ (bod 15 jeho stanoviska).105. Z  uvedeného rozsudku zejména vyplý -
v
á, že je třeba rozdílně přistupovat jednak 
k  rozhodnutím o  předběžných nebo zajišť o-
vacích opatřeních podle článku  20 nařízení 
č.  2201/2003, a  jednak k  předběžným opa t-
řením přijatým mimo tento rámec. Je proto třeba rozlišovat mezi předběžnými opatření-mi přijatými na základě článku 20, a tedy z a-
kládajícími se na kritériích, která tento článek zakotvuje, na straně jedné a ostatními pře d-
běžnými opatřeními, která mohou být přijata soudem, který se považuje za příslušný k ro z-
hodnutí ve věci samé podle článků 8 až 14 na -
řízení č. 2201/2003, na straně druhé.
— P
ředběžná opatření přijatá podle člá n-
ku 20 nařízení č. 2201/2003
106. Vzhledem k  obecné systematice na -
ř
ízení č.  2201/2003 mi připadá zjevné, že 
překážku věci zahájené nelze uplatnit v  př í-
padě souběhu řízení jednak za účelem nař í-
zení předběžných nebo zajišťovacích opatření 
I - 11196NÁZOR GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA N. JAASKINENA – VĚC C-296/10
v naléhavých případech u nepříslušného sou -
du členského státu, kde se dítě nachází, a je d-
nak za účelem vydání rozhodnutí soudu př í-
slušného k rozhodnutí ve věci samé. Překážka 
věci zahájené stanovená v čl. 19 odst. 2 nař í-
zení č. 2201/2003 se může podle mého názo -
ru týkat pouze řízení, v nichž mají být vydána rozhodnutí soudy různých členských států, 
které svou příslušnost zakládají na článcích 
8 až 14 uvedeného nařízení. Podle mého ná-zoru se v tom všichni zúčastnění, kteří k této otázce předložili vyjádření, shodují.
107. Zásadním právním východiskem  54 pro 
toto řešení je neexistence extrateritoriálního 
účinku opatření zakládajících se na článku 20 nařízení č.  2201/2003  55. Předběžná opatř e-
ní, kt
erá splňují podmínky stanovené v člán-
ku 
20, totiž nemají závazný účinek v  jiných 
č
lenských státech, ale pouze na území člen -
s
kého státu, jehož soud tato opatření přijal. 
Následkem toho nelze uplatnit překážku 
věci zahájené ve smyslu článku  19 nařízení 
č
. 2201/2003, v jejímž důsledku by řízení uve -
dené v 
článku 20 nařízení, které bylo zahájeno 
jak
o první, mohlo bránit průběhu řízení zahá-
j
eného u soudu jiného členského státu, který 
je příslušný k rozhodnutí ve věci samé.
54 —  Ve prospěch této úvahy hovoří i další argumenty, totiž že 
opatření zakládající se na článku 20 mají krom uvedeného 
t
eritoriálního omezení svých účinků jednak omezený věcný 
rozsah vzhledem k tomu, že odstavec 1 uvedeného článku stanoví, že opatření přijatá v naléhavých případech se nedo -
týkají příslušnosti k rozhodnutí ve věci samé, kterou mohou mít soudy jiných členských států, a nejsou pro tyto soudy závazná, a  jednak mají časově omezené účinky vzhledem k  tomu, že odstavec  2  téhož článku stanoví, že zmíněná opatření pozbývají účinnosti, jakmile soud členského státu příslušný k  rozhodnutí ve věci samé rozhodne, a  tedy již není třeba tento soud dočasně nahradit. Tyto dvě kategorie řízení se nemohou dostat do přímého vzájemného střetu, 
 
jelikož řízení zmíněné v  uvedeném článku  20 je v akce -
sorickém vztahu k řízení ve věci samé, aby bylo zabráněno riziku obcházení pravidel určování příslušnosti. K  této 
 
p
osledně zmíněné otázce, viz výše uvedený rozsudek 
Purrucker I (body 86 a 91).108. Na jednání měla Komise za to, že rozliš e-
ní mez
i předběžnými opatřeními uvedenými 
v článku 20 nařízení č. 2201/2003 a předběž -
nými opatřeními přijatými soudem příslu š-
ným k  rozhodnutí ve věci samé není jako 
kritérium pro uplatnění čl. 19 odst. 2 tohoto 
nařízení praktické, jelikož soud, který zahájil řízení později, nemůže vědět, zda předběžná 
opatření přijatá soudem, který řízení zahájil 
jako první, se zakládala na jednom z důvodů zakládajících příslušnost stanovených v člán -
cích 8 a následujících uvedeného nařízení, či 
nikoli. Toto znepokojení nesdílím.
55 —  Srovnej výše uvedený rozsudek Purrucker I (bod 84 a násl.) 
a body 172 až 175 stanoviska generální advokátky Sharp s-
t
on v uvedené věci. Tento rozbor se týká uznávání a výkonu 
rozhodnutí, ale podle mého názoru platí rovněž ve vztahu 
k překážce věci zahájené. Je totiž třeba zachovávat soudr ž-
nost se stávajícím systémem judikatury; to znamená, že je třeba následovat logiku uvedeného rozsudku.
I - 11197PURRUCKER
109. Připomínám, že článek  20 nařízení 
č. 2201/2003 soudu členského státu umožňuje 
př
ijmout předběžná nebo zajišťovací opatření 
podle vnitrostátního práva tohoto členského státu ve vztahu k dítěti, které se nalézá na jeho území, přestože je k rozhodnutí ve věci samé 
příslušný soud jiného členského státu. Dané 
opatření může být přijato příslušným soudem nebo orgánem ve všech oblastech, které sp a-
dají do oblasti působnosti tohoto nařízení tak, jak je stanovena v čl. 1 odst. 2 a v čl. 2 odst. 1 uvedeného nařízení. Vzhledem k  tomu, že uvedený článek  20 není pravidlem určování 
příslušnosti, pozbývají předběžná opatření 
přijatá v tomto rámci účinnosti, jakmile soud příslušný k  rozhodnutí ve věci samé, který 
je takto dočasně zastoupen z  důvodů lhůt 
a vzdálenosti, je s to přijmout opatření, která uzná za vhodná
  56.
110. Jak jsem již uvedl, čl. 19 odst. 2 naříze -
ní č
. 2201/2003 se obvykle uplatní na základě 
námitky nepřípustnosti z  důvodu překážky věci zahájené uplatněné účastníkem říze -
ní u  soudu, který zahájil řízení později. Ne -
lze však vyloučit, že se vyskytnou případy, v  nichž bude soud o  existenci řízení ve věci rodičovské zodpovědnosti probíhajícího v ji-
ném členském státě informován nikoli skrze 
samotné účastníky řízení, ale na základě in -
formací zaslaných ústředním orgánem.
56 —  Viz Praktická příručka pro používání nového nařízení Br u-
sel II
, citovaná výše (s. 11).111. Soud členského státu (B), který zahájil 
řízení později, může zjistit existenci řízení za úč
elem vydání předběžných opatření, která 
přijme soud členského státu (A) podle člán-ku  20 nařízení č.  2201/2003, podle toho, že jsou splněna dvě kritéria: zaprvé přítomnost 
dítěte nebo jeho jmění na území tohoto člen -
ského státu (A) a zadruhé zjištění, že toto dítě 
nemělo v uvedeném státě (A) obvyklé bydliště 
v okamžiku, kdy bylo u jeho soudu zahájeno 
řízení. Zdůrazňuji, že na předběžná opatření týkající se osoby dítěte, které není přítom -
no v členském státě, v němž sídlí soud, jenž 
přijme tato opatření, se zmíněný článek  20 
v žádném případě nevztahuje
  57.
112. V případě, že se obvyklé bydliště dítěte 
nachází v členském státě (B) soudu, který z a-
há
jil řízení později (nebo ve třetím členském 
státě), a  že dítě je ve skutečnosti přítomno v členském státě (A) soudu, který zahájil říze -
ní jako první za účelem vydání předběžných 
opatření, může soud, který zahájil řízení po z-
ději, předpokládat, že se jedná o řízení uvede -
né v článku 20 nařízení č. 2201/2003, ledaže účastník řízení, který uplatňuje překážku věci 
zahájené, může poskytnout informace, podle nichž bylo u soudu v členském státě (A), který zahájil řízení jako první, toto řízení zahájeno 
na základě jednoho z  důvodů zakládajících 
57 —  V tomto případě jsem vyloučil otázku naléhavých opatření 
přijatých ve vztahu ke jmění dítěte, které se nachází na 
ú
zemí tohoto členského státu.
I - 11198NÁZOR GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA N. JAASKINENA – VĚC C-296/10
příslušnost zakotvených v  článcích  9 až  12 
nařízení č. 2201/2003  58.
113. V případě, že místo obvyklého bydliště 
dítěte nelze jasně zjistit, jsou v souladu s člán -
k
em 13 nařízení č. 2201/2003 příslušné soudy 
členského státu, na jehož území se dítě právě 
nachází, a  v  důsledku toho se článek  20  t o-
hoto nařízení ve vztahu k předběžným nebo zajišťovacím opatřením přijatým těmito sou -
dy nepoužije. Stejná úvaha platí i  ve vztahu 
k dětem, které mají za běžných okolností své obvyklé bydliště mimo Unii, jejichž situace 
je upravena v  článku  14 uvedeného naříze -
ní týkajícím se zbytkové soudní příslušnosti. 
Pokud se takové dítě nachází na území člen -
ského státu, jsou vnitrostátní soudy příslušné, nakolik to vyplývá z právních předpisů tohoto státu. Pozitivní kompetenční spor mezi soudy 
různých členských států je tedy možný.
— P
ředběžná opatření přijatá soudem př í-
slušným podle článků  8 až  14 nařízení 
č. 2201/2003
114. Jinak bude třeba postupovat – to zna -
mená
, že překážka věci zahájené může být uplatněna – v  případě předběžných opatř e-
ní př
ijatých nikoli v  naléhavých případech 
na základě článku  20 nařízení č.  2201/2003, 
ale soudem, který se považuje za příslušný k  rozhodnutí ve věci samé podle článků  8 
až  14  téhož nařízení. Tento případ je podle 
mého názoru nejchoulostivějším aspektem 
pr
oblémů předložených ze strany Amtsge -
r
icht Stuttgart.
58 —  Ke vzájemnému spojení mezi ustanoveními článku 11 nař í-
zení č
. 2201/2003 a článku 19 téhož nařízení, viz body 63 
až  66 stanoviska generální advokátky Sharpston ve věci 
Rinau (rozsudek ze dne 11. července 2008, C-195/08 PPU, Sb. rozh. s. I-5271).115. Podotýkám, že se první předběžná otá z-
k
a týká případu návrhů směřujících pouze 
k vydání předběžných opatření – „samosta t-
ného předběžného opatření“ v souladu s v y-
jádřením použitým předkládajícím soudem –  
na r
ozdíl od návrhů směřujících k  vydání  
ne
jen předběžných opatření, ale také – hla v-
ně nebo podpůrně – k  vydání konečných 
opatření ve věci samé. Podle mého názoru 
k  tomu může dojít ve třech případech. Z a-
prvé mohou být dočasná opatření navržena na dobu, než bude znám výsledek šetření 
(sociálně-psychologické vyšetření, lékařsk o-
-psychologický znalecký posudek, soupis ma -
jetku atd.), nebo než nastane určitá událost (rodinná mediace, léčba závislosti jednoho 
z  rodičů, ukončení hospitalizace nebo uply -
nutí trestu odnětí svobody atd.). Zadruhé lze 
navrhnout opatření na předem definovanou 
dobu nebo opatření omezená v  čase (např í-
klad umístění dítěte do hostitelské rodiny na 
dobu jednoho roku, výkon poručnictví až do 
plnoletosti dítěte). Konečně mohou být pře d-
běžná opatření navržena na dobu, než nav r-
hovatel učiní následný procesní úkon, pokud podle použitelného vnitrostátního práva není 
 
p
odání nového návrhu na zahájení řízení nut -
né (tak je tomu zřejmě v případě ustanovení  
I - 11199PURRUCKER
španělského práva dotčených v projednávané 
věci).
116. Znění ustanovení nařízení č. 2201/2003, 
a zejména ustanovení čl. 19 odst. 2, nerozli -
šuj
e mezi rozhodnutími, která vydá soud př í-
slušný k rozhodnutí ve věci samé předběžně, to znamená na dobu určitou, a rozhodnutími, která vydá s konečnou platností, přesněji ř e-
čeno na dobu neurčitou, ale s  tím, že jejich platnost může být ukončena, pokud nová okolnost odůvodňuje změnu opatření, jimiž 
byl upraven výkon rodičovské zodpovědnosti.
117. Vzhledem k účelu čl. 19 odst. 2 naříze -
ní č
. 2201/2003, a na rozdíl od situace, k níž 
dochází v rámci článku 20  59, je logické, že se 
soud příslušný k  rozhodnutí ve věci samé, který přijal předběžné opatření ve věci r o-
dičovské zodpovědnosti ve vztahu k  dítěti, 
nespokojí s  tímto předběžně učiněným kr o-
kem a že sám následně přijme konečné nebo „plnohodnotné“ rozhodnutí, jelikož je v  z á-
jmu dítěte, aby byla jeho situace vyřešena co 
možná nejtrvalejším způsobem, a to stejným 
soudem, tedy soudem, který přijal doča s-
ná opatření, aby nedocházelo k  odlišnostem v přístupu. Prostřednictvím uplatnění prav i-
dla překážky věci zahájené je tedy třeba z a-
bránit tomu, aby mohl soud jiného členského státu rozhodnout ve věci samé, pokud soud členského státu příslušný k  rozhodnutí ve 
věci samé, u něhož bylo zahájeno řízení dříve, 
přijal předběžná opatření.
59 —  Viz stanovisko generální advokátky Sharpston ve výše uve -
dené vě
ci Purrucker I (bod 131).118. Pokud jde o  úvahu ohledně procesní -
ho c
elku, stojí proti sobě dvě pojetí: jednak 
pojetí české, španělské a  francouzské vlády, podle něhož se překážka věci zahájené upla t-
ní s  ohledem na skutečnost, že předběžná 
opatření a opatření ve věci samé tvoří jeden 
celek, a  jednak pojetí zastávané navrhov a-
telkou v původním řízení, německou vládou 
a  Komisí, podle něhož rozhodnutí, kterým 
se nařizují předběžná opatření, představ u-
je celek oddělený od rozhodnutí, které bude vydáno ve věci samé a kterým se v okamžiku 
jeho vydání ukončuje řízení. Na podporu této 
druhé teorie, která se odchyluje od judikatury přijaté v rámci výkladu Bruselské úmluvy ze 
dne 27. září 1968, je uváděna snaha o právní 
jistotu a  rychlost, jakož i  vůle upřednostnit soud, který je dítěti zeměpisně nejblíže.
119. Jak uvádí předkládající soud, kdyby -
c
hom přijali první právní pojetí, podle něhož 
„řízení o předběžných opatřeních ve spojení s  řízením ve věci samé zahájeným následně představuje jeden procesní celek“, „probíhá 
řízení ve věci práva péče o  syna účastníků 
řízení, M., u  španělského soudu ve smyslu čl. 19 odst. 2 nařízení č. 2201/2003 nikoliv až 
od ledna roku 2008, ale již ode dne 28. června 
2007“.
I - 11200NÁZOR GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA N. JAASKINENA – VĚC C-296/10
120. V  některých členských státech je p o-
ku
s o oddělení předběžných rozhodnutí př i-
jatých soudem příslušným k  rozhodnutí ve 
věci samé před tím, než ve věci rozhodne, od rozhodnutí, která tento soud přijme s kone č-
nou platností, umělý, jelikož tato rozhodnutí tvoří jednu a tutéž věc, a to do té doby, dokud nejsou zcela vyřešeny veškeré aspekty sporu, 
který byl tomuto soudu předložen, a tedy do -
kud není jeho pravomoc vyčerpána.
121. Článek 19 odst. 2 nařízení č. 2201/2003 
přitom podle kategorií rozhodnutí nerozlišu -
j
e. Uplatní se, jakmile jsou dva soudy souběž -
ně příslušné k rozhodnutí ve věci samé podle 
článků 8 až 14 téhož nařízení, bez ohledu na cíl návrhu (předběžná opatření nebo konečné 
rozhodnutí) a dobu trvání účinků rozhodnutí 
(doba určitá či neurčitá) navrhovaného u k a-
ždého z těchto soudů. Důležitá je zárodečná 
existence rizika (to znamená existence rizika, 
které se může projevit po ukončení obou z a-
hájených řízení), že budou vydána rozhodn u-
tí, která nebude možné současně provést
  60.
122. Klíčovým faktorem je definice „říze -
ní […] [s tý
mž předmětem a] v téže věci“ ve 
smyslu čl.  19 odst.  2 nařízení č.  2201/2003, přičemž je třeba upřesnit, že tyto skutečnosti se posuzují ke dni zahájení řízení u každého 
z dotčených soudů v souladu s článkem 16 t é-
hož nařízení nezávisle na pozdějším vývoji řízení. V  tomto ohledu připomínám, že lze 
provést užitečné srovnání s  rozhodnutími 
S
oudního dvora týkajícími se výkladu rovno -
c
enných ustanovení Bruselské úmluvy ze dne 
27. 
září 1968 týkajících se překážky věci zahá-
j
ené a že případné zvláštnosti pravidel občan -
s
koprávního řízení použitelných v dotčených 
členských státech nejsou v  této souvislosti 
relevantní  61.
60 —  Například v případě, že rodiče žijí odděleně, není možné, 
aby místem bydliště dítěte, kterým soud určil místo bydli -
št
ě matky, bylo jiným soudem určeno místo bydliště otce 
a aby tato rozhodnutí bylo možno v praxi uvést do vzájem -
ného souladu, i když bylo jedno z nich přijato pouze jako 
předběžné opatření.4.  K 
praktickému provádění pravidel stanove -
ných nařízením č. 2201/2003 v případě uplat -
nění překážky věci zahájené
123
. S ohledem na obtíže, s nimiž se v pr o-
jednávané věci setkal předkládající soud při 
opatřování nezbytných informací, které by 
mu umožnily posoudit, zda ve Španělsku sou -
běžně probíhá řízení, či nikoliv, mám v úm y-
slu navrhnout Soudnímu dvoru, aby v rámci soudní tvorby práva zvážil možnost stanovení 
61 —  Obdobně viz výše uvedený rozsudek Tatry (bod 39 a násl.) , 
v němž se uvádí, že „[p]ro účely článku 21 Úmluvy zahrnuje 
p
ojem ‚věc‘ skutečnosti a  právní normu, o  které se návrh 
opírá. […] ‚Předmět‘ ve smyslu téhož článku  21 spočívá v účelu návrhu“. Viz rovněž bod 19 stanoviska generálního advokáta Tesaura v  uvedené věci. Výše uvedený rozsudek Gubisch Maschinenfabrik (bod 14 a násl.) k tomu dodává, že „i když německá verze článku  21 výslovně nerozlišuje mezi pojmy ‚předmět‘ a  ‚věc‘, je třeba ji chápat v  tomtéž smyslu jako všechny ostatní jazykové verze, které toto rozlišení znají“. V  rozsudku ze dne 8.  května 2003, Gan t-
ner Electronic (C-111/01, Recueil, s. I-4207), Soudní dvůr upřesnil, že „za účelem posouzení, zda dvě řízení zahájená mezi týmiž účastníky řízení u  soudů různých smluvních států mají tentýž předmět, je třeba přihlížet pouze k nár o-
kům uplatňovaným příslušnými žalobci s  vyloučením důvodů uplatňovaných na svou obranu žalovaným“.
I - 11201PURRUCKER
pravidla, které by v  co možná nejširší míře 
umožnilo nápravu problémů souvisejících 
s  výměnou informací mezi soudy členských 
států týkajících se řízení a právních norem.
124. Podle článku 19 nařízení č. 2201/2003, 
jakmile se soud, který zahájil řízení později, do
zví o  existenci jiného řízení probíhajícího 
u  soudu jiného členského státu, o  němž se jeví, že je řízením ve věci samé
  62, je soud, kt e-
rý zahájil řízení později, povinen se informo-
vat o tom, zda toto řízení skutečně probíhá, 
jakož i  o  rozsahu tohoto řízení, tedy o  tom, jaký je jeho předmět a  v  jaké věci probíhá. 
Dotčený soud musí podle mého názoru učinit 
následující kroky: měl by se pokusit navázat kontakt se soudem, který zahájil řízení jako 
první, s ústředním orgánem dotčeného člen-
ského státu, a případně se styčným soudcem tohoto členského státu prostřednictvím ESS. 
Měl by rovněž mít možnost počítat s aktivní 
spoluprací účastníků řízení, a zejména účast -
níka řízení, který uplatňuje překážku věci z a-
hájené, který má zájem na poskytnutí užite č-
ných informací, z nichž by vyplývalo, že soud, 
který zahájil řízení jako první, může vydat rozhodnutí, které bude neslučitelné s rozho d-
nutím, které má přijmout soud, jenž zahájil řízení později.
125. Soudní dvůr by proto mohl posky t-
nout u
žitečnou odpověď v  tom smyslu, že 
vnitrostátní soudy, jakož i  ústřední orgány jsou povinny spolupracovat prostřednictvím poskytování veškerých užitečných informací 
týk
ajících se řízení, která před nimi probíha-
jí, s
oudům jiných členských států, které o ně 
na tomto základě požádají, a to v přiměřené době. Soud, který zahájil řízení později, totiž 
sic
e musí i bez návrhu přerušit řízení, ale ne -
m
ůže na požadované informace o  tom, zda 
se uplatní překážka věci zahájené, či nikoliv, 
č
ekat příliš dlouho, jinak by nastalo riziko o d-
pírání spra
vedlnosti. Přestože článek 19 nař í-
zení č
. 2201/2003 nestanoví lhůtu pro odp o-
vě
ď ze strany soudu, který zahájil řízení jako 
první, považuji vzhledem k zájmu dítěte, aby bylo rozhodnuto rychle, za nezbytné stanovit určitou nejzazší lhůtu.
62 —  Podotýkám, že pokud má jeden ze soudů, jichž se střet mezi 
řízeními týká, sídlo v třetím státě, nespadá taková situace do 
pů
sobnosti ustanovení článku 19 nařízení č. 2201/2003, ale 
jiných pravidel týkajících se uplatnění překážky věci zahá -
jené v mezinárodním kontextu.126. V reakci na otázku položenou Soudním 
dvorem na jednání zmínila Spolková repub-
lik
a Německo judikaturu Evropského soudu 
pro lidská práva, když navrhla zvolit lhůtu v  délce šesti měsíců. Podle mého názoru by jako výchozí bod za účelem stanovení přimě -
řené lhůty mohlo obdobně sloužit pravidlo stanovené v  článku  9 nařízení č.  2201/2003, který upravuje zachování příslušnosti podle 
předchozího obvyklého bydliště dítěte po 
dobu tří měsíců
  63. Soudní dvůr by tak mohl 
rozhodnout, že jestliže požadované infor -
mace nejsou poskytnuty ve lhůtě tří měsíců od přijetí žádosti dotčeným soudem nebo ústředním orgánem, mohl by soud, který z a-
hájil řízení později, být s  výjimkou případů řádně odůvodněných překážek souvisejících 
63 —  Připomínám, že ještě kratší lhůta je stanovena v  čl.  15 
odst.  5 uvedeného nařízení, který v  případě postoupení 
vě
ci soudu jiného členského státu s  lepšími předpoklady 
k projednání věci stanoví lhůtu šesti týdnů ode dne zahájení řízení, v níž musí dané soudy přijmout příslušnost.
I - 11202NÁZOR GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA N. JAASKINENA – VĚC C-296/10
se zásahem vyšší moci ( force majeure) opráv -
něn z  této nečinnosti vyvodit, že v  jiném 
členském státě neprobíhá souběžně řízení ve 
smyslu čl. 19 odst. 2 nařízení č. 2201/2003  64.
127. Jak jsem již uvedl, příslušnost soudu, 
který zahájil řízení jako první, musí být urč e-
na tím
to soudem; přezkum ze strany soudu, 
který zahájil řízení později, není na rozdíl od toho, co podle všeho tvrdí Oberlande s-
gericht Stuttgart ve svém rozhodnutí ze dne 
14. května 2009, možný
  65. Soud, který zahájil 
řízení později, nemůže ověřit, zda postoj z a-
ujatý ohledně příslušnosti odpovídá skutk o-
vým okolnostem, neboť dané rozhodnutí je 
závazné na území ostatních členských států, 
i  když soud příslušný k  rozhodnutí ve věci 
samé rozhoduje pouze předběžně. Sdílím ná -
zor české vlády, podle něhož může uvedený 
soud nanejvýš provést formální ověření, to znamená určit právní základ, o nějž se opíral 
jiný soud, když se prohlásil za příslušný  66. To 
vyplývá z jedné ze zásad, na nichž se zakládá 
s
ystém zavedený nařízením č. 2201/2003, t o-
ti
ž ze zásady vzájemné důvěry mezi soudními 
orgány členských států. Tato zásada je přitom 
označena za základ vytvoření skutečného 
soudního prostoru, jak zdůrazňuje druhý bod odůvodnění nařízení č. 2201/2003
  67.
64 —  Problematika, o  které v  této souvislosti hovořím, se liší 
od otázek vznesených ve výše uvedeném  rozsudku Ga s-
s
er, v němž Soudní dvůr rozhodl, že „článek 21 Bruselské 
úmluvy [ze dne 27.  září 1968] musí být vkládán v  tom 
smyslu, že se od jeho ustanovení nelze odchýlit, pokud je obecně délka řízení u soudů smluvního státu, v němž sídlí soud, který řízení zahájil jako první, nepřiměřeně dlouhá“ (bod 73). Zaprvé totiž přístup, který navrhuji, není obecný, ale kazuistický, zadruhé tento přístup není v  rozporu se zásadou vzájemné důvěry, neboť soud, který zahájil řízení později, může obejít soud, který zahájil řízení jako první, jen v  případě, že tento soud neposkytne odpověď, a konečně, tento přístup směřuje k zajištění právní jistoty účastníků řízení v tom smyslu, že se v krátké lhůtě dozvědí, zda se překážka věci zahájené uplatní, či nikoliv.
65 —  Generální advokátka Kokott se rovněž vyjádřila v  tomto 
smyslu ve vztahu k  čl.  19 odst.  1 nařízení č.  2201/2003, k
dyž uvedla, že „[s]oud, který řízení zahájil jako druhý, 
nesmí v  zahájeném řízení pokračovat jen proto, že pov a-
žuje soud, který řízení zahájil jako první, za nepříslušný“ [bod 31 jejího stanoviska ve věci Hadadi (rozsudek ze dne 16.  července 2009, C-168/08, Sb.  rozh. s.  I-6871)]. Podle mého názoru se za všech okolností uplatní povinnost př e-
rušit řízení i bez návrhu, nikoli však povinnost odmítnout příslušnost od počátku.C – 
K druhé a třetí otázce
128. Podstatou druhé otázky předkládají -
c
ího soudu je, zda je třeba ustanovení čl. 19 
odst. 2 nařízení č. 2201/2003 týkající se př e-
kážky věci zahájené použít i  tehdy, pokud 
rozhodnutí přijaté v  členském státě v  rámci 
samostatného řízení o  předběžných opatř e-
ních nelze uznat v jiném členském státě podle 
článku 21 nařízení č. 2201/2003. Předkládají -
cí soud stručně vysvětluje, že skutečnost, že 
66 —  Srovnej bod  75 výše uvedeného rozsudku Purrucker 
I.  Soud, který má odmítnout příslušnost, totiž nesmí př í-
s
lušnost přezkoumávat, jelikož podle článku  24 nařízení 
č. 2201/2003 by takto nemohl přezkoumat ani rozhodnutí, 
které má přijmout soud jiného členského státu, kdyby bylo toto rozhodnutí vydáno a  bylo mu předloženo za účelem výkonu.
67 —  Viz výše uvedený rozsudek Purrucker I  (body  71 a  násl.). 
V tomto ohledu bych si přál učinit poznámku k povinnosti ulo
žené soudům členských států výslovně odůvodnit svou 
mezinárodní příslušnost k rozhodnutí ve věci samé s odk a-
zem na jeden z  důvodů zakládajících příslušnost uvede-ných v článcích 8 až 14 tohoto nařízení, která je vyjádřena v bodě 76 uvedeného rozsudku. Poznamenávám, že v praxi bude takto soud postupovat i  bez návrhu jen zřídkakdy, pokud není námitka nepříslušnosti uplatněna účastníky řízení nebo pokud v době, kdy u něj bylo řízení zahájeno, sporný zahraniční prvek neexistoval.
I - 11203PURRUCKER
rozhodnutí o  předběžných opatřeních bude 
moci být uznáno na základě posledně uvede -
ného článku, může být právně relevantní ve vztahu k první položené otázce.
129. Ve výše uvedeném rozsudku Purrucker 
I  se Soudní dvůr vskutku výslovně vyjádřil v 
tomto smyslu: „[u]stanovení článku 21 a ná -
sledujících nařízení [č.  2201/2003] se nep o-
užijí na předběžná opatření týkající se péče o dítě, na která se vztahuje článek 20 uvede -
ného nařízení“
  68.
130. Podle mého názoru – jak jsem uvedl 
v  rámci odpovědi na první otázku – je tř e-
b
a rozlišovat mezi předběžnými opatření -
mi, na která se vztahuje článek  20 nařízení č. 2201/2003, která nemohou být předmětem uznání podle výše uvedené judikatury Soud -
ního dvora, a předběžnými opatřeními přija -
tými soudem příslušným k rozhodnutí ve věci samé podle článku  8 a  následujících tohoto 
nařízení, na která se vztahují ustanovení člán -
ku  21 a  následujících téhož nařízení, a  kt e-
rá tedy mohou být uznána a  vykonána jako 
všechna rozhodnutí přijatá soudem příslu š-
ným k rozhodnutí ve věci samé, a to nezávisle na druhu příslušných návrhů. Není totiž dů -
ležité, zda má soud rozhodující ve věci samé 
rozhodnout předběžně nebo zda vydává ro z-
hodnutí konečné povahy. Článek  19 odst.  2 nařízení č. 2201/2003 se v souladu s tím, co 
jsem uvedl výše, uplatní jen ve vztahu k této 
druhé kategorii opatření  69.
68 —  Výrok výše uvedeného rozsudku. Soudní dvůr však upře s-
nil, že „[s]kut
ečnost, že se na opatření, na která se vztahuje 
článek  20 nařízení č.  2201/2003, nepoužije systém uzná -
vání a  výkonu stanovený tímto nařízením, však nebrání 
jakémukoli uznání a  jakémukoli výkonu těchto opatření v  jiném členském státě, jak uvedla generální advokátka v bodě 176 svého stanoviska. Lze totiž použít jiné meziná-rodní nástroje nebo jiné vnitrostátní právní předpisy s tím, že bude dodrženo uvedené nařízení“ (bod 92).131. Podstatou třetí otázky předkládajíc í-
ho s
oudu je, zda „[j]e třeba zahájení řízení 
u  soudu členského státu za účelem vydání 
samostatného předběžného opatření klást na roveň zahájení řízení ve věci samé ve smyslu 
čl.  19 odst.  2 nařízení č.  2201/2003, jestliže 
podle vnitrostátního procesního práva tohoto státu musí být následně za účelem vyloučení 
obtíží procesní povahy v určité době u tohoto 
soudu podán návrh na zahájení řízení ve věci samé“. Předkládací rozhodnutí upřesňuje, že tato otázka „směřuje k objasnění, zda je rovné 
zacházení s  oběma řízeními cestou analogie 
případně odůvodněné“.
132. Podle mého názoru je odpověď na tuto 
otázku rovněž bezpředmětná vzhledem k o d-
p
ovědi, kterou navrhuji poskytnout na pr v-
ní otázku, z  níž vyplývá, že zvláštnosti pr o-
cesních pravidel platných v  členském státě, v  projednávaném případě ve Španělsku, na 
rozdíl od režimu použitelného v  Něme c-
ku
  70, nemají žádný dopad na posouzení exi-
stence překážky věci zahájené ve smyslu čl. 19 odst. 2 nařízení č. 2201/2003.
69 —  V tomtéž smyslu viz bod  169 stanoviska, které generální 
advokátka Sharpston přednesla ve výše uvedené věci 
Pur
rucker I: „Samotná skutečnost, že [soud] jedná pouze 
na základě článku 20, znamená, že jeho příslušnost nemůže 
být založena pro účely článku 19, takže řízení u něj nevyvolá uplatnění pravidel o překážce litispendence“.
70 —  Podle informací poskytnutých předkládajícím soudem 
německé právo předběžná opatření připouští jen tehdy, p
okud byla podána žaloba v hlavním řízení, zatímco se jeví, 
že ve španělském právu je samostatný návrh na předběžná opatření přípustný.
I - 11204NÁZOR GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA N. JAASKINENA – VĚC C-296/10
VII — Závěry
133. S ohledem na předcházející úvahy navrhuji, aby Soudní dvůr na předběžné otá z-
k
y položené ze strany Amtsgericht Stuttgart odpověděl následujícím způsobem:
„
Jelikož předběžná nebo zajišťovací opatření týkající se dítěte nacházejícího na území 
členského státu přijatá soudem sídlícím v tomto státě uvedená v článku 20 nařízení 
Rady (ES) č. 2201/2003 ze dne 27. listopadu 2003 o příslušnosti a uznávání a výkonu 
rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti a o zr u-
šení nařízení (ES) č. 1347/2000 nemají závazné právní účinky mimo území tohoto členského státu, a nelze je tedy uznat v jiném členském státě podle článku 21 uvede -
ného nařízení, nezakládají tato opatření ani překážku věci zahájené ve smyslu čl. 19 odst. 2 téhož nařízení, která by byla závazná pro soudy jiných členských států, u nichž bylo zahájeno řízení ve věci rodičovské zodpovědnosti ve vztahu ke stejnému dítěti.
N
aproti tomu řízení probíhající u soudu opírajícího svou příslušnost o některý z člán -
ků 8 až 14 téhož nařízení, který jako první zahájil řízení o návrhu ve věcech rodičovské zodpovědnosti ve vztahu k dítěti, tak jak je vymezena v čl. 1 odst. 1 a 2 a čl. 2 bodě 7 
uvedeného nařízení, nezávisle na kvalifikaci tohoto řízení podle vnitrostátních prav i-
del platných v dotčených členských státech a nezávisle na otázce, zda je dané opatření 
navrhováno jako předběžné opatření, ať již na dobu určitou či neurčitou, brání tomu, 
aby soud jiného členského státu rozhodl o návrhu s týmž předmětem a v téže věci ve 
vztahu ke stejnému dítěti, až do doby, než soud, který zahájil řízení jako první, určí 
I - 11205PURRUCKER
svou příslušnost nebo než bude řízení u tohoto soudu ukončeno z jakéhokoli důvodu, 
včetně případu, že účastník řízení neučiní procesní úkon požadovaný k  tomu, aby 
soud, který zahájil řízení jako první, mohl rozhodnout ve věci samé v souladu s prá -
vem svého členského státu. “