ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
15

Článek 86 ustawy o podatku od towarów i usług (zákon o dani ze zboží a služeb) ze dne 11. března 2004 (Dz. U. 2018, položka 2174), ve znění použitelném na spor ve věci v původním řízení (dále jen „zákon o DPH“) stanoví: „1. Jsou-li zboží a služby použity osobou povinnou k dani pro účely zdaněných plnění, má tato posledně uvedená nárok odpočíst od daně, kterou je povinna odvést, částku daně na vstupu […]“ […] 10. Nárok na odpočet částky daně na vstupu od částky splatné daně vzniká v období, v jehož průběhu vznikla daňová povinnost týkající se zboží a služeb pořízených nebo dovezených osobou povinnou k dani. 10b. Nárok na odpočet daně na vstupu od částky splatné daně v uvedených případech: […] 2) v odst. 2 bodě 4 písm. c) vzniká v souladu s odstavcem 10, pokud osoba povinná k dani: a) obdrží fakturu potvrzující dodání zboží, která pro ni představuje pořízení zboží uvnitř Společenství, do tří měsíců od uplynutí měsíce, v němž vznikla daňová povinnost týkající se pořízeného zboží; b) zahrne částku daně splatné při pořízení zboží uvnitř Společenství do daňového přiznání, v němž je povinna vyčíslit tuto daň nejpozději do tří měsíců od konce měsíce, v němž vznikla daňová povinnost týkající se pořízeného zboží. […] 10i. Pokud osoba povinná k dani zahrne částku splatné daně do daňového přiznání, v němž je povinna tuto daň vyčíslit, po uplynutí lhůty stanovené v odst. 10b bodě 2 písm. b) a bodě 3, může odpovídajícím způsobem zvýšit částku daně na vstupu v rámci vyúčtování daně prováděného za zdaňovací období, ve vztahu k němuž ještě neuplynula lhůta pro podání daňového přiznání. […] 13. Pokud osoba povinná k dani neodpočetla od splatné daně částku daně na vstupu ve lhůtách stanovených v odstavcích 10, 10d, 10e a 11, může odpočíst částku splatné daně tak, že opraví daňové přiznání za období, v jehož průběhu vznikl nárok na odpočet daně, avšak nejpozději do pěti let od začátku roku, v jehož průběhu vznikl nárok na odpočet, s výhradou odstavce 13a. 13a. Pokud osoba povinná k dani neodpočetla, pokud jde o pořízení zboží uvnitř Společenství, dodání zboží a poskytnutí služeb, u nichž je pořizovatel zboží nebo služeb osobou povinnou k dani v souladu s článkem 17, od částky splatné daně částku daně na vstupu ve lhůtách stanovených v odstavcích 10 a 11, může snížit částku splatné daně tak, že opraví daňové přiznání za období, jehož průběhu vznikl nárok na odpočet daně, avšak nejpozději do pěti let od konce roku, v jehož průběhu vznikl nárok na odpočet.“
19

Supreme Court of the United Kingdom (Nejvyšší soud Spojeného království), jemuž bylo podáno dovolání, shledal, že mu byly položeny dvě hlavní otázky, a to zaprvé zda znásilnění a napadení X představují nesprávné plnění závazků společnosti Kuoni vyplývajících z předmětné smlouvy, a v případě kladné odpovědi na první otázku, zda se zadruhé může společnost Kuoni zprostit odpovědnosti za jednání N s odvoláním na ustanovení 5.10 písm. b) předmětné smlouvy a případně na čl. 15 odst. 2 písm. c) nařízení z roku 1992.
44

Pokud by totiž byl uvedené volbě přiznán takový dopad, mělo by to za následek uznání platnosti daňového režimu, který sám o sobě nadále představuje porušení článku 63 SFEU z důvodu své diskriminační povahy (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 18. března 2010, Gielen, C‑440/08, EU:C:2010:148, bod 52).
53

Pokud by přitom měla být ustanovení směrnice 2003/88 týkající se minimální doby denního odpočinku vykládána tak, že se uplatní odděleně na každou pracovní smlouvu uzavřenou pracovníkem se stejným zaměstnavatelem, vystavovalo by to tohoto pracovníka možnému nátlaku ze strany zaměstnavatele s cílem rozdělit jeho pracovní dobu na několik smluv, což by mohlo zbavit tato ustanovení užitečného účinku.
76

Pokud by tedy byl přijat výklad čl. 4 odst. 7 písm. b) rámcového rozhodnutí 2002/584 uvedený v bodech 73 a 74 tohoto rozsudku, podmíněné propuštění odsouzené osoby by jí umožnilo vyhnout se výkonu zbývající části trestu ve státě, který trest uznal a provádí jeho výkon, tím, že se přemístí do jiného členského státu, který do svého vnitrostátního práva provedl důvod, pro který je možné odmítnout výkon, stanovený v tomto ustanovení. Riziko beztrestnosti, které by z toho vyplývalo, by mohlo členské státy odradit od toho, aby požádaly o uznání rozsudků, a podnítit příslušné orgány státu vykonávajícího uznaný rozsudek, aby omezily využití nástrojů podmíněného propuštění.
2

Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi The Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs (daňová a celní správa, Spojené království) a společností Wellcome Trust Ltd (dále jen „WTL“) ve věci vrácení daně z přidané hodnoty (DPH) odvedené v souvislosti se službami, které poskytli investiční správci usazení mimo Unii.
13

Článek 18 první a čtvrtý pododstavec zákona č. 300 ze dne 20. května 1970, ve znění použitelném na skutkový stav v původním řízení, stanoví: „Soud v rámci rozhodnutí, kterým prohlašuje za neplatné propuštění, které je považováno za diskriminační […] z důvodu, že může souviset s jinými důvody neplatnosti stanovenými zákonem nebo že k němu došlo na základě rozhodujícího protiprávního důvodu ve smyslu článku 1345 občanského zákoníku, nařídí zaměstnavateli […], aby přijal zaměstnance zpět na jeho pracovní místo bez ohledu na to, jaký formální důvod byl uplatněn a bez ohledu na počet jeho zaměstnanců. […] Pokud bylo nařízeno opětovné přijetí zaměstnance na jeho pracovní místo, má se za to, že je pracovní poměr ukončen, pokud pracovník nenastoupil zpět do práce do třiceti dnů poté, co k tomu byl zaměstnavatelem vyzván, ledaže požádal o odstupné podle třetího pododstavce tohoto článku. Režim podle tohoto článku platí rovněž na propuštění prohlášené za neúčinné z důvodu, že bylo uskutečněno ústně. […] Zjistí-li soud, že nejsou dány objektivní ospravedlnitelné důvody nebo legitimní důvod, které uvedl zaměstnavatel […], zruší propuštění a uloží zaměstnavateli povinnost přijmout pracovníka zpět na jeho pracovní místo ve smyslu prvního odstavce, a povinnost zaplatit mu odškodnění, které odpovídá poslední skutečné plné mzdě, ode dne propuštění až do skutečného opětovného přijetí do zaměstnání, přičemž se odečte výdělek, který pracovník pobíral za jinou profesní činnost v době, kdy pro zaměstnavatele nepracoval, jakož i částky, které by mohl získat, pokud by si řádně hledal nové zaměstnání. […] Zaměstnavatel je rovněž povinen platit příspěvky na sociální zabezpečení ode dne propuštění až do dne skutečné reintegrace, navýšené o běžné úroky bez penále pro případ neplacení příspěvků nebo prodlení s placením, a to ve výši rovnající se rozdílu mezi příspěvky, které by byly zaplaceny v rámci pracovní smlouvy přerušené protiprávním propuštěním, a příspěvky vyplacenými pracovníkovi v rámci výkonu jiné výdělečné činnosti. […]“
55

Pokud jde dále o kontext, do kterého spadá čl. 9 odst. 1 písm. c) směrnice o ochraně ptáků, je třeba připomenout, že čl. 5 písm. a) této směrnice uvádí, aniž jsou dotčeny její články 7 a 9, obecný zákaz úmyslného usmrcování nebo odchytu druhů ptáků uvedených v článku 1 uvedené směrnice jakýmkoli způsobem. V tomto rámci čl. 8 odst. 1 téže směrnice stanoví, že členské státy zakážou „užití všech prostředků, zařízení nebo metod, jimiž jsou ptáci ve velkém měřítku nebo nevýběrovým způsobem chytáni nebo usmrcováni nebo jejichž použití by mohlo způsobit vymizení druhů v určitých územích, a to zejména těch prostředků, zařízení a metod, které jsou uvedeny v příloze IV písm. a)“, mezi něž patří používání lepů.
41

Unijní právo tedy nebrání tomu, aby progresivní zdanění vycházelo z obratu, a to ani v případě, kdy není určeno ke kompenzaci negativních účinků, které by mohla mít zdaněná činnost. Na rozdíl od toho, co tvrdí Komise, totiž výše obratu obecně představuje neutrální rozlišovací kritérium a relevantní ukazatel daňové schopnosti osob povinných k dani (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 3. března 2020, Vodafone Magyarország, C‑75/18, EU:C:2020:139, bod 50, a Tesco-Global Áruházak, C‑323/18, EU:C:2020:140, bod 70). Z žádné normy ani zásady unijního práva, a to ani v oblasti státních podpor, nevyplývá, že progresivní sazby jsou vyhrazeny pouze pro zdanění zisku. Stejně jako obrat je ostatně i zisk pouhým relativním ukazatelem daňové schopnosti. Okolnost, že jde údajně o – jak se domnívá Komise – relevantnější nebo přesnější ukazatel, než je obrat, není v oblasti státních podpor rozhodná, jelikož cílem unijního práva v této oblasti je pouze odstranit selektivní výhody, z nichž by mohly mít prospěch určité podniky na úkor podniků ostatních, které se nacházejí ve srovnatelné situaci. Totéž platí o případném dvojím ekonomickém zdanění souvisejícím s kumulací daně z obratu a daně ze zisku.
47

Unijní právo tedy nebrání tomu, aby progresivní zdanění vycházelo z obratu, a to ani v případě, kdy není určeno ke kompenzaci negativních účinků, které by mohla mít zdaněná činnost. Na rozdíl od toho, co tvrdí Komise, totiž výše obratu obecně představuje neutrální rozlišovací kritérium a relevantní ukazatel daňové schopnosti osob povinných k dani (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne3. března 2020, Vodafone Magyarország, C‑75/18, EU:C:2020:139, bod 50, a Tesco-Global Áruházak, C‑323/18, EU:C:2020:140, bod 70). Z žádné normy ani zásady unijního práva, a to ani v oblasti státních podpor, nevyplývá, že progresivní sazby jsou vyhrazeny pouze pro zdanění zisku. Stejně jako obrat je ostatně i zisk pouhým relativním ukazatelem daňové schopnosti. Okolnost, že jde údajně o – jak se domnívá Komise – relevantnější nebo přesnější ukazatel, než je obrat, není v oblasti státních podpor rozhodná, jelikož cílem unijního práva v této oblasti je pouze odstranit selektivní výhody, z nichž by mohly mít prospěch určité podniky na úkor podniků ostatních, které se nacházejí ve srovnatelné situaci. Totéž platí o případném dvojím ekonomickém zdanění souvisejícím s kumulací daně z obratu a daně ze zisku.
32

Úvodem je třeba připomenout, že je ustálenou judikaturou, že obecná zásada, která každému jednotlivci zaručuje právo dovolávat se v rámci řízení o žalobě namířené proti vnitrostátnímu opatření nepříznivě zasahujícímu do jeho právního postavení neplatnosti unijního aktu, jenž je základem tohoto opatření, nebrání tomu, aby takové právo podléhalo podmínce, že dotyčný neměl právo domáhat se jeho zrušení přímo u unijního soudu podle článku 263 SFEU. Namítnutí neplatnosti dotčeného aktu danou osobou před příslušným vnitrostátním soudem ovšem není možné jen v situaci, kdy lze dospět k závěru, že žaloba takové osoby na neplatnost tohoto aktu podaná ve lhůtě dvou měsíců stanovené v šestém pododstavci tohoto článku by byla bez jakékoli pochybnosti přípustná (viz zejména rozsudky ze dne 4. února 2016, C & J Clark International a Puma, C‑659/13 a C‑34/14, EU:C:2016:74, bod 56, jakož i citovaná judikatura, a ze dne 19. září 2019, Trace Sport, C‑251/18, EU:C:2019:766, bod 29).
3

Bod 24 odůvodnění nařízení č. 1307/2013 uvádí: „Zkušenosti s používáním režimu jednotné platby ukazují, že některé z jeho hlavních prvků by měly být zachovány, včetně stanovení vnitrostátních stropů, aby bylo zaručeno, že celková úroveň podpory nepřesáhne současná rozpočtová omezení. Členské státy by rovněž měly dále spravovat vnitrostátní rezervu nebo by měly mít možnost zřizovat regionální rezervy. Tyto vnitrostátní nebo regionální rezervy by měly být prioritně využívány k usnadnění účasti mladých zemědělců a zemědělců zahajujících zemědělskou činnost v režimu a jejich užívání by mělo být povoleno za účelem zohlednění určitých jiných specifických situací. Pravidla týkající se převodu a využívání platebních nároků by měla být zachována.“
92

S ohledem na judikaturu připomenutou v bodech 85 až 91 tohoto rozsudku nelze mít za to, že by Tribunál zavedl do doporučení o MSP nové kritérium, podle kterého musí být ověřeno, zda je dotyčný subjekt vystaven znevýhodněním, kterým jsou obvykle vystaveny MSP, a že by tím Tribunál porušil toto doporučení a zásadu právní jistoty nebo zásadu ochrany legitimního očekávání.
32

Jak vyplývá z bodu 19 odůvodnění směrnice 2000/43, osoby, které byly předmětem diskriminace na základě rasy nebo etnického původu, by měly mít odpovídající prostředky právní ochrany a pro zajištění účinnější úrovně ochrany by sdružení nebo právnické osoby měly být rovněž zmocněny zahajovat s využitím postupů stanovených členskými státy řízení ve prospěch a na podporu jakékoli oběti. Podle bodu 26 odůvodnění téže směrnice by navíc měly členské státy zavést účinné, přiměřené a odrazující sankce pro případy porušování povinností vyplývajících z této směrnice.
12

Směrnici 2003/4 provádějí do irského práva European Communities (Access to Information on the Environment) Regulations 2007-2018 [nařízení z let 2007 až 2018 – Evropská společenství (přístup k informacím o životním prostředí)] (dále jen „irská vnitrostátní ustanovení“).
11

Body odůvodnění 2, 5 až 8 a 14 rámcového rozhodnutí 2008/675 znějí: „(2) V souladu se závěry Evropské rady z Tampere přijala Rada dne 29. listopadu 2000 program opatření určených k provádění zásady vzájemného uznávání rozhodnutí v trestních věcech […], který vyžaduje ‚přijetí jednoho nebo více nástrojů, kterým(i) se stanoví zásada, podle níž soud v jednom členském státě musí být schopen zohlednit pravomocné trestní rozsudky vydané soudy v jiných členských státech, aby mohl při stanovení druhu trestu a způsobu výkonu trestu posoudit pachatelovu trestní minulost a zjistit, zda se pachatel dopustil trestné činnosti opakovaně‘. […] (5) Měla by být potvrzena zásada, podle níž by odsouzení vydaná v jiných členských státech měla mít v určitém členském státě stejné účinky jako odsouzení vydaná v souladu s vnitrostátními právními předpisy jeho vlastními soudy bez ohledu na to, zda vnitrostátní právo považuje tyto účinky za skutkové nebo spadající do oblasti procesního nebo hmotného práva. Toto rámcové rozhodnutí však neusiluje o sjednocení účinků, které různé vnitrostátní právní předpisy přisuzují existenci předchozích odsouzení, a povinnost zohlednit předchozí odsouzení vydaná v jiných členských státech existuje pouze tehdy, pokud se předchozí vnitrostátní odsouzení zohledňují podle vnitrostátních právních předpisů. (6) Na rozdíl od jiných nástrojů není cílem tohoto rámcového rozhodnutí vykonávat v jednom členském státě soudní rozhodnutí vydaná v jiném členském státě, nýbrž umožnit, aby byly předchozím odsouzením vydaným v jednom členském státě přisouzeny účinky v rámci nového trestního řízení v jiném členském státě stejně, jako se takové účinky přisuzují předchozím vnitrostátním odsouzením podle právních předpisů tohoto jiného členského státu. […] (7) Účinky odsouzení vydaného v jiném členském státě by měly být stejné jako účinky vnitrostátního rozhodnutí, ať se jedná o fázi před zahájením řízení, v průběhu řízení, anebo výkonu rozhodnutí. (8) Je-li v průběhu trestního řízení v členském státě k dispozici informace o předchozím odsouzení jiného členského státu, mělo by se v co největší možné míře zabránit tomu, aby se s dotyčnou osobou zacházelo méně příznivě, než kdyby se jednalo o vnitrostátní odsouzení. […] (14) Zásah do rozhodnutí nebo jeho výkonu pokrývá mimo jiné situace, v nichž v souladu s vnitrostátním právem druhého členského státu trest uložený v předchozím rozhodnutí je nutno promítnout nebo zahrnout do jiného trestu, jenž má být následně účinně vykonán v rozsahu, v jakém dosud nebyl vykonán první trest nebo pokud nebyl jeho výkon předán do druhého členského státu“.
75

Takové omezení pravidla osvobození má totiž povahu pouhé eventuality a členský stát, který nepřijal opatření nezbytná za tímto účelem, se nemůže dovolávat vlastního opomenutí k tomu, aby daňovému poplatníkovi odepřel prospěch z osvobození, kterého se může legitimně domáhat na základě směrnice o DPH (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 10. září 2002, Kügler, C‑141/00, EU:C:2002:473, bod 60). Uplatnění uvedeného omezení v tomto případě by mimoto mohlo porušit zásadu daňové neutrality, čímž by došlo k rozdílnému zacházení v oblasti DPH s plněními uvedenými v čl. 132 odst. 1 písm. g) této směrnice podle toho, zda organizace, které je poskytují, sledují cíl dosahování zisku, či nikoli (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 26. května 2005, Kingscrest Associates a Montecello, C‑498/03, EU:C:2005:322, bod 42).
20

Článek 4 odst. 1A Magistrates’ Courts (Civil Jurisdiction and Judgments Act 1982) Rules (Northern Ireland) 1986 [nařízení o soudech první instance z roku 1986 (k zákonu o pravomoci a soudních rozhodnutích v občanskoprávních věcech Severního Irska z roku 1982)] stanoví: „V případě, že soudní úředník Magistrates’ Court for the Petty Sessions (okresního soudu) obdrží žádost podle článku 26 [nařízení č. 4/2009] o provedení zápisu rozhodnutí ve věcech vyživovacích povinností vydaného ve státě, na který se nařízení vztahuje, s výjimkou Spojeného království, je povinen nechat toto rozhodnutí u svého soudu zapsat formou zápisu nebo sdělení, které zanese do rejstříku rozhodnutí a podepíše; to neplatí, pokud se použije článek 24 uvedeného nařízení č. 4/2009 a odstavce 3 a 4 tohoto prováděcího předpisu.“
24

Kromě toho má předkládající soud za to, že pokud by měl být čl. 59a první pododstavec písm. b) této směrnice vykládán v tom smyslu, že takové roamingové služby, jako jsou služby dotčené ve věci v původním řízení, jsou „[skutečně použity nebo využity]“ na území členského státu ve smyslu tohoto ustanovení, bylo by třeba objasnit cíl spočívající v zamezení případům nezdanění, na které se vztahuje možnost přenést místo poskytnutí služeb stanovené v uvedeném ustanovení.
47

Mimoto, i když určení odpovědnosti podniku za to, že zneužil svého dominantního postavení z důvodu odmítnutí uzavřít smlouvu se soutěžitelem, krátkodobě vede k podpoře hospodářské soutěže, z dlouhodobého hlediska je naopak obecně příznivé pro rozvoj hospodářské soutěže a v zájmu spotřebitelů umožnit společnosti, aby si infrastrukturu, kterou vyvinula pro potřeby své činnosti, vyhradila pro vlastní využití. Pokud by se totiž přístup k výrobní, nákupní nebo distribuční infrastruktuře umožnil příliš lehce, soutěžitelé by nebyli motivováni vyvinout konkurenční infrastrukturu. Dominantní podnik by navíc byl méně ochoten investovat do účinných infrastruktur, pokud by mohl být nucen, pouze na žádost svých konkurentů, sdílet s nimi zisky plynoucí z jeho vlastních investic.
(24)

Pravidla upravující roční nárok na dobu na cestu, jakož i pravidla upravující roční příspěvek na cestu mezi místem zaměstnání a místem původu by měla být modernizována, racionalizována a měla by být spojena s postavením pracovníka vyslaného do zahraničí, aby bylo uplatňování těchto pravidel jednodušší a transparentnější. Zejména roční nárok na dobu na cestu by měl být nahrazen dovolenou na cestu do vlasti a omezen na maximálně dva a půl dne.“
70

Během šetření, které předcházelo oznámení námitek, požádala Komise navrhovatelku, aby jí sdělila údaje nutné pro výpočet nákladů týkající se dodatečných vstupů, které jsou nezbytné pro přeměnu jejích velkoobchodních služeb na služby maloobchodní. V odpovědi předala navrhovatelka Komisi tabulky obsahující výpočty nákladů týkající se let 2003 až 2010 a založené na údajích UCN. Náklady uvedené v těchto tabulkách byly tedy vypočteny na základě zcela rozdělených historických nákladů a lišily se od DPPN. Komise proto požádala navrhovatelku, aby jí poskytla údaje o ziskovosti u širokopásmových služeb, přepočtené za použití metodologie založené na DPPN. Vzhledem k tomu, že navrhovatelka odpověděla, že nepočítala údaje o ziskovosti, pokud jde o širokopásmové služby, podle metodologie DPPN, použila Komise ve stadiu oznámení námitek k posouzení stlačení marží ze strany navrhovatelky údaje UCN, které měla k dispozici. Komise měla totiž za to, že při neexistenci údajů o DPPN představují údaje UCN nejlepší dostupný zdroj pro provedení tohoto posouzení. Na základě těchto údajů dospěla v oznámení námitek k závěru, že stejně výkonný soutěžitel jako navrhovatelka, který by měl přístup k jejímu účastnickému vedení, by zaznamenal značnou zápornou marži, kdyby se v letech 2005 až 2010 pokusil reprodukovat maloobchodní portfolio navrhovatelky. Ve své odpovědi na oznámení námitek navrhovatelka předložila nové údaje k ohodnocení nákladů za období od roku 2005 do roku 2010. Tyto údaje vycházely z údajů za rok 2011. Navrhovatelka v této odpovědi zejména tvrdila, že při výpočtu DPPN bylo třeba přecenit její aktiva a zohlednit neefektivnost její sítě pro nabídku širokopásmových služeb, a to provedením takzvaných„optimalizačních“ úprav, a sice zaprvé náhradou existujících aktiv jejich moderními ekvivalenty, které jsou účinnější a méně nákladné, zadruhé zachováním technologické soudržnosti v maximální možné míře a zatřetí snížením aktiv na základě aktuální kapacity oproti instalované kapacitě (dále společně jen „optimalizační úpravy“). Ve sporném rozhodnutí Komise souhlasila se zahrnutím zejména přecenění aktiv navrhovatelky do její analýzy stlačení marže, ovšem odmítla optimalizační úpravy. V tomto rozsahu Komise dospěla ve sporném rozhodnutí a v oznámení námitek k odlišným výsledkům, pokud jde o rozsah stlačení marží navrhovatelkou.
23

Mimoto informace uvedené v předkládacím rozhodnutí neumožňují určit, zda se zprostředkovatelské služby společnosti Q odlišují od týchž služeb poskytovaných jinými zprostředkovateli. Zejména, s výhradou ověření, která příslušejí předkládajícímu soudu, se nezdá, že by zprostředkování, jehož se zhostí Q, umožňovalo pojistiteli lépe využívat jí poskytnutou licenci nebo že by pouze uvedená společnost mohla prostřednictvím svých zprostředkovatelských služeb zaručit, aby pojistitel využíval dané licence za co nejlepších podmínek.
48

V případě, že by výše pokuty použitelná na takové porušení podle práva členského státu nepostačovala k tomu, aby měla odrazující účinek, byl by vnitrostátní soud na základě zásady konformního výkladu vnitrostátního práva povinen vykládat toto právo v co největším možném rozsahu v souladu s požadavky unijního práva. Použití této zásady vnitrostátním soudem mu umožní zajistit v rámci svých pravomocí plnou účinnost unijního práva při rozhodování o sporu, který mu byl předložen (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 15. října 2020, Association française des usagers de banques, C‑778/18, EU:C:2020:831, bod 59 a citovaná judikatura).
53

I kdyby měla v projednávaném případě VR v okamžiku podání žaloby proti společnosti Novo Banco Španělsko k Juzgado de Primera Instancia de Vitoria (soud prvního stupně ve Vitorii) dne 4. února 2015 k dispozici veškeré poznatky nezbytné k tomu, aby se s plnou znalostí věci rozhodla o podání takové žaloby, jakož i k tomu, aby mohla s jistotou určit osobu, proti níž měla tato žaloba směřovat, a zejména pak o tom, že by ještě mohlo být přijato opatření převádějící zpět ze společnosti Novo Banco na společnost BES odpovědnost za smlouvu o prodeji akcií, jež by mělo zpětnou účinnost, nic by to neměnilo na tom, že VR by po podání žaloby, ale před konečným rozhodnutím o ní, nebyla schopna toto přijetí předjímat a zachovat se podle toho.
54

Pokud jde o věc C‑294/19, je třeba úvodem poznamenat, že relevantním obdobím týkajícím se skutkových okolností ve věci v původním řízení je období od roku 2007 do roku 2014 a že v období od roku 2007 do 31. prosince 2008 bylo použitelné nařízení č. 1782/2003 (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 2. července 2015, Demmer, C‑684/13, EU:C:2015:439, body 49 a 50).
40

Finská vláda v tomto ohledu v odpovědi na otázky položené Soudním dvorem upřesňuje, že pokud by akciová společnost vykonávala investiční činnost podobného typu jako investiční fondy, nebyla by osvobozena od daně, ale obvykle by podléhala korporační dani, a výnosy, které rozděluje, by podléhaly pravidlům pro zdanění dividend, která jsou založena na částečném dvojím zdanění.