STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

MACIEJE SZPUNARA

přednesené dne 3. května 2017 ( 1 )

Věc C‑231/16

Merck KGaA

proti

Merck & Co. Inc.,

Merck Sharp & Dohme Corp,

MSD Sharp & Dohme GmbH

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Landgericht Hamburg (zemský soud v Hamburku, Německo)]

„Řízení o předběžné otázce – Ochranná známka Evropské unie – Nařízení (ES) č. 207/2009 – Překážka věci zahájené – Článek 109 odst. 1 – Žaloby současně podané na základě ochranné známky Evropské unie a národní ochranné známky – Pojem ‚stejní účastníci řízení‘ – Hospodářsky propojené společnosti, které užívají stejnou ochrannou známku – Pojem ‚stejná skutková podstata‘ – Užívání označení ‚Merck‘ na internetových stránkách a na on-line platformách – Žaloba založená na národní ochranné známce, po níž byla podána žaloba založená na ochranné známce Evropské unie – Částečný nedostatek pravomoci soudu, který neobdržel věc jako první, pokud jde o část území Unie“

Úvod

1. Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce v projednávané věci poskytuje poprvé Soudnímu dvoru příležitost provést výklad pravidla o překážce věci zahájené uvedeného v čl. 109 odst. 1 nařízení (ES) č. 207/2009 ( 2 ), které je použitelné v případě žalob současně podaných na základě ochranných známek Evropské unie a národních ochranných známek.

2. Tato žádost – která představuje pouze epizodu v právním sporu mezi dvěma světově známými podniky o užívání jména „Merck“ – byla předložena v rámci žaloby pro porušení podané společností Merck KGaA u německého soudu, kterému byla věc předložena jako soudu pro ochranné známky Evropské unie.

3. Žalující společnost se domáhá, aby bylo třem žalovaným v původním řízení – společnostem Merck & Co. Inc., Merck Sharp & Dohme Corp a MSD Sharp & Dohme GmbH – zakázáno užívat výraz „Merck“, který je chráněn ochrannou známkou Evropské unie, na internetových stránkách přístupných v Evropské unii, jakož i na on-line platformách Facebook, Twitter a Youtube.

4. V okamžiku podání žaloby k německému soudu již byla mezi týmiž společnostmi, s výjimkou jedné z žalovaných společností, projednávána žaloba u soudu ve Spojeném království. Tato současně podaná žaloba je zejména žalobou pro porušení z důvodu užívání výrazu „Merck“ na internetu, ke kterému se vztahují národní ochranné známky.

5. Podstata problému předloženého v rámci projednávané žádosti spočívá ve výkladu podmínek použití čl. 109 odst. 1 písm. a) nařízení č. 207/2009 v případě, že má soud, který obdržel věc jako první, rozhodnout na základě národních ochranných známek spor týkající se porušení na území jednoho členského státu, zatímco soud, který neobdržel věc jako první, je soudem pro ochranné známky Evropské unie, který má pravomoc pro celou Unii.

Právní rámec

6. Článek 109 odst. 1 nařízení č. 207/2009 stanoví následující: „Jsou-li podány žaloby pro porušení se stejnou skutkovou podstatou a mezi stejnými účastníky u různých soudů členských států, z nichž jeden jedná ve věci ochranné známky [Evropské unie] a druhý ve věci národní ochranné známky: a) soud, který neobdržel věc jako první, pravomoc z úřední moci odmítne ve prospěch prvního soudu, jsou-li předmětné totožné ochranné známky a platí pro stejné výrobky nebo služby. Soud, který by měl věc odmítnout, může přerušit řízení, je-li pravomoc druhého soudu zpochybněna; b) soud, který neobdržel věc jako první, může přerušit řízení, jsou-li předmětné ochranné známky totožné a platí pro podobné výrobky nebo služby nebo jsou-li předmětné ochranné známky podobné a platí pro stejné nebo podobné výrobky nebo služby.“

Spor v původním řízení

7. Žalobkyně v původním řízení je společností ve vedení německé skupiny Merck, která vykonává svou činnost v chemickém a farmaceutickém odvětví; její historie sahá do 17. století.

8. Žalované v původním řízení, dvě americké společnosti a německá dceřiná společnost jedné z nich, patří do skupiny Merck & Co (Merck Sharp & Dohme), která je jedním z největších světových farmaceutických podniků. Historicky tato skupina vznikla z bývalé americké dceřiné společnosti německé skupiny Merck. Od roku 1919 jsou obě skupiny z hospodářského hlediska zcela oddělené.

9. V návaznosti na toto oddělení bylo uzavřeno několik dohod o společné existenci mezi německou skupinou a americkou skupinou, pokud jde o užívání ochranných známek, které chrání označení „Merck“. Dohoda ze dne 1. ledna 1970 uzavřená mezi žalobkyní v původním řízení a společností Merck & Co je jejich součástí.

10. Žalobkyně v původním řízení je majitelkou několika ochranných známek, které chrání toto označení, mezi které patří zejména národní ochranné známky chráněné ve Spojeném království, a slovní ochranná známka Evropské unie „Merck“, zapsaná pro výrobky, které spadají do tříd 5, 9, 16, a pro služby, které spadají do třídy 42 ve smyslu Niceské dohodé o mezinárodním třídění výrobků a služeb pro účely zápisu ochranných známek ze dne 15. června 1957, ve znění změn a doplňků.

11. Žalované v původním řízení provozují několik internetových stránek, které užívají označení „Merck“. V rámci činnosti těchto internetových stránek nebylo šíření informací cíleno zeměpisně, takže obsahy jsou přístupné ve stejné formě v celém světě, a tedy rovněž v celé Evropské unii. Žalované v původním řízení rovněž uvedly jiné formy přítomnosti na internetu, a sice na on-line platformách Facebook, Twitter a Youtube.

12. Dne 8. března 2013 podala žalobkyně v původním řízení u High Court of Justice (England and Wales), Chancery Division [Vrchní soud (Anglie a Wales), obchodní oddělení, Spojené království] žalobu proti prvním dvěma žalovaným v původním řízení, jakož i proti třem dalším společnostem, které jsou součástí stejné skupiny. Touto žalobou se domáhá jednak porušení dohody ze dne 1. ledna 1970 a jednak porušení národních ochranných známek a mezinárodních ochranných známek chráněných ve Spojeném království z důvodu užívání označení „Merck“ na internetu žalovanými v původním řízení.

13. Dne 11. března 2013 podala žalobkyně v původním řízení k předkládajícímu soudu, Landgericht Hamburg (zemský soud v Hamburku, Německo), žalobu pro porušení založenou na ochranné známce Evropské unie Merck proti žalovaným v původním řízení z důvodu užívání označení „Merck“ na jejich internetových stránkách, jakož i na platformách Facebook, Twitter a Youtube.

14. Podáními ze dne 11. listopadu 2014, jakož i ze dne 12. března, 10. září a 22. prosince 2015 žalobkyně v původním řízení vzala zpět svou žalobu, pokud jde o území Spojeného království. Toto zpětvzetí bylo zpochybněno žalovanými v původním řízení.

15. Žalované v původním řízení se domnívají, že žaloba u předkládajícího soudu je nepřípustná s ohledem na čl. 109 odst. 1 písm. a) nařízení č. 207/2009, přinejmenším v rozsahu, v němž se týká žalobního důvodu vycházejícího z porušení ochranné známky Evropské unie žalobkyně v původním řízení v celé Unii. Částečné zpětvzetí provedené žalobkyní v původním řízení není v tomto ohledu relevantní.

16. Žalobkyně v původním řízení tvrdí, že jelikož v druhém řízení uplatňuje práva, která pro ni vyplývají z ochranné známky Evropské unie a která jsou platná v celé Unii, čl. 109 odst. 1 písm. a) nařízení č. 207/2009 se nepoužije, a že v každém případě se toto ustanovení již nepoužije z důvodu jejího částečného zpětvzetí žaloby, pokud jde o území Spojeného království.

17. Předkládající soud má pochybnosti ohledně výkladu čl. 109 odst. 1 písm. a) nařízení č. 207/2009 vzhledem k okolnostem projednávané věci. Přiklání se k rozhodnutí, že se obě dotčená řízení překrývají a že znění tohoto ustanovení neumožňuje prohlášení částečného nedostatku pravomoci omezené na jediný členský stát. Mimoto se táže na volbu mezi použitím čl. 109 odst. 1 písm. a) nařízení č. 207/2009 a použitím odst. 1 písm. b) tohoto článku, když zdůrazňuje, že před ním dovolávaná ochranná známka Evropské unie se vztahuje k seznamu výrobků a služeb, který je širší, než je seznam národní ochranné známky, která je uplatněna před soudem Spojeného království.

Předběžné otázky a řízení před Soudním dvorem

18. Za těchto podmínek se Landgericht Hamburg (zemský soud v Hamburku) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1) Vztahuje se pojem ‚se stejnou skutkovou podstatou‘ uvedený v čl. 109 odst. 1 písm. a) [nařízení č. 207/2009] na provozování a používání celosvětově – a tím i v rámci Unie – dostupného totožného internetového obsahu pod stejnou doménou, pro kterou byly podány žaloby pro porušení práv z ochranné známky mezi stejnými účastníky k různým soudům členských států, z nichž k jednomu byla podána žaloba ve věci porušení ochranné známky Evropské unie a k druhému ve věci porušení národní ochranné známky? 2) Vztahuje se pojem ‚se stejnou skutkovou podstatou‘ uvedený v čl. 109 odst. 1 písm. a) [nařízení č. 207/2009] na provozování a používání celosvětově – a tím i v rámci Unie – dostupného totožného internetového obsahu pod doménami ‚facebook.com‘ nebo ‚youtube.com‘ nebo ‚twitter.com‘ vždy, pokud jde o příslušné domény ‚facebook.com‘ nebo ‚youtube.com‘ nebo ‚twitter.com‘ – pod stejným uživatelským jménem, kvůli nimž byly podány žaloby pro porušení mezi stejnými účastníky řízení u soudů různých členských států, z nichž k jednomu byla podána žaloba ve věci porušení ochranné známky Evropské unie a k druhému ve věci porušení národní ochranné známky? 3) Ukládá čl. 109 odst. 1 písm. a) [nařízení č. 207/2009] ‚soudu, který neobdržel věc jako první‘ jednoho členského státu, ke kterému byla podána ‚žaloba pro porušení‘ práv z ochranné známky Evropské unie kvůli provozování celosvětově – a tím i v rámci Unie – dostupného totožného obsahu pod stejnou doménou, u kterého jsou podle čl. 97 odst. 2 a čl. 98 odst. 1 písm. a) [nařízení č. 207/2009] uplatňovány nároky týkající se porušení, k nimž došlo nebo k nimž hrozí dojít na území kteréhokoli členského státu, povinnost odmítnout pravomoc pouze pro území toho jiného členského státu, ve kterém soud obdržel jako první žalobu pro porušení práv z národní ochranné známky, která je totožná a vztahuje se na totožné výrobky jako ochranná známka Evropské unie uplatněná u ‚soudu, který neobdržel věc jako první‘ kvůli provozování a používání celosvětově – a tím i v rámci Unie – dostupného totožného internetového obsahu pod stejnou doménou, a to kvůli této dvojí totožnosti, nebo je ‚soud, který neobdržel věc jako první‘ v tomto případě s ohledem na tuto dvojí totožnost povinen odmítnout pravomoc rozhodnout o veškerých nárocích které byly u něj uplatněny na základě čl. 97 odst. 2 a čl. 98 odst. 1 písm. a) [nařízení č. 207/2009] a které jsou založeny na porušení, ke kterému došlo nebo hrozí dojít v jakémkoliv členském státě, a tím na území celé Unie? 4) Ukládá čl. 109 odst. 1 písm. a) [nařízení č. 207/2009] ‚soudu, který neobdržel věc jako první‘ jednoho členského státu, který prostřednictvím ‚žaloby pro porušení práv‘ z ochranné známky Evropské unie formou provozování a používání celosvětově – i tím i v rámci Unie – dostupného totožného internetového obsahu pod doménami ‚facebook.com‘ nebo ‚youtube.com‘ nebo ‚twitter.com‘ vždy – ve vztahu k příslušné doméně ‚facebook.com‘ nebo ‚youtube.com‘ nebo ‚twitter.com‘ – pod stejným uživatelským jménem, u kterého byly na základě čl. 97 odst. 2 a čl. 98 odst. 1 písm. a) [nařízení č. 207/2009] uplatněny nároky ohledně porušení, k nimž došlo nebo hrozí dojít na území kteréhokoli členského státu, povinnost odmítnout pravomoc pouze pro území toho jiného členského státu, ve kterém obdržel soud ‚jako první‘ žalobu pro porušení práv z národní ochranné známky, která je totožná a vztahuje se na totožné výrobky jako ochranná známka Evropské unie, která byla uplatněn u ‚soudu, který neobdržel věc jako první‘, kvůli provozování a používání celosvětově – a tím i v rámci Unie – dostupného totožného internetového obsahu pod doménami ‚facebook.com‘ nebo ‚youtube.com‘ nebo ‚twitter.com‘, vždy – ve vztahu k příslušné doméně ‚facebook.com‘ nebo ‚youtube.com‘ nebo ‚twitter.com‘ – pod stejným uživatelským jménem, a to z důvodu této dvojí totožnosti, nebo je ‚soud, který neobdržel věc jako první‘ v tomto případě s ohledem na tuto dvojí totožnost povinen odmítnout pravomoc rozhodnout o veškerých nárocích, které byly u něj podle čl. 97 odst. 2 a čl. 98 odst. 1 písm. a) [nařízení č. 207/2009] uplatněny a které jsou založeny na porušení, k nimž došlo nebo hrozí dojít na území kteréhokoliv členského státu, a tím na území celé Unie? 5) Je třeba se domnívat, že zpětvzetí žaloby pro porušení práv z ochranné známky Evropské unie z důvodu provozování a celosvětově – a tím i v rámci Unie – dostupného totožného internetového obsahu pod stejnou doménou, které bylo podáno u ‚soudu, který neobdržel věc jako první‘ členského státu, u kterého byly nejprve uplatněny nároky podle čl. 97 odst. 2 a čl. 98 odst. 1 písm. a) [nařízení č. 207/2009] založené na porušení, k nimž došlo nebo hrozí dojít na území kteréhokoli členského státu, přičemž toto zpětvzetí žaloby se týká území toho jiného členského státu, ve kterém soud obdržel ‚jako první‘ žalobu pro porušení práv z národní ochranné známky, která je totožná a vztahuje se na totožné výrobky jako ochranná známka Evropské unie uplatněná u ‚soudu, který neobdržel věc jako první‘, kvůli provozování a používání celosvětově – a tím i v rámci Unie – dostupného totožného internetového obsahu pod stejnou doménou, brání odmítnutí pravomoci ‚soudu, který neobdržel věc jako první‘ podle čl. 109 odst. 1 písm. a) [nařízení č. 207/2009] z důvodu dvojí totožnosti? 6) Je třeba se domnívat, že zpětvzetí žaloby pro porušení práv z ochranné známky Evropské unie z důvodu provozování a používání celosvětově – a tím i v rámci Unie – totožného dostupného internetového obsahu pod doménami ‚facebook.com‘ nebo ‚youtube.com‘ nebo ‚twitter.com‘ vždy – ve vztahu k příslušné doméně ‚facebook.com‘ nebo ‚youtube.com‘ nebo ‚twitter.com‘ – pod stejným uživatelským jménem, které bylo podáno u ‚soudu, který neobdržel věc jako první‘ členského státu, u kterého byly nejprve uplatněny podle čl. 97 odst. 2 a čl. 98 odst. 1 písm. a) [nařízení č. 207/2009] nároky založené na porušení, k nimž došlo nebo hrozí dojít na území kteréhokoli členského státu, přičemž toto zpětvzetí žaloby se týká území toho jiného členského státu, ve kterém obdržel soud ‚jako první‘ žalobu pro porušení práv z národní ochranné známky, která je totožná a vztahuje se na totožné výrobky jako ochranná známka Evropské unie uplatněná u ‚soudu, který neobdržel věc jako první‘, kvůli provozování a používání celosvětově – a tím i v rámci Unie – dostupného totožného internetového obsahu pod doménami ‚facebook.com‘ nebo ‚youtube.com‘ nebo ‚twitter.com‘ vždy – ve vztahu k příslušné doméně ‚facebook.com‘ nebo ‚youtube.com‘ nebo ‚twitter.com‘ – pod stejným uživatelským jménem, brání odmítnutí pravomoci ‚soudu, který neobdržel věc jako první‘ podle čl. 109 odst. 1 písm. a) [nařízení č. 207/2009] z důvodu dvojité totožnosti? 7) Musí být čl. 109 odst. 1 písm. a) [nařízení č. 207/2009] vykládán tak, že z formulace ‚jsou-li předmětné totožné ochranné známky a platí pro stejné výrobky nebo služby‘, vyplývá při totožnosti ochranných známek nedostatek pravomoci ‚soudu, který neobdržel věc jako první‘ jen v rozsahu, v němž jsou dotčená ochranná známka Evropské unie a dotčená vnitrostátní ochranná známka zapsány pro stejné výrobky nebo služby, nebo je ‚soud, který neobdržel věc jako první‘ zcela nepříslušný, i když ochranná známka Evropské unie uplatněná u tohoto soudu je chráněna ještě pro další výrobky nebo služby, které nejsou chráněny jinou, národní ochrannou známkou a u nichž přichází v úvahu, že jsou dotčeny totožnými nebo podobnými spornými akty?“

19. Předkládací rozhodnutí došlo kanceláři Soudního dvora dne 25. dubna 2016. Písemná vyjádření předložily účastnice původního řízení a Evropská komise. Účastnice původního řízení a Evropská komise se účastnily jednání, které se konalo dne 15. února 2017.

Analýza

Úvodní poznámky

20. Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce v projednávané věci poskytne Soudnímu dvoru příležitost zabývat se několika dosud neupravenými aspekty pravidla o překážce věci zahájené v právu ochranných známek Evropské unie, které je stanoveno v čl. 109 odst. 1 nařízení č. 207/2009.

21. Zaprvé, jak vyplývá z písemného vyjádření Komise a vyjádření mezi účastnicemi řízení na jednání, ze skutečností popsaných v předkládacím rozhodnutí vyplývá pochybnost, pokud jde o podmínku totožnosti účastníků řízení. Žaloba u předkládajícího soudu byla totiž podána proti německé dceřiné společnosti americké skupiny, která se neúčastní prvního řízení. Domnívám se, že je třeba přezkoumat tuto otázku – i když nebyla uvedena v předběžných otázkách – proto, aby byly předkládajícímu soudu objasněny všechny relevantní aspekty čl. 109 odst. 1 nařízení č. 207/2009.

22. Zadruhé přezkoumám ústřední problematiku projednávané věci, která se týká výkladu podmínky totožnosti žalob ve smyslu čl. 109 odst. 1 písm. a) nařízení č. 207/2009. Tato analýza pokryje rovněž otázku povinnosti soudu, který neobdržel věc jako první, odmítnout částečně pravomoc, pokud jde o část území Unie (první až čtvrtá předběžná otázka).

23. Zatřetí, i kdyby odpovědi na předchozí otázky měly umožnit předkládajícímu soudu rozhodnout otázku námitky překážky věci zahájené, přezkoumám podpůrně ostatní dva aspekty žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce. Tyto aspekty se týkají jednak zohlednění částečného zpětvzetí žaloby při posouzení situace překážky věci zahájené (pátá a šestá předběžná otázka) a jednak vymezení mezi písmeny a) a b) čl. 109 odst. 1 nařízení č. 207/2009 (sedmá předběžná otázka).

Pravidlo o překážce věci zahájené uvedené v čl. 109 odst. 1 písm. a) nařízení č. 207/2009

24. Článek 94 odst. 1 nařízení č. 207/2009 provádí obecný odkaz na ustanovení nařízení (ES) č. 44/2001 ( 3 ).

25. Tento odkaz je proveden s výhradou zvláštních pravidel. Článek 109 odst. 1 nařízení č. 207/2009 stanoví takové zvláštní pravidlo, pokud jde o překážku věci zahájené současně podaných žalob na základě ochranných známek Evropské unie a národních ochranných známek.

26. Toto pravidlo nachází své odůvodnění v koexistenci ochranné známky Evropské unie s národními ochrannými známkami, která je charakteristickým rysem pro systém ochrany ochranných známek v Unii.

27. Cíl pravidla uvedeného v čl. 109 odst. 1 nařízení č. 207/2009 se v podstatě shoduje s cílem pravidel o překážce věci zahájené uvedených v článku 27 nařízení Brusel I ( 4 ). Tento cíl spočívá v zamezení toho, aby byla vydávána odporující si rozhodnutí o žalobách, které byly podány současně mezi týmiž účastníky a se stejným předmětem a se stejným základem věci ( 5 ).

28. Článek 109 odst. 1 nařízení č. 207/2009 se však zabývá problematikou překážky věci zahájené ve velmi omezeném kontextu, a sice dvou současně podaných žalob pro porušení práv z ochranné známky, a to žaloby podané na základě ochranné známky Evropské unie a druhé žaloby podané na základě totožné národní ochranné známky.

29. Pokud tak jde o právní úpravu přímo inspirovanou pravidly o překážce věci zahájené, která jsou uvedena v Bruselské úmluvě ( 6 ) a posléze byla převzata v nařízení Brusel I, judikatura Soudního dvora týkající se výkladu těchto předpisů zůstává zcela relevantní ( 7 ).

30. Tato úvaha je potvrzena skutečností, že nařízení č. 207/2009 se netýká všech situací překážky věci zahájené, které se dotýkají ochranné známky Evropské unie. Na současně podané žaloby u soudů z různých členských států na základě téže ochranné známky Evropské unie se vztahují zejména pravidla o překážce věci zahájené uvedená v nařízení Brusel I (nebo, u žalob podaných po 10. lednu 2015, nařízení č. 1215/2012) ( 8 ).

31. Z toho vyplývá, že koncept překážky věci zahájené, o který se opírá čl. 109 odst. 1 nařízení č. 207/2009, musí být nutně tentýž, jako je koncept, o který se opírá čl. 27 odst. 1 nařízení Brusel I.

32. Pojmy použité v článku 27 nařízení Brusel I pro určení situace překážky věci zahájené jsou nezávislé na obdobných pojmech dříve existujících ve vnitrostátním právu ( 9 ).

33. Soudní dvůr provedl výklad pojem „překážka věci zahájené“ tím, že stanovil přezkum, který zahrnuje tři části: totožnost účastníků řízení, totožnosti základu věci a totožnost předmětu žalob. V tomto ohledu Soudní dvůr vycházel ze znění článku 21 Bruselské úmluvy ve francouzském znění, jakož i v jiných jazykových zněních, když nezohlednil skutečnost, že německé a anglické znění neodlišuje pojmy „předmět“ a „základ žalob“ ( 10 ).

34. Výklad čl. 109 odst. 1 písm. a) nařízení č. 207/2009 přináší podobný jazykový problém. Anglické znění čl. 109 odst. 1 písm. a) nařízení č. 207/2009 totiž používá stejný výraz jako výraz použitý v čl. 27 odst. 1 nařízení Brusel I ( 11 ), zatímco ve francouzském a německém jazyce obě tato ustanovení používají odlišné výrazy ( 12 ).

35. S ohledem na skutečnost, že se jedná jasně o pravidlo inspirované pravidly o překážce věci zahájené formulovanými v kontextu Bruselské úmluvy, je třeba podle mého názoru odhlédnout od tohoto jazykového rozporu. Při výkladu čl. 109 odst. 1 nařízení č. 207/2009 je třeba vycházet z hypotézy, že toto ustanovení je založeno na stejném pojmu „překážka věci zahájené“ jako čl. 27 odst. 1 nařízení Brusel I – a začleňuje přezkum na třech úrovních týkajících se totožnosti účastníků řízení, základu věci a předmětu žalob ( 13 ).

36. Rozdíl mezi pravidly o překážce věci zahájené v uvedeném článku 109 a pravidly v nařízení Brusel I spočívá ve skutečnosti, že v prvním případě je podmínka týkající se totožnosti žalob splněna i přes jejich formálně odlišné právní základy – jedna žaloba je podána na základě ochranné známky Evropské unie a druhá žaloba na základě národní ochranné známky – jsou-li předmětné totožné ochranné známky a platí pro stejné výrobky nebo služby.

K totožnosti účastníků řízení

37. Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že druhého řízení zahájeného v projednávané věci se účastní žalovaná, která nebyla žalovanou v prvním řízení, a to německá dceřiná společnost skupiny tvořené prvními dvěma žalovanými v původním řízení.

38. Je tak třeba přezkoumat, zda jsou obě žaloby podány mezi stejnými účastníky řízení.

39. Pokud se totiž účastníci současně probíhajících řízení shodují pouze částečně, je soud, který věc neobdržel jako první, povinen odmítnout pravomoc pouze v rozsahu, v němž jsou účastníci obou řízení stejní, takže řízení může pokračovat mezi ostatními účastníky řízení ( 14 ).

40. Totožnost účastníků řízení v zásadě předpokládá, že se jedná o tytéž osoby.

41. V určitých výjimečných případech může být tato podmínka splněna i tehdy, pokud jsou účastníci současně probíhajících řízení osoby odlišné.

42. Soudní dvůr totiž připustil, že nelze vyloučit, že zájmy dvou účastníků řízení mohou být natolik totožné a neoddělitelné ve vztahu k předmětu obou sporů, že mohou být považovány za jednoho a téhož účastníka řízení pro účely použití pravidel v oblasti překážky věci zahájené ( 15 ).

43. Domnívám se, že takový výjimečný případ existuje v případě dvou současně podaných žalob pro porušení – jak je tomu v projednávané věci – které se týkají stejného označení užívaného hospodářsky propojenými společnostmi.

44. V rámci skupiny společností musí být totiž kontrola práv duševního vlastnictví, včetně práva ochranných známek, svěřena jedné z právnických osob, často společnosti ve vedení skupiny, zatímco v praxi lze označení používat jednotně pro všechny společnosti skupiny.

45. Za těchto podmínek se zájmy dotčených společností, i když se jedná o odlišné osoby, vyznačují takovou jednotností, že uvedené společnosti lze považovat za jediného a téhož účastníka řízení z hlediska cíle vyvarovat se odporujícím si rozsudkům v oblasti ochranných známek ( 16 ).

46. Domnívám se tedy, že za takových podmínek, jako jsou podmínky v projednávané věci, musí být dvě současně podané žaloby pro porušení, kdy jedna byla podána proti mateřské společnosti a druhá proti této společnosti a její dceřiné společnosti, považovány za žaloby podané proti stejným účastníkům řízení, je-li předmětem těchto žalob užívání téhož označení hospodářsky propojenými společnostmi. Je samozřejmě věcí vnitrostátního soudu, aby tyto úvahy použil ve sporu v původním řízení.

K totožnosti žalob pro porušení

47. Jak jsem již uvedl, čl. 109 odst. 1 nařízení č. 207/2009 spočívá na stejném pojmu „překážka věci zahájené“ jako čl. 27 odst. 1 nařízení Brusel I.

48. Z judikatury týkající se tohoto posledně uvedeného nařízení vyplývá, že žaloby, na které se vztahuje pravidlo o překážce věci zahájené, musí mít stejný „základ věci“, a sice stejný skutkový a právní základ ( 17 ), a stejný „předmět“, a sice sledovat stejný účel ( 18 ).

49. Žaloby tak nemusí být „totožné“ ve vlastním smyslu slova, ale musí se shodovat, pokud jde o jejich základ a jejich předmět ( 19 ).

50. Domnívám se, že čl. 109 odst. 1 písm. a) nařízení č. 207/2009 spočívá na stejných skutečnostech, když stanoví, že se použije na podané žaloby pro porušení se stejnou skutkovou podstatou a na základě stejných národních ochranných známek a ochranných známek Evropské unie.

51. Pokud jde v projednávané věci o základ žalob, z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že obě žaloby jsou založeny na právních základech, které jsou pro účely pravidla o překážce věci zahájené stanoveného v čl. 109 odst. 1 písm. a) nařízení č. 207/2009 postaveny naroveň, a sice na výlučných právech, která vyplývají z totožných národních ochranných známek a ochranné známky Evropské unie.

52. Obě řízení se mimoto týkají skutkových okolností, které se určitým způsobem překrývají tím, že se vztahují k užívání označení „Merck“ na stejných internetových stránkách.

53. Výkladové obtíže, které jsou spojeny s projednávaným sporem, se týkají územního aspektu těchto žalob.

54. I když cílem obou žalob je uložení zákazu užívání shodného označení, rozsah určení porušení práv v obou žalobách, jakož i územní účinky zákazů se překrývají pouze částečně.

55. Za okolností v projednávaném případě je tak pravomoc soudu, kterému byla podána první žaloba na základě národní ochranné známky, omezena na území Spojeného království, zatímco druhá žaloba je podána u soudu pro ochranné známky Evropské unie na základě čl. 97 odst. 1 až 4 nařízení č. 207/2009, přičemž tento soud je příslušný k přezkumu existence porušení práv na území tohoto členského státu a k přijetí zákazu, který se vztahuje na celou Unii.

56. Jaký má tento rozdíl dopad na posouzení totožnosti základu věci a předmětu obou žalob?

57. Názory účastnic řízení se v tomto ohledu liší. Žalobkyně v původním řízení se domnívá, že rozdíl v územním dosahu obou žalob vylučuje, aby bylo možné přijmout závěr o jejich totožnosti. Žalované v původním řízení tvrdí, že dotčená situace se týká dvou totožných žalob pro účely použití čl. 109 odst. 1 písm. a) nařízení č. 207/2009.

58. Komise uvádí, že podmínka totožnosti „skutkové podstaty“ se musí vztahovat k porušení stejných ochranných známek na území stejných členských států. Pojem „stejná skutková podstata“ musí být podle Komise chápán v kontextu čl. 109 odst. 1 písm. a) nařízení č. 207/2009 tak, že se týká dvou žalob, ve kterých je uplatňováno nejen porušení stejných ochranných známek, ale rovněž stejné území.

59. Podotýkám, že otázka předložená v projednávaném sporu se týká problematiky, ke které se v právní nauce střetávají dva názory.

60. Podle prvního názoru brání čl. 109 odst. 1 písm. a) nařízení č. 207/2009 druhé žalobě pro porušení, která se týká stejné ochranné známky bez ohledu na územní aspekty obou žalob. Jinými slovy, toto ustanovení vyžaduje, aby soud, který obdržel věc jako druhý na základě ochranné známky Evropské unie, odmítl pravomoc i v případě, že je první žaloba založena na národní ochranné známce a týká se tedy určení porušení práv omezeného na území dotčeného členského státu ( 20 ).

61. Podle druhého názoru jsou dvě porušení, kterých se týkají současně podané žaloby na základě národní ochranné známky na jedné straně a ochranné známky Evropské unie na straně druhé, totožné pouze tehdy, pokud se skutečnosti týkají téhož území. Soud pro ochranné známky Evropské unie není povinen odmítnout pravomoc, pokud je územní rozsah sporu, který je mu předložen, širší, než je rozsah sporu před vnitrostátním soudem, který věc obdržel jako první ( 21 ). Stejná pochybnost ohledně dvou výkladů, které jsou možné z hlediska čl. 109 odst. 1 písm. a) nařízení č. 207/2009, se odráží rovněž v některých vnitrostátních rozsudcích ( 22 ).

62. Oba tyto názory se shodují v tom, že připouštějí, že formulace čl. 109 odst. 1 písm. a) nařízení č. 207/2009 je problematická. Pokud je chápána v širokém smyslu, vyplývá z ní mezera v soudní ochraně majitele ochranné známky Evropské unie. Majitel ochranné známky Evropské unie nemá možnost podat žalobu, kterou by se domáhal ochrany svých práv na evropské úrovni, pokud je současně podána žaloba na základě národní ochranné známky u soudu, který je příslušný k rozhodnutí o porušení omezeném na území jediného členského státu ( 23 ).

63. Domnívám se, že proto, aby byla rozptýlena tato pochybnost ohledně výkladu, je třeba poukázat na strukturu dotčeného ustanovení.

64. Účel sledovaný čl. 109 odst. 1 nařízení č. 207/2009 vyplývá ze souhry dvou zásad: a to jednotné povahy ochranné známky Evropské unie a společné existence této ochranné známky s národními ochrannými známkami, které vedou k nutnosti vyvarovat se odporujícím si rozsudkům.

65. Vztah mezi těmito zásadami vyplývá z cílů popsaných v bodu 16 a 17 odůvodnění nařízení č. 207/2009. Podle těchto bodů odůvodnění se musí účinky rozhodnutí týkající se platnosti a porušení ochranných známek Evropské unie vztahovat na celou Unii. Kromě toho je třeba vyvarovat se toho, aby byla vydávána odporující si rozhodnutí o žalobách mezi týmiž účastníky a se stejnou skutkovou podstatou ve věci ochranné známky Evropské unie a paralelní národní ochranné známky ( 24 ).

66. Skloubení obou těchto cílů by bylo narušeno, pokud by čl. 109 odst. 1 písm. a) nařízení č. 207/2009 musel být předmětem širokého výkladu v tom smyslu, že brání majiteli ochranné známky Evropské unie, aby se dovolával panevropského účinku takové ochranné známky z důvodu, že byla podána současně žaloba na základě národní ochranné známky, která se vztahuje k porušení na omezenějším území. Takový výklad by sice přispěl k podpoře cíle, který spočívá ve vyvarování se odporujících si rozsudků, ale ohrozil by cíl zaručit, že se účinky rozhodnutí o porušení ochranné známky Evropské unie musí vztahovat na celou Unii.

67. Rovnováhu mezi oběma těmito cíli lze naproti tomu plně zajistit na základě výkladu čl. 109 odst. 1 písm. a) nařízení č. 207/2009 tak, že se použije pouze na současně podané žaloby, jejichž územní aspekty se překrývají. Takový výklad totiž zaručuje, aby majitel ochranné známky Evropské unie mohl chránit svá práva na evropské úrovni, a to i v případě současně podané žaloby na základě národní ochranné známky. Kromě toho umožňuje rovněž vyvarovat se odporujících si rozsudků, jelikož územní příslušnost soudů, které věci současně obdržely na základě národních ochranných známek a ochranných známek Evropské unie, lze jasně vymezit.

68. Domnívám se tedy, že v případě, že je první žaloba podána na základě národní ochranné známky a týká se porušení na území dotčeného členského státu a druhá žaloba je podána na základě ochranné známky Evropské unie a týká se porušení v tomto členském státě, ale i v jiných částech území Unie, že se obě tyto žaloby překrývají pouze částečně, pokud jde o porušení na území, na kterém je tato národní ochranná známka chráněna.

69. Zdá se mi, že tato úvaha je potvrzena obecnějším přístupem, na němž je založeno použití článku 27 nařízení Brusel I.

70. V kontextu článku 27 tohoto nařízení musí být totožnost základu věci a předmětu přezkoumána zejména s přihlédnutím k potenciálním účinkům budoucího rozhodnutí soudu, který věc obdrží jako první. Je tedy třeba se tázat, zda účastník řízení v prvním řízení může v druhém řízení ještě něco získat, když měl v prvním řízení úspěch či nikoli ( 25 ).

71. V důsledku toho je zpětvzetí žaloby z důvodu překážky věci zahájené vhodné pouze tehdy, pokud se potenciální účinky rozsudků v obou řízeních překrývají. Pokud tato zásada platí pro článek 27 nařízení Brusel I, musí platit rovněž pro čl. 109 odst. 1 písm. a) nařízení č. 207/2009 ( 26 ).

72. V případě, že – jako v projednávané věci – soud, který věc obdržel jako první, rozhodne o porušení národní ochranné známky, úspěch ve věci v rámci prvního sporu by nepřinesl majiteli ochranné známky Evropské unie tak širokou ochranu, jako je ochrana požadovaná v druhém řízení na základě ochranné známky Evropské unie.

73. Cílem čl. 109 odst. 1 písm. a) nařízení č. 207/2009 je rovněž zabránit situaci, ve které by se majitel paralelních ochranných známek – ochranné známky Evropské unie a stejné národní ochranné známky – mohl obrátit na dva soudy v různých členských státech a domáhat se stejného porušení.

74. Podotýkám však, že takové protiprávní zneužití řízení nelze předpokládat. Nelze zejména vyloučit, že majitel paralelních ochranných známek může mít v určitých situacích objektivní důvody k tomu, aby uplatnil svá práva ve dvou současně probíhajících řízeních. Jeví se, že tak je tomu v projednávané věci, jelikož porušení týkající se území Spojeného království musí být přezkoumáno společně se smluvním sporem, který má svůj základ v dohodě o společné existenci ze dne 1. ledna 1970.

75. Konečně se mi zdá, že výklad, který navrhuji, je podpořen ještě základnějšími úvahami, které vychází ze zásady účinné soudní ochrany zakotvené článkem 47 listiny základních práv Evropské unie.

76. V tomto ohledu jsem si vědom skutečnosti, že dovolávání se Listiny základních práv nemůže v zásadě vést ke změně rozsahu pravidel o překážce věci zahájené nebo pravidel týkající se určování příslušného soudu obecně ( 27 ). Domnívám se však, že pokud lze dotčené ustanovení vykládat dvojím způsobem, je třeba si zvolit ten výklad, který umožňuje zajistit řešení vedené zásadou účinné soudní ochrany. Pokud by čl. 109 odst. 1 písm. a) nařízení č. 207/2009 musel být vykládán tak, že ukládá soudu pro ochranné známky Evropské unie, aby odmítl pravomoc v případě žaloby současně podané u soudu, který má méně širokou územní příslušnost, mohla by být narušena soudní ochrana práv majitele ochranné známky Evropské unie.

77. Ze všech těchto důvodů se domnívám, že čl. 109 odst. 1 písm. a) nařízení č. 207/2009 musí být vykládán v tom smyslu, že předmět a základ dvou žalob pro porušení, z nichž první je podána na základě národní ochranné známky a týká se porušení na území jednoho členského státu a druhá je podána na základě ochranné známky Evropské unie a týká se porušení ve vztahu k celému území Unie, se překrývají pouze částečně v rozsahu, v němž se týkají území členského státu, ve kterém je chráněna tato národní ochranná známka.

K částečnému zpětvzetí žaloby omezenému na část území Unie

78. Jakou povinnost má na základě čl. 109 odst. 1 písm. a) nařízení č. 207/2009 soud, který věc neobdržel jako první, v případě, že se žaloby pro porušení překrývají jen částečně?

79. V případě částečného překrytí mezi dvěma řízeními je soud, který věc neobdržel jako první, povinen pravomoc odmítnout pouze tehdy, pokud se to jeví nezbytné za účelem zabránění této shodě ( 28 ).

80. To samozřejmě předpokládá, že částečné zpětvzetí žaloby je možné vzhledem k povaze druhého řízení.

81. V tomto ohledu uvádím, že Soudní dvůr již stanovil zásady, které umožňují soudu pro ochranné známky Evropské unie výjimečně omezit územní účinky rozsudku o žalobě pro porušení, a to ve dvou případech: zaprvé tedy v případě, že žalobce omezil územní rozsah své žaloby v rámci výkonu své pravomoci určit rozsah žaloby, a zadruhé v případě, že soud pro ochranné známky Evropské unie dospěje k závěru na základě skutečností, které mu v zásadě musí být předloženy žalovaným, že užívání dotčeného označení nevytváří žádné nebezpečí záměny s ochrannou známkou Evropské unie v přesně vymezené části území Unie ( 29 ).

82. Zdá se mi vhodné doplnit třetí případ omezení územního rozsahu rozsudku vydaného ve věci žaloby pro porušení ochranné známky Evropské unie. Týká se případu, kdy soud pro ochranné známky Evropské unie, který věc neobdržel jako první, musí pravomoc odmítnout částečně za účelem vymezení dosahu žalob, které byly podány současně na základě národních ochranných známek a ochranných známek Evropské unie.

83. Mimoto se domnívám, že odpovědnost vymezit svou územní příslušnost za účelem zabránění situace překážky věci zahájené nesou nikoliv strany sporu, ale soud, který věc neobdržel jako první.

84. Tato úvaha vyplývá jak z úlohy soudu, pokud jde o určení jeho územní příslušnosti, tak i z mechanismu pravidel o překážce věci zahájené, která stanoví přerušení řízení a poté odmítnutí pravomoci jako důsledek situace překážky věci zahájené. Je rovněž promítnuta do znění čl. 109 odst. 1 písm. a) nařízení č. 207/2009, který vyžaduje, aby soud, který věc neobdržel jako první, z úřední moci pravomoc odmítl.

85. S přihlédnutím k výše uvedenému se domnívám, že čl. 109 odst. 1 písm. a) nařízení č. 207/2009 musí být vykládán v tom smyslu, že pokud se žaloby, které byly podány současně na základě národní ochranné známky a na základě ochranné známky Evropské unie, překrývají pouze částečně, pokud jde o území, na kterém je chráněna národní ochranná známka, neobdržel-li soud pro ochranné známky Evropské unie věc jako první, musí pravomoc z úřední moci odmítnout pro část žaloby, která se týká území, pro které se žaloby překrývají.

Podpůrně k důsledkům částečného zpětvzetí žaloby

86. S ohledem na výše uvedenou analýzu není nutné odpovědět na pátou až sedmou předběžnou otázku. Přezkoumám je krátce podpůrně pro případ, že by Soudní dvůr považoval za užitečné na ně odpovědět.

87. Podstatou páté a šesté otázky předkládajícího soudu, které je třeba přezkoumat společně, je, zda částečné zpětvzetí žaloby žalobkyně v původním řízení týkající se porušení na území Spojeného království, může být zohledněno pro účely použití čl. 109 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009.

88. Úvodem uvádím, že žalované v původním řízení tvrdí, že dotčené zpětvzetí žaloby není účinné s ohledem na vnitrostátní procesní pravidla, podle kterých proto, aby mělo zpětvzetí žaloby jednostranně účinek, musí být učiněno před jednáním. Jedná se však o otázku národního procesního práva, která nespadá do pravomoci Soudního dvora. Omezím se tedy na přezkum účinků zpětvzetí žaloby z hlediska čl. 109 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009.

89. V tomto ohledu žalobkyně v původním řízení tvrdí, že zpětvzetí žaloby v projednávané věci vylučuje překrývání obou řízení, takže se již nejedná o situaci překážky věci zahájené. Žalované v původním řízení tvrdí, že situaci překážky věci zahájené je třeba posoudit na začátku řízení, takže zpětvzetí během řízení nelze zohlednit.

90. Domnívám se, že Soudní dvůr dosud neměl příležitost rozhodnout o důsledcích zpětvzetí žaloby pro použití pravidel o překážce věci zahájené ( 30 ).

91. Je pravda, že jelikož pravidla o překážce věci zahájené se týkají pravomoci soudu, kterému byla věc předložena, musí být rozhodnutí v tomto ohledu přijato v zásadě s odkazem na situaci v okamžiku podání žaloby.

92. Tato úvaha však musí být uvedena do souladu s cílem dotčených pravidel, jejichž účelem je se vyvarovat odporujících si rozsudků. Domnívám se, že pokud v návaznosti na událost během řízení již neexistuje nebezpečí odchýlení se, je třeba k tomu přihlédnout při použití pravidel o překážce věci zahájené ( 31 ).

93. Domnívám se tedy, že pokud vzhledem k částečnému zpětvzetí žaloby, které bylo řádně provedeno v rámci druhého řízení, nelze současně podané žaloby pro porušení již považovat za totožné, je třeba k tomu přihlédnout při použití čl. 109 odst. 1 písm. a) nařízení č. 207/2009.

Podpůrně k totožnosti výrobků a služeb

94. Podstatou sedmé předběžné otázky předkládajícího soudu je rozlišení případů, které jsou uvedeny v čl. 109 odst. 1 písm. a) a b) nařízení č. 207/2009.

95. Není-li význam tohoto aspektu výslovně vyjádřen v předkládacím rozhodnutí, z argumentů účastnic původního řízení vyplývá diskuse ohledně toho, zda se čl. 109 odst. 1 písm. a) nařízení č. 207/2009 použije tehdy, pokud byla ochranná známka Evropské unie uplatněná před soudem, který neobdržel věc jako první, rovněž zapsána pro další výrobky a služby ve srovnání s národní ochrannou známkou uplatněnou v prvním řízení.

96. V tomto ohledu, jak správně uvádí Komise, se jeví, že je relevantní znát pro účely použití čl. 109 odst. 1 písm. a) nařízení č. 207/2009, zda se na základě žalob před dvěma soudy uplatňuje porušení národní ochranné známky a ochranné známky Evropské unie, pokud jde o stejné výrobky nebo služby. Je-li porušení ve vztahu k dalším výrobkům nebo službám uplatněno pouze u soudu, který věc neobdržel jako první, základ obou žalob se shoduje pouze částečně, takže lze uvažovat o částečném zpětvzetí žaloby.

97. Jak jsem však již uvedl, tento aspekt není relevantní, pokud Soudní dvůr bude souhlasit s mými návrhy odpovědi ohledně prvních čtyř předběžných otázek.

Závěry

98. Vzhledem k předcházejícím úvahám navrhuji, aby Soudní dvůr na žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podanou Landgericht Hamburg (zemský soud v Hamburku) odpověděl následovně: „Článek 109 odst. 1 písm. a) nařízení Rady (ES) č. 207/2009 ze dne 26. února 2009 o ochranné známce Evropské unie musí být vykládán v tom smyslu, že pokud jsou dvě žaloby pro porušení podány u soudů různých členských států, přičemž první z nich je podána na základě národní ochranné známky a týká se porušení na území jednoho členského státu a druhá je podána na základě ochranné známky Evropské unie a týká se porušení ve vztahu k celému území Unie, překrývají se tyto žaloby pouze částečně v rozsahu, v němž se týkají území tohoto členského státu. Neobdržel-li soud pro ochranné známky Evropské unie věc jako první, musí pravomoc z úřední moci odmítnout pro část žaloby, která se týká území, pro které se žaloby překrývají.“

( 1 ) – Původní jazyk: francouzština.

( 2 ) – Nařízení Rady ze dne 26. února 2009 o ochranné známce Evropské unie (Úř. věst. 2009, L 78, s. 1). Kromě vložení odkazů na „ochrannou známku Evropské unie“ nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 2015/2424 ze dne 16. prosince 2015, kterým se mění nařízení (ES) č. 207/2009 a nařízení Komise (ES) č. 2868/95, kterým se provádí nařízení Rady (ES) č. 40/94 o ochranné známce Společenství, a zrušuje nařízení Komise (ES) č. 2869/95 o poplatcích placených Úřadu pro harmonizaci ve vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (Úř. věst. 2015, L 341, s. 21) dotčená ustanovení nezměnilo.

( 3 ) – Nařízení Rady ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 2001, L 12, s. 1; Zvl. vyd. 19/04, s. 42, dále jen „nařízení Brusel I“).

( 4 ) – Nahrazené od 10. ledna 2015 článkem 29 nařízením Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1215/2012 ze dne 12. prosince 2012 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 2012, L 351, s. 1). S ohledem na přechodné pravidlo uvedené v čl. 66 odst. 1 tohoto řízení se projednávaná žaloba, podaná před 10. lednem 2015, nadále řídí nařízením Brusel I. Mimoto podotýkám, že případ překážky věci zahájené uvedený v prvním odstavci obou článků je formulován totožně.

( 5 ) – Bod 17 odůvodnění nařízení č. 207/2009.

( 6 ) – Úmluva ze dne 27. září 1968 o příslušnosti a výkonu rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 1972, L 299, s. 32), ve znění následných úmluv týkajících se přistoupení nových členských států k této úmluvě (dále jen „Bruselská úmluva“).

( 7 ) – Viz stanovisko generálního advokáta E. Tančeva ve věci Hummel Holding (C‑617/15, EU:C:2017:13, bod 33).

( 8 ) – Viz Schennen, D., v Eisenführ, G., Schennen, D., Gemeinschaftsmarkenverordnung, 4. vydání, Carl Heymanns Verlag, Kolín nad Rýnem, 2014, článek 109 bod 4.

( 9 ) – Pokud jde o článek 21 Bruselské úmluvy, viz rozsudky ze dne 8. prosince 1987, Gubisch Maschinenfabrik (144/86, EU:C:1987:528, bod 11), a ze dne 6. prosince 1994, Tatry (C‑406/92, EU:C:1994:400, bod 30). Nesouhlasím s názorem D. Schennena, který uvádí, že totožnost účastníků řízení a skutečností se posuzuje na základě vnitrostátního práva procesního. Viz Schennen, D., v Eisenführ, G., Schennen, D., Gemeinschaftsmarkenverordnung, 4. vydání, Carl Heymanns Verlag, Kolín nad Rýnem, 2014, článek 109 bod 8.

( 10 ) – Viz rozsudky ze dne 8. prosince 1987, Gubisch Maschinenfabrik (144/86, EU:C:1987:528, bod 14), a ze dne 6. prosince 1994, Tatry (C‑406/92, EU:C:1994:400, bod 38).

( 11 ) – V angličtině: „[Actions/proceedings] involving the same cause of action“.

( 12 ) – Ve francouzštině „demandes ayant le même objet et la même cause“ (článek 27 nařízení Brusel I) a „actions en contrefaçon […] formées pour les mêmes faits“ (čl. 109 odst. 1 nařízení č. 207/2009). V němčině „Klagen wegen desselben Anspruchs“ a „Verletzungsklagen … wegen derselben Handlungen“.

( 13 ) – Pokud jde o vztah mezi nařízením č. 207/2009 a článkem 27 nařízení Brusel I, viz stanovisko generálního advokáta M. Bobka ve věci Apple and Pear Australia a Star Fruits Diffusion v. EUIPO (C‑226/15 P, EU:C:2016:250, body 35 až 37). Pokud jde o soulad mezi oběma ustanoveními, soudy ve Spojeném království dospěly k totožnému závěru, viz Hearst Holdings Inc & Anor v A.V.E.L.A. Inc & Ors [2014] EWHC 1553 (Ch) (19 May 2014) para 18.

( 14 ) – Rozsudek ze dne 6. prosince 1994, Tatry (C‑406/92, EU:C:1994:400, bod 34).

( 15 ) – V tomto smyslu viz, pokud jde o současně probíhající řízení, kterých se účastní pojistitel a pojištěnec, rozsudek ze dne 19. května 1998, Drouot assurances (C‑351/96, EU:C:1998:242, body 19 a 23).

( 16 ) – Viz rovněž, pokud jde o podobné stanovisko, Hartmann, M., Die Gemeinschaftsmarke im Verletzungsverfahren, Peter Lang, Frankfurt nad Mohanem, 2009, s. 164.

( 17 ) – Rozsudky ze dne 6. prosince 1994, Tatry (C‑406/92, EU:C:1994:400, bod 39); ze dne 14. října 2004, Mærsk Olie & Gas, C‑39/02, EU:C:2004:615, bod 38), jakož i ze dne 22. října 2015, Aannemingsbedrijf Aertssen a Aertssen Terrassements (C‑523/14, EU:C:2015:722, bod 43).

( 18 ) – Rozsudky ze dne 6. prosince 1994, Tatry (C‑406/92, EU:C:1994:400, bod 41); ze dne 8. května 2003, Gantner Electronic (C‑111/01, EU:C:2003:257, bod 25), jakož i ze dne 22. října 2015, Aannemingsbedrijf Aertssen a Aertssen Terrassements (C‑523/14, EU:C:2015:722, bod 45).

( 19 ) – Viz zejména Mankowski, P., a Magnus, U. (éd.), European Commentaries on Private International Law (ECPIL), Brussels Ibis Regulation, sv. I, Otto Schmidt, Kolín nad Rýnem, 2016, článek 29, s. 726.

( 20 ) – Viz Schack, H., „Die grenzüberschreitende Durchsetzung gemeinschaftsweiter Schutzrechte“, v Festschrift für Rolf Stürner, Mohr Siebeck, Tübingen, 2013, s. 1352.

( 21 ) – Viz Halbsguth, D., Territorialität im Verletzungsverfahren aus der Europäischen Gemeinschaftsmarke, Hamburk, 2010, s. 117 a 118, a Janal, R., Europäisches Zivilverfahrensrecht und Gewerblicher Rechtsschutz, Mohr Siebeck, Tübingen 2015, §13 Rn 61.

( 22 ) – Viz německá judikatura (OLG Düsseldorf, 08. 11. 2005 – I‑20 U 110/04 – RODEO/RODEO DRIVE) a judikatura Spojeného království (Prudential Assurance v. Prudential Insurance [2003] EWCA Civ 327 a Hearst Holdings Inc & Anor v A.V.E.L.A. Inc & Ors [2014] EWHC 1553). Pokud jde o analýzu těchto rozsudků, viz Hartmann, M., Die Gemeinschaftsmarke im Verletzungsverfahren, Peter Lang, Frankfurt nad Mohanem, 2009, s. 105 až 108.

( 23 ) – Viz Halbsguth, D., op. cit., s. 118; Janal, R., op. cit., s. 61; Schack, op. cit., s. 1352. H. Schack podotýká, že takový výsledek je „tvrdý, ale zjevně chtěný“ normotvůrcem („hart aber anscheinend gewollt“).

( 24 ) – Pokud jde o vztah mezi oběma těmito body odůvodnění, viz rozsudek ze dne 12. dubna 2011, DHL Express France (C‑235/09, EU:C:2011:238, bod 42).

( 25 ) – Viz stanovisko generálního advokáta N. Jääskinena ve věci Weber (C‑438/12, EU:C:2014:43, bod 67).

( 26 ) – Viz Janal, R., op. cit., §13 Rn 61.

( 27 ) – Viz stanovisko generálního advokáta N. Jääskinena ve věci Weber (C‑438/12, EU:C:2014:43, body 87 a 88).

( 28 ) – V tomto smyslu viz, pokud jde o částečnou totožnost účastníků řízení, rozsudek ze dne 6. prosince 1994, Tatry (C‑406/92, EU:C:1994:400, bod 33).

( 29 ) – Viz rozsudky ze dne 12. dubna 2011, DHL Express France (C‑235/09, EU:C:2011:238, body 46 až 48), a ze dne 22. září 2016, combit Software (C‑223/15, EU:C:2016:719, bod 36).

( 30 ) – Judikatura Soudního dvora neposkytuje v tomto ohledu jasnou odpověď. V rozsudku ze dne 14. října 2004, Mærsk Olie & Gas (C‑39/02, EU:C:2004:615, bod 41), Soudní dvůr zohlednil pro účely použití článku 22 nařízení Brusel I skutečnost, že první řízení bylo pravomocně skončeno, takže již nadále neexistovaly „související žaloby“. Naproti tomu v rozsudku ze dne 8. května 2003, Gantner Electronic (C‑111/01, EU:C:2003:257, bod 30), Soudní dvůr uvedl, že účel článku 21 Bruselské úmluvy by byl porušen, pokud by obsah a povaha žaloby mohly být změněny návrhovými žádáními předloženými nutně později žalovaným, neboť takové řešení by mohlo totiž vést k tomu, že soud původně určený za příslušný na základě tohoto článku bude muset pravomoc odmítnout.

( 31 ) – Viz v kontextu judikatury Spojeného království, Briggs,A., Civil Jurisdiction and Judgments, Routledge, New York, 2015, s. 324. V tomto ohledu bylo uvedeno, že články 21 a 22 Bruselské úmluvy se týkají současně probíhajících řízení a nepoužijí se tedy tehdy, pokud účastník řízení skutečně ukončil první řízení (Internationale Nederlanden Aviation Lease BP -v-Civil Aviation Authority [1997] 1 Lloyd’s Reports 80). Corte suprema di cassazione (Kasační soud, Itálie) rozhodl ve stejném smyslu v rámci článku 21 této úmluvy ve svém rozsudku ze dne 28. dubna 1993 (č. 4992).