STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

MANUELA CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONY

přednesené dne 19. října 2016 ( 1 )

Věc C‑453/16 PPU

Openbaar Ministerie

proti

Halilu Ibrahimu Özçelikovi

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Rechtbank Amsterdam (soud prvního stupně v Amsterodamu, Nizozemsko)]

„Policejní a justiční spolupráce v trestních věcech — Rámcové rozhodnutí 2002/584/SVV — Evropský zatýkací rozkaz — Článek 8 odst. 1 písm. c) — Pojem ‚zatýkací rozkaz nebo jiné soudní rozhodnutí‘ předcházející evropskému zatýkacímu rozkazu“

1. V souvislosti se systémem zavedeným rámcovým rozhodnutím 2002/584/SVV ( 2 ) Soudní dvůr nedávno zdůraznil nepominutelný požadavek, že jakémukoliv evropskému zatýkacímu rozkazu musí předcházet vnitrostátní zatýkací rozkaz nebo obdobné vykonatelné soudní rozhodnutí.

2. Je takový požadavek, vycházející z čl. 8 odst. 1 písm. c) rámcového rozhodnutí, jak jej vyložil Soudní dvůr, splněn, pokud byl vnitrostátní ZR ( 3 ) vydán policií vystavujícího státu a potvrzen státním zastupitelstvím tohoto státu? Taková je stručně řečeno otázka, kterou Rechtbank Amsterdam (soud prvního stupně v Amsterodamu, Nizozemsko), jako orgán vykonávající EZR ( 4 ), pokládá Soudnímu dvoru v žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce

I – Právní rámec

A – Unijní právo

1. Smlouva o EU

3. Článek 6 SEU stanoví toto: „1. Unie uznává práva, svobody a zásady obsažené v Listině základních práv [dále jen ‚Listina‘], jež má stejnou právní sílu jako Smlouvy. Listina nijak nerozšiřuje pravomoci Unie vymezené ve Smlouvách. Práva, svobody a zásady obsažené v Listině se vykládají v souladu s obecnými ustanoveními v hlavě VII Listiny, jimiž se řídí její výklad a použití, a s náležitým přihlédnutím k vysvětlením zmíněným v Listině, jež uvádějí zdroje těchto ustanovení. 2. Unie přistoupí k Evropské úmluvě o ochraně lidských práv a základních svobod [podepsané v Římě dne 4. listopadu 1950 (dále jen ‚EÚLP‘)]. Přistoupení k této úmluvě se nedotkne pravomocí Unie vymezených Smlouvami. 3. Základní práva, která jsou zaručena [EÚLP] a která vyplývají z ústavních tradic společných členským státům, tvoří obecné zásady práva Unie.“

2. Listina

4. Článek 47 Listiny, který je nadepsán „Právo na účinnou právní ochranu a spravedlivý proces“, stanoví toto: „Každý, jehož práva a svobody zaručené právem Unie byly porušeny, má za podmínek stanovených tímto článkem právo na účinné prostředky nápravy před soudem. Každý má právo, aby jeho věc byla spravedlivě, veřejně a v přiměřené lhůtě projednána nezávislým a nestranným soudem, předem zřízeným zákonem. Každému musí být umožněno poradit se, být obhajován a být zastupován. […]“

3. Rámcové rozhodnutí

5. Bod 5 odůvodnění zní takto: „Z cíle stanoveného pro Evropskou unii stát se prostorem svobody, bezpečnosti a práva vyplývá zrušení vydávání mezi jednotlivými členskými státy a jeho nahrazení systémem předávání mezi justičními orgány. […]“

6. Bod 6 odůvodnění stanoví toto: „Evropský zatýkací rozkaz zavedený tímto rámcovým rozhodnutím je prvním konkrétním opatřením v oblasti trestního práva k provedení zásady vzájemného uznávání, na kterou Evropská rada poukázala jako na ‚úhelný kámen‘ justiční spolupráce.“

7. Bod 10 odůvodnění uvádí: „Mechanismus evropského zatýkacího rozkazu je založen na vysoké míře důvěry mezi členskými státy. Jeho provádění lze pozastavit pouze v případě závažného a trvajícího porušování zásad stanovených v čl. 6 odst. 1 Smlouvy o Evropské unii některým členským státem, zjištěného Radou podle čl. 7 odst. 1 uvedené smlouvy s důsledky stanovenými v čl. 7 odst. 2.“

8. Článek 1, který je nadepsán „Definice evropského zatýkacího rozkazu a povinnost jej vykonat“, zní takto: „1. Evropský zatýkací rozkaz je soudní rozhodnutí, které vydal některý členský stát proto, aby jiný členský stát zatkl a předal vyžádanou osobu za účelem trestního stíhání nebo výkonu trestu odnětí svobody nebo ochranného opatření spojeného s odnětím osobní svobody. 2. Členské státy vykonají evropský zatýkací rozkaz na základě zásady vzájemného uznávání a v souladu s ustanoveními tohoto rámcového rozhodnutí. 3. Tímto rámcovým rozhodnutím není dotčena povinnost ctít základní práva a obecné právní zásady zakotvené v článku 6 Smlouvy o Evropské unii.“

9. Článek 6, který je nadepsán „Určení příslušných justičních orgánů“, stanoví toto: „1. Vystavujícím justičním orgánem je justiční orgán vystavujícího členského státu, který je příslušný pro vydání evropského zatýkacího rozkazu podle práva tohoto státu. 2. Vykonávajícím justičním orgánem je justiční orgán vykonávajícího členského státu, který je příslušný k výkonu evropského zatýkacího rozkazu podle práva tohoto státu. 3. Každý členský stát informuje generální sekretariát Rady o příslušném justičním orgánu podle jeho práva.“

10. Článek 8 odst. 1, týkající se obsahu a formy evropského zatýkacího rozkazu, stanoví: „1. Evropský zatýkací rozkaz obsahuje v souladu s formulářem uvedeným v příloze tyto údaje: […] c) údaj o tom, zda existuje vykonatelný rozsudek, zatýkací rozkaz nebo jiné vykonatelné soudní rozhodnutí se stejným účinkem v oblasti působnosti článků 1 a 2; […].“

11. Pokud jde o vztah k jiným právním nástrojům, čl. 31 odst. 1 písm. a) stanoví toto: „1. Toto rámcové rozhodnutí nahrazuje od 1. ledna 2004 odpovídající ustanovení níže uvedených smluv použitelných v oblasti vydávání ve vztazích mezi členskými státy, aniž je dotčeno jejich uplatňování ve vztazích mezi členskými státy a třetími zeměmi: a) Evropská úmluva o vydávání ze dne 13. prosince 1957, její dodatkový protokol ze dne 15. října 1975, druhý dodatkový protokol ze dne 17. března 1978 a Evropská úmluva o potlačování terorismu ze dne 27. ledna 1977, pokud jde o vydávání; […].“

B – Maďarská právní úprava

12. Podle informací poskytnutých dne 14. června 2016 maďarským ministerstvem spravedlnosti předkládajícímu soudu i podle informací uvedených vládou této země je státní zastupitelství nezávislý orgán výkonné moci, jehož hlavu jmenuje parlament na období devíti let.

13. Článek 28 odst. 3 a 4 maďarského trestního řádu ( 5 ) pověřuje státní zastupitelství úlohou nařídit příslušným orgánům (mezi nimi policejním silám) zahájení „vyšetřování“, na jehož soulad se zákonem musí dohlížet. Může však takové „vyšetřování“ provádět samo ( 6 ). Přísluší mu mimo jiné „dohlížet na legalitu výkonu donucovacích opatření nařízených v průběhu trestního řízení, která zahrnují omezení nebo zbavení osobní svobody“ ( 7 ).

14. V této souvislosti patří mezi pravomoci státního zástupce potvrdit, změnit nebo zrušit opatření „zadržení“ přijaté policií. Článek 28 odst. 4 písm. c) trestního řádu mu umožňuje „změnit nebo zrušit rozhodnutí vyšetřujícího orgánu“.

15. Článek 126 trestního řádu stanoví, že osoba může být „zadržena“, to znamená dočasně zbavena svobody, existuje-li důvodné podezření, že se dopustila trestného činu, za který lze uložit trest odnětí svobody, a lze se domnívat, že bude vzata do „vazby“. „Zadržení“ může nařídit soudce, státní zástupce nebo vyšetřovatel a jeho délka nesmí přesáhnout 72 hodin, po jejichž uplynutí musí být osoba propuštěna na svobodu, ledaže soud nařídí její „vazbu“.

16. Na základě článku 129 a následujících trestního řádu mohou výlučně soudy rozhodnout o „vazbě“ (která znamená „soudní zbavení zadrženého svobody do vydání konečného rozhodnutí“) ( 8 ), kterou lze nařídit před nebo po vznesení obžaloby státním zástupcem.

II – Původní spor a předběžné otázky

17. V trestním řízení zahájeném proti Halilu Ibrahimu Özçelikovi, tureckému státnímu příslušníkovi, vydal dne 21. června 2016 okresní soud ve Veszprém (Maďarsko) EZR, v němž žádal o jeho předání jako pachatele dvou trestných činů spáchaných v Maďarsku, za které mu byly v uvedeném státě uloženy trestněprávní sankce ( 9 ).

18. Halil Ibrahim Özcelik se v současnosti nachází ve vazební věznici Zwaag (Nizozemsko), kde čeká na rozsudek Rechtbank Amsterdam (soud prvního stupně v Amsterodamu).

19. V bodě 1 písm. b) formuláře, který je přílohou EZR vydaného okresním soudem ve Veszprém, je jako základ tohoto EZR uveden ZR (vnitrostátní) č. 19060/93/2014.bü, vydaný policejním oddělením v Ajka (Maďarsko) a potvrzený rozhodnutím místního státního zastupitelství ze dne 14. června 2016.

20. Dne 8. července 2016 požádal Rechtbank Amsterdam (soud prvního stupně v Amsterodamu) maďarské orgány o několik upřesnění role státního zastupitelství, zejména jeho nezávislosti na výkonné moci, potvrzování rozkazů vydaných policií a při tom používaných kritérií, jakož i účinků takového potvrzení. Dotázal se rovněž, zda osoba, která potvrdila rozkaz vydaný policií, může následně ve stejné věci vystupovat jako představitel státního zastupitelství.

21. V odpovědi ze dne 14. července 2016 maďarské orgány zdůraznily nezávislost státního zastupitelství na výkonné moci; jeho úkol dbát na to, aby policie dodržovala práva zadrženého; jeho pravomoc změnit nebo zrušit rozhodnutí policie jako orgánu pověřeného trestním vyšetřováním, včetně zatýkacích rozkazů, pokud dospěje k závěru, že odporují zákonu nebo účelu vyšetřování; a možnost, že člen státního zastupitelství, které potvrdilo vnitrostátní ZR, bude později vystupovat v trestním řízení jako představitel tohoto orgánu.

22. S ohledem na tyto informace má Rechtbank Amsterdam (soud prvního stupně v Amsterodamu) pochybnosti o tom, zda vnitrostátní ZR vydaný policií a následně potvrzený členem maďarského státního zastupitelství lze označit za „soudní rozhodnutí“ ve smyslu čl. 8 odst. 1 písm. c) rámcového rozhodnutí. Rozhodl se tedy přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1) Je výraz ‚soudní rozhodnutí‘ ve smyslu čl. 8 odst. 1 návětí a písm. c) rámcového rozhodnutí 2002/584/SVV pojmem unijního práva, který musí být vykládán autonomním a jednotným způsobem? 2) V případě kladné odpovědi, jaký je význam uvedeného pojmu? 3) Je takovým ‚soudním rozhodnutím‘ schválení předchozího policií vystaveného vnitrostátního zatýkacího rozkazu státním zástupcem, o jaké jde v projednávané věci?“

23. Podle posouzení předkládajícího soudu (uvedeného v podbodech bodu 4.3 předkládacího rozhodnutí): — I když čl. 8 odst. 1 písm. c) rámcového rozhodnutí neodkazuje výslovně na právo členských států, pokud jde o smysl a dosah tohoto pojmu, není jasné, zda se jedná o pojem, který musí být vykládán autonomním a jednotným způsobem v celé Unii. — Německá jazyková verze čl. 8 odst. 1 písm. c) rámcového rozhodnutí hovoří o „justizielle Entscheidung“ a anglická používá výraz „judicial decision“. Používají tedy širší pojem než je „rechterlijke beslissing“, což může naznačovat, že „soudní rozhodnutí“ se vztahuje i na rozhodnutí státního zastupitelství. Jedna či několik jazykových verzí téhož ustanovení unijního práva však nemohou být jediným základem jeho výkladu. — Body 52 až 57 rozsudku Soudního dvora ze dne 1. června 2016, Bob‑Dogi ( 10 ) lze chápat v tom smyslu, že „nekladou žádné obsahové požadavky na pravomoci a postavení orgánu, který vydal vnitrostátní ZR, a postup, který za tímto účelem použil, ale vyjadřují předpoklad, že ze zmínky o vnitrostátním zatýkacím rozkazu vyplývá, že při vydání tohoto rozkazu byly uplatněny procesní záruky a byla chráněna základní práva vyžádané osoby“. — Vzhledem k tomu, že ve vnitrostátních právních řádech řady členských států, mezi něž patří Nizozemsko, se státní zástupce podílí na výkonu trestního soudnictví a má pravomoc nařídit zatčení podezřelého a případně prodloužit vazbu, výklad bodů 52 až 57 rozsudku Bob-Dogi ( 11 )„by mohl vést k výkladu pojmu ‚soudní rozhodnutí‘ v tom smyslu, že označuje rozhodnutí vydané soudcem nebo státním zástupcem“. — Není jasný výklad pojmu „soudní rozhodnutí“ uvedeného v čl. 1 odst. 1 rámcového rozhodnutí a pojmu „justiční orgán“ ve smyslu článku 6 téhož rámcového rozhodnutí, takže Rechtbank Amsterdam (soud prvního stupně v Amsterodamu) si klade otázku, zda může vycházet z těchto pojmů, z pojmu „soud“ ve smyslu článku 267 SFEU, nebo z judikatury Evropského soudu pro lidská práva týkající se článku 5 EÚLP.

III – Řízení před Soudním dvorem

24. Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce byla zapsána v kanceláři Soudního dvora dne 16. srpna 2016 a bylo navrženo, aby byla projednána v naléhavém řízení o předběžné otázce (čl. 267 čtvrtý pododstavec SFEU). Předkládající soud odůvodnil svůj návrh tím, že H. I. Özçelik je zbaven osobní svobody a jeho setrvání v této situaci závisí na způsobu, jakým bude rozhodnuto o meritu věci.

25. Na správní poradě konané dne 1. září 2016 Soudní dvůr povolil, aby byla věc projednána v naléhavém řízení o předběžné otázce.

26. Písemná vyjádření předložily maďarská a nizozemská vláda a Evropská komise.

27. Dne 5. října 2016 se konalo jednání, na němž byli zúčastnění, konkrétně maďarská vláda, vyzváni podle článku 23 statutu Soudního dvora, aby odpověděli na položené otázky.

28. Na výše uvedeném jednání předložili vyjádření zástupci vlády Nizozemska, Německa a Maďarska, jakož i Komise.

IV – Analýza

A – K první a druhé předběžné otázce

29. V bodech 26 až 31 stanoviska, které přednesu současně ve věci Poltorak ( 12 ), vysvětluji důvody, které mě vedou k tomu, že hájím autonomní charakter pojmů „justiční orgán“ a „soudní rozhodnutí“, které používá rámcové rozhodnutí. Abych jejich opakováním zbytečně neprodlužoval toto stanovisko, odkazuji bez dalšího na tyto důvody.

30. V bodě 32 a následujících téhož stanoviska navrhuji výklad obou výrazů, podle výkladových kritérií obvykle používaných Soudním dvorem, který klade důraz na první z nich (justiční orgán), s ohledem na „úzkou souvislost mezi povahou soudního rozhodnutí a postavením justičního orgánu, který jej vystavil“ ( 13 ).

31. Vzhledem k tomu, že pochybnosti předkládajícího soudu se týkají autonomie pojmu „soudní rozhodnutí“ uvedeného v rámcovém rozhodnutí a jeho významu, mám za to, že své stanovisko v tomto ohledu jsem vyjádřil dostačujícím způsobem v souběžném stanovisku ve věci Poltorak.

B – Ke třetí předběžné otázce

32. Na rozdíl od žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce ve věci Poltorak se však otázky předkládajícího soudu v této věci netýkají orgánu příslušného k vystavení EZR, nýbrž orgánu příslušného k vystavení předcházejícího vnitrostátního ZR.

33. Pochybnosti nizozemského vykonávajícího soudu vyvolává to, že maďarským orgánem, který v tomto případě vydal proti H. I. Özcelikovi vnitrostátní ZR, bylo policejní oddělení v Ajka, jehož rozhodnutí dne 14. června 2016 potvrdilo a schválilo státní zastupitelství.

34. Je důležité rovnou zdůraznit, že na rozdíl od vnitrostátního ZR byl EZR na H. I. Özcelika vydán dne 21. června 2016 maďarským soudem (okresní soud ve Veszprém), jehož povahu „justičního orgánu“ ve smyslu rámcové rozhodnutí nikdo nepopírá ani nezpochybňuje. Tato skutečnost může mít podle mého názoru relevantní dopady na odpověď na položené otázky, kterými se budu zabývat později.

35. Budu vycházet z předpokladu, že státní zastupitelství se tím, že schválí nebo potvrdí vnitrostátní ZR podepsaný do té doby pouze policií, stává skutečným rozhodovatelem (nebo spolurozhodovatelem) o uvedeném rozkaze. Státní zastupitelství v rámci svých pravomocí v trestním řízení vzalo za své předchozí policejní rozhodnutí, čímž mu přiznalo sílu vlastní jakémukoliv jinému rozhodnutí, které přijme. Lze tedy mít za to, že maďarské státní zastupitelství je v rámci trestního řízení proti H. I. Özçelikovi skutečným „autorem“ vnitrostátního ZR.

36. Přijetí tohoto předpokladu má přinejmenším dva důsledky. Prvním je, že v tomto řízení o předběžné otázce není nutné rozhodovat, zda jsou státní zastupitelství členských států (jestliže je některý z nich uvedl v seznamu justičních orgánů, který je podle čl. 6 odst. 3 rámcového rozhodnutí třeba zaslat Radě) oprávněna vydávat EZR ve smyslu článku 1 a čl. 6 odst. 1 uvedeného rámcového rozhodnutí. Zdůrazňuji, že v původním sporu to byl okresní soud, a nikoliv státní zastupitelství, kdo zaslal EZR Rechtbank Amsterdam (soud prvního stupně v Amsterodamu).

37. Druhým důsledkem takového předpokladu je, že otázky mají pouze objasnit, zda vnitrostátní ZR vystavené (přesněji řečeno potvrzené nebo schválené) maďarským státním zastupitelstvím odpovídají některé z právních kategorií uvedených v čl. 8 odst. 1 písm. c) rámcového rozhodnutí, a sice „vykonatelný rozsudek, zatýkací rozkaz nebo jiné vykonatelné soudní rozhodnutí se stejným účinkem […]“.

38. Nicméně kvůli tomuto úzkému vztahu — na který jsem poukázal výše — mezi povahou soudního rozhodnutí a postavením justičního orgánu toho, kdo jej vydal, nemůže odpověď na tyto otázky pominout předběžné úvahy o případné kvalifikaci státního zastupitelství jakožto justičního orgánu ve smyslu rámcového rozhodnutí. Z koncepce takového orgánu lze ve světle tohoto právního předpisu dovodit určité charakteristiky, které – jsou-li porovnány s postavením a úlohou státního zastupitelství v maďarském trestním řízení – umožňují učinit závěr, že vnitrostátní ZR potvrzený maďarským státním zástupcem má povahu „soudního rozhodnutí“, jakož i ten, že jej lze podřadit pod čl. 8 odst. 1 písm. c) rámcového rozhodnutí.

39. Původní návrh rámcového rozhodnutí ( 14 ) obsahoval v článku 3 definici justičního orgánu (vydávajícího nebo přijímajícího EZR) který v obou případech výslovně zahrnoval státní zastupitelství vedle soudů ( 15 ).

40. Důvodová zpráva k tomuto návrhu dodávala, že výraz „justiční orgán“ odpovídá výrazu v Evropské úmluvě o vydávání z roku 1957, která uznávala jako takové „justiční orgány ve vlastním slova smyslu a státní zastupitelství, ale nikoliv policejní orgány“ ( 16 ).

41. Rámcové rozhodnutí se však nedrželo směru vytyčeného článkem 3 návrhu a z článků 1 a 6 nakonec schváleného textu odkaz na státní zastupitelství zmizel. Význam tohoto zmizení není snadné vyložit: bylo vyloučení státního zastupitelství úmyslné nebo se považovalo za zjevné, že i bez specifické zmínky je pro účely EZR součástí justičních orgánů členského státu ( 17 )?

42. Nejistota v této otázce přetrvává doposud ( 18 ), aniž — pokud se nemýlím — ji nějaký soud členských států vznesl před Soudním dvorem. Při jejím vyřešení totiž přetrvává nemálo výkladových problémů.

43. Po schválení rámcového rozhodnutí oznámily některé členské státy na základě čl. 6 odst. 3 tohoto rozhodnutí generálnímu sekretariátu Rady, že mezi „justiční orgány [příslušné] podle je[jich] práva“ k vystavování nebo vykonávání EZR patří jejich státní zastupitelství. Tato oznámení však nepředjímají či nepodmiňují ze striktně právního hlediska soulad jednání jednotlivých států s obsahem rámcového rozhodnutí. Zmíněné ustanovení opravňuje státy k tomu, aby ze svých justičních orgánů jmenovaly či vybraly ty, které budou příslušné k přijímání nebo vydávání EZR, avšak neumožňuje jim rozšířit pojem „justiční orgán“ i na orgány, které takovéto postavení nemají.

44. Mezi členské státy, které přiznávají svému státnímu zastupitelství postavení justičního orgánu, který může vystavovat nebo vykonávat EZR, přitom nepatří Maďarsko. Podle oznámení zaslaného Radě tímto státem dne 26. dubna 2004 v souvislosti s čl. 6 odst. 3 rámcového rozhodnutí, „[…] v rámci trestního řízení je vystavujícím justičním orgánem soud příslušný v dané věci. Pro účely výkonu trestu odnětí svobody nebo ochranného opatření spojené s odnětím osobní svobody je k vystavení evropského zatýkacího rozkazu příslušný vykonávající soud“ ( 19 ).

45. I když může být lákavé pokusit se nyní odpovědět obecně na pochybnosti ohledně oprávnění státních zastupitelství členských států vystavovat EZR, nedomnívám se, že tato žádost o rozhodnutí o předběžné otázce je k tomu nejlepší příležitostí, neboť – jak jsem již zdůraznil – EZR byl předán Rechtbank Amsterdam (soud prvního stupně v Amsterodamu) maďarským soudem, který jednal v souladu s oznámením předaným Maďarskou republikou Radě v souvislosti s čl. 6 odst. 3 rámcového rozhodnutí, přičemž státní zastupitelství této země tak nebylo oprávněno učinit.

46. Vracíme se tak k výchozímu bodu, tedy vnitrostátnímu rozhodnutí předcházejícímu EZR. Ve struktuře rámcového rozhodnutí má toto vnitrostátní rozhodnutí rozhodně menší význam než samotný EZR. Ve skutečnosti se objevuje pouze v článku 8, který upravuje, jaké „údaje“ musí EZR obsahovat ve formuláři uvedeném v příloze. Soudní dvůr v rozsudku ze dne 1. června 2016, Bob‑Dogi ( 20 ), zdůraznil povinnost, aby před EZR byl vydán vnitrostátní ZR, ale rámcové rozhodnutí klade důraz především na EZR. Vnitrostátní ZR je pouze předpokladem, třebaže nepominutelným, EZR.

47. Pokud jde o režim použitelný na trestní řízení v jakékoliv jeho fázi (to znamená jak ve fázi vyšetřování, tak ve fázi soudního jednání), Soudní dvůr konstatoval, že na „[…] trestn[í] stíhání nebo řízení o výkonu trestu odnětí svobody nebo ochranného opatření spojeného s odnětím osobní svobody či […] trestn[í] řízení ve věci samé […] se rámcové rozhodnutí ani unijní právo nevztahuje“ ( 21 ).

48. Je tedy logické, že k určení takového režimu je třeba obrátit se na právní předpisy každého členského státu vždy s výhradou, že příslušná ustanovení v této oblasti respektují základní práva, jak je stanoví EÚLP, včetně práva na svobodu a účinnou právní ochranu, která zakotvují články 5 a 13 uvedené Úmluvy a články 6 a 47 Listiny.

49. Role státního zastupitelství ve vyšetřování a případně soudním vyšetřování je ponechána na právním řádu každého členského státu. Unijní právo bere tuto zásadu za svou a skutečně, v další z hlavních oblastí justiční spolupráce v trestních věcech uvedených v článku 82 SFEU zařadil článek 2 směrnice 2014/41/UE ( 22 ) bez váhání výslovně státní zastupitelství mezi orgány, které mohou vystavovat evropský vyšetřovací příkaz ( 23 ).

50. Akceptace státního zastupitelství coby orgánu, který může přijímat „soudní rozhodnutí“ k provedení jednoho či několika vyšetřovacích úkonů, které se provádějí v jiném členském státě (zde nazývaném „vykonávající stát“), za účelem získání důkazů, ukazuje, pokud by to bylo třeba, jak unijní normotvůrce chápe důležitou úlohu státního zastupitelství v rámci trestního řízení. Zároveň nelze opomíjet, že evropský vyšetřovací příkaz je doplňkový nástroj, přijatý v rámci zásady vzájemného uznávání rozsudků a soudních rozhodnutí, která je od zasedání Evropské rady v Tampere ve dnech 15. a 16. října 1999 obecně považována za základní kámen justiční spolupráce v trestních věcech v Unii.

51. Je pravda, že jednání státního zastupitelství v jedné a druhé oblasti (oblasti svobody, které se zatčení osob dotýká, a oblasti opatřování důkazů) nelze klást na roveň. Mám tím na mysli, že pojetí státního zastupitelství jako justičního orgánu ve směrnici 2014/41/UE v souvislosti s vyšetřovacími příkazy nepředjímá nutně rozšíření tohoto pojetí na rámcové rozhodnutí v souvislosti s EZR. Tento normativní údaj nicméně silně podporuje tezi širokého výkladu pojmu „justiční orgán“ v podmínkách trestní spolupráce (včetně EZR), o kterých hovoří článek 82 SFEU, přičemž tento výklad umožňuje považovat za takový orgán i státní zastupitelství.

52. Prostřednictvím této argumentace se snažím zdůraznit specifickou charakteristiku státního zastupitelství, a sice jeho schopnost — pokud tak stanoví ústavní a zákonné předpisy v členských státech — podílet se na výkonu spravedlnosti jako orgán státu, který zahajuje trestní stíhání a který v rámci toho může dokonce přijímat, přinejmenším prozatímně a na omezenou dobu, rozhodnutí o vazbě nebo obdobná rozhodnutí, než je zadržená osoba předvedena před soud, který má rozhodnout o její svobodě či uvěznění.

53. V témže smyslu Soudní dvůr zdůraznil funkci státního zastupitelství v trestních řízeních, přičemž ho označil (v souvislosti s jedním z jeho rozhodnutí v rámci tohoto řízení) za „orgán povolaný k účasti na trestním soudnictví v dotyčném vnitrostátním právním řádu“ ( 24 ).

54. Evropský soud pro lidská práva uznal, že státního zástupce lze považovat za „[soudce nebo jinou] úřední osobu zmocněnou zákonem k výkonu soudní pravomoci“, před kterou musí být podle čl. 5 odst. 3 EÚLP předveden každý, kdo je zatčen nebo jinak zbaven svobody za podmínek stanovených v odst. 1 písm. c) téhož článku.

55. V sérii rozsudků, která počíná rozsudkem ze dne 4. prosince 1979 ( 25 ) a do níž patří rozsudek Velkého senátu ze dne 29. března 2010 ( 26 ), totiž Evropský soud pro lidská práva vyložil pojmy „příslušný soudní orgán“ a „soudce nebo jiná úřední osoba zmocněná zákonem k výkonu soudní pravomoci“ (oba obsažené v článku 5 EÚLP, věnovanému právu na svobodu a osobní bezpečnost) tak, že umožňují zahrnout členy státního zastupitelství, pokud skýtají záruky vlastní těmto výrazům (k poslední otázce se ještě vrátím).

56. Konečně v souvislosti s vnitrostátním právem je třeba zdůraznit, že v Maďarsku mohou státní zástupci nařídit zatčení (ve formě „zadržení“) osoby, jsou-li splněny podmínky stanovené v maďarském trestním řádu, které jsem zmínil výše ( 27 ). Mohou rovněž potvrdit či zrušit obdobný příkaz, který byl předtím vydán policejními složkami. V obou případech je podle mého názoru zásadní, že tato zbavení svobody, o nichž státní zastupitelství rozhodlo nebo je schválilo či potvrdilo, jsou omezena zákonem ( 28 ) na krátkou dobu, jelikož zadržená osoba musí být předvedena před soud nebo propuštěna na svobodu nejpozději do 72 hodin. Soud je jediným orgánem oprávněným vzít zadrženého do „vazby“ než bude vydán rozsudek.

57. V tomto normativním kontextu, který je podle mne v souladu s článkem 5 EÚLP, jedná maďarské státní zastupitelství jako orgán, který se nezávisle na výkonné moci podílí na výkonu spravedlnosti iniciováním veřejného trestního stíhání (to znamená, že požaduje uplatnění ius puniendi státu) z jiné pozice než soud, a je oprávněn přijímat na velmi omezenou dobu prozatímní opatření, která se dotýkají svobody osob, s výhradou nepominutelného pozdějšího rozhodnutí soudu.

58. Podle výkladu čl. 8 odst. 1 písm. c) rámcového rozhodnutí provedeného Soudním dvorem spadají tři typy rozhodnutí (tj. vykonatelný rozsudek, zatýkací rozkaz nebo jiné vykonatelné soudní rozhodnutí se stejným účinkem) uvedené v tomto ustanovení pod označení „vnitrostátní soudní rozhodnutí“ odlišné od pozdějšího EZR ( 29 ). Soudní dvůr konkrétně konstatoval, že před vystavením EZR musí dojít k vydání „rozhodnutí vnitrostátního justičního orgánu, jako např. vydání vnitrostátního zatýkacího rozkazu, k němuž je evropský zatýkací rozkaz vydán“ ( 30 ).

59. Domnívám se přitom, že tento výklad čl. 8 odst. 1 písm. c) rámcového rozhodnutí hovoří v podstatě pro to, aby byl vnitrostátním zatýkacím rozkazům vystaveným nebo potvrzeným státním zastupitelstvím přiznán charakter „soudního rozhodnutí“ ve smyslu tohoto ustanovení, který umožňuje následné vydání EZR soudem.

60. V rozsudku Bob‑Dogi vedle doslovného výkladu Soudní dvůr speciálně zohlednil to, že bez předchozích vnitrostátních ZR by mohly být ohroženy „procesní záruky a základní práva, jejichž ochrana musí být zajištěna justičními orgány vystavujícího členského státu“, jelikož dotyčný by byl zbaven „první úrovně“ jejich ochrany, to znamená čistě vnitrostátní úrovně ( 31 ).

61. Nedomnívám se, že tato obava je v projednávané věci odůvodněná, jelikož maďarský trestní řád v každém případě zaručuje zatčené osobě, že bude do 72 hodin předvedena před soud, pokud vnitrostátní ZR pochází od policejního orgánu a potvrdilo jej státní zastupitelství. Procesní požadavky článku 5 EÚLP, konkrétně kontrola řádnosti zatčení soudem, jsou tak dodrženy.

62. Pojetí státního zastupitelství jako „justičního orgánu“, který pro účely rámcového rozhodnutí může nařídit nebo potvrdit, za již uvedených striktních podmínek, dočasné zbavení svobody (to znamená vnitrostátní ZR), neznamená postavit jej na roveň soudu oprávněnému využít článku 267 SFEU ( 32 ). Vedle toho, že nikoliv vše, co je „justiční“, musí být striktně řečeno „jurisdikční“, jsou orgány, které mohou nebo musí předkládat předběžné otázky, ty orgány, které mají řešit spory jim předložené, k čemuž požadují pomoc Soudního dvora. Státní zastupitelství není jedním z těchto orgánů, což nebrání tomu, aby mu mohl být přiznán charakter „justičního orgánu“ ve smyslu rámcového rozhodnutí, pokud mu vnitrostátní právní předpisy umožňují přijímat vnitrostátní ZR. Ty tedy lze označit za zatýkací rozkazy nebo jiná vykonatelná soudní rozhodnutí se stejným účinkem ve smyslu čl. 8 odst. 1 písm. c) rámcového rozhodnutí.

63. Uznání státního zastupitelství jakožto „justičního orgánu“ oprávněného, pokud jde o rámcové rozhodnutí, přijímat vnitrostátní ZR nebrání ani okolnost, že konkrétní člen toho orgánu, který jej vystavil (nebo schválil ZR již vystavený policií) je tentýž, který později tento orgán zastupuje v trestním řízení, které probíhá vůči zatčenému. Výhrady, které vyjádřil Evropský soud pro lidská práva v rozsudcích ze dne 4. prosince 1979 a 29. března 2010, které jsem zmínil výše ( 33 ), lze vysvětlit v kontextu čl. 5 odst. 1 písm. c) EÚLP ( 34 ), to znamená v případě, kdy státní zastupitelství představuje alternativu k soudu při rozhodování o zachování zbavení svobody zatčeného. O to však v projednávaném případě nejde, jelikož – jak jsem již uvedl – podle maďarského trestního řádu jsou osoby zatčené (na základě rozkazu policie, později potvrzeného státním zastupitelstvím) předvedeny před soud nebo propuštěny na svobodu. V tomto kontextu nic nebrání tomu, aby představitel státního zastupitelství dále jednal v následujících fázích řízení.

64. Závěrečným argumentem bych se chtěl vrátit k výchozímu bodu: maďarský soud, který v tomto případě vystavil EZR, tak nepochybně učinil poté, co podle svého uvážení přezkoumal a posoudil podmínky, za kterých mu lze vyhovět, což zahrnuje předchozí existenci vnitrostátního ZR. Musel tedy logicky posoudit okolnosti, za kterých byl vydán se zásahem státního zastupitelství, což znamená zajištění kontroly jeho legality a relevance. Státní zastupitelství potvrdilo zatčení provedené policií a okresní soud ve Vezsprém zase schválil jednání státního zastupitelství, což v konečném důsledku zajišťuje, že proces vystavení EZR doprovázejí odpovídající záruky, zejména na první úrovni ochrany, kterou vyžaduje judikatura Soudního dvora (rozsudek ze dne 1. června 2016, Bob‑Dogi) ( 35 ).

V – Závěry

65. S ohledem na výše uvedené úvahy navrhuji Soudnímu dvoru, aby na otázky položené Rechtbank Amsterdam (soud prvního stupně v Amsterodamu, Nizozemsko) odpověděl takto: „1) Výraz ‚soudní rozhodnutí‘ uvedený v čl. 8 odst. 1 písm. c) rámcového rozhodnutí Rady 2002/584/SVV ze dne 13. června 2002 o evropském zatýkacím rozkazu a postupech předávání mezi členskými státy, ve znění rámcového rozhodnutí Rady 2009/299/SVV ze dne 26. února 2009, představuje autonomní pojem unijního práva a musí být vykládán v celé Evropské unii jednotně. 2) Vnitrostátní zatýkací rozkaz, vystavený policejním orgánem a následně potvrzený státním zastupitelstvím za podmínek daných v této věci, lze označit za ‚soudní rozhodnutí‘ ve smyslu čl. 8 odst. 1 písm. c) uvedeného rámcového rozhodnutí, které může být základem vydání pozdějšího evropského zatýkacího rozkazu.“

( 1 ) – Původní jazyk: španělština.

( 2 ) – Rámcové rozhodnutí Rady ze dne 13. června 2002 o evropském zatýkacím rozkazu a postupech předávání mezi členskými státy (Úř. věst. 2002, L 190, s. 1; Zvl. vyd. 19/06, s. 1), ve znění rámcového rozhodnutí Rady 2009/299/SVV ze dne 26. února 2009, kterým se mění rámcová rozhodnutí 2002/584/SVV, 2005/214/SVV, 2006/783/SVV, 2008/909/SVV a 2008/947/SVV a kterým se posilují procesní práva osob a podporuje uplatňování zásady vzájemného uznávání rozhodnutí na rozhodnutí vydaná v soudním jednání, kterého se dotyčná osoba nezúčastnila osobně (Úř. věst. 2009, L 81, s. 24) (dále jen „rámcové rozhodnutí“).

( 3 ) – Zatýkací rozkaz.

( 4 ) – Evropský zatýkací rozkaz.

( 5 ) – Büntetőeljárásról szóló 1998 évi XIX. törvény (zákon XIX z roku 1998, kterým se přijímá trestní řád).

( 6 ) – Podle čl. 28 odst. 3 uvedeného řádu státní zástupce nařídí nebo provede vyšetřování za účelem zjištění podmínek obžaloby. V souladu s odstavcem 4 téhož ustanovení, provádí-li vyšetřovatel z vlastního podnětu vyšetřování nebo vykonává-li určité úkony v rámci vyšetřování, státní zástupce dbá v průběhu celého řízení na dodržování právních předpisů a zajistí, aby zúčastněné osoby mohly uplatnit svá práva.

( 7 ) – Článek 28 odst. 6 trestního řádu.

( 8 ) – Článek 129 odst. 1.

( 9 ) – Podle informace ve formuláři, který je přílohou EZR, je mu přičítána účast na trestném činu padělání veřejné listiny (konkrétně zanesení falešných údajů, skutečností a prohlášení do notářského zápisu), trestném podle čl. 342 odst. písm. c) maďarského trestního zákoníku.

( 10 ) – Věc C‑241/15, EU:C:2016:385.

( 11 ) – Rozsudek ze dne 1. června 2016 (C‑241/15, EU:C:2016:385).

( 12 ) – Věc C‑452/16 PPU, projednávaná Soudním dvorem.

( 13 ) – Bod 34 stanoviska ve věci Poltorak (C‑452/16 PPU).

( 14 ) – COM(2001) 522 final.

( 15 ) – „For the purposes of this Framework Decision, the following definitions shall apply: (a) ‚European arrest warrant‘ means a request, issued by a judicial authority of a Member State, and addressed to any other Member State, for assistance in searching, arresting, detaining and obtaining the surrender of a person, who has been subject to a judgement or a judicial decision, as provided for in Article 2; (b) ‚issuing judicial authority‘ means the judge or the public prosecutor of a Member State, who has issued a European arrest warrant; (c) ‚executing judicial authority‘ means the judge or the public prosecutor of a Member State in whose territory the requested person sojourns, who decides upon the execution of a European arrest warrant […]“.

( 16 ) – V komentáři k článku 3 návrhu lze číst: „The procedure of the European arrest warrant is based on the principle of mutual recognition of court judgments. State-to-State relations are therefore substantially replaced by court-to-court relations between judicial authorities. The term‚judicial authority‘ corresponds, as in the 1957 Convention (cf. Explanatory Report, Article 1), to the judicial authorities as such and the prosecution services, but not to the authorities of police force.The issuing judicial authority will be the judicial authority which has authority to issue the European arrest warrant in the procedural system of the Member State (Article 4)“. Kurziva doplněna autorem tohoto stanoviska.

( 17 ) – Existují pádné argumenty pro jedno i druhé stanovisko. Jejich skvělou škálu lze nalézt v souhlasných a nesouhlasných názorech uvedených v rozsudku ze dne 30. května 2012, který vydal Supreme Court of the United Kingdom (Nejvyšší soud Spojeného království) ve věci Assange v. The Swedish Prosecution Autorithy, [2012] UKSC 22. Naproti tomu není pochyb o tom, že v souvislosti s výslovným vyloučením policejních orgánů, stanoveném v návrhu, je třeba mlčení vykládat jako potvrzení.

( 18 ) – Evropský parlament přijal dne 27. února 2014 usnesení obsahující doporučení Komisi o přezkumu EZR (Postup 2013/2019(INL), v němž vytýkal skutečnost, že „rámcové rozhodnutí 2002/584/SVV ani ostatní nástroje vzájemného uznávání neobsahují vymezení pojmu ‚souodní [justiční] orgán‘, což je příčinou proměnlivé praxe mezi členskými státy, která způsobuje nejistotu, škodí vzájemné důvěře a vedou se kvůli ní soudní spory“. Evropský parlament vyzval Komisi, aby předložila „legislativní návrhy, které budou vycházet z podrobných doporučení uvedených v příloze k této zprávě a stanoví: […] a) postup, podle něhož může být opatření vzájemného uznávání ve vydávajícím členském státě v případě potřeby potvrzeno soudcem, soudem, vyšetřujícím soudcem nebo státním zástupcem, aby se tak vyřešil rozdílný výklad termínu ‚soudní [justiční] orgán‘ […]“. Kurziva doplněna autorem tohoto stanoviska.

( 19 ) – Rada Evropské unie, oznámení 8929/04.

( 20 ) – Věc C‑241/15, EU:C:2016:385.

( 21 ) – Rozsudek ze dne 30. května 2013, F (C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358), bod 48.

( 22 ) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2014/41/EU ze dne 3. dubna 2014 o evropském vyšetřovacím příkazu v trestních věcech (Úř. věst. 2014, L 130, s. 1). Podle jejího článku 36 mají členské státy přijmout nezbytná opatření pro dosažení souladu s ní do 22. května 2017.

( 23 ) – Evropský vyšetřovací příkaz v trestních věcech je v podle článku 1 směrnice 2014/41 „[…] rozhodnutí justičního orgánu vydané či potvrzené justičním orgánem jednoho členského státu (dále jen ‚vydávající stát‘) za účelem provedení jednoho nebo několika konkrétních vyšetřovacích úkonů v jiném členském státě (dále jen ‚vykonávající stát‘) s cílem získat důkazy v souladu s touto směrnicí“. Článek 2 písm. c) bod i) téhož předpisu stanovil, že „[p]ro účely této směrnice se rozumí […] vydávajícím orgánem […] soudce, soud, vyšetřující soudce nebo státní zástupce příslušný v daném případě […]“. V originále bez kurzivy.

( 24 ) – Rozsudek ze dne 29. června 2016, Kossowski, (C‑486/14, EU:C:2016:483), bod 39. V uvedeném případě státní zastupitelství v Kolobřehu (Polsko) nařídilo ukončení trestního řízení a předmětem žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podal Hanseatisches Oberlandesgericht Hamburg (Vrchní zemský soud v Hamburku, Německo), byl výklad článků 54 a 55 Úmluvy k provedení Schengenské dohody ze dne 14. června 1985 mezi vládami států Hospodářské unie Beneluxu, Spolkové republiky Německo a Francouzské republiky o postupném odstraňování kontrol na společných hranicích, která byla podepsána v Schengenu (Lucembursko) dne 19. června 1990 a vstoupila v platnost dne 26. března1995, jakož i článku 50 a čl. 52 odst. 1 Listiny. V témže smyslu se kvalifikace státního zastupitelství jako „orgánu povolaného k účasti na trestním soudnictví v dotyčném vnitrostátním právním řádu“ objevuje v rozsudku ze dne 11. února 2003, Gözütok a Brügge, (C‑187/01 a C‑385/01, EU:C:2003:87), bod 28.

( 25 ) – ESLP, věc 7710/76, Schiesser v. Švýcarsko (CE:ECHR:1979:1204JUD000771076).

( 26 ) – ESLP, věc 3394/03, Medveděv a další v. Francie (CE:ECHR:2010:0329JUD000339403).

( 27 ) – Viz body 15 a 16 tohoto stanoviska.

( 28 ) – Článek 126 trestního řádu.

( 29 ) – Rozsudek ze dne 1 června 2016, Bob‑Dogi (C‑241/15, EU:C:2016:385), body 46, 49, 51, 52, 56 a 57.

( 30 ) – Tamtéž, bod 57.

( 31 ) – Tamtéž, bod 55.

( 32 ) – Předkládající soud cituje případně rozsudek Soudního dvora ze dne 12. prosince 1996, X (věci C‑74/95 a C‑129/95, EU:C:1996:491). Soudní dvůr odkázal v bodě 19 tohoto rozsudku na stanovisko generálního advokáta Ruiz‑Jarabo Colomera (body 6 až 9) a rozhodl, že „[…] úlohou Procura della Repubblica v původním řízení není vyřešit zcela nezávisle spor, nýbrž předložit jej případně k rozhodnutí příslušnému soudu, jako strana řízení provádějící trestněprávní úkon“.

( 33 ) – Viz bod 55 tohoto stanoviska.

( 34 ) – Evropský soud pro lidská práva vykládá toto ustanovení takto: „Soudní orgán musí poskytovat požadované záruky nezávislosti na výkonné moci a na účastnících řízení, což vylučuje jeho následné jednání v trestním řízení jménem státního zastupitelství, a musí být oprávněn nařídit propuštění na svobodu, zatčení a zadržení, po vyslechnutí dotčené osoby a přezkoumání legality a důvodnosti takových opatření […]“ (ESLP, rozsudek ze dne 29. března 2010, Medveděv a další v. Francie, CE:ECHR:2010:0329JUD000339403, bod 124).

( 35 ) – Viz bod 60 tohoto stanoviska.