Článek 27 odst. 1 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 604/2013 ze dne 26. června 2013, kterým se stanoví kritéria a postupy pro určení členského státu příslušného k posuzování žádosti o mezinárodní ochranu podané státním příslušníkem třetí země nebo osobou bez státní příslušnosti v některém z členských států, musí být ve světle bodu 19 odůvodnění tohoto nařízení a článku 47 Listiny základních práv Evropské unie vykládán v tom smyslu, že nebrání takovým vnitrostátním právním předpisům, jako jsou předpisy, o které se jedná ve věci v původním řízení, které stanoví, že soudní přezkum rozhodnutí o přemístění musí spočívat na skutkovém stavu v době konání posledního jednání před soudem, jemuž byl podán opravný prostředek, nebo v případě, že se toto jednání nekoná, v době, kdy uvedený soud rozhoduje o opravném prostředku.

Článek 27 odst. 1 nařízení Dublin III stanoví, že žadatel o mezinárodní ochranu má právo na podání účinného opravného prostředku k soudu co do skutkové i právní stránky ve formě odvolání proti rozhodnutí o přemístění nebo jeho přezkumu. Z judikatury Soudního dvora týkající se článku 29 nařízení Dublin III kromě toho vyplývá, že vzhledem k cíli zaručit účinnou ochranu práv dotyčných osob v souladu s článkem 47 Listiny základních práv uvedenému v bodě 19 odůvodnění tohoto nařízení a k cíli zajistit, aby byl urychleně určen členský stát příslušný k vyřízení žádosti o mezinárodní ochranu, jenž je uvedený v bodě 5 odůvodnění uvedeného nařízení, musí mít žadatel k dispozici účinný a rychlý opravný prostředek, na jehož základě se může dovolat okolností, které nastaly po přijetí rozhodnutí o přemístění přijatého ve vztahu k němu, pokud je jejich zohlednění rozhodující pro správné použití tohoto nařízení (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 25. října 2017, Shiri,C‑201/16, EU:C:2017:805, bod 44). Takové právní předpisy, jako jsou předpisy, o které se jedná ve věci v původním řízení, které umožňují žadateli o mezinárodní ochranu, aby se dovolával okolností, které nastaly po přijetí rozhodnutí o přemístění v opravném prostředku podaném proti tomuto rozhodnutí, splňují tuto podmínku stanovení účinného a rychlého opravného prostředku (obdobně viz rozsudek ze dne 25. října 2017, Shiri,C‑201/16, EU:C:2017:805, bod 45).

V tomto kontextu nemůže být čl. 27 odst. 1 nařízení Dublin III vykládán v tom smyslu, že brání takovým právním předpisům jen z toho důvodu, že mohou vést k tomu, že soud, kterému je podán opravný prostředek proti rozhodnutí o přemístění zohlední v takové situaci, jako je situace, o kterou se jedná ve věci v původním řízení, okolnosti, které nastaly nejen po přijetí tohoto rozhodnutí, nýbrž rovněž po přemístění dotyčné osoby provedeném v souladu s uvedeným rozhodnutím. Takové okolnosti nemohou být zajisté relevantní pro účely použití pravidel obsažených v tomto nařízení, která podobně jako pravidla uvedená v čl. 29 odst. 1 a 2 tohoto nařízení upravují vedení řízení o přijetí zpět před přemístěním. Provedení přemístění, které je pouhým konkrétním vykonáním rozhodnutí o přemístění, nemůže však jako takové s konečnou platností určit příslušnost členského státu, do kterého byla dotčená osoba přemístěna.

(viz body 29, 31–35, 40, výrok 1)