ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
15

Článek 56 této směrnice, nadepsaný „Funkce regulačního subjektu“, stanoví: „1. Aniž je dotčen čl. 46 odst. 6, má žadatel právo podat stížnost regulačnímu subjektu, pokud se domnívá, že se s ním nejedná poctivě, že je diskriminován nebo jinak poškozen, a zejména může podat žádost o přezkum rozhodnutí přijatých provozovatelem infrastruktury nebo případně železničním podnikem nebo provozovatelem zařízení služeb, která se týkají: a) zprávy o síti v předběžném i konečném znění; […] d) systému zpoplatnění; e) výše nebo struktury poplatků za infrastrukturu [za využívání infrastruktury], které jsou nebo mohou být účtovány; […] g) přístupu ke službám a zpoplatnění služeb podle článku 13. 2. Aniž jsou dotčeny pravomoci vnitrostátních orgánů pro hospodářskou soutěž týkající se zajištění hospodářské soutěže na trzích železniční dopravy, má regulační subjekt pravomoc sledovat situaci v oblasti hospodářské soutěže na trzích železniční dopravy a z vlastní iniciativy a s cílem předcházet diskriminaci žadatelů zejména kontroluje odst. 1 písm. a) až g). Kontroluje zejména to, zda zpráva o síti neobsahuje diskriminační ustanovení či nedává provozovateli infrastruktury prostor pro volné uvážení, který by mohl být využit k diskriminaci žadatelů. […] 6. Regulační subjekt zajistí, aby poplatky stanovené provozovatelem infrastruktury byly v souladu s kapitolou IV oddílem 2 a byly nediskriminační. […] […] 9. Regulační subjekt posoudí všechny stížnosti a případně si do jednoho měsíce ode dne přijetí stížnosti vyžádá relevantní informace a zahájí konzultace se všemi zúčastněnými stranami. Rozhoduje o všech stížnostech, přijímá opatření k nápravě situace a informuje zúčastněné strany o svém odůvodněném rozhodnutí ve stanovené rozumné lhůtě, a v každém případě do šesti týdnů ode dne obdržení veškerých relevantních informací. Aniž jsou dotčeny pravomoci vnitrostátních orgánů v oblasti hospodářské soutěže pro zajištění hospodářské soutěže na trzích železniční dopravy, regulační subjekt v případech, kdy je to vhodné, rozhodne z vlastní iniciativy o vhodných opatřeních k nápravě diskriminace žadatelů, narušení trhu a jakéhokoli jiného nežádoucího vývoje na těchto trzích, zejména ve vztahu k odst. 1 písm. a) až g). Rozhodnutí regulačního subjektu je závazné pro všechny strany, na něž se toto rozhodnutí vztahuje, a nepodléhá kontrole jiné správní instance. Regulační subjekt musí být schopen prosazovat svá rozhodnutí příslušnými sankcemi, včetně pokut. […]“
3

Body 3, 4, 15, 58, 59, 61 a 69 odůvodnění směrnice 2009/65 uvádějí: „(3) Vnitrostátní právní předpisy týkající se subjektů kolektivního investování by měly být koordinovány s cílem sbližovat podmínky hospodářské soutěže těchto subjektů na úrovni Společenství a současně zajistit účinnější a jednotnější ochranu pro podílníky. Taková koordinace usnadní odstraňování omezení volného pohybu podílových jednotek SKIPCP ve Společenství. (4) S ohledem na tyto cíle je žádoucí, aby byla stanovena společná obecná pravidla pro povolování SKIPCP, které jsou usazeny v členských státech, dohled nad nimi, jejich strukturu a činnost a pro informace, které musí zveřejňovat. […] (15) Domovský členský stát by měl mít možnost v zásadě stanovit pravidla, která jsou přísnější než pravidla stanovená v této směrnici, zejména pokud jde o podmínky pro vydání povolení, požadavky týkající se obezřetnostního dohledu a pravidla ohlašování a prospektů. […] (58) Členské státy by měly jasně rozlišovat mezi propagačními sděleními a povinně zveřejňovanými informacemi pro investory stanovenými v rámci této směrnice. Povinně zveřejňované informace pro investory zahrnují klíčové informace pro investory, prospekt a výroční a pololetní zprávy. (59) Klíčové informace pro investory by se měly jako specifický dokument poskytovat investorům bezplatně, a to v dostatečném časovém předstihu před upisováním SKIPCP, s cílem pomoci jim činit zasvěcená investiční rozhodnutí. Tyto klíčové informace pro investory by měly obsahovat pouze prvky podstatné pro přijímání těchto rozhodnutí. Povaha informací, které mají být obsaženy v klíčových údajích pro investory, by měla být plně harmonizována, aby byla zajištěna dostatečná ochrana investorů a srovnatelnost. Klíčové informace pro investory by měly stručné. Nejvhodnějším způsobem, jak dosáhnout jasnosti a srozumitelnosti předkládaných informací, které požadují běžní investoři, je zavedení jednotného dokumentu omezeného rozsahu, který obsahuje informace ve stanoveném pořadí a který měl by umožňovat užitečná srovnání, zejména nákladů a rizikového profilu, jež jsou relevantní pro investiční rozhodnutí. […] (61) Klíčové informace pro investory by se měly vytvářet pro všechny SKIPCP. Správcovské společnosti, případně investiční společnosti by měly poskytovat klíčové informace pro investory příslušným subjektům v souladu s použitým způsobem distribuce (přímý prodej nebo zprostředkovaný prodej). […] […] (69) Je nutné posílit sbližování pravomocí příslušných orgánů tak, aby byly vytvořeny předpoklady k dosažení stejné úrovně při provádění této směrnice ve všech členských státech. Účinnost dohledu by měl zaručit společný minimální soubor pravomocí, který odpovídá pravomocím svěřeným příslušným orgánům jinými právními předpisy Společenství týkajícími se finančních služeb. Členské státy by kromě toho měly stanovit sankce, včetně trestních a správních sankcí, a správní opatření použitelná v případě porušení ustanovení této směrnice. Členské státy by měly rovněž přijmout nezbytná opatření k zajištění uplatňování těchto sankcí a správních opatření.“
3

V bodech 4, 14, 15 a 18 odůvodnění nařízení č. 1215/2012 je uvedeno: „(4) Určité rozdíly mezi vnitrostátními pravidly pro určení příslušnosti a pro uznávání rozhodnutí ztěžují řádné fungování vnitřního trhu. Je nezbytné přijmout ustanovení, která umožní sjednotit pravidla pro určení příslušnosti v občanských a obchodních věcech v mezinárodním ohledu a zajistí rychlé a jednoduché uznávání a výkon rozhodnutí přijatých v členských státech. […] (14) Žalovaný, který nemá bydliště v některém členském státě, by měl podléhat vnitrostátním pravidlům pro určení příslušnosti použitelným na území členského státu, kde se koná řízení. Některá pravidla pro určení příslušnosti by se však měla uplatnit bez ohledu na místo bydliště žalovaného, aby se zajistila ochrana spotřebitelů a zaměstnanců, aby se zachovala soudní příslušnost soudů členských států v situacích, kdy mají výlučnou příslušnost, a aby byla respektována smluvní volnost stran. (15) Pravidla pro určení příslušnosti by měla být vysoce předvídatelná a měla by vycházet ze zásady, podle které je příslušnost obecně založena na místě bydliště žalovaného. Příslušnost by měla být na tomto základě vždy určitelná, kromě několika přesně vymezených případů, kdy předmět sporu nebo smluvní volnost stran opravňuje k použití odlišného spojujícího prvku. Sídlo právnické osoby musí být v nařízení samostatně vymezeno tak, aby společná pravidla byla přehlednější a zamezilo se sporům o příslušnost. […] (18) Pokud se týče pojištění, spotřebitelských a pracovních smluv, měla by být slabší strana chráněna pravidly pro určení příslušnosti, která jsou pro ni příznivější než obecná pravidla.“
38

Již z analýzy znění čl. 4 odst. 4 směrnice 2001/86 tedy vyplývá, že unijní normotvůrce v souvislosti s definováním zástupců zaměstnanců a úrovně jejich zapojení, která musí být v případě založení SE přeměnou přinejmenším stejná, odkázal na vnitrostátní právní předpisy nebo zvyklosti členského státu sídla společnosti, jež má být přeměněna na SE. V této souvislosti, pokud jde konkrétně o účast, je jak co do určení osob oprávněných zastupovat zaměstnance, tak co do určení prvků charakteristických pro účast umožňující zmíněným zástupcům zaměstnanců ovlivňovat rozhodnutí, která mají být ve společnosti přijata, výkonem práv uvedených v čl. 2 písm. k) této směrnice, třeba odkázat na posouzení provedená v tomto ohledu vnitrostátním zákonodárcem a na příslušné vnitrostátní zvyklosti. Jak ostatně vyplývá z bodu 5 odůvodnění směrnice 2001/86, unijní normotvůrce měl právě za to, že kvůli velké rozmanitosti pravidel a praxe v jednotlivých členských státech, pokud jde o způsob, jakým se zástupci zaměstnanců podílejí na rozhodování v rámci společností, není vhodné vytvářet jednotný evropský model účasti zaměstnanců použitelný na SE.
13

V rámci této smlouvy byla X několikrát dočasně přidělena k výkonu práce, tato dočasná přidělení byla oddělena mezidobími trvajícími nejdéle od 19. října 2013 do 30. března 2014 a po nejkratší dobu od 20. do 25. září 2014, jakož i od 23. do 28. ledna 2015.
22

Předkládající soud si kromě toho klade otázku, zda měl Soudní dvůr v rozsudcích ze dne 14. března 2017, G4S Secure Solutions (C‑157/15, EU:C:2017:203), a ze dne 14. března 2017, Bougnaoui a ADDH (C‑188/15, EU:C:2017:204), v úmyslu zavést jediné chráněné kritérium náboženského přesvědčení, filozofického přesvědčení a politického přesvědčení, takže není namístě mezi těmito kritérii rozlišovat. Článek 1 směrnice 2000/78 by byl v důsledku toho vykládán v tom smyslu, že „náboženské vyznání či víra [přesvědčení]“ ve smyslu tohoto článku jsou dva aspekty jednoho a téhož chráněného kritéria. Pokud by ovšem mělo být náboženské vyznání postaveno na roveň jinému než náboženskému přesvědčení, pro účely zkoumání srovnatelnosti situací v rámci posuzování existence přímé diskriminace by se významně zúžil prostor pro určení referenční osoby. Znamenalo by to totiž, že v případě takového interního pravidla, jako je pravidlo dotčené ve věci v původním řízení, by pracovník, který se hlásí k určitému náboženskému přesvědčení, nemohl být srovnáván s pracovníkem s filozofickým přesvědčením nebo s politickým přesvědčením. Tato otázka vyvolává další otázku, a sice zda lze vnitrostátní právní předpisy, které poskytují samostatnou ochranu náboženskému přesvědčení, filozofickému přesvědčení a politickému přesvědčení, a mají tak posílit míru této ochrany tím, že vyznačují jejich specifické rysy a zviditelňují je, považovat za vnitrostátní ustanovení, které je „příznivější pro ochranu zásady rovného zacházení než ustanovení [směrnice 2000/78]“ ve smyslu čl. 8 odst. 1 této směrnice. Předkládající soud konečně poukazuje na několik skutkových kritérií, která jsou dle jeho názoru relevantní při zjišťování, zda rozdílné zacházení představuje přímou diskriminaci.
36

Nelze však připustit, aby byly obcházeny podmínky stanovené směrnicí 2001/83, a zejména povinnost předložit před jakýmkoliv uvedením na trh studie týkající se vlastností léčivého přípravku, a to například prezentací tohoto výrobku jako „kosmetického přípravku“ ve smyslu čl. 2 odst. 1 písm. a) nařízení č. 1223/2009. To by totiž bylo v rozporu jak s cílem sledovaným touto směrnicí, tak se zněním jejího čl. 2 odst. 2, podle něhož v případě pochybnosti, jestliže může výrobek s přihlédnutím ke všem svým vlastnostem odpovídat současně definici „léčivého přípravku“ i definici výrobku podléhajícího jiným unijním právním předpisům, se použije tato směrnice.
(16)

Tato směrnice by měla zaručit, že platí stejná úroveň ochrany spotřebitelů a že spotřebitelé mohou těžit ze srovnatelných standardů. Tato směrnice by měla podpořit rovné podmínky hospodářské soutěže a stejný přístup pro zprostředkovatele nezávisle na tom, zda jsou smluvně vázáni na pojišťovnu, či nikoli. Pro spotřebitele je přínosné, pokud jsou pojistné produkty distribuovány různými kanály a zprostředkovateli, kteří navázali různé druhy spolupráce s pojišťovnami, pokud mají povinnost provádět podobná pravidla pro ochranu spotřebitelů. Členské státy by to při provádění této směrnice měly vzít v úvahu.“
3

Body 1, 2, 4, 21 a 22 odůvodnění nařízení č. 261/2004 uvádějí: „(1) Činnost Společenství v oblasti letecké dopravy měly [by měla] mimo jiné směřovat k zajištění vysoké úrovně ochrany cestujících. Kromě toho by měl být obecně brán zásadní zřetel na požadavky ochrany spotřebitele. (2) Odepření nástupu na palubu a zrušení nebo významné zpoždění letů způsobuje cestujícím závažné potíže a nepohodlí. […] (4) Společenství by proto mělo zvýšit úroveň ochrany stanovenou výše uvedeným nařízením v zájmu posílení práv cestujících a zajistit, aby letečtí dopravci působili v harmonizovaných podmínkách a v liberalizovaném trhu. […] (21) Členské státy by měly stanovit pravidla pro sankce použitelné při porušení tohoto nařízení a zajistit jejich používání. Sankce musí být účinné, přiměřené a odrazující. (22) Členské státy by měly zajistit a kontrolovat všeobecné dodržování tohoto nařízení jejich leteckými dopravci a určit vhodný orgán k provádění těchto kontrolních úkolů. Kontrola by se neměla dotýkat práv cestujících a leteckých dopravců žádat náhradu prostřednictvím soudů v souladu s vnitrostátními právními předpisy.“
86

Tyto okolnosti jako celek přitom vylučují závěr, že se tento kasační opravný prostředek stal bezpředmětným nebo že IMG ztratila právní zájem na podání uvedeného kasačního opravného prostředku, jelikož by tento kasační opravný prostředek nebyl způsobilý ve svém výsledku přinést jí prospěch. Pokud by se po přezkumu, který má Soudní dvůr provést, ukázalo, že kasační opravný prostředek je opodstatněný a napadené usnesení musí být zrušeno, toto zrušení by totiž vedlo k odstranění dopisu ze dne 18. července 2019 z právního řádu a mohlo by mít s ohledem na vazby existující mezi tímto dopisem a dopisem ze dne 8. června 2021 důsledky pro legalitu posledně zmíněného dopisu, o kterém obě účastnice řízení uvádějí, že jej IMG zpochybňuje v rámci žaloby, která byla zapsána do rejstříku soudní kanceláře Tribunálu pod číslem T‑509/21 a která byla tímto soudem ke dni podání těchto kasačních opravných prostředků ještě projednávána.
13

Podle prvního možného výkladu je takový zánik z důvodu jeho výjimečného charakteru vyloučen, pokud zaměstnavatel nesplnil svou povinnost umožnit pracovníkovi využít jeho nárok na dovolenou. Užitek této povinnost je totiž zachován i v případě, že se pracovník nachází v pracovní neschopnosti, neboť délku nemoci nelze předem znát. Jakákoli praxe nebo opomenutí zaměstnavatele, které by mohly případně odrazovat od čerpání placené dovolené za kalendářní rok, by byly neslučitelné s účelem tohoto nároku (rozsudek ze dne 6. listopadu 2018, Max-Planck-Gesellschaft zur Förderung der Wissenschaften, C‑684/16, EU:C:2018:874, bod 42). Pokud by zaměstnavatel včas splnil svou povinnost, mohl by pracovník čerpat dovolenou za kalendářní rok před začátkem své úplné invalidity.
12

Za těchto podmínek se Bundesfinanzhof (Spolkový finanční soud) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1) Musí být článek 43 [ES] ve spojení s článkem 48 [ES], nyní článek 49 [SFEU] ve spojení s článkem 54 [SFEU], vykládán v tom smyslu, že brání právním předpisům členského státu, které společnosti-rezidentovi neumožňují odpočet ztrát stálé provozovny nacházející se v jiném členském státě od jejího zisku, pokud tato společnost zaprvé vyčerpala všechny možnosti odpočtu těchto ztrát, které jí nabízí právo členského státu, v němž se tato stálá provozovna nachází, a zadruhé prostřednictvím této stálé provozovny již nedosahuje žádných příjmů, takže již nemá možnost, aby tyto ztráty byly v tomto členském státě zohledněny (‚konečné‘ ztráty), také tehdy, pokud se v případě dotčených právních předpisů jedná o vynětí zisků a ztrát na základě bilaterální smlouvy o zamezení dvojímu zdanění uzavřené mezi dvěma členskými státy? 2) V případě kladné odpovědi na první otázku: Musí být článek 43 [ES] ve spojení s článkem 48 [ES] (nyní článek 49 [SFEU] ve spojení s článkem 54 [SFEU]) vykládán v tom smyslu, že brání také ustanovením zákona o živnostenské dani, které společnosti-rezidentovi neumožňují odečíst od zdanitelného výnosu z živnosti ‚konečné‘ ztráty druhu popsaného v první otázce, které vnikly stálé provozovně nacházející se v jiném členském státě? 3) V případě kladné odpovědi na první otázku: Může se v případě uzavření stálé provozovny nacházející se v jiném členském státě jednat o ‚konečné‘ ztráty druhu popsaného v první otázce, ačkoliv existuje alespoň teoretická možnost, že společnost v dotčeném členském státě opět otevře stálou provozovnu, s jejímiž zisky lze dřívější ztráty případně započítat? 4) V případě kladné odpovědi na první a třetí otázku: Přichází jako ‚konečné‘ ztráty druhu popsaného v první otázce, které musí být zohledněny ve státě sídla mateřské společnosti, do úvahy i takové ztráty stálé provozovny, které mohly být podle práva státu místa stálé provozovny minimálně jednou převedeny do následujícího zdaňovacího období? 5) V případě kladné odpovědi na první a třetí otázku: Je povinnost zohlednit přeshraniční ‚konečné‘ ztráty omezená výší těch ztrát, které by si společnost mohla v dotčeném státě místa stálé provozovny odečíst, pokud by toto zohlednění ztráty nebylo vyloučeno?“
6

Systém zdanění podle tonáže byl povolen v průběhu roku 2002 jakožto státní podpora slučitelná s vnitřním trhem na základě pokynů Společenství pro státní podporu v námořní dopravě ze dne 5. července 1997 (Úř. věst. 1997, C 205, s. 5), ve znění sdělení Komise C(2004) 43 (Úř. věst. 2004, C 13, s. 3) (dále jen „pokyny pro námořní dopravu“), rozhodnutím Komise C(2002) 582 final ze dne 27. února 2002 o státní podpoře N 736/2001, kterou poskytlo Španělsko – Systém zdanění společností provozujících námořní dopravu podle tonáže (Úř. věst. 2004, C 38, s. 4, dále jen„rozhodnutí Komise ze dne 27. února 2002 o zdanění podle tonáže“). V rámci tohoto systému jsou společnosti zapsané v některém z rejstříků společností provozujících námořní dopravu, které za tím účelem získaly povolení daňové správy, zdaňovány nikoli na základě svých zisků a ztrát, ale na základě tonáže. Španělské právní předpisy HZS umožňují zapsat se do jednoho z těchto rejstříků, ačkoli nejsou společnostmi provozujícími námořní dopravu.
59

I v případě netarifních praktik však nelze relevanci takového kritéria vyloučit. Takové kritérium se totiž může ukázat jako užitečné, pokud lze důsledky dotčené praktiky kvantifikovat. Konkrétně v případě doložek o výhradním odběru může takové kritérium teoreticky sloužit k určení, zda by hypotetický konkurent, který má podobnou strukturu nákladů jako podnik v dominantním postavení, mohl nabízet své výrobky nebo služby jinak než se ztrátou nebo s nedostatečnou marží, pokud by musel nést náklady, jež by museli hradit distributoři, aby změnili dodavatele, nebo ztráty, které by jim vznikly po takové změně v důsledku zrušení dříve schválených slev (obdobně viz rozsudek ze dne 25. března 2021, Slovak Telekom v. Komise, C‑165/19 P, EU:C:2021:239, bod 110).
(45)

Reklama určená široké veřejnosti, a to i na léčivé přípravky vydávané bez předpisu, by mohla mít vliv na veřejné zdraví, pokud by byla přehnaná nebo neuvážená. Proto by měla reklama na léčivé přípravky určená široké veřejnosti, pokud je povolena, splňovat určitá základní kritéria, která by měla být definována.“
7

Ustanovení § 59, § 591 a § 108 elektrituruseadus (zákon o trhu s elektřinou), (RT-I 2015, 43, dále jen „ELTS“) stanoví: „§ 59 Podpora (1) Výrobce má právo získat podporu od provozovatele přenosové soustavy: 1) na výrobu elektřiny z obnovitelného zdroje energie pomocí výrobního zařízení, jehož čistý výkon nepřesahuje 100 [megawattů (MW)]; 2) na výrobu elektřiny od 1. července 2010, pokud k tomu používal biomasu na kombinovanou výrobu tepla a elektřiny, s výjimkou případů, kdy byla elektřina vyrobena z biomasy v rámci procesu kondenzace, v kterémžto případě není podpora poskytnuta. Na návrh příslušného ministra stanoví vláda Estonské republiky nařízením podrobná pravidla týkající se kombinované výroby tepla a elektřiny. Příslušný ministr předloží vládě Estonské republiky svůj návrh, pokud jde o podrobná pravidla týkající se kombinované výroby tepla a elektřiny, přičemž vychází z návrhu formulovaného estonským orgánem pro hospodářskou soutěž; […] 4) na výrobu elektřiny, pokud k tomu používal, v rámci účinného procesu kombinované výroby tepla a elektřiny, výrobní zařízení, jehož elektrický výkon nepřesahuje 10 $2W; […] § 591 Podmínky podpory (1) Získání podpory uvedené v § 59 tohoto zákona podléhá následujícím podmínkám: 1) elektřina je vyráběna výrobním zařízením, které splňuje požadavky tohoto zákona a síťového kodexu; 2) výrobce plní povinnosti stanovené v kapitole 4 a v § 58 tohoto zákona. (2) Výrobce nemá nárok na podporu: 1) za podmínek uvedených v § 59 odst. 1 bodu [5] tohoto zákona, je-li cena povolenek na emise skleníkových plynů nižší než [deset] eur za tunu [oxidu uhličitého (CO2)]; 2) na základě § 59 odst. 2 bodu [1] tohoto zákona, pokud jde o elektřinu vyrobenou ve výrobním zařízení, jehož disponibilní proudová hodnota dává výrobci možnost získat podporu podle § 59 odst. 2 bodu [4, 5 nebo 6]; 3) pokud stát vyplatil výrobci větrné energie investiční podporu z titulu téhož výrobního zařízení; 4) pokud výrobce nemá potřebná environmentální povolení pro výrobu elektřiny nebo nedodržuje podmínky spojené s těmito povoleními; 5) elektřina vyrobená pro účely vlastního zásobování elektrárny. (3) Žádost uvedená v § 59 odst. 2 tohoto zákona musí obsahovat údaje o výrobních zařízeních, údaje stanovené právními předpisy pro získání podpory a informace uložené provozovatelem přenosové soustavy ke sledování původu elektřiny, pokud není možné jednoznačně určit původ a množství elektřiny. […] § 108 Období způsobilosti pro podporu (1) Podpora uvedená v § 59 odst. 1 bodech [1 až 4] tohoto zákona může být vyplacena do 12 let od zahájení výroby a podpora uvedená v bodě [5] může být poskytnuta ve lhůtě 20 let. Podpora uvedená v § 59 na elektřinu vyrobenou z obnovitelných zdrojů energie ve výrobním zařízení, které bylo uvedeno do provozu před 1. lednem 2002, může být vyplácena do 31. prosince 2012. […] (3) Výše uvedený den odpovídající zahájení výroby je dnem, kdy příslušné výrobní zařízení poprvé dodá elektřinu do sítě nebo do přímého vedení. […]“
71

Při zpracování takové žádosti tak nelze dotyčnému provozovateli vyhledávače uložit povinnost prošetřit skutkový stav a za tímto účelem uspořádat kontradiktorní výměnu s poskytovatelem obsahu s cílem získat chybějící informace stran pravdivosti obsahu, na nějž je odkazováno. Vzhledem k tomu, že by taková povinnost nutila provozovatele vyhledávače, aby se sám podílel na zjišťování toho, zda je obsah, na nějž je odkazováno, pravdivý či nikoli, ukládala by totiž tomuto provozovateli zátěž překračující meze toho, co od něj lze rozumně očekávat s ohledem na jeho odpovědnost, pravomoci a možnosti ve smyslu judikatury připomenuté v bodě 53 tohoto rozsudku. Zmíněná povinnost by tak představovala vážné nebezpečí, že by byl odstraněn obsah, který odpovídá oprávněné a převažující potřebě veřejnosti získávat informace, a bylo by tak obtížné tyto informace na internetu nalézt. V tomto ohledu by existovalo reálné nebezpečí odrazujícího účinku na výkon svobody projevu a informací, kdyby provozovatel vyhledávače takový odkaz takřka systematicky odstraňoval, aby se vyhnul povinnosti prošetřit relevantní skutečnosti za účelem prokázání, zda obsah, na nějž je odkazováno, je, či není pravdivý.
29

Předkládající soud uvádí, že pokud by na otázku vznesenou v bodě 23 tohoto rozsudku mělo být odpovězeno navrhovanou odpovědí B uvedenou v tomto bodě 23, v podstatě by to znamenalo, že v projednávaném případě nelze mít za to, že mezi ovládajícím subjektem S a organicky propojenou společností U-GmbH existuje daňová jednotka. Bylo by tedy vyloučeno uplatnění čl. 6 odst. 2 písm. b) šesté směrnice, jelikož v případě neexistence daňové jednotky by musela být posledně uvedená společnost považována za samostatnou osobu povinnou k dani, která poskytla S služby, za které musí odvést DPH na základě čl. 4 odst. 1 šesté směrnice.
36

Pouze v případě, že by se na tuto otázku mělo odpovědět kladně, což by v podstatě svědčilo o tom, že by oba výše uvedené subjekty měly být považovány za seskupení pro účely DPH – což tato vláda zpochybňuje – by vyvstaly problémy, z nichž vychází ostatní předběžné otázky.