ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Článek 17 odst. 2 písm. f) směrnice 2006/112 o společném systému daně z přidané hodnoty musí být vykládán v tom smyslu, že aby odeslání nebo přeprava zboží nebyly kvalifikovány jako přemístění do jiného členského státu, musí být toto zboží poté, co byly práce na tomto zboží vykonány na území členského státu ukončení odeslání nebo přepravy uvedeného zboží, nutně odesláno zpět osobě povinné k dani do členského státu, z něhož bylo původně odesláno nebo přepraveno.

Pouze pokud zboží není přemístěno do jiného členského státu za účelem konečné spotřeby tohoto zboží v tomto členském státě, nýbrž za účelem zpracování uvedeného zboží a jeho následného odeslání zpět do členského státu původu, totiž nemusí být takové přemístění kvalifikováno jako dodání uvnitř Společenství.

Odeslání zboží zpět osobě povinné k dani do členského státu, z něhož bylo toto zboží původně odesláno nebo přepraveno, je tak třeba považovat za nezbytnou podmínku k použití čl. 17 odst. 2 písm. f) uvedené směrnice.

(viz body 30–32 a výrok)
Směrnice 2006/54 o zavedení zásady rovných příležitostí a rovného zacházení pro muže a ženy v oblasti zaměstnání a povolání, a konkrétně její články 4 a 14, musí být vykládána v tomto smyslu, že odmítnutí přiznat placenou dovolenou rovnocennou mateřské dovolené zaměstnankyni, které se jakožto objednávající matce narodilo dítě na základě smlouvy o náhradním mateřství, nepředstavuje diskriminaci na základě pohlaví.

Pokud jde o zaprvé o přímou diskriminaci ve smyslu čl. 2 odst. 1 písm. a) a b) této směrnice, toto odmítnutí nevychází z důvodu, který se vztahuje výlučně na zaměstnance jedno z obou pohlaví. Zadruhé, s ohledem na čl. 2 odst. 2 písm. c) této směrnice nemůže být objednávající matka, které se narodilo dítě na základě dohody o náhradním mateřství, z podstaty věci předmětem méně příznivého zacházení spojeného s těhotenstvím, jelikož v případě tohoto dítěte těhotenstvím neprošla. Zatřetí, jelikož musí být směrnice 92/85, o zavádění opatření pro zlepšení bezpečnosti a ochrany zdraví při práci těhotných zaměstnankyň a zaměstnankyň krátce po porodu nebo kojících zaměstnankyň, vykládána v tom smyslu, že členské státy nejsou povinny přiznat mateřskou dovolenou podle článku 8 této směrnice zaměstnankyni, které se jakožto objednávající matce narodilo dítě na základě dohody o náhradním mateřství, a to i pokud může toto dítě po narození kojit nebo jej skutečně kojí, taková matka není vystavena méně příznivému zacházení spojenému s čerpáním mateřské dovolené ve smyslu směrnice 92/85, a nelze tedy mít za to, že byla diskriminována na základě pohlaví ve smyslu čl. 2 odst. 2 písm. c) směrnice 2006/54.

(viz body 51, 52, 57–60, 67, výrok 1)
1.

Společná obchodní politika — Ochrana proti dumpingovým praktikám — Dumpingové rozpětí — Určení běžné hodnoty — Dovozy ze zemí bez tržního hospodářství, jako jsou dovozy uvedené v čl. 2 odst. 7 písm. b) nařízení č. 384/96 — Postup hodnocení podmínek umožňujících výrobci přiznání statutu podniku působícího v tržním hospodářství — Překročení lhůty tří měsíců, která je stanovena článkem 2 odst. 7 písm. c) druhým pododstavcem uvedeného nařízení ze strany Komise — Důsledky [Nařízení Rady č. 384/96, čl. 2 odst. 7 písm. c)] (viz body 29–31, 34, 35, 40)
Pokud jde o výjimku pro soukromé rozmnožování stanovenou v čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29 o harmonizaci určitých aspektů autorského práva a práv s ním souvisejících v informační společnosti, musí být unijní právo, konkrétně uvedené ustanovení ve spojení s odstavcem 5 tohoto článku, vykládáno v tom smyslu, že brání takovým vnitrostátním právním předpisům, které situaci, kdy zdroj, z něhož je rozmnoženina pro soukromé užití pořízena, je oprávněný, neodlišují od situace, kdy je tento zdroj neoprávněný. Skutečnost, že neexistuje žádný použitelný technologický prostředek ve smyslu článku 6 uvedené směrnice k boji proti pořizování neoprávněných soukromých rozmnoženin, nemůže tento závěr zpochybnit.

Členské státy totiž mají možnost volby, zda stanoví různé výjimky uvedené ve zmíněném článku 5, či nikoli, a to v souladu se svými právními tradicemi, jakmile se však rozhodly stanovit určitou výjimku, musí být tato výjimka uplatňována jednotně, aby tak nemohla ohrozit cíle zajištění řádného fungování vnitřního trhu sledované směrnicí 2001/29. Pokud by však členské státy měly možnost volby, zda přijmou či nepřijmou právní předpisy, které dovolují, že rozmnoženiny pro soukromé užití mohou být pořízeny též z neoprávněného zdroje, následkem toho by zcela zjevně byl zásah do řádného fungování vnitřního trhu.

Kromě toho uplatnění takových vnitrostátních právních předpisů je s to porušit některé podmínky stanovené v čl. 5 odst. 5 směrnice 2001/29. Kdyby se totiž připustilo, že takové rozmnoženiny mohou být pořízeny z neoprávněného zdroje, podporovalo by to oběh padělaných děl nebo nedovolených napodobenin, čímž by se zákonitě snížil objem prodeje nebo jiných zákonných obchodů souvisejících s chráněnými díly, což by bylo v rozporu s běžným způsobem užití uvedených děl. Kromě toho by uplatnění takových vnitrostátních právních předpisů mohlo způsobit nepřiměřenou újmu nositelům autorských práv.

Pokud jde konečně o spravedlivou odměnu nositelům autorských práv, takový systém poplatku, který při výpočtu spravedlivé odměny náležející oprávněným osobám neodlišuje situaci, kdy zdroj, z něhož byla rozmnoženina pro soukromé užití pořízena, je oprávněný, od situace, kdy tento zdroj je neoprávněný, nerespektuje přiměřenou rovnováhu mezi právy a zájmy autorů, kteří mají nárok na spravedlivou odměnu, a právy a zájmy uživatelů předmětů ochrany. V takovémto systému se totiž vzniklá újma, a tudíž výše spravedlivé odměny náležející oprávněným osobám, vypočítává na základě kritéria újmy vzniklé autorům jak v důsledku rozmnoženin pro soukromé užití pořízených z oprávněného zdroje, tak v důsledku rozmnoženin pořízených z neoprávněného zdroje. Takto vypočtená částka se následně v konečném důsledku promítne do ceny, kterou uživatelé předmětů ochrany zaplatí v okamžiku, kdy jsou jim vybavení, přístroje a nosiče umožňující pořizování soukromých rozmnoženin dány k dispozici.

(viz body 34, 35, 38–40, 45, 46, 53–55, 58, výrok 1)
(viz body 28–30)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 33–37)

Viz znění rozhodnutí.

Článek 22 bod 1 nařízení č. 44/2001 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech musí být vykládán v tom smyslu, že žaloba, jíž má být určeno, že nebylo řádně uplatněno věcné předkupní právo k nemovitosti, spadá do kategorie sporů, „jejichž předmětem jsou věcná práva k nemovitostem“.

Takové předkupní právo, jež vázne na nemovitosti a je zapsáno do pozemkové knihy, má totiž účinky nejen vůči povinnému, ale oprávněnému z tohoto práva zaručuje právo na převod vlastnictví i vůči třetím osobám, takže v případě, že vlastník zatížené věci uzavře kupní smlouvu s třetí osobou, vede řádné uplatnění předkupního k tomu, že prodej je vůči oprávněnému z předkupního práva neúčinný a má se za to, že byl uskutečněn mezi tímto oprávněným a uvedeným vlastníkem za týchž podmínek jako mezi vlastníkem a touto třetí osobou. Z toho vyplývá, že pokud třetí osoba zpochybňuje jakožto nabyvatel řádné uplatnění uvedeného předkupního práva, cílem této žaloby je v podstatě určit, zda uplatnění předkupního práva zajistilo oprávněné osobě právo na převod vlastnictví ke spornému nemovitému majetku. V takovém případě se spor týká věcného práva k nemovitosti a spadá do výlučné pravomoci fora rei sitæ.

(viz body 45–47, výrok 1)
Členský stát, který předčasně ukončí mandát orgánu dozoru na ochranu osobních údajů, neplní povinnosti, které pro něj vyplývají ze směrnice 95/46 o ochraně fyzických osob v souvislosti se zpracováním osobních údajů a o volném pohybu těchto údajů.

Nezávislost, které musí požívat orgány dozoru příslušné dohlížet na ochranu osobních údajů, totiž vylučuje zejména jakékoliv příkazy a jakýkoliv jiný vnější vliv v jakékoliv podobě, ať již přímý či nepřímý, který by mohl usměrňovat jejich rozhodnutí a ohrozit tak plnění úkolu, který spočívá v zajištění spravedlivé rovnováhy mezi ochranou práva na soukromí a volným pohybem osobních údajů, uvedenými orgány.

Funkční nezávislost však sama o sobě nepostačuje k tomu, aby orgány dozoru uchránila před jakýmkoli vnějším vlivem. V tomto ohledu pouhé riziko, že by orgány státního dohledu mohly politicky ovlivňovat rozhodnutí orgánů dozoru, postačuje k narušení nezávislého plnění úkolů těchto orgánů. Kdyby členský stát mohl libovolně ukončit mandát orgánu dozoru před uplynutím původně stanoveného funkčního období a nedodržet pravidla a záruky předem stanovené za tím účelem použitelnými právními předpisy, mohla by hrozba takového ukončení, která by se nad tímto orgánem vznášela po celou dobu výkonu jeho mandátu, vést k určité poslušnosti vůči politickým orgánům, která je neslučitelná s uvedeným požadavkem nezávislosti. Kromě toho by v takové situaci nebylo možné mít za to, že orgán dozoru může za všech okolností konat bez podezření z podjatosti.

(viz body 51–55, 62, výrok 1)
(viz body 29, 30, 38, 41, výrok 1)

Zpracování osobních údajů prováděné provozovatelem vyhledávače by se mohlo významně dotknout základního práva na soukromí a základního práva na ochranu osobních údajů, je-li vyhledávání pomocí tohoto vyhledávače uskutečněno na základě jména fyzické osoby, pokud uvedené zpracování umožní všem uživatelům internetu získat prostřednictvím seznamu výsledků vyhledávání strukturovaný přehled informací, které se týkají dotčené osoby a jsou dohledatelné na internetu, které se mohou týkat řady aspektů jejího soukromí a které by bez uvedeného vyhledávače nemohly – nebo jen velmi obtížně mohly – být vzájemně propojeny, a vytvořit tak víceméně podrobný profil subjektu údajů. Navíc je účinek zásahu do uvedených práv subjektu údajů znásoben z důvodu významné úlohy, kterou hrají v moderní společnosti internet a vyhledávače, jež činí informace obsažené v takovém seznamu všudypřítomnými. S ohledem na možnou závažnost takového zásahu nelze tento zásah odůvodnit pouze hospodářským zájmem provozovatele vyhledávače na takovém zpracování. Je třeba hledat spravedlivou rovnováhu zejména mezi uvedeným zájmem a základními právy subjektu údajů plynoucími z článků 7 a 8 Listiny základní práv Evropské unie.

(viz body 36, 38, 80, 81, 97)
(viz bod 40, výrok 1)

Podmínky článku 22 nařízení č. 809/2004, kterým se provádí směrnice 2003/71, pokud jde o údaje obsažené v prospektech, úpravu prospektů, uvádění údajů ve formě odkazu, zveřejňování prospektů a šíření inzerátů, nejsou splněny, pokud byl základní prospekt zveřejněn bez údajů požadovaných podle odst. 1 tohoto článku, a to konkrétně údajů podle Přílohy V tohoto nařízení, nedošlo-li následně ke zveřejnění konečných podmínek. Aby mohly být údaje, které musí být obsaženy v základním prospektu v souladu s čl. 22 odst. 1 nařízení č. 809/2004, zahrnuty do konečných podmínek, musí být v základním prospektu uvedeny údaje, které budou zahrnuty do těchto konečných podmínek, a tyto údaje musí splňovat podmínky stanovené v čl. 22 odst. 4 uvedeného nařízení.

(viz bod 49, výrok 2)
Dávky sociálního zabezpečení mají nezávisle na charakteristických rysech vlastních jednotlivým vnitrostátním právním předpisům stejnou povahu, pokud jejich předmět a účel, jakož i základ jejich výpočtu a podmínky jejich poskytování jsou totožné. Naproti tomu charakteristické rysy, které jsou čistě formální, nelze považovat za skutečnosti relevantní pro klasifikaci dávek.

Vzhledem k četným rozdílům, které existují mezi vnitrostátními systémy sociálního zabezpečení, by totiž měl požadavek úplné porovnatelnosti základů pro výpočet a podmínek přiznání za následek, že uplatnění zákazu souběhu obsaženého v článku 12 nařízení č. 1408/71 by bylo podstatně omezeno. Takový účinek by odporoval účelu tohoto zákazu, tedy zamezit neodůvodněným souběhům dávek sociálního zabezpečení.

Krom toho vyplývá ze znění uvedeného ustanovení, že o souběh se nejedná pouze v případě, kdy má osoba současně nárok na dvě různé rodinné dávky, ale i tehdy, když dvě různé osoby, v daném případě dva rodiče, mají nárok na rodinné dávky na totéž dítě. Smysl ustanovení nařízení č. 1408/71, upravujícího souběh rodinných dávek a řešení stanovená v případě souběhu totiž svědčí o tom, že cílem dotyčného ustanovení je zamezit tomu, aby přímý příjemce rodinné dávky, tedy zaměstnaná osoba, jakož i nepřímí příjemci této dávky, tedy rodinní příslušníci zaměstnané osoby, mohli současně pobírat dvě dávky stejného druhu.

(viz body 54–56)
Pravidlo rovného zacházení v oblasti volného pohybu pracovníků stanovené v článku 45 SFEU může být rovněž dovoláváno zaměstnavatelem za účelem zaměstnávání pracovníků, kteří jsou státními příslušníky jiného členského státu, v členském státě, ve kterém je usazen.

Tento závěr – vztahující se k situaci, kdy vnitrostátní ustanovení bránilo společnosti usazené v jednom z členských států vykonávat v něm činnost, neboť její jednatel, který byl v onom případě zaměstnancem, neměl bydliště v daném členském státě – platí obdobně i v případě, kdy se sporná podmínka týká jednatele, který má postavení osoby samostatně výdělečně činné.

Pravidla v oblasti volného pohybu pracovníků by totiž mohla být snadno zmařena, pokud by je členské státy mohly obejít pouhým uložením povinností zaměstnavatelům, které musí být splněny u každého pracovníka, kterého hodlají zaměstnat, a které by, kdyby byly uloženy přímo pracovníkovi, představovaly omezení výkonu práva pracovníka na volný pohyb podle článku 45 SFEU. Tento závěr je přitom třeba akceptovat i v případě, kdy zaměstnavatel hodlá přijmout pracovníka nikoli do zaměstnaneckého poměru, nýbrž jako osobu samostatně výdělečně činnou, na jejíž postavení se vztahuje článek 49 SFEU.

(viz body 25, 26)
Věc C‑589/12

Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs

v.

GMAC UK plc

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber)]

„Řízení o předběžné otázce — DPH — Šestá směrnice 77/388/EHS — Článek 11 část C odst. 1 první pododstavec — Přímý účinek — Snížení základu daně — Uskutečnění dvou plnění týkajících se téhož zboží — Dodání zboží — Automobily prodávané prostřednictvím leasingu, které byly vráceny vlastníkovi a znovu prodány v dražbě — Zneužití práva“

Shrnutí – rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 3. září 2014

Harmonizace daňových právních předpisů — Společný systém daně z přidané hodnoty — Základ daně — Snížení v případě úplného nebo částečného nezaplacení — Ukončení leasingové smlouvy na motorové vozidlo, které má za následek jeho opětovný prodej — Členský stát zakazující osobě povinné k dani, aby se ohledně takového snížení dovolávala přímého účinku směrnice — Nepřípustnost — Podmínky

(Směrnice Rady 77/388, čl. 11 část C odst. 1 první pododstavec)

Článek 11 část C odst. 1 první pododstavec šesté směrnice 77/388 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu musí být vykládán v tom smyslu, že v případě ukončení leasingové smlouvy na motorové vozidlo, které má za následek jeho opětovný prodej, nemůže členský stát osobě povinné k dani zakázat, aby se ohledně určitého plnění dovolávala přímého účinku tohoto ustanovení z důvodu, že se tato osoba povinná k dani může v případě jiného plnění týkajícího se téhož zboží dovolávat ustanovení vnitrostátního práva a že by kumulativní použití těchto ustanovení vedlo k celkovému daňovému výsledku, jehož by vnitrostátní právo ani uvedená směrnice, pokud by se na tato plnění použily odděleně, nedocílily ani o něj neusilovaly.

Článek 11 část C odst. 1 první pododstavec šesté směrnice má totiž přímý účinek, takže otázka, zda osoba povinná k dani může poté, co dodala zboží v rámci leasingové smlouvy, uplatňovat nárok na snížení základu daně, který jí přiznává toto ustanovení, závisí na okolnosti, že její zákazníci neplní v plném rozsahu nebo zčásti svou platební povinnost v rámci této smlouvy.

V případě úplného nebo částečného nezaplacení je tudíž třeba částku základu daně vyplývající z leasingové smlouvy na automobil upravit v závislosti na protiplnění, které osoba povinná k dani skutečně obdržela v rámci téže smlouvy. Protiplnění obdržené touto osobou povinnou k dani, zaplacené třetí osobou v rámci jiného plnění, v projednávaném případě prodej vozidla, které nájemce vrátil, v dražbě, nemá vliv na závěr, že se uvedená osoba povinná k dani může dovolávat přímého účinku čl. 11 části C odst. 1 prvního pododstavce šesté směrnice v rámci leasingové smlouvy.

(viz body 36, 42, 49 a výrok)
2)

Společnostem Gem-Year Industrial Co. Ltd a Jinn-Well Auto-Parts (Zhejiang) Co. Ltd se ukládá náhrada nákladů řízení vynaložených Radou Evropské unie a European Industrial Fasteners Institute AISBL (EIFI) v rámci tohoto řízení.
(viz body 47, 48)

Viz znění rozhodnutí.

(viz bod 51)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 59–61, 66, 69, výrok 1)

Články 28 ES a 30 ES, jakož i články 11 a 13 Dohody o Evropském hospodářském prostoru musí být vykládány v tom smyslu, že nebrání vnitrostátnímu programu podpory, podle něhož příslušný regionální regulační orgán vydává obchodovatelná osvědčení o elektřině vyrobené z obnovitelných zdrojů energie na území dotyčného regionu a podle něhož mají dodavatelé elektřiny povinnost předložit uvedenému orgánu každoročně určitý počet takových osvědčení v poměru k celkovému množství jimi dodané elektřiny v tomto regionu, jinak musí uhradit správní pokutu, přičemž uvedení dodavatelé nemohou uvedenou povinnost splnit za pomoci záruk původu z jiných členských států Unie či třetích států, které jsou členskými státy Evropského hospodářského prostoru, pokud:

— jsou zavedeny mechanismy zajišťující zřízení skutečného trhu s osvědčeními, na němž se bude moci účinně střetávat nabídka s poptávkou a který bude směřovat k rovnovážnému stavu, tak aby si dotčení dodavatelé mohli osvědčení opatřit za rovnocenných podmínek;

— způsob výpočtu a výše správní pokuty, kterou mají dodavatelé uhradit, nesplní-li výše uvedenou, jsou stanoveny tak, že nepřekračují meze toho, co je nezbytné k tomu, aby byli výrobci motivováni skutečně zvýšit výrobu elektřiny z obnovitelných zdrojů energie a výrobci podléhající uvedené povinnosti skutečně kupovat požadovaná osvědčení, přičemž je třeba předejít zejména tomu, aby byli uvedení dodavatelé nepřiměřeně sankcionováni.

Tato právní úprava je totiž s to omezit dovozy elektřiny, a zejména zelené elektřiny pocházející z jiných členských států, a je tedy opatřením s účinkem rovnocenným množstevním omezením dovozu, které je v zásadě neslučitelné s povinnostmi stanovené unijním právem plynoucími z článku 28 ES. Vzhledem k výše uvedenému je třeba připustit, že takový cíl spočívající v podpoře využívání obnovitelných zdrojů energie pro výrobu elektřiny, jako je cíl sledovaný právní úpravou dotčenou ve věcech v původním řízení, je v zásadě s to odůvodnit případné překážky volnému pohybu zboží. Cíl spočívající v podpoře využívání obnovitelných zdrojů energie pro výrobu elektřiny je však v zásadě s to odůvodnit případné překážky volnému pohybu zboží. Zásada proporcionality krom toho nemůže být podle všeho porušena pouze z toho důvodu, že je takový program podpory využívající zelených osvědčení vyhrazen pouze pro zelenou elektřinu vyrobenou na regionálním území a nezohledňuje záruky původu za elektřinu vyrobenou v jiných členských státech pro účely splnění kvóty.

(viz body 88, 95, 103, 116, výrok 2)
Je-li třeba určit, zda může protisoutěžní omezení nepodléhat zákazu stanovenému v čl. 81 odst. 1 ES z toho důvodu, že je vedlejší ve vztahu k hlavní operaci, která nemá takovou protisoutěžní povahu, je třeba zjistit, zda by takovou operaci nebylo bez dotčeného omezení možno uskutečnit. Skutečnost, že by uvedenou operaci bez dotčeného omezení bylo možno provést jen obtížně nebo by byla méně zisková, nelze považovat za skutečnost, která tomuto omezení přiznává objektivně nezbytnou povahu, jež je nutná k tomu, aby mohlo být považováno za vedlejší. Takovýto výklad by se totiž rovnal rozšiřování tohoto pojmu na omezení, která nejsou zcela nezbytná k provedení hlavní operace. Takový výsledek by narušoval užitečný účinek zákazu stanoveného v čl. 81 odst. 1 ES.

Tento výklad nicméně nevede k vytvoření spojitosti mezi jednak podmínkami stanovenými judikaturou ke kvalifikaci omezení pro účely použití čl. 81 odst. 1 ES jako vedlejšího, a jednak kritérii nezbytného charakteru požadovaného podle čl. 81 odst. 3 ES, aby se na zakázané omezení mohla uplatnit výjimka. Tato dvě ustanovení sledují totiž vzájemně odlišné cíle a posledně uvedené kritérium se týká otázky, zda koordinace mezi podniky, která je způsobilá mít výrazně nepříznivý dopad na parametry hospodářské soutěže na trhu, jako jsou zejména ceny, kvantita a kvalita výrobků nebo služeb, a tedy podléhá zásadě zákazu stanovené v čl. 81 odst. 1 ES, může být nicméně v rámci čl. 81 odst. 3 ES považována za nezbytnou pro zlepšení výroby nebo distribuce zboží nebo k podpoře technického či hospodářského pokroku s tím, že přiznává spotřebitelům přiměřený podíl na výhodách z toho vyplývajících. Kritérium objektivní nezbytnosti se naopak týká otázky, zda v případě neexistence daného omezení obchodní samostatnosti hrozí, že operace nebo hlavní činnost, na kterou se nevztahuje zákaz stanovený v čl. 81 odst. 1 ES a ve vztahu k níž je omezení podružné, se neuskuteční nebo v ní nebude možno pokračovat. Proto pouze omezení, která jsou nutná k tomu, aby hlavní operace mohla být v každém případě uskutečněna, lze považovat za omezení, na něž se vztahuje teorie o vedlejších omezeních, a okolnost, že neexistence vedlejších operací může mít negativní dopad na hlavní operaci, sama o sobě neznamená, že vedlejší operace musí být považovány za objektivně nutné, jelikož tento systém nadále funguje i při jejich neexistenci.

(viz body 91–94, 180)
(viz body 28–30, 35)

Pokud jde o nařízení č. 1279/2007, kterým se ukládá konečné antidumpingové clo na některá železná nebo ocelová lana a kabely pocházející z Ruské federace a zrušují antidumpingová opatření na dovoz některých železných nebo ocelových lan a kabelů pocházejících z Thajska a Turecka, přezkum předběžných otázek položených předkládajícím soudem neodhalil nic, čím by mohla být dotčena jeho platnost.

Ačkoli musí být metoda výpočtu dumpingových rozpětí použitá při přezkumu v zásadě stejná jako metoda použitá při původním šetření, které vedlo k uložení antidumpingového cla, uvedený čl. 11 odst. 9 stanoví výjimku, která umožňuje použití jiné metody v případě, že došlo ke změně okolností.

Dotyčné orgány jsou tak v přezkumných řízeních oprávněny použít metodu odlišnou od metody, která byla použita při původním šetření, jednak při změně okolností ve srovnání s původním šetřením, která vyplývá z cenových závazků, kterým byly podřízeny vývozy podniku z třetí země, na jehož výrobky bylo uloženo antidumpingové clo, a jednak při nespolehlivosti metody použité v původním šetření pro přezkum.

V rámci přezkumných řízení Rada nerozhoduje nepřiměřeně nebo nedůvodně, když se rozhodne použít vývozní ceny do třetích zemí uplatňované podnikem, na jehož výrobky je uloženo antidumpingové clo, jako ukazatel vývozních cen do Společenství, které by tento podnik uplatňoval v případě neexistence cenového závazku.

Je totiž zajisté pravda, že existence cenového závazku není výslovně uvedena v čl. 2 odst. 9 výše uvedeného základního antidumpingového nařízení mezi okolnostmi, které mohou odůvodnit použití jiné metody, než je metoda stanovená v odstavci 8 téhož článku. Nicméně tyto okolnosti nejsou vyjmenovány taxativně a konstatování, že vývozní ceny nejsou spolehlivé z důvodu uvedeného závazku, rovněž odůvodňuje použití tohoto článku, pokud jsou ceny vypočteny na přiměřeném základě.

(viz body 40, 41, 49, 59–61 a výrok)