ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
(viz body 26, 27)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 31–42)

Viz znění rozhodnutí.

Článek 8 odst. 1 nařízení Rady (ES) č. 2201/2003 ze dne 27. listopadu 2003 o příslušnosti a uznávání a výkonu rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti a o zrušení nařízení (ES) č. 1347/2000 musí být vykládán v tom smyslu, že k tomu, aby mohlo být považováno za osobu, která má obvyklé bydliště v daném členském státě ve smyslu tohoto ustanovení, musí být dítě v tomto členském státě fyzicky přítomno. Takové okolnosti, jako jsou okolnosti dotčené ve věci v původním řízení, i za předpokladu, že by byly prokázány, a to jednak nátlak otce na matku, v důsledku kterého matka porodila jejich dítě ve třetím státě a od jeho narození tam s tímto dítětem bydlí, a jednak zásah do základních práv matky nebo dítěte, jsou v tomto ohledu irelevantní.

V tomto ohledu z bodu 12 odůvodnění nařízení č. 2201/2003 vyplývá, že toto nařízení bylo vypracováno s cílem zohlednit nejlepší zájmy dítěte a za tímto účelem upřednostňuje kritérium blízkosti. Normotvůrce měl totiž za to, že soud, který se nachází v zeměpisné blízkosti obvyklého bydliště dítěte, má nejlepší předpoklady k posouzení opatření, která mají být v zájmu dítěte přijata.

Článek 8 nařízení č. 2201/2003 uskutečňuje tento cíl tím, že stanoví obecnou příslušnost ve věcech rodičovské zodpovědnosti ve prospěch soudů členského státu, ve kterém má dítě obvyklé bydliště (rozsudek ze dne 15. února 2017, W a V, C‑499/15, EU:C:2017:118, bod 52).

Význam, který unijní normotvůrce přiznává zeměpisné blízkosti pro účely určení soudu příslušného ve věcech rodičovské zodpovědnosti, vyplývá rovněž z čl. 13 odst. 1 nařízení č. 2201/2003, který zakládá příslušnost soudu členského státu na pouhé přítomnosti dítěte právě v případech, kdy bydliště dítěte nemůže být kvalifikováno jako „obvyklé“ ve smyslu čl. 8 odst. 1 tohoto nařízení v žádném členském státě a kdy tato příslušnost nemůže být určena na základě článku 12 téhož nařízení.

Soudní dvůr rozhodl, že uznání obvyklého bydliště dítěte v daném členském státě tedy přinejmenším vyžaduje, aby dítě bylo v tomto členském státě fyzicky přítomno (rozsudek ze dne 15. února 2017, W a V, C‑499/15, EU:C:2017:118, bod 61).

Z úvah uvedených v bodech 45 až 52 tohoto rozsudku vyplývá, že fyzická přítomnost v členském státě, v němž je dítě údajně integrováno, je nezbytným předpokladem pro posouzení stability této přítomnosti, a že „obvyklé bydliště“ ve smyslu nařízení č. 2201/2003 tedy nemůže být stanoveno v členském státě, který dítě nikdy nenavštívilo. Tento výklad je posílen zařazením čl. 8 odst. 1 nařízení č. 2201/2003 do rámce pravidel pro určení příslušnosti stanovených tímto nařízením ve věcech rodičovské zodpovědnosti.

(viz body 48, 49, 51–54, 70 a výrok)
Článek 50 SEU musí být vykládán v tom smyslu, že pouhé oznámení členského státu o jeho záměru vystoupit z Evropské unie na základě tohoto článku nemá za následek, že v případě, že tento členský stát vydá evropský zatýkací rozkaz na určitou osobu, by vykonávající členský stát musel výkon tohoto evropského zatýkacího rozkazu odmítnout nebo odložit do doby, než budou známy přesnější informace o právním režimu použitelném ve vystavujícím členském státě po jeho vystoupení z Evropské unie. Neexistují‑li závažné a prokazatelné důvody se domnívat, že osobě, na niž byl vydán tento evropský zatýkací rozkaz, hrozí, že po vystoupení vystavujícího členského státu z Evropské unie bude zbavena práv přiznaných Listinou základních práv Evropské unie a rámcovým rozhodnutím Rady 2002/584/SVV ze dne 13. června 2002 o evropském zatýkacím rozkazu a postupech předávání mezi členskými státy, ve znění rámcového rozhodnutí Rady 2009/299/SVV ze dne 26. února 2009, nemůže vykonávající členský stát odmítnout výkon tohoto evropského zatýkacího rozkazu, dokud je vystavující členský stát členem Evropské unie. V tomto kontextu je třeba poukázat na to, že takovéto oznámení nemá za následek, že by se v členském státě, který oznámil svůj záměr vystoupit z Unie, přestalo používat unijní právo, a toto právo, k němuž patří ustanovení rámcového rozhodnutí i zásady vzájemné důvěry a vzájemného uznávání, na nichž toto rámcové rozhodnutí spočívá, tedy v tomto státě zůstává v plném rozsahu v platnosti až do jeho skutečného vystoupení z Unie. Jak uvedl generální advokát v bodě 70 svého stanoviska, v takové věci, o jakou jde v původním řízení, pro účely rozhodnutí, zda je třeba vykonat evropský zatýkací rozkaz, je tedy nutné, aby v okamžiku přijetí tohoto rozhodnutí mohl mít vykonávající justiční orgán za to, že vystavující členský stát uplatní po svém vystoupení z Unie vůči osobě, která má být předána, v zásadě obsah práv vycházejících z rámcového rozhodnutí a použitelných na období po předání. Taková domněnka je přípustná, jestliže vnitrostátní právo vystavujícího členského státu v zásadě zakotvuje obsah těchto práv, zejména z důvodu zachování účasti uvedeného členského státu na mezinárodních úmluvách, například na Evropské úmluvě o vydávání ze dne 13. prosince 1957 a na EÚLP, i po vystoupení uvedeného státu z Unie. Pouze v případě konkrétních skutečností způsobilých prokázat opak mohou vykonávající justiční orgány výkon evropského zatýkacího rozkazu odmítnout.

(viz body 45, 61, 62 a výrok)
3.

Ochranná známka Evropské unie – Vzdání se, zrušení a neplatnost – Důvody zrušení – Neexistence skutečného užívání ochranné známky – Obrazová ochranná známka „Steirisches Kürbiskernöl“ [Nařízení Rady č. 207/2009, art. 15, § 1 et 2, et 51, § 1, a)] (viz body 39–43, 54, 55)
1)

Spolková republika Německo tím, – že od 1. ledna 2010 až do roku 2016 systematicky a trvale překračovala roční mezní hodnotu pro oxid dusičitý (NO2) ve 26 zónách a aglomeracích na německém území, a to v zónách DEZBXX0001A (berlínská aglomerace), DEZCXX0007A (stuttgartská aglomerace), DEZCXX0043S (okres Tübingen), DEZCXX0063S [okres Stuttgart (bez aglomerace)], DEZCXX0004A (freiburská aglomerace), DEZCXX0041S [okres Karlsruhe (bez aglomerací)], DEZCXX0006A (aglomerace Mannheim/Heidelberg), DEZDXX0001A (mnichovská aglomerace), DEZDXX0003A (aglomerace Norimberk/Fürth/Erlangen), DEZFXX0005S (oblast III střední a severní Hesensko), DEZFXX0001A [aglomerace I (Rýn-Mohan)], DEZFXX0002A [aglomerace II (Kassel)], DEZGLX0001A (hamburská aglomerace), DEZJXX0015A [Grevenbroich (rýnská hnědouhelná pánev)], DEZJXX0004A (Kolín), DEZJXX0009A (Düsseldorf), DEZJXX0006A (Essen), DEZJXX0017A (Duisbourg, Oberhausen, Mülheim), DEZJXX0005A (Hagen), DEZJXX0008A (Dortmund), DEZJXX0002A (Wuppertal), DEZJXX0011A (Cáchy), DEZJXX0016S (městské a zemědělské oblasti v Severním Porýní–Vestfálsku), DEZKXX0006S (Mohuč), DEZKXX0007S (Worms/Frankenthal/Ludwigshafen), DEZKXX0004S (Koblenc/Neuwied), a dále hodinovou mezní hodnotu pro NO2 ve 2 z těchto zón, a sice aglomeracích DEZCXX0007A (stuttgartská aglomerace) a DEZFXX0001A [aglomerace I (Rýn-Mohan)], nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z ustanovení čl. 13 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/50/ES ze dne 21. května 2008 o kvalitě vnějšího ovzduší a čistším ovzduší pro Evropu ve spojení s její přílohou XI, a – že po 11. červnu 2010 nepřijala přiměřená opatření k tomu, aby bylo zaručeno dodržování mezních hodnot NO2 ve všech uvedených zónách, nesplnilo povinnosti vyplývající z čl. 23 odst. 1 směrnice 2008/50 samotného a ve spojení s její přílohou XV oddílem A, a konkrétně povinnost, stanovenou v čl. 23 odst. 1 druhém pododstavci uvedené směrnice, zajistit, že plány kvality ovzduší stanoví náležitá opatření, aby období překročení mezních hodnot bylo co možná nejkratší.
2)

Společnost The Yokohama Rubber Co. Ltd a Úřad Evropské unie pro duševní vlastnictví (EUIPO) ponesou vlastní náklady řízení o kasačních opravných prostředcích ve věcech C‑818/18 P a C‑6/19 P a rovným dílem nahradí náklady, které v souvislosti s těmito řízeními vynaložila společnost Pirelli Tyre SpA.
1)

Spojené království Velké Británie a Severního Irska tím, že systematicky pokračovalo v překračování ročních prahových hodnot NO2 v zónách UK0001 (městská oblast Greater London); UK0002 (městská oblast West Midlands); UK0003 (městská oblast Greater Manchester); UK0004 (městská oblast West Yorkshire); UK0013 (městská oblast Teesside); UK0014 (The Potteries); UK0018 (Kingston upon Hull); UK0019 (městská oblast Southampton); UK0024 (městská oblast Glasgow); UK0029 (Eastern); UK0031 (South East); UK0032 (East Midlands); UK0033 (North West & Merseyside); UK0034 (Yorkshire & Humberside); UK0035 (West Midlands) a UK0036 (North East), jakož i hodinové prahové hodnoty NO2 v zóně UK0001 (městská oblast Greater London) od 1. ledna 2010 do roku 2017 včetně, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z čl. 13 odst. 1 a přílohy XI směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/50/ES ze dne 21. května 2008 o kvalitě vnějšího ovzduší a čistším ovzduší pro Evropu; a tím, že od 11. června 2010 nepřijalo přiměřená opatření k tomu, aby bylo zaručeno dodržování prahových hodnot NO2 ve výše uvedených zónách, nesplnilo povinnosti vyplývající z čl. 23 odst. 1 samotného a ve spojení s přílohou XV směrnice 2008/50, a konkrétně povinnost zkrátit dobu překračování hodnot na minimum stanovenou v čl. 23 odst. 1 druhém pododstavci této směrnice.
4)

Rozhodnutí C(2014) 2139 final se zrušuje v rozsahu, v němž klade společnostem NKT Verwaltungs GmbH, dříve nkt cables GmbH, a NKT A/S, dříve NKT Holding A/S, za vinu porušení článku 101 SFEU a článku 53 dohody o Evropském hospodářském prostoru ze dne 2. května 1992, v rozsahu, v jakém se toto protiprávní jednání týká zaprvé chování souvisejícího s prodejem v zemích, které nejsou členy Evropské unie nebo Evropského hospodářského prostoru (EHP), zadruhé kolektivního odmítnutí poskytovat příslušenství a technickou pomoc konkurentům, kteří se nepodílí na dotčené kartelové dohodě, a zatřetí, pokud jde o období od 3. července 2002 do 21. listopadu 2002, zadávání projektů týkajících se podzemních elektrických kabelů v EHP.
1)

Rumunsko z důvodu systematického a trvajícího nedodržování od roku 2007 nejméně do roku 2016 denních mezních hodnot koncentrací PM10 a systematického a trvajícího nedodržování od roku 2007 do roku 2014 včetně, s výjimkou roku 2013, ročních mezních hodnot koncentrací PM10 v zónách RO32101 (Bukurešť, Rumunsko), nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z čl. 13 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 21. května 2008 o kvalitě vnějšího ovzduší a čistším ovzduší pro Evropu ve spojení s přílohou XI této směrnice, a pokud jde o tuto zónu nesplnilo od 11. června 2010 povinnosti, které pro něj vyplývají z čl. 23 odst. 1 této směrnice ve spojení s její přílohou XV, zvláště povinnost stanovenou v čl. 23 odst. 1 druhém pododstavci uvedené směrnice, aby bylo období překračování hodnot co možná nejkratší.
17

Za těchto podmínek se Labour Court (pracovní soud, Irsko) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1) Je nepřímou diskriminaci na základě věku ve smyslu čl. 2 písm. b) směrnice 2000/78, jestliže členský stát jakožto zaměstnavatel zavede méně výhodné platové stupnice pro nově přijaté tuzemské učitele, zatímco platy učitelů, kteří jsou již zaměstnaní, ponechá beze změny, pokud: a) pozměněná platová stupnice a předchozí platová stupnice se vztahují na všechny učitele dvou příslušných kategorií bez ohledu na jejich věk; b) v době, kdy byli učitelé přijati a zařazeni do některé z platových stupnic, neexistoval žádný rozdíl ve věkovém profilu osob ve skupině s vyšší odměnou a osob ve skupině s nižší odměnou; c) zavedení pozměněné stupnice vede ke značnému rozdílu v odměňování mezi oběma skupinami učitelů, kteří vykonávají rovnocennou práci; d) průměrný věk učitelů, kteří jsou zařazeni do méně výhodných platových stupnic, je nižší než průměrný věk osob zařazených v původních platových stupnicích; e) v době, kdy byly zavedeny méně výhodné platové stupnice, bylo dle státních statistických údajů 70 % učitelů nově přijatých do zaměstnání ve věku 25 let nebo mladších a bylo zjištěno, že se jedná o obvyklý věkový profil u nových pracovníků státních škol v kterémkoliv jiném roce; a f) učitelé státních škol, kteří nastoupili do zaměstnání v roce 2011 a později, jsou zřetelně finančně znevýhodněni ve srovnání se svými kolegy jmenovanými před rokem 2011? 2) Pokud je odpověď na první otázku kladná, může být zavedení méně výhodné platové stupnice objektivně odůvodněno požadavkem na dosažení střednědobých až dlouhodobých strukturálních snížení nákladů veřejné služby, s ohledem na rozpočtová omezení, jimž stát čelil, nebo nezbytností udržení dobrých pracovních vztahů se stávajícími úředníky? 3) Byla by odpověď na druhou otázku odlišná, pokud by stát mohl dosáhnout stejných úspor snížením odměny všech učitelů, ale o podstatně nižší částku, než bylo snížení jen u nově přijatých učitelů? 4) Byla by odpověď na druhou a třetí otázku odlišná, pokud by rozhodnutí nesnížit nevýhodně platovou stupnici u již pracujících učitelů bylo přijato v souladu s kolektivní dohodou uzavřenou mezi vládou jako zaměstnavatelem a odborovými svazy zastupujícími úředníky, ve které se vláda zavázala, že nebude dále snižovat platy stávajících úředníků, u kterých již došlo ke snížení platů, a to s ohledem na dopady na sociální vztahy, které by plynuly z nedodržení této dohody, přičemž nová platová stupnice zavedená v roce 2011 nebyla součástí uvedené kolektivní dohody?“
e)

osoba odvedená nebo znovu povolaná do služby v ozbrojených silách nebo do náhradní civilní služby členského státu podléhá právním předpisům uvedeného státu. Je-li vznik nároku podle těchto právních předpisů podmíněn získáním dob pojištění před vstupem do této vojenské nebo civilní služby nebo po propuštění z ní, vezmou se v úvahu v nezbytné míře doby pojištění získané podle právních předpisů kteréhokoli jiného členského státu, jako by šlo o doby pojištění získané podle právních předpisů dříve uvedeného státu. Zaměstnaná osoba nebo osoba samostatně výdělečně činná odvedená nebo znovu povolaná do služby v ozbrojených silách nebo do náhradní civilní služby si ponechává postavení zaměstnané osoby nebo osoby samostatně výdělečně činné;
39

Z toho vyplývá, že je třeba mít za to, že podstatou otázky předkládajícího soudu je zaprvé to, zda musí být rámcové rozhodnutí 2002/584 vykládáno v tom smyslu, že brání takovému vnitrostátnímu ustanovení, o jaké se jedná ve věci v původním řízení, které stanoví všeobecnou a bezpodmínečnou povinnost propustit vyžádanou osobu, která byla zatčena na základě evropského zatýkacího rozkazu, jakmile uplyne lhůta 90 dní od jejího zatčení, existuje-li velmi vážné nebezpečí, že uteče, přičemž toto nebezpečí nelze snížit na přijatelnou úroveň žádnými vhodnými opatřeními, a zadruhé to, zda musí být článek 6 Listiny vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátní judikatuře, která umožňuje ponechání vyžádané osoby ve vazbě po dobu delší, než je těchto 90 dní, a to na základě výkladu tohoto vnitrostátního ustanovení, podle něhož se běh uvedené lhůty staví, pokud se vykonávající justiční orgán rozhodne, že předloží Soudnímu dvoru žádost o rozhodnutí o předběžné otázce nebo že vyčká na odpověď na předběžnou otázku, kterou položil jiný vykonávající justiční orgán, nebo že přijetí rozhodnutí o předání odloží, jelikož by ve vystavujícím členském státě mohlo existovat skutečné nebezpečí výkonu vazby za nelidských nebo ponižujících podmínek.
35

Zadruhé k té části téže otázky, která se konkrétně týká snížení platů „kariérních soudců, jejichž platy byly nejnižší“, je třeba konstatovat, že z téhož rozhodnutí vyplývá, že tuto skupinu tvoří nižší soudci, spadající do platové skupiny 5, a také že C. Escribano Vindel do této skupiny nespadá. Zatímco španělská vláda a Komise mají za to, že skutkové okolnosti předestřené předkládajícím soudem dokládají, že C. Escribano Vindel spadá do platové skupiny 1, předkládající soud má podle všeho za to, že spadá do platové skupiny 4.
28

Nicméně široký výklad této výjimky, který by dovoloval vyjmout z povinného používání tachografu vozidla přepravující živá zvířata přímo z hospodářství na místní jatka, by s sebou nesl riziko, že budou hospodářské subjekty, jako jsou velkoobchodníci s dobytkem, motivováni k nadměrnému využívání velmi výkonných vozidel, která by denně po několik hodin a bez přestávky převážela živá zvířata z různých hospodářství až na místní jatka, což by bylo mimo jiné v rozporu s cíli nařízení č. 561/2006, jimiž jsou sociální ochrana řidičů a bezpečnost provozu na pozemních komunikacích. Jak ostatně uvedla Evropská komise ve svém písemném vyjádření, konkretizace takového rizika je o to pravděpodobnější, jedná-li se – tak jako ve věci v původním řízení – o region vyznačující se zvýšenou koncentrací zvířecích chovů a středisek pro zpracování zvířecích produktů.
9

Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 593/2008 ze dne 17. června 2008 o právu rozhodném pro smluvní závazkové vztahy (Řím I) (Úř. věst. 2008, L 177, s. 6, dále jen „nařízení Řím I“) nahradilo Římskou úmluvu. Článek 9 odst. 1 a 2 tohoto nařízení, nadepsaný „Imperativní ustanovení“, zní následovně: „1. Imperativní ustanovení jsou ustanovení, jejichž dodržování je pro stát při ochraně jeho veřejných zájmů, jako např. jeho politického, společenského a hospodářského uspořádání zásadní do té míry, že se vyžaduje jejich použití na jakoukoli situaci, která spadá do jejich oblasti působnosti, bez ohledu na právo, které by se jinak na smlouvu podle tohoto nařízení použilo. 2. Tímto nařízením není v žádném případě dotčeno použití imperativních ustanovení práva země soudu.“
29

V tomto ohledu Soudní dvůr zaprvé upřesnil, že z čl. 2 písm. d) první až čtvrté odrážky směrnice 88/357 vyplývá, že unijní zákonodárce chtěl pro všechny druhy pojištěných rizik navrhnout řešení, které by umožnilo určit stát, kde se nachází riziko, spíše na základě konkrétních a fyzických kritérií, než na základě kritérií právního řádu. Sledovaným cílem bylo to, aby každému druhu rizika odpovídal konkrétní prvek, který by umožňoval lokalizovat jej v určitém členském státě (rozsudek ze dne 14. června 2001, Kvaerner,C‑191/99, EU:C:2001:332, bod 44).
12

ET tvrdí, že návrh státního zastupitelství je nepřípustný, a podpůrně tvrdí, že je neopodstatněný. V tomto ohledu ET tvrdí, že donucovací vazba je nejen „opatřením“ ve smyslu nizozemského trestního práva, ale že představuje rovněž trestní sankci ve smyslu čl. 7 odst. 1 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod, podepsané v Římě dne 4. listopadu 1950 (dále jen „EÚLP“ a čl. 49 odst. 1 Listiny základních práv Evropské unie. Kromě toho ET tvrdí, že uvalení donucovací vazby představuje přísnější trest, než je příkaz ke konfiskaci, jehož výkon je požadován, takže je protiprávní.
28

Dále je sice pravda, že takové aspekty, jako je délka sjednaného nájmu a způsoby jeho ukončení musí být zohledněny při celkovém posouzení plnění spočívajícího v převodu majetku ve smyslu prvního pododstavce článku 19 směrnice o DPH, to však nemění nic na tom, že délka smlouvy o nájmu ani možnost vypovědět tuto smlouvu prostřednictvím výpovědi s krátkou výpovědní lhůtou nejsou samy o sobě rozhodující pro učinění závěru, že úmyslem nabyvatele bylo okamžitě provést likvidaci obchodního majetku či části převedeného podniku (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 10. listopadu 2011, Schriever, C‑444/10, EU:C:2011:724, body 42 a 43). Jelikož přitom v projednávané věci, jak vyplývá z předchozího bodu, nájemce společnosti Apcom Select nemohl každopádně provést likvidaci dotčené hospodářské činnosti, nemá okolnost, že použití prvního pododstavce článku 19 směrnice o DPH nemůže být odmítnuto pouze na základě jednoho z těchto důvodů (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 10. listopadu 2011, Schriever, C‑444/10, EU:C:2011:724, body 42 až 44), vliv na kvalifikaci plnění dotčeného ve věci v původním řízení z hlediska tohoto ustanovení.
10

Článek 4 uvedené směrnice, který se týká sazeb, stanoví: „1. Pro autorské odměny podle článku 1 se stanoví tyto sazby: a) 4 % z části prodejní ceny do 50000 EUR; b) 3 % z části prodejní ceny od 50000,01 do 200000 EUR; c) 1 % z části prodejní ceny od 200000,01 do 350000 EUR; d) 0,5 % z části prodejní ceny od 350000,01 do 500000 EUR; e) 0,25 % z části prodejní ceny přesahující 500000 EUR. Celková výše autorské odměny však nesmí převýšit 12500 EUR. 2. Členské státy mohou odchylně od odstavce 1 stanovit sazbu 5 % z prodejní ceny uvedené v odst. 1 písm. a). 3. Pokud by stanovená minimální cena byla nižší než 3000 EUR, členské státy rovněž stanoví sazbu platnou pro prodejní ceny do 3000 EUR; tato sazba nesmí být nižší než 4 %.“
10

Dne 19. prosince 2017 navrhovatelé v původním řízení – mezi které patří jeden člen Parliament of the United Kingdom of Great Britain and Northern Ireland (Parlament Spojeného království Velké Británie a Severního Irska, dále jen „Parlament Spojeného království“), dva členové Scottish Parliament (Skotský parlament, Spojené království) a tři členové Evropského parlamentu – podali ke Court of Session (Scotland) (Vrchní soud pro Skotsko, Spojené království) návrh na soudní přezkum (judicial review) směřující k vydání deklaratorního rozsudku (declarator), jímž se domáhali upřesnění, zda, kdy a jak lze uvedené oznámení jednostranně odvolat. Tito navrhovatelé, na jejichž podporu vstoupili do řízení jako vedlejší účastníci dva další členové Parlamentu Spojeného království, se tážou, zda lze oznámení podle článku 50 SEU jednostranně odvolat před uplynutím lhůty dvou let stanovené v tomto článku s tím důsledkem, že kdyby bylo oznámení učiněné Spojeným královstvím odvoláno, setrval by tento členský stát v Unii. Court of Session (Scotland) (Vrchní soud pro Skotsko) navrhli, aby v tomto ohledu položil Soudnímu dvoru předběžnou otázku. Státní tajemník pro vystoupení z Evropské unie v odpovědi na tento návrh namítl, že tato otázka je vzhledem k postoji zastávanému vládou Spojeného království, totiž že oznámení nebude odvoláno, hypotetická a akademická.
15

Na základě rozsudku vyneseného v kontradiktorním řízení hof van beroep Antwerpen (odvolací soud v Antverpách, Belgie) ze dne 1. února 2013 byl IK, belgickému státnímu příslušníkovi, uložen hlavní trest odnětí svobody v délce trvání tří let za trestný čin sexuálního obtěžování bez použití násilí či výhrůžek vůči nezletilé osobě mladší šestnácti let (dále jen „hlavní trest“). Týmž rozsudkem a z důvodu téhož trestného činu byl dále uložen doplňující trest, a to podřízení odsouzeného moci strafuitvoeringsrechtbank (soud pro výkon trestů) na dobu deseti let (dále jen „doplňující trest“). Podle belgického práva tento trest počíná běžet odpykáním hlavního trestu a strafuitvoeringsrechtbank (soud pro výkon trestů) před odpykáním hlavního trestu rozhodne o tom, zda odsouzený, který byl podřízen jeho moci, bude zbaven osobní svobody, nebo bude propuštěn s uložením soudního dohledu.
26

Na druhém místě, pokud jde o kritérium naléhavosti, z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že v případě, že se prokáže nátlak otce na matku, je stávající blaho dítěte vysoce ohroženo. V takovém případě by jakékoli prodlení při přijímání soudních rozhodnutí týkajících se dotyčného dítěte prodlužovalo stávající situaci a mohlo by vážně, ba dokonce nenapravitelně poškodit rozvoj tohoto dítěte. Při případném návratu do Spojeného království by takové prodlení mohlo rovněž poškodit začlenění dítěte do jeho nového rodinného a sociálního prostředí.
(17)

V případech neoprávněného odebrání [protiprávního přemístění] nebo zadržení dítěte by mělo být neprodleně zajištěno navrácení dítěte, proto by se měla nadále používat [Haagská úmluva z roku 1980], doplněná ustanoveními tohoto nařízení, zejména článkem 11. Soudy členského státu, do kterého bylo dítě neoprávněně odebráno [protiprávně přemístěno] nebo ve kterém bylo neoprávněně [protiprávně] zadrženo, by měly mít možnost odmítnout jeho navrácení ve zvláštních, řádně odůvodněných případech. Takové rozhodnutí by však mělo být nahrazeno pozdějším rozhodnutím soudu členského státu, ve kterém mělo dítě bydliště před neoprávněným odebráním [protiprávním přemístěním] nebo zadržením. Pokud by takové rozhodnutí ukládalo navrácení dítěte, mělo by navrácení proběhnout bez zvláštního řízení o uznání a výkonu tohoto rozhodnutí v členském státě, do kterého bylo dítě neoprávněně odebráno [protiprávně přemístěno] nebo ve kterém bylo neoprávněně [protiprávně] zadrženo.