ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
(viz bod 84)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 86, 91)

Unijní soud má pravomoc rozhodovat o žalobě směřující k náhradě újmy údajně utrpěné společností z důvodu rozhodnutí Komise zapsat ji do systému včasného varování (EWS), a následného odmítnutí delegací Unie, založeného na tomto rozhodnutí, potvrdit smlouvu o decentralizované veřejné zakázce organizované třetím státem, která byla zadána konsorciu vedenému žalobkyní a která měla být financována Unií. I když totiž rozhodnutí o zrušení řízení o zadání dotčené zakázky bylo přijato vnitrostátním zadavatelem, protiprávnost dovolávaná na podporu žaloby jasně pochází od orgánu, instituce nebo jiného subjektu Unie a nemůže být považována za přičitatelnou vnitrostátnímu veřejnému orgánu.

(viz bod 92)

Na základě článku 113 jednacího řádu může Tribunál bez návrhu přezkoumat podmínky přípustnosti žaloby, které jsou nepominutelnými podmínkami řízení. Nicméně unijní soud v zásadě nemůže založit své rozhodnutí na právním důvodu vzneseném bez návrhu, i kdyby se jednalo o nepominutelnou podmínku řízení, aniž by předtím vyzval účastníky řízení k předložení jejich vyjádření k uvedenému důvodu.

(viz body 96, 97)

(viz body 101-103)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 109, 112)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 122-124, 145-147)

Viz znění rozhodnutí.

Zásada svěřených pravomocí stanovená v článku 5 SFEU vyžaduje, aby každý orgán jednal v mezích působnosti, kterou mu svěřuje Smlouva. Zásada právní jistoty vyžaduje, aby závazná povaha jakéhokoliv aktu, který směřuje k založení právních účinků, byla odvozena z ustanovení unijního práva, které v něm musí být výslovně uvedeno jako právní základ a které stanoví právní formu aktu.

Zápis výstrahy W3b týkající se společnosti do systému včasného varování (EWS) podle ustanovení rozhodnutí 2008/969 týkajícího se EWS určeného pro použití schvalujícími osobami Komise a výkonnými agenturami je tedy protiprávní, neboť Komisi žádný stávající právní základ neopravňoval k přijetí takových ustanovení, která mohou mít nepříznivý dopad na právní postavení osob, na něž se tento druh výstrahy vztahuje. Navíc vzhledem k tomu, že výstraha W3b v EWS týkající se uvedené společnosti měla nesporný dopad na její právní postavení, není Komise oprávněna tvrdit, že ustanovení rozhodnutí 2008/969 upravující tento druh výstrahy jsou pouhými vnitřními pravidly k plnění souhrnného rozpočtu Unie. Stejně tak se Komise nemůže důvodně dovolávat toho, že neexistence právního základu rozhodnutí 2008/969 ještě nebyla v době zápisu společnosti do EWS formálně konstatována. Neexistence takového konstatování totiž nebrání tomu, aby uvedená společnost v rámci žaloby směřující k náhradě újmy uplatňovala protiprávnost tohoto rozhodnutí za účelem získání náhrady újmy, která jí údajně vznikla v důsledku jejího zápisu do EWS.

(viz body 127-130)
(viz body 35, 40, 41, 44)

(viz bod 45)

Ani nařízení č. 139/2004 o kontrole spojování podniků, ani nařízení č. 802/2004, kterým se provádí nařízení č. 139/2004, nestanoví postup, který by třetí osoby neúčastnící se spojení opravňoval předložit Komisi formální stížnost proti stranám tohoto spojení pro porušení podmínek rozhodnutí, které prohlašuje toto spojení za slučitelné s vnitřním trhem, a to ani, když tyto třetí osoby případně mají prospěch z těchto podmínek. I kdyby se jednalo o mezeru v oblasti kontroly spojování, příslušelo by případně zákonodárci, a nikoliv unijnímu soudu, aby ji vyplnil.

V důsledku toho, na rozdíl od toho, co je stanoveno v článku 7 nařízení č. 773/2004 o vedení řízení Komise podle článků 101 a 102 SFEU, je třeba konstatovat, že neexistuje žádná povinnost Komise odpovědět na případné stížnosti, které byly podány pro nedodržení rozhodnutí v oblasti kontroly spojování, prostřednictvím rozhodnutí, proti kterému by bylo možné podat žalobu na neplatnost.

(viz body 47, 48)
5.

Společná zahraniční a bezpečnostní politika – Omezující opatření vůči Sýrii – Zmrazení finančních prostředků a omezení v oblasti povolení ke vstupu osob, subjektů nebo orgánů spojených se syrským režimem – Zásah do práva na vlastnictví a do dobré pověsti – Porušení zásady proporcionality – Neexistence [Listina základních práv Evropské unie, článek 17; rozhodnutí Rady 2013/255/SZBP, (SZBP) 2016/850, (SZBP) 2017/917 a (SZBP) 2018/778] (viz body 118-123, 125, 133-135)
Rozsudek Tribunálu (osmého rozšířeného senátu) ze dne 26. června 2019 – NRW. Bank v. SRB

(věc T-466/16)

„Žaloba na neplatnost – Hospodářská a měnová unie – Bankovní unie – Jednotný mechanismus pro řešení krizí úvěrových institucí a některých investičních podniků (SRM) – Jednotný fond pro řešení krizí (SRF) – Stanovení příspěvku předem na rok 2016 – Lhůta k podání žaloby – Opožděnost – Článek 76 jednacího řádu Tribunálu – Nepřípustnost“

1. Žaloba na neplatnost – Lhůty – Počátek – Akt, který nebyl zveřejněn ani oznámen žalobci – Přesná znalost obsahu a odůvodnění – Povinnost vyžádat si úplný text aktu v přiměřené lhůtě, jakmile je známo, že existuje – Dodržení přiměřené lhůty – Kritéria pro posouzení (Článek 263 šestý pododstavec SFEU) (viz body 46-48, 53-56)

2. Žaloba na neplatnost – Žaloba proti rozhodnutí potvrzujícímu dřívější rozhodnutí, které nebylo napadeno ve lhůtách – Nepřípustnost – Pojem „potvrzující rozhodnutí“ – Rozhodnutí přijaté v důsledku žádosti uvádějící nové a podstatné skutečnosti – Vyloučení (Článek 263 SFEU) (viz body 67-69)

3. Soudní řízení – Návrh na zahájení řízení – Formální náležitosti – Stručný popis dovolávaných žalobních důvodů – Absence – Nepřípustnost [Jednací řád Tribunálu, článek 76 písm. d)] (viz bod 73)

Předmět

Návrh podaný na základě článku 263 SFEU a znějící na zrušení zaprvé rozhodnutí SRB přijatého na jeho výkonném zasedání dne 15. dubna 2016 a týkajícího se příspěvků předem na rok 2016 do Jednotného fondu pro řešení krizí (SRB/ES/SRF/2016/06) a zadruhé rozhodnutí SRB přijatého na jeho výkonném zasedání dne 20. května 2016 o úpravě příspěvků předem na rok 2016 do Jednotného fondu pro řešení krizí, kterým se doplňuje rozhodnutí SRB přijaté na jeho výkonném zasedání dne 15. dubna 2016 a týkající se příspěvků předem na rok 2016 do Jednotného fondu pro řešení krizí (SRB/ES/SRF/2016/13), v rozsahu, v němž se týkají žalobkyně.

Výrok

1) Žaloba se odmítá jako nepřípustná.

2) NRW. Bank ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené Jednotným výborem pro řešení krizí (SRB).
Pokud po „nepřerušené“ období pěti let není dotčená ochranná známka řádně užívána ani neexistují řádné důvody pro její neužívání, dojde ke zrušení práv majitele ve smyslu čl. 51 odst. 1 písm. a) nařízení č. 207/2009 o ochranné známce Evropské unie. Naproti tomu v případě, že dotčená ochranná známka byla řádně užívána nebo takovému užívání bránily řádné důvody v průběhu části pětiletého období, toto období již není „nepřerušené“. V této souvislosti stačí, že existují řádné důvody pro neužívání ochranné známky během části příslušného období, aby se na majitele neuplatnilo zrušení práv k uvedené ochranné známce. Opačný výklad by byl v rozporu se zněním čl. 51 odst. 1 písm. a) nařízení č. 207/2009, který nerozlišuje mezi majiteli ochranné známky Evropské unie, kteří řádně užívali své ochranné známky, a těmi, kterým v tom bránily řádné důvody. Cíl sledovaný uvedeným článkem potvrzuje tento výklad. Unijní zákonodárce se totiž stanovením možnosti odůvodnit neužívání ochranné známky Evropské unie z řádných důvodů snažil zabránit tomu, aby došlo ke zrušení práv majitele ochranné známky, pokud tomuto majiteli bylo objektivně zabráněno řádně ji užívat z důvodů nezávislých na jeho vůli, a tedy z důvodů ve vztahu k tomuto majiteli externích. Požadavek, aby takové důvody přetrvávaly po celé příslušné pětileté období, by přitom mohl tento cíl ohrozit. Skutečnost, že takové důvody nastaly, i když trvaly pouze během části příslušného období, mohla narušit nebo alespoň oddálit řádné užívání ochranné známky nad rámec období, během něhož tyto důvody nastaly. V této souvislosti skutečnost, že události, které by mohly být považovány za řádné důvody ve smyslu čl. 51 odst. 1 písm. a) nařízení č. 207/2009, v určitém okamžiku během příslušného období skončily, neznamená, že by majitel ochranné známky mohl rozumně ihned zase začít tuto ochrannou známku řádně užívat.

Stejně tak skutečnost, že k těmto událostem došlo nikoli na začátku příslušného období, ale později v jeho průběhu, neumožňuje zrušit práva majitele ochranné známky.

(viz body 63, 65–68)
12.

Úředníci – Zaměstnanci Evropské centrální banky – Práva a povinnosti – Interní vyšetřování týkající se údajného psychického obtěžování – Práva stěžovatele být vyslechnut a nahlížet do vyšetřovacího spisu – Rozsah – Odmítnutí poskytnout stěžovateli možnost nahlédnout do vyšetřovacího spisu za účelem předložení jeho vyjádření ke skutečnostem a údajům, které se jej týkají – Porušení (viz body 178–183)
6.

Podpory poskytované státy – Zákaz – Odchylky – Podpory, které lze považovat za slučitelné se společným trhem – Posouzení podle čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU – Kritéria – Sledování cíle veřejného zájmu – Vhodnost, nezbytnost a přiměřenost podpory [Článek 107 odst. 3 písm. c) SFEU] (viz body 67-83, 95-107)
(viz bod 15)

Viz znění rozhodnutí.

(viz bod 16)

Viz znění rozhodnutí.

(viz bod 21)

Domněnka platnosti ochranné známky Evropské unie charakterizující řízení o prohlášení neplatnosti omezuje povinnost Úřadu Evropské unie pro duševní vlastnictví (EUIPO) uvedenou v čl. 76 odst. 1 nařízení č. 207/2009 o ochranné známce Evropské unie, aby relevantní skutečnosti, které by jej mohly vést k uplatnění absolutních důvodů pro zamítnutí, zkoumal z moci úřední. Vzhledem k tomu, že se má za to, že zapsaná ochranná známka Evropské unie je platná, přísluší osobě, která podala návrh na prohlášení neplatnosti této ochranné známky, aby u Úřadu uplatnila konkrétní skutečnosti, které by její platnost zpochybnily.

Pro účely zpochybnění platnosti zapsané ochranné známky Evropské unie však osoba, která podala návrh na prohlášení neplatnosti, může uplatňovat všeobecně známé skutečnosti. Všeobecně známé skutečnosti jsou definovány jako skutečnosti, které může znát každý nebo se kterými je možno se seznámit ze všeobecně přístupných zdrojů.

Mimoto rozhodnou-li se orgány Úřadu všeobecně známé skutečnosti zohlednit, nejsou povinny ve svých rozhodnutích správnost takových skutečností prokázat.

Stejně tak nelze účastníkům řízení před odděleními Úřadu vytýkat, že nepředložili důkazy, jejichž cílem by bylo potvrdit správnost všeobecně známých skutečností. Odvolací senát až poté, co je konstatováno, že všeobecně známé skutečnosti uváděné účastníky řízení o prohlášení neplatnosti nelze za takové skutečnosti považovat, je případně může odmítnout z důvodu, že účastníci řízení nepředložili dostatečné důkazy pro účely prokázání jejich správnosti.

(viz body 31–34)
36

Žalobkyně se domnívá, že námitkové oddělení a odvolací senát provedly nesprávnou analýzu důkazů předložených společností Mueloliva za účelem prokázání skutečného užívání starší španělské ochranné známky FUENOLIVA ve Španělsku během období pěti let předcházejících zveřejnění mezinárodního zápisu ochranné známky FONTOLIVA s vyznačením Evropské unie. Žalobkyně poté, co připomněla určité zásady stanovené unijním soudem pro účely posouzení existence skutečného užívání ochranné známky Evropské unie a co odkázala zvláště na rozsudek ze dne 11. března 2003, Ansul (C‑40/01, EU:C:2003:145), uvedla, že důkazy předložené společností Mueloliva spočívaly v deseti fakturách, dvou výkazech s logistickými údaji, třech typech etiket, dvou výňatcích ze srovnávacích studií a článcích z tisku. Zdůrazňuje hlavně, že jeden z článků z tisku pochází z roku 2004 a nespadá pod relevantní období, že etikety nejsou opatřeny datem, třebaže by datem opatřeny být mohly, neboť jsou určeny pro potravinu, že výňatek z jedné ze srovnávacích studií rovněž není opatřen datem a je navíc vyhotoven ve španělštině a nebyl celý (jako jiné dokumenty) přeložen do jazyka řízení, a sice angličtiny, třebaže byl rukou psaným písmem změněn s částečnými překlady, a že tak není možné rozpoznat jeho kontext ani jeho přesný obsah, že deset faktur z roku 2010 a 2011 je ve fakturaci časově rozvrženo a že žádná skutečnost neprokazuje, že se jiné faktury vystavené mezi těmito deseti fakturami týkají prodejů pod starší španělskou ochrannou známkou FUENOLIVA, že tři z deseti faktur ostatně obsahují zmínku „FUE“, a nikoli zmínku starší španělské ochranné známky FUENOLIVA a jiné faktury kromě toho obsahují rovněž ochrannou známku FUENSOL, že výkazy s logistickými údaji neobsahují data ani příjemce, že je sice pravda, že druhá srovnávací studie, která pochází z roku 2007, uvádí starší španělskou ochrannou známku FUENOLIVA, ale neposkytuje žádný objektivní údaj o skutečném uvádění olivového oleje pod touto ochrannou známkou na trh a navíc uvádí cenu 2,55 eura za litr, která se liší od cen uvedených ve fakturách za rok 2010 a 2011, které jsou v rozmezí 1,74 až 1,94 eura za litr. Žalobkyně z toho vyvozuje, že jediné relevantní písemnosti, a sice sedm faktur, neumožňují prokázat, že na rozdíl od toho, co uvedlo námitkové oddělení a odvolací senát, „i když jsou množství malá […] vyvažuje to skutečnost, že šlo o relativně stálé užívání“. Podle jejího názoru předložená dokumentace naopak spadá pod pouze konkrétní užívání starší národní ochranné známky FUENOLIVA po dobu několika měsíců v roce 2010 a jediného měsíce v roce 2011, ačkoli je olivový olej každodenní potravinou, která není příliš drahá a obecně se prodává ve velkých množstvích. Situace identifikovaná v judikatuře, kdy vzájemná závislost mezi zohledňovanými faktory k rozhodnutí o skutečném užívání starší ochranné známky může připustit takové užívání, pokud nízký objem výrobků uváděných na trh pod uvedenou ochrannou známkou je vyvážen větší četností nebo určitou časovou stálostí při užívání této ochranné známky, tedy v projednávané věci nebyla nikterak ověřena.
56

Je třeba uvést, že odvolací senát měl v bodě 22 napadeného rozhodnutí za to, že průzkumový referent porušil povinnost uvést odůvodnění z důvodu, že v rámci posouzení, že přihlášky nejsou přihlášky zapsaných (průmyslových) vzorů, odkázal nikoli na čl. 46 odst. 2 nařízení č. 6/2002, vykládaný ve spojení s čl. 36 odst. 1 písm. c) uvedeného nařízení a na čl. 4 odst. 1 písm. e) nařízení č. 2245/2002, ale na to, že žalobkyně nesouhlasila se zprávou o průzkumu, kterou vyhotovil. Dále měl odvolací senát za to, že rozhodnutí průzkumového referenta neobsahuje žádnou analýzu argumentů žalobkyně.
61

V projednávaném případě z přezkumu prvního žalobního důvodu vyplývá (viz body 19 až 41), že i za předpokladu, že by bylo třeba považovat dobu, kterou Parlament potřeboval k vyřízení žádostí žalobců o nahrazení, za nepřiměřeně dlouhou, nemělo by to vliv na samotný obsah napadených rozhodnutí. Kromě toho je třeba připomenout, že Parlament z důvodu nepřiměřeně dlouhé doby strávené vyřizováním žádostí rozhodl o výjimečném přiznání příspěvku z dobré vůle na vzdělávání pro rok 2014/2015.
21

Komise zpochybňuje, že byl OOUPS povinen žalobci zpětně vyplatit částky, o které byla krácena jeho odměna. V tomto ohledu připomíná, že žalobci nebylo možné uložit přísnější sankci než důtku, a dodává, že tato sankce neodráží závažnost porušení povinnosti, ke kterým došlo. Proto by bylo podle ní zpětné vyplacení sražených částek, které vyplývá z doslovného výkladu čl. 24 odst. 4 přílohy IX služebního řádu, v rozporu s cílem tohoto ustanovení, kterým je odstranit účinky krácení, které se na konci disciplinárního řízení považují za nadbytečné vzhledem k nízké závažnosti prokázaných porušení. Z doslovného výkladu tohoto ustanovení by podle ní rovněž vyplývalo bezdůvodné obohacení zaměstnance, kterému by byly navzdory závažnosti vytýkaných porušení povinností zpětně vyplaceny částky, o které byla krácena jeho odměna, jakož i porušení rovného zacházení se zaměstnanci, kteří se dopustili stejných porušení povinností, když byli ve službě, a to v závislosti na zachování či nezachování nepřetržitých a trvalých právních vztahů s těmito zaměstnanci po ukončení jejich služby. Zaměstnanci, kteří tedy jako žalobce již nemají vazbu na Komisi, by mohli z důvodu nemožnosti Komise uložit přísnější sankce než důtky získat zpětné vyplacení částek, o které byla krácena jejich odměna, i když v době, kdy o tom bylo rozhodnuto, bylo toto krácení zcela opodstatněné. Komise podpůrně dodává, že částky ke zpětnému vyplacení mohou být případně zvýšeny o úroky jen za předpokladu, že na závěr disciplinárního řízení nebyla přijata žádná sankce.
135

V tomto ohledu je třeba dále uvést, že vzhledem k judikatuře připomenuté v bodech 119 a 120 tohoto rozsudku nebyl OOUPS na základě své povinnosti náležité péče povinen zkoumat možnost prodloužit smlouvu žalobkyně za účelem přidělení do jiných oddělení než do audiovizuálního oddělení a oddělení pro návštěvnický program, protože takový postup by žalobkyni zaručil přednostní právo, které svědčí pouze úředníkům a ohrozilo by zájmy zaměstnanců těchto jiných oddělení, kteří mají zájem na obnovení svých vlastních pracovních smluv v těchto odděleních, nebo uchazečů ve výběrových řízeních vyhlášených na volná pracovní místa v uvedených odděleních (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 4. prosince 2013, ETF v. Schuerings, T‑107/11 P, EU:T:2013:624, bod 87). V projednávané věci však OOUPS nad rámec toho, co mu ukládala povinnost náležité péče, zkoumal v rozhodnutí o stížnosti volná pracovní místa v rámci celého GŘ pro „Komunikaci“, avšak dospěl k závěru, že žádné vhodné pracovní místo takové obnovení po 31. prosinci 2015 neumožňuje.
1

Žalobkyně, HF, byla zaměstnána orgánem Evropského parlamentu oprávněným k uzavírání pracovních smluv (dále jen „OOUS“) prostřednictvím po sobě jdoucích smluv, od 6. ledna do 14. února 2003, od 15. února do 31. března 2003, od 1. dubna do 30. června 2003 a od 1. do 31. července 2003 jako pomocná zaměstnankyně, přičemž tato kategorie zaměstnání byla upravena v pracovním řádu ostatních zaměstnanců Evropské unie (dále jen „PŘOZ“), ve znění platném před 1. květnem 2004. Žalobkyně byla přidělena do „audiovizuálního“ odboru, který se napříště stal oddělením (dále jen „audiovizuální oddělení“) ředitelství pro sdělovací prostředky generálního ředitelství (GŘ) pro „Informace a vztahy s veřejností“, které se stalo GŘ pro „Komunikaci“. Vykonávala v něm funkce asistentky kategorie B skupiny V třídy 3.
65

Dále měl odvolací senát za to, že hotové výrobky, zejména „tašky“, zahrnuté do třídy 18, kterých se týká starší ochranná známka, se jak svou povahou, tak svým účelem liší od součástek náležejících do tříd 14 a 26, kterých se týká dotčený mezinárodní zápis. I za předpokladu, že by součástky zdrhovadel a opasků byly nezbytné pro užívání hotových výrobků náležejících do třídy 18, kterých se týká starší ochranná známka, v rozsahu, v němž posledně uvedené výrobky obsahují zdrhovadla nebo opasky či řemeny, proto ještě relevantní spotřebitelé nebudou předpokládat, že tyto výrobky nabízí titíž výrobci.
103

Podle tohoto členského státu bylo cílem Komise zredukovat tři fáze postupu týkajícího se pozemkové úpravy a obnovy vesnic v Bavorsku na jedinou fázi, což by mělo nepříznivý vliv na účast občanů a vedlo by k tomu, že by byly zohledněny projekty, jež nebyly řádně připraveny, což by vedlo k dodatečným nákladům.
16

EUIPO v podstatě uvádí, že pokud by měl Tribunál podobně jako odvolací senát za to, že společnost sindustrysurf podala přihlášku zpochybněné ochranné známky svým vlastním jménem se souhlasem žalobkyně, jakékoli nebezpečí neexistence dobré víry by bylo vyloučeno. Návrh na prohlášení neplatnosti založený na čl. 52 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009 by tudíž musel být zamítnut. Naproti tomu pokud by měl Tribunál za to, že společnost sindustrysurf podala přihlášku zpochybněné ochranné známky svým vlastním jménem bez souhlasu žalobkyně, bude třeba napadené rozhodnutí zrušit.
4

Komise dopisem ze dne 31. srpna 2015, který byl vypracován na základě ustanovení čl. 131 odst. 5 finančního nařízení, ve spojení s čl. 109 odst. 1 uvedeného nařízení a článkem 145 nařízení o prováděcích pravidlech, ve znění použitelném do 31. prosince 2015, podle nichž může příslušná schvalující osoba poté, co umožnila dotčeným osobám, aby se k uvedené věci vyjádřily, uložit účinné, přiměřené a odrazující správní a finanční sankce příjemcům grantů, u nichž bylo zjištěno, že se dopustili závažného porušení svých povinností, informovala žalobkyni, že navrhuje její vyloučení v trvání dvou let z účasti na zadávacích řízeních a přidělování grantů financovaných z rozpočtu Evropské unie. V článku 145 nařízení o prováděcích pravidlech, ve znění použitelném do 31. prosince 2015, bylo mimo jiné stanoveno, že vyloučení z veškerých veřejných zakázek a grantů financovaných z rozpočtu Unie lze uložit nejvýše na dobu pěti let ode dne, kdy bylo protiprávní jednání zjištěno, případně na dobu deseti let v případě opakování deliktu. Komise dále uvedla, že pokud bude tato sankce uplatněna, žalobkyně bude zapsána do ústřední databáze vyloučených zájemců a uchazečů podle článku 108 finančního nařízení, ve znění použitelném do 31. prosince 2015, a do systému včasného varování z důvodu výstrahy pro účely vyloučení, která je stanovena článkem 12 rozhodnutí Komise 2014/792/EU ze dne 13. listopadu 2014 o systému včasného varování pro používání schvalujícími osobami Komise a výkonnými agenturami (Úř. věst. 2014, L 329, s. 68), kterým bylo nahrazeno dřívější rozhodnutí o systému včasného varování a které bylo samo nahrazeno ustanoveními čl. 105a, odst. 1 písm. a) a čl. 108 odst. 2 až 4 finančního nařízení, ve znění použitelném od 1. ledna 2016, která se týkají „včasného odhalování rizik ohrožujících finanční zájmy Unie“. Je třeba uvést, že Komise ve svém dopise rovněž odkazuje na příslušná ustanovení finančního nařízení a nařízení o prováděcích pravidlech použitelná v okamžiku, kdy nastaly vytýkané skutečnosti. Ustanovení těchto nařízení, která Komise uvedla ve svém dopise, jsou v podstatě totožná jako ustanovení citovaná na začátku tohoto bodu.
5

Soud pro veřejnou službu nejprve připomněl, že „protokol o návratu na pracovní místo, [který EUIPO a navrhovatel podepsali dne 1. prosince 2011], stanovil návrat navrhovatele na pracovní místo v rámci jeho smlouvy na místo dočasného zaměstnance, ve znění změny ze dne 1. června 2005, do platové třídy a stupně, do nichž byl dotčený zařazen ke dni, kdy byla uvedená smlouva ukončena, tedy ke dni 15. září 2009 večer“, a že na základě téhož protokolu se EUIPO „zavázal obnovit služební postup [navrhovatele] od téhož dne a vyplatit mu rozdíl mezi tím, co by obdržel mezi 16. zářím 2009 a 30. listopadem 2011, pokud by jeho smlouva nebyla ukončena, a tím, co skutečně obdržel během téhož období“. Soud měl za to, že za „těchto podmínek, jak vyplývá výslovně z článku 1 [uvedeného protokolu], je třeba mít za to, že rozhodnutí ze dne 12. března 2009 bylo na základě uvedeného protokolu vzato zpět a že se [navrhovatel] se zpětnou účinností nacházel v situaci existující v rámci plnění jeho smlouvy na místo dočasného zaměstnance, ve znění změny ze dne 1. června 2005, ode dne nabytí účinnosti rozhodnutí o rozvázání pracovního poměru, tedy od 15. září 2009 večer“. Měl tak za to, že „vzhledem k tomu, že je třeba smlouvu [navrhovatele] na místo dočasného zaměstnance, ve znění změny ze dne 1. června 2005, analyzovat […] jako první obnovení jeho smlouvy na místo dočasného zaměstnance na dobu určitou ve smyslu čl. 2 písm. a) ŘOZ, [navrhovatel] nemohl tvrdit, že napadené rozhodnutí [porušilo] ustanovení čl. 8 prvního pododstavce ŘOZ z důvodu, že [tento protokol] představoval druhé obnovení jeho smlouvy, která jej váže s [EUIPO]“ (napadený rozsudek, bod 39).