STANOVISKO GENERÁLNÍ ADVOKÁTKY

CHRISTINE STIX-HACKL

přednesené dne 30. března 2004( )

Věci C-346/02 a C-347/02

Komise Evropských společenství

proti

Lucemburskému velkovévodství (C-346/02)

a

Francouzské republice (C-347/02)

„Nesplnění povinnosti státem – Směrnice 92/49/EHS – Svoboda sazeb – Systém bonus-malus“





I – Úvod

1. V rámci projednávaných věcí týkajících se nesplnění povinnosti státem Komise napadá vnitrostátní právní úpravy, které zavádějí povinnost pojišťovacích společností včlenit do smluv o pojištění motorových vozidel systém tarifního zařazení, jež je odvislý od nehodovosti. Má za to, že tato povinnost je v rozporu se zásadou svobody sazeb.

2. Jak lucemburské, tak francouzské právní předpisy totiž stanoví, že smlouvy o povinném pojištění občanskoprávní odpovědnosti u motorových vozidel musí obsahovat zákonem předepsaný systém úpravy částky pojistného v závislosti na nehodovosti. Opírajíc se o směrnici 92/49/EHS( ) (dále jen „směrnice 92/49“) má Komise za to, že toto je v rozporu se svobodou sazeb, jež vyplývá ze zrušení předchozí správní kontroly sazeb a podmínek, a to vzhledem k tomu, že takové povinné systémy podle ní mají přímý dopad na zamýšlené sazby.

3. Komise se zde zvláště opírá o rozsudek Soudního dvora ze dne 25. února 2003, Komise v. Itálie( ), ve kterém byla výslovně uznána zásada svobody sazeb. Je potřeba především objasnit, zdali zásada svobody sazeb, kterou Soudní dvůr vyvodil z článků 6, 29 a 39 směrnice 92/49, bezprostředně odporuje vnitrostátním úpravám v projednávaných případech, nebo zdali tyto naopak podléhají kontrole přiměřenosti s ohledem na důvody obecného zájmu.

II – Právní rámec

A – Právo Společenství

4. Pátý bod odůvodnění směrnice 92/49 uvádí:

„vzhledem k tomu, že přijatý přístup spočívá v zajištění takové harmonizace, která je zásadní, nezbytná a dostatečná pro dosažení vzájemného uznávání povolení k činnosti a obezřetnostních kontrolních systémů, což umožní domovskému členskému státu vydávat jediné povolení platné pro celé Společenství a uplatňovat zásadu dozoru domovského členského státu“.

5. Devatenáctý bod odůvodnění směrnice 92/49 stanoví:

„[…] že je na členském státě, v němž se nachází riziko, aby zajistil, že na jeho území nic nebrání nabízení veškerých pojistných produktů, které se nabízejí ve Společenství, pokud nejsou v rozporu se zákonnými ustanoveními na ochranu obecného zájmu platnými v členském státě, ve kterém se nachází riziko, a není‑li obecný zájem zaručen předpisy domovského členského státu, a to za podmínky, že tato ustanovení na ochranu obecného zájmu se musí vztahovat bez diskriminace na všechny pojišťovny vykonávající činnost v daném členském státě a že jsou objektivně nezbytná a přiměřená sledovanému účelu“.

6. Článek 1 směrnice 92/49 uvádí:

„Pro účely této směrnice se rozumí:

[…]

c) ,domovským členským státem‘ členský stát, v němž se nachází sídlo pojišťovny, která kryje riziko;

[…]“

7. Článek 6 hlavy II, nazvané „Přístup k pojišťovací činnosti“, směrnice 92/49 zní:

„Článek 8 směrnice 73/239/EHS se nahrazuje tímto:

,Článek 8

[…]

3. Žádné ustanovení této směrnice nebrání členským státům v tom, aby zachovaly nebo přijímaly právní a správní předpisy požadující schválení zakladatelské smlouvy a stanov nebo jakýchkoli jiných dokumentů, které jsou nezbytné pro běžné provádění dozoru.

Členské státy však nepřijmou předpisy, které by požadovaly předchozí schválení nebo soustavné oznamování všeobecných nebo zvláštních pojistných podmínek, sazeb pojistného, tiskopisů a jiných písemností, které pojišťovna hodlá používat při svém styku s pojistníky.

Členské státy smějí zachovat nebo přijímat nové předpisy o předchozím oznamování nebo schvalování zamýšleného zvýšení pojistných sazeb pouze jako součást obecného systému kontroly cen.

[…]‘“

8. Článek 28 hlavy III, nazvané „Harmonizace podmínek pro provozování pojištění“, směrnice 92/49 zní:

„Členský stát, v němž se nachází riziko, nesmí pojistníkovi bránit v uzavírání smluv s pojišťovnou povolenou za podmínek článku 6 směrnice 73/239/EHS, pokud to není v rozporu s právními předpisy na ochranu obecného zájmu v členském státě, v němž se nachází riziko“.

9. Článek 29 téže hlavy směrnice 92/49 zní následovně:

„Členské státy však nepřijmou předpisy vyžadující předchozí schválení nebo soustavné oznamování všeobecných nebo zvláštních pojistných podmínek, sazebníků pojistného, formulářů a jiných tiskopisů, které pojišťovna hodlá používat při svém styku s pojistníky. Mohou pouze požadovat nesoustavné oznamování uvedených pojistných podmínek a jiných dokladů pro účely ověření dodržování vnitrostátních předpisů, které se týkají pojistných smluv, a tento požadavek nesmí představovat předběžnou podmínku pro výkon činnosti pojišťovny.

Členské státy nesmějí ponechat v platnosti ani přijímat nové předpisy o předběžném oznamování nebo schvalování zamýšleného zvýšení pojistných sazeb s výjimkou případů, kdy je to součástí obecného systému kontroly cen“.

10. Podle čl. 30 odst. 2, obsaženého rovněž v hlavě III směrnice 92/49:

„Bez ohledu na jakékoli opačné ustanovení může členský stát, který ukládá povinnost uzavřít pojištění, požadovat, aby všeobecné a zvláštní podmínky povinného pojištění byly sděleny jeho příslušným orgánům dříve, než se začnou používat“.

11. V čl. 39 odst. 2 a 3 hlavy IV, nazvané „Ustanovení o právu usazování a o volném pohybu služeb“, směrnice 92/49 je obsažena následující úprava:

„2. Členský stát pobočky nebo členský stát, ve kterém jsou poskytovány služby, nesmí přijímat předpisy vyžadující předchozí schválení nebo soustavné oznamování všeobecných nebo zvláštních pojistných podmínek, sazeb pojistného, tiskopisů a jiných písemností, které pojišťovna hodlá používat při svém styku s pojistníky. Může od pojišťovny, která hodlá vykonávat na jeho území pojišťovací činnost v rámci práva usazování nebo volného pohybu služeb, požadovat pouze nesoustavné oznamování těchto podmínek a jiných písemností pro účely ověření toho, že jsou dodržovány vnitrostátní předpisy, přičemž tento požadavek nesmí zakládat předběžnou podmínku pro to, aby pojišťovna mohla vykonávat svou činnost.

3. Členský stát pobočky nebo členský stát, ve kterém jsou poskytovány služby, mohou zachovat nebo zavádět předběžné oznamování nebo schvalování zamýšleného zvýšení pojistných sazeb pouze jako součást obecného systému kontroly cen“.

B – Vnitrostátní právní úprava – Lucembursko

12. Velkovévodské nařízení ze dne 20. prosince 1994 přijaté k provedení čl. 17 odst. 2 a 3 zákona ze dne 7. dubna 1976, v novelizovaném znění, o pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel a o stanovení podmínek pro smlouvy o pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel( ), zavádí mezi jinými systém snížení pojistného po několika letech bez nehody a zvýšení pojistného následkem pojistné události (dále jen „systém bonus‑malus“). Podle článku 3 tohoto nařízení jsou zakázána jakákoli odporující ujednání.

13. Podle článku 7 nařízení se systém bonus-malus uplatní na všechny smlouvy o pojištění občanskoprávní odpovědnosti uzavřené fyzickými osobami týkající se motorových vozidel, která jsou obvykle provozována v Lucembursku. Systém bonus‑malus se proto neuplatní na smlouvy o havarijním pojištění motorových vozidel nebo na smlouvy o pojištění právní ochrany u motorových vozidel uzavřené s fyzickými osobami a na všechny smlouvy o pojištění motorových vozidel uzavřené právnickými osobami.

14. Dle tohoto systému bonus-malus je každý nový pojistník zařazen do stupně 11 stupnice bonus‑malus, což odpovídá 0% bonusu. Beznehodový průběh během v zásadě jednoroční pozorovací lhůty vede ke snížení o jeden stupeň na stupnici, maximálně až na stupeň -3. Pokud je pojistník na tomto stupni, platí pouze 45 % částky základního pojistného. Každá pojistná událost naproti tomu způsobuje zvýšení o tři stupně, přičemž zvyšování končí na stupni 22, což odpovídá 250 % částky základního pojistného.

15. Pro účely tohoto systému jsou za pojistné události považovány jenom ty, jež jsou spojeny s plněním pojistitele ve prospěch poškozené třetí osoby. Zvýšení je proto vyloučeno, pokud nároky poškozené třetí osoby jsou nižší než případná použitelná spoluúčast anebo pokud pojistník uhradí pojistiteli vyplacené pojistné plnění ve lhůtě čtyř měsíců od oznámení o zaplacení.

C – Vnitrostátní právo – Francie

16. Článek L.111-4 francouzského zákona o pojištění( ) zmocňuje ministra hospodářství a financí k zavedení povinnosti používat standardní klauzule v pojistných smlouvách. Toto zmocnění využil ve vztahu k takzvané „klauzuli bonus‑malus“( ): článek A.121‑1 zákona o pojištění v podstatě stanoví, že smlouvy o pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel musí obsahovat klauzuli bonus‑malus, jež je v souladu s ustanoveními přílohy (dále rovněž jen „systém bonus‑malus“).

17. Podle klauzule uvedené v článku A.121-1 zákona o pojištění určuje pojistitel referenční pojistné. Skutečná výše pojistného uloženého pojistníkovi je vypočtena jako násobek tohoto referenčního pojistného a koeficientu snížení resp. zvýšení odvislého od nehodovosti. Podle této kogentní klauzule se hodnota tohoto koeficientu pohybuje mezi 0,5 až 3,5, přičemž každá pojistná událost, s výjimkou první, jež se stane po uplynutí nejméně tří let, v jejichž průběhu byl koeficient ve výši 0,5, způsobuje zvýšení koeficientu o 25 %, a bezeškodní průběh v průběhu jednoroční pozorovací doby snižuje koeficient o 5 %.

18. Na základě fikce začlenění této klauzule do smluv vyjádřené v článku L111‑4 francouzského zákona o pojištění se jakákoli odchylná nebo protichůdná ujednání považují za nesjednaná( ).

III – Skutkový stav, předchozí postup a řízení před Soudním dvorem

19. Vzhledem k tomu, že Komise měla za to, že platné lucemburské a francouzské právní předpisy týkající se pojištění motorových vozidel, a především v nich zakotvená povinnost zohlednění ve smlouvách o pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel systému zařazení sazeb v závislosti na nehodovosti, tedy systému, jenž má dopad na sazby, jsou v rozporu se zásadou svobody sazeb vyplývající ze směrnice 92/49, zaslala Komise dne 7. července 1997 francouzské vládě a dne 25. července 2001 lucemburské vládě dopisem výzvu, aby ve lhůtě dvou měsíců poskytly svá vyjádření.

20. Poté, co francouzská vláda ve svých odpovědích v dopisech ze dne 23. října 1997 a 31. července 1998( ) nevyvrátila podle Komise podezření z porušení Smlouvy, Komise zaslala Francouzské republice dne 20. dubna 2001 a Lucemburskému velkovévodství dne 20. prosince 2001 odůvodněné stanovisko, ve kterém jim vytkla porušení směrnice 92/49 a vyzvala tyto členské státy k přijetí opatření nezbytných k dosažení souladu s tímto stanoviskem, a to ve lhůtě dvou měsíců od jeho doručení. Vláda francouzské republiky odpověděla dopisem ze dne 18. července 2001, vláda Lucemburského velkovévodství odpověděla dopisem ze dne 6. března 2002.

21. Komise měla za to, že jednak Francouzská republika a jednak Lucemburské velkovévodství nesplnily své povinnosti, a podala návrhem ze dne 30. září 2002, zapsaným v rejstříku Soudního dvora téhož dne, žalobu podle článku 226 ES proti jednak Francouzské republice a jednak Lucemburskému velkovévodství.

22. Ve věci C-346/02, týkající se Lucemburského velkovévodství, Komise navrhuje, aby Soudní dvůr:

– určil, že Lucemburské velkovévodství tím, že zavedlo a ponechalo v platnosti systém bonus‑malus, který má automatický a závazný dopad na sazby a vztahuje se na všechny smlouvy o pojištění motorových vozidel uzavřené na lucemburském území fyzickými osobami, bez rozlišení mezi pojišťovacími společnostmi se sídlem v Lucemburském velkovévodství a pojišťovnami provozujícími tam svou činnost prostřednictvím poboček nebo na základě poskytování služeb, v rozporu se zásadou svobody sazeb a odstranění předchozích či soustavných kontrol sazeb a smluv, stanovenou v čl. 6 odst. 3 a v článcích 29 a 39 směrnice 92/49, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z výše uvedené směrnice;

– uložil Lucemburskému velkovévodství náhradu nákladů řízení.

23. Ve věci C-347/02, týkající se Francouzské republiky, Komise navrhuje, aby Soudní dvůr:

– určil, že Francouzská republika tím, že zavedla a ponechala v platnosti systém bonus‑malus, který má automatický a závazný dopad na sazby a vztahuje se na všechny smlouvy o pojištění motorových vozidel uzavřené na francouzském území, bez rozlišení mezi pojišťovacími společnostmi se sídlem ve Francii a pojišťovnami provozujícími tam svou činnost prostřednictvím poboček nebo na základě poskytování služeb, v rozporu se zásadou svobody sazeb a odstranění předchozích či soustavných kontrol sazeb a smluv, stanovenou v čl. 6 odst. 3 a v článcích 29 a 39 směrnice 92/49, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z výše uvedené směrnice;

– uložil Francouzské republice náhradu nákladů řízení.

IV – Právní posouzení

A – Úvodní poznámky k přijatému postupu

24. Vzhledem k tomu, že jednak skutečnosti vytýkané Komisí a jednak argumentace členských států jsou v podstatě shodné v obou řízeních, podrobíme je společnému posouzení. Pouze v případě, že se týkají zvláštních okolností dotčeného členského státu, je nezbytný oddělený přezkum.

25. Komise má za to, že lucemburské a francouzské právní předpisy porušují stejným způsobem směrnici 92/49, protože jimi zavedené zohlednění nehodovosti v rámci systému stupnice sazeb v závislosti na nehodovosti má, podle podmínek stanovených každým systémem, automatický a závazný dopad na sazby. Toto je v rozporu se zásadou svobody sazeb vyplývající ze směrnice 92/49. Jak lucemburská, tak i francouzská vláda naopak zdůrazňují, že jejich vnitrostátní právní předpisy neodporují zásadě svobody sazeb, a to již z toho důvodu, že pojistitelé mají volnost určovat své (základní) sazby. V každém případě jsou vnitrostátní předpisy odůvodněny kategorickými důvody obecného zájmu. Komise se naproti tomu domnívá, že takové odůvodnění je vyloučeno, jelikož směrnice upravuje zásadu svobody sazeb vyčerpávajícím způsobem.

26. S ohledem na to, co bylo uvedeno, je nutno konstatovat, že tato řízení pro nesplnění povinnosti nastolují v podstatě tři otázky. Především je užitečné projednat dosah zásady svobody sazeb. Pouze tak může být stanoveno, zdali dotčená směrnice upravuje vyčerpávajícím způsobem otázku pravidel, která mají následky na sazby, přičemž pokud tomu tak je, případné tento rámec překračující vnitrostátní právní předpisy by nemohly být odůvodněny obecným zájmem.

27. Pokud by se prokázalo, že zásada svobody sazeb není v principiálním rozporu se systémem bonus‑malus takovým, o jaký jde v projednávaných věcech, bylo by třeba kromě toho přezkoumat, v jakém rozsahu omezují napadené vnitrostátní předpisy základní svobody zakotvené v primárním právu a provedené do odvětví pojišťovnictví zejména směrnicí 92/49.

28. Konečně by bylo třeba přezkoumat, zdali odůvodnění předložená žalovanými členskými státy mohou být přijata a obstojí při přezkumu své přiměřenosti.

B – K zásadě svobody sazeb

1. Vyvození zásady svobody sazeb

a) Předmět směrnice 92/49

29. Směrnicí 92/49 byla završena tvorba vnitřního trhu neživotního pojištění, jež byla započata směrnicemi prvních dvou generací( ). Účelem této právní úpravy byla podpora integrace trhu, při současném zajištění vhodné ochrany pro pojistníky( ).

30. Zákonodárce Společenství měl za to, že za účelem dosažení takového cíle je nezbytné definovat podmínky pro provádění pojišťovacích činností na vnitřním trhu akty práva Společenství. Toho bylo dosaženo přijetím společného rámce za účelem harmonizace základních zásad v oblasti dohledu v pojišťovnictví. Jádrem tohoto rámce je koncentrace kontrolní pravomoci v domovském členském státě( ). Takový systém kontroly umožňuje, aby pojišťovací společnosti prováděly svou činnost dle zásady práva usazování anebo svobody poskytování služeb.

31. Kontrola solventnosti pojišťovacích společností, později rovněž pojišťovacích skupin( ) a finančních konglomerátů( ), byla na prvním místě, kdežto kontrola zprostředkovatelské činnosti nejdříve chyběla( ), a kontrola produktů a sazeb, pokud vůbec nějaká byla, se omezila na všeobecnou kontrolu zneužívání( ). Systém jednotné licence s sebou totiž nese zrušení předchozích kontrol pojistných podmínek a sazeb( ).

32. Je rovněž potřeba zdůraznit, že právní předpisy Společenství uplatňované v projednávaném případě uskutečňují poměrně omezenou harmonizaci. Účelem směrnic třetí generace má být především koordinace vnitrostátních kontrolních systémů; harmonizace kontrolních práv byla podle toho provedena pouze v tom rozsahu, v jakém byla shledána nezbytnou pro vytvoření vnitřního trhu( ). Právo pojistných smluv bylo tímto vývojem dotčeno pouze okrajově( ): právo Společenství upravuje pouze kolizní normy a informační povinnost při uzavření pojistné smlouvy.

33. Co se týče svobody sazeb, z toho, co bylo uvedeno, vyplývá, že ta je výsledkem zrušení předchozí kontroly pojistných podmínek a sazeb pojištění. Zdá se nám kromě toho významné, že směrnice 92/49 nesměřuje k úplné harmonizaci všech ustanovení, jež by mohla být významná pro sazby. Nicméně je třeba zdůraznit, že směrnice 92/49 zamýšlela zrušením předchozích kontrol podmínek a sazeb dosáhnout zavedení volného oběhu pojišťovacích produktů ve Společenství( ). Ve svém devatenáctém bodě uvádí: „V rámci vnitřního trhu je v zájmu pojistníka, aby měl přístup k co nejširšímu sortimentu pojistných produktů, které jsou k dispozici ve Společenství, aby si mohl vybrat produkt, který nejlépe vyhovuje jeho potřebám.“ S ohledem na systémy bonus‑malus v projednávaných věcech je třeba dodat, že legislativní vymezení dopadu nehodovosti na sazby formou rigidního systému slev anebo úpravy pojistného je nezbytně doprovázeno snížením počtu produktů, poněvadž pojišťovací společnosti nemohou v tomto ohledu nabízet žádné vlastní modely.

b) Rozsudek Soudního dvora ze dne 25. února, Komise v. Itálie

34. V této věci( ) napadla Komise vnitrostátní právní úpravu zavádějící systém zmrazení cen, jenž byl uplatňován na všechny smlouvy o pojištění občanskoprávní odpovědnosti vyplývající z provozu motorových vozidel proti riziku na italském území, bez rozlišení mezi národními pojišťovacími společnostmi a takovými, které provádějí svou činnost prostřednictvím poboček nebo na základě volného poskytování služeb.

35. Italská vláda přiznala omezení svobody sazeb pro pojišťovací společnosti, ale dovolávala se výjimky uvedené v čl. 8 odst. 3 třetím pododstavci směrnice 73/239/EHS( ), pokud jde o součásti obecného systému kontroly cen.

36. Soudní dvůr v bodě 28 svého rozsudku připomněl, že „v souladu s čl. 8 odst. 3 třetím pododstavcem směrnice 73/239, čl. 29 druhým pododstavcem a čl. 39 odst. 3 směrnice 92/49 členské státy smějí zachovat nebo přijímat nové předpisy o předchozím oznamování nebo schvalování zamýšleného zvýšení pojistných sazeb pouze jako součást obecného systému kontroly cen“.

37. Podle Soudního dvora „z toho jasně vyplývá, že zákonodárce Společenství jednoznačně mínil zaručit zásadu svobody sazeb v oblasti neživotního pojištění, včetně povinného pojištění, jako je pojištění občanskoprávní odpovědnosti spojené s provozem motorových vozidel. Tato zásada s sebou nese zákaz jakýchkoli systémů předchozího nebo soustavného oznamování a schvalování sazeb, které pojišťovací společnost zamýšlí používat ve svých vztazích s pojistníky“( ).

38. K přípustným výjimkám se Soudní dvůr se vyjádřil následovně: „Jediná výjimka z této zásady, která je připuštěna směrnicí 92/49, se týká předchozího oznamování a schvalování zvýšení sazeb ,v rámci obecného systému kontroly cen‘“( ).

Soudní dvůr pokračoval: „Článek 28 směrnice 92/49 umožňuje členskému státu, ve kterém se nachází riziko, aby zabránil pojistníkovi v uzavření smlouvy, pokud tato smlouva je v rozporu s právními předpisy týkajícími se obecného zájmu platnými v tomto státě.

Nicméně toto ustanovení nemůže být v žádném případě vykládáno tak, aby zbavovalo užitečného účinku ustanovení zmíněná v bodě 28 tohoto rozsudku, která výslovně vyjadřují důvody ospravedlňující výjimku ze zásady svobody sazeb. Takový závěr je potvrzený skutečností, že článek 28 směrnice 92/49 bezprostředně předchází ustanovení spadajícímu do stejné kapitoly, které výslovně opakuje zákaz pro členské státy omezovat svobodu sazeb jinak než jako součást obecného systému kontroly cen“( ).

39. V tomto rozsudku Soudní dvůr výslovně uznal zásadu svobody sazeb. Nechal se přitom zjevně vést souvislostí existující mezi zrušením předchozích kontrol a svobodou sazeb. Nicméně pokud se vezme v úvahu, že omezení svobody sazeb nebylo ve věci Komise v. Itálie zpochybňováno, vyvstává otázka ohledně dosahu této zásady. V projednávaných věcech je totiž možné si klást otázku, zda se týkají samotného principu zásady svobody sazeb.

2. Dosah zásady svobody sazeb

a) Hlavní argumenty účastníků řízení

40. Komise uplatňuje, že systémy bonus‑malus v projednávaných případech jsou v rozporu se zásadou svobody sazeb. Tuto zásadu dovozuje, přičemž se opírá o výše zmíněné rozsudky ze dne 11. května 2000, Komise v. Francie,( ) a ze dne 25. února 2003, Komise v. Itálie( ), jednak ze zrušení předchozích kontrol podmínek a sazeb, a jednak z účelu směrnice zajistit volné nabízení pojišťovacích produktů ve Společenství.

41. Tato zásada je podle ní v rozporu s vnitrostátními právními předpisy, podle kterých musí některé události objevující se v průběhu trvání pojistné smlouvy mít závazně a v rozsahu stanoveném zákonem dopad na výši sazeb. Komise nicméně zdůrazňuje, že nezpochybňuje možnost členských států zavést stupnici zohledňující pojistné události způsobené pojištěnými anebo dokonce jednotný systém třídění sazeb v závislosti na nehodovosti. Prohlašuje, že by podle ní zařazení do tříd nehodovosti bez předepsaných koeficientů snížení nebo zvýšení pojistného nebo sazeb nevyvolávalo výhrady, poněvadž pojišťovací společnosti by v takovém případě měly možnost volně posoudit finanční následky rozličných faktorů, jako jsou například počet nehod, závažnost způsobených škod anebo nezpůsobilost řidiče.

42. Lucemburská vláda má naopak za to, že zásada svobody sazeb je v rozporu s povinností předchozího nebo soustavného oznamování nebo schvalování sazeb. Je tedy podle ní možné vyloučit, že lucemburský systém bonus‑malus zasahuje do této zásady, poněvadž neobsahuje povinnost takového typu. Lucemburská vláda v této souvislosti zdůrazňuje, že v Lucembursku může být pojistné stanoveno volně. Dotčené vnitrostátní právní předpisy se vztahují pouze na jeho přizpůsobení v závislosti na nehodovosti. Systém bonus‑malus se proto týká pouze jednoho prvku sazeb, což umožňuje rovněž vyloučit jakékoli narušení soutěže prostřednictvím sazeb.

43. Francouzská vláda argumentuje v podstatě stejným způsobem jako vláda lucemburská. Varuje před absolutizováním zásady svobody sazeb. V každém případě je potřeba články 6, 29 a 39 směrnice vykládat ve světle článku 28 téže směrnice.

44. Francouzská vláda se kromě toho opírá o rozsudek ze dne 7. června 1983, Komise v. Itálie( ), jakož i o rozsudek Cullet( ), jejichž řešení lze podle ní použít obdobně na projednávanou věc.

b) Posouzení

45. Diskuse o zásadě svobody sazeb se ve skutečnosti týká ani ne tak jejího dosahu jako přípustných odchylek od ní. Pokud totiž lze mít za to, že směrnice 92/49 kromě zrušení předchozích kontrol sazeb a podmínek stanoví všeobecnou svobodu sazeb, vyplývá z toho, že tato úprava je vyčerpávající – což má za následek, že jsou přípustné pouze takové výjimky z této zásady, které jsou výslovně stanoveny v samotné směrnici 92/49. Pokud lze naopak mít za to, že zásada svobody sazeb má omezený dosah, je třeba ověřit, v jakém rozsahu mohou být právní předpisy členského státu, jež mají vliv na sazby, odůvodněny kategorickými důvody obecného zájmu.

46. Je potřeba předem podotknout, že rozsudek ze dne 25. února 2003, Komise v. Itálie( ), neobjasnil tuto otázku konečně, poněvadž nebylo zpochybněno, že právní předpisy kritizované ve zmíněné věci bylo třeba posuzovat jako omezení svobody sazeb.

47. Francouzská vláda ne bezdůvodně zdůrazňuje, že směrnice 92/49 nezmiňuje zásadu svobody sazeb výslovně. Výjimka zavedená čl. 8 odst. 3 směrnice 73/239, ve znění směrnice 92/49, se nevztahuje ke svobodě sazeb všeobecně, ale (pouze) na případné mechanismy předchozí kontroly anebo na povinnosti soustavného oznamování.

48. Přitom v rozsahu, v jakém je zásada svobody sazeb vyjádřením zrušení předchozí kontroly sazeb nebo případných povinností soustavného oznamování, je její smysl, jak vyplývá z rozsudku ze dne 25. února 2003, Komise v. Itálie, jasný. Zůstává pouze otázkou, zdali tato zásada rovněž brání právním předpisům členských států, které se skutečně týkají tvorby sazeb pojišťovacími společnostmi, jako např. v projednávané věci, vzhledem k tomu, že upravují určité prvky sazebníku, ale nemohou být kladeny na roveň předchozí kontrole sazeb anebo povinnosti soustavného oznamování.

49. V této souvislosti se málo nápomocným jeví odkaz na cíl volného nabízení pojišťovacích produktů ve Společenství sledovaný směrnicí 92/49. Cíl volného nabízení je totiž doprovázen výhradou v článku 28 směrnice 92/49, tedy je sledován s výhradou uplatnění právních ustanovení na ochranu obecného zájmu platných v členském státě, ve kterém se nachází riziko [na rozdíl od domovského členského státu ve smyslu čl. 1 písm. c) směrnice 92/49]. Směrnice 92/49 takto přejímá důvody ospravedlňující omezení základních svobod zakotvených ve Smlouvě( ).

50. Přitom pokud se vychází ze zásady, že směrnice harmonizovala všechna ustanovení s vlivem na sazby( ), pak se nelze opírat o článek 28 směrnice 92/49. Rozšíření dosahu zásady svobody sazeb, jemuž je nakloněna Komise, znamená, že svoboda sazeb mimo svou hlavní oblast, tedy zrušení předchozí kontroly sazeb, jakož i povinností soustavného oznamování, navíc zcela vylučuje i to, aby členské státy mohly přijmout právní předpisy s vlivem na sazby. Přístup Komise je tedy naprosto soudržný, když vyžaduje, aby řešení rozsudku ze dne 25. února 2003, Komise v. Itálie, bylo použito na projednávané věci obdobně: pouze obecný systém kontroly cen by umožnil výjimky ze zásady svobody sazeb v jejím širokém pojetí; článek 28 nemůže zbavit tento vztah zásady k výjimce jeho praktického účinku.

51. Je nicméně otázkou, zda široké pojetí svobody sazeb, a tedy oblasti harmonizované směrnicí, může být přesvědčivé.

52. Je třeba varovat před nadměrným rozšířením zásady svobody sazeb, poněvadž toto dostatečně nezohledňuje ani literu, ani uspořádání směrnice 92/49, a navíc může způsobit závažné rozpory v posouzení a obtíže s vymezením.

53. Zaprvé ani ze znění, ani z uspořádání směrnice 92/49 nevyplývá, že zákonodárce Společenství chtěl nad rámec zrušení předchozí kontroly podmínek a sazeb, jakož i případných povinností soustavného oznamování poskytnout absolutní svobodu sazeb tak, že by členské státy zásadně nemohly přijmout právní předpisy s vlivem na sazby( ).

54. V této souvislosti je třeba vzít v úvahu, že pojištění jako takové je čistě právním produktem, s tím následkem, že jakýkoli zásah do svobody sazeb, ať již určením minimálního krytí anebo zákazem určitých doložek stanovujících mezi jiným rozsah krytí, se dotýká samotného produktu, a má proto vliv, i když nepřímý, na sazby. Pokud by se vycházelo z širokého pojetí svobody sazeb, pak by toto zavazovalo k pracnému rozlišení, především pokud jde o její praktické uplatnění, navíc nepodloženému z technického hlediska, mezi předpisy týkajícími se zaprvé podmínek smlouvy, jejichž vliv na sazby je z důvodu jejich samotné povahy obtížně určitelný( ), a předpisy, jejichž vliv na sazby vyplývá z toho, že upravují jeden prvek sazebníku. Přitom právě systémy bonus‑malus spadají pravděpodobně do obou kategorií.

55. Zároveň se ukazuje, že v oblasti pojištění je svoboda sazeb těsně spojena se svobodou smluvní. Komise nicméně nikdy neobhajovala hledisko, podle kterého by bylo potřeba smluvní svobodu chápat tak, že zásadně zakazuje jakékoli omezení smluvní svobody například formou vnitrostátního práva o pojistné smlouvě. Naopak je všeobecně přijímáno, že případná omezení volného nabízení pojišťovacích produktů, jež jsou nezbytným následkem vnitrostátních předpisů přijatých pro ochranu pojistníků, mohou být odůvodněná, pokud se u nich jedná o ustanovení z důvodu obecného zájmu.

56. Konečně nadměrná absolutizace svobody sazeb obhajovaná Komisí nemůže obstát rovněž z toho důvodu, že v jiném kontextu, na základě jiných posouzení, Komise sama usiluje o úpravu některých prvků sazebníku: spokojíme se zde s odkazem na její iniciativu směřující k vyloučení určitých prvků sazebníku založených na rozlišování podle pohlaví( ).

3. Mezitímní výsledek

57. Zásada svobody sazeb podle článků 6, 29 a 39 směrnice 92/49 nebrání vnitrostátní právní úpravě takové, jako je úprava dotčená ve věcech C‑346/02 a C‑347/02.

58. Je nicméně ještě potřeba ověřit, zdali Komise mohla identifikovat další významné překážky pro sledované vytvoření vnitřního trhu s pojištěním, vyplývající z dotčených vnitrostátních právních předpisů.

C – Systémy bonus-malus s automatickými a závaznými dopady jako překážky vytvoření vnitřního trhu s pojištěním

1. Hlavní argumenty účastníků řízení

59. Podle názoru francouzské vlády, potvrzeného v žalobní odpovědi, je třeba, vzhledem k tomu, že zásada svobody sazeb nemá takový dosah, jaký jí připisuje Komise, poměřovat systém bonus‑malus měřítkem zásady volného poskytování služeb vyjádřené v článku 49 ES.

60. Lucemburská vláda rovněž uplatnila, opírajíc se o pátý bod odůvodnění směrnice 92/49, že harmonizace vyplývající z této směrnice je neúplná a omezuje se v podstatě na kontrolně právní prvky. Z toho vyplývá, že sazby pojistného nejsou předmětem této harmonizace; Lucemburské velkovévodství proto může z důvodu obecného zájmu zachovat svůj platný systém bonus‑malus. Tento názor je podle ní potvrzen jak v devatenáctém bodě odůvodnění směrnice, tak i v jejím článku 28.

61. Komise na tyto argumenty lucemburské a francouzské vlády neodpověděla výslovně. Z jejích vývodů nicméně vyplývá, že pokud by Soudní dvůr usoudil, že harmonizace, co se týče systémů bonus‑malus, chybí, bylo by třeba ověřit odůvodněnou povahu případných omezení základních svobod zakotvených ve Smlouvě a provedených směrnicí 92/49 s ohledem na článek 28 směrnice 92/49.

2. Posouzení

62. Je nejprve třeba podotknout, že názor francouzské vlády se jeví v každém případě jako nepříliš přesvědčivý. Pokud by se totiž Soudní dvůr domníval, že částečná harmonizace pojistného práva, jíž se snaží dosáhnout směrnice, se nevztahuje na systémy bonus‑malus, nemohl by zkoumat dotčené systémy bonus‑malus s ohledem na primární právo, a to z toho pouhého důvodu, že Komise nenavrhovala takové zjištění. V souladu s ustálenou judikaturou Soudního dvora( ) by tedy bylo třeba žalobu Komise zamítnout.

63. Kromě toho je třeba poznamenat, že systémy bonus-malus neovlivňují pouze volný pohyb služeb, ale rovněž, ba především( ), svobodu usazování dle článku 43 ES.

a) Volné nabízení pojišťovacích produktů jako projev, v sekundárním právu, svobody usazování a volného poskytování služeb

64. Vzhledem k tomu, že účelem směrnice 92/49 je vytvoření vnitřního trhu v odvětví pojišťovnictví, je třeba přijmout, že zajišťuje provedení základních svobod zakotvených ve Smlouvě do této oblasti, tedy volného pohybu služeb, a přispívá tedy k jejich zajišťování.

65. V této souvislosti dotyčné členské státy nezpochybňují, že jejich příslušné systémy bonus-malus ovlivňují volné nabízení pojišťovacích produktů, v projednávaném případě smlouvy o pojištění občanskoprávní odpovědnosti u motorových vozidel, a zavazují pobočky pojišťovacích společností, jejichž sídlo se nachází na území jiného členského státu, nebo zahraniční společnosti nabízející své produkty v režimu volného pohybu služeb k odpovídajícím změnám podmínek a sazeb( ).

66. Je třeba zdůraznit, že skutečnost, že sekundární právo Společenství neharmonizovalo plně právní předpisy týkající se sazeb, nevylučuje v žádném případě možnost porušení zásady volného nabízení. Toto má zvláštní význam pro přípustnost výjimek.

b) Závěry, pokud jde o kritérium posouzení

67. Nad rámec zajištění svobody sazeb zrušením předchozí kontroly sazeb, jakož i případných povinností soustavného oznamování, o které v projednávaném případě nejde, zajišťuje směrnice 92/49 volné nabízení pojišťovacích produktů. Komise tedy právem použila směrnici 92/49 jako kritérium posouzení pro ověření, zda systémy bonus‑malus v těchto řízeních neporušují právo Společenství.

68. Jelikož tyto systémy ovlivňují volné nabízení pojišťovacích produktů ve Společenství, jsou tudíž úplně v rozporu se směrnicí 92/49, ledaže by bylo třeba je považovat za právní předpisy obecného zájmu ve smyslu článku 28 směrnice 92/49.

D – Odůvodnění důvody obecného zájmu

1. Hlavní argumenty účastníků řízení

69. Jak lucemburská, tak i francouzská vláda považují dotčené systémy bonus‑malus v projednávaných případech za právní ustanovení obecného zájmu.

70. Komise odpovídá logicky na tuto argumentaci pouze podpůrně, poněvadž se domnívá, že jakékoli odůvodnění je vyloučeno.

a) Hlavní argumenty ve věci C-346/02

71. Lucemburská vláda odkazuje zejména na rozsudek Gräbner( ), a vysvětluje, že vnitrostátní opatření omezující výkon základních svobod zaručených Smlouvou mohou být odůvodněna pouze tehdy, pokud splňují čtyři podmínky: musejí se uplatnit nediskriminačním způsobem, odpovídat naléhavým důvodům obecného zájmu, být způsobilá zaručit uskutečnění cíle, který sledují, a nepřekročit meze toho, co je k dosažení tohoto cíle nezbytné.

72. Lucemburská vláda má za to, že lucemburský systém bonus-malus splňuje tyto podmínky. Je uplatňován nediskriminačním způsobem. Důvody obecného zájmu, které ho odůvodňují, jsou Soudním dvorem uznaná ochrana spotřebitelů ( ), jakož i Soudním dvorem uznaná bezpečnost silničního provozu( ).

73. Podle Lucemburského velkovévodství slouží systém bonus-malus k ochraně spotřebitele tím, že zvyšuje transparentnost sazeb a zakotvuje určitá omezení případných zvýšení na základě nehodovosti anebo z důvodu nedostatku zkušeností za volantem. Protože systém umožňuje vzít v úvahu nehodovost, vytváří navíc pobídku k řízení opatrným a zodpovědným způsobem.

74. Dotčený systém nepřekračuje mez potřebnou pro dosažení těchto cílů: uplatňuje se pouze na fyzické osoby a ponechává plnou svobodu pojišťovacím společnostem stanovit částku základního pojistného dle jejich vlastních výpočtů.

75. Komise má za to, že tyto cíle je možné dosáhnout i méně omezujícími způsoby, zejména upuštěním od legislativního vymezení dopadů zařazení do příslušných tříd nehodovosti na sazby. Je navíc možné pochybovat o tom, zda je tento systém schopen zvýšit bezpečnost silničního provozu, poněvadž se uplatňuje pouze na omezený okruh osob a nebere v úvahu všechny pojistné události.

b) Hlavní argumenty ve věci C-347/02

76. Francouzská vláda odkazuje na rozsudek SETTG( ) a připomíná, že volný pohyb služeb může být omezen pouze právními předpisy, jež jsou odůvodněné naléhavými důvody obecného zájmu a jež se uplatňují na všechny osoby nebo společnosti vykonávající činnosti na území přijímajícího státu. Omezení musejí být zejména způsobilá zaručit uskutečnění cíle, který sledují, a nesmí překročit meze toho, co je k dosažení tohoto cíle nezbytné.

77. Francouzský systém bonus-malus se podle ní uplatňuje stejným způsobem na všechny společnosti vykonávající svou činnost na území státu. Sledovanými důvody obecného zájmu jsou ochrana spotřebitelů a bezpečnost silničního provozu( ).

78. Ohledně ochrany spotřebitelů francouzská vláda zdůrazňuje z tohoto systému plynoucí omezení kolísání pojistného, což zase ovlivňuje pozitivně vývoj pojistného a omezuje riziko nepojištění. Navíc je možné konstatovat určitou transparentnost sazeb.

79. Co se týče bezpečnosti silničního provozu, francouzská vláda předkládá studie prokazující, že zohlednění častého výskytu pojistných událostí jako prvku sazebníku má celkově pozitivní vliv na chování pojištěných řidičů.

80. Francouzská vláda konečně tvrdí, že neexistují méně omezující opatření, neboť pozitivní účinky systému na ochranu spotřebitelů a bezpečnost silničního provozu vyplývají právě z jeho závazné povahy.

81. Komise v tomto ohledu hájí v podstatě stejný názor jako vůči lucemburské vládě ve věci C‑346/02.

2. Posouzení

82. Je třeba nejprve podotknout, že pro předejití opakování je vhodné postupovat formou odkazů, protože argumentace obou členských států obsahuje podobnosti. Samostatný přezkum jednotlivých systémů bonus‑malus je nicméně nezbytný ve zbývající části, za účelem patřičného zohlednění jejich zvláštních rysů.

83. Aby mohla být prokázaná omezení volného nabízení pojišťovacích produktů ve Společenství( ) zavedená systémy bonus‑malus považována za odůvodněná, muselo by být doloženo, že se uplatňují nediskriminačním způsobem, odpovídají naléhavým důvodům obecného zájmu, jsou způsobilá zaručit uskutečnění cíle, který sledují, a nepřekračují meze toho, co je k dosažení tohoto cíle nezbytné. Navíc musí být zajištěno, aby se dotčené systémy nepřekrývaly s rovnocennými ustanoveními platnými v domovském členském státě( ).

a) Transparentnost sazeb a ochrana spotřebitele

84. Není sporné, že ochrana spotřebitele je jedním z důvodů obecného zájmu, jež mohou odůvodnit omezení základních svobod( ). Komise rovněž nezpochybnila, že se u obou dotčených systémů jedná o opatření použitelná bez rozlišení.

i) Ve věci C-346/02

85. Vysvětlení lucemburské vlády o vhodné a přiměřené povaze vnitrostátního systému bonus‑malus s ohledem na dosažení cílů ochrany spotřebitelů se ukazují jako málo odůvodněná.

86. Argumenty vycházející z transparentnosti sazeb jsou v rozporu s vývody lucemburské vlády ohledně v zásadě podle jejího názoru existující svobody sazeb v Lucemburském velkovévodství. Jestliže totiž pojišťovací společnosti činné v Lucembursku mohou zásadně stanovit sazby pojistného volně a systém bonus‑malus se týká pouze jednoho prvku sazebníku, není zjevné, v jakém rozsahu by tento systém mohl ovlivnit transparentnost pojistného a příspěvků. Jinými slovy: jednotné stanovení koeficientů vyplývající ze zohlednění nehodovosti a jejich uplatnění na základní pojistné vůbec neovlivňují případnou srovnatelnost tohoto základního pojistného s pojistným jiných pojistitelů.

87. Rovněž argument omezení výkyvů pojistného nemůže z několika důvodů přesvědčit.

88. Vzhledem k tomu, že systémy bonus-malus vymezením maximálních koeficientů stanoví hranice zohlednění nehodovosti anebo nedostatku zkušeností některých pojistníků, přispívají jistě k zajištění existence nabídky pojištění dostatečné k tomu, aby takoví řidiči nebyli z finančních důvodů odrazováni pojištění uzavřít. Nicméně, jak již Komise poznamenala, není v praxi ověřeno, že zrušení systému třídění sazeb s ohledem na nehodovost způsobuje zvýšení počtu nepojištěných řidičů. Kromě toho se lze ztotožnit s vyjádřením Komise, podle kterého povolené koeficienty od 0,5 do 2,5 umožňují kolísání pojistného anebo příspěvků od 1 do 5 a povolují tedy významné výkyvy; jeví se tudíž poněkud hypotetickým, že by tento systém zaručoval „dostupné“ pojistné.

89. Je třeba mimoto připomenout, že ochrana proti nepojištěným řidičům je jedním z cílů směrnic o pojištění automobilů( ); vnitrostátní opatření členských států v této oblasti by se rovněž a zejména nejevila jako neproblematická.

90. Co se týče argumentu vycházejícího ze skutečnosti, že systémy bonus-malus stanovením minimálního koeficientu omezují za účelem zajištění solidarity mezi pojištěnými slevy, které mohou využívat dobří řidiči za nezpůsobení nehody, postačí poznamenat, že kontrolní orgány mají možnost, dokonce i při absenci takového systému bonus-malus jako v projednávaném případě, postupovat v rámci takzvané kontroly zneužití proti nadměrným slevám, které by mohly případně ohrozit schopnost pojišťovacích společností plnit své závazky.

ii) Ve věci C-347/02

91. Úvahy týkající se fungování lucemburského systému bonus-malus lze v plném rozsahu vztáhnout obdobně na francouzský systém bonus-malus, nicméně s upřesněním, že koeficienty přípustné v této zemi v rozmezí od 0,5 do 3,5 umožňují změnu pojistného nebo příspěvků v poměru 1 ku 7.

b) Bezpečnost silničního provozu

92. Zvyšování bezpečnosti silničního provozu patří k uznaným důvodům obecného zájmu( ). Otázkou je, zda tyto systémy bonus-malus sledují tento cíl způsobem odpovídajícím zásadě proporcionality.

i) Ve věci C-346/02

93. Ze dvou ohledů se jeví pochybným, zda je lucemburský systém bonus-malus schopen zvýšit bezpečnost silničního provozu.

94. Jednak se oblast použití lucemburského systému omezuje pouze na fyzické osoby. Přitom, pokud se vezme v úvahu výrazný význam leasingu ve Velkovévodství( ), je nutno konstatovat, že se lucemburský systém bonus‑malus nedotýká značné části účastníků silničního provozu.

95. Kromě toho je třeba poznamenat, že podle lucemburského systému je zařazení do určité třídy spojeno s vozidlem. Zařazení je zajisté převedeno na náhradní vozidlo; převedení zařazení je naopak vyloučeno v případě koupě druhého vozidla. Není jasné, z jakých důvodů je pojištěný řidič zařazen rozlišně podle toho, jaký automobil užívá, zvláště když toto rozlišné zařazení nevyplývá ze statisticky zakotveného „sklonu k nehodám“ každého vozidla.

96. Jestliže si členský stát přeje zajistit bezpečnost silničního provozu taktéž tvořením pojistných sazeb, je možné si představit systémy, v jejichž rámci by případná odnětí bodů na základě předpisů o řidičských průkazech, tak jak jsou v platnosti jak v Lucembursku, tak i ve Francii, měla vliv na výpočet pojistného a které by současně méně ovlivnily svobodné tvoření sazeb a produktů, například protože zákon nepředepisuje efektivní rozsah úpravy pojistného. Je možné, že by takové systémy umožnily lepší zohlednění skutečného chování řidiče.

ii) Ve věci C-347/02

97. Výše uvedená úvaha může být vztažena rovněž na francouzský systém.

98. Mimoto francouzská vláda ve svých argumentech prokázala, že zohlednění nehodovosti jako prvku tvoření sazeb při výpočtu pojistného přispívá k bezpečnosti silničního provozu tím, že pojištění řidiči se finančně účastní na následcích svého chování za volantem. Fenomén morálního rizika („moral hazard“), když svědomitost osoby pojištěné z titulu odpovědnosti se zmenšuje po uzavření pojištění, je nicméně všeobecným jevem pojištění odpovědnosti; existuje tedy stále pojistně-matematická potřeba vytvářet pobídky v opačném směru, ve formě vyloučení z pojištění nebo ustanovení o spoluúčasti. Francouzská vláda nicméně neprokázala, že na toto morální riziko je třeba odpovídat legislativními opatřeními. Naopak se jeví jako více pravděpodobné, že trh by již z pojistně‑matematických důvodů nabídl stejně účinné systémy( ) směřující k tomuto účelu.

99. Francouzská vláda rovněž nemohla prokázat, že počet obětí silničních nehod byl nižší v členských státech, kde existuje právní systém bonus‑malus, než v členských státech, kde takové systémy vyplývají z praxe na trhu nebo kde právní předpisy nemají vliv na strukturu sazeb( ).

100. V důsledku toho dospíváme k závěru, že účelem dotyčných systémů bonus‑malus je omezení volného nabízení pojišťovacích produktů ve Společenství, přičemž toto omezení se nám nejeví být odůvodněným důvody obecného zájmu.

V – Náklady

101. Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu Soudního dvora bude účastníku řízení, který byl ve sporu neúspěšný, uložena náhrada nákladů řízení, pokud účastník, který byl ve sporu úspěšný, náhradu nákladů ve svém návrhu požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a Lucemburské velkovévodství a Francouzská republika byly ve sporu neúspěšné, je namístě jim uložit náhradu nákladů řízení.

VI – Závěry

102. S ohledem na výše uvedené navrhujeme, aby Soudní dvůr rozhodl takto:

1. Ve věci C-346/02

– Lucemburské velkovévodství tím, že v rozporu se zásadou volného nabízení pojišťovacích produktů ve Společenství stanovenou v čl. 6 odst. 3 a v článcích 29 a 39 Směrnice Rady 92/49/EHS zavedlo a ponechalo v platnosti systém bonus‑malus, který má automatický a závazný dopad na sazby a vztahuje se na všechny smlouvy o pojištění občanskoprávní odpovědnosti u motorových vozidel uzavřené na lucemburském území fyzickými osobami, bez rozlišení mezi pojišťovacími společnostmi se sídlem v Lucembursku a pojišťovnami provozujícími tam svou činnost prostřednictvím poboček nebo na základě poskytování služeb, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z výše uvedené směrnice;

– Lucemburskému velkovévodství se ukládá náhrada nákladů řízení.

2. Ve věci C-347/02

– Francouzská republika tím, že v rozporu se zásadou volného nabízení pojišťovacích produktů ve Společenství stanovenou v čl. 6 odst. 3 a v článcích 29 a 39 Směrnice Rady 92/49/EHS zavedla a ponechala v platnosti systém bonus‑malus, který má automatický a závazný dopad na sazby a vztahuje se na všechny smlouvy o pojištění občanskoprávní odpovědnosti u motorových vozidel uzavřené na francouzském území, bez rozlišení mezi pojišťovacími společnostmi se sídlem ve Francii a pojišťovnami provozujícími tam svou činnost prostřednictvím poboček nebo na základě poskytování služeb, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z výše uvedené směrnice;

– Francouzské republice se ukládá náhrada nákladů řízení.