STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

JÁNA MAZÁKA

přednesené dne 18. listopadu 2008 ( 1 )

Věc C-350/07

Kattner Stahlbau GmbH

v.

Maschinenbau- und Metall- Berufsgenossenschaft

„Hospodářská soutěž — Články 81 ES, 82 ES a 86 ES — Povinné členství v subjektu poskytujícím pojištění proti pracovním úrazům a nemocem z povolání — Pojem ‚podnik‘ — Zneužití dominantního postavení — Volný pohyb služeb — Články 49 ES a 50 ES — Omezení — Odůvodnění — Riziko závažného zásahu do finanční rovnováhy systému sociálního zabezpečení“

1. Landessozialgericht (Vrchní soud pro sociální záležitosti), Sasko, žádá Soudní dvůr, aby určil, zda takový subjekt, jakým je Maschinenbau- und Metall- Berufsgenossenschaft (dále jen „MMB“), který poskytuje pojištění proti pracovním úrazům a nemocem z povolání, má být považován za podnik ve smyslu článků 81 ES a 82 ES. Nadto si předkládající soud přeje zjistit, zda povinné členství uložené německým právním řádem některým zaměstnavatelům v takových subjektech, jakým je MMB ( 2 ), porušuje pravidla Smlouvy, zejména pravidla o svobodě poskytovat nebo přijímat služby.

I – Vnitrostátní právní rámec

2. Hlava VII zákoníku sociálního práva (Sozialgesetzbuch) se zabývá povinným úrazovým pojištěním (dále jen „SGB VII”) ( 3 ). Ustanovení § 152 SGB VII nadepsaného „Rozdělení závazků“ stanoví: „1. Příspěvky se stanoví po uplynutí kalendářního roku, ve kterém nároky na příspěvky v zásadě vznikly, formou dávky na základě rozdělení závazků. Taková dávka musí pokrývat nároky uplynulého roku a zahrnovat příspěvky, které jsou nezbytné pro vytvoření dostatečné rezervy. Příspěvky krom toho mohou být vybírány pouze za účelem vytvoření fondů pro provozní kapitál.“

3. Ustanovení § 153 SGB VII, nadepsaného „Vyměřovací základ“, stanoví: „1. Příspěvky se vypočtou, s výhradou následujících ustanovení, na základě potřeb financování (dávková povinnost), mezd a platů pojištěných osob a kategorií rizikovosti. 2. Mzdy a platy pojištěných osob jsou základem pro příspěvky až do výše jejich maximálních ročních příjmů. 3. Nařízení mohou stanovit minimální vyměřovací základ odpovídající minimální roční mzdě nebo platu pojištěných osob, které dosáhly 18 let věku. […] 4. Při výpočtu příspěvků se riziko úrazu v podniku nevezme v úvahu zcela nebo zčásti v rozsahu, v němž jsou výdaje na důchody, dávky v případě smrti a vyrovnání: 1. založeny na škodě nebo úrazu způsobených pojištěnými riziky v takových podnicích, pokud uvedená škoda nebo úraz skončily nebo jejich účinky ustaly před uplynutím čtvrtého roku přecházejícího roku, ve kterém mají být příspěvky rozděleny, nebo 2. založeny na škodě nebo úrazu způsobenými pojištěnými riziky, které poprvé nastaly nebo se poprvé projevily před uplynutím čtvrtého roku předcházejícího roku, ve kterém mají být příspěvky rozděleny. Celková částka výdajů, která je v souladu s první větou tohoto odstavce přidělena podnikům bez ohledu na úroveň úrazového rizika, nesmí překročit 30 % celkových výdajů, pokud jde o důchody, dávky v případě smrti a vyrovnání. Prováděcí předpisy budou stanoveny nařízením.“

4. Ustanovení § 157 SGB VII, nadepsaného „Tabulka pojistných rizik“, stanoví: „1. Podniky zodpovědné za poskytování úrazového pojištění samostatně vytvoří tabulku pojistných rizik. Uvedená tabulka pojistných rizik stanoví kategorie rizikovosti tak, aby příspěvky mohly být vybírány odstupňovaně. […] 2. Tabulka pojistných rizik se dělí na tarifní položky stanovící kategorie osob vystavených rizikům v závislosti na srovnání rizik, založeném na obecně přijímaných pojistných zásadách. […] 3. Kategorie rizikovosti se vypočítají v závislosti na vztahu mezi vyplácenými dávkami a mzdami nebo platy. […]“

5. Ustanovení § 176 SGB VII, nadepsaného „Povinnost vyrovnání“, stanoví, že v rozsahu, v němž „1. jsou náklady profesního sdružení na důchody více než 4,5násobně vyšší nežli průměrné náklady na důchody profesních sdružení, nebo 2. náklady na důchody profesního sdružení, které rozděluje alespoň 20 % a ne více nežli 30 % svých výdajů na důchody, dávky pro případ úmrtí a náhrady podle § 153 odst. 4 podnikům, aniž by byla vzata v úvahu úroveň úrazového rizika, přesáhnou trojnásobek průměrných nákladů na důchody profesních sdružení, nebo 3. náklady na vyrovnání profesního sdružení přesáhnou pětinásobek průměrných nákladů na vyrovnání profesních sdružení, mezi sebou profesní sdružení rozdělí přebývající náklady. Pokud částka, jež má být uhrazena podle odstavce 2 výše přesáhne částku, kterou mezi sebe profesní sdružení rozdělují bez ohledu na stupeň úrazového rizika, sníží se na tuto částku.“

II – Původní řízení a předkládací usnesení

6. Kattner Stahlbau GmbH (dále jen „Kattner“) je společností s ručením omezeným, která byla založena dne 13. listopadu 2003 a zahájila činnost dne . Oznámením ze dne MMB informovala Kattner, že příslušným zákonným poskytovatelem úrazového pojištění pro společnost Kattner je MMB. Kattner byla zaregistrována podle § 136 SGB VII pod členským číslem 600212360. Dotčené oznámení rovněž obsahovalo rozhodnutí o členství Kattner v MMB.

7. Dopisem ze dne 1. listopadu 2004 Kattner vypověděla své povinné členství v MMB s účinností ke konci roku 2004. Podle předkládacího usnesení Kattner zamýšlela získat proti existujícím rizikům soukromé pojištění.

8. Oznámením ze dne 15. listopadu 2004 MMB informovala Kattner, že MMB je podle ustanovení SGB VII zákonným poskytovatelem úrazového pojištění pro Kattner. Legálně nebylo možné vyvázat se z úrazového pojištění nebo vypovědět povinné zákonné pojištění. Ukončení členství Kattner proto bylo ze strany MMB zamítnuto. Oznámení ze dne 15. listopadu bylo potvrzeno rozhodnutím MMB ze dne a rozsudkem Sozialgericht Lipsko (Soud pro sociální záležitosti Lipsko) ze dne .

9. Podle překládacího usnesení Kattner ve svém odvolání k překládajícímu soudu uplatňuje, že její povinné členství v MMB je v rozporu s právem Společenství a že je omezena ve své svobodě přijímat služby. Kattner předložila nabídku dánské pojišťovny, podle které uvedená pojišťovna Kattner pojistí v souladu s německým zákonem o úrazovém pojištění proti riziku pracovních úrazů, nemocí z povolání a úrazů na cestě na pracoviště a zpět za stejných podmínek jako MMB. Rovněž dávky jsou stanoveny striktně v souladu se seznamem dávek vypracovaným Deutsche Geseztliche Unfallversicherung (Německé sdružení zákonného úrazového pojištění). Kattner tvrdí, že postavení MMB „jako jediného a výlučného poskytovatele pojištění je v rozporu s články 82 ES a 86 ES a že toto omezení hospodářské soutěže nemůže být odůvodněno. Totéž platí pro z toho vyplývající omezení volného pohybu služeb podle článku 49 ES a následujících. Nezdá se, že by existovaly naléhavé důvody obecného zájmu, které by odůvodňovaly monopolní postavení německých poskytovatelů úrazového pojištění v jim příslušejících oblastech“.

10. Předkládající soud je toho názoru, že mezi německým a italským systémem zákonného pojištění pracovních úrazů existují zásadní rozdíly, a že rozsudek Soudního dvora ve věci Cisal ( 4 ) tudíž zcela nepokrývá určité otázky, které jsou významné pro věc projednávanou překládajícím soudem. Předkládající soud dodává, že druhý bod shrnutí rozsudku ve věci Cisal uvádí, že „pojem ‚podnik‘ ve smyslu článků 81 ES a 82 ES se nevztahuje na subjekt, který je zákonem pověřen správou sytému pojištění proti pracovním úrazům a nemocem z povolání, pokud výše dávek a výše příspěvků podléhá státnímu dozoru a pokud je povinné členství, kterým se takový systém pojištění vyznačuje, nezbytné pro jeho finanční stabilitu, jakož i pro použití zásady solidarity, která znamená, že dávky vyplacené pojištěným osobám nejsou striktně proporcionální vůči příspěvkům, které jimi byly odvedeny. […] Takový subjekt plní výlučně sociální funkci. Jeho činnost tudíž není pro účely soutěžního práva hospodářskou činností“.

11. Předkládající soud je toho názoru, že je sporné, zda je MMB „subjektem, který je zákonem pověřen správou systému pojištění proti pracovním úrazům a nemocem z povolání“. Podstatný rozdíl mezi italským a německým systémem krom toho podle překládajícího soudu spočívá v tom, že Istituto nazionale per l’assicurazione contro gli infortuni sul lavoro (dále jen „INAIL“), na který je odkazováno v rozsudku ve věci Cisal, je monopolem, zatímco německé zákonné úrazové pojištění má strukturu oligopolu. Předkládající soud krom toho uvádí, že MMB není pověřena správou systému pojištění proti pracovním úrazům a nemocem z povolání, naopak sama toto pojištění přímo poskytuje. Podle předkládajícího soudu je „správní činnost“ MMB v podstatě svou strukturou podobná struktuře příslušných činností hospodářských subjektů, jmenovitě pojišťoven.

12. Za těchto podmínek se Landessozialgericht Sasko rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru na základě článku 234 ES usnesením ze dne 24. července 2007 následující předběžné otázky: „a) Je [MMB] podnikem ve smyslu článků 81 ES a 82 ES? b) Je povinné členství [společnosti Kattner] v [MMB] v rozporu s právem Společenství?“

III – Řízení před Soudním dvorem

13. Písemná vyjádření byla předložena společností Kattner, MMB, německou vládou a Komisí. Jednání se nekonalo, neboť nebylo požadováno.

IV – Přípustnost

14. Ohledně předběžných otázek předložených Landessozialgericht Sasko byla uplatněna řada námitek týkajících se jejich přípustnosti.

15. Zaprvé, MMB a Komise jsou toho názoru, že Soudní dvůr může poskytovat pouze výklad práva Společenství a nemůže tak rozhodovat o slučitelnosti vnitrostátního práva nebo opatření s právem Společenství. V tomto ohledu Komise soudí, že první otázka předkládajícího soudu musí být přeformulována, jelikož usiluje o výklad vnitrostátního práva a neupřesňuje okolnosti, na jejichž základě může takový subjekt, jakým je MMB, být podle předkládajícího soudu považován za podnik podle článků 81 ES a 82 ES. Takové okolnosti jsou však uvedeny v odůvodnění předkládacího usnesení.

16. Především je třeba připomenout, že v řízení zahájeném podle článku 234 ES není v pravomoci Soudního dvora, aby použil pravidla práva Společenství na konkrétní věc nebo aby hodnotil ustanovení vnitrostátního práva s ohledem na takové pravidlo. Může však vnitrostátnímu soudu poskytnout výklad všech relevantních ustanovení práva Společenství, která mohou být užitečná při posuzování účinků takových ustanovení vnitrostátního práva ( 5 ).

17. Vnitrostátní soud podle mého názoru svou první otázkou žádá Soudní dvůr, aby použil články 81 ES a 82 ES na konkrétní věc. Jsem proto toho názoru, že je nezbytné, aby Soudní dvůr přeformuloval první otázku, která mu byla předložena ( 6 ). První otázka tudíž musí být chápána v tom smyslu, že se jí předkládající soud dotazuje, zda pojem „podnik“ ve smyslu článků 81 ES a 82 ES zahrnuje takový subjekt, který poskytuje pojištění proti pracovním úrazům a nemocem z povolání, jakým je MMB. Navíc soudím, že informace poskytnuté předkládajícím soudem v předkládacím usnesení, rozvedené v písemném vyjádření společnosti Kattner, MMB, německé vlády a Komise, poskytly Soudnímu dvoru dostatečné poznatky o předmětných skutkových okolnostech a regulačním rámci dotčených v původním řízení tak, aby mu umožnily vyložit pravidla Společenství v odvětví hospodářské soutěže ve vztahu k dotčené situaci v projednávané věci.

18. Zadruhé, pokud jde o druhou otázku, Komise soudí, že předkládající soud neuvedl odpovídajícím způsobem, která pravidla práva Společenství vyžadují výklad Soudního dvora.

19. Zatímco druhá otázka opravdu neuvádí pravidla práva Společenství, která vyžadují výklad, z předkládacího usnesení jako celku je zjevné, že předkládající soud chce zjistit, zda články 49 ES a násl. a články 82 ES a 86 ES musí být vykládány v tom smyslu, že vylučují povinné členství takového podniku, jakým je Kattner, v takovém subjektu, jakým je MMB.

20. Zatřetí, MMB soudí, že otázky předložené Soudnímu dvoru Landessozialgericht, Sasko, nemohou vyústit v „užitečnou“ odpověď uvedenému soudu, jelikož nemohou ukončit členství společnosti Kattner v MMB. Členství Kattner v MMB může být ukončeno pouze zrušením nebo změnou rozhodnutí o členství ze dne 27. ledna 2004, které nebylo zpochybněno.

21. Z ustálené judikatury vyplývá, že řízení zavedené článkem 234 ES je nástrojem spolupráce mezi Soudním dvorem a vnitrostátními soudy. V rámci této spolupráce je vnitrostátní soud, kterému je předložen spor, který má jako jediný přímou znalost skutkového základu původní věci a který ponese odpovědnost za soudní rozhodnutí, které bude vydáno, nejlépe s to posoudit, s ohledem na konkrétní okolnosti věci, jak nezbytnost rozhodnutí o předběžné otázce pro vydání svého rozsudku, tak i relevanci otázek, které klade Soudnímu dvoru. To však nemění nic na tom, že v případě potřeby musí Soudní dvůr přezkoumat podmínky, za nichž mu byla věc vnitrostátním soudem předložena, za účelem ověření své vlastní pravomoci, a zejména určení, zda žádaný výklad práva Společenství má vztah k realitě a předmětu sporu v původním řízení tak, aby Soudní dvůr neposkytoval poradní stanoviska k obecným či hypotetickým otázkám. Pokud se ukáže, že položená otázka zjevně není relevantní pro řešení daného sporu, Soudní dvůr má povinnost rozhodnout o nevydání rozhodnutí ve věci samé ( 7 ).

22. Z předkládacího usnesení je zjevné, že spor v původním řízení se v zásadě týká povinnosti být členem MMB, která byla uložena Kattner na základě vnitrostátního právního systému a že vnitrostátní soud má pochybnosti, zda je uvedená povinnost v souladu s právem Společenství. Výklad práva Společenství, o který usiluje překládající soud tudíž zřejmě bude mít vliv na skutkové okolnosti a účel žaloby v původním řízení a podle mého názoru tak není zjevně nerelevantní pro účely rozhodnutí o uvedené žalobě.

23. Uplatněné námitky nepřípustnosti tak musí být podle mého názoru zamítnuty.

V – K věci samé

A – Otázka 1

1. Hlavní argumenty účastníků řízení

24. Kattner tvrdí, že první předložená otázka má být zodpovězena kladně, a že takové profesní sdružení, jakým je MMB, má být považováno za podnik ve smyslu článků 81 ES a 82 ES.

25. Na rozdíl od italského systému pojištění, který byl zkoumán ve věci Cisal, není výše dávek a příspěvků stanovena zákonem, nýbrž na základě statutu nebo nařízení každého profesního sdružení. Zatímco základy, ze kterých jsou příspěvky vypočteny, jsou stanoveny zákonem, Kattner soudí, že taková kritéria poskytují profesním sdružením velkou volnost. Kattner uvádí, že zákonodárce nemá vliv na nároky profesního sdružení ohledně uplynulého roku podle § 152 SGB VII nebo na platy pojištěných osob. Zatímco při výpočtu příspěvků je stanovena horní mez pro platy pojištěných osob ( 8 ), taková horní mez může být podle § 85 odst. 2 bod 2 SGB VII příslušným profesním sdružením zvýšena. Všechna profesní sdružení v Německu takové možnosti skutečně využila. Profesní sdružení dále podle § 153 odst. 3 SGB VII mohou vzít při výpočtu příspěvků v úvahu nejméně roční minimální plat. Nicméně toto ustanovení je svou povahou pouze doporučující. Nadto tam, kde zákon neupravuje minimální příspěvek, stanoví § 161 SGB VII možnost, kterou využila prakticky všechna profesní sdružení v Německu, aby byl vybírán jednotný minimální příspěvek. Kattner rovněž tvrdí, že ze znění § 157 SGB VII je zjevné, že stanovení tabulky pojistných rizik náleží výlučně příslušným profesním sdružením a podléhá pouze omezené kontrole soudy. Podle § 158 SGB VII tabulka pojistných rizik stanovená profesním sdružením podléhá schválení relevantním dozorovým orgánem. Takové schválení je nicméně pouze formálním aktem a bývá odmítnuto jen ve velmi výjimečných případech. Krom toho skutečnost, že v souladu s § 162 SGB VII mohou být profesním sdružením vybírány nebo poskytovány dodatečné pojistné, slevy a bonusy, zdůrazňuje to, že příspěvky nepodléhají státní regulaci.

26. Pokud jde o dávky vyplácené pojištěným osobám, je výše takových dávek stanovena primárně profesními sdruženími, a nikoliv zákonodárcem. Zatímco § 26 a následující a § 81 a následující SGB VII obecně definují dávky, které musí být profesními sdruženími vypláceny, neexistuje ustanovení, které by legálně stanovilo jejich výši. Pojišťovna například může v souladu s § 85 odst. 2 SGB VII zvýšit částku maximálního ročního platu, která je používána jako referenční částka pro výpočet některých dávek.

27. Kattner soudí, že prvky solidarity přítomné v německém systému jsou nedostatečné k tomu, aby profesní sdružení nebyla považována za podniky ve smyslu článku 81 ES a následujících. V tomto ohledu Kattner zaprvé uvádí, že v souladu s rozsudkem ve věci Cisal je sociální účel pojistného systému zdůrazněn skutečností, že uvedené dávky jsou vypláceny i tehdy, pokud nebyly uhrazeny splatné příspěvky. Nicméně sociální účel pojistného systému sám o sobě nepostačuje k tomu, aby bylo vyloučeno hodnocení dotčené činnosti jako činnosti hospodářské. Při neexistenci jakýchkoliv údajů o úrovni takto nezaplacených příspěvků nemůže být podle společnosti Kattner tento prvek solidarity rozhodující. Takto nezaplacené příspěvky krom toho mohou být vybrány později. Zadruhé, Kattner soudí, že v souladu s § 157 SGB VII jsou příspěvky obvykle vypočteny na základě skutečné úrovně rizika úrazu, a nikoli na základě obecných kritérií. Zatřetí, Kattner tvrdí, že na rozdíl od situace ve věci Cisal – ve které byla výše dávek stanovena italským právem a takové dávky byly vypláceny bez ohledu na zaplacené příspěvky a finanční výsledky investic profesních sdružení – neexistuje nebezpečí vyplácení dávek, které by nebyly kryty příspěvky, jelikož podle § 152 odst. 1 SGB VII jsou příspěvky stanoveny formou přerozdělení po skončení kalendářního roku, v jehož průběhu vznikla povinnost platit příspěvky. Začtvrté, Kattner uvádí, že v rozsudku ve věci Cisal byla neexistence přímé vazby mezi zaplacenými příspěvky a poskytnutými dávkami klíčovým faktorem při konstatování existence solidarity. Pokud jde o vztah mezi příspěvky a dávkami podle německého zákonného systému, Kattner tvrdí, že německý zákon nestanoví žádné osvobození od povinnosti platit příspěvky, jsou-li platy pod určitou úrovní. Krom toho v souladu s § 161 SGB VII pojišťovny mohou vybírat jednotný minimální příspěvek. Většina pojišťoven této možnosti, jež umožňuje synchronizaci minimálních příspěvků a dávek, využila. K vyměření maximálního příspěvku nadto může dojít tehdy, pokud bude při výpočtu příspěvku vzat v úvahu mimo jiné maximální plat stanovený zákonem. Maximální roční plat je však rovněž brán v úvahu při výpočtu dávek, čímž je zajištěn proporcionální vztah mezi příspěvky a dávkami. Zapáté, Kattner též soudí, že zásada solidarity znamená, že podniky čelící vyššímu riziku úrazů budou financovány těmi podniky, které mají riziko nižší. Kattner nicméně tvrdí, že pravidla o vyrovnávání rizika v Německu pouze zajišťují chod systému namísto toho, aby zaručovala solidaritu. Kattner uvádí, že vyrovnávání rizika se uskutečňuje zejména v rámci stejné kategorie rizikovosti a že jakékoliv vyrovnávání mezi různými pobočkami stejného profesního sdružení nebo mezi takovými profesními sdruženími navzájem slouží pouze k zachování systému. Kattner tvrdí, že vzhledem k tomu, že je možné oddělit stará zatížení od novějších, není nutné zachovat povinné pojištění k pokrytí starých zatížení, jejichž význam se bude v průběhu času zmenšovat.

28. Kattner rovněž tvrdí, že způsob, jakým je subjekt financován, není relevantní, pokud jde o jeho kvalifikaci jako podniku podle článku 81 ES a následujících. Kattner však tvrdí, že zatímco příspěvky na povinné úrazové pojištění jsou stanoveny na základě přerozdělení, existují v německém systému i některá pravidla o kapitalizaci. Navíc podle § 164 SGB VII a za účelem zajistit zaplacení příspěvku, mohou profesní sdružení mimo jiné stanovit zálohové platby příspěvků v průběhu roku za účelem pokrytí pojistných nároků. Financování takových profesních sdružení se tak ve skutečnosti neliší od soukromé pojišťovny, která též bere v úvahu předvídatelné roční nároky a vypočítává své příspěvky podle toho.

29. MMB, německá vláda a Komise soudí, že takové profesní sdružení, jakým je MMB, není podnikem ve smyslu článků 81 ES a 82 ES. Soudí, že v souladu s rozsudkem ve věci Cisal, taková profesní sdružení nevykonávají hospodářskou činnost, ale sledují čistě sociální cíle a v Německu jsou odvětvím systému sociálního zabezpečení. Pracovníci nadto mohou vykonávat svá práva v rámci dotčeného pojistného systému nezávisle na jakémkoliv zavinění a dokonce nezávisle na zaplacení příspěvků jejich zaměstnavatelem. MMB a německá vláda zdůrazňují skutečnost, že z dotčeného pojistného krytí nejsou vyloučena žádná rizika. MMB a Komise též vyzdvihují skutečnost, že dotčená profesní sdružení jsou v Německu neziskovými subjekty.

30. MMB, německá vláda a Komise tvrdí, že způsob, jakým jsou vybírány příspěvky na pojistné a vypláceny dávky, ukazuje, že dotčený povinný systém pojištění používá zásadu solidarity.

31. Pokud jde o příspěvky, MMB uvádí, že v souladu s § 150 SGB VII je za jejich placení odpovědný výlučně zaměstnavatel, nikoliv zaměstnanec. Německá vláda tvrdí, že na rozdíl od pojistného na soukromé pojištění, které je založeno na riziku pojištěné osoby, nesmí být takové faktory, které zvyšují riziko, například dřívější nemocnost zaměstnance, v dotčeném německém pojistném systému při výpočtu příspěvků nebo pro vyloučení vyplácení dávek vzaty v úvahu. Dávky jsou vypláceny nezávisle na zavinění na straně zaměstnavatele nebo oběti a bez ohledu na to, zda příspěvky byly zaplaceny, či nikoliv.

32. MMB, německá vláda a Komise tvrdí, že systém úrazového pojištění v Německu je financován v souladu se zásadami dodatečného krytí nároků. Příspěvky členů profesních sdružení jsou tak vypočítány rozdělením celkových nároků profesních sdružení za předchozí rok mezi členy, včetně veškerých nezbytných budoucích rezerv pro mimořádné události. Německá vláda tvrdí, že příspěvky každého podniku jsou založeny na platech vyplácených pojištěným osobám s přihlédnutím ke kategorii rizikovosti průmyslového odvětví dotčeného podniku. Podle § 153 odst. 1 SGB VII jsou jednotlivá odvětví průmyslu rozdělena do kategorií rizikovosti, které odráží počet a závažnost úrazů v každém odvětví.

33. Podle německé vlády pravidla týkající se příspěvků uplatňují zásadu solidarity na třech úrovních. Zaprvé, každé profesní sdružení je povinno vypracovat tabulku pojistných rizik obsahující kategorie rizikovosti. Podniky určitého odvětví jsou seskupeny do rizikových skupin, nezávisle na skutečném riziku jednotlivého podniku. Podle německé vlády a Komise se vzhledem k tomu, že příspěvky jsou založeny na riziku souvisejícím s konkrétním odvětvím průmyslu, uplatní zásada solidarity mezi podniky jednoho odvětví. Zadruhé, profesní sdružení v zásadě staví své tabulky pojišťovacích rizik určitého odvětví průmyslu na nedávných úrazech, a nikoliv na úrazech starších, čímž z posouzení rizika konkrétního odvětví vylučují mnoho faktorů. Zásada solidarity tak funguje mezi odvětvími průmyslu v rámci profesního sdružení. Zatřetí, zásada solidarity funguje též mezi profesními sdruženími. Podle § 176 a následujících SGB VII tam, kde některé platby profesního sdružení překračují určitou částku, jsou ostatní profesní sdružení povinna uhradit částku nad tento limit. V této souvislosti MMB uvádí, že v současnosti je vypláceno 500 až 600 milionů eur jako náhrada podle § 176 a následujících SGB VII. Německá vláda a Komise soudí, že za účelem zajistit dodržování zásady solidarity není nutné, aby dotčený pojistný systém provozoval jeden ústřední orgán, vzhledem k systému vypořádání, který existuje mezi profesními sdruženími, stanovenému § 176 a následujících SGB VII.

34. Komise a MMB zdůrazňují úlohu německého pojistného systému při prevenci úrazů. Komise rovněž uvádí, že německý systém jako preventivní opatření upravuje splatné příspěvky v závislosti na pravděpodobnosti úrazů v konkrétním podniku, čímž určitým způsobem propojuje výši splatných příspěvků s pojištěným rizikem. Komise nicméně zdůrazňuje skutečnost, že vazba mezi příspěvky a rizikem je nedokonalá a že požadavek „striktní proporcionality“ stanovený Soudním dvorem není naplněn.

35. Pokud jde o otázku dávek, MMB, německá vláda a Komise tvrdí, že výše vyplácených dávek není nutně proporcionální k příjmům pojištěných osob. Německá vláda a MMB zdůrazňují skutečnost, že více než 30 % dávek vyplacených profesními sdruženími jsou věcnými dávkami, mimo jiné za prevenci úrazů a náhrady zdravotních výdajů, které nesouvisí s platem pojištěné osoby a zaplacenými příspěvky. Pokud jde o takové platby, jakými jsou ztráta výdělku a důchody, které závisí na příjmech předcházejících úrazu, německá vláda a Komise tvrdí, že minimální a maximální plat, které mohou být vzaty v úvahu, jsou stanoveny § 85 SGB VII, což vede k oddělení vyplácených dávek a platu pojištěné osoby.

36. MMB, německá vláda a Komise zdůrazňují skutečnost, že dotčený německý systém úrazového pojištění podléhá dozoru státu. MMB tvrdí, že je upraven veřejným právem a že je povinen plnit úkoly, které mu jsou uloženy zákonem. Krom toho, v souladu s § 31 SGB I smí být práva a povinnosti týkající se sociálních dávek podle SGB stanoveny, měněny nebo rušeny pouze v rozsahu dovoleném zákonem. Podle německé vlády závisí výpočet příspěvků do značné míry na profesních sdruženích, zejména z důvodu, že stanoví tabulku pojistných rizik. MMB a německá vláda nicméně tvrdí, že vytvoření takových tabulek podléhá výslovnému schválení státním dozorovým orgánem. Podle německé vlády musí profesní sdružení při sestavování tabulek pojistného rizika dodržovat zákony, zejména Grundgesetz (základní zákon), a musí v souladu s § 157 SGB VII stanovit kategorie rizikovosti, které umožňují odstupňování příspěvků. MMB tvrdí, že příspěvky musí být vypočítány v souladu s § 150 SGB VII a že nelze činit výjimky pro jednotlivé společnosti. Nadto je profesním sdružením zakázána vzájemná soutěž.

2. Posouzení

37. Předkládající soud chce zjistit, zda takový subjekt, jakým je MMB, může být považován za podnik pro účely článků 81 ES a 82 ES. Je vhodné připomenout, že spor před předkládajícím soudem se soustřeďuje na to, zda Kattner může ukončit povinné členství v MMB. Kattner totiž v řízení před předkládajícím soudem tvrdí, že postavení MMB, jako jediného a výlučného poskytovatele pojištění, je v rozporu s články 82 ES a 82 ES.

38. Ze spisu před Soudním dvorem je zřejmé, že po zaměstnavatelích v Německu je v zásadě požadováno, aby se pojistili proti pracovním úrazům a nemocem z povolání. V předkládacím usnesení předkládající soud uvedl, že povinné členství v jednotlivých profesních sdruženích pro pojištění odpovědnosti zaměstnavatele v Německu je založeno na pravidlech, která určují odvětvové a územní pravomoci jednotlivých profesních sdružení.

39. V kontextu práva hospodářské soutěže Soudní dvůr rozhodl, že pojem „podnik“ zahrnuje jakýkoli subjekt vykonávající hospodářskou činnost nezávisle na právním postavení tohoto subjektu a způsobu jeho financování ( 9 ).

40. V rozsudku ve věci Albany ( 10 ) Soudní dvůr shrnul svá konstatování z rozsudku ve věci Poucet a Pistre ( 11 ) a uvedl, že z pojmu „podnik“ jsou vyloučeny organizace pověřené správou některých povinných systémů sociálního zabezpečení založených na zásadě solidarity. V rámci systému zdravotního pojištění a podpory v mateřství, které tvořily součást systému dotčeného v rozsudku ve věci Poucet a Pistre, byla výše dávek pro všechny příjemce stejná i přesto, že příspěvky byly stanoveny proporcionálně k příjmům; v systému důchodového pojištění byly důchody financovány pracujícími osobami; zákonné nároky na důchod navíc nebyly poměrné k příspěvkům zaplaceným v rámci systému důchodového pojištění; konečně systémy s přebytečnými prostředky se podílely na financování systémů se strukturálními finančními obtížemi. Tato solidarita nutně vyžadovala, aby různé systémy byly řízeny centrálně jedinou organizací a aby členství v těchto systémech bylo povinné ( 12 ).

41. V rozsudku ve věci Albany Soudní dvůr rovněž uvedl, že v rozsudku ve věci Fédération française des sociétés d’assurance a další ( 13 ) měl naopak za to, že nezisková organizace založená v rámci dobrovolného režimu upraveného zákonem a fungující podle zásady kapitalizace, která spravuje systém starobního pojištění určený k doplnění povinného základního systému, je podnikem ve smyslu článku 81 ES a následujících. Faktory, jako je dobrovolná účast, uplatňování zásady kapitalizace a skutečnost, že dávky závisely výlučně na výši příspěvků uhrazených příjemci dávek a na finančních výsledcích investic uskutečněných řídící organizací, znamenaly, že tato organizace vykonávala hospodářskou činnost v soutěži s pojišťovnami poskytujícími životní pojištění ( 14 ).

42. V oblasti pojištění proti pracovním úrazům a nemocem z povolání Soudní dvůr v rozsudku ve věci Cisal rozhodl, že subjekt, jmenovitě INAIL, pověřený správou systému povinného pojištění proti pracovním úrazům a nemocem z povolání, plnil výlučně sociální funkci a pro účely soutěžního práva neprovozoval hospodářskou činnost. Soudní dvůr došel k závěru, že INAIL nebyl podnikem ve smyslu článků 81 ES a 82 ES ( 15 ).

43. Při formulování svého závěru ve věci Cisal Soudní dvůr uvedl, že krytí rizik pracovních úrazů a nemocí z povolání je dlouhodobě součástí sociální ochrany, kterou členské státy poskytují všem svým obyvatelům nebo jejich části ( 16 ). Soudní dvůr nicméně uvedl, že sociální účel pojistného systému sám o sobě nepostačuje k tomu, aby bylo vyloučeno hodnocení dotčené činnosti jako činnosti hospodářské ( 17 ). Pojistný systém musí proto vedle sledování sociálního účelu uplatňovat navíc i zásadu solidarity ( 18 ). Vzhledem k tomu, že INAIL byl financován příspěvky, jejichž sazba nebyla systematicky proporcionální k pojištěnému riziku a výše vyplácených dávek nebyla nutně proporcionální k příjmům pojištěných osob, Soudní dvůr konstatoval, že neexistence jakékoliv přímé vazby mezi zaplacenými příspěvky a vyplacenými dávkami tak s sebou nesla solidaritu mezi lépe placenými zaměstnanci a těmi, kteří by byli, vzhledem ke svým nízkým příjmům, zbaveni řádné sociální ochrany, pokud by taková vazba existovala ( 19 ). Soudní dvůr uvedl, že povinné členství, které je pro takový pojistný systém typické, je nezbytné pro finanční rovnováhu systému a pro použití zásady solidarity, která znamená, že dávky vyplácené pojištěným osobám nejsou striktně proporcionální k příspěvkům, které platí ( 20 ).

44. Soudní dvůr v rozsudku ve věci Cisal nejenže uvedl, že dotčený italský systém používá zásadu solidarity, ale vedle toho zdůraznil i skutečnost, že dva podstatné prvky systému spravovaného INAIL, jmenovitě výše zaplacených příspěvků a dávek vyplacených pojištěným osobám, podléhaly dozoru státu ( 21 ).

45. Zatímco je z judikatury Soudního dvora zjevné, že sociální účel pojistného systému je sám o sobě zřetelně nedostačující k tomu, aby činnost nebyla hodnocena jako činnost hospodářská, soudím, že takový účel je přesto relevantním faktorem, mimo jiné při určení, zda je určitá činnost svou povahou činností nikoliv hospodářskou. Je proto nezbytné zkoumat, zda zákonný systém poskytující pojištění proti pracovním úrazům a nemocem z povolání, o který jde v původním řízení, sleduje sociální cíl.

46. Zdá se, s výhradou ověření předkládajícím soudem, že z § 1 SGB VII vyplývá, že účelem dotčeného pojistného systému je jednak předcházet všemi vhodnými prostředky vzniku pracovních úrazů a nemocí z povolání, spolu se všemi zdravotními riziky spojenými s prací, a jednak, dojde-li k pracovním úrazům nebo vzniku nemocí z povolání, obnovit všemi vhodnými prostředky zdraví a práceschopnost pojištěných osob a poskytnout finanční náhradu pojištěným osobám nebo osobám na nich závislým. Navíc, a za podmínky ověření předkládajícím soudem, se jeví, že pojistné krytí je poskytováno v rámci daného systému bez ohledu na jakékoliv zavinění oběti nebo zaměstnavatele a bez ohledu na skutečné zaplacení příspěvků zaměstnavatelem. Krom toho z předkládacího usnesení vyplývá, že profesní sdružení jsou upravena veřejným právem a jsou nezisková.

47. Je rovněž nezbytné zkoumat, zda dotčený německý pojistný systém uplatňuje zásadu solidarity a zda podstatné prvky uvedeného systému podléhají dozoru státu.

48. Při posuzování toho, zda určitý systém sociálního zabezpečení uplatňuje zásadu solidarity, věnuje Soudní dvůr obzvláštní pozornost výši zaplacených příspěvků a dávek přijatých v rámci systému. Zásada solidarity není dodržena, pokud dávky přijaté osobami, které spadají do systému, přímo závisejí na příspěvcích zaplacených jimi nebo jejich jménem. V případě systému sociálního zabezpečení, který poskytuje pojištění proti rizikům pracovních úrazů a nemocem z povolání, tak uvedený systém musí, podle mého názoru, vykazovat prvky přerozdělování, které jdou nad rámec přerozdělování u soukromého pojištění ( 22 ).

49. Pokud jde o sazby příspěvků podle dotčeného německého systému, Soudní dvůr v rozsudku ve věci Cisal kladl důraz na skutečnosti, že dotčený italský pojistný systém byl financován příspěvky, jejichž sazba nebyla systematicky proporcionální k pojištěnému riziku. S výhradou ověření předkládajícím soudem se zdá, že z projednávané věci vyplývá, že příspěvky placené zaměstnavatelem v rámci dotčeného německého systému nejsou vypočteny pouze na základě pojistně-matematické kalkulace rizika onoho konkrétního podniku ( 23 ), ale mimo jiné v souladu s § 152 a § 153 SGB VII odkazem, zaprvé, na požadavky na financování profesního sdružení za předchozí kalendářní rok, zadruhé, na platy pojištěných osob a zatřetí na kategorii rizikovosti odvětví, do kterého podnik náleží.

50. Krom toho se jeví, že podle dotčeného německého pojistného systému jsou odvětví průmyslu rozdělena do kategorií rizikovosti v závislosti na rizikovém faktoru, spojeném s jejich činnostmi a že příspěvky jsou tak vypočteny mimo jiné na základě rizikovosti uvedeného odvětví, a nikoliv pouze na základě rizika konkrétního podniku. Vytvoření takových kategorií rizikovosti pro účely stanovení příspěvků podle mého názoru zajišťuje, že se mezi podniky stejného průmyslového odvětví uplatní zásada solidarity. Nadto se zdá, s výhradou ověření předkládajícím soudem, že § 176 SGB VII stanoví přerozdělení určitých nákladů profesního sdružení, které významně překračují odpovídající průměrné náklady profesních sdružení v Německu, mezi všechny tyto pojišťovny. Možnost tohoto přerozdělení patrně zajišťuje, že dotčený německý pojistný systém povede k určité úrovni solidarity na celostátní úrovni mezi všemi pojištěnými osobami v Německu.

51. Výše dávek vyplácených v rámci dotčeného německého pojistného systému rovněž není nutně proporcionální k příjmům pojištěných osob, jelikož některé platby jsou svou povahou jednotné, bez ohledu na skutečnost, zda byly jménem pojištěné osoby zaplaceny relativně vysoké nebo nízké příspěvky. Navzdory skutečnosti, že podle § 153 SGB VII je příjem pojištěné osoby faktorem při stanovení příspěvků, předkládající soud v předkládacím usnesení tvrdí, že 12,4 % celkových plateb v roce 2002, například za ambulantní a nemocniční péči, nezáviselo na příjmu pojištěné osoby.

52. V tomto ohledu, jak Soudní dvůr uvedl v rozsudku ve věci Cisal, „neexistence jakékoliv přímé vazby mezi zaplacenými příspěvky a vyplacenými dávkami s sebou nese solidaritu mezi lépe placenými zaměstnanci a těmi, kteří by byli, vzhledem ke svým nízkým příjmům, zbaveni řádné sociální ochrany, pokud by taková vazba existovala“ ( 24 ). Nadto soudím, že vzhledem k tomu, že pojistné příspěvky nejsou založeny výhradně na náchylnosti jednotlivého podniku nebo dokonce celého odvětví průmyslu k rizikům, je mezi pracovníky v Německu zachována zásada solidarity bez ohledu na povahu jejich činností.

53. Pokud jde o otázku, zda podstatné prvky dotčeného německého pojistného systému podléhají dozoru státu, předkládající soud uvádí, že minimální a maximální příjem může být stanoven podle vlastních pravidel profesního sdružení a že uvedené údaje jsou relevantní nejen pro stanovení příspěvků, ale též pro stanovení dávek, především důchodů ( 25 ). Je též vhodné uvést, přestože tato otázka nebyla výslovně vznesena v překládacím usnesení, že Kattner tvrdí, že vypracování tabulek pojišťovacího rizika je v působnosti profesních sdružení a podléhá pouze omezené kontrole soudy. MMB a německá vláda nicméně uvádí, že vypracování takových tabulek podléhá výslovnému schválení státním dozorovým orgánem.

54. V Německu je sice zjevně profesním sdružením poskytnuta určitá míra volnosti při stanovení příspěvků a tyto pojišťovny mohou do určité míry ovlivňovat výši některých vyplácených dávek, avšak s výhradou ověření překládajícím soudem se zdá, že dotčená flexibilita je výslovně stanovena zákonem a že výše zdůrazněné prvky solidarity systému ( 26 ) jsou v rámci takto flexibilního systému zachovány. Zdá se tak, že klíčové ukazatele pro stanovení příspěvků splatných v rámci dotčeného německého pojistného systému a povaha dávek poskytovaných v rámci tohoto systému, společně s podmínkami pro poskytování takových dávek ( 27 ), jsou stanoveny zákonem a musí být profesními sdruženími dodržovány.

55. Soudím tedy, že dotčený německý pojistný systém zřejmě uplatňuje zásadu solidarity a že podstatné prvky uvedeného systému podléhají dozoru státu. Je však nezbytné zabývat se některými zvláštními rysy dotčeného systému, které byly zdůrazněny předkládajícím soudem, jež jsou odlišné od jiných systémů již dříve zkoumaných Soudním dvorem.

56. Předkládající soud ve svém předkládacím usnesení uvedl, že na rozdíl od situace ve věci Cisal v Německu neexistuje pravidlo, které by stanovilo horní mez sazeb příspěvku v případě vysokých rizik ( 28 ).

57. Podle mého názoru musí být zvláštní rysy systému sociálního zabezpečení a jeho dodržování zásady solidarity posuzovány na individuálním základě, s přihlédnutím ke všem relevantním faktorům. Přítomnost či absence určitých rysů systému, které byly identifikovány Soudním dvorem v jeho předchozí judikatuře jako prokazující zásadu solidarity, nemusí být v jiných věcech nutně rozhodující. Soudím, že zjištění předkládajícího soudu ohledně neexistence výslovně stanovené horní meze příspěvků v rámci německého pojistného systému ( 29 ) nemůže ohrozit nebo odstranit prvky solidarity, které tento sytému patrně vykazuje ( 30 ). Takový faktor je relevantní pouze tehdy, pokud v podstatném rozsahu ovlivňuje vztah mezi uhrazenými přípěvky a dávkami vyplacenými z dotčeného systému, což by vedlo ke skutečnému opuštění zásady solidarity ( 31 ). Touto otázkou se musí zabývat předkládající soud.

58. Předkládající soud rovněž soudí, že existuje podstatný rozdíl mezi italským pojistným systémem ve věci Cisal a dotčeným německým systémem v tom, že INAIL je monopolem, zatímco německý pojistný systém má strukturu oligopolu. Podle předkládajícího soudu je nadto „správcovská činnost“ MMB v zásadě podobná svou strukturou činnosti obchodních subjektů, zejména pojišťoven. MMB „systém nespravuje – je jeho součástí“.

59. Podle mého názoru pouhá skutečnost, že členský stát zvolil možnost rozdělit provozování systému sociálního zabezpečení mezi řadu různých subjektů na odvětvovém nebo zeměpisném základě, nemůže učinit z činnosti uvedených subjektů činnost hospodářské povahy, pokud jsou dány nezbytné prvky solidarity a dozoru státu. Rozhodnout opačně by znamenalo klást nepřiměřený důraz na formu technického nebo organizačního uspořádání, které členský stát při provozování části svého systému sociálního zabezpečení zvolil, a nikoliv na věcnou podstatu dotčeného systému.

60. Soudní dvůr totiž v rozsudku ve věci Poucet a Pistre shledal, že činnosti systému zdravotního pojištění a pojištění v mateřství a systému důchodového pojištění ve Francii, které fungovaly na oblastním a odvětvovém základě, nebyly svou povahou hospodářské. Nadto Soudní dvůr ve svém rozsudku ve věci AOK ( 32 ) konstatoval, že činnosti fondů zdravotního pojištění, které byly organizovány na oblastním a odvětvovém základě, nebyly svou povahou hospodářské.

61. Obdobně skutečnost, uvedená předkládajícím soudem, že německá profesní sdružení nejsou pověřena správou systému pojištění proti pracovním úrazům a nemocem z povolání, nýbrž přímo poskytováním takových pojišťovacích služeb ( 33 ), sama o sobě nepropůjčuje takovým činnostem hospodářskou povahu, pokud jsou přítomny nezbytné prvky solidarity a státního dozoru.

62. Soudím proto, že je třeba zodpovědět první otázku tak, že pojem „podnik“ ve smyslu článků 81 ES a 82 ES nezahrnuje takové subjekty, jako je MMB, které jsou pověřeny provozováním systému sociálního zabezpečení založeného na základě zásady solidarity, za předpokladu, že všechny podstatné prvky takového systému uvedené v tomto stanovisku podléhají státnímu dozoru, což přísluší prokázat předkládajícímu soudu.

B – Otázka 2

63. Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda jednak články 82 ES a 86 ES, a jednak článek 49 ES a následující musí být vykládány v tom smyslu, že vylučují povinnost uloženou na základě právního systému členského státu, která vyžaduje, aby takoví zaměstnavatelé, jako je Kattner, byli pro účely pojištění proti pracovním úrazům a nemocem z povolání členy takového subjektu, jako je MMB.

64. Pokud jde o otázku výkladu článků 82 ES a 86 ES, je podle mého názoru ze znění uvedených ustanovení jasné, že se použijí na jednání podniků ( 34 ). Vzhledem k tomu jsem toho názoru, že v kontextu dotčeného německého systému takový subjekt, jako je MMB, není podnikem. Nejsem toho názoru, že články 82 ES a 86 ES mohou být vykládány v tom smyslu, že vylučují povinné členství takového zaměstnavatele, jako je Kattner, v uvedeném subjektu.

1. Hlavní argumenty účastníků řízení týkající se článku 49 ES a následujících

65. Kattner soudí, že monopoly v oblasti služeb představují nediskriminační omezení volného pohybu služeb a svobody usazování a mohou být odůvodněny jen naléhavými důvody obecného zájmu. Kattner tvrdí, že jako důsledek povinnosti být členem profesního sdružení je pro soukromé pojistitele de facto nemožné, aby s profesními sdruženími soutěžili. Omezení krom toho není odůvodněno naléhavými důvody veřejného zájmu, jelikož pojištění proti pracovním úrazům a nemocem z povolání může být poskytováno soukromými pojistiteli.

66. MMB tvrdí, že německá profesní sdružení nemohou plnit cíle, které jim stanoví zákon, nebude-li existovat povinné členství, jelikož „dobrá rizika“ přejdou soukromým pojišťovnám, zatímco profesním sdružením nebo státu zůstanou „špatná rizika“. Přechod naruší finanční rovnováhu celého režimu, jelikož „špatná“ rizika budou moci získat soukromé pojištění pouze za velmi vysoké pojistné či jej nezískají vůbec. Tvrzení, že soukromí pojistitelé mohou poskytovat dotčené pojistné krytí, ztrácí ze zřetele skutečnost, že takoví pojistitelé nemusí být ekonomicky schopní poskytovat celou škálu služeb nabízených v rámci stávajícího systému.

67. Německá vláda tvrdí, že jelikož dotčená profesní sdružení nejsou ve světle výlučně sociální povahy své činnosti podniky, příslušný členský stát stanovením povinného členství v takových subjektech sociálního zabezpečení též mimo jiné neporušuje volný pohyb služeb.

68. Komise soudí, že povinnost být členem profesního sdružení, uložená takovému podniku, jako je Kattner, nespadá do působnosti použití zásady volného pohybu služeb. Za pravidla týkající se povinného členství v takových systémech sociálního zabezpečení odpovídají pouze členské státy.

2. Posouzení

69. Podle ustálené judikatury právo Společenství nezasahuje do pravomocí členských států ohledně úpravy jejich systémů sociálního zabezpečení. Při neexistenci harmonizace na úrovni Společenství ( 35 ) přísluší právním předpisům každého členského státu, aby stanovily jednak podmínky týkající se práva nebo povinnosti být pojištěn v systému sociálního zabezpečení, a jednak podmínky, které zakládají nárok na dávky ( 36 ).

70. To podle mého názoru nemá za účinek vynětí systémů sociálního zabezpečení z působnosti Smlouvy, jelikož členské státy přesto musí při výkonu uvedených pravomocí dodržovat právo Společenství ( 37 ). Soudní dvůr rozhodl, že zvláštní povaha některých služeb nevyjímá tyto činnosti z působnosti základní zásady volného pohybu. V důsledku toho skutečnost, že vnitrostátní právní předpisy dotčené v původním řízení spadají do oblasti sociálního zabezpečení, v zásadě nemůže vyloučit použití článků 49 ES a 50 ES ( 38 ).

71. Ze spisu před Soudním dvorem vyplývá, že daný zaměstnavatel v Německu je v zásadě povinen se nejen pojistit proti pracovním úrazům a nemocem z povolání, ale pojistit se u konkrétního profesního sdružení. Povinnost podle německého právního systému být členem určitého profesního sdružení pro účely získání pojistného krytí stanoveného zákonem, se a priori jeví jako povinnost, která má za účinek omezení zaměstnavatele při volbě poskytovatele pojištění, jelikož si nemůže vybrat, ke kterému profesnímu sdružení v Německu se připojí; takový zaměstnavatel ani nemůže být pojištěn výhradně u soukromých pojišťoven usazených v Německu nebo v jiných členských státech ( 39 ).

72. Jak jsem nicméně zdůraznil výše ve své odpovědi na první předloženou otázku, s výhradou některých ověření předkládajícím soudem soudím, že dotčený německý pojistný systém je založen na zásadě solidarity a obsahuje přerozdělovací prvky, které jdou nad rámec přerozdělování u soukromého pojištění. Mám tedy závažné pochybnosti ohledně toho, zda by soukromé pojišťovny v Německu nabízely pojištění proti pracovním úrazům a nemocem z povolání, které by zahrnovalo dotčené prvky solidarity ( 40 ). V zásadě tedy soudím, že povinné členství v takovém profesním sdružení, jako je MMB, ve skutečnosti nepředstavuje omezení volného pohybu služeb ( 41 ).

73. V případě, že Soudní dvůr nicméně rozhodne, že povinné členství v takovém profesním sdružení, jako je MMB, představuje omezení volného pohybu služeb, musí Soudní dvůr před rozhodnutím, zda článek 49 ES a násl. takovou povinnost vylučuje, zkoumat, zda tato povinnost může být objektivně odůvodněna. V tomto ohledu Soudní dvůr opakovaně rozhodl, že riziko závažného zásahu do finanční rovnováhy systému sociálního zabezpečení může samo o sobě představovat naléhavý důvod obecného zájmu, který je způsobilý odůvodnit překážku volného pohybu služeb ( 42 ).

74. Předkládající soud ve svém předkládacím usnesení stručně uvedl, že povinné členství není pro finanční rovnováhu dotčeného německého systému nebo pro uplatnění zásady solidarity zásadní. Z předkládacího usnesení je však podle mého názoru nejasné, zda se tvrzení předkládajícího soudu vztahuje k tomu, že povinné členství není nezbytné v rámci německého systému v jeho nynější podobě, či zda je předkládající soud toho názoru, že povinné členství nebude nutné, bude-li stávající systém změněn.

75. Za těchto okolností jsem toho názoru, že předkládajícímu soudu přísluší, aby na základě veškerých jemu dostupných informací určil, zda je povinnost být členem takového profesního sdružení, jako je MMB, nezbytná pro finanční rovnováhu stávajícího německého systému pojištění proti pracovním úrazům a nemocem z povolání, či zda by mohla být přijata méně omezující opatření.

76. Ve světle výše uvedených úvah a s výhradou některých ověření předkládajícím soudem jsem toho názoru, že články 49 ES a násl. musí být vykládány v tom smyslu, že nevylučují povinné členství takového zaměstnavatele, jako je Kattner, v takovém subjektu, jako je MMB, pro účely získání pojištění proti pracovním úrazům a nemocem z povolání.

VI – Závěry

77. Vzhledem k výše uvedenému by předložené otázky měly být podle mého názoru zodpovězeny takto: 1) pojem „podnik“ ve smyslu článků 81 ES a 82 ES nezahrnuje takové subjekty, jako je Maschinenbau- und Metall- Berufsgenossenschaft, které jsou pověřeny provozováním systému sociálního zabezpečení založeného na základě zásady solidarity za předpokladu, že všechny podstatné prvky takového systému uvedené v tomto stanovisku podléhají státnímu dozoru, což přísluší prokázat předkládajícímu soudu; 2) články 49 ES a následující a 82 ES a 86 ES musí být vykládány v tom smyslu, že nevylučují povinné členství takového zaměstnavatele, jako je Kattner Stahlbau GmbH, v takovém subjektu, jako je Maschinenbau- und Metall- Berufsgenossenschaft pro účely získání pojištění proti pracovním úrazům a nemocem z povolání.

( 1 ) – Původní jazyk: angličtina.

( 2 ) – Na takový subjekt, jakým je MMB, je v německém právním systému odkazováno jako na sdružení pojišťující odpovědnost zaměstnavatele. V zájmu stručnosti budu na takové subjekty v tomto stanovisku odkazovat jako na profesní sdružení.

( 3 ) – 20. dubna 2007, BGBl. 2007 I, s. 554.

( 4 ) – Rozsudek soudního dvora ze dne 22. ledna 2002 (C-218/00, Recueil, s. I-691).

( 5 ) – Viz zejména rozsudek Soudního dvora ze dne 24. září 1987, van Gastel v. Rijksdienst a Rijkskas (37/86, Recueil, s. 3589, bod 8).

( 6 ) – Viz rozsudek Soudního dvora ze dne 26. června 2008 ve spojených věcech Wiedemann (C-329/06 a C-343/06, Sb. rozh. s. I-4635, bod 45).

( 7 ) – Viz rozsudek Soudního dvora ze dne 21. února 2006, Ritter-Coulais (C-152/03, Sb. rozh. s. I-1711, body 13 až 15).

( 8 ) – Viz například 57120 eur v roce 2003.

( 9 ) – Viz rozsudky Soudního dvora ze dne 23. dubna 1991, Höfner a Elser (C-41/90, Recueil, s. I-1979, bod 21), a Cisal, citovaný v poznámce pod čarou 4, bod 22. Soudní dvůr rovněž opakovaně rozhodl, že činnost spočívající v nabízení zboží a služeb na určitém trhu je hospodářskou činností. Viz rozsudek ve věci ze dne , Komise v. Itálie (118/85, Recueil, s. 2599, bod 7), a rozsudek ze dne , Komise v. Itálie (C-35/96, Recueil, s. I-3851, bod 36).

( 10 ) – Rozsudek Soudního dvora ze dne 21. září 1999 (C-67/96, Recueil, s. I-5751).

( 11 ) – Rozsudek Soudního dvora ze dne 17. února 1993 ve spojených věcech (C-159/91 a C-160/91, Recueil, s. I-637).

( 12 ) – Viz bod 78 rozsudku ve věci Albany, citovaného v poznámce pod čarou 10.

( 13 ) – Rozsudek ze dne 16. listopadu 1995 (C-244/94, Recueil, s. I-4013).

( 14 ) – Viz bod 79 rozsudku ve věci Albany, citovaného v poznámce pod čarou 10.

( 15 ) – Rozsudek ve věci Cisal, citovaný v poznámce pod čarou 4, body 32 a 45.

( 16 ) – Viz bod 32 rozsudku ve věci Cisal, citovaného v poznámce od čarou 4.

( 17 ) – Viz bod 37 rozsudku ve věci Cisal, citovaného v poznámce pod čarou 4, a bod 86 rozsudku ve věci Albany, citovaného v poznámce pod čarou 10; viz rovněž rozsudek Soudního dvora ze dne 12. září 2000, Pavlov a další (C-180/98 až C-184/98, Recueil, s. I-6451, bod 118).

( 18 ) – Viz bod 38 rozsudku ve věci Cisal, citovaného v poznámce pod čarou 4.

( 19 ) – Viz body 39 až 42 rozsudku ve věci Cisal, citovaného v poznámce pod čarou 4.

( 20 ) – Viz bod 44 rozsudku ve věci Cisal, citovaného v poznámce pod čarou 4.

( 21 ) – Viz bod 44 rozsudku ve věci Cisal, citovaného v poznámce pod čarou 4.

( 22 ) – Viz v tomto smyslu stanovisko generálního advokáta Jacobse ve věci Albany, body 37 až 82, citované v poznámce pod čarou 10. Viz rovněž stanovisko generálního advokáta Jacobse ve věci Cisal, body 50 až 66, citované v poznámce pod čarou 4.

( 23 ) – Příspěvky jednotlivých podniků však mohou být v určitém rozsahu upraveny v závislosti na úrazovosti, kterou tyto podniky vykazují. Chci uvést, že ze stanoviska generálního advokáta ve věci Cisal vyplývá, že v rámci italského systému pojištění proti pracovním úrazům a nemocem z povolání byly průměrné příspěvky zaměstnanců kalkulovány jako určitá procentní sazba jejich mzdy. Uvedená procentní sazba závisela na průměrné rizikovosti činnosti podniku, pro který pracovali. Takto stanovená procentní sazba mohla být pro jednotlivé podniky měněna, pokud tyto podniky mohly prokázat, že například prostřednictvím bezpečnostních opatření bylo riziko jejich činností nižší nežli celostátní průměr. Viz bod 22 stanoviska generálního advokáta Jacobse ve věci, která je citována v poznámce pod čarou 4.

( 24 ) – Bod 42.

( 25 ) – Viz, spíše na rozdíl od uvedeného, body 40 a 41 rozsudku ve věci Cisal, citovaného v poznámce pod čarou 4.

( 26 ) – Viz body 49 až 52 výše.

( 27 ) – Viz, na rozdíl od uvedeného, bod 114 rozsudku ve věci Pavlov a další (citovaného v poznámce pod čarou 17), kde Soudní dvůr uvedl, že fond dotčený v uvedené věci „určuje objem příspěvků a dávek a funguje na základě zásady kapitalizace. Úroveň dávek vyplácených fondem tak závisí na výkonnosti jeho investování […]“.

( 28 ) – Překládající soud jak se zdá zdůrazňuje tvrzení Soudního dvora uvedené v bodu 39 rozsudku ve věci Cisal (citovaném v poznámce pod čarou 4), kde Soudní dvůr konstatoval, že „[italský] systém pojištění je financován příspěvky, jejichž sazba není systematicky proporcionální k pojištěným rizikům. Ze spisu je například zjevné, že sazba nesmí překročit určitou horní mez, a to i tehdy, pokud prováděná činnost představuje vysoké riziko, přičemž zůstatek je uhrazen všemi podniky, které náleží do stejné kategorie, pokud jde o riziko, kterému jsou vystaveny“ (zdůraznění provedeno autorem tohoto stanoviska).

( 29 ) – S výhradou ověření překládajícím soudem se jeví, že § 152 SGB VII omezuje objem příspěvků, které mohou být vybrány a § 153 SGB VII mimo jiné uvádí faktory, které mohou být vzaty v úvahu pří výpočtu příspěvků.

( 30 ) – Viz body 49 až 52 výše.

( 31 ) – Viz body 49 až 52 výše.

( 32 ) – Rozsudek Soudního dvora ze dne 16. března 2004 ve spojených věcech (C-264/01, C-306/01, C-354/01 a C-355/01, Recueil, s. I-2493).

( 33 ) – Předkládající soud v předkládacím usnesení uvedl, že „činnost [MMB] je v zásadě poskytováním, zpracováním a vypořádáním pojišťovacích služeb“.

( 34 ) – Nemám důvod domnívat se, že pojem „podnik“ uvedený v článku 86 ES se liší od tohoto pojmu uvedeného v článcích 81 ES a 82 ES.

( 35 ) – Podle mého názoru poskytování pojištění proti pracovním úrazům a nemocem z povolání jakožto součást systému sociálního zabezpečení není právem Společenství harmonizováno. Viz mimo jiné čl. 2 odst. 2 směrnice Rady 92/49/EHS ze dne 18. června 1992 o koordinaci právních a správních předpisů týkajících se přímého pojištění jiného než životního a o změně směrnic 73/239/EHS a 88/357/EHS (třetí směrnice o neživotním pojištění) (Úř. věst. L 228, s. 1; Zvl. vyd. 06/01, s. 346), který stanoví, že „[t]ato směrnice se nevztahuje na druhy pojištění nebo operace ani na pojišťovny nebo instituce, na které se nevztahuje směrnice 73/239/EHS, ani na společnosti uvedené v článku 4 uvedené směrnice“. Podle čl. 2 odst. 1 první směrnice Rady 73/239/EHS ze dne o koordinaci právních a správních předpisů týkajících se přístupu k činnosti v přímém pojištění jiném než životním a jejího výkonu (Úř. věst. L 228, s. 3; Zvl. vyd. 06/01, s. 14) se „[t]ato směrnice nevztahuje na: […] d) pojištění tvořící část zákonného systému sociálního zabezpečení“. Viz rovněž čl. 3 odst. 4 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/83/ES ze dne o životním pojištění (Úř. věst. L 345, s. 1; Zvl. vyd. 06/06, s. 3). Viz rovněž čl. 2 odst. 3 směrnice 2002/83, i když není v kontextu řízení před předkládajícím soudem relevantní.

( 36 ) – Viz rozsudek Soudního dvora ze dne 28. dubna 1998, Kohll (C-158/96, Recueil, s. I-1931, body 17 a 18 a citovaná judikatura).

( 37 ) – Viz rozsudek Soudního dvora ze dne 12. července 2001, Smits a Peerbooms (C-157/99, Recueil, s. I-5473, body 45 a 46), ve kterém je objasněno, že členské státy při výkonu svých pravomocí za účelem stanovení „podmínek upravujících právo nebo povinnost být pojištěn v systému sociálního zabezpečení“„musí jednat v souladu s právem Společenství“ (zvýraznění provedeno autorem tohoto stanoviska).

( 38 ) – Viz v tomto smyslu rozsudek ve věci Kohll, citovaný v poznámce pod čarou 36, body 20 a 21 a tam citovaná judikatura. Viz rovněž rozsudek Soudního dvora ze dne 22. března 2003, Freskot (C-355/00, Recueil, s. I-5263, bod 53).

( 39 ) – Je třeba zdůraznit, že Soudní dvůr nemá žádné informace o tom, že povinnost být členem určitého profesního sdružení byla přijata za účelem diskriminovat, či že by měla jakékoliv diskriminační účinky jdoucí nad rámec účinků, které jsou samotné této povinnosti vlastní. Povinnost být členem určitého profesního sdružení však zřejmě znamená, že pojištění získané od soukromých pojistitelů může být pouze doplňkové k pojištění stanovenému zákonem.

( 40 ) – Předkládající soud v předkládacím usnesení uvedl, že pojištění proti pracovním úrazům a nemocem z povolání je poskytováno soukromými poskytovateli pojištění v Belgii, Dánsku, Finsku a Portugalsku. S výhradou ověření předkládajícím soudem se však zdá, že takové soukromé pojišťovací systémy jsou provozovány na základě dosahování zisku a neobsahují prvky solidarity přítomné v německém systému. Krom toho, zatímco předkládací usnesení uvádí, že Kattner předložila nabídku dánského poskytovatele pojištění, podle které tato společnost rovněž pojistí Kattner v souladu s německým zákonem o úrazovém pojištění proti riziku pracovních úrazů, nemocí z povolání nebo nehod na cestě do zaměstnání a zpět, za stejných podmínek jako MMB a dávky budou stanoveny striktně v souladu se seznamem dávek stanoveným Deutsche Gesetzliche Unfallversicherumg (Německé sdružení zákonného úrazového pojištění), nic v překládacím usnesení nenaznačuje, že dánský poskytovatel bude fungovat na neziskovém základu.

( 41 ) – Viz obdobně rozsudek ve věci Freskot, citovaný v poznámce pod čarou 38, body 67 a 68.

( 42 ) – Viz rozsudek ve věci Kohll, citovaný v poznámce pod čarou 36, bod 41; ve věci Smits a Peerbooms, citovaný v poznámce pod čarou 37, bod 72; rozsudky Soudního dvora ze dne 13. března 2003, Müller-Fauré (C-385/99, Recueil, s. I-4509, bod 73), a ze dne , Stamatelaki (C-444/05, Sb. rozh. s. I-3185, bod 30).