ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3.

Body 1, 4, 6, 7, 9, 21 a 31 odůvodnění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/29/ES ze dne 22. května 2001 o harmonizaci určitých aspektů autorského práva a práv s ním souvisejících v informační společnosti (Úř. věst. 2001, L 167, s. 10; Zvl. vyd. 17/01, s. 230) zní: „(1) Smlouva stanoví vytvoření vnitřního trhu a zavedení systému zabraňujícího narušování hospodářské soutěže na vnitřním trhu. Harmonizace právních předpisů členských států týkajících se autorského práva a práv s ním souvisejících přispívá k dosažení těchto cílů. [...] (4) Větší právní jistota a vysoká úroveň ochrany duševního vlastnictví poskytovaná harmonizovaným právním rámcem týkajícím se autorského práva a práv s ním souvisejících podpoří podstatné investice do tvůrčí a inovační činnosti [...] [...] (6) Bez harmonizace na úrovni Společenství by činnost v oblasti právních předpisů zahájená v mnoha členských státech [zákonodárná činnost již zahájená v řadě členských států] za účelem přizpůsobení těchto předpisů technologickému pokroku mohla vyústit ve značné rozdíly v ochraně a tím v omezení volného pohybu služeb a výrobků zahrnujících [prvky chráněné jako] duševní vlastnictví nebo na duševním vlastnictví [na takových prvcích] založených, což by vedlo k opětovnému rozčlenění vnitřního trhu a neslučitelnosti právních předpisů. [...] (7) Právní rámec Společenství na ochranu autorského práva a práv s ním souvisejících musí být proto rovněž v nezbytné míře přizpůsoben a doplněn pro hladké fungování vnitřního trhu. Za tímto účelem je třeba přizpůsobit ty vnitrostátní právní předpisy týkající se autorského práva a práv s ním souvisejících, které se v jednotlivých členských státech výrazně liší nebo které jsou příčinou [právní] nejistoty bránící hladkému fungování vnitřního trhu a náležitému rozvoji informační společnosti v Evropě, a je třeba vyloučit, aby členské státy neslučitelným způsobem reagovaly na technologický rozvoj, přičemž není třeba odstranit rozdíly, které fungování vnitřního trhu neovlivňují nepříznivě, nebo jim bránit. [...] (9) Jakákoliv harmonizace autorského práva a práv s ním souvisejících musí vycházet z vysoké úrovně ochrany, jelikož taková práva jsou pro duševní výtvory zásadní. [...] [...] (21) Tato směrnice by měla vymezit působnost úkonů, na které se vztahuje právo na rozmnožování, a to s ohledem na různé příjemce [oprávněné osoby]. Toto vymezení by mělo být v souladu s acquis communautaire. Pro zajištění právní jistoty na vnitřním trhu je třeba širokého vymezení těchto úkonů. [...] (31) Mezi různými skupinami nositelů práv stejně jako mezi různými kategoriemi nositelů práv a uživatelů chráněných předmětů ochrany [uživatelů předmětů ochrany] musí být zajištěna přiměřená rovnováha práv a zájmů. [...] Stávající rozdíly ve výjimkách a omezeních určitých omezených úkonů mají přímé záporné účinky na fungování vnitřního trhu v oblasti autorského práva a práv s ním souvisejících. [...] Pro zajištění náležitého fungování vnitřního trhu je třeba takové výjimky a omezení vymezit více harmonickým způsobem. Míra harmonizace by měla vycházet z dopadu těchto výjimek a omezení na hladké fungování vnitřního trhu.“
185

V tomto ohledu je třeba mít za to, že vzhledem k ustanovením těchto oddílů C a D je takový nález myslitelný pouze v případě, kdy by se ukázalo, že rozhodnutí o uložení pokuty trpí některou z vad uvedených v čl. 8.10 odst. 2 dohody CETA, nebo kdy by toto rozhodnutí zbavovalo investora základních atributů jeho investice, včetně práva užívat investici, požívat ji a zcizovat ji, ve smyslu přílohy 8-A bodu 1 písm. b) této dohody. Takový nález by naopak nebyl myslitelný, pokud Komise nebo orgán pro hospodářskou soutěž členského státu řádně uplatnil pravidla hospodářské soutěže, neboť strany dohody CETA výslovně v jejím článku 17.2 akceptovaly „význam volné a nenarušené hospodářské soutěže ve svých obchodních vztazích“ a uznaly, „že obchodní postupy porušující hospodářskou soutěž mohou narušit řádné fungování trhů a ohrozit přínosy liberalizace obchodu“.
223

Jak přitom uvedla Finská republika, pokud by Smlouvy vyžadovaly čekání na takovou „vzájemnou dohodu“, uzavření Istanbulské úmluvy Unií, k němuž by došlo před takovou dohodou, by mohlo být zneplatněno, což by vyvolalo obtíže, kterým má právě řízení o posudku předejít, jak bylo připomenuto v bodě 193 tohoto posudku.
29

Komise v této souvislosti připomíná, že podání žádosti o posudek, což je nástroj s poměrně širokým rozsahem uplatnění, může být vedeno legitimním cílem orgánu nebo členského státu zjistit rozsah pravomocí Unie a členských států před tím, než se rozhodne podepsat a uzavřít zamýšlenou dohodu. Neprovedení změny článku 26 SECH by přitom mohlo být vykládáno jako uznání, že mezinárodní odpovědnost členských států může být přímo založena v oblasti spadající do výlučné pravomoci Unie. To by znamenalo porušení povinnosti členských států zajistit na svých územích uplatňování a dodržování unijního práva, neboť by tak byl umožněn výkon vnitrostátní pravomoci mající přednost před unijními pravomocemi i výsadami Soudního dvora vyplývajícími z článku 19 SEU a článku 344 SFEU.
4

Stran návrhu na náhradu újmy, kterou utrpěl úředník před svou smrtí, Tribunál Evropské unie rozhodl, že jej Soud pro veřejnou službu Evropské unie – ač příslušný o něm rozhodnout – nesprávně odmítl jako nepřípustný na základě pravidla „shody“ mezi žádostí a správní stížností. Vzhledem k tomu, že spor není ve stavu, v němž by o něm soudní řízení dovolovalo rozhodnout, konstatoval Tribunál Evropské unie, že by bylo třeba vrátit tuto část věci Soudu pro veřejnou službu Evropské unie. Tento Soud by však musel konstatovat, že jemu i Tribunálu Evropské unie byly předloženy věci s týmž předmětem a že by podle čl. 8 odst. 3 druhého pododstavce přílohy I statutu Soudního dvora musel prohlásit svou nepříslušnost, aby mohl o těchto věcech rozhodnout Tribunál Evropské unie.
35.

Oberlandesgericht uvádí, že před ním vyvstaly dvě následující otázky. Zaprvé musí určit, zda měl S. Kozłowski své obvyklé bydliště na německém území nebo zda jej zde stále má. Pokud by na tuto otázku bylo odpovězeno záporně, povolil by Oberlandesgericht výkon evropského zatýkacího rozkazu, protože jsou splněny všechny ostatní podmínky dle německého práva. Pokud by naopak bylo na otázku odpovězeno kladně, musel by Oberlandesgericht rozhodnutí Generalstaatsanwaltschaft o tom, že neuplatní žádné důvody pro odmítnutí výkonu, zrušit, protože toto rozhodnutí vychází z neexistence obvyklého bydliště v tuzemsku.
44.

Článek 105 odst. 3 zákona o manželství a rodinných vztazích (Zakon o zakonski zvezi in družinskih razmerjih ( 17 )) stanoví, že pokud se rodiče navzdory pomoci ze strany služeb sociální péče nedohodnou na svěření dětí do péče a jejich výchově, rozhodne soud na návrh jednoho nebo obou rodičů o svěření všech dětí do péče a výchovy jednoho z nich, nebo o svěření jednoho či více dětí do péče a výchovy jednoho rodiče a ostatních dětí do péče a výchovy druhého rodiče. Soud může rozhodnout i bez návrhu o svěření všech dětí nebo některých z nich do péče a výchovy třetí osoby.
16.

Na základě rozhodnutí o nuceném umístění č. 3583 ze dne 1. listopadu 2006 byl S. Kadzoev umístěn ve zvláštním středisku pro dočasné umístění cizinců v Busmanci poblíž Sofie až do doby, než bude vykonáno správní donucovací opatření nuceného vrácení na hranici, jež mu bylo uloženo. Toto umístění bylo nařízeno až do pominutí překážky výkonu opatření nuceného vrácení na hranici, tj. až do získání dokladů pro cestu do zahraničí a zajištění dostatečných finančních prostředků na nákup jízdenky do Čečenska.
34.

Stejně tak nepřesvědčivý je argument Komise, převzatý Tribunálem v přezkoumávaném rozsudku ( 30 ), že by „zahrnutí“ minimálních požadavků obsažených ve směrnici 2003/88 do služebního řádu bylo v rozporu s autonomií unijního zákonodárce v oblasti veřejné služby, jež je zakotvena v článku 336 SFEU. Jak správně uvedl G. Strack, Rada právě v rámci výkonu této zákonodárné autonomie vložila do služebního řádu obecné ustanovení, a sice čl. 1e odst. 2, které zavádí minimální normy v oblasti ochrany zdraví a bezpečnosti – k nimž patří rovněž minimální normy uvedené ve směrnici 2003/88 – do práva evropské veřejné služby.
2.

Zatímco v rozsudku Fuchs ( 3 ) se ještě jednalo o to, zda vůbec může závazná věková hranice existovat, toto řízení pro nesplnění povinnosti se týká snížení věkové hranice pro soudce, státní zástupce a notáře ze 70 let na 62 let. Maďarsko tímto přizpůsobilo důchodový věk v soudnictví obecně platnému důchodovému věku. Půl roku po nabytí účinnosti této nové právní úpravy musely všechny osoby zastávající uvedené funkce, které tuto novou věkovou hranici již překročily, tedy osm ročníků, odejít do důchodu. V příštích letech však bude každý rok zvýšen obecný důchodový věk, který nyní platí i pro soudnictví, o šest měsíců, dokud nebude dosaženo obecného důchodového věku 65 let.
51.

Ostatně omezíme-li se na srovnání procesněprávních norem, není to jediný rozdíl, který existuje mezi těmito dvěma kategoriemi. Články 90 a 91 služebního řádu úředníků sice upravují předcházející řízení v rámci úřadu, jehož řádný a úplný průběh je podmínkou přípustnosti žalob podaných úředníky proti orgánu, který je zaměstnává, avšak článek 41 pracovního řádu EIB naproti tomu upravuje dobrovolné interní smírčí řízení, které nemůže být změněno na povinné řízení, jak je tomu v případě řízení upraveného v článcích 90 a 91 služebního řádu úředníků, a jež nemá vliv na lhůtu pro podání žaloby k unijnímu soudu ( 26 ). Kromě toho požádá-li zaměstnanec EIB o takové řízení, má unijní soud za to, že lhůta pro podání žaloby k němu začala běžet, až když takové řízení skončilo, za podmínky, že zaměstnanec požádal o smírčí řízení v přiměřené lhůtě poté, co mu byl akt, který nepříznivě zasahuje do jeho právního postavení, oznámen, a že samotná délka smírčího řízení byla přiměřená ( 27 ).
8.

Článek 28 rámcového rozhodnutí 2002/584 stanoví: „1. Každý členský stát může oznámit generálnímu sekretariátu Rady, že se ve vztazích s jinými členskými státy, které provedly stejné oznámení, předpokládá, že byl dán souhlas k předání osoby jinému členskému státu, než je vykonávající členský stát, na základě evropského zatýkacího rozkazu vydaného kvůli trestnému činu, který byl spáchán před předáním této osoby, neuvede-li v jednotlivém případě vykonávající justiční orgán ve svém rozhodnutí o předání něco jiného. 2. V každém případě může být osoba, která byla předána vystavujícímu členskému státu na základě evropského zatýkacího rozkazu, předána bez souhlasu vykonávajícího členského státu jinému členskému státu, než je tento vykonávající členský stát, na základě evropského zatýkacího rozkazu vydaného kvůli trestnému činu, který byl spáchán před jejím předáním, v těchto případech: a) neopustila-li vyžádaná osoba území členského státu, kterému byla předána, ve lhůtě do 45 dnů od svého konečného propuštění, i když k tomu měla příležitost nebo vrátila-li se na území tohoto státu poté, co ho opustila; b) souhlasí-li vyžádaná osoba s předáním do jiného členského státu, než je vykonávající členský stát, na základě evropského zatýkacího rozkazu. Souhlas musí být vydán před příslušnými justičními orgány vystavujícího členského státu a zaznamenán do protokolu v souladu s vnitrostátním právem tohoto státu. Prohlášení o souhlasu musí být vyjádřeno takovým způsobem, aby bylo zřejmé, že ho tato osoba učinila dobrovolně a s plným vědomím důsledků. Za tímto účelem má vyžádaná osoba právo na právního zástupce; c) nepodléhá-li vyžádaná osoba zásadě speciality v souladu s čl. 27 odst. 3 písm. a), e), f) a g). 3. Vykonávající justiční orgán souhlasí s předáním do jiného členského státu podle těchto pravidel: a) žádost o souhlas se podá podle článku 9 společně s údaji uvedenými v čl. 8 odst. 1 a překladem uvedeným v čl. 8 odst. 2; b) souhlas je vydán, podléhá-li trestný čin, kvůli němuž se žádá o souhlas, předání v souladu s tímto rámcovým rozhodnutím; c) rozhodnutí musí být přijato nejpozději do 30 dnů od obdržení žádosti; d) souhlas se zamítne z důvodů uvedených v článku 3, jinak může být zamítnut jen z důvodů uvedených v článku 4. V případech uvedených v článku 5 musí vystavující členský stát poskytnout stanovené záruky. 4. Bez ohledu na odstavec 1 nesmí být osoba, která byla předána na základě evropského zatýkacího rozkazu, vydána do třetí země bez souhlasu příslušného orgánu členského státu, který tuto osobu předal. Tento souhlas se udělí v souladu se smlouvami, kterými je členský stát vázán, jakož i s jeho vnitrostátním právem.“
27.

Z toho zaprvé vyplývá, že obsah rozhodnutí nemůže být věcně posuzován podle těchto ustanovení třetí části. Pozměňující rozhodnutí je téměř nutně v rozporu s platnými ustanoveními třetí části SFEU. To je zvláště zřetelné u rozhodnutí, které by změnilo – jak je to podle čl. 48 odst. 6 druhého pododstavce první věty SEU výslovně přípustné – všechna ustanovení třetí části SFEU. Pokud by se rozhodnutí ke změně smlouvy posuzovalo právě podle těchto ustanovení třetí části SFEU, muselo by to stejně nezbytně vést k jeho neplatnosti. Tím by bylo použití zjednodušeného postupu pro přijímání změn podle čl. 48 odst. 6 SEU znemožněno. K porušení ustanovení Smlouvy, která se nacházejí v třetí části SFEU, tedy takovým rozhodnutím nemůže dojít.
45.

Zákonodárce sice stanovil, že vnitřní hranice lze překročit v jakémkoliv místě, aniž by se prováděla hraniční kontrola (článek 20) nebo aniž by byla přijímána opatření s rovnocenným účinkem (článek 21), avšak článek 20 ani článek 21 nezaručují, že by se každá osoba, která překročila vnitřní hranici, mohla napříště pohybovat na území členského státu a pobývat tam, aniž by vůči ní byla přijímána policejní opatření. Působnost uvedených ustanovení zvláště nelze rozšířit natolik, že by se členskému státu zakázalo vykonávat na svém území policejní pravomoci.
76.

Odlišný výklad by ostatně zmařil cíl, jímž je potírání nedovoleného přistěhovalectví. Osoba zapojená do organizování nedovoleného přistěhovalectví by byla odměněna za to, že přistěhovalcům pomáhala k nelegálnímu pobytu v schengenském prostoru bez platného dokladu. Jak uvádí většina zúčastněných, kteří předložili vyjádření, bude totiž úkol orgánů formálně oznámit rozhodnutí o prohlášení víza za neplatné osobám, které protiprávně vstoupily na toto území, o to složitější, bude-li mít převaděč ještě větší zájem na tom, aby jim pomohl se skrývat. V důsledku toho by převaděč mohl o to lépe uniknout trestněprávní odpovědnosti za napomáhání k nedovolenému přistěhovalectví.
18.

Rechtbank Den Haag měl za to, že p. G. nebyl poškozen v natolik značném rozsahu, že by tím bylo odůvodněno zrušení rozhodnutí o prodloužení jeho zajištění. Tento soud měl v tomto ohledu za to, že z protokolu o pohovoru týkajícím se navrácení, který proběhl s p. G. dne 5. dubna 2013, vyplývá, že mu bylo vysvětleno, že Staatssecretaris má v úmyslu prodloužit zajištění na dobu nepřesahující dvanáct měsíců a že měl možnost kontaktovat svého zmocněnce. Pokud jde o p. R., Rechtbank Den Haag měl rovněž za to, že nebyl poškozen v natolik značném rozsahu, že by tím bylo odůvodněno zrušení rozhodnutí o prodloužení. Podle uvedeného Rechtbank p. R. a jeho poradce znají dostatečně důvody pro pobyt p. R. v zajištění, jakož i to, co je od posledně uvedeného očekáváno k tomu, aby se délka jeho trvání co možná nejvíce omezila.
75.

V tomto ohledu je nutno uvést, že navrhovatel opřel kasační opravný prostředek o tři důvody. První důvod kasačního opravného prostředky se týkal nesprávného právního posouzení, kterého se měl dopustit Soud pro veřejnou službu tím, že přijal námitku nepřípustnosti, kterou vznesla Komise, a rozhodl o nepřípustnosti návrhu na náhradu morální újmy Alessandra Missir Mamachiho di Lusignano a jeho dětí. V rámci druhého důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatel Soudu pro veřejnou službu vytýkal, že omezil podíl odpovědnosti Komise za újmu na 40 %. V rámci třetího důvodu kasačního opravného prostředku měl navrhovatel nakonec za to, že Soud pro veřejnou službu nesprávně připustil, že Komise s přihlédnutím k dávkám přiznaným na základě služebního řádu dětem Alessandra Missir Mamachiho di Lusignano plně nahradila způsobenou újmu. Tribunál v souladu s vlastní logikou omezil přezkum uvedeného kasačního opravného prostředku pouze na otázku příslušnosti, kterou přiznal Soudu pro veřejnou službu (tj. na návrh na náhradu morální újmy ex haerede, kterou utrpěl Alessandro Missir Mamachi di Lusignano), přičemž u ostatních návrhů měl za to, že spadají do jeho příslušnosti ( 42 ).
134.

Začtvrté je zásah do práva na svobodu a bezpečnost podmíněn dodržením procesních záruk. Pokud jde o zbavení svobody spadající pod výjimku uvedenou v čl. 5 odst. 1 písm. c) EÚLP, již jsem uvedla, že tato výjimka vyžaduje, aby dotčená osoba (v případě, že je toto zbavení svobody provedeno na základě sporného ustanovení, žadatel o mezinárodní ochranu) byla ihned předvedena před soudce nebo jinou úřední osobu zmocněnou zákonem k výkonu soudní pravomoci a měla právo být souzena v přiměřené lhůtě nebo propuštěna během řízení ( 124 ). Jak jsem již uvedla, čl. 9 odst. 3 směrnice o přijímání počítá specificky nejen se soudním přezkumem legality zajištění nařízeného správním orgánem z moci úřední (to znamená nezávisle na jakémkoliv návrhu žadatele na zahájení řízení), a to co možná nejdříve po začátku zajištění, ale i s bezodkladným propuštěním dotčeného žadatele, je-li rozhodnuto, že toto zajištění je protiprávní.
1.a

Je třeba čl. 7 první pododstavec první odrážku rozhodnutí Rady přidružení č. 1/80 vykládat tak, že se tento článek použije již tehdy, jestliže rodinný příslušník skutečně pobýval po dobu tří let společně s tureckým pracovníkem, aniž by právo k pobytu tohoto rodinného příslušníka bylo zpochybněno příslušnými vnitrostátními orgány během těchto tří let?
CS Úřední věstník Evropské unie C 8/8

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Court of Appeal (Civil Division) (Spojené království) dne 5. listopadu 2007 – L'Oréal SA, Lancôme parfums et beauté & Cie SNC, Laboratoire Garnier & Cie v. Bellure NV, Malaika Investments Ltd, jednající pod obchodním jménem „Honey pot cosmetic & Perfumery Sales“, Starion International Ltd

(Věc C-487/07)

(2008/C 8/15)

Jednací jazyk: angličtina

Předkládající soud

Court of Appeal (Civil Division)

Účastnice původního řízení

Žalobkyně: L'Oréal SA, Lancôme parfums et beauté & Cie SNC, Laboratoire Garnier & Cie

Žalované: Bellure NV, Malaika Investments Ltd, jednající pod obchodním jménem „Honey pot cosmetic & Perfumery Sales“, Starion International Ltd

Předběžné otázky

1) Užívá-li obchodník v reklamě na vlastní zboží nebo služby zapsanou ochrannou známku, jejímž majitelem je soutěžitel, pro účely srovnání vlastností (konkrétně vůně) zboží, které uvádí na trh, s vlastnostmi (konkrétně vůní) zboží uváděného na trh soutěžitelem pod touto ochrannou známkou, způsobem, který nevede k záměně nebo jinak neohrožuje základní funkci ochranné známky jakožto údaje o původu, spadá takové užívání do působnosti čl. 5 odst. 1 písm. a) nebo b) směrnice 89/104?

2) Užívá-li obchodník při obchodování (konkrétně na srovnávacím seznamu) velmi známou zapsanou ochrannou známku pro účely uvedení vlastnosti vlastního výrobku (konkrétně jeho vůně) způsobem, který: a) nezpůsobuje žádné nebezpečí záměny; a b) nemá vliv na prodej výrobků, na něž se vztahuje velmi známá zapsaná ochranná známka; a c) neohrožuje základní funkci zapsané ochranné známky jakožto záruky původu a nepoškozuje dobré jméno této známky, buď pošpiněním jejího image nebo jeho zeslabením nebo jakýmkoliv jiným způsobem, a d) hraje významnou roli při propagaci výrobku obchodníka, spadá takové užívání do působnosti čl. 5 odst. 1 písm. a) směrnice 89/104?

3) Co znamená „protiprávně netěží z“ v kontextu čl. 3a písm. g) směrnice o klamavé reklamě (84/450), ve znění směrnice o srovnávací reklamě (97/55), a, konkrétně, těží obchodník protiprávně z dobré pověsti velmi známé ochranné známky, pokud na srovnávacím seznamu srovnává svůj výrobek s výrobkem, na něž se vztahuje velmi známá ochranná známka?

4) Co znamená „nepředstavuje zboží nebo službu jako napodobeninu nebo reprodukci“ v kontextu čl. 3a písm. h) uvedené směrnice a, konkrétně, zahrnuje tento výraz případ, kdy bez toho, aby byla způsobena záměna nebo podvod, obchodník pouze pravdivě uvádí, že jeho výrobek má důležitou vlastnost (vůni) velmi známého výrobku, který je chráněn ochrannou známkou?
1.

Komise poté, co přezkoumala všechny řecké právní předpisy týkající se provedení směrnice 96/34/ES o rámcové dohodě o rodičovské dovolené uzavřené mezi organizacemi UNICE, CEEP a EKOS do řeckého právního řádu, konstatovala, že je toto provedení nedostatečné a nesprávné, co se týče některých ustanovení výše uvedené rámcové dohody, upravené v uvedené směrnici, pokud jde o pracovníky obchodního námořnictva.
iii)

a to bez ohledu na to, co stanoví článek 73 ES?
CS Úřední věstník Evropské unie C 8/9

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Court of Session (Skotsko), Edinburgh (Spojené království) dne 5. listopadu 2007 – Royal Bank of Scotland plc v. The Commissioners of Her Majesty's Revenue & Customs

(Věc C-488/07)

(2008/C 8/16)

Jednací jazyk: angličtina

Předkládající soud

Court of Session (Skotsko), Edinburgh.

Účastníci původního řízení

Žalobkyně: Royal Bank of Scotland plc.

Žalovaný: The Commissioners of Her Majesty's Revenue & Customs.

Předběžné otázky

1. Stanoví čl. 19 odst. 1 druhý pododstavec šesté směrnice Rady 77/388/EHS (1), že podíl odpočitatelný osobou povinnou k dani podle čl. 17 odst. 5 musí být stanoven ročně jako procentní podíl a zaokrouhlen nahoru na celé procento, pokud: a) takový podíl odpovídá podílu, který byl určen pro oblast činnosti osoby povinné k dani v souladu buď s písmenem a) nebo s písmenem b) čl. 17 odst. 5 třetího pododstavce, nebo b) takový podíl odpovídá podílu, který byl určen na základě použití veškerého zboží a služeb nebo jejich části osobou povinnou k dani v souladu s čl. 17 odst. 5 třetím pododstavcem písm. c), nebo c) takový podíl odpovídá podílu, který byl určen s ohledem na veškeré zboží a služby použité osobou povinnou k dani pro veškerá plnění uvedená v čl. 17 odst. 5 prvním pododstavci v souladu s písmenem d) třetího pododstavce uvedeného článku?

2. Mohou členské státy na základě čl. 19 odst. 1 druhého pododstavce vyžadovat zaokrouhlení podílu odpočitatelného osobou povinnou k dani podle čl. 17 odst. 5 nahoru na jinou hodnotu než je nejbližší celé číslo?

(1) Úř. věst. L 145, s. 1.
2)

V případě, že čl. 15 písm. c) směrnice poskytuje ve srovnání s článkem 3 Úmluvy doplňující nebo jinou ochranu, jaká jsou v tomto případě kritéria pro to, zda se osoba, která uplatňuje, že přichází v úvahu pro podpůrnou ochranu, skutečně vystavuje nebezpečí, že bude ve smyslu čl. 15 písm. c) ve spojení s čl. 2 písm. e) směrnice vážně individuálně ohrožena v důsledku svévolného násilí?
1)

Pokud byl léčivý přípravek, který spadá mimo působnost přílohy nařízení 2309/93 (1), uveden na trh v členském státě (Rakousko) podle vnitrostátního postupu pro registraci před přistoupením tohoto členského státu k EHP nebo ES a: a) tento členský stát následně přistoupil k EHP a poté k ES a jakožto součást podmínek přistoupení provedl do svého vnitrostátního práva ustanovení směrnice 65/65 (nyní směrnice 2001/83 (2)) o registraci, aniž by se v tomto ohledu uplatnila nějaká přechodná ustanovení; b) dotčený přípravek zůstal na trhu v tomto členském státě několik let po jeho přistoupení k EHP a ES; c) po přistoupení tohoto členského státu k EHP a ES byla registrace dotčeného přípravku změněna tak, že byla doplněna nová indikace, a tato změna byla posouzena orgány tohoto členského státu jakožto slučitelná s požadavky práva Společenství; d) dokumentace dotčeného přípravku nebyla po přistoupení tohoto členského státu k EHP a ES aktualizována v souladu se směrnicí 65/65 (nyní směrnice 2001/83); a e) přípravek obsahující stejnou účinnou složku byl následně registrován podle článku 6 směrnice 2001/83 a uveden na trh v ES; má být tento léčivý přípravek považován za „referenční léčivý přípravek, který je nebo byl registrován podle článku 6 v členském státě“, ve smyslu čl. 10 odst. 1 směrnice 2001/83 a pokud tomu tak je, které z výše uvedených podmínek jsou v tomto ohledu rozhodující?