Kasační opravný prostředek podaný dne 11. prosince 2014 Mirelta Ingatlanhasznosító Kft. proti usnesení Tribunálu (pátého senátu) vydanému dne 9. listopadu 2014 ve věci T-430/14, Mirelta Ingatlanhasznosító Kft. v. Evropská komise a Evropský veřejný ochránce práv

(Věc C-576/14 P)

(2015/C 073/20)

Jednací jazyk: maďarština

Účastníci řízení

Účastnice řízení podávající kasační opravný prostředek (navrhovatelka): Mirelta Ingatlanhasznosító Kft. (zástupce: K. D. Pap, ügyvéd)

Další účastníci řízení: Evropská komise, Evropský veřejný ochránce práv

Návrhová žádání účastnice řízení podávající kasační opravný prostředek

Účastnice řízení podávající kasační opravný prostředek (navrhovatelka) navrhuje, aby Soudní dvůr:

— zrušil napadené usnesení a vrátil věc Tribunálu.

Důvody kasačního opravného prostředku a hlavní argumenty

Hlavní důvod kasačního opravného prostředku: Tribunál nesprávně vyložil žalobu navrhovatelky

Podle navrhovatelky Tribunál tím, že určil, že žalobkyně podala proti Komisi žalobu z důvodu „odmítnutí Komise zahájit řízení pro nesplnění povinnosti“, nesprávně vyložil a reformuloval návrhová žádání v její žalobě a nesprávně vyložil i odůvodnění těchto žádání.

Navrhovatelka tvrdí, že předmětem její žaloby byl návrh, aby Tribunál „uložil Evropské komisi povinnost vést řízení v souladu s unijním právem a zaručující efektivitu tohoto práva“.

Navrhovatelka podala v této souvislosti proti Komisi žalobu proto, že zjevné porušení jejího práva na řádnou správu představovalo podle ní porušení základního práva zaručeného Listinou základních práv Unie. Má za to, že Komise jí tím, že vedla nespravedlivý proces, že provedla posouzení v rozporu s unijním právem a že nezajistila dodržování tohoto práva (zejména výše uvedené Listiny základních práv), upřela nejen právo na řádnou správu, ale i právo na účinnou soudní ochranu.

Navrhovatelka se domnívá, že z výkladu její žaloby Tribunálem vyplývá, že přímým důsledkem způsobu, jakým má Komise postupovat v souladu s unijním právem, je v případě objektivního zhodnocení z hlediska tohoto práva povinnost Komise zahájit řízení pro nesplnění povinnosti, což navrhovatelka nemůže požadovat.

Navrhovatelka má naproti tomu za to, že z ustanovení Listiny základních práv, která mají stejnou závaznost jako Smlouvy, vyplývá, že Komise může posuzovat – na základě judikatury – zda zahájí řízení pro nesplnění povinnosti, teprve poté, co provede spravedlivé zhodnocení. Řádná správa je tudíž prvořadým požadavkem a Komise může svou posuzovací pravomoc – která podle navrhovatelky nemůže vést k nedodržování základních práv – využít teprve v návaznosti na řádnou správu, neboť jinak by (stejně jako tomu je v projednávané věci) nemohla ani jen dospět do stavu, kdy bude mít co posuzovat.

Podpůrný důvod kasačního opravného prostředku: unijní právo nestanoví diskreční posuzovací pravomoc Komise k osvobození členských států od povinnosti uplatňovat sekundární právo a nařízení, a tím spíše ne nepřímo

Názor Tribunálu na diskreční posuzovací pravomoc Komise, vyjádřený v bodě 6 odůvodnění rozsudku, je z mnoha hledisek v rozporu s kogentními a jednoznačnými ustanoveními Smluv, která tudíž nemůže Komise posuzovat, přičemž podle navrhovatelky nesmí Komise posuzovat ani povinnost zajistit dodržování základních práv zakotvených v Listině základních práv Unie.

V žalobě navrhovatelka ani jednou nenamítla nic proti posuzovací pravomoci Komise, nýbrž – s ohledem na skutečný obsah žaloby – Komisi vytýká, že neměla ani jen příležitost využít svou posuzovací pravomoc ve smyslu ustálené judikatury zmíněné Tribunálem, neboť o využití posuzovací pravomoci lze hovořit jen tehdy, kdy je spravedlivé samotné zhodnocení a kdy existuje něco, co lze smysluplně posuzovat.

Smlouva, která má vyšší právní sílu než judikatura, stanoví, že Komise musí zajistit dodržování unijního práva.

V tomto konkrétním případě unijní zaměstnanec (unijní orgán), který provedl zhodnocení, upřel navrhovatelce tím, že sám namísto Komise předběžně a nespravedlivě provedl posouzení a rozhodl o otázkách, které samy o sobě nemohou být předmětem posuzování, její základní právo; jinými slovy, namísto možnosti posuzovat rozhodl samotný zaměstnanec, vycházeje z nesprávně zjištěného skutkového stavu, ve věci navrhovatelky.

Navrhovatelka má za to, že posuzovat, zda je v případě, kdy se použije článek 101 SFEU, nutné uplatnit nařízení Rady (ES) č. 1/2003 o provádění citovaného článku, nemůže ani vnitrostátní soud, ani Evropská komise, přičemž Komise nemůže ani určit, zda nepoužití unijního nařízení (jednoznačný případ nepoužitelnosti) odpovídá „uplatnění jiným způsobem“. Toto pouhé konstatování již samo o sobě dokládá porušení práva navrhovatelky na řádnou správu, potažmo její zbavení účinné soudní ochrany a odejmutí zákonnému soudci.