ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Keywords

Summary



Keywords

Sociální politika – Rovné zacházení v zaměstnání a povolání – Směrnice 2000/78 – Zákaz diskriminace na základě věku

(Směrnice Rady 2000/78, článek 2 a čl. 6 odst. 1)

Summary

Článek 2 a čl. 6 odst. 1 směrnice 2000/78, kterou se stanoví obecný rámec pro rovné zacházení v zaměstnání a povolání, musí být vykládány v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, podle níž zaměstnanci, kteří mají nárok na starobní důchod vyplácený jejich zaměstnavatelem v rámci důchodového systému, jehož členy se stali před dovršením věku 50 let, nemohou pouze z tohoto důvodu obdržet zvláštní odstupné v případě propuštění určené k podpoře opětovného začlenění zaměstnanců, kteří byli v podniku zaměstnáni déle než dvanáct let, do pracovního procesu.

Toto vyloučení vychází totiž z myšlenky, podle níž zaměstnanci zpravidla opustí trh práce, jakmile jim vznikne nárok na starobní důchod vyplácený jejich zaměstnavatelem, stali-li se členy tohoto důchodového systému před dovršením věku 50 let. Na základě uvedeného posouzení spojeného s věkem nemůže zaměstnanec, který si – třebaže splňuje podmínky nároku na důchod vyplácený jeho zaměstnavatelem – přeje dočasně se tohoto důchodu vzdát s cílem pokračovat ve své profesní dráze, obdržet zvláštní odstupné v případě propuštění, přestože má sloužit jeho ochraně. Toto opatření, jehož legitimním cílem je zamezit situaci, kdy by bylo toto odstupné vyplaceno osobám, jež nehledají nové zaměstnání, ale budou pobírat náhradní příjem v podobě starobního důchodu vypláceného ze systému sociálního zabezpečení v zaměstnání, vede tudíž k tomu, že je zmíněné odstupné odepřeno propuštěným zaměstnancům, kteří hodlají setrvat na trhu práce, pouze z toho důvodu, že by mohli, zejména z důvodu svého věku, takovýto důchod získat.

Kromě toho dotčené opatření zakazuje celé kategorii zaměstnanců vymezené na základě kritéria věku dočasně se vzdát vyplácení starobního důchodu jejich zaměstnavatelem, bude-li jim poskytnuto zvláštní odstupné v případě propuštění, jež jim má pomoci nalézt nové zaměstnání. Toto opatření tak může tyto zaměstnance přimět k tomu, aby přijali starobní důchod v částce snížené oproti výši, na kterou by měli nárok, kdyby zůstali v zaměstnání do vyššího věku, což pro ně z dlouhodobého hlediska znamená významnou ztrátu příjmu.

(viz body 44, 46, 49 a výrok)
I - 12917Věc C-537/08 P
Kahla Thüringen Porzellan GmbH
v.
Evropská komise
„Kasační opravný prostředek – Státní podpory – Rozhodnutí Komise prohlašující 
podporu za neslučitelnou se společným trhem a nařizující její navrácení – Zásady 
právní jistoty a ochrany legitimního očekávání“
Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 16. prosince 2010 .  .  .  . I - 12919
Shrnutí rozsudku
1. Podpory poskytované státy – Rozhodnutí Komise nevznášet námitky vůči režimu státních 
podpor – Dosah – Skutečnosti, které je třeba vzít v úvahu
(
Články 87 ES a 88 ES)
2. Podpory poskytované státy – Obecný režim podpor schválený Komisí – Režim vylučující 
podniky v nesnázích a soukromé podniky – Neuvedení výslovného omezení týkajícího se 
tě
chto podniků v samotném rozhodnutí o schválení – Legitimní očekávání podniků, které 
těchto podpor využily v rozporu s právem – Neexistence
(
Články 87 ES a 88 ES)
I - 12918SHRNUTÍ – VĚC C-537/08 P
1. Dosah rozhodnutí, jímž Komise nevznáší 
námitky proti režimu podpor oznámené -
m
u členským státem, je třeba stanovit ne -
jen s odkazem na samotný text uvedené -
ho rozhodnutí, z něhož bylo v Úředním 
věstníku Evropských společenství zveře j-
něno pouze jeho shrnutí, ale i s ohledem na režim podpor oznámený dotyčným členským státem.
Ž
ádost o dodatečné informace, prostře d-
nictvím které si Komise vyžaduje dod a-
tečné informace o  působnosti režimu podpor oznámeného členským státem, a  odpověď vnitrostátních orgánů na ni je třeba považovat za nedílnou součást 
oznámeného režimu podpor. To platí 
tím spíše, když Komise právě na zákl a-
dě těchto informací rozhodla, že proti 
dotyčnému režimu podpor nevznese 
námitky.
(v
iz body 44–45)
2. Právo dovolávat se zásady ochrany le -
g
itimního očekávání má každý jednot -
livec, pokud u  něj unijní orgán tím, že mu poskytl konkrétní ujištění, vyvolal p
odloženou naději. Takovým ujištěním 
jsou bez ohledu na formu, ve které jsou sděleny, přesné, nepodmíněné a shodují -
cí se informace.
V 
rámci schváleného režimu podpor však 
z povahy věci nelze neuvedení výslovné -
ho omezení týkajícího se podniků v  ne -
snázích a  soukromých podniků v  ro z-
hodnutí Komise nevznášet vůči tomuto 
režimu námitky považovat za přesné, ne -
podmíněné a shodující se informace p o-
skytnuté Komisí dotčené osobě ohledně skutečnosti, že by tyto režimy dovolovaly 
poskytnutí podpor takovým podnikům, a  proto u  této dotčené osoby ani ne-
mohlo vyvolat legitimní očekávání, že jí 
dotace byly poskytnuty v souladu s prá-vem. Právě naopak, možnost poskytnout podporu takovým podnikům byla přine j-
menším nejistá, takže neuvedení výslov -
ného omezení nemohlo být základem pro konkrétní ujištění, která by u dotčené 
osoby mohla vyvolat jakékoli legitimní 
očekávání.
(v
iz body 63–66)
40

Podle ustálené judikatury pro posouzení, zda postupující orgán má takovou povahu, což je otázka, která spadá výlučně do práva Společenství, bere totiž Soudní dvůr v úvahu všechny skutečnosti, jako je právní základ orgánu, jeho trvalost, závaznost jeho jurisdikce, sporná povaha řízení, použití právních předpisů orgánem, jakož i jeho nezávislost (viz zejména rozsudek ze dne 31. května 2005, Syfait a další, C-53/03, Sb. rozh. s. I-4609, bod 29 a citovaná judikatura). Kromě toho jsou vnitrostátní soudy oprávněny obrátit se na Soudní dvůr pouze tehdy, pokud před nimi probíhá spor a pokud rozhodují v rámci řízení, které má být ukončeno rozhodnutím, jež má charakter soudního rozhodnutí (viz zejména výše citovaný rozsudek Syfait a další, bod 29, jakož i rozsudek ze dne 27. dubna 2006, Standesamt Stadt Niebüll, C-96/04, Sb. rozh. s. I-3561, bod 13).
67

Účinkem skutečnosti, že by členským státům byla přiznána výlučná pravomoc k tomu, aby na svém území státním příslušníkům třetích zemí, kteří jsou rodinnými příslušníky občanů Unie a kteří již legálně nepobývali v jiném členském státě, přiznávaly či odmítaly vstup a pobyt, by ostatně bylo to, že by se svoboda pohybu občanů Unie v členském státě, jehož nejsou státními příslušníky, měnila podle konkrétního členského státu v závislosti na ustanoveních vnitrostátního práva v oblasti přistěhovalectví vzhledem k tomu, že by některé členské státy rodinným příslušníkům občana Unie vstup a pobyt povolily, zatímco jiné členské státy by je odmítly.
7

Bod 17 odůvodnění nařízení upřesňuje: „V případech neoprávněného odebrání nebo zadržení dítěte by mělo být neprodleně zajištěno navrácení dítěte, proto by se měla nadále používat Haagská úmluva [z roku 1980], doplněná ustanoveními tohoto nařízení, zejména článkem 11. Soudy členského státu, do kterého bylo dítě neoprávněně odebráno nebo ve kterém bylo neoprávněně zadrženo, by měly mít možnost odmítnout jeho navrácení ve zvláštních, řádně odůvodněných případech. Takové rozhodnutí by však mělo být nahrazeno [Mělo by však být možné, aby takové rozhodnutí bylo nahrazeno] pozdějším rozhodnutím soudu členského státu, ve kterém mělo dítě bydliště před neoprávněným odebráním nebo zadržením. Pokud by takové rozhodnutí ukládalo navrácení dítěte, mělo by navrácení proběhnout bez zvláštního řízení o uznání a výkonu tohoto rozhodnutí v členském státě, do kterého bylo dítě neoprávněně odebráno nebo ve kterém bylo neoprávněně zadrženo.“
3

Sedmý bod odůvodnění šesté směrnice zní takto: „vzhledem k tomu, že určení místa, kde dochází ke zdanitelnému plnění, bylo předmětem sporů o příslušnost mezi členskými státy, zejména co se týče […] poskytování služeb; že ačkoliv místem, kde dochází k poskytnutí služby, by mělo v zásadě být místo, kde má osoba poskytující službu sídlo své podnikatelské činnosti, mělo by být toto místo definováno tak, že se nachází v zemi osoby, které je služba poskytována, zejména v případě určitých služeb poskytovaných mezi osobami povinnými k dani, kde jsou náklady služeb zahrnuty v ceně zboží.“
15

Krom toho v případě, že by toto dvojí zdanění představovalo omezení volného pohybu kapitálu, dotazuje se uvedený soud, zda by bylo odůvodněno čl. 73d odst. 1 písm. a) Smlouvy o ES, nyní čl. 58 odst. 1 písm. a) ES, tak jak byl vyložen v prohlášení č. 7 týkajícím se čl. 73d Smlouvy o založení Evropského společenství, připojeném ke Smlouvě o EU (Úř. věst. 1992, C 191, s. 95), podle něhož „[k]onference potvrzuje, že právo členských států použít příslušná ustanovení svých daňových předpisů, jak je uvedeno v čl. 73d odst. 1 písm. a) Smlouvy o založení Evropského společenství, se týká výhradně ustanovení platných na konci roku 1993. Toto prohlášení se nicméně vztahuje pouze na pohyb kapitálu mezi členskými státy a platby uskutečněné mezi členskými státy“. Ustanovení § 21 ErbStG přitom existovala již před rokem 1993 a vyhlášení nového znění tohoto zákona v roce 1997 není konstitutivním aktem zákonodárce, který by se rovnal novému vyhlášení.
4

Třetí, pátý, devátý a desátý bod odůvodnění nařízení č. 1383/2003 zní takto: „(3) V případech, kdy padělky, nedovolené napodobeniny a obecněji zboží porušující právo duševního vlastnictví pochází nebo je dováženo ze třetích zemí, je třeba zakázat jeho uvedení na celní území Společenství včetně jeho překládky, propuštění do volného oběhu ve Společenství, umístění do režimu s podmíněným osvobozením od cla a umístění do svobodného celního pásma nebo svobodného celního skladu a je třeba zahájit příslušné řízení, které by umožnilo celním orgánům tento zákaz co možná nejúčinněji prosazovat. […] (5) Opatření celních orgánů by mělo po dobu nezbytnou ke zjištění, zda podezřelé zboží představuje skutečně padělky, nedovolené napodobeniny nebo zboží porušující některá práva duševního vlastnictví, spočívat v pozastavení propuštění do volného oběhu, vývozu a zpětného vývozu nebo v zadržení tohoto zboží […]. […] (9) Aby se pro celní správy i pro držitele práv usnadnilo uplatňování tohoto nařízení, je třeba stanovit pružnější postup umožňující zničení zboží porušujícího některá práva duševního vlastnictví, aniž by vznikla povinnost zahájit řízení ke zjištění, zda bylo podle vnitrostátních předpisů porušeno právo duševního vlastnictví. (10) Je třeba stanovit opatření, která se budou vztahovat na zboží, o němž bylo zjištěno, že je padělkem či nedovolenou napodobeninou nebo obecně zbožím, které porušuje určitá práva duševního vlastnictví. Tato opatření by měla nejen připravit ty, kdo jsou odpovědni za obchodování s tímto zbožím, o hospodářský zisk z takového obchodu a postihnout je, ale rovněž vytvořit účinný odrazující prostředek proti dalším obchodům tohoto druhu.“
31

Některé z těchto vlád krom toho poukazují na to, že z pragmatického hlediska, pokud by byla vnitrostátním soudům uložena povinnost rozhodnout ve lhůtě šesti měsíců, podněcovalo by to žadatele o azyl ke zneužívání podávání opravných prostředků, neboť v členských státech, jejichž soudy jsou přetíženy, by tato lhůta byla velmi často překročena, a dožadující členský stát by se tak systematicky stával státem příslušným k posuzování žádosti o azyl.
22

Regierungspräsidium Freiburg tvrdí, že žádost o rozhodnutí o předběžné otázce je nepřípustná, jelikož položená otázka není relevantní pro vyřešení sporu v původním řízení. Má za to, že E. Stamm není „osobou vykonávající samostatnou výdělečnou činnost“ ani „příhraniční osobou vykonávající samostatnou výdělečnou činnost“, na kterou se vztahuje příloha I dohody, a že se na zemědělce, jehož sídlo podniku se nachází ve Švýcarsku a který se omezuje na to, že v Německu obhospodařuje zemědělské pozemky a následně do Švýcarska dováží bez cla zemědělské produkty, které na těchto pozemcích vypěstoval, v žádném případě články 12 nebo 13 uvedené přílohy nevztahují, a to nezávisle na jeho státní příslušnosti.
Kasační opravný prostředek podaný proti rozsudku Soudu prvního stupně (pátého senátu) ze dne 27. listopadu 2007 ve věci T‑434/05, Gateway, Inc. v. OHIM, kterým Soud zamítl žalobu na neplatnost podanou majitelem slovních a obrazových ochranných známek Společenství i národních slovních a obrazových ochranných známek obsahujících slovní prvek „GATEWAY“ pro výrobky zařazené do tříd 9, 16, 35, 36, 37 a 38 proti rozhodnutí R 1068/2004‑1 prvního odvolacího senátu Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (OHIM) ze dne 14. září 2005, kterým se zamítá odvolání podané žalobkyní proti rozhodnutí námitkového oddělení, kterým byla zamítnuta námitka podaná žalobkyní proti přihlášce slovní ochranné známky „ACTIVY Media Gateway“ pro výrobky zařazené do tříd 9, 35, 38 a 42
21

Dne 2. října 2006 podalo oblastní státní zastupitelství v Helsinkách u Helsingin käräjäoikeus obžalobu na A. Leymanna pro závažný trestný čin týkající se nedovoleného obchodu s omamnými látkami spáchaný v období od 15. do 26. února 2006. V obžalobě bylo uvedeno, že A. Leymann spolu s A. Pustovarovem a dalšími osobami dovezli do Finska 26 kg hašiše za účelem jeho dalšího prodeje. Artur Leymann byl popsán jako osoba, která provedla dovoz, zatímco A. Pustovarov a další osoba organizovali nedovolený obchod. Hašiš byl dopraven v osobním automobilu přes přístav Hanko (Finsko) do města Kouvola (Finsko), aby byl poté předán jiné osobě.
45

Krom toho, jak poznamenává Komise, v případě, že členský stát na podporu omezení uplatní důvody stojící mimo oblast harmonizovanou směrnicí 1999/5, může odkázat na článek 30 ES. V takovém případě může členský stát uplatnit pouze jeden z důvodů obecného zájmu vyjmenovaných v článku 30 ES nebo jeden z kategorických požadavků stanovených judikaturou Soudního dvora (viz zejména rozsudek ze dne 20. února 1979, Rewe-Zentral, zvaný „Cassis de Dijon“, 120/78, Recueil, s. 649, bod 8). V jednom i druhém případě musí omezení být způsobilé zaručit uskutečnění sledovaného cíle a nepřekračovat meze toho, co je k jeho dosažení nezbytné (viz výše uvedené rozsudky Radiosistemi, bod 42, a ATRAL, bod 64).
9

Po změnách provedených ve směrnici 85/337 v původním znění směrnicí Rady 97/11/ES ze dne 3. března 1997 (Úř. věst. L 73, s. 5; Zvl. vyd. 15/03, s. 51) bylo uvedené nařízení nahrazeno nařízením o městském a krajinném plánování (Anglie a Wales) z roku 1999 [The Town and Country Planning (Environmental Impact Assessment) (England and Wales) Regulations 1999 (S. I. 1999/293)], ve znění nařízení o městském a krajinném plánování (Anglie a Wales) z roku 2006 [The Town and Country Planning (Environmental Impact Assessment) (England and Wales) Regulations 2006 (S. I. 2006/3295), dále jen „nařízení o PVŽP“].
56

Z toho plyne, že pokud nabyvatel licence prodá výrobky společnosti zabývající se výprodejem v rozporu s takovým ustanovením licenční smlouvy, jako je to, o něž se jedná v původním řízení, je zapotřebí vzájemně zvážit jednak legitimní zájem majitele ochranné známky, jež je předmětem licenční smlouvy, na ochraně proti společnosti zabývající se výprodejem, jež není součástí selektivní distribuční sítě, a používá zmíněnou ochrannou známku za obchodním účelem způsobem, který by mohl vést k poškození dobrého jména této ochranné známky, a jednak zájem společnosti zabývající se výprodejem na dalším prodeji dotyčných výrobků s uplatněním způsobů prodeje běžných v odvětví její činnosti (viz obdobně výše uvedený rozsudek Parfums Christian Dior, bod 44).
2

Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi některými věřiteli Central Bank of Iraq (dále jen „CBI“), a to Draka NK Cables Ltd, se sídlem ve Finsku, AB Sandvik International, se sídlem ve Švédsku, VO Sembodja BV, se sídlem v Nizozemsku a Parc Healthcare International Ltd., se sídlem v Irsku (dále jen společně „navrhovatelky“), a dalším věřitelem CBI, společností Omnipol Ltd., se sídlem v České republice (dále jen „Omnipol“), ve věci rozhodnutí o prohlášení vykonatelnosti vydaného rechtbank van eerste aanleg te Brussel (soud prvního stupně v Bruselu), kterým se povoluje výkon rozsudku vydaného dne 11. prosince 2003 Gerechtshof te Amsterdam (Nizozemsko), jenž se týkal pohledávek Omnipolu vůči CBI.
4

Podle čl. 17 odst. 2, 6 a 7 šesté směrnice, ve znění směrnice Rady 95/7/ES ze dne 10. dubna 1995 (Úř. věst. L 102, s. 18; Zvl. vyd. 09/01, s. 274): „2. Jsou-li zboží a služby použity pro účely jejích zdanitelných plnění, je osoba povinná k dani oprávněna odpočíst od daně, kterou je povinna odvést: a) [DPH], která je splatná nebo byla odvedena za zboží nebo služby, jež jí byly nebo mají být dodány jinou osobou povinnou k dani; […] 6. Nejpozději do čtyř let ode dne, kdy tato směrnice vstoupí v platnost, rozhodne Rada jednomyslně na návrh Komise o tom, jaké výdaje nelze odpočíst od [DPH]. Daň z přidané hodnoty nebude za žádných okolností odpočitatelná z výdajů, které nejsou přísně provozními výdaji, jako například výdaje na luxusní zboží, na zábavu a reprezentaci. Dokud výše uvedená pravidla nevstoupí v platnost, mohou členské státy zachovat veškerá vynětí obsažená ve svých vnitrostátních předpisech v době vstupu této směrnice v platnost. 7. S výhradou konzultací podle článku 29 může každý členský stát z důvodů hospodářského cyklu zcela nebo zčásti vyloučit ze systému odpočtů veškerý nebo některý investiční majetek či jiný majetek. S cílem zachovat stejné podmínky hospodářské soutěže mohou členské státy místo zamítnutí nároku na odpočet zdaňovat zboží, které osoba povinná k dani sama vyrobila nebo které nakoupila v tuzemsku nebo i dovezla, avšak takovým způsobem, aby tato daň nepřekročila daň z přidané hodnoty, která by byla uplatnitelná při pořízení obdobného zboží.“
28

Tento výklad je podepřen třetím a sedmým bodem odůvodnění rozhodnutí č. 896/2006, které uvádějí jeho cíl, kterým je nabídnout státním příslušníkům třetích zemí, zejména Srbska a Černé Hory, kteří jsou držiteli povolení k pobytu vydaného Švýcarskou konfederací nebo Lichtenštejnským knížectvím, možnost průjezdu přes společný prostor do země svého původu, aniž by museli žádat o průjezdní vízum. Sedmý bod odůvodnění tohoto rozhodnutí výslovně uvádí, že uznávání uvedených povolení k pobytu by mělo být omezeno na účely průjezdu, aniž by tím byla dotčena možnost členských států udělovat krátkodobá víza.
15

Pochybnosti předkládajícího soudu týkající se výkladu uvedeného ustanovení vyplývají ze skutečnosti, že ze znění šestého bodu odůvodnění nařízení č. 2193/2003 vyplývá, že produkty, u kterých lze prokázat, že byly ze Spojených států do Společenství vyvezeny před okamžikem prvního uplatnění tohoto cla, to znamená, podle čl. 2 odst. 1 téhož nařízení, před 1. březnem 2004, by neměly být předmětem dodatečného cla. Takové znění proto vyvolává určitou nejasnost mezi takto vyjádřeným záměrem zákonodárce Společenství a výslovným zněním uvedeného čl. 4 odst. 2, podle kterého těmto clům nepodléhají produkty, u kterých lze prokázat, že k datu vstupu uvedeného nařízení v platnost, to znamená, podle jeho článku 5, k 17. prosinci 2003, jsou již na cestě do Společenství.
17

Předkládající soud se zabývá otázkou, zda je uvedené kritérium dodrženo v případě existence personálního propojení bez přímé účasti, umožňující třetí osobě zasahovat do přijímání rozhodnutí uvnitř pivovaru. Předkládající soud v tomto ohledu uvádí, že výklad pojmu „nezávislost“, který by se omezil pouze na analýzu chování pivovarů na trhu, by mohl být nedostačující. Vzhledem k tomu, že podle předkládajícího soudu mohou vazby závislosti mezi různými pivovary vyplývat nejenom z hospodářských struktur, ale také ze struktur právních, je třeba zkoumat kombinovaný účinek kritérií právní nezávislosti a hospodářské nezávislosti.
Kasační opravný prostředek podaný proti rozsudku Soudu prvního stupně (pátého senátu) ze dne 15. listopadu 2007, Sunplus Technology Co. Ltd v. OHIM (T‑38/04), kterým Soud prvního stupně zamítl žalobu podanou přihlašovatelem obrazové ochranné známky „SUNPLUS“ pro výrobky zařazené do třídy 9 proti rozhodnutí R 642/2000-4 čtvrtého odvolacího senátu Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (OHIM) ze dne 7. října 2003, kterým bylo zamítnuto odvolání podané proti rozhodnutí námitkového oddělení, kterým byl zamítnut zápis uvedené ochranné známky v rámci námitkového řízení zahájeného majitelem obrazových a slovních ochranných známek „SUN“ pro výrobky zařazené do třídy 9 – Podobnost ochranných známek – Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení Rady (ES) č. 40/94 ze dne 20. prosince 1993 o ochranné známce Společenství (Úř. věst. L 11, s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 146)
42

Krom toho, pokud by bylo možné požádat o náhradu, včetně rozlišené části, ve lhůtě dvanácti měsíců po přijetí vývozního prohlášení, vývozce by mohl, a to i po vývozu, upravit svou žádost o náhradu podle potřeby nebo podle výsledku případné kontroly, a uniknout tak veškerým sankcím. Odrazující účinek sankcí stanovených v čl. 11 odst. 1 nařízení č. 3665/87 by tak byl ve značném rozsahu zmařen.
31

V případě, že by předkládající soud v souvislosti s činnostmi vykonávanými A. Vatsourasem a J. Koupatantzem dospěl k takovémuto závěru, tito posledně uvedení by si mohli zachovat postavení pracovníků po dobu alespoň šesti měsíců, pokud jsou splněny podmínky uvedené v čl. 7 odst. 3 písm. c) směrnice 2004/38. Takovéto posouzení skutkového stavu spadá pouze do odpovědnosti vnitrostátního soudu.
30

Na třetí až pátou otázkou je tedy třeba odpovědět tak, že operace, kdy je zboží pouze převezeno přes hranici poté, co bylo zpracováno na výrobek nepodléhající antidumpingovému clu, a to bez skutečného úmyslu je zpětně vyvézt, a krátce na to je dovezeno zpět, nemůže být legálně zařazena do režimu aktivního zušlechťovacího styku. Dovozce, který by se do tohoto režimu neoprávněně zařadil a využíval by jeho výhod, je povinen odvést z předmětných výrobků příslušné clo, čímž nejsou dotčeny případné sankce podle vnitrostátních předpisů správního, občanského či trestního práva. Vnitrostátnímu soudu přísluší posoudit, zda s ohledem na výše uvedené úvahy musí být daná operace, která je předmětem věci v původním řízení, považována z hlediska práva Společenství za protiprávní, či nikoli.
60

Společnost Salix, německá vláda a Komise uvádějí, že znění čl. 4 odst. 5 druhého pododstavce šesté směrnice se týká bez rozdílu každého „výrazného narušení hospodářské soutěže“, bez ohledu na to, kdo se stal jeho obětí. Přitom nepodléhání uvedených subjektů dani, které by je vyloučilo z nároku na odpočet DPH odvedené na vstupu, podle nich může rovněž vést k narušení hospodářské soutěže v jejich neprospěch. Proto je třeba mít za to, že zásada daňové neutrality, která v oblasti DPH vyjadřuje zásadu rovného zacházení, je porušena, jestliže je narušena hospodářská soutěž, bez ohledu na to, zda je to ve prospěch veřejnoprávních subjektů nebo ve prospěch jejich soukromoprávních konkurentů. Takový výklad totiž zapadá do logiky ochrany hospodářské soutěže jako takové, bez ohledu na osobní postavení jednotlivých dotčených subjektů.
47

Komise navrhuje, aby Soudní dvůr uložil Řecké republice povinnost zaplatit paušální částku 9636 eur za každý den prodlení se splněním povinností vyplývajících z výše uvedeného rozsudku Komise v. Řecko, a to ode dne vydání tohoto rozsudku až do dne, kdy bude uvedenému rozsudku vyhověno v plném rozsahu nebo do data vydání rozsudku v projednávané věci, pokud by k tomuto datu nebyly zcela splněny povinnosti vyplývající z uvedeného rozsudku Komise v. Řecko.