ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
48.

Komise na jednání zastávala názor, že pojem „léčebné postupy“ uvedený v tomto článku je třeba vykládat per analogiam s pojmem „léčiva pouze na lékařský předpis“. Dotčený pojem by pak obsáhl úkony lékaře prováděné na základě předpisu jiného lékaře. V oblasti kosmetické chirurgie by tak zahrnoval například operace zaměřené na nápravu následků nehody či korekci vrozené vady. Naopak by do něj nenáležely úkony prováděné na vlastní žádost pacienta.
21.

V roce 1993 byla Komisi podána žádost o stanovení MLR pro progesteron určený skotu a koním. V říjnu 1996 výbor doporučil zařadit progesteron do přílohy II nařízení č. 2377/90. V dubnu 1997 Komise oznámila agentuře nové vědecké informace a požádala o opětovné vyhodnocení rizika spojeného mimo jiné s progesteronem. V dubnu 1998 Komise požádala agenturu, aby umožnila výboru zohlednit vědecké informace, které měly být zpřístupněny v průběhu roku 1998 z několika zdrojů, a výsledky několika zvláštních studií objednaných Komisí. V dubnu 1999 Komise požádala agenturu o aktualizaci posouzení progesteronu, o které požádala v roce 1997. Dne 30. dubna 1999 Vědecký výbor pro veterinární opatření týkající se veřejného zdraví (Scientific Committee on Veterinary Measures Relating to Public Health, dále jen „SCVPH“) vydal zprávu, jejímž závěrem mimo jiné bylo, že pro hormon progesteron nelze stanovit žádnou přípustnou denní dávku. V prosinci 1999 výbor potvrdil svůj předchozí posudek doporučující zařazení progesteronu do přílohy II nařízení č. 2377/90. Dne 3. května 2000 SCVPH přezkoumal svůj posudek z dubna 1999. V rámci přezkoumání SCVPH shledal, že nové vědecké informace neobsahují přesvědčivé údaje nebo argumenty vyžadující opravu jeho předchozích závěrů. Dne 25. července 2001 přijala Komise návrh nařízení Rady, kterým se mění příloha I nařízení č. 2377/90 ( 11 ) a kterým se progesteron zařazuje do uvedené přílohy. Uvedený návrh byl odmítnut stálým výborem nápomocným Komisi na základě článku 8 nařízení č. 2377/90. Komise předložila podle článku 8 nařízení č. 2377/90 návrh Radě, která jej odmítla v lednu 2002. V prosinci 2002 Komise předložila stálému výboru druhý návrh, který zařazuje progesteron do přílohy III nařízení č. 2377/90. Tento návrh nezískal příznivý posudek stálého výboru. Dne 24. října 2003 Komise přijala nařízení č. 1873/2003, kterým se progesteron zařazuje do přílohy II nařízení č. 2377/90, avšak s výhradou určitých omezení. Podle jedenáctého bodu odůvodnění nařízení č. 1873/2003 jsou opatření uvedeného nařízení v souladu se stanoviskem stálého výboru.
14.

Námitkové oddělení OHIM námitky zamítlo. Srovnalo ochrannou známku Aire Limpio s obrysovou ochrannou známkou. Shledalo, že výrobky spadající do tříd 3 a 5, pro které byla přihláška podána, byly totožné nebo velmi podobné výrobkům spadajícím do třídy 5, na které se vztahuje obrysová ochranná známka. Posoudilo tudíž, zda podobnost mezi ochrannými známkami byla dostatečná k tomu, aby vedla ke vzniku nebezpečí záměny. Bylo v zásadě toho názoru, že tvar borovice nebo jedle (či jakéhokoliv jiného stromu, ovoce či květiny) neměl dostatečnou rozlišovací způsobilost, pokud jde o parfumerii nebo přípravky pro osvěžení vzduchu, ale byl dokonce druhový nebo popisný, a tudíž nemohl být monopolně přisvojen jedním podnikatelem. Existovaly významné grafické a slovní rozdíly mezi uvedenými dvěma ochrannými známkami a výrazné rozlišovací rozdíly převážily nad malými rozlišovacími podobnostmi, takže celkový dojem byl dostatečně odlišný pro to, aby vyloučil jakékoliv nebezpečí záměny nebo asociace. Poté, co námitkové oddělení dospělo k uvedenému názoru, nepovažovalo za nutné zkoumat podrobně žádnou z uplatňovaných starších ochranných známek, které vykazovaly ještě větší rozdíly ve srovnání s ochrannou známkou Aire Limpio, nežli obrysová ochranná známka ( 9 ).
43.

Podle předkládajícího soudu jeho pochyby vyplývají z toho, že řešení, které by bylo možné vyvodit z doslovného výkladu dotčených ustanovení, by znamenalo, že by se na přepravu zvířat trajektem mezi přístavem ve Společenství a přístavem ve třetí zemi nevztahoval žádný časový limit, i kdyby její délka dalece přesáhla 46 hodin a trvala by několik dní: to by byl výsledek, který by nebyl slučitelný s cílem ochrany zvířat, jenž je vlastní dotčené právní úpravě.
24.

Co se týče prvního bodu, všichni účastníci řízení se shodují na neexistenci údajů ve směrnici 2003/55, které by vyznívaly ve prospěch povinnosti předčasně ukončit sporné koncese. Nicméně předkládající soud se dotazuje na význam zejména čl. 23 odst. 1 písm. c) směrnice 2003/55, kterým by podle něho mohla být členským státům uložena taková povinnost od 1. července 2007. Podle tohoto článku: „členské státy zajistí, aby oprávněnými zákazníky byli […] od 1. července 2007 všichni zákazníci“. Z toho vyplývá, že po tomto dni se u všech zákazníků má v souladu s právem Společenství za to, že za účelem nákupu zemního plynu mají přístup k dodavateli dle vlastní volby.
132.

Odlišně od této analýzy se Soud v napadeném usnesení domníval, že nenapadnutelnost tohoto odložení by adresáty veřejné správy nezbavila přístupu k soudu Společenství, jelikož stěžovatel může poskytnout dodatečné informace, aby podložil svou stížnost. Soud uvedl, že Komise by následně v případě, kdy by tyto informace byly dostatečné, musela zaujmout stanovisko k dotčenému státnímu opatření tím, že by přijala rozhodnutí ve smyslu článku 4 nařízení č. 659/1999, čímž by stěžovateli poskytla možnost podat žalobu na neplatnost podle čl. 230 čtvrtého pododstavce ES. Soud krom toho zmínil, že stěžovatel má rovněž možnost podat žalobu pro nečinnost podle čl. 232 třetího pododstavce ES ( 43 ).
73.

Komise dále odmítla celkový přístup SFEI k hodnocení státní podpory ( 39 ). Měla za to, že odůvodnění SFEI obsahovalo zásadní omyl ( 40 ) při výkladu rozsudku SFEI ( 41 ). Podle Komise SFEI vykládala pojem „obvyklé tržní podmínky“ jako cenu, za kterou by srovnatelná soukromá společnost poskytovala takové služby nepropojené společnosti, včetně poplatku za přístup k poštovní síti. Z judikatury Soudního dvora však nijak nevyplývalo, že se nemá přihlížet ke strategickým okolnostem a synergickým efektům vyplývajícím ze skutečnosti, že La Poste a SFMI-Chronopost náležely do stejné skupiny společností. Takové okolnosti hrály významnou úlohu při investičním rozhodování holdingové společnosti, a byly tedy relevantní v dotčené věci, která se týkala jednání mateřské společnosti a její dceřiné společnosti. Soudní dvůr však nikdy neuvedl, že je třeba použít jiný přístup, má-li jeden z účastníků monopolní postavení. Komise dále uvedla: „[56] Relevantní otázkou tedy je, zda jsou podmínky transakce mezi La Poste a SFMI-Chronopost srovnatelné s podmínkami téže transakce mezi soukromou mateřskou společností, která může být v monopolním postavení (například protože je držitelkou výhradních práv), a její dceřinou společností. […] [57] Komise se domnívá, že vnitřní ceny, za které jsou poskytovány výrobky a služby mezi společnostmi náležejícími do téže skupiny, nepředstavují jakékoli finanční zvýhodnění, pokud se jedná o ceny vypočítané na základě úplných nákladů (tedy celkových nákladů plus výnosu vlastního kapitálu). Platby uskutečněné v projednávaném případě SFMI-Chronopost nepokrývaly celkové náklady v průběhu prvních dvou let provozu, ale pokrývaly veškeré náklady s výjimkou nákladů na vrcholové a regionální vedení. Komise se domnívá, že tato situace není nenormální vzhledem k tomu, že příjmy pocházející z činnosti nového podniku náležejícího do skupiny společností mohou v průběhu počátečního období pokrývat pouze proměnlivé náklady. Jakmile podnik stabilizoval svoje postavení na trhu, příjmy, kterých dosahuje, musí být vyšší než proměnlivé náklady, tak aby přispívaly k pokrytí fixních nákladů skupiny. V průběhu prvních dvou účetních období (1986 a 1987) pokrývaly platby uskutečněné SFMI-Chronopost nejen proměnlivé náklady, ale také některé fixní náklady (například nemovitosti a vozidla). Francie prokázala, že úhrada zaplacená SFMI-Chronopost za podporu, která jí byla poskytnuta, pokrývá od roku 1988 veškeré náklady vynaložené La Poste plus podíl na výnosu vlastního kapitálu. V důsledku toho byla logistická a obchodní podpora poskytnutá La Poste její dceřiné společnosti poskytnuta za obvyklých tržních podmínek a nepředstavovala státní podporu.“
43.

Směrnice 91/439 sleduje dva cíle, a to zajistit bezpečnost a ulehčit pohyb osob, aniž by význam jednoho převyšoval význam druhého, což je nezpochybnitelné, jelikož je nepředstavitelné připustit, že by pohyb osob mohl být ulehčen v neprospěch jejich bezpečnosti.
56.

Dodávám, že i za předpokladu, že by Regeringsrätten nakonec přijal postoj opačný tomu, který zastává Skatterättsnämnden a všichni účastníci původního řízení, Gourmet Classic by mohla případně před vnitrostátním soudem zpochybnit rozhodnutí, kterým by jí bylo uloženo dovozní clo, a tento soud by se mohl v rámci toho, co by pak představovalo skutečný spor, Soudního dvora dotázat na působnost článku 20 směrnice 92/83.
52.

V této souvislosti generální advokát Léger uvedl, že z bodů 14 a 15 odůvodnění směrnice 97/55 vyplývá, že „soutěžitel může využít výlučné právo hospodářského subjektu k jeho ochranné známce nebo jiným rozlišovacím znakům, pokud je takto provedený odkaz odůvodněný požadavky srovnávací reklamy“, a že „inzerent reklamy má právo použít tyto odkazy, jestliže je srovnání příslušných předností a nedostatků konkurujících výrobků bez identifikace soutěžitele nemožné nebo alespoň obtížné“. Co se týče „podmínek, za kterých je možné užívat rozlišovací znaky soutěžitele“, uvedl, že „jelikož výjimky je třeba vykládat striktně, odchylky od chráněných práv majitelů lze připustit pouze v rozsahu striktně nezbytném k dosažení cíle směrnice, kterým je umožnění srovnání objektivních vlastností zboží“. „V důsledku toho – pokračuje generální advokát – se protiprávně těží z dobré pověsti soutěžitele, jestliže odkaz na tohoto soutěžitele nebo způsob, jakým se na něj odkazuje, není nezbytný pro informování zákazníků o příslušných vlastnostech porovnávaného zboží. Tuto výtku nelze naproti tomu přijmout tehdy, kdy věci, kterých se srovnání týká, nelze popsat, aniž by inzerent reklamy odkázal na svého soutěžitele, i když by inzerent reklamy z toho mohl do určité míry těžit.“„Je to tedy kriterium nezbytnosti, které [podle jeho názoru] představuje základ pro posouzení přípustnosti srovnávací reklamy z hlediska čl. 3a odst. 1 písm. g) směrnice“ ( 31 ).
121.

V tomto ohledu je nevýznamná otázka, kde se nachází meze této legislativní pravomoci pobřežních států. Je možné, že nezahrnuje ustanovení o ochraně životního prostředí, pokud by zcela zabránila tomuto proplutí. Omezení suverenity pobřežních států by se mohlo rovněž týkat provádění sankcí vůči plavidlům na moři. Tak daleko nicméně článek 4 směrnice 2005/35 nejde, obzvláště nezakazuje proplutí ani neukládá určitá prováděcí opatření vůči projíždějícím plavidlům. Členské státy musí spíše pouze zakázat určité způsoby jednání, které nejsou nezbytné pro proplutí. V tomto ohledu je poměrně mírné kritérium řádné péče Marpol 73/78 pouze zanedbatelně zpřísněno. To musí být možné jako pravidlo s ohledem na zabraňování a snížení znečišťování životního prostředí ve smyslu čl. 21 odst. 1 písm. f) úmluvy o mořském právu.
18.

Z tohoto hlediska by podle ustálené judikatury možnosti, které nabízí Smlouva v oblasti volného pohybu, nemohly být plně účinné, pokud by státní příslušník členského státu mohl být odrazen od jejich využití překážkami kladenými jeho pobytu v hostitelském členském státě z důvodu právní úpravy jeho státu původu, která jej sankcionuje z toho pouhého důvodu, že je využil ( 12 ). Se svobodou volného pohybu by bylo tedy neslučitelné, kdyby se ve vztahu k občanovi Unie mohlo v členském státě, jehož je státním příslušníkem, použít méně příznivé zacházení, než jakého by požíval, kdyby těchto možností nevyužil; v takovém případě by občanu Unie v jeho státě původu nebylo přiznáno totéž právní zacházení jako to, které se přiznává státním příslušníkům tohoto členského státu nacházejícím se v téže situaci, a byl by znevýhodněn pouze na základě skutečnosti, že vykonal své právo svobodně se pohybovat a pobývat v jiném členském státě ( 13 ).
86.

Ačkoliv by toto vyloučení trvalo na základě čl. 13 odst. 3 písm. c) a čl. 13 odst. 3 písm. d) pouze krátkou dobu, jedná se o protisoutěžní opatření. Pokud by zákonodárce zamýšlel takový výsledek, dalo by se očekávat, že to v právním předpise výslovně uvede, a nikoli, že to ponechá na nepřímém odvození.
31.

Pokud by se uplatnil přístup uplatňovaný německou vládou, bylo by to v rozporu se zásadou, že použití nařízení č. 1408/71 nemůže vést ke ztrátě práv nabytých výlučně podle vnitrostátních právních předpisů, a vedlo by to k neodůvodnitelným rozporům.
70.

Podle mého názoru by však vypovězení dohody mělo být považováno za ultima ratio ( 24 ). Smlouva totiž upřednostňuje řešení, kterým se lze v co nejširší možné míře vyhnout jakémukoliv zásahu do již existujících mezinárodních závazků členských států.
V bodě 33 napadeného rozhodnutí Komise uvádí, že osvobození vývozů „is justified by the fact that aggregate in the United Kingdom may be exempted if it is used for exempt processes. Since the United Kingdom authorities have no control over the use of aggregate outside their jurisdiction, the exemption for exports is necessary in order to provide legal certainty to aggregate exporters and to avoid imposing an unequal treatment on exports of aggregate that would otherwise qualify for an exemption within the United Kingdom“.
1.

V probíhajícím řízení podle článku 226 ES Komise tvrdí, že Španělsko nesplnilo své povinnosti podle čl. 3 odst. 1, 2 a 4 směrnice 2000/35/ES (dále jen „směrnice“) ( 2 ) v dvojím ohledu. Zaprvé, Komise uvádí, že ustanovení vnitrostátního práva, které provádí směrnici, umožňuje prodloužit platební lhůtu u určitého zboží z 60 na 90 dnů, aniž by byla automaticky uložena vyšší sazba úroku z prodlení v případě opožděné platby, zatímco čl. 3 odst. 2 směrnice stanoví, že by se vyšší sazba úroku z prodlení měla za takových okolností použít. Zadruhé, Španělsko odložilo plný vstup v platnost lhůty 60 dnů až do 1. července 2006, zatímco směrnice, která vyžaduje úplné provedení do 8. srpna 2002, nestanoví žádné částečné nebo postupné uplatňování svých ustanovení.
33.

Ke stejnému závěru ostatně Soudní dvůr dospěl v nedávných rozsudcích Hartmann a Hendrix ( 10 ). V prvním rozsudku Soudní dvůr připomněl, že situace, která byla základem sporu v původním řízení, byla situací osoby, která byla od okamžiku přemístění svého bydliště rezidentem jiného členského státu než toho, ve kterém vykonávala svoji profesní činnost, a poté rozhodl, že skutečnost, že se pan Hartmann usadil v Rakousku za jiným účelem, než je výkon povolání, nebyla důvodem pro to, aby mu bylo odmítnuto postavení migrujícího pracovníka, jímž se stal v okamžiku, kdy po přemístění svého bydliště do Rakouska plně vykonával své právo na volný pohyb pracovníků tím, že se vydával do Německa, aby tam vykonával svoji profesní činnost ( 11 ). Rovněž v rozsudku Hendrix Soudní dvůr prohlásil, že okolnost, že D. P. W. Hendrix, který má nizozemskou státní příslušnost, si ponechal zaměstnání ve svém státě původu poté, co přenesl svoje bydliště do Belgie, z něj činí migrujícího pracovníka, a pokud jde o dobu po přenesení bydliště, vztahuje se na něj právo Společenství týkající se volného pohybu pracovníků ( 12 ).
75.

Některé členské státy však namítaly, že v dotyčné kolizní normě nebo v jejím použití v tomto případě není nic, co by mohlo bránit výkonu práva svobody pohybu nebo pobytu nebo jej učinit méně přitažlivým ( 41 ). Rodiče Leonharda Matthiase měli možnost vybrat v Dánsku příjmení, které je v souladu v německým právem a takové příjmení by bylo dítěti i dáno, pokud by se vědomě nerozhodli pro jinou možnost. Rodiče nemohou být odrazováni od stěhování do jiného členského státu vědomím, že s nimi bude zacházeno stejně, jako pokud by tohoto práva nevyužili.
38.

Pokud délka trvání přepravy trajektem nedosáhne maximální doby trvání v délce 28 hodin, musí být obě doby silniční přepravy spojeny z důvodu účelu sledovaného směrnicí 91/628, kterým je ochrana zdraví zvířat během přepravy. Pokud bychom totiž v tomto případě zastávali podobně jako Komise výklad, podle kterého nejsou doby silniční přepravy mezi sebou spojeny, znamenalo by to zacházet s délkou trvání přepravy trajektem příznivěji než s dobou pro odpočinek. Připustíme-li, že po přepravě trajektem v délce trvání 20 hodin je možná maximální přeprava v délce trvání 28 hodin, aniž by byla zohledněna délka trvání silniční přepravy, která předcházela přepravě uskutečněné po moři, zatímco po době odpočinku v délce 20 hodin, které předcházela silniční přeprava v délce trvání 14 hodin, nemůže doba trvání následné silniční přepravy přesáhnout 14 hodin v souladu s obecným schématem podle bodu 48 odst. 4 písm. d) přílohy uvedené směrnice, znamenalo by to, že by byl přehlížen cíl sledovaný směrnicí 91/628, kterým je v co největším rozsahu omezit přepravu zvířat na dlouhé vzdálenosti, a tedy omezit délku trvání uvedené přepravy v zájmu řádného zacházení s nimi. Význam tohoto cíle byl ostatně zopakován Soudním dvorem v rozsudku ze dne 23. listopadu 2006, ZVK ( 13 ), v souvislosti s výkladem pojmu „přeprava“ ve smyslu směrnice 91/628.
56.

V rozsudku Azory Soudní dvůr vytvořil přiměřenou rovnováhu mezi těmito dvěma zásadami. Tato rovnováha jednak respektuje autonomii, kterou ústava příslušného členského státu přiznává jeho územně správním celkům. Pokud by totiž selektivitu určitého opatření zakládala jen omezená teritoriální působnost místní daňové úpravy, byla by autonomie, kterou národní ústava přiznává tomuto územně správnímu celku, značně zpochybněna. Každá místní právní úprava, která je ve srovnání s daňovým právem ústředního státu výhodnější a která splňuje i další předpoklady k tomu, aby byla kvalifikována jako státní podpora překračující práh de minimis, by měla být povolena Komisí. Ta by ji povolila jen tehdy, pokud by existovalo odůvodnění, jako například podpora hospodářsky zaostalých oblastí podle čl. 87 odst. 3 písm. a) ES.
63.

Pokud by z tohoto přezkumu – který, soudě podle odpovědí zúčastněných na písemné otázky položené Soudním dvorem, nebude jednoduchý – vyplývalo, že výrobci elektřiny byli v období od 1. srpna do 31. prosince 2000 bezprostředně nebo prostřednictvím své finanční účasti v SEP převážně nebo podpůrně odpovědní za dotčené uvízlé náklady, mohla by být podmínka týkající se existence zvláštního zvýhodnění pro domácí výrobu za účelem použití kritéria kompenzace považována za splněnou. Naproti tomu se mi nejeví, že by pouhá okolnost, že platby stanovené v čl. 9 odst. 4 a článku 7 OEPS byly provedeny ve prospěch SEP, a nikoli ve prospěch výrobců elektřiny, mohla, jak tvrdí vláda Nizozemska a SEP, od počátku vyloučit existenci takového zvýhodnění, pokud by přesto bylo možné prokázat, že zaplacené částky byly skutečně a v plném rozsahu použity k pokrytí nákladů, které přímo nebo nepřímo nesly posledně uvedené podniky.
295.

Tato námitka je neopodstatněná. Soud právem konstatoval, že odůvodnění Komise týkající se přiměřeného podílu spotřebitelů bylo nedostatečné. GSK se odvolávala na to, že paralelní obchod vede ke ztrátám efektivity. Tato tvrzení zahrnovala i to, že nárůsty efektivity vznikající v podobě podpory technického pokroku převažují ztráty efektivity zapříčiněné omezením paralelního obchodu. ( 130 ) Tím se Komise dostatečně nezabývala. Jak Soud správně konstatoval, Komise se v bodě 179 odůvodnění napadeného rozhodnutí opírala v prvé řadě o to, že GSK neprokázala vznik zřejmé objektivní výhody. Komise mohla napadené rozhodnutí navíc opírat o to, že GSK neprokázala přiměřený podíl konečných spotřebitelů. Samostatné odůvodnění nezávislé na naplnění či nenaplnění první podmínky by ovšem předpokládalo, že by Komise druhou podmínku přezkoumala podpůrně za předpokladu naplnění první podmínky. Takový přezkum může spočívat například v tom, že by Komise za předpokladu výhod, jejichž existenci uplatnila GSK, konstatovala, že i v tomto případě převažují nevýhody vznikající omezením paralelního obchodu. To Komise ovšem neučinila. Popsáním ztrát efektivity v bodech 183 až 186 odůvodnění napadeného rozhodnutí zapříčiněných omezením paralelního obchodu Komise v prvé řadě vyvrátila argumenty GSK, podle nichž paralelní obchod nepřináší žádné výhody konečným spotřebitelům. Zvážení (předpokládaných) nárůstů a ztrát efektivity však neprovedla.
6.

Bylo by jistě možné namítnout, že uvedený spor nemá důsledky na institucionální rovnováhu, neboť ať již se vychází pouze z čl. 175 odst. 1 ES jako právního základu, či je-li k němu připojen článek 133 ES, postup přijímání napadaného nařízení zůstane stejný. Tato dvě ustanovení totiž stanoví, že Rada rozhodne kvalifikovanou většinou. Je pravda, že článek 175 ES stanoví spolurozhodování a že článek 133 ES, ve spojení se čl. 300 odst. 3 prvním pododstavcem ES, nesvěřuje Parlamentu žádné právo účasti na rozhodovacím procesu. Nicméně z judikatury Soudního dvora vyplývá, že v případě možnosti výběru mezi dvěma právními základy, jejichž cíle by byly sledovány totožným způsobem, by mělo být upřednostněno ustanovení více zapojující Parlament do přijímání aktu ( 3 ). Podle této logiky musí uvedená přednost také určit postup v případě použití dvojího právního základu, když každý z nich stanoví jiný rozhodovací proces ( 4 ). Přestože mám vážné pochybnosti o opodstatněnosti této přednosti přiznané rozhodovacím postupům, které zvyšují účast Parlamentu ( 5 ), zdá se mi obtížné navrhnout v tomto stadiu zpochybnění tohoto přístupu, s ohledem na to, že byl judikaturou nedávno potvrzen ( 6 ). Jinak řečeno, i kdyby analýza naznačovala, že článek 133 ES měl být skutečně připojen ke článku 175 ES, jenž byl uznán jako jediný právní základ napadeného rozhodnutí, proces spolurozhodování, stanovený posledně uvedeným ustanovením, by stále zůstal postupem, který je k přijetí aktu třeba dodržet. Jelikož namítaná vada týkající se právního základu neměla dopad na správný postup, nemohla tak mít vliv na určení obsahu napadeného aktu ( 7 ).
55.

Pokud by byla připuštěna argumentace Spolkové republiky Německo, která se opírá o směrnici Rady 75/442/EHS ze dne 15. července 1975 o odpadech ( 17 ), znamenalo by to, že tato směrnice by bránila plné účinnosti směrnice 92/50.
105.

Je sice pravda, že lékárník, který je v zaměstnaneckém poměru, je povinen dodržovat pravidla týkající se výkonu povolání a profesní etiky, která se na něj vztahují. Nicméně, jelikož neovlivňuje obchodní politiku lékárny a poněvadž je ve skutečnosti povinen se řídit pokyny svého zaměstnavatele, není vyloučeno, že lékárník, který je v zaměstnaneckém poměru v lékárně provozované osobou, která není lékárníkem, bude mít tendenci upřednostnit hospodářský zájem lékárny před požadavky spojenými s výkonem lékárnické činnosti. Nemohu tak vyloučit, že provozovatel, který není lékárníkem a který nemá dostatečnou odbornou kvalifikaci k posouzení toho, co vyžaduje výdej léčiv, bude mít tendenci omezit své rady pacientům nebo zrušit málo výnosné činnosti, jako je příprava farmaceutických přípravků. Z toho by vyplynulo snížení kvality výdeje léčiv, jemuž by lékárník, který by byl v zaměstnaneckém poměru a který by byl povinen řídit se pokyny zaměstnavatele, mohl jen stěží zabránit.
83.

Italské republice, která se dovolávala – jako odůvodnění omezení svobody usazování a volného pohybu služeb – obtíží, kterým čelí určité kategorie řidičů a řidiči s bydlištěm na jihu Itálie, přísluší, aby Soudnímu dvoru předložila dostatečné důkazy prokazující, že by takové obtíže vznikly nebo by vzrostly v případě neexistence povinnosti uzavřít smlouvu. V tomto ohledu Italská vláda tvrdí, že zrušení povinnosti uzavřít smlouvu, uložené pojišťovnám, by mělo „ničivý“ účinek zejména na jihu Itálie (Il Mezzogiorno). Nicméně chci uvést, že vedle oficiálních statistik předložených italskou vládou, které prokazují nárůst obecně rozšířeného problému souvisejícího s dopravními nehodami s účastí nepojištěných vozidel v Itálii jako celku navzdory existující obecné povinnosti uzavřít smlouvu ( 44 ), uvedený členský stát nepředložil téměř žádné důkazy, které by prokazovaly, že by řidiči s bydlištěm na jihu Itálie a mladí řidiči čelili diskriminaci či zvýšené diskriminaci, pokud by taková povinnost neexistovala ( 45 ).