ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Keywords

Summary



Keywords

1. Doprava – Letecká doprava – Nařízení č. 261/2004 – Společná pravidla náhrad a pomoci cestujícím v letecké dopravě v případě odepření nástupu na palubu, zrušení nebo významného zpoždění letu – Právo na náhradu škody v případě zrušení letu – Použitelnost v případě významného zpoždění (Nařízení Evropského parlamentu a Rady č. 261/2004, čl. 5 odst. 1 písm. c) bod iii) a články 6 a 7]

2. Doprava – Letecká doprava – Nařízení č. 261/2004 – Společná pravidla náhrad a pomoci cestujícím v letecké dopravě v případě odepření nástupu na palubu, zrušení nebo významného zpoždění letu – Právo na náhradu škody v případě zrušení letu – Let s mezipřistáním, který byl při odletu zpožděn v rozsahu nedosahujícím prahových hodnot stanovených nařízením, avšak cílového místa určení dosáhl o tři nebo více hodin po plánovaném čase příletu – Zahrnutí – Podmínění nároku na náhradu škody zpožděním při odletu – Vynětí

(Nařízení Evropského parlamentu a Rady č. 261/2004, články 6 a 7)

3. Doprava – Letecká doprava – Nařízení č. 261/2004 – Společná pravidla náhrad a pomoci cestujícím v letecké dopravě v případě odepření nástupu na palubu, zrušení nebo významného zpoždění letu – Cíl

(Nařízení Evropského parlamentu a Rady č. 261/2004, první bod odůvodnění)

4. Doprava – Letecká doprava – Nařízení č. 261/2004 – Náhrada škody a pomoc cestujícím v případě zrušení letu – Zproštění povinnosti náhrady škody – Podmínka – Mimořádné okolnosti – Pojem

(Nařízení Evropského parlamentu a Rady č. 261/2004, patnáctý bod odůvodnění a čl. 5 odst. 3)

Summary

1. Viz znění rozhodnutí.

(viz bod 32)

2. Článek 7 nařízení č. 261/2004, kterým se stanoví společná pravidla náhrad a pomoci cestujícím v letecké dopravě v případě odepření nástupu na palubu, zrušení nebo významného zpoždění letů, musí být vykládán v tom smyslu, že cestujícím, jejichž let s mezipřistáním byl při odletu zpožděn v rozsahu nedosahujícím prahových hodnot stanovených v článku 6 uvedeného nařízení, kteří však dosáhli cílového místa určení tři nebo více hodin po plánovaném čase příletu, přísluší nárok na náhradu škody na základě uvedeného článku 7, neboť uvedená náhrada škody není podmíněna zpožděním při odletu, a tudíž se neváže na splnění podmínek stanovených ve výše uvedeném článku 6.

V případě navazujících letů je totiž pro účely paušální náhrady škody stanovené v článku 7 nařízení č. 261/2004 důležité pouze zpoždění zjištěné oproti plánovanému času příletu do cílového místa určení, kterým se rozumí místo určení posledního letu dotyčného cestujícího. Opačné řešení by vedlo k neodůvodněnému rozdílnému zacházení, neboť by s cestujícími, kteří dosáhnou svého cílového místa určení o tři nebo více hodin později, než je plánovaný čas příletu, bylo zacházeno rozdílně podle toho, zda zpoždění jejich letu oproti plánovanému času odletu přesáhlo, či nikoli hranice stanovené v článku 6 nařízení č. 261/2004, a to přestože je jejich nepohodlí spojené s nevratnou časovou ztrátou stejné.

(viz body 35, 39, 47 a výrok)

3. Viz znění rozhodnutí.

(viz body 42, 46)

4. Viz znění rozhodnutí.

(viz bod 43)
Článek 1 odst. 2 směrnice 93/13 o zneužívajících klauzulích ve spotřebitelských smlouvách, podle něhož smluvní klauzule, které odrážejí závazná právní a správní ustanovení, nejsou předmětem ustanovení této směrnice, musí být vykládán v tom smyslu, že tato směrnice se použije na klauzule všeobecných obchodních podmínek ve smlouvách uzavřených mezi prodávajícím nebo poskytovatelem služeb a spotřebitelem, které přebírají pravidlo vnitrostátního práva, jež se použije na jinou kategorii smluv, a které nepodléhají dotčené vnitrostátní právní úpravě.

Kdyby bylo možné vyloučit použití směrnice 93/13 na smluvní klauzule pouze z důvodu, že přebírají vnitrostátní právní nebo správní předpisy, jež se nepoužijí na smlouvu uzavřenou mezi smluvními stranami nebo na taková ustanovení odkazují, byl by tak zpochybněn systém ochrany spotřebitele zavedený touto směrnicí.

Za těchto podmínek by se totiž prodávající nebo poskytovatel služeb mohl snadno vyhnout přezkumu zneužívající povahy klauzulí, které nejsou předmětem individuálního ujednání se spotřebitelem, tím, že by znění klauzulí svých smluv formuloval tak, jak stanoví vnitrostátní právní úprava pro určité kategorie smluv. Všechna práva a povinnosti založené takto formulovanou smlouvou by nutně neodpovídala rovnováze, kterou chtěl vnitrostátní zákonodárce nastolit pro smlouvy upravené v rámci jeho právní úpravy v dané oblasti.

(viz body 25, 30, 31, 39, výrok 1)
Pokud jde o akty Rady ukládající omezující opatření vůči osobám a subjektům v Pobřeží slonoviny, které byly zveřejněny v Úředním věstníku Evropské unie a které musí být rovněž – podle čl. 7 odst. 3 rozhodnutí 2010/656, kterým se obnovují omezující opatření vůči Pobřeží slonoviny, ve znění rozhodnutí 2010/801, a čl. 11a odst. 3 nařízení č. 560/2005, kterým se ukládají některá zvláštní omezující opatření namířená proti některým osobám a subjektům vzhledem k situaci v Pobřeží slonoviny, ve znění nařízení č. 25/2011 – sděleny dotčeným osobám a subjektům buď přímo, pokud byly jejich adresy známy, nebo v opačném případě prostřednictvím zveřejnění oznámení v uvedeném Úředním věstníku, lhůta pro podání žaloby na neplatnost proti uvedeným aktům na základě čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU začíná pro jednotlivé uvedené osoby a subjekty plynout ode dne, kdy jim uvedené akty byly povinně sděleny.

Vzhledem k tomu, že uvedené akty, které jsou akty s obecnou působností a zároveň představují řadu individuálních rozhodnutí, byly přijaty na základě ustanovení týkajících se společné zahraniční a bezpečnostní politiky, je to totiž jejich individuální povaha, která v souladu s čl. 275 druhým pododstavcem SFEU a čl. 263 čtvrtým pododstavcem SFEU poskytuje přístup k unijnímu soudu. S ohledem na uvedené zvláštnosti a z nich plynoucí režim zveřejnění a sdělení by se čl. 263 šestý pododstavec SFEU neuplatňoval soudržně, kdyby byl ve vztahu k osobám a subjektům, jejichž jména jsou uvedena v seznamech obsažených v přílohách uvedených aktů, výchozím bodem pro výpočet lhůty pro podání žaloby na neplatnost den zveřejnění dotčeného aktu, a nikoli den, kdy jim byl akt sdělen. Cílem tohoto sdělení je totiž umožnit adresátům co nejlépe hájit jejich práva a rozhodnout se s plnou znalostí věci, zda je účelné obrátit se na unijní soud.

Vzhledem k tomu, že oznámení v Úředním věstníku určené dotčeným osobám a subjektům jsou takové povahy, že umožňují dotčeným osobám identifikovat opravné prostředky, které mají k dispozici pro napadení svého zařazení na dotčené seznamy, jakož i datum uplynutí lhůty pro uplatnění těchto prostředků, je mimoto třeba, aby dotčené osoby a subjekty nemohly oddálit začátek plynutí lhůty pro podání žaloby tím, že uplatní nedostatek přímého sdělení sporných aktů nebo to, že se ve skutečnosti o sporných aktech dozvěděly později. Pokud by v případě absence působení vyšší moci měli navrhovatelé takovou možnost, byl by narušen samotný účel lhůty pro podání žaloby, kterým je zajištění právní jistoty a zamezení tomu, aby unijní akty zakládající právní účinky byly donekonečna zpochybňovány.

(viz body 55–59, 62)
Věc C-648/11

The Queen, na žádost MA a dalších

v.

Secretary of State for the Home Department

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná la Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division)]

„Nařízení (ES) č. 343/2003 — Určení příslušného členského státu — Nezletilá osoba bez doprovodu — Žádosti o azyl podané ve dvou členských státech po sobě — Nepřítomnost rodinného příslušníka nezletilé osoby na území členského státu — Článek 6 druhý pododstavec nařízení č. 343/2003 — Přemístění nezletilého do členského státu, ve kterém podal první žádost o azyl — Slučitelnost — Zájem dítěte — Článek 24 odst. 2 Listiny“

Shrnutí – rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 6. června 2013

Předběžné otázky – Pravomoc Soudního dvora – Meze – Zjevně nerelevantní otázky, hypotetické otázky položené v kontextu, který vylučuje užitečnou odpověď, a otázky bez vztahu k předmětu řízení – Působnost – Relevance položených otázek pro rozhodnutí o žalobě na náhradu škody v původním řízení – Zahrnutí (Článek 267 SFEU) Kontroly na hranicích, azyl a přistěhovalectví – Azylová politika – Kritéria a mechanismy pro určení členského státu příslušného k posuzování žádosti o azyl – Nařízení č. 343/2003 – Nezletilá osoba bez doprovodu – Žádosti o azyl podané ve dvou členských státech po sobě – Zohlednění nejvlastnějšího zájmu dítěte – Odpovědnost členského státu, kde se nezletilá osoba fyzicky nachází po podání své žádosti (Agentura Evropské unie pro základní práva, článek 24; nařízení Rady č. 343/2003, čl. 6 druhý pododstavec)
(viz body 33, 34)

Viz znění rozhodnutí.

Článek 2 odst. 1 směrnice 2008/115 o společných normách a postupech v členských státech při navracení neoprávněně pobývajících státních příslušníků třetích zemí ve spojení s bodem 9 jejího odůvodnění musí být vykládán v tom smyslu, že se tato směrnice nevztahuje na státní příslušníky třetích zemí, kteří podali žádost o mezinárodní ochranu ve smyslu směrnice 2005/85 o minimálních normách pro řízení v členských státech o přiznávání a odnímání postavení uprchlíka, a to v době od podání uvedené žádosti do přijetí rozhodnutí o této žádosti v prvním stupni, či případně do rozhodnutí o opravném prostředku podaném proti uvedenému rozhodnutí.

Ze znění, systematiky a účelu směrnic 2005/85 a 2008/115 totiž jasně vyplývá, že žadatel o azyl má nezávisle na vydání povolení k pobytu, které je podle čl. 7 odst. 1 směrnice 2005/85 ponecháno na uvážení každého členského státu, právo setrvat na území dotyčného členského státu přinejmenším do doby, než bude jeho žádost zamítnuta v prvním stupni, a nemůže být tedy považován za „neoprávněně pobývajícího“ ve smyslu směrnice 2008/115, která upravuje jeho vyhoštění z uvedeného území.

(viz body 48, 49, výrok 1)
Článek 5 bod 3 nařízení Rady č. 44/2001 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech musí být vykládán v tom smyslu, že na základě skutečnosti, která vedla ke vzniku škody přičítané jednomu z údajných původců škody, který není účastníkem sporu, neumožňuje založit příslušnost soudu ve vztahu k jinému údajnému původci uvedené škody, který nejednal v obvodu soudu rozhodujícího o žalobě.

Pokud totiž jde o příslušnost soudů místa, kde došlo nebo může dojít ke škodné události, jedná se o pravidlo zvláštní příslušnosti, které musí být vykládáno striktně a nedovoluje výklad přesahující případy výslovně předvídané nařízením č. 44/2001.

Za okolností, kdy je jediný z několika údajných původců domnělé škody žalován u soudu, v jehož obvodu nejednal, přitom vazba založená na jednání žalovaného v zásadě chybí.

Řešení, které by spočívalo v tom, že by identifikace navázání závisela na kritériích pro posouzení vycházejících z vnitrostátního hmotného práva, bylo v rozporu s cílem právní jistoty, jelikož by jednání osoby, ke kterému došlo v jiném členském státě, než je členský stát soudu rozhodujícího o žalobě, mohlo být pro účely stanovení příslušnosti podle čl. 5 bodu 3 nařízení č. 44/2001 kvalifikováno jako příčinná událost, či nikoli, v závislosti na použitelném právu. Toto řešení by tedy žalovanému neumožňovalo, aby přiměřeně předvídal, u kterého soudu může být žalován. Jelikož toto řešení by mohlo vést k tomu, že by bylo možné žalovat na základě příčinné události údajného původce škody u soudu členského státu, v jehož obvodu tento údajný původce nejednal, šlo by dále totéž řešení nad rámec situací výslovně stanovených v uvedeném nařízení, a v důsledku toho by bylo v rozporu s jeho systematikou a cíli.

(viz body 24, 30, 35, 36, 41 a výrok)
Keywords

Summary



Keywords

Volný pohyb osob – Svoboda usazování – Pracovníci – Uznávání diplomů a jiných dokladů o dosažené kvalifikaci – Vnitrostátní právní úprava vylučující částečný přístup k povolání, které je v hostitelském členském státě regulováno – Omezení – Odůvodnění – Cíle ochrany veřejného zdraví a spotřebitelů – Zohlednění míry rozdílů mezi oblastmi činnosti

(Článek 49 SFEU; směrnice Evropského parlamentu a Rady 2005/36, čl. 4 odst. 2 a čl. 14 odst. 1)

Summary

Článek 49 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, která neumožňuje částečný přístup k povolání kinezioterapeuta, jež je v hostitelském členském státě regulováno, státnímu příslušníkovi téhož státu, který v jiném členském státě získal doklad o kvalifikaci, jako je doklad o kvalifikaci zdravotnického maséra-hydroterapeuta, který mu umožňuje v tomto jiném členském státu vykonávat některé z činností spadajících do povolání kinezioterapeuta, jestliže rozdíly mezi oběma oblastmi činnosti jsou tak značné, že by musel absolvovat úplné vzdělání, aby k povolání kinezioterapeuta získal přístup.

Takovou právní úprava totiž může být na překážku výkonu svobody usazování nebo může tento výkon činit méně přitažlivým a nelze ji odůvodnit naléhavými důvody obecného zájmu. Na jedné straně, ačkoli v tomto ohledu povolání kinezioterapeuta, a tudíž povolání maséra jakéhokoli typu, nepatří mezi lékařská povolání ve vlastním slova smyslu, ale mezi nelékařská povolání zdravotnické povahy, tato oblast zahrnující širokou škálu různorodých činností nemůže být ze své podstaty vyloučena ze systému vzájemného uznávání regulovaných povolání, jak je stanoven unijním právem. Na druhé straně příjemci služeb poskytovaných zdravotnickým masérem-hydroterapeutem de facto požívají zvláštní pozornosti, která je nutná k ochraně zdraví. Proto vyloučení byť i částečného přístupu k povolání kinezioterapeuta překračuje nejen meze toho, co je nezbytné k dosažení cíle ochrany spotřebitelů, ale také meze toho, co je nezbytné k ochraně zdraví, v situaci, kdy se v členském státě původu a hostitelském členském státě vyskytuje takový stupeň podobnosti obou povolání, že je lze kvalifikovat jako „srovnatelná“, a tudíž jako „stejná povolání“ ve smyslu čl. 4 odst. 2 směrnice 2005/36 o uznávání odborné kvalifikace. V takových případech mohou být mezery, které obsahuje vzdělání žadatele ve vztahu ke vzdělání požadovanému v hostitelském členském státě, účinně vyplněny prostřednictvím vyrovnávacích opatření upravených v čl. 14 odst. 1 směrnice 2005/36, které tak zajistí úplné začlenění dotčené osoby do systému povolání hostitelského členského státu.

Naopak v situacích, na které se směrnice 2005/36 nevztahuje, neboť rozdíly mezi oblastmi činnosti jsou tak značné, že by žadatel musel absolvovat úplné vzdělání, aby mohl v jiném členském státě vykonávat činnosti, ke kterým je kvalifikován, je takový požadavek faktorem, který by mohl z objektivního hlediska odradit dotyčnou osobu od toho, aby v hostitelském členském státě vykonávala uvedené činnosti.

(viz body 28–33, 35 a výrok)
Keywords

Summary



Keywords

Volný pohyb zboží – Tranzit Společenství – Vnější tranzit Společenství – Dočasně uskladněné zboží – Zboží, které není zbožím Společenství – Přijetí celního prohlášení – Okamžik propuštění do režimu vnějšího tranzitu a přidělení celně schváleného určení – Datum rozhodnutí o propuštění zboží

(Nařízení Rady č. 2913/92, čl. 4 bod 20, čl. 37 odst. 2, články 50, 67, 73 a čl. 82 odst. 1)

Summary

Články 50, 67 a 73 nařízení č. 2913/92, kterým se vydává celní kodex Společenství, ve znění nařízení č. 648/2005, musí být vykládány v tom smyslu, že zboží, které není zbožím Společenství, je uvedeno v celním prohlášení přijatém celními orgány za účelem jeho propuštění do celního režimu vnějšího tranzitu Společenství a které má postavení dočasně uskladněného zboží, je propuštěno do tohoto celního režimu, a je mu tedy přiděleno celně schválené určení v okamžiku, kdy je o propuštění tohoto zboží rozhodnuto.

Článek 67 uvedeného kodexu stanoví, že není-li zvláštními předpisy stanoveno jinak, použijí se při propouštění zboží do celního režimu, do kterého je navrženo v celním prohlášení, předpisy platné ke dni, kdy celní orgány přijaly toto prohlášení. Avšak samotné přijetí prohlášení nepostačuje k ukončení dočasného uskladnění. Článek 37 odst. 2 celního kodexu totiž uvádí, že zboží vstupující na celní území Společenství podléhá celnímu dohledu tak dlouho, jak je nutné pro zjištění jeho celního statusu, a nejedná-li se o zboží Společenství, aniž je dotčen čl. 82 odst. 1 tohoto kodexu, do okamžiku změny jeho celního statusu.

Pokud jde o dotčený tranzit, zboží může být předmětem vnějšího tranzitu Společenství pouze tehdy, když jsou splněny všechny podmínky tohoto tranzitu. Nutnost nebo možnost celních orgánů uplatnit ověřovací opatření, opatření ke ztotožnění zboží nebo zajišťovací opatření totiž neumožňují mít za to, že veškeré podmínky režimu vnějšího tranzitu Společenství mohou být splněny samotným přijetím celního prohlášení. Kromě toho skutečnost, že zboží může spadat do režimu vnějšího tranzitu Společenství až od jeho propuštění, vyplývá z definice v čl. 4 bodě 20 celního kodexu, která vyzdvihuje skutečnost, že celní orgány umožňují nakládat se zbožím „za podmínek celního režimu, do něhož je propuštěno“.

(viz body 40–42, 46, 53-55 a výrok)
Keywords

Summary

Keywords Harmonizace daňových právních předpisů – Společný systém daně z přidané hodnoty – Poskytování služeb – Identifikace poskytovatele a příjemce – Možnost odchýlit se od smluvních ujednání v případě čistě umělé konstrukce vytvořené pouze s cílem dosáhnout daňového zvýhodnění – Posouzení vnitrostátním soudem (Směrnice Rady 77/388, čl. 2 odst. 1 a čl. 6 odst. 1) Summary Smluvní ujednání, i když představují prvek, který je třeba zohlednit, nejsou rozhodující pro účely identifikace poskytovatele a příjemce plnění, kterým je „poskytování služeb“ ve smyslu čl. 2 odst. 1 a čl. 6 odst. 1 směrnice 77/388 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu. Lze se od nich odchýlit zejména tehdy, pokud se ukáže, že neodrážejí hospodářskou a obchodní realitu, nýbrž jsou čistě umělou a hospodářské reality zbavenou konstrukcí vytvořenou pouze s cílem dosáhnout daňového zvýhodnění, posouzení čehož je věcí vnitrostátního soudu. (viz bod 52 a výrok)

Věc C-653/11

Her Majesty’s Commissioners of Revenue and Customs

v.

Paul Newey

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber)]

„Řízení o předběžné otázce — Šestá směrnice o DPH — Článek 2 odst. 1 a čl. 6 odst. 1 — Pojem ‚poskytování služeb‘ — Poskytování propagačních služeb a služeb zprostředkování úvěrů — Osvobození od daně — Hospodářská a obchodní realita plnění — Zneužívající praktiky — Plnění mající pouze za cíl získat daňové zvýhodnění“

Shrnutí – rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 20. června 2013

Harmonizace daňových právních předpisů – Společný systém daně z přidané hodnoty – Poskytování služeb – Identifikace poskytovatele a příjemce – Možnost odchýlit se od smluvních ujednání v případě čistě umělé konstrukce vytvořené pouze s cílem dosáhnout daňového zvýhodnění – Posouzení vnitrostátním soudem

(Směrnice Rady 77/388, čl. 2 odst. 1 a čl. 6 odst. 1)

Smluvní ujednání, i když představují prvek, který je třeba zohlednit, nejsou rozhodující pro účely identifikace poskytovatele a příjemce plnění, kterým je „poskytování služeb“ ve smyslu čl. 2 odst. 1 a čl. 6 odst. 1 směrnice 77/388 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu. Lze se od nich odchýlit zejména tehdy, pokud se ukáže, že neodrážejí hospodářskou a obchodní realitu, nýbrž jsou čistě umělou a hospodářské reality zbavenou konstrukcí vytvořenou pouze s cílem dosáhnout daňového zvýhodnění, posouzení čehož je věcí vnitrostátního soudu.

(viz bod 52 a výrok)
(viz body 21–25)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 26, 27, výrok 1)

(viz body 32, 38, výrok 2)

(viz body 33, 38, výrok 2)

Z článků 43 ES a 49 ES, ze zásady rovného zacházení, povinnosti transparentnosti a ze zásady právní jistoty vyplývá, že takové podmínky a podrobnosti výběrového řízení týkajícího se hazardních her, a zejména ustanovení upravující zánik koncesí udělených v takovém výběrovém řízení, musí být formulovány jasně, přesně a jednoznačně, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu.

(viz body 37, 38, výrok 2)

Články 43 ES a 49 ES musí být vykládány v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, která ve skutečnosti brání veškeré přeshraniční činnosti v odvětví her bez ohledu na způsob, jakým je tato činnost vykonávána, a zejména v případech, kdy dochází k přímému kontaktu mezi spotřebitelem a provozovatelem a je možná fyzická policejní kontrola zástupců podniku přítomných na vnitrostátním území. Předkládajícímu soudu přísluší, aby ověřil, zda tomu tak je v případě, který se týká vnitrostátní právní úpravy stanovící zánik koncese na sběr sázek, pokud koncesionář přímo nebo nepřímo na území dotyčného členského státu nebo prostřednictvím zařízení pro dálkový přenos dat nacházejících se mimo vnitrostátní území provozuje hry, které lze postavit na roveň veřejným hrám nebo jiným hrám provozovaným příslušným vnitrostátním orgánem, nebo hry, které jsou právním řádem tohoto členského státu zakázány.

Články 43 ES a 49 ES musejí být vykládány v tom smyslu, že za současného stavu unijního práva okolnost, že hospodářský subjekt má v členském státě, ve kterém je usazen, povolení, jež mu umožňuje nabízet hazardní hry, nebrání tomu, aby jiný členský stát za dodržení požadavků práva Unie podmínil možnost takového subjektu nabízet takové služby spotřebitelům, již se nacházejí na jeho území, povinností být držitelem povolení vydaného jeho orgány.

S ohledem na skutečnost, že členské státy mají široký prostor pro uvážení, pokud jde o cíle, které hodlají sledovat, a úroveň ochrany spotřebitelů, kterou chtějí zajistit, a při neexistenci harmonizace v oblasti hazardních her, totiž nemůže, vzhledem k současnému stavu unijního práva, existovat žádná povinnost vzájemného uznávání povolení vydaných různými členskými státy. Jednotlivé členské státy totiž nutně nedisponují stejnými prostředky pro kontrolu hazardních her a v tomto ohledu nutně nečiní stejná rozhodnutí. Skutečnost, že konkrétní úrovně ochrany spotřebitelů lze v daném členském státě dosáhnout použitím sofistikovaných metod kontroly a dohledu, neumožňuje dojít k závěru, že stejně úrovně ochrany může být dosaženo v jiných členských státech, které těmito prostředky nedisponují a které nezvolily stejná řešení. Členský stát může mimoto mít legitimní důvod dohlížet na hospodářskou činnost probíhající na jeho území, což by mu nebylo umožněno, kdyby byl nucen spoléhat se na kontroly prováděné orgány jiného členského státu prostřednictvím systému regulace, který sám neovládá.

(viz body 40–43, výrok 3)