ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
V případě, že soud zruší akt orgánu nebo agentury, musí tento orgán nebo agentura podle článku 266 SFEU přijmout vhodná opatření vyplývající z rozsudku. Za účelem vyhovění zrušujícímu rozsudku a splnění z něj vyplývajících povinností v plném rozsahu je orgán, od něhož zrušený akt pochází, povinen respektovat nejen výrok rozsudku, ale rovněž důvody, které k němu vedly a které tvoří jeho nezbytnou oporu v tom smyslu, že jsou nezbytné k určení přesného smyslu toho, o čem bylo ve výroku rozhodnuto. Toto odůvodnění totiž označuje ustanovení, které je považováno za protiprávní, a jsou z něj zřejmé důvody protiprávnosti konstatované ve výroku, které musí dotčený orgán vzít v úvahu při nahrazování zrušeného aktu. Co se týče účinků zrušení aktu vyhlášeného soudem, toto nabývá účinnosti ex tunc, a tím se zpětnou účinností odstraňuje zrušený právní akt z právního řádu. Podle článku 266 SFEU je povinností žalovaného orgánu přijmout opatření nezbytná k odstranění zjištěných protiprávních účinků, což v případě aktu, který již byl proveden, zahrnuje uvedení žalobce do právní situace, ve které se nacházel před přijetím tohoto aktu.

Orgán, jehož akt byl zrušen, se přitom nemůže dovolávat praktických obtíží, aby se zbavil své povinnost odstranit způsobené protiprávní účinky. Je-li splnění povinností vyplývajících ze zrušujícího rozsudku zvláště obtížné, může dotčený orgán splnit povinnost vyplývající z článku 266 SFEU tím, že přijme rozhodnutí, které je s to spravedlivě nahradit nevýhodu plynoucí dotčené osobě ze zrušeného rozhodnutí.

(viz body 59 a 71)

Odkazy:

Soud prvního stupně: rozsudek ze dne 8. října 1992, Meskens v. Parlament, T‑84/91, EU:T:1992:103, bod 78

Soud pro veřejnou službu: rozsudky ze dne 15. dubna 2010, Angelidis v. Parlament, F‑104/08, EU:F:2010:23, body 35 a 36 a citovaná judikatura; ze dne 13. září 2011, AA v. Komise, F‑101/09, EU:F:2011:133, bod 81, a ze dne 21. března 2013, Brune v. Komise, F‑94/11, EU:F:2013:41, bod 59
(viz bod 29)

Rozhovor mezi hodnotitelem a hodnoceným, který musí každoročně proběhnout v rámci procesu hodnocení a týká se konkrétně výkonnosti, způsobilosti a chování dotyčné osoby v průběhu daného hodnotícího období, nelze přirovnat k pohovoru mezi orgánem oprávněným k uzavírání pracovních smluv a dotyčným zaměstnancem před rozhodnutím o rozvázání smlouvy nebo neobnovení smlouvy, který by měl vycházet z posouzení celkového výkonu v průběhu služebního období, které zaměstnanec odpracoval.

Pokud orgán oprávněný k uzavírání pracovních smluv odůvodní rozhodnutí o propuštění dočasného zaměstnance mimo jiné údajnými vztahovými problémy dotyčné osoby v jejím pracovním prostředí, je na základě čl. 41 odst. 2 písm. a) Listiny základních práv Evropské unie povinen vyslechnout dotyčnou osobu i ohledně tohoto důvodu propuštění. Pokud uvedený orgán takovou povinnost dodrží, je schopen spolu s dotyčnou osobou ověřit, zda jí lze skutečně činit odpovědnou za problémy související s jejím služebním chováním nebo zda tyto problémy souvisí s jinými okolnostmi, či dokonce s chováním jejích kolegů. Poté, co je dotyčná osoba ohledně tohoto dodatečného důvodu propuštění vyslechnuta, orgán oprávněný k uzavírání pracovních smluv s ní může případně probrat i to, zda by měla zájem o přeřazení. Nelze tedy vyloučit, že pokud je dotyčná osoba ohledně uvedeného důvodu vyslechnuta, získá skutečně možnost ovlivnit dotčený rozhodovací proces.

Okolnost, že uvedený orgán by přijal rozhodnutí totožné s rozhodnutím o propuštění, i kdyby předtím dotyčnou osobu ohledně tohoto dodatečného důvodu propuštění vyslechl, není relevantní, neboť by tím bylo zbaveno svého obsahu základní právo být vyslechnut zakotvené v čl. 41 odst. 2 písm. a) Listiny vzhledem k tomu, že toto právo předpokládá možnost dotyčné osoby ovlivnit dotčený rozhodovací proces, a to zejména tehdy, je-li v rozhodnutí o propuštění výslovně zpochybněno její osobní chování nebo její pracovní výkony.

(viz body 30 a 31)

Odkazy:

Soudní dvůr: rozsudek ze dne 1. července 2010, Knauf Gips v. Komise, C‑407/08 P, EU:C:2010:389, bod 23 a citovaná judikatura

Tribunál Evropské unie: rozsudek ze dne 14. září 2011, Marcuccio v. Komise, T‑236/02, EU:T:2011:465, bod 115

Soud pro veřejnou službu: rozsudky ze dne 14. května 2014, Delcroix v. ESVČ, F‑11/13, EU:F:2014:91, bod 44, a ze dne 5. února 2016, GV v. ESVČ, F‑137/14, EU:F:2016:14, bod 79
ROZSUDEK SOUDU PRO VEŘEJNOU SLUŽBU EVROPSKÉ UNIE

(třetího senátu)

20. července 2016

José Barroso Truta a další

v.

Soudní dvůr Evropské unie

„Veřejná služba — Smluvní zaměstnanci — Důchody — Článek 11 odst. 2 přílohy VIII služebního řádu — Převod důchodových práv dříve nabytých na základě vnitrostátních systémů do unijního důchodového systému — Návrh na započtení příspěvkových let předložený OOUPS — Výzva ke kontaktování administrativy za účelem získání vysvětlení a prodiskutování vhodnosti převody provést — Akceptace převodu vnitrostátních práv ze strany zaměstnanců bez předchozí dohody s OOUPS — Neodvolatelnost převodů — Dodatečné zjištění existence pravidla o ‚životním minimu‘ — Článek 77 čtvrtý pododstavec služebního řádu — Povinnost řádné péče — Domnělý nedostatek informací poskytnutých OOUPS při předkládání návrhů na započtení příspěvkových let — Žaloba na náhradu škody — Nedodržení požadavků vztahujících se k fázi před zahájením soudního řízení — Nepřípustnost“

Předmět:

Žaloba podaná na základě článku 270 SFEU, jenž je použitelný na Smlouvu o ESAE na základě jejího článku 106a, kterou se J. Barroso Truta, M. Forli, C. Galante a B. Gradel domáhají náhrady škody od Soudního dvora Evropské unie za ztrátu svých důchodových práv, dříve nabytých v rámci vnitrostátních důchodových systémů, k níž došlo v důsledku převodu uvedených práv do důchodového systému Evropské unie.

Rozhodnutí:

Žaloba se zamítá. Soudní dvůr Evropské unie ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené ze strany J. Barrosa Truty, M. Forliho, C. Galanteho a B. Gradela.

Shrnutí

Žaloby úředníků – Akt nepříznivě zasahující do právního postavení – Pojem – Rozhodnutí o uznání příspěvkových let přijaté po převodu kapitálu představujícího nabyté důchodové nároky – Zahrnutí – Možnost uvést na podporu napadení neúplnost informací poskytnutých administrativou při předání návrhu na započtení příspěvkových let (Článek 270 SFEU; služební řád, čl. 90 odst. 2 a čl. 91 odst. 2, a příloha VIII, čl. 11 odst. 2) Úředníci – Důchody – Nárok na důchod nabytý před vstupem do služby u Unie – Převod do unijního systému – Povinnosti administrativy – Povinnost formulovat návrh na započtení s ohledem na konkrétní důsledky pro dotyčného úředníka – Neexistence – Dostačující povaha pouhé výzvy určené dotčené osobě ke kontaktování administrativy za účelem získání doplňujících informací (Služební řád, čl. 77 první a čtvrtý pododstavec, a příloha VIII, čl. 11 odst. 2) Úředníci – Mimosmluvní odpovědnost orgánů – Podmínky – Újma – Škoda údajně způsobená tím, že administrativa neinformovala smluvního zaměstnance o tom, že převod jeho vnitrostátních důchodových práv do unijního systému nemá vliv na jeho budoucí důchod – Neurčitá škoda (Články 336 a 340 SFEU; služební řád, čl. 77 čtvrtý pododstavec, a příloha VIII, čl. 11 odst. 2; pracovní řád ostatních zaměstnanců, čl. 110 odst. 1 druhý pododstavec)
(viz bod 46)

(viz body 47, 48, 68 a 73)

V tomto ohledu může být nesprávnost považována za zjevnou pouze tehdy, je-li snadno postřehnutelná a může být očividně odhalena na základě kritérií, jejichž splněním zákonodárce zamýšlel podmínit výkon posuzovací pravomoci administrativou. Prokázání toho, že se administrativa dopustila zjevně nesprávného posouzení skutkového stavu takové povahy, že odůvodňuje zrušení rozhodnutí přijatého na základě takového posouzení, přitom předpokládá, že důkazy, které musí předložit žalobce, jsou dostatečné k tomu, aby vyvrátily věrohodnost posouzení administrativy. Jinými slovy, žalobní důvod vycházející ze zjevně nesprávného posouzení je třeba zamítnout, jestliže je navzdory důkazům předloženým žalobcem možné považovat zpochybňované posouzení za odůvodněné a soudržné. To je případ žalobního důvodu týkajícího se rozhodnutí administrativy o stanovení cílů v rámci ročního hodnocení, jestliže se žalobce omezuje na tvrzení nepodpořená jakýmkoli důkazem.

(viz bod 53)

(viz bod 54)

Při posuzování výkonnosti zaměstnance nelze opomenout jeho zkušenost a stupeň odpovědnosti, jelikož očekávání unijního orgánu nebo instituce vůči jejich zaměstnancům nejsou neměnná a mohou zohlednit zkušenost dosaženou dotyčným zaměstnancem, aniž by to znamenalo zjevně nesprávné posouzení.

(viz body 79 a 80)

(viz body 87 a 88)

Co se týče rozsahu soudního přezkumu Soudu ve sporech mezi Bankou a jejími zaměstnanci, článek 41 pracovního řádu zaměstnanců Banky neobsahuje žádné zvláštní pravidlo, která by způsobilo omezení nebo rozšíření pravomoci unijního soudu, jak pro úředníky vyplývá z článku 91 služebního řádu a ustálené judikatury.

Skutky psychického obtěžování jsou svou povahou jednáními, která nemají povahu rozhodnutí. Úředník, který se považuje za oběť takových jednání, se musí obrátit na správu s žádostí o ukončení tohoto jednání. Pouze výslovné nebo implicitní zamítnutí této žádosti by představovalo rozhodnutí nepříznivě zasahující do právního postavení, které dotyčný úředník může napadnout u unijního soudu poté, co dodržel platný správní postup. Proto jsou návrhová žádání směřující k určení, že došlo k psychickému obtěžování, nepřípustná a musí být odmítnuta.

(viz body 90 a 91)

Odkazy:

Soud pro veřejnou službu: rozsudek ze dne 1. února 2007, Rossi Ferreras v. Komise, F‑42/05, EU:F:2007:17, body 58 a 59, a usnesení ze dne 25. listopadu 2009, Soerensen Ferraresi v. Komise, F‑5/09, EU:F:2009:156, body 26 a 27
V článku 18 přílohy IX služebního řádu se stanoví, že disciplinární komise zaujme většinou hlasů odůvodněné stanovisko k otázce, zda jsou vytýkané skutečnosti nepopíratelné a jaká sankce by z nich měla být vyvozena. Uvedené odůvodněné stanovisko není pro orgán oprávněný ke jmenování, co se týče nepopíratelnosti vytýkaných skutečností, závazné.

Povinnost loajality zavazuje úředníka nejen k tomu, aby se zdržel chování, které by mohlo nepříznivě ovlivnit vážnost jeho postavení a respektování orgánu a jeho složek, avšak rovněž aby jeho chování – a to tím spíše, pokud náleží do vyšší platové třídy – bylo bez jakýchkoli pochyb takové, aby mezi ním a orgánem existoval vždy vztah důvěry. Kromě toho uvedená povinnost loajality znamená, že úředníci mají usnadňovat úkoly administrativy, co se týče určení rozsahu jejich nároků, a to poskytováním jasných a jednoznačných informací.

Konečně vzhledem k tomu, že povinnost loajality platí obecně a objektivně, tripartitní orgán oprávněný ke jmenování nemusí k tomu, aby konstatoval porušení povinnosti úředníkem, doložit nebo zohlednit důvody, jež dotčeného úředníka přiměly k porušení povinnosti loajality, i kdyby byly považovány za prokázané.

(viz body 147 a 151)

Odkazy:

Soud pro veřejnou službu: rozsudky ze dne 8. listopadu 2007, Andreasen v. Komise,F‑40/05, EU:F:2007:189, bod 233; ze dne 23. října 2013, Gomes Moreira v. ECDC,F‑80/11, EU:F:2013:159, bod 66, a ze dne 19. listopadu 2014, EH v. Komise,F‑42/14, EU:F:2014:250, bod 112
(viz body 35 až 37)

Bez ohledu na svou posuzovací pravomoc týkající se způsobu a obsahu zkoušek výběrového řízení je výběrová komise vázána zněním, a zejména podmínkami pro přijetí stanovenými v oznámení o výběrovém řízení. Základním úkolem oznámení o výběrovém řízení, jak je upraven služebním řádem, je totiž poskytnout zájemcům co možná nejpřesnější informace o povaze podmínek vyžadovaných pro práci na pracovním místě, o které se jedná, aby mohli posoudit, zda v jejich případě přichází v úvahu podání přihlášky.

V projednávané věci z oznámení o výběrovém řízení vyplývá, že pokud jde o přijímání administrátorů v oblasti evropského práva hospodářské soutěže, je výběrová komise pověřena provést na základě prohlášení učiněných v rámci „hodnocení dovedností“ výběr podle kvalifikačních předpokladů s cílem určit uchazeče, kteří mají nejrelevantnější kvalifikaci (zejména diplomy a odborné zkušenosti) ve vztahu k povaze funkcí a k výběrovým kritériím, a to nejprve přiznáním váhy od 1 do 3 každému z těchto kritérií v závislosti na důležitosti, kterou mu výběrová komise přiznává, a dále oznámkováním každé odpovědi uchazečů od 0 do 4, přičemž tato známka závisí na kvalifikaci uchazečů.

S cílem určit, nejprve prostřednictvím „hodnocení dovedností“, nejlepší uchazeče podle potřeb služby a priorit Komise, byla výběrová komise nejprve povinna ohodnotit důležitost každého výběrového kritéria uvedeného v oznámení o výběrovém řízení tím, že mu přizná váhu od 1 do 3, a poté oznámkovat od 0 do 4 každou odpověď uchazečů v závislosti na relevanci jejich kvalifikace s přihlédnutím k samotným výběrovým kritériím váženým v závislosti na jejich důležitosti.

Výběrová komise tím, že určila maximální známku nižší než 4 za otázky poskytnuté uchazeči ve vztahu ke čtyřem výběrovým kritériím z osmi kritérií uvedených v oznámení o výběrovém řízení, znovu stanovila stupeň důležitosti posuzovaných kritérií tak, že jej ještě snížila nad rámec uložený uvedeným oznámením.

Posouzení odpovědí výběrovou komisí v rámci čtyř otázek „hodnocení dovedností“ vychází z právního omylu, jenž vedl výběrovou komisi k záměně parametru týkajícího se důležitosti přiznané každému kritériu s parametrem týkajícím se kvalifikace uchazečů. Takový omyl, jenž se týkal čtyř z osmi otázek„hodnocení dovedností“, je přitom takové povahy, že může zkreslit celkové posouzení učiněné výběrovou komisí ohledně kvalifikace a zkušeností vyloučeného uchazeče, jež se odráží v konečném skóre, které tento uchazeč získal za všechny otázky. Jde tedy o porušení oznámení o výběrovém řízení.

(viz body 49, 50, 53, 54, 60 a 61)

Odkazy:

Soud prvního stupně: usnesení ze dne 3. dubna 2001, Zaur-Gora a Dubigh v. Komise, T‑95/00 a T‑96/00, EU:T:2001:114, bod 47, a rozsudek ze dne 25. března 2004, Petrich v. Komise, T‑145/02, EU:T:2004:91, bod 34

Soud pro veřejnou službu: rozsudky ze dne 11. července 2006, Tas v. Komise, F‑12/05, EU:F:2006:68, bod 43; ze dne 12. března 2009, Hambura v. Parlament, F‑4/08, EU:F:2009:25, bod 46; ze dne 24. dubna 2013, Demeneix v. Komise, F‑96/12, EU:F:2013:52, bod 41, a ze dne 26. března 2014, CP v. Parlament, F‑8/13, EU:F:2014:44, bod 91
Staff case summary



Staff case summary

Shrnutí

1. Úředníci – Výběrové řízení – Vnitřní výběrová řízení – Podmínky připuštění

(Služební řád, čl. 27 první pododstavec a čl. 29 odst. 1)

2. Úředníci – Výběrové řízení – Výběrová komise – Nezávislost – Meze

1. Výkon posuzovací pravomoci, která přísluší orgánům v oblasti organizace výběrových řízení, zejména pokud jde o stanovení podmínek připuštění, musí být slučitelný s kogentními ustanoveními čl. 27 prvního pododstavce a čl. 29 odst. 1 služebního řádu. Článek 27 první pododstavec služebního řádu kogentním způsobem vymezuje cíl jakéhokoli přijímání a čl. 29 odst. 1 služebního řádu stanovuje rámec pro postupy, které je třeba dodržovat za účelem obsazování volných míst. V důsledku toho je tuto pravomoc třeba vždy vykonávat v závislosti na požadavcích souvisejících s obsazovanými pracovními místy a, obecněji, na zájmu služby.

Orgán oprávněný ke jmenování tím, že jako podmínku připuštění do vnitřního výběrového řízení vyžaduje pět let služby jako úředník nebo jiný zaměstnanec dle pracovního řádu ostatních zaměstnanců, s vyloučením období výkonu práce v orgánech jako prozatímní zaměstnanec, uplatňuje správně články 27 a 29 služebního řádu. Tato podmínka připuštění totiž umožňuje zajistit nejen to, že kandidáti mají odbornou zkušenost, ale také že prokázali své schopnosti v rámci pracovních vztahů upraveném ve služebním řádu a pracovním řádu ostatních zaměstnanců, které se, co se týče podřízenosti, posuzování a disciplíny, liší od vztahů, jež se uplatní na prozatímní zaměstnance. Touto podmínkou není porušena ani zásada rovného zacházení, jelikož s ohledem na její účel se osoby pracující na jedné straně jako prozatímní zaměstnanci, a na druhé straně jako úředníci nebo ostatní zaměstnanci nenacházejí ve srovnatelné situaci.

(viz body 45, 46, 49 až 52 a 56)

Odkazy:

Soud prvního stupně: 21. listopadu 2000, Carrasco Benítez v. Komise, T‑214/99, Recueil FP, s. I‑A‑257 a II‑1169, body 53 a 57; 13. prosince 2006, Heus v. Komise, T‑173/05, Sb. VS s. I-A-2-329 a II-A-2-1695, body 37, 41, 42 a 44

2. Orgán oprávněný ke jmenování je při výkonu svých pravomocí povinen přijímat rozhodnutí, která nejsou protiprávní. Nemůže být tedy vázán rozhodnutími výběrové komise, jejichž protiprávnost by mohla ve svém důsledku způsobit i protiprávnost jeho vlastního rozhodnutí. Připustí-li tedy výběrová komise neprávem kandidáta do výběrového řízení a zařadí-li jej následně do seznamu vhodných kandidátů, musí orgán oprávněný ke jmenování odmítnout jmenování takového kandidáta odůvodněným rozhodnutím, umožňujícím soudu Společenství posoudit jeho opodstatněnost.

Orgán oprávněný ke jmenování musí zkoumat legalitu rozhodnutí výběrové komise připustit kandidáta do výběrového řízení až v okamžiku, kdy vyvstane otázka skutečného přijetí, a nikoliv v okamžiku, kdy mu výběrová komise oznámí seznam vhodných kandidátů.

(viz body 64 a 65)

Odkazy:

Soudní dvůr: 23. října 1986, Schwiering v. Účetní dvůr, 142/85, Recueil, s. 3177, body 19 a 20

Soud prvního stupně: 16. března 2005, Ricci v. Komise, T‑329/03, Sb. VS s. I‑A‑69 a II‑315, bod 35; 15. září 2005, Luxem v. Komise, T‑306/04, Sb. VS s. I‑A‑263 a II‑1209, body 23 a 24
Staff case summary



Staff case summary

Shrnutí

Řízení – Žádost o bezplatnou právní pomoc – Hrazené náklady

(Jednací řád Soudu prvního stupně, články 94 a 95; rozhodnutí Rady 2004/752, čl. 3 odst. 4)

Z článků 94 a 95 jednacího řádu Soudu prvního stupně vyplývá, že poskytnutí právní pomoci musí být v zásadě vyhrazeno na hrazení nákladů řízení vynaložených buď současně, nebo po podání žádosti o poskytnutí právní pomoci. Kromě zvláštních okolností by totiž nebylo v souladu ani se zněním, ani s duchem uvedených článků, ani v zájmu řádného výkonu spravedlnosti, aby se na náklady vynaložené před tímto dnem mohla vztahovat právní pomoc. Jedná-li se o náklady vynaložené před podáním žádosti o poskytnutí právní pomoci, má se až do prokázání opaku za to, že žadatel byl schopen je nést, a že tedy jedna z podmínek poskytnutí právní pomoci není splněna.

(viz bod 16)

Odkazy:

Soud prvního stupně: 3. dubna 2006, Hassan v. Rada a Komise, T‑49/04 AJ, nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 21; 27. října 2006, Othman v. Rada a Komise, T‑318/01 AJ, Sb. rozh. s. II‑0000, bod 31
USNESENÍ PŘEDSEDY DRUHÉHO SENÁTU SOUDU PRO VEŘEJNOU SLUŽBU

24. května 2007

Věc F-95/05 AJ

N

v.

Komise Evropských společenství

„Právní pomoc“

Předmět: Žádost N o poskytnutí právní pomoci na základě článku 94 jednacího řádu Soudu prvního stupně Evropských společenství, který se na základě čl. 3 odst. 4 rozhodnutí Rady 2004/752/ES, Euratom ze dne 2. listopadu 2004 o zřízení Soudu pro veřejnou službu Evropské unie (Úř. věst. L 333, s. 7) použije obdobně na Soud pro veřejnou službu až do vstupu jeho jednacího řádu v platnost.

Rozhodnutí: N bude poskytnuta právní pomoc. Částka odpovídající nákladům vynaloženým N ode dne podání žádosti o poskytnutí právní pomoci bude zaplacena advokátovi pověřenému poskytnutím pomoci dotyčné osobě, na základě dokladů a v maximální výši 2 000 eur. I. Kletzlen je ustanovena jako advokátka pro zastupování N.

Shrnutí

Řízení – Žádost o bezplatnou právní pomoc – Hrazené náklady

(Jednací řád Soudu prvního stupně, články 94 a 95; rozhodnutí Rady 2004/752, čl. 3 odst. 4)

Z článků 94 a 95 jednacího řádu Soudu prvního stupně vyplývá, že poskytnutí právní pomoci musí být v zásadě vyhrazeno na hrazení nákladů řízení vynaložených buď současně, nebo po podání žádosti o poskytnutí právní pomoci. Kromě zvláštních okolností by totiž nebylo v souladu ani se zněním, ani s duchem uvedených článků, ani v zájmu řádného výkonu spravedlnosti, aby se na náklady vynaložené před tímto dnem mohla vztahovat právní pomoc. Jedná-li se o náklady vynaložené před podáním žádosti o poskytnutí právní pomoci, má se až do prokázání opaku za to, že žadatel byl schopen je nést, a že tedy jedna z podmínek poskytnutí právní pomoci není splněna.

(viz bod 16)

Odkazy:

Soud prvního stupně: 3. dubna 2006, Hassan v. Rada a Komise, T‑49/04 AJ, nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 21; 27. října 2006, Othman v. Rada a Komise, T‑318/01 AJ, Sb. rozh. s. II‑0000, bod 31
Staff case summary



Staff case summary

Shrnutí

1. Úředníci – Žaloba – Předcházející správní stížnost – Lhůty

(Služební řád, články 90 a 91)

2. Úředníci – Žaloba – Návrh na náhradu škody spojený s návrhem na zrušení – Nepřípustnost návrhu na zrušení, jež má za následek nepřípustnost návrhu na náhradu škody

(Služební řád, články 90 a 91)

3. Řízení – Návrh na zahájení řízení – Formální náležitosti

1. Lhůty pro podání návrhu, stížnosti a žaloby stanovené ustanoveními článků 90 a 91 služebního řádu mají kogentní povahu, přičemž účastníci řízení a soud se od nich nemohou odchýlit, jelikož byly stanoveny za účelem zajištění jasnosti a jistoty právních situací. Případné výjimky nebo odchylky od těchto lhůt musí být vykládány restriktivně. Pouze existence nových a podstatných skutečností může odůvodnit předložení návrhu směřujícího k novému přezkumu rozhodnutí, které nebylo ve stanovených lhůtách zpochybněno. Krom toho, i když žalobce později zjistí dříve existující skutečnost, nemůže to být obecně považováno za novou skutečnost, která by mohla odůvodnit nový běh lhůt pro podání žaloby, protože jinak by došlo k porušení zásady právní jistoty.

(viz body 34 až 36)

Odkazy:

Soudní dvůr: 15. května 1985, Esly v. Komise, 127/84, Recueil, s. 1437, bod 10

Soud prvního stupně: 21. února 1995, Moat v. Komise, T‑506/93, Recueil FP, s. I‑A‑43 a II‑147, bod 28; 11. července 1997, Chauvin v. Komise, T‑16/97, Recueil FP, s. I‑A‑237 a II‑681, body 32 a 37; 28. května 1998, W v. Komise, T‑78/96 a T‑170/96, Recueil FP, s. I‑A‑239 a II‑745, bod 68

2. Pokud návrhová žádání směřující k náhradě škody úzce souvisí s návrhovými žádáními směřujícími ke zrušení, jež jsou prohlášená za nepřípustná, návrhová žádání směřující k náhradě škody jsou rovněž nepřípustná.

(viz bod 49)

Odkazy:

Soudní dvůr: 16. července 1981, Albini v. Rada a Komise, 33/80, Recueil, s. 2141, bod 18

Soud prvního stupně: 24. března 1993, Benzler v. Komise, T‑72/92, Recueil, s. II‑347, body 21 a 22; 14. února 2005, Ravailhe v. Výbor regionů, T‑406/03, Sb. VS s. I‑A‑19 a II‑79, bod 62

3. Proto, aby návrh na náhradu škody byl přípustný, musí žaloba obsahovat údaje, které umožňují určit protiprávnost, kterou žalobce orgánu vytýká, důvody, na základě kterých má za to, že mezi tímto jednáním a škodou, o které tvrdí, že mu vznikla, existuje příčinná souvislost, jakož i charakter a rozsah této škody. Naproti tomu návrh směřující k získání neurčené náhrady škody postrádá potřebnou přesnost, a musí být v důsledku toho považován za nepřípustný.

(viz bod 51)

Odkazy:

Soudní dvůr: 2. prosince 1971, Zuckerfabrik Schöppenstedt v. Rada, 5/71, Recueil, s. 975, bod 9

Soud prvního stupně: 29. ledna 1998, Affatato v. Komise, T‑157/96, Recueil FP, s. I‑A‑41 a II‑97, bod 45