STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

F. G. JACOBSE

přednesené dne 4. května 20051( )

Věc C‑30/04

Ursel Koschitzki

proti

Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS)

[Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce předložená Tribunale di Bolzano (Itálie)]





1. V projednávaném případě položil Tribunale di Bolzano (regionální soud v Bolzano) (Itálie) Soudnímu dvoru otázku týkající se čl. 46 odst. 2 písm. a) nařízení č. 1408/71( ).

2. Podobná otázka již byla posouzena Soudním dvorem ve věci Stinco a Panfilo( ). Podstatou otázky Soudnímu dvoru v projednávaném případě je objasnění jeho rozhodnutí v této věci.

Právní předpisy Společenství

3. Článek 46 nařízení č. 1408/71 stanoví podmínky pro přiznání dávek z důvodu stáří nebo smrti, pokud se na pracovníka vztahují právní předpisy dvou nebo více členských států. Účelem systému stanoveného v čl. 46 odst. 2 je zhojit situace, ve kterých právní předpisy jednoho členského státu úplně nebo částečně odpírají dávky takovému pracovníkovi, jelikož nezískal v tomto členském státě dostatečné doby pojištění nebo bydlení, a to i přesto, že jiné doby pojištění nebo bydlení získal v jiném členském státě. Článek 46 odst. 2 stanoví následující:

„a) příslušná instituce vypočte teoretickou výši dávky, na kterou by dotyčná osoba mohla uplatnit nárok, pokud by všechny doby pojištění a bydlení získané podle právních předpisů členských států, které se na nezaměstnanou osobu nebo osobu samostatně výdělečně činnou vztahovaly, byly získány v dotyčném členském státě a podle právních předpisů uplatňovaných institucí v době přiznání dávky. Pokud podle těchto právních předpisů není výše dávky závislá na délce získaných dob, považuje se tato výše za teoretickou výši uvedenou v tomto písmenu;

b) příslušná instituce potom určí skutečnou výši dávky na základě teoretické výše uvedené v předchozím písmenu v poměru délky dob pojištění nebo bydlení získaných před vznikem pojistné události podle jí uplatňovaných právních předpisů k celkové délce dob pojištění a bydlení získaných před vznikem pojistné události podle právních předpisů všech členských států, kterých se to týká.“

4. Tudíž pokud osoba pracovala v členském státě A po dobu deseti let a v členském státě B po dobu dvaceti let, potom i kdyby neměla podle právních předpisů členského státu A nárok na důchod po desetileté době pojištění (například z toho důvodu, že tento stát požadoval, aby tam žadatelé měli odpracováno 15 let), na základě čl. 46 odst. 2 by měla nárok v členském státě A na jednu třetinu dávky, na kterou by měla nárok, kdyby tam pracovala 30 let. První krok takto popsaného postupu [tj. výpočet teoretické výše podle čl. 46 odst. 2 písm. a)] je znám jako sčítání a druhý krok [tj. výpočet poměrné dávky podle čl. 46 odst. 2 písm. b)] jako poměrný výpočet nebo rozdělení.

Rozhodnutí ve věci Stinco a Panfilo

5. Italské právní předpisy( ) stanoví minimální výši důchodu. Pokud celková výše vypláceného důchodu (včetně jakéhokoliv důchodu vypláceného jiným členským státem) nedosahuje této výše, je vyplácen doplatek, kterým dorovnává tento rozdíl.

6. Ve věci Stinco podal každý ze žalobců žádost k Istituto Nazionale della Previdenza Sociale (italský národní institut sociálního zabezpečení, dále jen „INPS“) o přiznání starobního důchodu. Každý ze žalobců měl také od stejného data nárok na starobní důchod z jiného členského státu. INPS přiznal v souladu s čl. 46 odst. 2 poměrné důchody vypočtené s ohledem na pomyslné důchody (nebo „teoretické výše“), na které by žalobci měli nárok, pokud by pracovali v Itálii po celý svůj pracovní život. Zdá se, že částka pomyslného důchodu, která se vzala pro výpočet, byla v takové výši, že pokud by žadatelé měli ve skutečnosti nárok na vnitrostátní důchody v této výši, důchod by byl navýšen italským zákonným doplatkem důchodu, aby byla dosažena výše minimálního zákonného důchodu.

7. Každý ze žalobců tvrdil, že pomyslný důchod použitý jako výchozí bod pro výpočet jejich poměrných důchodů by měl zahrnovat doplatek, a důchod by se tudíž měl rovnat zákonnému minimu. Soudnímu dvoru byla položena otázka, zda při stanovení výše italského poměrného důchodu by měl INPS vycházet při svých výpočtech pouze z pomyslného nebo teoretického důchodu nebo z dorovnaného pomyslného nebo teoretického důchodu, pokud je to relevantní k dosažení zákonného minima. Soudní dvůr rozhodl, že čl. 46 odst. 2 písm. a) nařízení č. 1408/71 požaduje, aby příslušná instituce při určení teoretické výše důchodu, která je základem pro výpočet poměrného důchodu, vzala v úvahu doplatek, jehož účelem je dorovnat důchod do zákonného minima.

Skutkový stav a vnitrostátní řízení

8. U. Koschitzki, žalobkyně v projednávaném případě, pobírá starobní důchod s účinnosti od října 1996. Získala 262 týdnů pojištění v Itálii a 533 týdnů v jiném členském státě, celkem tedy 795 týdnů pojištění.

9. Teoretická výše důchodu, na který by měla U. Koschitzki nárok, pokud by pracovala v Itálii po celý svůj pracovní život, byla, jako ve věci Stinco, nižší než italský minimální důchod. Nicméně se zdá, že další podmínkou pro splnění nároku na doplatek, jehož účelem je dorovnání důchodu do zákonného minima, o které se přímo nejednalo ve věci Stinco, je, že žadatelův rodinný příjem je nižší než limit stanovený italským zákonem( ). V říjnu 1996 byl rodinný příjem U. Koschitzki (včetně příjmu jejího manžela) vyšší, než je tento limit.

10. U. Koschitzki tvrdila, že v souladu s rozsudkem ve věci Stinco, by měl být základem pro výpočet italského poměrného důchodu pomyslný důchod dorovnaný do zákonné minimální výše.

11. INPS tvrdil, že jelikož rodinný příjem U. Koschitzki přesáhl příjmový limit, pomyslný důchod by neměl být dorovnán do zákonné minimální výše pro účely výpočtu podle čl. 46 odst. 2 písm. a).

12. U. Koschitzki podala návrh na zahájení řízení k Tribunale di Bolzano, který se domnívá, že doslovné znění rozsudku ve věci Stinco podporuje metodu výpočtu uvedenou žalobkyní: základem pro výpočet italského poměrného důchodu je dorovnaný pomyslný důchod. Nicméně také poznamenává, že se nezdá, že by v rozsudku bylo uvedeno, zda se doplatek bere do úvahy i v případě, když rodinný příjem převýší limit stanovený italským zákonem. Tribunale di Bolzano tedy přerušil řízení a položil Soudnímu dvoru žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, zda čl. 46 odst. 2 písm. a) nařízení č. 1408/71 má být vykládán tak, že základem pro výpočet italského poměrného důchodu musí být vždy pomyslný důchod dorovnaný do zákonné minimální výše, i když příjmové limity stanovené italským zákonem pro dorovnání důchodu do zákonného minima byly překročeny.

13. Písemná vyjádření byla předložena U. Koschitzki, INPS a Komisí, jež byly všechny při jednání zastoupeny.

Posouzení

14. U. Koschitzki tvrdí, že základem pro italský poměrný důchod by měl být dorovnaný pomyslný důchod. INPS a Komise zastávají opačný názor, i když z rozdílných důvodů.

15. Podle mého názoru vyplývá odpověď na položenou otázku ze znění a z účelu čl. 46 odst. 2 písm. a) a z odůvodnění, které bylo základem pro výklad tohoto ustanovení Soudním dvorem.

16. Článek 46 odst. 2 písm. a) požaduje, aby příslušná instituce vypočítala „teoretickou výši dávky, na kterou by dotyčná osoba mohla uplatnit nárok“( ), pokud by získala všechny doby pojištění nebo bydlení v dotyčném členském státě. Jak ve věci Stinco, tak i v projednávané věci jsou výchozím bodem pro výpočet pomyslné výše dávky italské právní předpisy, tedy včetně příjmových limitů, na základě nichž vzniká nárok na doplatek. Ve věci Stinco, pokud by žalobci získali všechny tyto doby v Itálii, měli by nárok na základě italských právních předpisů na dotčený doplatek důchodu. V projednávané věci je naproti tomu zřejmé, že pokud by U. Koschitzki získala všechny tyto doby v Itálii, nevznikl by jí tento nárok, jelikož v rozhodné době její rodinný příjem převýšil limit stanovený italským zákonem pro takový nárok. Bylo by tudíž podle mě v rozporu se zněním a cílem čl. 46 odst. 2 písm. a), aby teoretická výše dávky zahrnovala doplatek důchodu.

17. Podle mého názoru vyplývá odpověď na otázku položenou v projednávané věci z odůvodnění v předchozím bodě. Přesto se budu zabývat množstvím argumentů vznesených U. Koschitzki a otázkou položenou INPS.

Správný výklad věci Stinco

18. Poradce U. Koschitzki odkázal při jednání na bod 9 rozsudku ve věci Stinco, který podle něj znamená, že by žalobci ve věci Stinco, pokud by získali všechny doby pojištění v Itálii, neměli nárok na doplatek důchodu. Podle tohoto názoru je její pozice stejná jako jejich, a tudíž neexistuje žádný důvod odlišovat projednávanou věc od věci Stinco.

19. V tomto bodě Soudní dvůr ve věci Stinco odkázal na tvrzení vnitrostátního soudu, že důchody ve skutečnosti pobírané žalobci nebyly dorovnány do zákonného minima, jelikož celkový důchod pobíraný každým z nich, poté co se přihlédlo k důchodům pobíraným ve Francii a ve Spojeném království, překračoval výši, do které vzniká nárok na doplatek podle italského práva.

20. Toto tvrzení, jak poznamenala Komise, neznamená, že by žalobci ve věci Stinco neměli nárok na doplatek důchodu, pokud by získali všechny relevantní doby pojištění v Itálii. Soudní dvůr už v předchozím bodě rozsudku uvedl, že výše pomyslných důchodů, na které by žalobci měli nárok, pokud by pracovali v Itálii po celý svůj pracovní život, by byla taková, že by měli ve skutečnosti nárok na vnitrostátní důchody v takové výši, že by jim byl přiznán zákonný italský doplatek důchodu, aby bylo dosaženo minimální výše důchodu. Bod 9 se týkal samostatného problému, zda důchod, který žalobci ve skutečnosti pobírali, po provedení sčítání a rozdělení uvedených v čl. 46 odst. 2, by byl v takové výši, že by měli nárok na doplatek.

21. Tudíž mne nepřesvědčil výklad rozsudku ve věci Stinco podaný U. Koschitzki.

22. Poradce U. Koschitzki také odkázal při jednání na množství bodů v mém stanovisku ve věci Stinco, které podle jeho názoru podporují jeho výklad( ). Tyto odkazy vyjadřují názor, že „teoretická výše důchodu, která má být vypočtena, by měla zahrnovat doplatek“( ). V kontextu věci Stinco se nicméně jednalo o tento případ: jak jsem uvedl v následující větě, pokud by žalobci v této věci „získali v Itálii celkový počet odpracovaných týdnů, zdá se, že by bývali mohli uplatnit nárok na směšné důchody dorovnané v každém případě na úroveň minimálního důchodu“( ) Což není situace U. Koschitzki.

Správný výklad nařízení č. 1408/71

23. U. Koschitzki vznáší také řadu námitek založených na dalších ustanoveních nařízení č. 1408/71.

Článek 1 písm. t) – Definice „dávky“

24. Zaprvé U. Koschitzki tvrdí, že se musí vzít v úvahu definice „dávky“ v nařízení č. 1408/71, totiž „všech dávek […] včetně všech jejich součástí placených z veřejných prostředků“( ). Jelikož se jedná o součást základní dávky, doplatek nemůže být vyloučen při určení teoretického důchodu.

25. Tento argument mě nepřesvědčil. Vede to k tvrzení, že „dávka“ zahrnuje dávky, na které nemá dotyčná osoba ve skutečnosti nárok, což nemohlo být záměrem zákonodárce.

Článek 46a – Snížení dávek

26. Zadruhé U. Koschitzki tvrdí, že v rozsahu, v němž je nárok na dorovnání důchodu podmíněn tím, že rodinný příjem nepřekračuje určitý limit, jsou dotčené italské právní předpisy ustanovením bránícím souběhu ve smyslu článku 46a nařízení č. 1408/71. Tento článek spolu s článkem 46c musí být tudíž použit.

27. Jako obecné pravidlo povoluje nařízení č. 1408/71 členským státům provést snížení, pozastavení nebo odnětí dávek v případech souběhu dávek s jinými dávkami sociálního zabezpečení nebo jinými druhy příjmů, i kdyby byly takové dávky získány podle právních předpisů jiného členského státu nebo kdyby byl takový příjem získán na území jiného členského státu( ). Tato ustanovení jsou obecně známá jako ustanovení pro zabránění souběhu dávek nebo ustanovení proti souběhu. Nicméně články 46a až 46c zmírňují tuto zásadu v případě vnitrostátních právních předpisů týkajících se souběhu, mimo jiné, starobních důchodů.

28. Z ustálené judikatury vyplývá, že vnitrostátní pravidlo musí být považováno za ustanovení o snížení dávky pro účely nařízení č. 1408/71 pokud výpočet, který má být proveden, má za následek snížení výše důchodu, na který by dotyčná osoba měla nárok, jelikož pobírá dávku z jiného členského státu( ). Dotčené vnitrostátní pravidlo v projednávané věci nicméně není zjevně ustanovením o snížení dávky: jednoduše odpírá nárok na dávku, která se posuzuje podle příjmů, pokud žadatelovy prostředky přesahují určený limit.

29. Nicméně i kdyby vnitrostátní opatření bylo, s určitou dávkou představivosti, vytvořeno ke snížení vypláceného důchodu (poskytnutím nezvýšené platby spíše než dorovnaného důchodu v situaci U. Koschitzki), toto „snížení“ nevzniká z toho důvodu, že U. Koschitzki pobírá dávku z jiného členského státu, ale proto, že její rodinný příjem překračuje určitý limit.

30. Znění článku 46a potvrzuje, že ustanovení proti souběhu, kterých se týká, nezahrnuje ustanovení upravující souběh důchodu a jiných příjmů, pokud oba vznikají ve stejném členském státě. Článek 46a je nazvaný „Obecná ustanovení týkající se snížení, pozastavení nebo odnětí dávek, použitelná na dávky v případě invalidity, stáří nebo pro pozůstalé podle právních předpisů členských států“. Jeho první dva odstavce stanovují určité definice. Podstata obecných ustanovení proti souběhu je stanovena ve třetím odstavci. Článek 46a odst. 3 písm. a) a d) se zabývá souběhem dávek s jinými příjmy a z obou ustanovení je zřejmé, že pravidla se použijí pouze tehdy, pokud dotyčný „jiný příjem“ je „získán v jiném členském státě“ [čl. 46a odst. 3 písm. a)] nebo je „získán na území jiného členského státu“ [čl. 46a odst. 3 písm. d)].

31. Zdá se mi tudíž zřejmé, že dotčené vnitrostátní pravidlo v projednávané věci není ustanovením proti souběhu pro účely článku 46a.

Článek 46 odst. 3 – Srovnání nezávislých a poměrných důchodů

32. Dále U. Koschitzki tvrdí, že v souladu s čl. 46 odst. 3 musí být první stupeň výpočtu jejího nároku na důchod v souladu s čl. 46 odst. 2 proveden, aniž by se vzala v úvahu vnitrostátní opatření týkající se snížení. Ustanovení týkající se snížení jsou relevantní pouze ve druhém stupni výpočtu, kde se provádí srovnání mezi výší vyplácenou podle vnitrostátních právních předpisů, včetně jejich ustanovení proti souběhu, a výší vyplácenou podle práva Společenství, včetně jeho ustanovení proti souběhu. Na podporu svého argumentu U. Koschitzki odkázala při jednání na věc Di Crescenzo a Casagrande( ), uvádějíc zejména bod 27 rozsudku. Soudní dvůr tam uvedl:

„Musí být konečně uvedeno, že podle čl. 12 odst. 2 nařízení č. 1408/71 nesmí příslušná instituce, pokud určuje teoretickou výši [v souladu s čl. 46 odst. 2 písm. a)], přihlížet k žádnému vnitrostátnímu ustanovení, které se týká snížení dávky. Z toho vyplývá, že v případech, jako jsou ty, které jsou před předkládajícím soudem, se teoretická výše důchodu rovná výši plného důchodu vypláceného v dotčeném členském státě“.

33. Nepovažuji čl. 46 odst. 3 za relevantní v situaci U. Koschitzki. Podle prvního odstavce tohoto ustanovení má dotyčná osoba nárok na nejvyšší částku vypočtenou v souladu s čl. 46 odst. 1 a odst. 2 od příslušné instituce každého členského státu, aniž je dotčeno použití předpisů o snížení, pozastavení nebo odnětí stanovených právními předpisy, na základě nichž dávka náleží. Druhý odstavec stanoví, že v tom případě se srovnání týká částek stanovených po uplatnění uvedených ustanovení.

34. Účelem čl. 46 odst. 3 je stanovit horní limit částky kumulativních důchodů vyplácených migrujícímu pracovníkovi, který má nárok jak na tzv. „nezávislý důchod“ podle čl. 46 odst. 1, na který vzniká nárok bez ohledu na doby získané v jiných členských státech, tak i na poměrný důchod vypočítaný po sčítání a rozdělení v souladu s čl. 46 odst. 2. Tento limit je nejvyšší teoretickou částkou, tedy částkou, na kterou by dotyčná osoba měla nárok, pokud by získala veškeré své pojistné doby v členském státě s nejvýhodnějšími právními předpisy z těch států, ve kterých byla pojištěna( ). Aby mohla být nejvyšší částka určena, musí být tyto dva( ) důchody porovnány. Článek 46 odst. 3 druhý pododstavec stanoví, že srovnání musí být provedeno po použití vnitrostátních pravidel týkajících se snížení, pozastavení nebo odnětí.

35. V projednávaném případě nicméně nebylo tvrzeno, že U. Koschitzki má nárok na nezávislý důchod; nevidím tudíž, jak by bylo možné použít čl. 46 odst. 1 a čl. 46 odst. 3. V každém případě jsem výše vysvětlil, proč si myslím, že vnitrostátní pravidlo dotčené v projednávaném případě není zjevně ustanovením týkajícím se snížení dávky ve smyslu nařízení č. 1408/71.

36. Podle mého názoru ani zjištění Soudního dvora ve věci Di Crescenzo a Casagrande nepodporuje U. Koschitzki. Tato věc se týkala situace, která z důvodu toho, že zde existoval nárok jak na nezávislý důchod, tak i na poměrný důchod, zjevně spadala do rozsahu působnosti čl. 46 odst. 3. Mimoto se také jednalo o skutečné pravidlo proti souběhu ve smyslu nařízení č. 1408/71: belgické právní předpisy stanovily, že důchody horníků mají být zvýšeny s ohledem na pomyslné roky, ale sníženy o počet takových pomyslných roků, za něž měl žadatel také nárok na důchod z jiného členského státu. Takové právní předpisy mají zjevně za následek snížení částky důchodu, na který by měla dotčená osoba nárok, jelikož dostává dávku z jiného členského státu, a tudíž spadá do definice ustanovení o snížení dávky pro účely nařízení č. 1408/71.

Článek 46c odst. 2 – Rozdělení „jiných příjmů“

37. Konečně U. Koschitzki odkazuje na čl. 46c odst. 2. Tvrdí, že podle italských právních předpisů je její příjem a příjem jejího manžela relevantní pro určení, zda je důchod dorovnán, a tvrdí, že podle čl. 46c odst. 2 se musí vzít v úvahu příjem, který má vliv na výši doplatku, nikoli v celkové, ale v poměrné výši v souladu s rozdělením podle čl. 46 odst. 2.

38. Článek 46c odst. 2 stanoví, že pokud je dávka vypočtena v souladu s čl. 46 odst. 2, „bere se dávka nebo dávky různého druhu od jiných členských států nebo jiný příjem a jakékoli jiné složky stanovené právními předpisy členského státu pro použití ustanovení o snížení, pozastavení nebo odnětí v úvahu v poměru k dobám pojištění nebo bydlení uvedeným v čl. 46 odst. 2. písm. b) a jsou použity pro výpočet uvedené dávky“.

39. Ze znění tohoto ustanovení je zřejmé, že se, stejně jako článek 46a, týká vnitrostátních pravidel o snížení, pozastavení nebo odnětí dávek. Již jsem vysvětlil význam vnitrostátních ustanovení o snížení pro účely nařízení č. 1408/71. Z výše uvedeného důvodu si nemyslím, že italské právní předpisy, které odpírají doplatek důchodu žadateli, jehož rodinný příjem přesahuje určitý limit, je takovým ustanovením.

40. Mimoto podle mého názoru není článek 46c v žádném případě v projednávané věci relevantní, jelikož se, stejně jako článek 46a, zjevně týká souběhu dávek s jinými příjmy vzniklými v jiném členském státě. Vyplývá to ze systému článků 46a až 46c. Článek 46a stanoví obecná pravidla týkající se souběhu dávek; jak bylo probráno výše( ), tento článek nezahrnuje souběh důchodů a příjmů vzniklých ve stejném členském státě. Bylo by překvapující, pokud by rozsah působnosti článků 46b a 46c, které upravují specifická ustanovení týkající se souběhu, byl rozdílný. Tento výklad je dále potvrzen názvem článku 46c, který zní: „Zvláštní ustanovení použitelná v případě souběhu jedné nebo více dávek uvedených v čl. 46a odst. 1 a jedné nebo více dávek různého druhu nebo jiných příjmů, týká‑li se to více členských států“.

41. U. Koschitzki odkazuje na věc Stefanutti( ), na podporu svého argumentu týkajícího se článku 46c, zjevně na základě toho, že toto ustanovení bylo vloženo do nařízení č. 1408/71 nařízením č. 1248/92( ) za účelem nahradit čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 574/72( ) dotčeného ve věci Stefanutti. Při jednání poradce U. Koschitzki dodal, že z tohoto rozhodnutí vyplývá, že příjem, který ovlivňuje vyplácenou dávku, podléhá stejnému koeficientu snížení jako ten, který se používá pro výpočet rozdělení.

42. V rozhodné době ve věci Stefanutti byl souběh dávek upraven v nařízení č. 1408/71 pouze obecným pravidlem uvedeným v článku 12; článek 7 nařízení č. 574/72 obsahoval obecná pravidla pro provedení tohoto článku. Článek 7 odst. 1 se použil, pokud osoba, která měla nárok na dávku podle právních předpisů jednoho členského státu, měla „[…] rovněž nárok na dávky podle právních předpisů jednoho nebo více dalších členských států […]“. Jelikož to není situace v projednávané věci, kde dávka (na kterou nemá dokonce U. Koschitzki nárok) nevzniká na základě právních předpisů jiného členského státu než Itálie, nevidím, jak výklad tohoto ustanovení ve věci Stefanutti může být relevantní.

Článek 50 a příloha IIa – Nezávislý nárok na doplatek a zákaz přenositelnosti doplatku

43. INPS poznamenává, že doplatek, jako zvláštní nepříspěvková dávka uvedená v příloze IIa nařízení č. 1408/71, není přenosný do jiných členských států v souladu s článkem 10a tohoto nařízení, který stanoví, že takové dávky jsou přiznány výhradně v členském státě, ve kterém má příjemce bydliště. Z toho vyplývá, že pokud by tedy byl doplatek považován za součást teoretické výše ve smyslu čl. 46 odst. 2 písm. a), tato podmínka by byla obejita, pokud by příjemce měl bydliště v jiném členském státě. Pro osoby bydlící v Itálii by výklad U. Koschitzki znamenal, že by doplatek byl vyplácen dvakrát: poprvé jako italský poměrný důchod vycházející z již dorovnaného pomyslného důchodu a podruhé podle článku 50 nařízení č. 1408/71, který přiznává doplatek, pokud celková vyplácená částka po sčítání a rozdělení je nižší než minimum stanovené právními předpisy členského státu, ve kterém má příjemce bydliště.

44. Na základě této analýzy dochází INPS k závěru, že v projednávané věci je správnou metodou výpočtu (a) určení pomyslného důchodu, který by se vyplatil, pokud by byly všechny příspěvky zaplaceny podle italských právních předpisů; (b) rozdělení pomyslného důchodu s ohledem na poměr mezi dobami pojištění v Itálii a celkovými dobami pojištění v zahraničí; (c) určení poměrného italského důchodu, který, pokud jsou splněny všechny podmínky stanovené italskými právními předpisy a právními předpisy Společenství, musí být doplacen do minima stanoveného italskými právními předpisy.

45. Jak jsem uvedl, souhlasím s tímto návrhem jako se správnou metodou výpočtu v projednávaném případě, s tím, že podle práva Společenství musí být nárok žalobkyně na doplatek určen s ohledem na celkový vyplácený důchod po sčítání a rozdělení( ). Nicméně v rozsahu, ve kterém mají tvrzení INPS za cíl obecnější účinek, a tedy zpochybnění výsledku ve věci Stinco, bych odkázal na body 17 a 20 rozsudku v této věci, které tento argument vyvracejí.

46. Na základě důvodů, které jsem uvedl, docházím k závěru, že v takovém případě, jako je projednávaný případ, by teoretická výše dávky ve smyslu čl. 46 odst. 2 písm. a) neměla zahrnovat doplatek důchodu.

Závěry

47. Docházím tudíž k závěru, že na otázku položenou Tribunale di Bolzano by mělo být odpovězeno následovně:

„Při určení teoretické výše důchodu, v souladu s čl. 46 odst. 2 písm. a) nařízení Rady (EHS) č. 1408/71 ze dne 14. června 1971 o uplatňování systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané osoby a jejich rodiny pohybující se v rámci Společenství, který je základem pro výpočet poměrného důchodu, musí příslušná instituce vzít do úvahy doplatek, jehož účelem je dorovnání důchodu do zákonného minima, pouze tehdy, pokud by dotyčná osoba, pokud by získala v dotyčném členském státě všechny doby pojištění nebo bydlení získané v Evropské unii, ve skutečnosti měla nárok na tento doplatek v souladu s relevantními vnitrostátními právními předpisy.“