Věc C-195/08 PPU

Řízení zahájené

Ingou Rinau

(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Lietuvos Aukščiausiasis Teismas)

„Soudní spolupráce v občanských věcech — Příslušnost a výkon soudních rozhodnutí — Výkon ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti — Nařízení Rady (ES) č. 2201/2003 — Návrh na neuznání rozhodnutí o navrácení dítěte neoprávněně zadrženého v jiném členském státě — Řízení o naléhavé předběžné otázce“

Názor generální advokátky E. Sharpston přednesené dne 1. července 2008 I - 5275

Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 11. července 2008 I - 5305

Shrnutí rozsudku

Žádost předkládajícího soudu o projednání žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce týkající se výkladu nařízení č. 2201/2003 o příslušnosti a uznávání a výkonu rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti a o zrušení nařízení č. 1347/2000 v naléhavém řízení upraveném v článku 104b jednacího řádu Soudního dvora je odůvodněná, jestliže je založena na nutnosti naléhavého postupu. Tak tomu je v případě, že veškeré zpoždění by bylo velmi neprospěšné pro vztahy mezi dítětem a rodičem, s nímž nebydlí a poškození těchto vztahů by mohlo být nenapravitelné. Taková nutnost vyplývá jak ze sedmnáctého bodu odůvodnění nařízení, který uvádí cíl neprodleného navrácení uneseného dítěte, tak i z čl. 11 odst. 3 téhož nařízení, který stanoví soudu, u kterého je podána žádost o navrácení dítěte, šestitýdenní lhůtu pro vydání rozhodnutí. Potřeba chránit dítě před jakoukoli případnou újmou a nutnost zajistit spravedlivou rovnováhu mezi zájmy dítěte a zájmy rodičů rovněž odůvodňují použití naléhavého řízení. (viz body 44–45)

Bylo-li přijato rozhodnutí o nenavrácení dítěte a byl-li o něm uvědomen soud původu, nemá pro účely vydaní osvědčení stanoveného v článku 42 nařízení č. 2201/2003 o příslušnosti a uznávání a výkonu rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti a o zrušení nařízení č. 1347/2000 žádný dopad, že toto rozhodnutí bylo pozastaveno, změněno, zrušeno nebo se za jakýchkoli okolností nestalo pravomocným nebo bylo nahrazeno rozhodnutím o navrácení dítěte, jestliže ke skutečnému navrácení dítěte nedošlo. Jestliže nevyvstala žádná pochybnost, pokud jde o pravost uvedeného osvědčení, které bylo vyhotoveno podle formuláře, jehož vzor se nachází v příloze IV uvedeného nařízení, opravný prostředek proti uznání rozhodnutí je zakázán a dožádanému soudu přísluší pouze konstatovat vykonatelnost osvědčeného rozhodnutí a vyhovět okamžitému navrácení dítěte. Vykonatelnost rozhodnutí nařizujícího navrácení dítěte, následujícího po rozhodnutí o nenavrácení dítěte, požívá totiž procesní autonomie za tím účelem, aby se neodkládalo navrácení dítěte, které bylo neoprávněně odebráno nebo zadrženo v jiném členském státě, než je stát, v němž mělo toto dítě obvyklé bydliště bezprostředně před svým neoprávněným odebráním nebo nenavrácením. Procesní námitky nebo překážky, které jsou uplatněny nebo opětovně uplatněny v členském státě výkonu po přijetí rozhodnutí o nenavrácení dítěte, nejsou rozhodné a mohou být považovány pro účely provádění nařízení za bezpředmětné. Pokud by tomu tak nebylo, hrozilo by totiž, že nařízení bude zbaveno veškerého užitečného účinku, neboť cíl spočívající v okamžitém navrácení dítěte by zůstal podřízen podmínce vyčerpání procesních prostředků, které připouští vnitrostátní právo členského státu, v němž je dítě neoprávněně zadrženo. Ačkoli tedy cílem nařízení č. 2201/2003 není sjednotit procesní a hmotněprávní pravidla jednotlivých smluvních států, je nicméně důležité, aby použitím těchto vnitrostátních pravidel nebyl dotčen jeho užitečný účinek. Pouze tento výklad nařízení, který je v souladu s jeho požadavky a účelem, zajišťuje nejlépe efektivitu práva Společenství. (viz body 63, 80–83, 89, výrok 1)

Kromě případu, kdy se řízení týká osvědčeného rozhodnutí podle čl. 11 odst. 8 a článků 40 až 42 nařízení č. 2201/2003 o příslušnosti a uznávání a výkonu rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti a o zrušení nařízení č. 1347/2000, by neměla být odmítnuta obecně možnost, že každá dotčená osoba může navrhnout neuznání soudního rozhodnutí, i když předtím nebyl podán návrh na uznání rozhodnutí. Jednak totiž čl. 21 odst. 3 nařízení potvrzuje takovou možnost s výhradou ustanovení spadajících do oddílu 4 kapitoly III, a jednak není vyloučeno, že návrh na neuznání rozhodnutí povede k uznání tohoto rozhodnutí na základě vzájemného návrhu nebo procesní námitky, v kterémžto případě se použije odstavec 4 uvedeného článku 21. Možnost předložit návrh na neuznání, aniž by předtím byl podán návrh na uznání rozhodnutí, je způsobilá odpovídat různým cílům, buď hmotného charakteru, zejména cílům směřujícím k nejlepšímu zájmu dítěte či stabilitě a klidu rodiny, nebo procesní povahy, dovolujíc předložit v předstihu důkazní prostředky, které by již nemusely být k dispozici v budoucnosti. Takový návrh by však musel dodržet postup stanovený v kapitole III oddílu 2 nařízení, zejména může být proveden podle ustanovení vnitrostátního práva pouze tehdy, jestliže tato ustanovení neomezují dosah a účinky nařízení. (viz body 92–96, výrok 2)