ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
(viz bod 22, výrok 1)

Článek 2 písm. a) směrnice 95/46/ES o ochraně fyzických osob v souvislosti se zpracováním osobních údajů a o volném pohybu těchto údajů musí být vykládán tak, že na evidenci pracovní doby, která obsahuje informace o tom, v kolik hodin jednotliví pracovníci začínají a končí svou pracovní dobu, včetně informací o přestávkách v práci a o dobách, které se do pracovní doby nezapočítávají, se vztahuje pojem „osobní údaje“ ve smyslu tohoto ustanovení.

(viz body 30, 31)

Viz znění rozhodnutí.

Článek 6 odst. 1 písm. b) a c) a čl. 7 písm. c) a e) směrnice 95/46 o ochraně fyzických osob v souvislosti se zpracováním osobních údajů a o volném pohybu těchto údajů musí být vykládány tak, že nebrání vnitrostátní právní úpravě, která zaměstnavateli ukládá povinnost zpřístupnit vnitrostátnímu orgánu příslušnému pro dohled nad pracovními podmínkami evidenci pracovní doby tak, aby bylo možné do ní bezprostředně nahlédnout, je-li tato povinnost nezbytná pro vykonávání úkolů tohoto orgánu v oblasti dohledu nad prováděním právní úpravy v oblasti pracovních podmínek a zejména pracovní doby.

(viz bod 45, výrok 2)
(viz bod 25)

Viz znění rozhodnutí.

Zásada vracení daní vybraných v členském státě v rozporu s pravidly unijního práva musí být vykládána v tom smyslu, že nebrání tomu, aby tento stát odmítl vrácení části daně z přidané hodnoty, jejímuž odpočtu bylo zabráněno vnitrostátním opatřením, které je v rozporu s unijním právem, z důvodu, že tato část daně byla dotována podporou přiznanou osobě povinné k dani a financována jak Evropskou unií, tak i uvedeným státem, za podmínky, že hospodářská zátěž, která souvisí s odmítnutím odpočtu daně z přidané hodnoty, byla zcela neutralizována, což musí ověřit vnitrostátní soud.

V této souvislosti musí vnitrostátní soud posoudit především otázku, zda by částka podpory přiznané osobě povinné k dani byla nižší v případě, kdy by této osobě nebylo znemožněno využít nároku na odpočet. K neutralizaci hospodářské zátěže spojené se zákazem odpočtu daně z přidané hodnoty musí proto vratná částka, kterou může osoba povinná k dani nárokovat, odpovídat rozdílu mezi výší daně, kterou nemohla odpočítat z důvodu dotčených vnitrostátních právních předpisů, a výší podpory přiznané osobě povinné k dani, která převyšuje podporu, která by jí byla přiznána, kdyby jí nebylo bráněno ve využití jejího nároku na odpočet.

(viz body 32, 33, 35 a výrok)
(viz body 27, 28, výrok 1)

Článek 18 písm. c) směrnice 2006/112 o společném systému daně z přidané hodnoty musí být vykládán v tom smyslu, že se týká rovněž ukončení zdanitelné hospodářské činnosti v důsledku vyškrtnutí osoby povinné k dani z registru plátců DPH. Hlavním cílem uvedeného ustanovení je totiž zamezit tomu, aby v důsledku ukončení zdanitelné hospodářské činnosti – bez ohledu na důvody či okolnosti ukončení – bylo zboží, z něhož se daň stala odpočitatelnou, předmětem nezdaněné konečné spotřeby.

Článek 74 směrnice 2006/112 o společném systému daně z přidané hodnoty musí být vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátnímu právnímu ustanovení, které stanoví, že v případě ukončení zdanitelné hospodářské činnosti je základem daně obvyklá cena zboží v okamžiku uvedeného ukončení, ledaže by tato cena v praxi odpovídala zbytkové hodnotě uvedeného zboží k uvedenému datu, čímž by byl zohledněn vývoj hodnoty uvedeného zboží od data jeho nabytí do data ukončení zdanitelné hospodářské činnosti.

(viz bod 35, výrok 2)
Opomenutí příslušných celních orgánů informovat vývozce o nebezpečí spáchání podvodu jeho smluvním partnerem nepředstavuje případ vyšší moci ve smyslu ustanovení nařízení č. 3665/87, kterým se stanoví společná prováděcí pravidla k režimu vývozních náhrad pro zemědělské produkty, ve znění nařízení č. 2945/94, zejména pak článku 11 odst. 1 třetího pododstavce první odrážky tohoto nařízení. I když takové opomenutí může představovat výjimečný případ ve smyslu čl. 11 odst. 1 třetího pododstavce druhé odrážky nařízení č. 3665/87, nemůže nicméně zprostit tohoto vývozce povinnosti vrátit neoprávněně získané vývozní náhrady, jelikož vývozce je osvobozen pouze od platby pokut splatných na základě téhož článku 11.

V tomto ohledu ustanovení čl. 11 odst. 1 třetího pododstavce první odrážky uvedeného nařízení zprošťují vývozce pouze povinnosti zaplatit pokuty, avšak nikoliv povinnosti vrátit předem vyplacené náhrady. Do taxativního seznamu obsaženého v čl. 11 odst. 1 třetím pododstavci dotčeného nařízení totiž nelze přidat nový případ osvobození vycházející zejména z neexistence zaviněného jednání vývozce. I když zavinění nebo pochybení smluvního partnera vývozce mohou představovat okolnost, která není v moci vývozce, nic to nemění na tom, že jsou součástí běžného obchodního rizika, a to i v případě odsouzení tohoto smluvního partnera za trestný čin padělání dokumentů pro vývozní náhrady, a nelze je tedy považovat za nepředvídatelné v rámci obchodních transakcí. Vývozce má při výběru svých smluvních partnerů volnost a je na něm, aby projevil náležitou obezřetnost tím, že vtělí do smluv, které se smluvními partnery uzavírá, odpovídající ujednání nebo tím, že sjedná zvláštní pojištění.

(viz body 42, 43, 49 a výrok)
(viz body 24–26)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 28, 29)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 32–34)

Výraz „věci týkající se deliktní nebo kvazideliktní odpovědnosti“, jenž je uveden v čl. 5 bodě 3 nařízení č. 44/2001 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech, musí být chápán v tom smyslu, že se vztahuje na žaloby věřitele akciové společnosti, jejichž cílem je určit, že člen představenstva akciové společnosti a její akcionář ručí za závazky této společnosti, protože jí umožnili, aby pokračovala v činnosti, přestože neměla dostatek kapitálu a byla nucena vstoupit do likvidace.

V tomto ohledu nelze přijmout výklad, podle kterého kvalifikace takových žalob musí být stejná jako kvalifikace závazků společnosti coby závazků spadajících buď do smluvní, nebo do mimosmluvní oblasti. Tento výklad by totiž zvýšil počet soudů příslušných k rozhodování o žalobách týkajících se téhož zaviněného jednání člena představenstva nebo akcionáře společnosti v závislosti na povaze různých závazků této společnosti, které mohou být předmětem takových žalob. V takové situaci cíl spočívající v zaručení blízkosti, který sledují pravidla o zvláštní příslušnosti uvedená v čl. 5 bodech 1 a 3 nařízení č. 44/2001, jež jsou založena na existenci zvláště úzkého vztahu mezi smlouvou nebo místem, kde došlo ke škodné události, a soudem, který má o sporu rozhodnout, brání tomu, aby určení příslušného soudu mohlo záviset na povaze závazků dotyčné společnosti.

Za těchto podmínek okolnost, že dotčená pohledávka byla převedena z původního věřitele na jinou osobu, nemá rovněž vliv na určení příslušného soudu podle čl. 5 bodu 3 dotčeného nařízení.

(viz body 38, 41, 42, 59, výrok 1, 3)
(viz body 26, 27)

Viz znění rozhodnutí.

Články 45 SFEU a 48 SFEU musejí být vykládány v tom smyslu, že nebrání právní úpravě členského státu, která neumožňuje jeho státním příslušníkům zaměstnaným mezinárodní organizací se sídlem na území jiného členského státu, převést do důchodového systému této organizace kapitál představující hodnotu nároků na důchod, které dříve nabyli na území svého členského státu původu, pokud neexistuje dohoda mezi uvedeným členským státem a uvedenou mezinárodní organizací, která by stanovila možnost takového převodu.

V případě, kdy se nemůže uplatnit mechanismus převodu kapitálu představujícího hodnotu nároků na důchod dříve nabytých v členském státě do důchodového systému nového zaměstnavatele v jiném členském státě, musí být článek 45 SFEU vykládán v tom smyslu, že brání právní úpravě členského státu, která pro účely vzniku nároku na starobní důchod neumožňuje zohlednit doby zaměstnání, kterých občan Unie dosáhl u mezinárodní organizace se sídlem na území jiného členského státu.

Taková právní úprava má totiž za následek to, že osoby, které vykonávají své právo volného pohybu, a jejichž doby zaměstnání nebo přispívání nedosahují minimální doby požadované vnitrostátní právní úpravou ke vzniku nároku na důchod, mohou ztratit možnost pobírat dávky starobního důchodu, na které by měly nárok, pokud by nepřijaly zaměstnání v jiném členském státě u mezinárodní organizace. Taková právní úprava může tedy být na překážku výkonu práva volného pohybu.

(viz body 46, 49 a výrok)
Keywords

Summary



Keywords

1. Harmonizace daňových právních předpisů – Společný systém daně z přidané hodnoty – Poskytování služeb – Plnění složené z více prvků – Plnění, které je třeba považovat za jediné plnění

(Směrnice Rady 2006/112)

2. Harmonizace daňových právních předpisů – Společný systém daně z přidané hodnoty – Poskytování služeb – Určení místa rozhodného pro vznik daňové povinnosti – Poskytnutí služby skladování – Vyloučení z působnosti článku 47 směrnice 2006/112 – Podmínky

(Směrnice Rady 2006/112, článek 47)

Summary

1. Viz znění rozhodnutí.

(viz body 20–22)

2. Článek 47 směrnice 2006/112 o společném systému daně z přidané hodnoty, ve znění směrnice 2008/8, musí být vykládán v tom smyslu, že poskytování komplexní služby skladování zboží, která zahrnuje příjem zboží do skladu, jeho uložení do vhodných skladovacích regálů, úschovu, balení a výdej zboží, vykládku a nakládku, spadá do působnosti tohoto článku pouze v případě, že skladování tvoří hlavní plnění jediné služby a je-li příjemcům této služby uděleno právo k užívání celé výslovně určené nemovitosti nebo její části.

V tomto ohledu vzhledem k tomu, že velké množství služeb souvisí určitým způsobem s nemovitostí, je mimoto třeba, aby předmětem poskytování služeb byla samotná nemovitost. Tak je tomu zejména v případě, kdy výslovně určená nemovitost musí být považována za zakládající prvek poskytnutí služby v tom směru, že představuje jeho ústřední a nepostradatelný prvek.

(viz body 35, 39 a výrok)
(viz bod 34, výrok 1)

(viz bod 40)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 44, 45, výrok 2)

Článek 11 odst. 2 směrnice 2008/115 o společných normách a postupech v členských státech při navracení neoprávněně pobývajících státních příslušníků třetích zemí musí být vykládán v tom smyslu, že brání tomu, aby porušení zákazu vstupu a pobytu na území členského státu, který byl vydán více než pět let přede dnem nového vstupu dotčeného státního příslušníka třetí země na toto území nebo před nabytím účinnosti vnitrostátní právní úpravy k provedení této směrnice, vedlo k trestněprávní sankci, pokud tento státní příslušník nepředstavuje vážné ohrožení veřejného pořádku, veřejné bezpečnosti nebo národní bezpečnosti.

Směrnice 2008/115 o společných normách a postupech v členských státech při navracení neoprávněně pobývajících státních příslušníků třetích zemí musí být vykládána v tom smyslu, že brání tomu, aby členský stát stanovil, že opatření k ukončení pobytu nebo vyhoštění, které je starší pěti či více let v době mezi dnem, kdy měla být směrnice provedena, a dnem, kdy skutečně provedena byla, může být později znovu základem pro trestní stíhání, pokud bylo toto opatření založeno na trestní sankci ve smyslu čl. 2 odst. 2 písm. b) uvedené směrnice, a uvedený členský stát využil možnosti stanovené tímto ustanovením.

Využije-li totiž členský stát možnosti stanovené v čl. 2 odst. 2 písm. b) směrnice 2008/115 nejpozději ke dni uplynutí lhůty k provedení této směrnice, vede to k tomu, že státní příslušníci třetích zemí, kterých se týká, nespadají v žádném okamžiku do působnosti této směrnice. Pokud naproti tomu členský stát ještě po uplynutí uvedené lhůty pro provedení nevyužil této možnosti, zejména z důvodu, že ještě směrnici 2008/115 do svého vnitrostátního práva neprovedl, nemůže se dovolávat práva omezit osobní působnost této směrnice na základě jejího čl. 2 odst. 2 písm. b) vůči osobám, na které se již účinky uvedené směrnice vztahovaly.

Za těchto podmínek se omezení osobní působnosti směrnice 2008/115 na základě uvedeného čl. 2 odst. 2 písm. b), ke kterému došlo až po uplynutí lhůty pro provedení této směrnice, není možno dovolávat vůči osobě, na kterou se vztahovalo opatření o vyhoštění vydané nejméně pět let přede dnem, kdy měla být směrnice 2008/115 provedena, a která vstoupila na území tohoto členského státu poté, co nabyla účinnosti vnitrostátní pravidla využívající možnosti stanovené uvedeným ustanovením. Poukazovat na využití možnosti stanovené v čl. 2 odst. 2 písm. b) směrnice 2008/115 vůči takové osobě, která se již mohla přímo dovolávat dotčených ustanovení této směrnice, by totiž mělo za následek zhoršení situace této osoby.

(viz body 52–56, výrok 3)
Pokud jde o metodu výpočtu, která musí být použita v rámci přezkumného řízení antidumpingového cla, vzhledem k tomu, že čl. 11 odst. 9 základního antidumpingového nařízení č. 384/96, nahrazeného nařízením č. 1225/2009, výslovně požaduje, aby metoda použitá při přezkumu splňovala požadavky článku 2 tohoto nařízení, nemůže být výsledkem takového přezkumu úprava nepovolená zejména čl. 2 odst. 10 písm. b) uvedeného nařízení.

Jelikož tak asymetrie odůvodňující takovou úpravu provedenou při původním šetření, jakou je úprava na základě „zahrnuté daně z přidané hodnoty“ sloužící ke zohlednění částečného vrácení této daně při vývozu, zanikla, obnovení symetrie mezi běžnou hodnotou a vývozní cenou, které je cílem každé úpravy na základě čl. 2 odst. 10 základního antidumpingového nařízení, již není při přezkumu nezbytné. Od okamžiku, kdy skutečnost, která způsobila asymetrii při původním šetření, a sice částečné vrácení daně z přidané hodnoty při vývozu, přestala existovat, již totiž nebylo nezbytné žádné napravení této asymetrie, a nebyla tedy nezbytná ani žádná úprava, a to nezávisle na skutečně použité metodě úpravy. Vzhledem k tomu, že se okolnosti odůvodňující úpravu změnily, Tribunál právem konstatoval, že nejde o změnu metody, ale že jde spíše o to, že podmínky takové úpravy nebyly splněny, a jen pro úplnost konstatoval, že i za předpokladu, že by šlo o změnu metody, by tato změna byla odůvodněna změnou okolností.

(viz body 27, 29, 36–38)
Zásada věrného a pravdivého obrazu uvedená v čl. 2 odst. 3 až 5 čtvrté směrnice 78/660 o ročních účetních závěrkách některých forem společností neumožňuje odchýlit se od zásady ocenění aktiv na základě nákladů na pořízení nebo nákladů na výrobu, zakotvené v článku 32 uvedené směrnice, ve prospěch ocenění na základě jejich skutečné hodnoty, jestliže jsou pořizovací cena nebo náklady na výrobu uvedených aktiv zjevně nižší než jejich skutečná hodnota.

Podle článku 32 uvedené směrnice se věrný a pravdivý obraz, který mají poskytnout roční účetní závěrky společnosti, zakládá na ocenění aktiv nikoli na základě jejich skutečné hodnoty, ale na základě jejich historické ceny.

Ačkoli je pravda, že podle čl. 2 odst. 5 uvedené směrnice je představitelné, že bude třeba se ve výjimečných případech odchýlit od uvedeného článku 32, který ukládá ocenění aktiv na základě nákladů nebo nákladů na výrobu, jestliže by uplatnění tohoto způsobu oceňování podalo zkreslený obraz o stavu aktiv, pasiv, finanční pozici, jakož i o zisku nebo ztrátě společnosti, nepředstavuje podhodnocení aktiv v účetnictví společností samo o sobě výjimečný případ. 39 Možné podhodnocení určitých aktiv v účetnictví společností, je totiž v případě, kdy je jejich pořizovací cena nižší než jejich skutečná hodnota, jen nezbytným důsledkem volby, kterou unijní zákonodárce v článku 32 čtvrté směrnice učinil ve prospěch způsobu oceňování založeného nikoli na skutečné hodnotě aktiv, ale na jejich historické ceně.

Mimoto takové podhodnocení určitých aktiv v účetnictví společnosti je v souladu se zásadou obezřetnosti uvedenou v čl. 31 odst. 1 písm. c) uvedené směrnice. Konkrétně by ocenění takových aktiv na základě jejich skutečné hodnoty vedlo k vykázání kapitálového zisku v účetnictví společnosti, a to v rozporu s čl. 31 odst. 1 písm. c) bodem aa) uvedené směrnice, podle kterého se smějí zahrnout jen zisky, které byly vytvořeny k rozvahovému dni.

(viz body 35, 37–40, 42 a výrok)
Článek 40 odst. 5 první pododstavec nařízení č. 1782/2003, kterým se stanoví společná pravidla pro režimy přímých podpor v rámci společné zemědělské politiky a kterým se zavádějí některé režimy podpor pro zemědělce, ve znění nařízení č. 1009/2008 musí být vykládán v tom smyslu, že opravňuje všechny zemědělce již na základě skutečnosti, že během referenčního období podléhali agroenvironmentálním závazkům podle nařízení č. 2078/92 o způsobech zemědělské produkce slučitelných s požadavky na ochranu životního prostředí a zachování přírodního prostředí a nařízení č. 1257/1999 o podpoře pro rozvoj venkova z Evropského zemědělského orientačního a záručního fondu (EZOZF) a o změně a zrušení některých nařízení, ve znění nařízení č. 2223/2004, požádat o to, aby byla referenční částka vypočítána na základě kalendářního roku nebo kalendářních let referenčního období, která nebyla ovlivněna takovými závazky. Úmyslem zákonodárce totiž bylo postavit zemědělce, kteří během referenčního období podléhali těmto agroenvironmentálním opatřením, do téže situace, v níž by se nacházeli, kdyby se na těchto opatření nepodíleli.

(viz body 29, 34, výrok 1)
(viz bod 34)

Viz znění rozhodnutí.

Směrnice 1999/44 o některých aspektech prodeje spotřebního zboží a záruk na toto zboží musí být vykládána v tom smyslu, že brání právní úpravě členského státu, která v případě, že se spotřebitel, který má nárok na přiměřené snížení ceny zboží stanovený v kupní smlouvě, omezí na to, že se u soudu domáhá pouze odstoupení od smlouvy, které však nelze z důvodu nevýznamného rozporu zboží se smlouvou přiznat, vnitrostátnímu soudu neumožňuje, aby i bez návrhu přiznal takovéto snížení, a to i přesto, že uvedený spotřebitel není oprávněn ani upřesnit svůj původní návrh, ani podat za tímto účelem novou žalobu.

Takový systém totiž spotřebiteli ukládá, aby předvídal výsledek přezkumu týkající se právní kvalifikace rozporu zboží se smlouvou, který musí být s konečnou platností proveden příslušným soudem, což vede k tomu, že ochrana přiznaná spotřebiteli článkem 3 odst. 5 směrnice 1999/44 se stává čistě náhodnou, a tedy nedostatečnou. Toto platí tím spíše v případě, kdy je takovýto přezkum zvláště složitý, takže uvedená kvalifikace rozhodujícím způsobem závisí na dokazování, které provede soud, jemuž byl spor předložen k rozhodnutí. Za těchto podmínek se tato právní úprava nejeví být v souladu se zásadou efektivity, jelikož v soudních řízeních zahájených spotřebiteli v případě rozporu dodaného zboží s kupní smlouvou nadměrně ztěžuje, resp. znemožňuje, uplatnění ochrany, kterou spotřebitelům přiznává směrnice 1999/44. Vnitrostátnímu soudu přísluší ověřit, jaká vnitrostátní pravidla jsou použitelná na jemu předložený spor, a učinit vše, co spadá do jeho pravomoci, aby zajistil plnou účinnost čl. 3 odst. 5 směrnice 1999/44 a došel k výsledku, který by byl v souladu s cílem sledovaným touto směrnicí.

(viz body 39, 40-43 a výrok)
Článek 401 směrnice 2006/112 o společném systému daně z přidané hodnoty, ve spojení s čl. 135 odst. 1 písm. i) téže směrnice, musí být vykládán tak, že daň z přidané hodnoty a vnitrostátní zvláštní daň z hazardních her mohou být vybírány kumulativně za podmínky, že posledně uvedená daň nemá povahu daně z obratu.

Co se týče hazardních her a her o peníze, čl. 135 odst. 1 písm. i) směrnice 2006/112, který stanoví osvobození od daně z přidané hodnoty zejména těchto her „za podmínek a omezení stanovených jednotlivými členskými státy“, musí být vykládán tak, že využití možnosti, kterou disponují členské státy, stanovit podmínky a omezení pro osvobození od uvedené daně stanovené v tomto ustanovení členským státům dovoluje osvobodit od této daně jen některé hazardní hry nebo hry o peníze.

V souvislosti se zásadou daňové neutrality není relevantní skutečnost, že výše neharmonizované daně z her, které podléhají někteří pořadatelé a provozovatelé hazardních her a her o peníze, kteří jsou osobami povinnými k dani z přidané hodnoty, závisí na dani z přidané hodnoty dlužné na základě této činnosti.

(viz body 29, 30, 32, výrok 1)
Pokud dále vnitrostátní právní úprava nečiní pro účely zdanění nemovitého majetku nabytého děděním a nacházejícího se v dotyčném členském státu rozdíl mezi dědici-nerezidenty, kteří nabyli tento majetek od zůstavitele-nerezidenta, na straně jedné, a dědici-nerezidenty nebo dědici-rezidenty, kteří nabyli takový majetek od zůstavitele-rezidenta, jakož i dědici-rezidenty, kteří nabyli tentýž majetek od zůstavitele-nerezidenta, na straně druhé, nemůže, pokud jde o uplatnění nezdanitelné částky ze základu daně u tohoto nemovitého majetku, zacházet s těmito dědici v rámci téhož zdanění rozdílně, aniž by tím porušila požadavky práva Unie. Tím, že vnitrostátní zákonodárce zacházel s dědictvím ve prospěch těchto dvou kategorií osob stejně, s výjimkou výše nezdanitelné částky, kterou může dědic nárokovat, totiž připustil, že mezi oběma kategoriemi s ohledem na způsoby a podmínky výběru dědické daně neexistuje žádný objektivní rozdíl v situaci, jenž by mohl odůvodnit rozdílné zacházení.

Investice do nemovitostí „majetkové povahy“, které se týkají domu rodičů zesnulé a byly uskutečněny pro soukromé účely bez vazby na výkon hospodářské činnosti, do působnosti čl. 57 odst. 1 ES nespadají.

Podle tohoto ustanovení totiž není článkem 56 dotčeno používání žádných omezení vůči třetím zemím, která existují ke dni 31. prosince 1993 podle vnitrostátního práva nebo unijního práva ve vztahu k pohybu kapitálu do nebo ze třetích zemí, zahrnujícího přímé investice včetně investic do nemovitostí, usazování, poskytování finančních služeb či přijetí cenných papírů na kapitálové trhy.

Článek 57 odst. 1 ES, který taxativně stanoví, jaké pohyby kapitálu mohou být vyňaty z působnosti čl. 56 odst. 1 ES, v tomto ohledu nezmiňuje dědění. Takové ustanovení musí přitom být jakožto výjimka ze základní zásady volného pohybu kapitálu vykládáno restriktivně.

Dědění však spadá do bodu XI přílohy I směrnice 88/361 kterou se provádí článek 67 Smlouvy, nadepsaného „Osobní pohyb kapitálu“, zatímco „přímé investice“ či „investice do nemovitostí“ spadají do jiných bodů směrnice, a to bodů I a II uvedené přílohy. Ze samotného názvu bodu II přílohy I směrnice 88/361 tedy vyplývá, že „investice do nemovitostí“ podle tohoto bodu nezahrnují přímé investice podle bodu I této přílohy.

Za těchto podmínek se proto čl. 57 odst. 1 ES, který zmiňuje „přímé investice včetně investic do nemovitostí“, týká pouze investic do nemovitostí, které jsou přímými investicemi uvedenými v bodě I přílohy I směrnice 88/361.

(viz body 28, 29, 31, 33–35)
(viz body 38–42, 44, 49)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 52, 55–57, 60, výrok 1)

V tomto ohledu je zejména věcí vnitrostátních soudů, aby se ujistily o tom, že skladovací zařízení, která využívá producent tohoto hnoje, jsou konstruována tak, že zabrání jakémukoliv vytečení a vsáknutí této látky do půdy a že mají dostatečnou kapacitu, aby se v nich skladoval hnůj vyprodukovaný v očekávání jeho skutečného odevzdání dotyčným zemědělcům.

Okolnost, že se dojde k závěru, že opětovné použití hnoje je v dané situaci dostatečně jisté k tomu, aby mohl být uvedený hnůj během jeho skladování držitelem a až do jeho skutečného dodání dotyčným třetím osobám považován za vedlejší produkt, nijak nevylučuje skutečnost, že se uvedený hnůj může případně stát odpadem po uvedeném dodání, zejména pokud by se mělo jevit, že byl nakonec těmito třetími osobami nekontrolovaně vypouštěn do životního prostředí za podmínek, které umožňují považovat jej za odpad.

V takovém případě je třeba zohlednit, že ten, kdo výrobky fakticky vlastní bezprostředně před tím, než se z nich stane odpad, musí být považován za osobu, jejíž činností vznikl tento odpad ve smyslu čl. 1 písm. b) směrnice 75/442 o odpadech, ve znění rozhodnutí 96/350, a být z tohoto důvodu kvalifikován jako jeho držitel ve smyslu čl. 1 písm. c) této směrnice.

(viz body 50, 51)