ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
26

Jak uvedla generální advokátka v bodě 30 svého stanoviska, nemělo by význam, pokud by rozhodnutí o nejlepší strategii při nákupu, prodeji, nebo držení cenných papírů nebylo uskutečněno. Stejně tak by nemělo smysl uskutečnit nebo podle okolností neuskutečnit nákup a prodej bez dostatečných znalostí a předchozí analýzy trhu.
3

Článek 26 odst. 1 lotyšského zákona o hazardních hrách a loteriích (azartspēļu un izložu likums, dále jen „zákon o hazardních hrách“) stanoví, že pro otevření kasina, herny nebo herny binga je třeba zvláštního povolení. Povolení jsou udělována kapitálovým společnostem, které získaly obecné povolení pro organizování her v hracích automatech, rulety, karetních her a her v kostky nebo binga.
45

Jak tvrdila polská vláda, povolit uplatnění režimu zdanění ziskové přirážky v takové situaci, jako je situace dotčená v původním řízení, by mělo za následek, že by DPH nebyla úměrná ceně použitého zboží následně prodaného obchodníkem povinným k dani, a to ani tehdy, kdy mohla být podstatná část daně zaplacené na vstupu odečtena jinou osobou povinnou k dani v předcházející fázi uvedení na trh. Takováto situace by byla v rozporu se zásadou uplatnění všeobecné DPH vyjádřené v čl. 1 odst. 2 směrnice 2006/112.
16

Mevlüt Dülger je od roku 1988 držitelem časově neomezeného povolení k pobytu v Německu. V době, kdy manželé Dülgerovi spolu žili, byl M. Dülger zaměstnán v tomto členském státě u různých zaměstnavatelů v obdobích od 1. října 2002 do 30. června 2004, od 1. srpna 2004 do 8. června 2005, od 1. března 2006 do 15. března 2008 a od 1. června 2008 do 31. prosince 2009.
Rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 4. října 2012 –

Komise v. Španělsko

(Věc C-403/11)

„Nesplnění povinnosti státem – Směrnice 2000/60/ES – Plány povodí – Zveřejnění a oznámení Komisi – Informování veřejnosti a konzultace s veřejností – Absence“

1. Žaloba pro nesplnění povinnosti – Prokázání nesplnění povinnosti – Důkazní břemeno Komise – Předložení poznatků, z nichž je patrné nesplnění povinnosti – Vyvrácení příslušející dotčenému členskému státu (Článek 258 SFEU) (viz bod 20)

2. Životní prostředí – Činnost Společenství v oblasti vodní politiky – Směrnice 2000/60 – Povinnost členských států zveřejnit plány povodí – Povinnost konzultovat s veřejností a zaslat kopie těchto plání Komisi a všem členským státům, jichž se to týká – Neprovedení – Nesplnění povinnosti [Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/60, čl. 13 odst. 1 až 3 a článek 6, čl. 14 odst. 1 písm. c) a čl. 15 odst. 1] (viz body 21–23)

3. Členské státy – Povinnosti – Nesplnění povinnosti – Odůvodnění vycházející z vnitrostátního právního řádu – Nepřípustnost (Článek 258 SFEU) (viz bod 25)

Předmět

Nesplnění povinnosti státem – Porušení čl. 13 odst. 1, 2, 3 a 6, čl. 14 odst. 1 písm. c) a čl. 15 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/60/ES ze dne 23. října 2000, kterou se stanoví rámec pro činnost Společenství v oblasti vodní politiky (Úř. věst. L 327, s. 1; Zvl. vyd. 15/05, s. 275) – Plány povodí – Informování veřejnosti a konzultace s veřejností – Podávání zpráv o těchto plánech povodí

Výrok

1) Španělské království tím, že

– do 22. prosince 2009 nepřijalo plány povodí, s výjimkou plánů povodí Katalánska, a že do 22. března 2010 nezaslalo Evropské komisi a dalším dotčeným členským státům jedno vyhotovení těchto plánů podle čl. 13 odst. 1 až 3 a odst. 6 a podle čl. 15 odst. 1 Evropského parlamentu a Rady směrnice 2000/60/ES ze dne 23. října 2000, kterou se stanoví rámec pro činnost Společenství v oblasti vodní politiky, ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/32/ES ze dne 11. března 2008, a že

– nejpozději k 22. prosinci 2008 nezahájilo, s výjimkou povodí oblastí Katalánsko, Baleárské ostrovy, Tenerife, Guadiana, Guadalquivir, Cuenca Mediterránea Andaluza, Tinto-Odiel-Piedras, Guadalete-Barbate, Galicia-Costa, Miño-Sil, Duero, Cantábrico Occidental a Cantábrico Oriental, postupy informování veřejnosti a konzultace s veřejností ohledně návrhů plánů povodí podle čl. 14 odst. 1 písm. c) této směrnice,

nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z uvedených ustanovení.
81

Vzhledem k významu, který primární právo přisuzuje statusu občana Unie (zejména viz rozsudek ze dne 2. března 2010, Rottmann, C-135/08, Sb. rozh. s. I-1449, body 43 a 56), je třeba dospět k závěru, že v takových situacích, jako je situace, o kterou se jedná v původním řízení, nemůže být taková právní úprava, jako je úprava popsaná v předkládacím rozhodnutí, která brání občanům Unie, aby uplatňovali své právo volného pohybu a pobytu zakotvené v článku 21 SFEU vůči absolutním zákazům vstupu na území nebo jeho opuštění přijatým na neomezenou dobu a správním orgánům, aby z judikatury Soudního dvora potvrzující protiprávnost takových zákazů z hlediska unijního práva vyvodily důsledky, nemůže být přiměřeně odůvodněna zásadou právní jistoty, a je tedy třeba mít za to, že je v tomto rozsahu v rozporu se zásadou efektivity a čl. 4 odst. 3 SEU (obdobně viz výše uvedený rozsudek Fallimento Olimpiclub, body 30 a 31).
4

První, třetí, čtvrtý, devátý a desátý bod odůvodnění nařízení č. 261/2004 stanoví: „(1) Činnost Společenství v oblasti letecké dopravy [by] měl[a] mimo jiné směřovat k zajištění vysoké úrovně ochrany cestujících. Kromě toho by měl být obecně brán zásadní zřetel na požadavky ochrany spotřebitele. […] (3) Ačkoli [nařízení č. 295/91] vytvořilo pro cestující základní ochranu, zůstává počet cestujících, kterým byl odepřen nástup na palubu proti jejich vůli, příliš vysoký, stejně jako počet cestujících postižených zrušením letů bez předchozího varování a postižených významným zpožděním letů. (4) Společenství by proto mělo zvýšit úroveň ochrany stanovenou výše uvedeným nařízením v zájmu posílení práv cestujících a zajistit, aby letečtí dopravci působili v harmonizovaných podmínkách a v liberalizovaném trhu. […] (9) Počet cestujících, kterým byl odepřen nástup na palubu proti jejich vůli, by se měl snížit tím, že namísto odepření cestujícím nástupu na palubu by letečtí dopravci museli vyzvat dobrovolníky k odstoupení od svých rezervací za náhradu, přičemž těm, kterým by byl nakonec odepřen nástup na palubu, by se poskytla úplná náhrada. (10) Cestujícím, kterým byl odepřen nástup na palubu proti jejich vůli, by se mělo umožnit zrušení jejich letů a proplacení jejich letenek nebo pokračování za uspokojivých podmínek, přičemž by o ně mělo být dostatečně postaráno, zatímco čekají na pozdější let.“
3

Body 1 a 7 až 10 odůvodnění nařízení č. 1261/2007 zní následovně: „(1) Nařízení Rady (ES) č. 320/2006 […] bylo přijato s cílem umožnit nejméně konkurenceschopným výrobcům cukru, aby se vzdali své výroby v rámci kvót. Vzdání se kvót podle uvedeného nařízení však nedosáhlo úrovně, která se původně očekávala. […] (7) Zdá se, že by režim restrukturalizace přinášel lepší výsledky, kdyby byli pěstitelé schopni vzdát se z vlastní iniciativy své produkce cukrové řepy nebo cukrové třtiny určené ke zpracování na cukr podléhající kvótám. Za tím účelem by měli mít pěstitelé v hospodářském roce 2008/09 možnost požádat přímo o podporu podle čl. 3 odst. 6 nařízení (ES) č. 320/2006 za předpokladu, že přestanou dodávat cukrovou řepu nebo cukrovou třtinu do podniků, s nimiž je vázaly smlouvy o dodávkách v předchozím hospodářském roce. V důsledku toho by měly členské státy těmto cukrovarnickým podnikům snížit kvóty. […] (8) Aby nebyla žádostmi pěstitelů o podporu ohrožena hospodářská životaschopnost daných cukrovarnických podniků, mělo by být snížení kvóty omezeno na 10 % kvóty přidělené jednotlivým podnikům, což odpovídá procentnímu podílu na kvótě, který může členský stát přerozdělit v každém hospodářském roce v souladu s čl. 11 odst. 1 nařízení (ES) č. 318/2006. (9) Pokud je kvóta cukrovarnickému podniku snížena v důsledku žádostí pěstitelů o podporu, měla by být tomuto podniku poskytnuta restrukturalizační podpora podle čl. 3 odst. 1 písm. c) nařízení (ES) č. 320/2006. […] (10) Cukrovarnický podnik dotčený žádostmi pěstitelů o podporu by měl mít do 31. ledna předcházejícího danému hospodářskému roku právo podat žádost o restrukturalizační podporu podle článků 3 a 4 nařízení (ES) č. 320/2006 za předpokladu, že se vzdá kvóty odpovídající alespoň stejné úrovni snížení kvóty, k němuž by došlo v důsledku žádostí o podporu podaných pěstiteli. V uvedeném případě by žádost cukrovarnického podniku o podporu měla nahradit žádosti pěstitelů.“
33

Komise se domnívá, že argument, o který se opírá Rakouská republika a který vychází z povahy zlevněného jízdného jako dávky sociálního zabezpečení, není relevantní. Taková sleva zaprvé nepokrývá rodinné výdaje, jak to vyžaduje čl. 1 písm. u) bod i) nařízení č. 1408/71, ale snižuje náklady, které studentům univerzit a vysokých škol vznikají v důsledku používání hromadných dopravních prostředků. Zlevněné jízdné využívají přímo studenti, a nikoli rodiče. Za další, popis zlevněného jízdného poskytnutý Rakouskou republikou neumožňuje potvrdit, že by takové jízdné splňovalo podmínky umožňující pokládat je za dávku sociálního zabezpečení ve smyslu nařízení č. 1408/71. V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že studenti nemají právní nárok na tyto dávky. A konečně by nebylo logické kvalifikovat příspěvek na dopravu stanovený zákonem z roku 1992 jako vyživovací podporu, když se zlevněné jízdné, které je posuzováno v projednávané věci, považuje za rodinnou dávku. Podle názoru Komise je skutečnost, že některé spolkové země nepodmínily poskytování slev z jízdného pobíráním rakouských rodinných dávek, další indicií nasvědčující tomu, že tato sleva nemá nic společného s rodinnou dávkou.
25

Třebaže za okolností věci v původním řízení svědčí zahrnutí poskytování služeb do předmětné nájemní smlouvy ve prospěch existence jediného plnění, je třeba uvést, že pouhá skutečnost, že je plnění zahrnuto do nájemní smlouvy, nemůže být v tomto smyslu sama o sobě určujícím faktorem. Proto za předpokladu, že by nájemní smlouva stanovila, že jsou do ní zahrnuta plnění, která by v důsledku své povahy nemohla být objektivně považována za neoddělitelná od hlavního plnění spočívajícího v nájmu nemovitosti nebo za plnění vedlejší ve vztahu k tomuto plnění, ale byla by na něm nezávislá, neboť by vykazovala pouze vykonstruovanou spojitost s uvedeným hlavním plněním, by tato plnění netvořila součást jediného plnění spočívajícího v nájmu nemovitého majetku osvobozeného od DPH. Ve věci v původním řízení se však nejeví, jak bylo konstatováno v bodě 23 tohoto rozsudku, že by využití dotyčných služeb samo o sobě představovalo pro nájemce cíl.
54

Kdyby se totiž tento pojem řídil i právními úpravami členských států, mohl by být určovatel, který představuje, předmětem navzájem si odporujících definic nebo výkladů ze strany dotčených členských států a vést v případě určité osoby ke kumulativnímu použití několika právních úprav na tutéž činnost. Taková kumulace by však mohla zatížit dotyčnou osobu dvojím pojistným na sociální zabezpečení pro tentýž příjem, a postihovala by tak pracovníka, který využil práva volného pohybu, které je zakotveno unijním právem, což by tudíž bylo ve zjevném rozporu s cíli nařízení č. 1408/71.
16

Článek 19 nařízení č. 343/2003, který stanoví lhůty pro provedení přemístění žadatele o azyl, zní následovně: „1. Pokud dožádaný členský stát souhlasí s převzetím žadatele, uvědomí členský stát, ve kterém byla podána žádost o azyl, žadatele o svém rozhodnutí neposuzovat jeho žádost a o povinnosti přemístit žadatele do příslušného členského státu. 2. Rozhodnutí podle odstavce 1 musí obsahovat odůvodnění. Obsahuje podrobnosti o lhůtě pro provedení přemístění a v případě potřeby informace o místě a dni, kde a kdy by se měl žadatel ohlásit, jestliže cestuje do příslušného členského státu sám. Proti tomuto rozhodnutí je možné podat opravný prostředek nebo je možné provést jeho přezkum. Opravný prostředek nebo přezkum týkající se tohoto rozhodnutí nemá odkladný účinek na provedení přemístění, pokud tak nerozhodnou soudy nebo příslušné orgány v jednotlivém případě, umožňují-li to vnitrostátní právní předpisy. 3. Přemístění žadatele z členského státu, ve kterém byla podána žádost o azyl, do příslušného členského státu se provádí po konzultaci dotyčných členských států v souladu s vnitrostátním právem prvního členského státu, jakmile je to z praktického hlediska možné, avšak nejpozději šest měsíců po přijetí žádosti o převzetí nebo rozhodnutí o opravném prostředku nebo přezkumu, pokud má odkladný účinek. […] 4. Pokud k přemístění nedojde během šestiměsíční lhůty, je příslušný členský stát, ve kterém byla žádost o azyl podána. Tato lhůta může být prodloužena nejvýše na jeden rok, pokud přemístění nemohlo být uskutečněno z důvodu uvěznění žadatele o azyl, nebo až na 18 měsíců, pokud je žadatel o azyl na útěku. […]“
41

V této věci již Soudní dvůr uvedl, že v situaci, v níž zjevně neexistuje žádný hmatatelný důkaz umožňující dovodit, že dotyčné zboží bylo přemístěno z území členského státu dodání, skutečnost, že je osobě povinné k dani uložena povinnost, aby poskytla takový důkaz, nezaručuje správné a jednoznačné uplatnění osvobození od daně. Tato povinnost staví tuto osobu povinnou k dani naopak do situace nejistoty ohledně možnosti uplatnit osvobození od daně na dodání zboží uvnitř Společenství nebo ohledně nutnosti zahrnout DPH do kupní ceny (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Teleos a další, body 49 a 51).
2)

Článek 2 písm. c) směrnice 2004/83 musí být vykládán v tom smyslu, že obavy žadatele před pronásledováním jsou oprávněné, jestliže příslušné orgány s ohledem na osobní situaci žadatele mají za to, že je důvodné domnívat se, že po jeho návratu do země původu bude vykonávat náboženské akty, které jej vystaví skutečnému nebezpečí pronásledování. Při individuálním posuzování žádosti směřující k získání postavení uprchlíka uvedené orgány od žadatele nemohou důvodně očekávat, že se těchto náboženských aktů vzdá.
10

Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) se poté rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1) Jedná se o omezení svobody státního příslušníka členského státu usadit se ve Spojeném království zaručené článkem 49 SFEU ([dříve] článek 43 ES), v situaci, kdy členský stát (jako je Spojené království) zahrnuje do svého základu daně zisky a ztráty společnosti, která byla založena v jiném členském státě, v němž je daňovým rezidentem (jako je Nizozemsko), a to v rozsahu, v němž jsou zisky připsatelné obchodní činnosti vykonávané nizozemskou společností ve Spojeném království prostřednictvím stálé provozovny usazené ve Spojeném království, jestliže Spojené království brání převodu obchodních ztrát vzniklých ve Spojeném království stálé provozovně usazené v tomto členském státě, která patří společnosti, jež je nerezidentem ve Spojeném království, na společnost usazenou ve Spojeném království prostřednictvím snížení daní skupiny v kontextu, ve kterém veškeré ztráty nebo část těchto ztrát či jakákoliv částka zohledněná při jejich výpočtu „odpovídá nebo je vyjádřena v částce, kterou lze pro účely zahraniční daně tak či onak (a v jakémkoliv účetním období) odečíst nebo započítat vůči zahraničním ziskům dosaženým v zahraničí [,non UK profits‘] společností nebo jinou osobou, tj. pokud je převod ztrát vzniklých ve Spojeném království v případě stálé provozovny usazené ve Spojeném království přípustný pouze tehdy, nejsou-li v době podání žádosti pochybnosti o tom, že nikdy nemůže dojít k odpočtu nebo započtení těchto ztrát v jiném státě, než je Spojené království (včetně jiného členského státu jako je Nizozemsko), přičemž nepostačuje, že nárok na snížení daní skupiny dostupné mimo Spojené království nebyl skutečně uplatněn, a neplatí-li v případě převodu ztrát vzniklých ve Spojeném království společnosti, která je daňovým rezidentem ve Spojeném království, žádná rovnocenná podmínka? 2) V případě kladné odpovědi, lze toto omezení odůvodnit: a) pouze na základě potřeby zamezit dvojímu zohlednění ztrát, nebo b) pouze na základě potřeby zachovat vyvážené rozdělení zdaňovací pravomoci mezi členské státy, nebo c) na základě potřeby zachovat vyvážené rozdělení zdaňovací pravomoci mezi členské státy a potřeby zamezit dvojímu zohlednění ztrát? 3) V případě kladné odpovědi, je omezení přiměřené důvodu nebo důvodům tohoto omezení? 4) Pokud není omezení práv společnosti usazené v Nizozemsku odůvodněno nebo toto omezení není přiměřené odůvodnění tohoto omezení, ukládá unijní právo Spojenému království […], aby napravilo situaci společnosti usazené ve Spojeném království například tím, že jí přizná právo požádat ve vztahu ke svým ziskům o snížení daní skupiny?“
2

Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi DI. VI. Finanziaria di Diego della Valle & C. SapA (dále jen „DIVI“), společností založenou podle italského práva se sídlem v Itálii, a lucemburskou daňovou správou, jehož předmětem je odejmutí nároku na slevu na dani z majetku, jejíž příjemkyní byla posledně uvedená společnost, z důvodu přemístění sídla společnosti DA. DV. Family Holding Sàrl (dále jen „DADV“) do jiného členského státu než do Lucemburského velkovévodství.
20

Článek 18 stanoví: „Pokud se zjistí, že by pěstování některé odrůdy, která byla zapsána do společného katalogu odrůd, mohlo v některém členském státě z rostlinolékařského hlediska nepříznivě ovlivňovat pěstování jiných odrůd nebo druhů nebo by mohlo ohrožovat životní prostředí či lidské zdraví, může být tento členský stát na žádost […] zmocněn zakázat uvádění osiva nebo sadby této odrůdy na trh na celém svém území nebo jeho části. Při bezprostředním nebezpečí rozšíření škodlivých organismů nebo při bezprostředním ohrožení lidského zdraví či životního prostředí může dotyčný členský stát, jakmile podá příslušnou žádost, vydat zákaz do doby, než bude přijato konečné rozhodnutí, jež musí být přijato do tří měsíců […]“
3

Body 2, 7, 8, 10 a 11 odůvodnění nařízení č. 1206/2001 uvádějí: „(2) Pro účely řádného fungování vnitřního trhu je třeba zdokonalit, a zejména zjednodušit a urychlit spolupráci soudů při dokazování. […] (7) Pro rozhodnutí v občanských nebo obchodních věcech projednávaných před soudem v členském státě je často nezbytné získat důkazy v jiném členském státě, proto se činnost Společenství nemůže omezit pouze na oblast předávání soudních a mimosoudních písemností v občanských nebo obchodních věcech, které spadá do působnosti nařízení Rady (ES) č. 1348/2000 ze dne 29. května 2000 o doručování soudních a mimosoudních písemností ve věcech občanských a obchodních v členských státech [Úř. věst. L 160, s. 37]. Je proto nezbytné nadále zlepšovat spolupráci soudů členských států v oblasti dokazování. (8) Účinnost soudních řízení v občanských nebo obchodních věcech vyžaduje, aby se předávání a zpracovávání žádostí o dokazování mezi soudy členských států uskutečňovalo přímo a co nejrychleji. […] (10) Žádost o dokazování by měla být vyřízena bez prodlení. Není-li možné, aby byla žádost vyřízena do 90 dnů od přijetí dožádaným soudem, měl by tento soud vyrozumět dožadující soud a uvést důvody, které brání urychlenému vyřízení. (11) K zajištění účinnosti tohoto nařízení by se možnost odmítnout vyřídit žádost o dokazování měla omezit jen na přísně omezené výjimečné situace.“
24

João Pedro Lopes Da Silva Jorge naproti tomu žádá předkládající soud, aby odmítl výkon evropského zatýkacího rozkazu a nařídil výkon jeho trestu odnětí svobody ve Francii. João Pedro Lopes Da Silva Jorge v tomto ohledu zejména tvrdí, že by jeho předání portugalským justičním orgánům bylo v rozporu s článkem 8 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod, podepsané dne 4. listopadu 1950 v Římě. Toto předání by podle něj představovalo nepřiměřený zásah do práva na respektování jeho soukromého a rodinného života, jelikož žije ve Francii se svojí manželkou, která je francouzskou státní příslušnicí, a je v tomto členském státě zaměstnán jako řidič v místní silniční dopravě na základě pracovní smlouvy na dobu neurčitou uzavřené s francouzským podnikem. João Pedro Lopes Da Silva Jorge rovněž s odvoláním na výše uvedený rozsudek Wolzenburg tvrdí, že článek 695-24 trestního řádu v rozsahu, v němž důvod, pro který je možné odmítnout výkon evropského zatýkacího rozkazu, uvedený v čl. 4 bodu 6 rámcového rozhodnutí 2002/584 omezuje pouze na vlastní státní příslušníky, představuje nesprávné provedení posledně uvedeného ustanovení, jelikož čl. 4 bod 6 rámcového rozhodnutí 2002/584 umožňuje uplatnění tohoto důvodu také na osoby, které mají trvalé bydliště ve vykonávajícím členském státě. Podle J. P. Lopese Da Silva Jorge z toho mimoto vyplývá diskriminace na základě státní příslušnosti ve smyslu článku 18 SFEU, jelikož rozdílné zacházení s vlastními státními příslušníky a státními příslušníky jiných členských států zavedené tímto vnitrostátním ustanovením není objektivně odůvodněné.
37

Každému členskému státu zejména přísluší, aby při současném dodržení unijního práva uspořádal svůj systém zdanění rozdělovaných zisků a v rámci toho vymezil základ daně, jakož i daňovou sazbu, které se použijí na akcionáře-příjemce (viz zejména rozsudky Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, výše citovaný, bod 50; Test Claimants in the FII Group Litigation, výše citovaný, bod 47; ze dne 20. května 2008, Orange European Smallcap Fund, C-194/06, Sb. rozh. s. I-3747, bod 30; ze dne 16. července 2009, Damseaux, C-128/08, Sb. rozh. s. I-6823, bod 25, a Komise v. Německo, výše citovaný, bod 45).
16

Její žádosti se týkají období od 1. ledna do 31. prosince 2008 a od 1. října do 31. prosince 2009. Celková požadovaná částka činí 73597119 SEK. Žádosti o vrácení za období od 1. ledna do 31. prosince 2008 byly předloženy Skatteverket před 1. lednem 2010 a žádosti za období od 1. října do 31. prosince 2009 byly podány po 31. prosinci 2009.
19

Hlavním cílem pravidel zvláštního režimu DPH použitelného na plnění uskutečňovaná cestovními kancelářemi je vyloučit obtíže, které pro hospodářské subjekty vyplývají z obecných zásad směrnice o DPH, vztahujících se na plnění zahrnující poskytování služeb, které byly pořízeny u třetích osob (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 22. října 1998, Madgett a Baldwin, C-308/96 a C-94/97, Recueil, s. I-6229, bod 33). Použití obecných právních pravidel týkajících se místa zdanění, základu daně a odpočtu daně zaplacené na vstupu by totiž z důvodu četnosti a místa poskytovaných služeb naráželo na praktické obtíže pro tyto podniky, které by mohly narušovat výkon jejich činnosti (viz rozsudek ze dne 12. listopadu 1992, Van Ginkel, C-163/91, Recueil, s. I-5723, bod 14).
38

Jak totiž plyne ze skutkových okolností věci v původním řízení, D. Prete nestudovala v Belgii ani jediný rok, takže nárok na čekací příspěvky by jí byl odepřen i tehdy, kdyby na základě sporné podmínky musel být žadatel schopen doložit, že belgické vzdělávací zařízení navštěvoval po dobu kratší šesti let, bez ohledu na to, jak krátká by tato doba byla.
3

Článek 5 část C odst. 2 úmluvy na ochranu průmyslového vlastnictví, podepsané v Paříži dne 20. března 1883, naposledy revidované ve Stockholmu dne 14. července 1967 a pozměněné dne 28. září 1979 (Recueil des traités des Nations unies, sv. 828, č. 11851, s. 305, dále jen „Pařížská úmluva“) stanoví: „Jestliže majitel užívá tovární nebo obchodní známky v podobě, která se liší svými prvky, jež nemění rozlišovací povahu ochranné známky, od podoby, ve které byla v některé […] zemi [unie tvořené státy, na které se použije Pařížská úmluva] zapsána, nepřivodí to výmaz a nezmenší to ochranu udělenou známce“.