ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3

První, desátý, jedenáctý a třináctý bod odůvodnění směrnice 85/374 stanoví: „vzhledem k tomu, že sbližování právních předpisů členských států týkajících se odpovědnosti výrobce za škodu způsobenou vadou jeho výrobků je nezbytné, protože stávající rozdíly mohou narušovat hospodářskou soutěž, ovlivňovat pohyb zboží v rámci společného trhu a způsobit rozdílný stupeň ochrany spotřebitele proti škodě způsobené vadným výrobkem na jeho zdraví nebo majetku; […] vzhledem k tomu, že jednotná omezující [promlčecí] lhůta pro uplatnění nároku na náhradu škody je v zájmu poškozené osoby i výrobce; vzhledem k tomu, že výrobky podléhají vlivu času, vypracovávají se přísnější bezpečnostní normy a postupuje pokrok vědy a techniky; že by proto nebylo rozumné činit výrobce odpovědným za vadu jeho výrobku po neomezenou dobu; že by proto měla odpovědnost vypršet po přiměřené době, aniž by byly dotčeny nároky právně neuzavřené; […] vzhledem k tomu, že podle právních řádů členských států může poškozená strana uplatňovat nárok na náhradu škody na základě smluvní odpovědnosti nebo mimosmluvní odpovědnosti jiné než té, která je stanovena v této směrnici; v míře, v jaké tato ustanovení slouží také k dosažení účinné ochrany spotřebitelů, by měla zůstat nedotčena touto směrnicí; […]“
5

Článek 29 směrnice 2004/18, nazvaný „Soutěžní dialog“, stanoví: „1. V případě zvláště složitých zakázek mohou členské státy stanovit, že pokud se veřejný zadavatel domnívá, že použití otevřeného nebo omezeného řízení mu nedovolí zadat zakázku, může použít soutěžní dialog v souladu s tímto článkem. Veřejná zakázka se zadává pouze na základě zadávacího kritéria pro hospodářsky nejvýhodnější nabídku. 2. Veřejní zadavatelé zveřejní oznámení o zakázce, ve kterém uvedou své potřeby a požadavky, které vymezí v tomto oznámení nebo popisném dokumentu. 3. Veřejní zadavatelé zahájí se zájemci vybranými v souladu s odpovídajícími ustanoveními článků 44 až 52 dialog, jehož cílem je určit a vymezit prostředky, které nejlépe vyhovují pro splnění jejich potřeb. Během tohoto dialogu mohou s vybranými zájemci projednat všechny aspekty zakázky. V průběhu dialogu veřejní zadavatelé zajistí rovné zacházení se všemi uchazeči. Zejména neposkytují informace diskriminačním způsobem, který by mohl zvýhodnit některé uchazeče vůči jiným. Veřejní zadavatelé nesmějí odhalit jiným účastníkům navrhovaná řešení nebo jiné důvěrné informace sdělené zájemcem, který se účastní dialogu, bez jeho souhlasu. 4. Veřejní zadavatelé mohou stanovit, že řízení se koná v navazujících fázích, s cílem snížit počet řešení k projednání během jednotlivých fází dialogu použitím kritérií pro zadání, uvedených v oznámení o zakázce nebo v popisném dokumentu. V oznámení o zakázce nebo v popisném dokumentu musí být uvedeno, že takový postup může být použit. 5. Veřejný zadavatel pokračuje v dialogu do té doby, než může určit jedno nebo více řešení, v případě potřeby po jejich porovnání, která jsou schopna splnit jeho potřeby. 6. Poté, co byl dialog prohlášen za ukončený, a poté, kdy o tom byli informováni účastníci, je veřejní zadavatelé vyzvou k podání jejich konečných nabídek na základě jednoho nebo více řešení předložených a upřesněných během dialogu. Tyto nabídky musí obsahovat všechny nezbytné a požadované prvky, které jsou nutné pro plnění projektu. Na žádost veřejného zadavatele mohou být tyto nabídky objasněny, upřesněny a zdokonaleny. Objasnění, upřesnění a zdokonalení nebo dodatečné informace však nesmějí zahrnovat změny základních prvků nabídky nebo výzvy k podání nabídek, jejichž obměna by mohla narušit soutěž nebo by měla diskriminační účinek. 7. Veřejní zadavatelé posuzují doručené nabídky na základě kritérií pro zadání zakázky stanovených v oznámení o zakázce nebo v popisném dokumentu a vyberou hospodářsky nejvýhodnější nabídku v souladu s článkem 53. Na žádost veřejného zadavatele může být uchazeč určený jako ten, který podal hospodářsky nejvýhodnější nabídku, požádán o objasnění aspektů jeho nabídky nebo potvrzení závazků obsažených v nabídce, za předpokladu, že to nezpůsobí změnu podstatných prvků nabídky nebo výzvy k podání nabídek a nevznikne riziko narušení hospodářské soutěže nebo diskriminace. 8. Veřejní zadavatelé mohou účastníkům dialogu stanovit ceny nebo platby.“
28

Zákon o plynárenství, i když v článku 8 zavádí postup k určení uvedených provozovatelů na období dvaceti let, ve svém článku 8/1 stanoví dočasné určení – „až do konečného určení dotyčného provozovatele“ – pro podniky, které měly povolení již před nabytím účinnosti změn zavedených zákonem ze dne 1. července 2005. Prodlužuje tak povolení těchto provozovatelů až do ukončení řízení o určení zavedeného v souladu s požadavky stanovenými směrnicí.
33

Jak uvedla generální advokátka v bodě 49 svého stanoviska, článek 10 směrnice 1999/31 neukládá členským státům přesný způsob zajištění financování nákladů na skládky. Při současném stavu práva Unie, kdy neexistuje žádná právní úprava, která by byla přijata na základě článku 175 ES a která by ukládala členským státům přesný způsob zajištění financování těchto nákladů, tedy může být toto financování zajištěno na základě volby dotčeného členského státu libovolně prostřednictvím daně, poplatku nebo jakýmkoliv jiným způsobem (viz, obdobně, výše uvedený rozsudek Futura Immobiliare a další, bod 48).
11

Článek 11 základního nařízení stanoví: „[…] 2. Konečné antidumpingové opatření pozbývá platnosti pět let poté, co bylo uloženo, nebo pět let od ukončení posledního přezkumu, který se týkal dumpingu i újmy, pokud při přezkumu nebylo zjištěno, že dumping a újma pravděpodobně přetrvají nebo se obnoví, pokud opatření pozbude platnosti. Přezkum opatření před pozbytím platnosti zahájí Komise z vlastního podnětu nebo na žádost podanou výrobci Společenství nebo jejich jménem a opatření zůstávají v platnosti až do dosažení výsledku přezkumu. Přezkum opatření před pozbytím platnosti se zahájí, jestliže žádost obsahuje dostatečné množství důkazů o tom, že dumping a újma pravděpodobně přetrvají nebo se obnoví, pokud opatření pozbude platnosti. Tuto pravděpodobnost lze opřít například o důkazy o pokračování dumpingu a újmy nebo o důkazy o tom, že odstranění újmy je zcela nebo z části výsledkem platných opatření, nebo o důkazy o tom, že okolnosti na straně vývozců nebo tržní podmínky naznačují pravděpodobnost budoucího dumpingu působícího újmu. […] 5. Na přezkumy prováděné podle odstavců 2, 3 a 4 se použijí odpovídající ustanovení tohoto nařízení o postupech a provádění šetření, s výjimkou ustanovení o lhůtách. Přezkumy prováděné na základě odstavců 2 a 3 se provedou neprodleně a obvykle se uzavřou během 12 měsíců od data zahájení přezkumu. […] 6. […] Pokud to přezkum odůvodňuje, opatření budou orgány Společenství odpovědnými za jejich přijetí zrušena nebo ponechána v platnosti podle odstavce 2, nebo zrušena, ponechána v platnosti nebo pozměněna podle odstavců 3 a 4. […] […]“
16

Podle AuslGEG nabytí vlastnictví (spoluvlastnictví) k nemovitosti cizozemci v zásadě podléhalo povinnosti získat povolení. Pojem „cizozemec“ se vztahoval rovněž na právnické osoby, v nichž měli cizozemci většinovou účast, a zápis do katastru nemovitostí byl podmíněn předložením rozhodnutí o udělení povolení. Rozdíl mezi režimem stanoveným zákonem AuslGEG a současným režimem spočívá ve skutečnosti, že podle dřívějšího zákona měl soudce příslušný k rozhodování v oblasti katastru nemovitostí („Grundbuchsgericht“) pravomoc sám přezkoumat, svědčí-li ve prospěch nabyvatele nemovitosti zákonná výjimka, aniž by byl oprávněn zabývat se skutkovými otázkami. Osobě, která o zápis žádala, tedy příslušelo prokázat, že jsou splněny skutkové podmínky vyžadované k nabytí, jež nepodléhá povolení, a to předložením listinných důkazů. „Potvrzení o osvobození“ tak nebylo vyžadováno.
44

V rámci řízení o předběžné otázce však přísluší předkládajícímu soudu, a nikoli Soudnímu dvoru, aby přezkoumal nejprve, zda se na B. Holsta vztahuje dohoda Samarbejdsaftalen nebo jiné předpisy vnitrostátního práva, jejichž cílem je provést směrnici 2002/14, a dále, zda mají zaměstnanci spadající do působnosti dohody Samarbejdsaftalen bez ohledu na to, zda jsou či nejsou členy odborů, právo dovolávat se u vnitrostátních soudů ochranných ustanovení této dohody, takže všichni zaměstnanci požívají téže ochrany, a konečně mu přísluší posoudit, zda s ohledem na odpovědi Soudního dvora na předběžné otázky může uvedená dohoda zajistit zaměstnancům spadajícím do její působnosti účinnou ochranu práv, kterou jim přiznává tato směrnice (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Andersen, body 28, 29 a 37).
38

Konečně, podpůrně Soud v bodech 103 až 110 napadeného rozsudku upřesnil, že i kdyby sporný akt nepředstavoval akt, který pouze potvrzuje dopis ze dne 26. července 2002, nemohl by být považován za napadnutelný akt ani z důvodu, že by pak musel být kvalifikován jako původní odpověď ve smyslu čl. 7 odst. 1 nařízení č. 1049/2001, která by nemohla být předmětem žaloby na neplatnost na základě článku 230 ES.
18

Pokud by za těchto podmínek bylo předchozí vyčerpání správních a soudních opravných prostředků proti správnímu aktu vyžadováno jakožto podmínka možnosti podat žalobu na náhradu škody založenou na porušení ústavy, vedlo by to k uložení povinnosti jednotlivcům, aby k napadení správního aktu vydaného na základě údajně protiústavního zákona využili nejprve správní prostředky a poté soudní prostředky a dále vyčerpali všechny stupně řízení, než se jeden ze soudů, kterým bude spor předložen, nakonec rozhodne předložit otázku protiústavnosti tohoto zákona Tribunal Constitucional. Taková situace by byla nepřiměřená a měla by nepřípustné důsledky.
5

Článek 41 odst. 1 a 2 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/18/ES ze dne 31. března 2004 o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek na stavební práce, dodávky a služby (Úř. věst. L 134, s. 114; Zvl. vyd. 06/07, s. 132) stanoví: „1. Veřejní zadavatelé musí co nejdříve informovat zájemce a uchazeče o přijatých rozhodnutích, která se týkají uzavření rámcové dohody, zadání zakázky nebo přijetí do dynamického nákupního systému, včetně důvodů pro rozhodnutí upustit od uzavření rámcové dohody nebo zadání zakázky, na kterou byla učiněna výzva k účasti v soutěži, nebo zahájit znovu řízení nebo upustit od zavedení dynamického nákupního systému; tato informace je poskytnuta písemně, jsou-li o to veřejní zadavatelé požádáni. 2. Na žádost dotčené strany veřejný zadavatel co nejrychleji sdělí: — každému neúspěšnému zájemci důvody zamítnutí jeho žádosti, — každému neúspěšnému uchazeči důvody odmítnutí jeho nabídky, včetně důvodů svého rozhodnutí o nerovnocennosti v případech uvedených v čl. 23 odst. 4 a 5 nebo důvodů svého rozhodnutí, že stavební práce, dodávky a služby nesplňují požadavky na výkon nebo funkci, — každému uchazeči, který učinil přijatelnou nabídku, vlastnosti a relativní výhody vybrané nabídky, jakož i jméno úspěšného uchazeče nebo stran rámcové dohody. Čas potřebný pro vypracování sdělení nesmí být v žádném případě delší než 15 dnů od doručení písemné žádosti.“
15

Za těchto podmínek se Hof van Cassatie (kasační soud) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1) Je zaúčtování ve smyslu článku 221 [celního kodexu] zaúčtováním ve smyslu článku 217 [tohoto kodexu], který stanoví, že částka cla musí být celními orgány zapsána do účetních dokladů nebo na jiný rovnocenný nosič údajů? 2) Jaký obsah má být v případě kladné odpovědi na první otázku dán článku 217 [celního kodexu], podle něhož musí být částka cla „celními orgány zapsána do účetních dokladů nebo na jiný rovnocenný nosič údajů“? Jsou s tím spojeny určité minimální technické nebo formální požadavky, anebo [uvedený článek] ponechává vydání podrobných ustanovení upravujících praxi zaúčtování částek cla zcela na členských státech aniž by s tím spojoval jakékoli minimální požadavky? Musí být toto zaúčtování rozlišováno od zápisu částky cla v účtech vedených k vlastním zdrojům ve smyslu článku 6 [nařízení č. 1150/2000]? 3) Má být čl. 221 odst. 1 [celního kodexu] chápán v tom smyslu, že sdělení částky cla celními orgány dlužníkovi odpovídajícím postupem může být považováno za sdělení částky cla dlužníkovi ve smyslu [tohoto článku] pouze tehdy, když byla částka cla celními orgány před sdělením dlužníkovi zaúčtována? Co se dále rozumí výrazem „odpovídajícím postupem“ použitém [v uvedeném článku]? 4) Může v případě kladné odpovědi na třetí otázku existovat domněnka ve prospěch státu, že došlo k zaúčtování částky cla před jejím sdělením dlužníkovi? Může vnitrostátní soud dále vycházet z domněnky správnosti prohlášení celních orgánů, že částka cla byla před jejím sdělením dlužníkovi zaúčtována, anebo musí tyto orgány před vnitrostátním soudem systematicky předkládat písemný doklad o zaúčtování částky cla? 5) Musí být zaúčtování částky cla před jejím sdělením dlužníkovi, které je stanoveno v čl. 221 odst. 1 [celního kodexu], provedeno pod sankcí neplatnosti nebo zániku práva na výběr nebo vymáhání celního dluhu? Jinak řečeno, musí být [tento článek] vykládán tak, že částka cla – jestliže je dlužníkovi celními orgány sdělena odpovídajícím postupem, aniž by však byla celními orgány před sdělením zaúčtována – nemůže být vybrána, takže [uvedené orgány] k tomu, aby mohly tuto částku vybrat, musí ji znovu odpovídajícím postupem sdělit dlužníkovi poté, co byla zaúčtována, a že k tomuto zaúčtování musí dojít před uplynutím promlčecí lhůty, která je stanovena v [uvedeném článku]? 6) V případě kladné odpovědi na pátou otázku: Co je důsledkem zaplacení částky cla dlužníkem, kterému byla tato částka sdělena bez předcházejícího zaúčtování? Musí být tato platba považována za platbu bezdůvodnou, kterou může tento dlužník od státu zpětně vymáhat?“
55

Irské soudy však mohou, jako se to stalo v rámci sporu, v němž byl vydán rozsudek High Court ze dne 16. července 2004, vykládat toto ustanovení v tom smyslu, že se použije nejen na konečné rozhodnutí o zadání veřejné zakázky, ale i na mezitímní rozhodnutí přijatá zadavatelem v průběhu postupu zadávání této zakázky. Pokud by však bylo konečné rozhodnutí o udělení zakázky vydáno po uplynutí lhůty stanovené pro napadení dotčeného mezitímního rozhodnutí, nemohla by být vyloučena možnost, že by to zájemci nebo zainteresovanému uchazeči znemožnilo podat návrh na přezkum ohledně udělení dotyčné zakázky.
48

Jak zdůrazňuje německá vláda, pouhá skutečnost, že určitá osoba vykonává „samostatně“ hospodářskou činnost a splňuje ostatní podmínky stanovené článkem 4 šesté směrnice pro to, aby mohla být považována za osobu povinnou k DPH, totiž nemůže bez dalšího vést k závěru, že vyučující, který není vázán pracovní smlouvou nebo obdobným vztahem podřízenosti, jako je vztah vyplývající z takové smlouvy, vykonává své činnosti „soukromě“ ve smyslu čl. 13 části A odst. 1 písm. j) této směrnice. Pokud by tomu tak bylo, pojem „vyučující poskytující výuku ‚soukromě‘ “ by neměl autonomní význam, jelikož všichni vyučující, kteří splňují podmínky stanovené článkem 4 uvedené směrnice pro to, aby byli považováni za osoby povinné k dani, by byli automaticky vyučujícími poskytujícími výuku „soukromě“ ve smyslu čl. 13 části A odst. 1 písm. j) téže směrnice.
38

V tomto dopise měla Komise za to, že francouzská právní úprava, a to jak výnos z roku 1912, tak i výnos z roku 2001, je v rozporu s článkem 28 ES z důvodu, že stanoví pro PL a potraviny, k jejichž výrobě byly použity PL pocházející z jiných členských států, kde jsou legálně vyráběny nebo uváděny na trh, režim předchozího povolení, případně z toho důvodu, že nezavedla pro účely vydávání povolení k používání PL dostatečně jasný postup, který by byl snadno dostupný, transparentní a odpovídal by požadavkům právní jistoty.
Je třeba uvést, že vnitrostátní právní předpisy, které jsou založeny na přezkumu objektivních a ověřitelných skutečností za účelem určení, zda má transakce povahu vykonstruované operace, jež byla uskutečněna pouze pro daňové účely, musí být považovány za předpisy nepřekračující meze toho, co je nezbytné k dosažení cílů týkajících se nezbytnosti zachování vyváženého rozdělení zdaňovací pravomoci mezi členskými státy a nezbytnosti předcházet daňovým únikům, pokud zaprvé v každém případě, kdy existuje podezření, že transakce překračuje rámec toho, co by si dotyčné společnosti dohodly za okolností úplné hospodářské soutěže, může daňový poplatník, aniž by byl předmětem nepřiměřených správních požadavků, předložit důkazy o případných obchodních důvodech, proč byla tato transakce uzavřena (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation, bod 82, a usnesení ze dne 23. dubna 2008, Test Claimants in the CFC and Dividend Group Litigation, C-201/05, Sb. rozh. s. I-2875, bod 84).
15

Otázkou položenou předkládajícím soudem má být v podstatě zjištěno, zda se v situaci, kdy turecký pracovník legálně vykonával zaměstnání v hostitelském členském státě po dobu nejméně tří let, může dítě tohoto pracovníka v uvedeném členském státě poté, co v něm dokončilo své odborné vzdělání, dovolávat práva na přístup k trhu práce a odpovídajícího práva pobytu, třebaže se poté, co spolu se svými rodiči odcestovalo do státu svého původu, samo vrátilo do zmíněného členského státu, aby tam započalo toto vzdělávání.
12

Článek 46 nařízení č. 1782/2003, nazvaný „Převod platebních nároků“, stanoví: „1. Převody platebních nároků se mohou provádět pouze na zemědělce ze stejného členského státu, kromě případu dědictví nebo předpokládaného dědictví. […] 2. Převody platebních nároků s půdou nebo bez půdy se mohou provádět prodejem nebo jakýmkoli jiným konečným převodem. Naopak, pronájem nebo jakákoli podobná transakce jsou povoleny pod podmínkou, že převod platebních nároků je provázen převodem stejného počtu hektarů, na něž lze poskytnout podporu. S výjimkou případu vyšší moci nebo mimořádných okolností, které jsou stanoveny v čl. 40 odst. 4, může zemědělec převést své platební nároky bez půdy teprve poté, co využil ve smyslu článku 44 alespoň 80 % svých platebních nároků během nejméně jednoho kalendářního roku, nebo poté, co dobrovolně postoupil do vnitrostátní rezervy všechny platební nároky, které nevyužil během prvního roku použití režimu jednotné platby. 3. V případě prodeje platebních nároků s půdou nebo bez půdy mohou členské státy v souladu s obecnými zásadami práva Společenství rozhodnout, že se část prodaných platebních nároků převede zpět do vnitrostátní rezervy nebo že se jejich jednotková hodnota sníží ve prospěch vnitrostátní rezervy podle kritérií, která stanoví Komise postupem podle čl. 144 odst. 2.“
12

Augstākās Tiesas Senāts v předkládacím rozhodnutí uvádí, že když VID přezkoumává žádosti o vrácení přeplatku daně, má právo provádět šetření. V takové situaci však musí dodržet tříletou lhůtu stanovenou čl. 23 odst. 1 zákona o daních a poplatcích. Při nestanovení promlčecí lhůty pro právo osoby povinné k dani žádat o vrácení přeplatků daně odpovídající lhůtě, během které má VID právo vydat na základě daňové kontroly opravný daňový výměr, by VID musela žádosti přezkoumávat ve všech případech. Za těchto podmínek by vnitrostátní právní úprava mohla být zneužívána, jestliže by plátce požadoval vrácení přeplatků DPH za období, u kterého už VID nemá možnost provést šetření.
5

Dne 7. ledna 2004 měl průzkumový referent ve svém oznámení důvodů pro zamítnutí za to, že výraz „Vorsprung durch Technik“ (náskok díky technice) představuje pro určité výrobky a služby zařazené do tříd 9, 12, 14, 25, 28, 37 až 40 a 42, týkající se techniky, objektivní sdělení, které je vnímáno dotčeným spotřebitelem jako reklamní popis. V důsledku toho přihlašovaná ochranná známka postrádá pro uvedené výrobky a služby rozlišovací způsobilost. Nicméně, co se týče výrobků zařazených do třídy 12, uvedl, že zápis uvedené ochranné známky lze připustit z důvodu rozlišovací způsobilosti, kterou získala pro motorová vozidla a jejich součásti. V tomto ohledu odkázal na slovní ochrannou známku Společenství Vorsprung durch Technik, která byla zapsaná dne pod číslem 621086 pro uvedené výrobky zařazené do třídy 12.
29

Je nesporné, že články 8, 9, 13, články 15 až 18 a čl. 20 odst. 2 až 4 směrnice 2003/41 nebyly Českou republikou ve lhůtě stanovené touto směrnicí nebo k uplynutí lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku provedeny do jejího vnitrostátního právního řádu. Tento členský stát, který se nedovolává toho, že by disponoval možností částečného odložení upravenou v čl. 22 odst. 3 a 4 uvedené směrnice, co se týče určitých ustanovení jejích článků 17 a 18, totiž uznává, že ustanovení, jichž se výslovně týká tato žaloba, nebyla v uvedených lhůtách do jeho vnitrostátního právního řádu provedena. Žádné ustanovení směrnice 2003/41 přitom nestanoví, že by členské státy nebo některé z nich měly možnost se takovémuto provedení vyhnout.
8

Podle prvního pododstavce článku 18 směrnice musí členské státy provést tuto směrnici do svých právních řádů nejpozději do 2. prosince 2003. Druhý pododstavec tohoto článku však uvádí následující: „Za účelem přihlédnutí ke zvláštním podmínkám může být členským státům, je-li to nezbytné, poskytnuta dodatečná tříletá lhůta od 2. prosince 2003, to je celkem 6 let, k provedení ustanovení této směrnice o diskriminaci na základě věku a zdravotního postižení. V tom případě neprodleně uvědomí Komisi […]“
33

Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division), který již předložil Soudnímu dvoru předběžnou otázku ve věci, v níž byl vydán rozsudek z dnešního dne Ibrahim a Secretary of State for the Home Department (C-310/08, Sb. rozh. s. I-1065), která se týká práva pobytu rodiče, který nemá postavení občana Unie, avšak jeho děti mají dánskou státní příslušnost a získávají vzdělání ve Spojeném království, se ve věci v původním řízení rovněž rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „V situaci, kdy — občan Unie vstoupil na území Spojeného království, — občan Unie pracoval během určitých období ve Spojeném království, — občan Unie přestal pracovat, avšak neopustil Spojené království, — občan Unie si nezachoval postavení zaměstnané osoby a nemá právo pobytu podle článku 7 směrnice 2004/38 […] ani právo trvalého pobytu podle článku 16 téže směrnice, — dítě tohoto občana Unie zahájilo školní docházku v době, kdy občan Unie nepracoval, avšak dítě dále získávalo vzdělání ve Spojeném království v obdobích, kdy občan Unie pracoval ve Spojeném království, — občan Unie je rodičem, který skutečně pečuje o své dítě, a — občan Unie a jeho dítě nejsou schopni zabezpečit svou obživu: 1) požívá občan Unie práva pobytu ve Spojeném království pouze tehdy, pokud splňuje podmínky stanovené směrnicí 2004/38 […]? nebo 2) a) požívá občan Unie práva pobytu vyplývajícího z článku 12 nařízení [… ] č. 1612/68 […], jak jej vykládá Soudní dvůr, aniž by musel splňovat podmínky stanovené směrnicí 2004/38 […]? a b) pokud ano, musí mít dostatečné prostředky k tomu, aby se po dobu předpokládaného pobytu nestal zátěží pro systém sociální pomoci hostitelského členského státu, jakož i zdravotní pojištění, kterým jsou v hostitelském členském státě kryta všechna rizika? c) pokud ano, musí jeho dítě zahájit školní docházku v době, kdy byl občan Unie pracovníkem, aby měl tento občan Unie právo pobytu vyplývající z článku 12 nařízení […] č. 1612/68 […], jak jej vykládá Soudní dvůr, nebo postačí, aby byl občan Unie pracovníkem v určitých obdobích poté, co dítě zahájilo školní docházku? d) zaniká právo pobytu občana Unie, jehož požívá z důvodu, že skutečně pečuje o dítě, jež získává vzdělání, okamžikem, kdy dítě dovrší 18 let? 3) Je-li odpověď na první otázku kladná, je situace odlišná za takových okolností, jako jsou okolnosti projednávané věci, kdy dítě zahájilo školní docházku přede dnem, ke kterému měla být členskými státy provedena směrnice 2004/38 […], avšak matka se stala rodičem skutečně pečujícím o dítě a uplatnila právo pobytu z tohoto titulu až v březnu 2007, tedy až po datu, kdy směrnice měla být provedena?“