ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
28

Připustit, že by skutečnost, že určitá osoba z celkového počtu hodin odpracovaných v jednom roce pro zaměstnavatele usazeného na území jednoho členského státu odpracovala pouze 6,5 % na území jiného členského státu, jenž je státem jejího bydliště, aniž by se na tom s uvedeným zaměstnavatelem předtím dohodla, mohla odůvodnit použití čl. 14 odst. 2 nařízení č. 1408/71, by přitom popřelo to, že vazba na členský stát bydliště má povahu odchylky, a vedlo by ke vzniku rizika obcházení kolizních norem uvedených v hlavě II tohoto nařízení, jak podotkl generální advokát v bodě 29 svého stanoviska.
37

Opačný výklad by ostatně zbavil smysluplného významu ustanovení čl. 25 odst. 5 uvedené smlouvy, jelikož dohodovací řízení a ustanovení o založení pravomoci Soudního dvora by neměly smysl, pokud by státy, které jsou stranami uvedené smlouvy, vycházely z toho, že uvedená smlouva má být vykládána pouze s odkazem na vnitrostátní právní předpisy, i když mají, jako je tomu v projednávané věci, diametrálně odlišný dosah.
65

Navrhovatel se v první řadě domnívá, že skutečnost, že dojde k zavedení zásady stavu nouze do unijní legislativy, není v mnohých ohledech srovnatelná s MES. Tribunál měl podle navrhovatele zadruhé nesprávně za to, že řízení o prohlášení stavu nouze je zahajováno členskými státy, a nikoli Unií. EOI navrhovaná v projednávané věci totiž uvádí, že takové prohlášení schvaluje v duchu solidarity Unie. Zatřetí navrhovatel tvrdí, že Tribunál v bodě 49 napadeného rozsudku nesprávně konstatoval, že přijetí zásady stavu nouze by se týkalo nikoli jen dluhu členského státu vůči Unii, nýbrž i dluhů vytvořených uvedeným státem vůči jiným právnickým či fyzickým osobám, a to veřejným a soukromým subjektům. Přijetí této zásady by se totiž ve skutečnosti vztahovalo výlučně na dluh členského státu vůči Unii. Navrhovatel se v každém případě domnívá, že Komise mohla poskytnout částečnou odpověď na EOI navrhovanou v projednávané věci s omezením jejího předmětu pouze na tento dluh, který zjevně spadá do oblasti působnosti čl. 122 odst. 2 SFEU.
28

Takový výklad by totiž vedl k tomu, že by byla elektřina vyjmuta ze zdanění stanoveného směrnicí 2003/96, a to na rozdíl od energetického produktu používaného stejným způsobem, který by sám podléhal zdanění v souladu s touto směrnicí. Vzhledem k zaměnitelnosti energetických produktů a elektřiny by tento výklad zvýhodňoval používání elektřiny na úkor energetických produktů, což by bylo v konečném důsledku v rozporu s dvojitým cílem směrnice 2003/96, připomenutým v bodě 26 tohoto rozsudku.
2

Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1272/2008 ze dne 16. prosince 2008 o klasifikaci, označování a balení látek a směsí, o změně a zrušení směrnic 67/548/EHS a 1999/45/ES a o změně nařízení (ES) č. 1907/2006 (Úř. věst. 2008, L 353, s. 1) ve znění nařízení Komise (EU) č. 286/2011 ze dne 10. března 2011 (Úř. věst. 2011, L 83, s. 1) (dále jen „nařízení č. 1272/2008“) uvádí ve svých bodech 4 až 8 odůvodnění následující: „(4) Obchod s látkami a směsmi není pouze záležitostí vnitřního trhu, nýbrž také trhu celosvětového. Podniky by proto měly mít prospěch z globální harmonizace pravidel klasifikace a označování a ze souladu mezi pravidly klasifikace a označování pro účely dodávky a použití na jedné straně a pro účely přepravy na straně druhé. (5) V rámci struktury Organizace spojených národů byla po dobu dvanácti let pečlivě vyvíjena harmonizovaná kritéria pro klasifikaci a označování, jejichž cílem je usnadnit celosvětový obchod a současně zajistit ochranu lidského zdraví a životního prostředí, a výsledkem těchto prací je Globálně harmonizovaný systém klasifikace a označování chemických látek (dále jen ‚GHS‘). (6) Toto nařízení navazuje na různá prohlášení, v nichž Společenství potvrdilo svůj záměr přispět ke globální harmonizaci kritérií pro klasifikaci a označování, a to nejen na úrovni OSN, ale též začleněním mezinárodně dohodnutých kritérií GHS do právních předpisů Společenství. (7) Přínosy pro podniky budou narůstat s přibývajícím počtem zemí ve světě, které kritéria GHS zavedou do svých právních předpisů. Společenství by mělo stát v čele tohoto procesu, aby tak povzbudilo další země k následování, a s cílem zajistit průmyslu Společenství konkurenční výhody. (8) Je proto nutné v rámci Společenství harmonizovat předpisy a kritéria týkající se klasifikace a označování látek, směsí a některých specifických předmětů a zohlednit při tom kritéria pro klasifikaci a pravidla označování podle GHS, zároveň však využít i zkušeností získaných za čtyřicet let provádění stávajících právních předpisů Společenství týkajících se chemických látek a zachovat úroveň ochrany, jíž bylo dosaženo pomocí systému harmonizace klasifikace a označování, pomocí tříd nebezpečnosti stanovených na úrovni Společenství, které dosud nejsou součástí GHS, a pomocí stávajících pravidel označování a balení.“
(6)

Měly by být vytvořeny a vzájemně úzce sladěny definice regulovaného trhu a MTF [mnohostranných systémů obchodování] tak, aby bylo zřejmé, že plní stejnou funkci organizovaného obchodování. Definice by měly vyloučit dvoustranné systémy, ve kterých investiční podnik vstupuje do každého obchodu na vlastní účet, a nikoli jako protistrana, která nenese riziko a vstupuje mezi kupujícího a prodávajícího. Pojem ‚systém‘ zahrnuje jak veškeré trhy, které jsou tvořeny souborem pravidel a platformou pro obchodování, tak trhy, které fungují pouze na základě souboru pravidel. Regulované trhy a MTF nemusí být provozovateli ‚technického‘ systému pro párování příkazů. Trh, který je tvořen pouze souborem pravidel, jenž upravuje aspekty týkající se členství, přijímání nástrojů k obchodování, obchodování mezi členy, zpravodajské povinnosti a případně transparentnosti, je regulovaným trhem nebo MTF ve smyslu této směrnice a transakce uzavřené podle těchto pravidel se považují za uzavřené v systémech regulovaného trhu nebo MTF. Pojem ‚nákupní a prodejní zájmy‘ je třeba chápat v širším smyslu, tedy tak, že zahrnuje příkazy, kotace a projevy zájmu. Požadavek na to, aby byly tyto zájmy sdružovány v systému prostřednictvím pevných pravidel stanovených organizátorem systému znamená, že budou sdružovány podle pravidel systému nebo pomocí protokolů či vnitřních operačních postupů systému (včetně postupů obsažených v programovém vybavení počítačů). […]“
30

Komise předložila v rámci tohoto řízení na základě čl. 15 odst. 3 nařízení Rady (ES) č. 1/2003 ze dne 16. prosince 2002 o provádění pravidel hospodářské soutěže stanovených v článcích [101 a 102 SFEU] (Úř. věst. 2003, L 1, s. 1; Zvl. vyd. 08/02, s. 205) u Cour de cassation (Kasační soud, Francie) vyjádření. Vysvětlila v něm, že z použitelnosti unijních pravidel hospodářské soutěže v odvětví zemědělství existují nejen obecné výjimky přijaté na základě článku 2 nařízení č. 26 a č. 1184/2006, jakož i článku 176 nařízení č. 1234/2007, ale v souladu s článkem 175 tohoto nařízení rovněž zvláštní výjimky obsažené v různých nařízeních o společné organizaci trhů, která ukládají organizacím činným v oblasti produkce ovoce a zeleniny a jejich uvádění na trh určité zvláštní úlohy, na které by se mohly za běžných okolností vztahovat zákazy vyplývající z pravidel hospodářské soutěže. V projednávaném případě se podle názoru Komise jedná, pokud jde o období do konce roku 2007, o nařízení č. 2200/96, a pokud jde o období od 1. ledna 2008, o nařízení č. 1182/2007, které je součástí nařízení č. 1234/2007. Má nicméně za to, že k hlavním jednáním dotčeným ve věci v původním řízení, totiž k uplatňování mechanismů minimálních cen dohodnutých uvnitř hlavních SOP, došlo mimo rámec zvláštních úloh stanovených společnou organizací dotčeného trhu a nelze mít za to, že by se na tato jednání vztahovaly tyto zvláštní výjimky.
3

Body 5, 7, 11, 12, 16, 20, 32, 34, 35, 40 a 46 odůvodnění směrnice 2001/14 popisují cíle této směrnice s ohledem na poplatky za využívání infrastruktury takto: „(5) K zajištění transparentnosti a nediskriminačního přístupu k železniční infrastruktuře pro všechny železniční podniky by se měly veškeré informace nezbytné k uplatnění práva přístupu zveřejňovat ve zprávě o síti. […] (7) Podpora optimálního využívání železniční infrastruktury vede ke snížení nákladů společnosti na dopravu. […] (11) Systémy zpoplatnění a přidělování kapacit by měly všem podnikům umožňovat rovnoprávný a nediskriminační přístup a snažit se co nejlépe odpovídat potřebám všech uživatelů a druhů dopravy řádným a nediskriminačním způsobem. (12) V rámci stanoveném členskými státy by systémy zpoplatnění a přidělování kapacit měly podněcovat provozovatele [železniční] infrastruktury k optimalizaci využití jejich infrastruktury. […] (16) Systémy zpoplatnění a přidělování kapacit by měly umožňovat spravedlivou hospodářskou soutěž při poskytování železničních služeb. […] (20) Provozovatelům infrastruktury je vhodné ponechat určitý stupeň pružnosti, aby měli možnost účinnějšího využití železniční sítě. […] (32) Je třeba minimalizovat narušování hospodářské soutěže, které může vzniknout mezi železničními infrastrukturami nebo mezi různými druhy dopravy v důsledku podstatných rozdílů v zásadách zpoplatnění. […] (34) Je žádoucí investovat do železniční infrastruktury, přičemž systémy zpoplatnění za použití infrastruktury by měly poskytovat takové pobídky provozovatelům infrastruktury, aby účelně investovali tam, kde jsou investice ekonomicky výhodné. (35) Každý systém zpoplatnění vysílá ekonomické signály uživatelům. Je třeba, aby tyto signály železničním podnikům byly konzistentní a vedly je k racionálním rozhodnutím. […] (40) Železniční infrastruktura je přirozený monopol. Je proto nezbytné podněcovat provozovatele infrastruktury ke snižování nákladů a k efektivnímu řízení infrastruktury. […] (46) Účinné řízení a řádné a nediskriminační využívání železniční infrastruktury si žádají zřízení regulačního subjektu dohlížejícího na uplatňování těchto pravidel Společenství a působícího jako odvolací subjekt, nehledě na možnost soudního přezkoumání.“
1

Svým kasačním opravným prostředkem se Viasat Broadcasting UK Ltd (dále jen „Viasat“) domáhá částečného zrušení rozsudku Tribunálu Evropské unie ze dne 24. září 2015, TV2/Danmark v. Komise (T‑674/11, dále jen „napadený rozsudek“, EU:T:2015:684), kterým Tribunál zrušil rozhodnutí Komise 2011/839/EU ze dne 20. dubna 2011 týkající se opatření učiněných Dánskem (C 2/03) ve prospěch TV2/Danmark (Úř. věst. 2011, L 340, s. 1, dále jen „sporné rozhodnutí“) v rozsahu, v němž Evropská komise konstatovala, že příjmy z reklamy z let 1995 a 1996 převedené na společnost TV2/Danmark prostřednictvím Fonds TV2 představují státní podpory, a ve zbývající části žalobu společnosti TV2/Danmark A/S znějící na částečné zrušení tohoto rozhodnutí zamítl.
1

Svým kasačním opravným prostředkem se Evropská komise domáhá částečného zrušení rozsudku Tribunálu Evropské unie ze dne 24. září 2015, TV2/Danmark v. Komise (T‑674/11, dále jen „napadený rozsudek“, EU:T:2015:684), kterým Tribunál zrušil rozhodnutí Komise 2011/839/EU ze dne 20. dubna 2011 týkající se opatření přijatých Dánskem (C 2/03) ve prospěch TV2/Danmark (Úř. věst. 2011, L 340, s. 1, dále jen „sporné rozhodnutí“) v rozsahu, v němž Evropská komise konstatovala, že příjmy z reklamy z let 1995 a 1996 převedené na společnost TV2/Danmark prostřednictvím Fonds TV2 představují státní podpory, a ve zbývající části žalobu společnosti TV2/Danmark A/S znějící na částečné zrušení tohoto rozhodnutí zamítl.
1

Svým kasačním opravným prostředkem se TV2/Danmark A/S domáhá částečného zrušení rozsudku Tribunálu Evropské unie ze dne 24. září 2015, TV2/Danmark v. Komise (T‑674/11, dále jen „napadený rozsudek“, EU:T:2015:684), kterým Tribunál zrušil rozhodnutí Komise 2011/839/EU ze dne 20. dubna 2011 týkající se opatření přijatých Dánskem (C 2/03) ve prospěch TV2/Danmark (Úř. věst. 2011, L 340, s. 1, dále jen „sporné rozhodnutí“) v rozsahu, v němž Evropská komise konstatovala, že příjmy z reklamy z let 1995 a 1996 převedené na společnost TV2/Danmark prostřednictvím Fonds TV2 představují státní podpory, a ve zbývající části žalobu společnosti TV2/Danmark A/S znějící na částečné zrušení tohoto rozhodnutí zamítl.
15

Pokud jde o dobu pobírání dávky v nezaměstnanosti příspěvkového typu, zní čl. 210 odst. 1 LGSS následovně: „Doba poskytování dávky v nezaměstnanosti závisí na odpracované době, za niž bylo odvedeno pojištění během šesti let předcházejících právnímu stavu nezaměstnanosti nebo okamžiku zániku pojistné povinnosti, a to podle následující stupnice: Doba pojištění (ve dnech)/Doba poskytování dávky (ve dnech): od 360 do 539: 120 od 540 do 719: 180 od 720 do 899: 240 od 900 do 1079: 300 od 1080 do 1259: 360 od 1260 do 1439: 420 od 1440 do 1619: 480 od 1620 do 1799: 540 od 1800 do 1979: 600 od 1980 do 2159: 660 od 2160: 720“
39

Komise a Parlament dále tvrdí, že návrh revidované dohody má v projednávaném případě, stejně jako Lisabonská dohoda, zvláštní spojitost s mezinárodním obchodem. Je pravda, že tento návrh nemá preambuli, která by jeho cíl výslovně popisovala. Z analýzy jeho ustanovení a kontextu, jehož je součástí, nicméně vyplývá, že jeho účelem i účinkem je zajistit všem smluvním stranám, aby se na jejich označení původu a zeměpisná označení vztahoval systém mezinárodního zápisu, který by zajistil na území všech smluvních stran právní ochranu těchto označení před rizikem takového užívání, jež by mohlo narušit jejich integritu nebo pověst, a způsobovat tím při uvádění příslušných výrobků na trh v zahraničí újmu. Tím má zmíněný návrh posílit ochranu vývozů těchto výrobků z Unie a do třetích států, která by jinak závisela pouze na jednotlivých zápisech uskutečněných v konkrétních zemích, takže by poskytovala nestejný stupeň právních záruk. Z toho důvodu takový návrh spadá do výlučné pravomoci Unie v oblasti společné obchodní politiky, a to navzdory tomu, že systém ochrany, který návrh zavádí, mají podle čl. 291 odst. 1 SFEU uplatňovat orgány členských států. Unie již ostatně na základě článku 207 SFEU sama uzavřela několik mezinárodních dohod týkajících se ochrany označení původu a zeměpisných označení, přičemž Rada, která existenci takové praxi nezpochybnila, neuvádí žádné důvody, které ji v projednávané věci vedly k odlišnému postupu.
41

Kromě toho i v případě quod non, že by se sporný dopis netýkal poskytnutí vlastních zdrojů, nevyvolal by závazné právní účinky z důvodu chybějícího právního základu v tomto smyslu.
36

Zatřetí má Slovenská republika za to, že na rozdíl od toho, co Tribunál konstatoval v bodě 59 prvního napadeného usnesení a v bodě 58 druhého napadeného usnesení, skutečnost, že Slovenská republika může využít podmíněného zaplacení, není s to kompenzovat nedostatečnou soudní ochranu a nedostatečný přístup ke spravedlnosti ani zhojit naléhavost situace v takovém případě, o jaký se jedná v projednávaných věcech. Podle ní by totiž nepřípustnost žalob podaných Tribunálu měla nepřijatelné negativní dopady na její situaci, neboť by mohla zpochybnit nároky Komise pouze v rámci případného řízení o nesplnění povinnosti, čímž by jí hrozilo, že bude muset zaplatit značné úroky z prodlení. Možnost využít podmíněné platby, která není stanovena v žádném unijním právním aktu a jejíž zpětné získání není podle judikatury zaručeno, jí nijak nezajišťuje přístup ke spravedlnosti.
59

Jazykový výklad posledně uvedeného ustanovení, který navrhují PPG a SNF, by vedl k tomu, že všechny látky používané jako izolovaný meziprodukt na místě či přepravovaný izolovaný meziprodukt by byly automaticky vyňaty z působnosti ustanovení hlavy VII nařízení REACH. Taková látka by unikla identifikaci podle článku 59 tohoto nařízení, ačkoli vzhledem k jejím podstatným vlastnostem spadá do působnosti článku 57 uvedeného nařízení, a měla by proto být považována za látku vzbuzující mimořádné obavy. Povolovací postup upravený v kapitolách 2 a 3 hlavy VII téhož nařízení by tedy neplatil ani pro takovou látku.
35

Kromě toho Rada uvádí, že vytýkaná skutečnost uplatněná Komisí týkající se formy napadeného aktu je v rozporu s její ustálenou praxí, co se týče vypracování postoje Unie za účelem účasti na předcházejících světových radiokomunikačních konferencích. Tento orgán má za to, že takový výklad Smluv, jaký navrhuje Komise, by výrazně zkomplikoval obranu zájmů Unie na mezinárodní scéně a narušil by institucionální rovnováhu stanovenou Smlouvami.
17

Pokud by Soudní dvůr došel k závěru, že čl. 145 odst. 2 prováděcího nařízení se nepoužije na projednávaný případ, klade si předkládající soud otázku, zda s ohledem na rozsudek ze dne 19. března 2009, Mitsui & Co. Deutschland (C‑256/07, EU:C:2009:167), čl. 29 odst. 1 a 3 celního kodexu ve spojení s článkem 78 tohoto kodexu neukládá povinnost zohlednit snížení původně sjednané ceny, poskytnuté společnosti X výrobcem, jakožto snížení celní hodnoty automobilů typu A. Pokud se totiž po dovozu zboží zjistí, že ke dni tohoto dovozu existovalo riziko, že na tomto zboží se před uplynutím záruční lhůty vyskytne vada, takže by bylo nepoužitelné, mělo by to negativní dopad na hospodářskou hodnotu tohoto zboží a dále na jeho celní hodnotu.
69

Tribunál totiž v bodě 61 napadeného rozsudku konstatoval, aniž to EUIPO v projednávaném kasačním opravném prostředku zpochybňuje, že oba prvky tvořící starší obrazovou ochrannou známku, a sice stylizovaný kaktus a slovní prvek „Cactus“, mají ve svých příslušných formách tentýž sémantický obsah. Z tohoto konstatování přitom vyplývá, že Tribunál měl za to, že nelze mít za to, že slovní prvek „Cactus“ má rozlišovací způsobilost odlišnou od rozlišovací způsobilosti stylizovaného kaktusu, a že neexistence tohoto slovního prvku ve zkrácené podobě starší obrazové ochranné známky není při vnímání této ochranné známky jako celku dostatečně důležitá na to, aby změnila její rozlišovací způsobilost.
–

za Minister for the Environment, Ireland a Attorney General E. Creedon a S. Purcell, jako zmocněnkyněmi, ve spolupráci s J. Connollym, SC, a C. Tolandem, BL,
24

Argument žalovaných ve věci v původním řízení, podle něhož by široký výklad práva na svobodný výběr advokáta nebo zástupce vedl k tomu, že by se každé pojištění právní ochrany přeměnilo na pojištění založené na zásadě „pokrytí nákladů“ ve smyslu čl. 3 odst. 2 písm. c) směrnice 87/344, takový výklad zpochybnit nemůže. Soudní dvůr totiž již rozhodl, že vlastní oblast působnosti opatření stanovených v čl. 3 odst. 2 písm. a) a b) směrnice 87/344 zůstane zachována i v tom případě, že z čl. 4 odst. 1 písm. a) této směrnice bude vyvozeno samostatné právo osoby pojištěné na krytí výloh právní ochrany na svobodný výběr zástupce (v tomto smyslu viz rozsudek Eschig, C‑199/08, EU:C:2009:538, bod 49).
55

Pokud jde o otázku, zda tyto důvody byly dostatečné k prokázání toho, že riziko zapojení LTTE do teroristických činností trvá, je třeba připomenout, že v rozsudku ze dne 26. července 2017, Rada v. LTTE (C‑599/14 P, EU:C:2017:583), v němž se jednalo o legalitu aktů, které zachovaly zařazení LTTE na seznam podle čl. 2 odst. 3 nařízení č. 2580/2001 v průběhu let 2011 až 2014, Soudní dvůr nejprve uvedl, že mezi přijetím rozhodnutí Spojeného království, jež sloužila za základ pro prvotní zařazení na tento seznam, v průběhu roku 2001 a přijetím aktů, které zachovaly toto zařazení v průběhu let 2011 až 2014, uplynula značná doba. Soudní dvůr poté konstatoval, že jak vyplynulo z odůvodnění těchto aktů, LTTE utrpěli vojenskou porážku ohlášenou srílanskou vládou v květnu 2009, jež tuto organizaci výrazně oslabila. Soudní dvůr z toho vyvodil, že Rada byla povinna založit ponechání LTTE na uvedeném seznamu na novějších informacích dokládajících, že nebezpečí zapojení LTTE do teroristických činností nadále trvá (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 26. července 2017, Rada v. LTTE, C‑599/14 P, EU:C:2017:583, bod 55).
101

Na tomto závěru nic nemění to, že podle článku 11 Smlouvy o fungování Evropské unie, musí být požadavky na ochranu životního prostředí zahrnuty do vymezení a provádění politik a činností Unie, včetně společné rybářské politiky. I když Unie musí respektovat toto ustanovení, jedná-li při výkonu své pravomoci, nemění to nic na tom, že politika životního prostředí je výslovně jmenovaná ve Smlouvách jako samostatná pravomoc, a proto v případě, že se hlavní účel a složka určitého opatření týkají této oblasti pravomoci, musí být toto opatření považováno za opatření spadající do uvedené oblasti pravomoci [v tomto smyslu viz posudek 2/00 (Cartagenský protokol o biologické bezpečnosti) ze dne 6. prosince 2001, EU:C:2001:664, body 34 a 42 až 44)].
88

Opačné řešení by mohlo způsobit zásah do zásady účasti zaměstnaných osob pouze na jednom systému sociálního zabezpečení, jakož i do předvídatelnosti použitelného systému, a tudíž i do právní jistoty. V případech, v nichž by totiž bylo obtížné určit použitelný systém, by každá z příslušných institucí obou dotčených členských států mohla mít na újmu dotčených pracovníků za to, že je použitelný její systém sociálního zabezpečení (rozsudky ze dne 26. ledna 2006, Herbosch Kiere, C‑2/05, EU:C:2006:69, bod 25, a ze dne 27. dubna 2017, A‑Rosa Flussschiff, C‑620/15, EU:C:2017:309, bod 42).
39

Maltská republika tvrdí, že odchylný režim se nevztahuje jen na získávání pěnkavovitých pro účely jejich držení v zajetí, ale má také umožnit osobám, které provádějí odchyt živých jedinců, vykonávat legálně svou činnost odchytu a držení v zajetí podle národní tradice, Komise zdůrazňuje, uznání tohoto argumentu by znamenalo, že by bylo kritérium neexistence jiného uspokojivého řešení stanovené v čl. 9 odst. 1 směrnice 2009/147 zbaveno svého smyslu. Přílišné rozšíření působnosti ustanovení týkajícího se odchylky uvedené v tomto ustanovení by ohrozilo systém ochrany zavedený touto směrnicí. Důsledkem toho by bylo, že by neexistovalo žádné jiné uspokojivé řešení, neboť žádné by se nerovnalo odchytu volně žijících ptáků.
7

Článek 250 odst. 1 uvedené směrnice zní: „Každá osoba povinná k dani podá přiznání k dani z přidané hodnoty, které obsahuje všechny údaje potřebné k výpočtu splatné daně a k provedení odpočtu daně, včetně celkové hodnoty plnění vztahujících se k této dani a odpočtu a celkové hodnoty plnění osvobozených od daně, do té míry, do jaké je to nezbytné ke stanovení základu daně.“
41

V případě, že by Soudní dvůr rozhodl, že takové peněžní prostředky v zásadě spadají do působnosti směrnice 97/9, má předkládající soud dále pochybnosti ohledně správného překladu čl. 2 odst. 2 dané směrnice do litevštiny a provedení tohoto ustanovení do zákona o pojištění vkladů a odškodňování investorů.
63

Vzhledem ke všem předcházejícím úvahám je třeba na položenou otázku odpovědět tak, že článek 50 Listiny musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání vnitrostátní právní úpravě, podle níž může být trestní stíhání zahájeno proti osobě za nezaplacení splatné DPH v zákonné lhůtě, ačkoli této osobě již byla za stejné skutky pravomocně uložena správní sankce trestněprávní povahy ve smyslu tohoto článku 50, za podmínky, že tato právní úprava – sleduje cíl obecného zájmu, který může odůvodnit takovou kumulaci stíhání a sankcí, totiž boj proti protiprávním jednáním v oblasti DPH, přičemž tato stíhání a tyto sankce musejí mít komplementární cíle, – obsahuje pravidla zajišťující koordinaci omezující dodatečné zatížení, které pro dotyčné osoby vyplývá ze souběhu těchto řízení, na to, co je přísně nezbytné, a – stanoví pravidla, která umožňují zajistit, aby přísnost všech uložených sankcí byla omezena na to, co je přísně nezbytné ve vztahu k závažnosti dotyčného protiprávního jednání.
38

Z judikatury Soudního dvora totiž plyne, že co se týče možností odchylek stanovených směrnicí 2003/88, zejména pak v jejím článku 17, jakožto výjimek z unijní právní úpravy v oblasti úpravy pracovní doby zavedené danou směrnicí, je třeba je vykládat v tom smyslu, že jejich působnost je omezena na to, co je nezbytně nutné k zachování zájmů, jejichž ochranu zajišťují (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 14. října 2010, Union syndicale Solidaires Isère, C‑428/09, EU:C:2010:612, body 39 a 40).