ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
56.

Z důvodů, které jsem uvedl v bodech 91 až 97 mého souběžného stanoviska ve věci Komise v. Spojené království, připouštím, že členský stát, který má zvláštní vztah s dotčeným ZZÚ, má ve skutečnosti v každém případě obecnou odpovědnost za přijetí veškerých vhodných opatření k tomu, aby zabránil porušování práva EU, která mohou vyplynout z chování (jednání nebo opomenutí jednat) v rámci režimu přidružení, a aby je monitoroval. Nicméně, jak bylo rovněž vysvětleno v uvedeném stanovisku, od tohoto obecného konstatování je stále ještě poměrně dlouhá argumentační cesta k tomu, aby bylo možné (pokud vůbec) dospět k závěru, že tento členský stát je rovněž automaticky finančně odpovědný za jakoukoli částku stanovenou Komisí, která měla být stanovena a poskytnuta jako vlastní zdroje Evropské unie v jiném členském státě. Znamenalo by to automaticky také to, že se Komise může prostřednictvím řízení podle článku 258 SFEU domáhat platby za jakékoli údajné porušení rozhodnutí o ZZÚ od členských států, které mají zvláštní vztah se ZZÚ, a to bez ohledu na povahu tohoto porušení nebo postupy urovnávání sporů stanovené v příslušných režimech přidružení? Vyžadovalo by pak právo EU v zásadě úplné znovuzavedení přímé správy ze strany členského státu, se kterým má „zvláštní vztah“?
61.

Soudní dvůr dále rozhodl, že „v rozsudku [ze dne 19. září 1995,] Rygaard[ ( 41 )], situace, kdy jeden podnik převádí na jiný podnik jedno ze svých rozestavěných děl za účelem jeho dokončení, přičemž se omezuje na poskytnutí tomuto podniku některých pracovníků a materiálu určených k zajištění provedení probíhajících prací, nespadá do působnosti směrnice [77/187]. Tato situace se však liší od situace v projednávané věci, jelikož společnost AMS byla pověřena subdoddávkou kompletních prací. Kromě toho v bodě 21 rozsudku [ze dne 19. září 1995,] Rygaard[ ( 42 )], Soudní dvůr dodal, že převod rozestavěných děl za účelem jejich dokončení by mohl spadat do působnosti [této] směrnice, pokud by převod doprovázel převod organizovaného souboru složek umožňujících pokračovat v činnostech nebo některých činnostech převádějícího podniku. Okolnost, že společnost ACC zadala společnosti AMS subdodavatelské práce pouze ohledně určených vrtných prací, neumožňuje vyloučit použití [uvedené] směrnice, jestliže bylo prokázáno, že v rámci této operace AMS získala od společnosti ACC organizované prostředky, které jí umožňují trvale vykonávat svou vrtnou činnost v uhelných dolech Prince of Wales“ ( 43 ). (neoficiální překlad)
38.

To však není předmětem projednávané věci, přinejmenším nikoli bezprostředně. Skutečnost, že soud uplatnil lhůtu, která v době, kdy rozhodoval, z formálního hlediska ještě nebyla použitelná, má rozhodně trochu „retroaktivní nádech“. Zdá se nicméně, že vzhledem k panující „výkladové různorodosti“ na vnitrostátní úrovni by tento soud každopádně mohl rozhodnout o tom, jaká lhůta se použije, podle svého volného uvážení. Není mi tedy jasné, jak by mohlo být za takové situace vnitrostátnímu soudu vytýkáno, že se rozhodl zohlednit lhůtu stanovenou rozhodnutím vyššího soudu (vydaným právě s cílem sjednotit tuto situaci), a to ani v době, kdy použití takové lhůty ještě nebylo pro tento soud závazné, nicméně mělo se stát závazným v blízké budoucnosti.
33.

Domněnka, že jde o zjevnou chybu v psaní, není podle mého názoru namístě. Především a hlavně z toho důvodu, že lze předpokládat, že předkládající soud sepsal svoji otázku výstižně a svědomitě. Konkrétně pak z toho důvodu, že při dvou příležitostech, v nichž používá slova „gdy“ [písmena b) a c)], tak činí po slovu „tylko“ (pouze, jen), zatímco slovu „gdyż“ v písmenu a) předchází slovo „zawsze“ (pokaždé). Pokud by to byla zjevná chyba v psaní a relevantním slovem v případě písmene a) bylo rovněž „gdy“ (pokud), ptal by se předkládající soud na to, zda sporný model představuje agresivní obchodní praktiku pokaždé, kdy je dána určitá okolnost, což by bylo totéž jako říci pouze v tom případě. Otázka by tudíž byla, proč předkládající soud nepoužívá také v písmenu a) slovo „tylko“ (pouze), jako činí v písmenech b) a c).
110.

Toto ustanovení bylo do směrnice vloženo v průběhu jednání v Radě. Je třeba jej vykládat ve světle obecnější výjimky ze zákazu týkajícího se palných zbraní zařazených do kategorie A stanovené v čl. 6 odst. 2 směrnice 91/477 (v pozměněném znění), který příslušným orgánům umožňuje v jednotlivých případech udělit povolení, „není-li to v rozporu s veřejnou bezpečností a s veřejným pořádkem.“ Mělo se za to, že by mělo být přijato i zvláštní ustanovení pro záložníky, protože dotčené státy budou mít k dispozici existující systém, který jim umožňuje kontrolovat, zda osoby, které mají v držení palné zbraně zařazené do kategorie A, nepředstavují nebezpečí pro veřejnou bezpečnost ( 98 ).
60.

V tomto směru ze žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce vyplývá, že předkládající soud se táže nejprve na to, zda povinnost uvádět zemi původu uložená právní úpravou v oblasti zemědělství má být považována za lex specialis ve vztahu k pravidlu zakazujícímu uvádět v omyl, takže posledně uvedené pravidlo by nebylo použitelné pro účely určení země původu (třetí předběžná otázka). Pokud by Soudní dvůr odpověděl na tuto otázku v tom smyslu, že povinnost uvádět zemi původu uložená právní úpravou v oblasti zemědělství se uplatní současně se zákazem uvádět v omyl, táže se předkládající soud dále na to, zda mohou být připojeny vysvětlující dodatky, aby se zamezilo uvedení spotřebitele v omyl ve smyslu výše uvedených ustanovení (čtvrtá předběžná otázka) ( 27 ).
35.

Tato otázka se týkala investic, které společnost SAT již vynaložila na stavbu dálnice, a investic očekávaných až do roku 2028 a celkové investice, za niž by SAT údajně neobdržela adekvátní náhradu, pokud by koncese skončila v roce 2028. Italská vláda v odpovědi Soudnímu dvoru ze dne 3. října 2018 vysvětlila, že: i) Mezi lety 2009 a 2017 společnost SAT investovala 253,136 milionu eur do dvou úseků dálnice z města Cecina (Rosignano) do města San Pietro in Palazzi a z Tarquina Sud do města Civitavecchia, které byly od té doby uvedeny do provozu. ii) Podle hospodářského a finančního plánu z roku 2011, který se zakládá na smlouvě z roku 2009, měla SAT na dokončení dálnice do roku 2028 investovat 3411,7 milionu eur, z nichž se 253,136 milionu eur uvedených výše vztahovalo na stavební práce plánované na období od roku 2009 do roku 2015. Pokud by smlouva skončila v roce 2028, SAT by v období mezi lety 2028 až 2046 nevydělala plánovaných 1135,7 milionu eur. iii) Podle hospodářského a finančního plánu z roku 2016, který se zakládal na závazcích, které Itálie navrhla Komisi v průběhu postupu před zahájením řízení, měla celková investice společnosti SAT do roku 2023 činit 1400 milionů eur. Jelikož 253,136 milionu eur již bylo investováno, zbývalo investovat ještě 1146,86 milionu eur. Pokud by smlouva skončila v roce 2028, SAT by mezi roky 2028 a 2038 (což je jedno z dat skončení koncese, které Itálie navrhla v průběhu postupu před zahájením řízení) nevydělala plánovaných 505,185 milionu eur ( 15 ).
87.

Tento rozdíl v zacházení založený na kritériu kótování na burze v Amsterodamu je vskutku pozoruhodný. Není totiž jasný důvod, proč by toto kritérium mělo být relevantní pro podřízení SKIPCP méně přísným požadavkům za účelem přístupu k režimu DSKI. Uplatnění takovéhoto kritéria by totiž ve skutečnosti mohlo vést k tomu, že výhoda spočívající v postavení DSKI by byla přístupná přednostně, ne-li výlučně, subjektům-rezidentům, které jsou jediné schopné splnit výše uvedené požadavky, přičemž v podstatě podobné subjekty-nerezidenty zbaví možnosti využít preferenčního daňového režimu. Pokud by tomu tak bylo, pak by předmětná ustanovení představovala omezení ve smyslu bodů 44 a 45 výše.
98.

Zadruhé a obecněji, pokud by zaměstnavatel z hostitelského členského státu mohl přijmout do zaměstnání seniorního přednášejícího z jiného členského státu, pouze pokud by umožňoval naprosto stejné zacházení a započítání zkušeností dosažených v jeho domovském státě, mohlo by to vést k tomu, že takové osoby by byly nakonec „nezaměstnatelné“, protože by byly příliš drahé (pro ten druh práce, o který se ucházejí). To by pravděpodobně nevytvořilo pouze účinnou překážku přeshraniční mobilitě, ale na určité úrovni také sociální (s věkem související) překážku, protože ti starší ze seniorních přednášejících by mohli zjistit, že jejich schopnost pohybu je vážně omezena (s ohledem na jejich „cenu“ na trhu).
122.

Poslední otázka se týká okamžiku, kdy by přednost unijního práva vyvolala výše zmíněný vylučující účinek. S přihlédnutím ke kumulativním požadavkům na rychlé přezkoumání a na dodržení předchozího soudního rozhodnutí obsaženým v čl. 46 odst. 3 směrnice 2013/32 ve spojení s čl. 47 prvním pododstavcem Listiny by okamžik, kdy by se uplatnila výše uvedená pravomoc vnitrostátního soudce, odpovídal situaci, kdy (i) by správní orgán nezohlednil jasné posouzení obsažené ve zrušujícím soudním rozhodnutí, (ii) aniž by tento orgán zohlednil jakékoli nové skutečnosti, které by měl přiměřeně a legitimně zohlednit, čímž by soudní ochranu poskytnutou žalobci zbavil veškerého užitečného účinku.
71.

Nemohu souhlasit s přístupem Komise, podle níž je třeba zmíněný údaj uvést do rámečku c) bodu 1 formuláře uvedeného v příloze k rámcovému rozhodnutí, do části určené pro případ, že je evropský zatýkací rozkaz „vydán za účelem trestního stíhání“ ( 38 ). Tento výklad nepovažuji za správný, neboť ve snaze zohlednit vnitrostátní specifikum, a sice podřízení moci soudu podle belgického práva, opomíjí binární strukturu systému zavedeného rámcovým rozhodnutím, který jednoznačně rozlišuje mezi evropským zatýkacím rozkazem vydaným za účelem trestního stíhání na jedné straně, a evropským zatýkacím rozkazem vydaným za účelem výkonu trestu odnětí svobody nebo ochranného opatření spojeného s odnětím osobní svobody na straně druhé ( 39 ). Takovýto výklad by mohl narušit jasnost a srozumitelnost evropského zatýkacího rozkazu. V důsledku toho by mohly být ohroženy cíle rámcového rozhodnutí, a sice usnadnění postupů předávání prostřednictvím standardizovaného formuláře dostupného na unijní úrovni ( 40 ).
42.

Body odůvodnění směrnice 2006/112 sice neuvádějí důvody, které vedly unijního normotvůrce k tomu, že povolil členským státům, aby uplatňovaly sníženou sazbu na díla uvedená v příloze IX této směrnice. Je však třeba konstatovat, že tato možnost je v souladu s logikou příznivějšího daňového zacházení v této směrnici se zbožím a službami s cílem uspokojit potřeby široké škály kulturních potřeb a zábavy spotřebitelů. Článek 132 odst. 1 písm. n) směrnice 2006/112 zavádí povinné osvobození od daně pro poskytování určitých kulturních služeb a dodání zboží úzce s nimi souvisejícího. Pokud jde o sníženou sazbu, článek 98 směrnice 2006/112 ve spojení s přílohou III této směrnice umožňuje uplatnění takové sazby zejména na dodání knih, novin a časopisů, oprávnění ke vstupu na představení, do divadel, do cirkusů, na trhy a veletrhy, do zábavních parků, na koncerty, do muzeí, do zoologických zahrad, do kin, na výstavy a na podobné kulturní události nebo do podobných kulturních zařízení, zpřístupnění příjmu televizních nebo rozhlasových pořadů, poskytnutí služeb spisovateli, skladateli a výkonnými umělci a jejich autorské odměny.
34.

Rovné nakládání s dávkami, skutečnostmi nebo událostmi, vyžadované článkem 5 nařízení č. 883/2004, může však podle názoru předkládajícího soudu hovořit pro to, že výpočet výše „Kinderbetreuungsgeld“ podmíněného výší příjmu a vyrovnávacího doplatku má vycházet z příjmu M. Mosera dosaženého v Německu. Co se mne týče, tento názor nicméně nesdílím. Mám za to, že odůvodnění uvedené v rozsudku ze dne 15. prosince 2011 ve věci Bergström ve skutečnosti věc neřeší. Jakýkoliv jiný závěr by se rovnal popření smyslu tohoto dřívějšího rozsudku bez jakéhokoliv právního či skutkového podkladu ( 6 ).
33.

Konečně souhlasím s Tribunálem, že žaloba na neplatnost a žaloba na náhradu škody představují samostatné procesní prostředky a případné zrušení aktu nepředstavuje dostatečný důkaz o dostatečně závažném porušení unijního práva ( 42 ). V konkrétním případě, který je nyní předmětem přezkumu Soudního dvora, si však kladu otázku, zda by takováto samostatnost mohla zajít až tak daleko, že by bylo a posteriori přezkoumáno zjištění, které vedlo ke zrušení. Jinak řečeno, zatímco ve věci T‑562/10 Tribunál zrušil jedno ze dvou sporných opatření z důvodu porušení povinnosti uvést odůvodnění, zdá se, že Radě bylo v rámci žaloby na náhradu škody umožněno a posteriori zhojit původní protiprávnost způsobem, který v konečném důsledku neutralizuje účinky zrušení za účelem náhrady škody. Nejde již jen o ověření, zda protiprávnost zjištěná v rámci řízení o žalobě na neplatnost představuje dostatečně závažné porušení unijního práva, nýbrž o přezkoumání samotného zjištění této protiprávnosti, které by se tedy mohlo v rámci řízení o žalobě na náhradu škody „vytratit“. Přitom i v případě neexistence závažných obtíží, kterých se dovolává Rada, a rizika narušení účinnosti SZBP ( 43 ) si rovněž kladu otázku, zda v případě, že by v oblasti omezujících opatření byl Radě vyslán signál, že bez ohledu na podmínky jejího protiprávního jednání, bude vždy mít možnost odůvodnit ex post své akty, by nedošlo k vychýlení váhy ve prospěch tohoto orgánu na úkor práv jednotlivců ( 44 ) a nebylo by s to podpořit politiku preventivního zařazování na seznamy bez skutečných nebo vážných důvodů, jelikož pouze takové jednání, které je nejen závažné, ale velmi závažné, by mohlo vést jak ke zrušení aktu, tak ke vzniku odpovědnosti Unie.
24.

Předkládající soud se tedy táže, zda je slučitelné se směrnicí 2009/103 to, že pojištění motorových vozidel kryje nehodu, do níž bylo zapojeno vozidlo, jehož motor byl vypnutý a které bylo zaparkováno v garáži rodinného domu, aniž existuje souvislost s provozem a aniž toto vozidlo představuje riziko pro účastníky silničního provozu. Tato situace by mohla spadat spíše pod odpovědnost vlastníka potenciálně nebezpečné věci.
10.

Článek 61 stanoví: „Odchylně od článku 60, je-li zboží, které se nenachází ve volném oběhu, propuštěno při vstupu do Společenství do některého z režimů nebo dostane-li se do některé ze situací uvedených v článku 156 nebo je-li propuštěno do režimu dočasného použití s úplným osvobozením od daní při dovozu anebo do režimu vnějšího tranzitu, je místem dovozu členský stát, na jehož území se na toto zboží tyto režimy nebo situace přestanou vztahovat. Obdobně je-li zboží, které se nachází ve volném oběhu, propuštěno při vstupu do Společenství do některého z režimů nebo dostane-li se do některé ze situací uvedených v článcích 276 a 277, je místem dovozu členský stát, na jehož území se na toto zboží tyto režimy nebo situace přestanou vztahovat.“
2.

Poté, co britské úřady odmítly povolení udělit, proti čemuž nezletilá podala příslušné opravné prostředky, se Supreme Court of the United Kingdom (Nejvyšší soud, Spojené království) v podstatě táže Soudního dvora, zda směrnice 2004/38/ES ( 3 ) umožňuje posuzovat ji jako „potomka v přímé linii“ těch, kdo ji dostali do opatrovnictví podle institutu kafala. Pokud by tomu tak bylo, usnadnilo by to její začlenění do rodiny v členském státě, kde pobývají opatrovníci.
„1)

Je třeba vykládat článek 87 odst. 8 [nařízení č. 883/2004] tak, že má-li osoba, která před 1. květnem 2010 začala vykonávat závislou činnost v Lucembursku a samostatně výdělečnou činnost v Belgii, podléhat právním předpisům podle [nařízení č. 883/2004], musí o to výslovně požádat, ačkoliv před 1. květnem 2010 nespadala do belgického systému sociálního zabezpečení a belgické právní předpisy o sociálním zabezpečení pro osoby samostatně výdělečné činné vůči ní byly uplatněny pouze se zpětnou účinností až poté, co uplynula lhůta tří měsíců s počátkem 1. května 2010?
23.

Předkládající soud vyjadřuje pochybnosti ohledně slučitelnosti názoru Tribunal Supremo (Nejvyšší soud) s unijním právem. V tomto ohledu nejprve uvedl, že průzkum ohledně pracovní síly ve Španělsku uskutečněný v roce 2016 ukázal, že 53,7 % přesčasových hodin není evidováno. Navíc dvě zprávy (ze dne 31. července 2014 a 1. března 2016) španělského generálního ředitelství pro zaměstnanost ministerstva práce a sociálních věcí potvrdily, že za účelem ověření toho, zda byly odpracovány přesčasové hodiny, je nezbytné znát přesný počet odpracovaných hodin; to vysvětluje, proč inspektoráty práce požádaly o zavedení systému evidence denní pracovní doby, neboť jde o jediný prostředek, který dokáže ověřit případné překročení maximálních limitů stanovených pro referenční období. Předkládající soud rovněž poukazuje na to, že výklad španělského práva přijatý Tribunal Supremo (Nejvyšší soud) by v praxi vedl k tomu, že pracovníci by nedisponovali důkazním prostředkem nezbytným k prokázání výkonu práce nad rámec běžné pracovní doby a jejich zástupci by neměli k dispozici prostředky nezbytné k ověření dodržování pravidel, což by vedlo k tomu, že kontrola dodržování pracovní doby a doby odpočinku by byla ponechána pouze na libovůli zaměstnavatele.
93.

Zatřetí si dovoluji uvést poněkud okrajovou, ale stále relevantní poznámku, a sice že takovéto ex tunc odnětí právního základu pro přijetí uchazeče do zaměstnání (a pro smlouvu na dobu určitou) by mělo problematické praktické následky jak pro přijaté uchazeče, tak pro správní orgán. Jelikož zrušení má zpětné účinky, všechna následná opatření týkající se uchazečů přijatých do zaměstnání je nutno považovat za neplatná. Co by se v takovém případě stalo s platy, sociálními dávkami, daněmi, jakož i případnými rozhodnutími/správními akty vydanými těmito zaměstnanými uchazeči v jejich funkci smluvních zaměstnanců F4E? Pokud jde například o jejich platy, byly by všechny částky, které jim F4E zaplatila, považovány za bezdůvodné obohacení (platby přijaté bez platného právního základu)? Pokud by nebylo vše shora uvedené vyřešeno smírnou cestou a v tichosti, musela by následně každá soukromá osoba druhou stranu žalovat?
7.

Článek 30 dále stanoví: „1. Nemůže-li být celní hodnota určena podle článku 29, určí se postupně podle odst. 2 písm. a), b), c) a d), a to podle prvního z těchto písmen, podle něhož ji lze určit, s tím, že pořadí použití písmen c) a d) lze na žádost deklaranta obrátit; pouze tehdy, nelze-li celní hodnotu určit podle určitého písmene, lze použít dalšího písmene v pořadí podle tohoto odstavce. 2. Celní hodnotou určenou podle tohoto článku je: a) hodnota transakce u stejného zboží prodávaného pro vývoz do [Evropské unie] a vyváženého ve stejnou dobu nebo přibližně ve stejnou dobu jako zboží, které je hodnoceno; b) hodnota transakce u podobného zboží prodávaného pro vývoz do [Evropské unie] a vyváženého ve stejnou dobu nebo přibližně ve stejnou dobu jako zboží, které je hodnoceno; c) hodnota založená na jednotkové ceně, za kterou se dovážené zboží nebo ( 3 ) stejné nebo podobné zboží prodává v [Evropské unii] v největším úhrnném množství osobám, které nejsou ve spojení s prodávajícími; d) hodnota vypočtená jako součet – nákladů na materiál a výrobu nebo jiné zpracování, které jsou vynaloženy na produkci dováženého zboží, nebo hodnoty těchto položek, – částky pro zisk a všeobecné výdaje ve výši, kterou producenti v zemi vývozu obvykle zahrnují do prodejů zboží téže povahy nebo téhož druhu jako hodnocené zboží určené k vývozu do [Evropské unie], – nákladů na všechny položky uvedené v čl. 32 odst. 1 písm. e) nebo jejich hodnoty. […]“
38.

Tato skutečnost sama o sobě podle mého názoru jednoznačně nasvědčuje tomu, že výklad tohoto ustanovení, který uplatnily francouzské daňové orgány ( 17 ), nemůže být správný. Přestože je nárok na odpočet základní zásadou celého systému DPH, tento výklad by, pokud by byl správný, znamenal, že by nárok osoby povinné k dani na odpočet v tomto ohledu zcela závisel na jednání třetích osob, ačkoli ne všechny z nich by byly schopny na takovou žádost odpovědět v této relativně krátké lhůtě. Stejně tak by bylo zjevně nepřiměřené, pokud by nesplnění povinnosti poskytnout požadované údaje ve lhůtě stanovené v článku 20 odst. 2 této směrnice třetí osobou, jakou jsou například daňové orgány členského státu usazení, mohlo vést k zániku nároku osoby povinné k dani na vrácení daně.
97.

Z žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce předložené Amtsgericht Norderstedt (okresní soud v Norderstedtu) nejsou zřejmé všechny podrobnosti jednání mezi spotřebitelem a prodávajícím. Zdá se však, že smluvní strany nejednaly o tom, kde by mělo být zboží zpřístupněno pro účely jeho uvedení do stavu souladu. Z informací ve spisu plyne, že spotřebitel pouze požádal, aby bylo dané spotřební zboží uvedeno do stavu souladu v místě jeho bydliště. Na druhou stranu prodávající uvedl, že předmětné spotřební zboží mělo být zpřístupněno v místě jeho podnikání poprvé až v řízení u předkládajícího soudu.
26.

Ve skutečnosti by byl takový přístup příliš povrchní. Tato žádost o rozhodnutí o předběžné otázce naopak vyžaduje hlubší rozbor pojmu „odpad“ a zvláště podmínek vzniku stavu, kdy odpad přestává být odpadem. V souladu se směrnicí o odpadech by totiž nebylo, kdyby bylo s určitou látkou nebo předmětem i nadále nakládáno jako s odpadem, ačkoli by jím podle této směrnice již nebyl. Naopak musí být nalezena spravedlivá rovnováha mezi cíli směrnice o odpadech, a to mezi zajištěním vysoké úrovně ochrany na jedné straně a využitím odpadů k výrobě užitečných produktů, je-li to možné.
59.

Možnost rozdělit přihlášku na část, která nebyla podána v dobré víře, a část, která v dobré víře podána byla, by navíc vedlo k tomu, že by byly ochranné známky přihlašovány pro širší okruh výrobků a služeb, než by odpovídalo skutečným záměrům přihlašovatele ohledně používání dané ochranné známky. Majitel ochranné známky, kterou fakticky používá, by se nemusel obávat nepříznivých následků, pokud by vyšlo najevo, že známka nebyla přihlášena v dobré víře. Prohlášení, které učinil J. Nadal Esteban během ústního jednání, toto nebezpečí potvrzuje: Tvrdí totiž, že spornou ochrannou známku přihlásil pro třídy 25 a 35 jen proto, že za tuto přihlášku nemusel platit žádné poplatky navíc. Jistě by tak neučinil, pokud by věděl, že by v případě, kdyby vyšlo najevo, že přihlášku ve vztahu k těmto třídám nepodal v dobré víře, byla zároveň zneplatněna i jeho přihláška pro třídu 39.
33.

Zaprvé, původní řízení se týká odvolání celních orgánů proti rozhodnutí Gerechtshof Amsterdam (odvolací soud v Amsterodamu). V rozsudku napadeném v rámci původního řízení soud konstatoval, že volba společnosti CEVA Freight ohledně ceny mediálních přehrávačů uvedené v celním prohlášení pro účely určení celní hodnoty nemůže být oddělena od chyby týkající se celního sazebního zařazení uvedeného zboží ( 19 ). To mě vede k myšlence, že počáteční chyba týkající se sazebního zařazení předmětného zboží je neoddělitelně spjata s hodnotou, kterou společnost CEVA Freight připisuje mediálním přehrávačům. Na jednání bylo uznáno, že pokud sazební zařazení vedlo k výsledné sazbě cla 0 %, celní hodnota dovezeného zboží nebyla podstatná. Jestliže však sazební zařazení vede k povinnosti zaplatit clo se sazbou 13,9 %, nabývají tyto faktory (cena a celní hodnota) zásadního významu. Nezohlednění změny okolností poté, co celní orgány revidovaly sazební zařazení, by zabránilo společnosti CEVA Freight v tom, aby uvedla zvažovanou, a nikoliv libovolnou hodnotu předmětného zboží. Mám proto za to, že počáteční chyba v sazebním zařazení a hodnocení předmětného zboží představují nedělitelný celek. Posouzení každého tohoto aspektu samostatně by bylo nepřirozené a v rozporu s cílem zohledňovat skutečnou situaci, který se celní kodex snaží zakotvit v oblasti určování hodnoty ( 20 ).
64.

Zadruhé, Soudní dvůr nedávno konstatoval, že ustanovení čl. 12 odst. 1 písm. a) a čl. 135 odst. 1 písm. j) směrnice o DPH, „posuzována ve vzájemné souvislosti, rozlišují, zda jde o stávající, či novou budovu, přičemž prodej stávající nemovitosti v zásadě nepodléhá DPH“ ( 25 ). V tomto ohledu si kladu otázku, zda by v případě, že by měl být prodej parcely s původní budovou, která by mohla být okamžitě hospodářsky využívána, klasifikován jako prodej stavebního pozemku, nevznikly za této situace další otázky vyplývající ze zásady daňové neutrality. Obdobné transakce by pak totiž byly předmětem DPH, nebo by naopak byly osvobozeny od DPH pouze na základě deklarovaného záměru stran co do budoucího osudu budovy, bez ohledu na její fyzický vzhled.