ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Pokud jde o vážení dotčených zájmů v rámci návrhu na odklad vykonatelnosti rozsudku Tribunálu v řízení o předběžném opatření zahájeném v rámci kasačního opravného prostředku proti tomuto rozsudku, skutečnost, že by společnost byla připravena o možnost dosáhnout okamžitého výkonu uvedeného rozsudku Tribunálu ukládajícího unijnímu orgánu uhradit této společnosti částky navýšené o úroky z prodlení, a tedy získat bez prodlení dotčené částky, nemůže s konečnou platností upřít této společnosti, ani případně jejím věřitelům, práva v případě, že by kasační opravný prostředek byl následně zamítnut. Kromě toho se platba úroků z prodlení z jistiny považuje za případnou náhradu újmy související s prodlením při výkonu rozsudku. Jak bylo naproti tomu konstatováno, okamžitý výkon by mohl vést k nenapravitelné újmě pro finanční zájmy Unie bráněné Komisí. Navrhovaný odklad vykonatelnosti je tedy nezbytný k zajištění užitečného účinku tohoto posledně uvedeného rozsudku, pokud by zrušil napadený rozsudek.

(viz body 37, 38)
1.

Daňová ustanovení — Harmonizace právních předpisů — Zdanění energetických produktů a elektřiny — Směrnice 2003/96 — Článek 2 odst. 3 druhý pododstavec — Působnost — Přísady do pohonných hmot zařazené do čísla 3811 kombinované nomenklatury — Zahrnutí (Směrnice Rady 2003/96, čl. 2 odst. 3 druhý pododstavec) (viz body 28–31, výrok 1)
(viz body 16, 17)

Skutečnost, že je předmětem návrhu na předběžné opatření podaného v rámci kasačního opravného prostředku týkajícího se rozsudku Tribunálu, který zamítl žalobu na neplatnost směřující proti rozhodnutí Komise konstatujícímu neslučitelnost státní podpory s vnitřním trhem a nařizujícímu její navrácení, odklad vykonatelnosti uvedeného rozhodnutí, což tak jde nad rámec odkladu vykonatelnosti napadeného rozsudku, nezpůsobuje, že by uvedený návrh na předběžné opatření byl nepřípustný.

(viz bod 19)

Viz znění rozhodnutí.

Podmínka týkající se existence fumus boni juris je splněna, pokud ve fázi řízení o předběžném opatření existuje zásadní právní či skutkový spor, jehož řešení není bez dalšího jasné, takže žaloba ve věci samé prima facie nepostrádá relevantní opodstatnění. Vzhledem k tomu, že účelem řízení o předběžném opatření je zaručit plnou účinnost budoucího konečného rozhodnutí, aby bylo zabráněno mezeře v právní ochraně zajišťované Soudním dvorem, musí se soudce rozhodující o předběžném opatření omezit na posouzení „prima facie“ opodstatněnosti důvodů uplatněných v rámci sporu ve věci samé za účelem prokázání, zda existuje dostatečně vysoká pravděpodobnost úspěchu žaloby ve věci samé.

Pokud jde o návrh na předběžné opatření podaný v rámci kasačního opravného prostředku týkajícího se rozsudku Tribunálu, který zamítl žalobu na neplatnost směřující proti rozhodnutí Komise konstatujícímu neslučitelnost státní podpory s vnitřním trhem a nařizujícímu její navrácení, okolnost, že uvedený návrh na předběžné opatření směřuje k nařízení odkladu vykonatelnosti sporného rozhodnutí, a nikoli k nařízení odkladu vykonatelnosti napadeného rozsudku, má důsledky pro posouzení existence fumus boni juris.

Jakkoli závažné mohou být důvody a argumenty uplatněné proti napadenému rozsudku, nemusí totiž stačit na to, aby z právního hlediska odůvodňovaly samy o sobě odklad vykonatelnosti rozhodnutí napadeného u Tribunálu. Navrhovatel by k prokázání, že je splněna podmínka týkající se fumus boni juris, musel kromě toho úspěšně doložit, že důvody a argumenty uplatněné proti legalitě uvedeného rozhodnutí u Tribunálu mohou odůvodnit nařízení požadovaného odkladu vykonatelnosti, a to bez ohledu na skutečnost, že je unijní soud již přezkoumal a rozhodl, že jsou neopodstatněné.

(viz body 20–22, 24)
Usnesení Soudního dvora (desátého senátu) ze dne 16. července 2015 – P

(Věc C‑507/14) ( 1 )

„Řízení o předběžné otázce — Článek 99 jednacího řádu Soudního dvora — Neexistence rozumné pochybnosti — Příslušnost v občanských věcech — Nařízení (ES) č. 2201/2003 — Článek 16 odst. 1 písm. a) — Určení data zahájení soudního řízení — Návrh na přerušení řízení — Neexistence vlivu“

1. Předběžné otázky — Odpověď, o níž nelze rozumně pochybovat — Použití článku 99 jednacího řádu (Článek 267 SFEU; jednací řád Soudního dvora článek 99) (viz body 28, 29)

2. Soudní spolupráce v občanských věcech — Příslušnost a uznávání a výkon rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti — Nařízení č. 2201/2003 — Datum zahájení řízení u soudu — Datum podání návrhu na zahájení řízení nebo rovnocenného návrhu k uvedenému soudu — Přerušení řízení na návrh účastníka, na jehož návrh bylo zahájeno, a před oznámením řízení žalovanému — Neexistence vlivu — Podmínka [Nařízení Rady č. 2201/2003, čl. 16 odst. 1 písm. a)] (viz body 30-34, 37, 39-41, 43 a výrok)

3. Předběžné otázky — Pravomoc Soudního dvora — Meze — Pravomoc vnitrostátního soudu — Prokázání a posouzení skutkových okolností sporu — Použití ustanovení vyložených Soudním dvorem (Článek 267 SFEU) (viz bod 42)

Výrok

Článek 16 odst. 1 písm. a) nařízení Rady (ES) č. 2201/2003 ze dne 27. listopadu 2003 o příslušnosti a uznávání a výkonu rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti a o zrušení nařízení (ES) č. 1347/2000 musí být vykládán v tom smyslu, že se má za to, že soudní řízení bylo zahájeno k datu, kdy byl dotčenému soudu podán návrh na zahájení řízení či rovnocenný dokument, i když bylo řízení mezitím na návrh žalobce přerušeno, aniž by uvedené řízení bylo oznámeno žalované straně, a aniž by žalovaná strana o něm věděla či se jej jakkoli účastnila, pokud žalobce následně nezanedbal přijetí opatření, která měl přijmout, aby byl akt oznámen či sdělen žalovanému.

( 1 ) – Úř. věst. C 65, 23.2.2015.
2)

Články 49 SFEU a 56 SFEU musí být vykládány v tom smyslu, že brání takovému vnitrostátnímu omezujícímu ustanovení, jako je ustanovení dotčené v původním řízení, které ukládá koncesionáři hazardních her, aby bezúplatně převedl užívací právo k vlastněnému hmotnému a nehmotnému majetku, který tvoří síť provozování her a přijímání sázek, v případě ukončení činnosti z důvodu uplynutí doby platnosti koncese, jestliže toto omezení překračuje meze toho, co je nezbytné k dosažení cíle skutečně sledovaného tímto ustanovením, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu.
(viz bod 23)

Viz znění rozhodnutí.

(viz bod 24)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 26, 27)

Viz znění rozhodnutí.

Článek 7 odst. 1 směrnice 93/13 o nepřiměřených podmínkách [zneužívajících klauzulích] ve spotřebitelských smlouvách musí být vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, která neumožňuje soudu projednávajícímu individuální žalobu spotřebitele na určení zneužívajícího charakteru klauzule ve smlouvě, kterou je spotřebitel vázán vůči prodávajícímu nebo poskytovateli, přijmout z úřední povinnosti, na tak dlouho, jak považuje za užitečné, předběžná opatření do doby, než bude pravomocně rozhodnuto o projednávané kolektivní žalobě, jejíž řešení může být použito u individuální žaloby, pokud jsou taková opatření nezbytná k zajištění plného účinku soudního rozhodnutí o existenci práv uplatňovaných spotřebitelem na základě směrnice 93/13, které má být vydáno.

Bez možnosti pro rozhodující soud nařídit z úřední povinnosti předběžná opatření v případech, kdy spotřebitel v rámci individuální žaloby nenavrhl taková opatření k pozastavení uplatňování klauzule o minimálním úroku do doby, než bude pravomocně rozhodnuto o projednávané kolektivní žalobě, totiž nemůže tento soud zabránit tomu, aby tento spotřebitel v průběhu soudního řízení, jehož délka může být značná, platil vyšší měsíční splátky, než by skutečně musel, kdyby dotčená klauzule musela být vyloučena. To platí tím spíše, pokud existuje skutečné a bezprostřední riziko, že platební schopnost uvedeného spotřebitele bude mezitím ohrožena a finanční instituce zahájí výkon rozhodnutí týkající se nemovitosti zatížené hypotékou s cílem dosáhnout zabavením obydlí spotřebitele a jeho rodiny zaplacení případně dlužných částek.

(viz body 35, 37 a výrok)
29

Tento soud tak především neposkytuje žádné údaje o povaze sociálních dávek požadovaných žalobkyněmi v původním řízení, které by umožňovaly určit, zda tyto dávky spadají do působnosti ustanovení unijního práva zakazujících diskriminaci. V tomto kontextu neposkytuje předkládající soud údaje, které by dostačovaly k určení konkrétní situace, v níž se nachází A.-M. Talasca a její dcera, aby umožnil Soudnímu dvoru provést srovnání s jinými osobami, které mají na uvedené sociální dávky nárok.
33

Je třeba poukázat na to, že v bodě 36 napadeného rozsudku Tribunál uvedl: „[...] V tomto ohledu z preambule základního nařízení, a konkrétně z bodu [5] jeho odůvodnění, vyplývá, že účelem uvedeného nařízení je zejména provedení nových a podrobných pravidel obsažených v antidumpingové dohodě, mezi která patří zejména pravidla týkající se výpočtu dumpingového rozpětí, do práva Společenství, a to za účelem zajištění vhodného a transparentního používání uvedených pravidel. Je tedy nesporné, že Společenství přijalo základní nařízení za účelem splnění svých mezinárodních povinností vyplývajících z antidumpingové dohody (viz rozsudek Soudního dvora Petrotub a Republica, C‑76/00 P, EU:C:2003:4, body 53 až 56 a citovaná judikatura), a to provedením čl. 18 odst. 4 této dohody (rozsudek Tribunálu Chiquita Brands a další v. Komise, T‑19/01, EU:T:2005:31, bod 160). Kromě toho Společenství zamýšlelo prostřednictvím článku 2 základního nařízení nazvaného „Zjištění dumpingu“ provést zvláštní povinnosti vyplývající z článku 2 této dohody, který se rovněž týká zjištění dumpingu.“
10

Je pravda, že z ustálené judikatury Soudního dvora vyplývá, že velké množství osob nebo právních situací, jež mohou být potenciálně dotčeny rozhodnutím, které předkládající soud vydá poté, co Soudnímu dvoru položil předběžnou otázku, nepředstavuje jako takové výjimečnou okolnost, jež by odůvodňovala projednání věci ve zrychleném řízení (viz zejména usnesení předsedy Soudního dvora KÖGÁZ a další, C‑283/06 a C‑312/06, EU:C:2006:602, bod 9; Plantanol, C‑201/08, EU:C:2008:385, bod 10, jakož i Abdullahi, C‑394/12, EU:C:2012:623, bod 11).
7

K odůvodnění své žádosti předkládající soud uvedl, že pokud by Soudní dvůr na předběžnou otázku odpověděl kladně, nemohl by být G. trestně odpovědný za skutky, které jsou mu kladeny za vinu, a byl by tedy držen ve vazbě neprávem.
40

Konečně v rozsahu, v němž společnost ANKO tvrdí, že nese riziko, že utrpí nenapravitelnou újmu v případě, že nedojde k okamžitému výkonu napadeného rozsudku, jelikož bude připravena o cenné peněžní prostředky v období zásadním pro její životaschopnost, z přezkumu podmínky týkající se naléhavosti, jenž byl učiněn v bodech 23 až 35 tohoto usnesení, sice vyplývá, že společnost ANKO je v situaci blízké úpadku, takže toto tvrzení je do jisté míry věrohodné. Nelze z něj však vyvodit, že zájem společnosti ANKO na okamžitém výkonu napadeného rozsudku, který by jí měl umožnit získat částku představující podle jejích tvrzení pouze cca 1 % jejího obratu realizovaného v dotčeném období, by měl převážit nad zájmem souvisejícím s ochranou financí Unie bráněným Komisí. Právě z důvodu tíživé finanční situace společnosti ANKO, která byla konstatována v tomto usnesení, musí totiž převážit zájem Unie na tom, aby veřejné finanční prostředky nebyly vyplaceny společnosti, která vykazuje značné riziko, že je nebude schopna vrátit spolu s úroky z prodlení v případě, že by jí to uložil rozsudek, kterým bude ukončeno řízení o kasačním opravném prostředku, či případný následný rozsudek Tribunálu.
7

Komise rozhodnutím ze dne 27. ledna 2010 (Úř. věst. C 72, s. 12) zahájila formální vyšetřovací řízení stanovené v čl. 108 odst. 2 SFEU ve věci C 3/10 (ex NN 39/09), týkající se vyrovnávacích plateb uhrazených ELGA během let 2008 a 2009 (dále jen „dotčené podpory“). Dne 7. prosince 2011 Komise přijala sporné rozhodnutí.
9

Společnost Condor k odůvodnění svého odmítnutí vyhovět žádosti o náhradu škody podané paními Siewert na základě judikatury Soudního dvora vykládané ve spojení s čl. 5 odst. 3 a článkem 7 nařízení č. 261/2004 tvrdí, že toto zpoždění vzniklo v důsledku škod, ke kterým došlo předchozího dne na letišti v Stuttgartu na letadle, jež mělo provést dotčený let. Podle tvrzení této společnosti narazily do tohoto letadla mobilní nástupní schůdky, čímž došlo ke strukturálnímu poškození jednoho křídla, takže uvedené letadlo bylo nutné nahradit. Společnost Condor má tudíž za to, že se jednalo o „mimořádné okolnosti“ ve smyslu čl. 5 odst. 3 nařízení č. 261/2004, takže není povinna nahradit škodu.
20

Pokud by bývala takováto souvislost uvedena, například souvislost s přílohou 2 nebo 4 smlouvy, o kterou se jedná ve věci v původním řízení – což však je předpoklad, který nelze na základě předkládacího rozhodnutí přijmout – byla by dána příslušnost předkládajícího soudu v souladu se zásadou uznání autonomie vůle stran, co se týče určení soudní příslušnosti, a jediným použitelným právem by bylo právo švýcarské.
23

Dále má za to, že v případě, že nápoj „Quelly Vita 10“ nespadá do podpoložky 2202 10 00 KN, vyvstává otázka, zda by měl být zařazen do kódu TARIC 2202 90 10 nebo do kódu TARIC 2202 90 10 19.
10

Corte dei Conti, sezione giurisdizionale per la Regione Puglia odkazuje v tomto ohledu na judikaturu Corte costituzionale. Corte costituzionale, jenž byl dotazován na základě usnesení Corte dei Conti, sezione giurisdizionale per la Regione Puglia, Corte dei Conti, a usnesení sezione giurisdizionale per la Regione Siciliana, ve svém rozsudku č. 74 ze dne 12. března 2008 rozhodl, že položené otázky týkající se ústavnosti jediného článku, odst. 774 zákona č. 296/2006 nebyly opodstatněné. Corte costituzionale navíc v rozsudku č. 1 ze dne 5. ledna 2011 ve věci zákona č. 335/1995 rozhodl, že se zásada ochrany legitimního očekávání nevztahuje na právní vztahy týkající se veřejných a soukromých starobních důchodů. Přijetím zákona č. 335/1995 zákonodárce zamýšlel dosáhnout harmonizace soukromého a veřejného důchodového systému, jež měla strukturální účinky na veřejné výdaje a vyrovnanost rozpočtu, a zajistit dodržení povinností vyplývajících z práva Společenství spojených s paktem hospodářské a finanční stability.
12

Poté, co Tribunál zamítl druhý žalobní důvod uplatněný společností Gamesa, sporné rozhodnutí zrušil, jelikož vyhověl prvnímu žalobnímu důvodu, a to proto, že uvedený odvolací senát vycházel z nesprávného pojetí povahy a vlastností sporné ochranné známky a dopustil se nesprávného posouzení skutkového stavu, když měl za to, že sporná ochranná známka není ochrannou známkou tvořenou barvou, nýbrž dvojrozměrnou obrazovou ochrannou známkou skládající se z barev. Vzhledem k tomu, že Tribunál konstatoval, že došlo k tomuto nesprávnému posouzení skutkového stavu, týkajícímu se povahy sporné ochranné známky, nezabýval se její rozlišovací způsobilostí.
25

V soudním přezkumu podmínek uvedených v předchozím bodě je namístě přiznat normotvůrci Unie širokou posuzovací pravomoc v oblasti, která s sebou z jeho strany nese volby politické, ekonomické nebo sociální povahy a v níž má provést komplexní posouzení. Soudní dvůr tak při soudním přezkumu výkonu takové pravomoci nemůže posouzení, které provedl unijní normotvůrce, nahradit vlastním posouzením. Mohl by toliko určit, že normotvůrcova volba je vadná, pokud by se jevila jako zjevně nesprávná nebo pokud by byly obtíže, které z ní plynou pro určité hospodářské subjekty, neúměrné výhodám, které jinak přináší (viz rozsudek Billerud Karlsborg a Billerud Skärblacka, C‑203/12, EU:C:2013:664, bod 35 a citovaná judikatura).
25

Předkládající soud má za to, že jednání vytýkané společnosti Wheeltrims představuje porušení práv z ochranné známky Ford, které se nezakládá na žádném z důvodů stanovených v článku 21 CPI či článku 12 nařízení č. 207/2009. Uvedený soud v tomto ohledu odkazuje na rozsudek The Gillette Company a Gillette Group Finland Oy (C‑228/03, EU:C:2005:177) a má za to, že užívání ochranné známky Ford společností Wheeltrims není nezbytné k označení účelu dotčených krytů kol nebo jejich kompatibility s výrobky „Ford“ ve smyslu tohoto rozsudku.
13

Soudní dvůr již ve svém rozsudku Sánchez Morcillo a Abril García (C‑169/14, EU:C:2014:2099) vyložil čl. 7 odst. 1 směrnice 93/13 ve spojení s článkem 47 Listiny v rámci stejného sporu, jako je spor, jenž je předmětem původního řízení. Skutkový základ sporu v původním řízení byl v bodech 13 až 18 uvedeného rozsudku popsán následovně. „13 Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že žalobci v původním řízení podepsali dne 9. června 2003 s Banco Bilbao notářský zápis o půjčce ve výši 300500 eur zajištěné zástavním právem k nemovitosti určené k jejich bydlení. 14 Tato částka měla být splacena do 30. června 2028 v 360 měsíčních splátkách. V případě, že by dlužníci svůj závazek neplnili, byla Banco Bilbao oprávněna po nich požadovat předčasné splacení půjčky. Článek 6a smlouvy o půjčce stanovoval úrok z prodlení na 19 % p. a., přičemž zákonná úroková míra platná v dotyčném období ve Španělsku činila 4 % p. a. 15 Vzhledem k tomu, že žalobci v původním řízení neplnili svou povinnost platit měsíční splátky této půjčky, požádala Banco Bilbao dne 15. dubna 2011 o splacení celého úvěru včetně běžných úroků a úroků z prodlení a navrhla nucený prodej nemovitosti zatížené hypotékou ve svůj prospěch. 16 Po zahájení řízení o výkonu rozhodnutí týkajícího se nemovitosti zatížené hypotékou podali žalobci v původním řízení proti tomuto řízení námitku [kterou tvrdily nedostatečnost předloženého titulu a nepříslušnost soudu], která byla dne 19. června 2013 rozhodnutím Juzgado de Primera Instancia no 3 de Castellón (soud prvního stupně č. 3 v Castellónu) zamítnuta. Žalobci v původním řízení poté podali proti tomuto rozhodnutí odvolání, které bylo prohlášeno za přípustné a postoupeno Audiencia Provincial de Castellón (provinční soud v Castellónu). 17 Předkládající soud uvádí, že ačkoliv španělské občanské soudní řízení umožňuje podat odvolání proti rozhodnutí, které vyhovuje námitce podané dlužníkem, a ukončuje tak výkon rozhodnutí týkajícího se nemovitosti zatížené hypotékou, neumožňuje naproti tomu dlužníkovi, jehož námitka byla zamítnuta, podat odvolání proti rozhodnutí soudu prvního stupně, kterým se nařizuje pokračovat v nuceném výkonu rozhodnutí. 18 Předkládající soud má pochybnosti o tom, zda je tato vnitrostátní právní úprava slučitelná s cílem ochrany spotřebitele, který sleduje směrnice 93/13, jakož i s právem na účinný opravný prostředek, jak je zakotveno v článku 47 Listiny. Tento soud upřesňuje, že dostupnost odvolání dlužníkům může být o to více rozhodující, že některé klauzule úvěrové smlouvy dotčené v původním řízení by mohly být považovány za ‚zneužívající‘ ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice 93/13.“
54

Pokud jde o přijímající subjekt, přísluší mu, aby efektivně doručil písemnost adresátovi, jak stanoví článek 7 nařízení č. 1393/2007. V tomto kontextu tento subjekt musí jednak informovat odesílající subjekt o všech relevantních skutečnostech této operace, přičemž zašle jednotný formulář uvedený v příloze I tohoto nařízení, a jednak musí v souladu s čl. 8 odst. 1 tohoto nařízení oznámit adresátovi, že může odmítnout přijmout písemnost, pokud není vyhotovena nebo přeložena do jednoho z jazyků uvedených v tomto ustanovení, a sice buď do jazyka, kterému dotyčný rozumí, nebo do úředního jazyka přijímajícího členského státu, nebo případně do jednoho z úředních jazyků místa, kde je třeba doručení provést, což jsou jazyky, o nichž se má za to, že je adresát ovládá. Pokud adresát písemnost skutečně odmítne přijmout, přijímajícímu subjektu přísluší kromě toho na základě čl. 8 odst. 2 a 3 uvedeného nařízení o tom neprodleně uvědomit odesílající subjekt a vrátit žádost a písemnost, jejíž překlad se vyžaduje (rozsudek Alpha Bank Cyprus, C‑519/13, EU:C:2015:603, bod 36).
28

Veškerá tato judikatura přitom umožňuje vyvodit jasně odpověď na druhou a třetí položenou otázku v rozsahu, v němž se týkají v podstatě toho, zda se systémem ochrany spotřebitelů zavedeným směrnicí 93/13 je slučitelné to, že vnitrostátní soud projednávající individuální žalobu spotřebitele ve stejném procesním kontextu, jako byl kontext rozsudku ze dne 14. dubna 2016, Sales Sinués a Drame Ba, (C‑381/14 a C‑385/14, EU:C:2016:252), nemůže přijmout z úřední povinnosti předběžná opatření, která mají zajistit plný účinek jeho konečného rozhodnutí, a to do doby, než bude pravomocně rozhodnuto o projednávané kolektivní žalobě, jejíž řešení může být použito u této individuální žaloby.
Pojem „zájem na rozhodnutí sporu“ ve smyslu čl. 40 druhého pododstavce statutu Soudního dvora musí být vymezován z hlediska samotného předmětu sporu a je nutno ho chápat jako přímý a trvající zájem na tom, jak bude rozhodnuto o samotných návrhových žádáních, a nikoli jako zájem ve vztahu k uplatňovaným důvodům nebo argumentům. Slovní spojení „rozhodnutí sporu“, použité v tomto ustanovení, totiž znamená požadované konečné rozhodnutí, tak jak by se promítlo do výroku rozsudku.

V tomto ohledu je třeba zejména ověřit, zda se napadený akt bezprostředně dotýká osoby podávající návrh na vstup do řízení jako vedlejší účastník a zda je její zájem na rozhodnutí sporu jistý. Zájem na rozhodnutí sporu lze v zásadě považovat za dostatečně přímý pouze v případě, že toto rozhodnutí je s to změnit právní postavení osoby podávající návrh na vstup do řízení jako vedlejší účastník.

(viz body 6, 7)
(viz body 24, 25)

Pouhá znalost informací ze strany Komise obsažených v dokumentech, o kterých se předpokládá, že patří do profesního tajemství, nepostačuje k prokázání nezbytnosti přijmout předběžná opatření, protože uvedené informace nebyly sděleny třetím osobám ani použity v řízení o porušení pravidel hospodářské soutěže Evropské unie. Krom toho možnost hlubších znalostí předmětných dokumentů ze strany Komise není ve skutečnosti způsobilá přivodit dotčeným společnostem vážnou a nenapravitelnou újmu.

(viz body 27, 30)

Soudce příslušný pro rozhodování o předběžných opatřeních nemůže být vyzván, aby překročil své pravomoci předjímáním důsledků, které by Komise vyvodila v případě, kdyby Tribunál zrušil dvě rozhodnutí Komise, z nichž první nařizuje kontrolu na základě článku 20 nařízení č. 1/2003 a druhé zamítá návrh na okamžité pozastavení všech vyšetřovacích úkonů, které se týkají společností, na něž se vztahuje kontrola. Ve skutečnosti nemůže být vyloučeno, že, bude-li to nezbytné, budou v budoucnu přijata přiměřená opatření spočívající zejména ve vynětí určitých důvěrných dokumentů, o nichž se Komise dozvěděla při předmětné kontrole, ze spisu Komise – aniž jsou dotčena rozhodnutí, která budou následně vydána v hlavním řízení unijním soudcem, jež rozhoduje o věci samé, jakož i správní rozhodnutí Komise – s cílem napravit případné porušení práva těchto společností na obhajobu. Stejně tak nemůže být vyloučeno, že Komise rozhodne, že již nebude pokračovat ve vyšetřování.

V rámci posouzení existence právního zájmu na předběžných opatřeních a zvláště otázky, zda je předběžné opatření nezbytné k zajištění plné účinnosti budoucího rozsudku rušícího rozhodnutí napadená žalobou v hlavním řízení, je třeba uzavřít, že případné následné využití za účelem konstatování jednání porušujícího pravidla hospodářské soutěže dokumentů zabavených Komisí v rámci kontroly v oblasti hospodářské soutěže vykládaných ve světle protiprávně získaných informací by mohlo případně způsobit další újmu dotčeným společnostem. Nicméně i kdyby unijní soud nařídil odklad vykonatelnosti rozhodnutí Komise již vykonaného uskutečněním této kontroly, nezabránil by uvedený odklad vzniku takové nové újmy, protože jeho účelem ani účinkem by nebylo zabránit Komisi, aby pokračovala v analýze již zabavených dokumentů.

(viz bod 35)