STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

PHILIPPA LÉGERA

přednesené dne 4. března 2004 ( )

Věc C-195/02

Komise Evropských společenství

proti

Španělskému království,

podporovanému: Nizozemským královstvím

a

Spojeným královstvím Velké Británie a Severního Irska

„Nesplnění povinnosti státem – Směrnice 91/439/EHS – Řidičské průkazy – Vzájemné uznávání – Vnitrostátní postup povinné registrace nebo výměny průkazů vydaných jiným členským státem – Podmínky obnovení platnosti průkazů vydaných před provedením směrnice 91/439“

1. Touto žalobou Komise Evropských společenství navrhuje, aby Soudní dvůr určil, že Španělské království nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají ze směrnice Rady 91/439/EHS ze dne 29. července 1991 o řidičských průkazech( ).

2. Na podporu své žaloby se Komise dovolává tří žalobních důvodů týkajících se postupu registrace řidičských průkazů( ) vydávaných jinými členskými státy, povinné výměny některých těchto průkazů za španělský průkaz a podmínek obnovení nebo prodloužení platnosti průkazů vydaných před provedením směrnice do španělského práva.

I – Právní rámec

A – Právní úprava Společenství

3. Vydání a používání průkazů bylo harmonizováno první směrnicí 80/1263/EHS( ). Tato směrnice měla přispět jednak ke zlepšení bezpečnosti provozu na pozemních komunikacích a jednak k ulehčení pohybu osob, které se usazují v jiném členském státě než v tom, ve kterém vykonaly zkoušku k získání řidičského oprávnění, nebo které se přemísťují v rámci Evropského hospodářského společenství.

4. Směrnice 80/1263 za tímto účelem sblížila některá vnitrostátní pravidla týkající se zejména vydávání průkazů a podmínek jejich platnosti. Tato směrnice stanovila vzor Společenství pro průkazy a zavedla zásadu vzájemného uznávání těchto průkazů a jejich výměny, jakmile držitelé převádějí své bydliště nebo místo výkonu práce z jednoho členského státu do druhého.

5. Směrnice 80/1263 byla zrušena směrnicí 91/439. Posledně uvedená směrnice představuje novou etapu v harmonizaci vnitrostátních předpisů, zejména pokud se jedná o podmínky pro vydávání průkazů a dosah s tím související zásady vzájemného uznávání.

6. Vydávání průkazů podléhá zejména podmínkám minimální věkové hranice( ), vykonání různých zkoušek( ) a splnění některých minimálních lékařských norem( ) definovaných v příloze III směrnice( ).

7. Zásada vzájemného uznávání průkazů je v obecné rovině zakotvena v čl. 1 odst. 2 směrnice, podle nějž „[ř]idičské průkazy vydané členskými státy se vzájemně uznávají“.

8. Jestliže si však držitel průkazu zřídí obvyklé bydliště v jiném členském státě než v tom, který průkaz vydal, směrnice připouští, aby členský stát, ve kterém má tento držitel průkazu bydliště, uplatňoval na předmětného držitele průkazu některé své vnitrostátní předpisy.

9. Podle čl. 1 odst. 3 směrnice to platí pro vnitrostátní daňové předpisy a předpisy o době platnosti průkazu a o lékařských prohlídkách. V rámci uplatňování těchto předpisů může členský stát, ve kterém má držitel průkazu bydliště, zaznamenat do průkazu vydaného jiným členským státem údaje nezbytné pro správní účely( ). Příloha I bod 4 směrnice upřesňuje, že tyto údaje, jako například závažná porušení předpisů spáchaná na území členského státu, ve kterém má držitel průkazu bydliště, může tento stát do průkazu zaznamenat, pokud tyto informace zaznamenává i do řidičských průkazů, které sám vydává, a pokud je v průkaze pro tyto záznamy místo( ).

10. Souběžně k čl. 1 odst. 3 směrnice stanoví v čl. 8 odst. 2, že „[s] výhradou zachování zásady teritoriality trestních a policejních předpisů může členský stát, ve kterém má držitel řidičského průkazu obvyklé bydliště, uplatňovat své vnitrostátní předpisy týkající se omezení, pozastavení, odnětí nebo zrušení řidičského oprávnění na držitele řidičského průkazu vydaného jiným členským státem a v případě nutnosti vyměnit za tímto účelem řidičský průkaz“.

B – Vnitrostátní právní úprava

11. Ve Španělsku je základní právní úprava řidičských průkazů obsažena v Reglamento de Conductores (řidičském řádu) přijatém Real Decreto (královským nařízením) č. 772/1997 ze dne 30. května 1997( ).

12. Článek 22 řidičského řádu stanoví, že držitel řidičského průkazu vydaného jiným členským státem má k dispozici lhůtu šesti měsíců od data osvědčení svého obvyklého bydliště ve Španělsku k tomu, aby nechal zapsat provinčním úřadem pověřeným dopravou údaje týkající se tohoto průkazu do rejstříku řidičů a pachatelů přestupků. Podle čl. 24 písm. a) tohoto řádu, nesplní-li držitel předmětného průkazu tuto formalitu, nebude ve Španělsku oprávněn řídit vozidlo. Při řízení vozidla za takových okolností může být uložena pokuta( ).

13. Článek 25 odst. 2 řidičského řádu mimoto stanoví, že provinční úřad pověřený dopravou z úřední povinnosti nahradí průkaz, pokud z důvodu jeho vlastností, skutečnosti, že byl využit veškerý prostor, nebo z jiných důvodů není možné zaznamenat údaje nezbytné pro jeho správu v souladu s článkem 23 tohoto řádu.

14. Podle zmíněného článku 23 podléhá držitel průkazu vydaného jiným členským státem po registraci svého průkazu ve Španělsku pravidelnému vyšetření své fyzické a duševní způsobilosti stejně jako držitel španělského průkazu. Je rovněž stanoveno, že výsledky takového vyšetření se oznamují příslušným vnitrostátním orgánům, které je zaznamenají a oznámí dotčené osobě nejzazší datum, do kterého se musí podrobit dalšímu vyšetření a oznámit výsledky. Je upřesněno, že toto datum bude zaznamenáno na uvedeném průkazu.

15. Konečně, sedmé přechodné ustanovení řidičského řádu stanoví, že držitel průkazu vydaného před vstupem tohoto řádu v platnost může získat prodloužení platnosti svého průkazu, jestliže splní podmínku fyzické a duševní způsobilosti podle předchozí právní úpravy. Tato možnost se týká předpokladu, že držitel předmětného průkazu nemá v době žádosti o prodloužení způsobilost, jakou tento řád v této otázce aktuálně vyžaduje.

II – Postup před zahájením soudního řízení

16. Jelikož se Komise po výměně korespondence se Španělským královstvím domnívala, že tento stát nesplnil povinnosti, které pro něj vyplývají ze směrnice, vyzvala jej dopisem ze dne 27. října 1999 k předložení jeho připomínek.

17. Jelikož Komise nebyla přesvědčena připomínkami předloženými Španělským královstvím, zaslala mu dopisem ze dne 26. července 2001 odůvodněné stanovisko, kterým ho vyzvala, aby přijalo opatření nezbytná ke splnění povinností, které pro ně vyplývají ze směrnice ve lhůtě dvou měsíců od oznámení zmíněného stanoviska.

18. Španělské orgány uvedly, že nehodlají měnit dotčenou právní úpravu, na základě čehož se Komise rozhodla podat tuto žalobu návrhem došlým kanceláři Soudního dvora dne 27. května 2002.

19. Usneseními předsedy Soudního dvora ze dne 10. října 2002 byli připuštěni jako vedlejší účastníci Nizozemské království a Spojené království Velké Británie a Severního Irska na podporu návrhů Španělského království. Nakonec však pouze Spojené království předložilo vyjádření vedlejšího účastníka, a to dne 20. prosince 2002.

III – K přípustnosti návrhů žádosti Spojeného království o vstoupení jako vedlejší účastník

20. Komise se dovolává nepřípustnosti návrhů žádosti Spojeného království o vstoupení jako vedlejší účastník z důvodu, že tento členský stát vstoupil do řízení jako vedlejší účastník na podporu Španělského království pouze částečně, jelikož jeho návrhy se týkají pouze prvního žalobního důvodu a i v případě tohoto žalobního důvodu jeho návrhy nesměřují jasně k podpoře žalovaného.

21. Spojené království zpochybňuje takovou námitku nepřípustnosti, která dle jeho názoru vychází z nesprávné analýzy judikatury Soudního dvora v dané oblasti a z povrchní četby návrhů zmíněné žádosti o vstoupení jako vedlejší účastník.

22. Dle mého názoru jsou návrhy žádosti Spojeného království o vstoupení jako vedlejší účastník přípustné.

23. Podle článku 40 čtvrtého pododstavce Statutu Soudního dvora „návrhy obsažené v žádosti o přistoupení k [vstoupení do] řízení se omezí na podporu návrhů jedné ze stran sporu“.

24. Z ustálené judikatury vyplývá( ), že tato ustanovení nebrání tomu, aby vedlejší účastník ve svých návrzích uplatnil argumenty odlišné od argumentů strany, kterou dle vlastního prohlášení podporuje, pokud skutečným účelem jeho vstoupení do řízení jako vedlejší účastník je podpora návrhů této strany.

25. I když se v projednávaném případě návrhy žádosti Spojeného království o vstoupení jako vedlejší účastník týkají výhradně prvního žalobního důvodu a zakládají se na argumentech zčásti odlišných od argumentů Španělského království, tyto návrhy nicméně směřují, stejně jako návrhy tohoto členského státu, k zamítnutí žaloby.

26. Na rozdíl od tvrzení Komise tedy jednoznačně nebylo záměrem Spojeného království podpořit návrhy žalobkyně, pokud se jedná o ostatní dva žalobní důvody, k nimž se také Spojené království nevyjádřilo, nýbrž přispět k případnému zamítnutí žaloby tím, že v rámci sporu poskytne určité doplňující vysvětlení.

27. Tato skutečnost je tedy nesporná, a proto není důležité, zda se příspěvek Spojeného království omezuje na první žalobní důvod. Dle mého názoru totiž nic nebrání tomu, aby vedlejší účastník zaujal stanovisko pouze k jedinému bodu návrhů účastníka řízení, kterého podporuje. Ustanovení článku 40 čtvrtého pododstavce Statutu Soudního dvora tomu nebrání. Na rozdíl od tvrzení Komise tomu nebrání ani rozsudek Soudního dvora ze dne 17. března 1993, Komise v. Rada( ).

28. Připomínám, že v této věci se návrhy vedlejšího účastníka týkaly zejména zrušení konkrétního článku směrnice z důvodů zcela odlišných od důvodů dovolávaných žalobkyní v rámci žaloby na zrušení celé této směrnice. Soudní dvůr rozhodl o nepřípustnosti těchto návrhů s odůvodněním, že nemají stejný předmět jako návrhy žalobkyně( ).

29. Z této judikatury dle mého názoru vyplývá, že návrhy žádosti o vstoupení jako vedlejší účastník nemohou mít jiný předmět, než který je uveden v návrzích jednoho z účastníků řízení o žalobě. Jinými slovy, vedlejší účastenství je podle článku 40 čtvrtého pododstavce Statutu Soudního dvora čistě akcesorické povahy, jak také v této věci zdůraznil generální advokát Tesauro( ), takže návrhy vedlejšího účastníka nemohou mít vzhledem k návrhům účastníků řízení samostatnou povahu.

30. Z těchto úvah vyplývá, že jelikož předmětem návrhů žádosti Spojeného království o vstoupení jako vedlejší účastník je podpora návrhů jednoho z účastníků řízení, je třeba tyto návrhy prohlásit za přípustné.

IV – K žalobě

31. Na podporu své žaloby se Komise dovolává tří žalobních důvodů týkajících se zaprvé postupu registrace průkazů vydaných jiným členským státem, zadruhé povinné výměny některých z těchto průkazů za španělský průkaz a zatřetí podmínek pro obnovení nebo prodloužení platnosti průkazů vydaných ve Španělsku před provedením směrnice do španělského práva.

A – K prvnímu žalobnímu důvodu týkajícímu se postupu registrace průkazů vydaných jiným členským státem

1. Argumenty účastníků řízení

32. Svým prvním žalobním důvodem Komise Španělskému království vytýká, že porušilo zásadu vzájemného uznávání průkazů uvedenou v čl. 1 odst. 2 směrnice tím, že zavedlo postup povinné a systematické registrace průkazů vydaných jiným členským státem, mají‑li držitelé těchto průkazů obvyklé bydliště ve Španělsku.

33. Na rozdíl od tvrzení Španělského království, zavedení takového postupu registrace není nezbytné k využití oprávnění uděleného v čl. 1 odst. 3 směrnice členskému státu, ve kterém má držitel průkazu obvyklé bydliště, uplatňovat na držitele průkazu vydaného jiným členským státem své vnitrostátní předpisy o době platnosti průkazu, lékařských prohlídkách nebo daňové předpisy a zaznamenat do tohoto průkazu údaje nezbytné pro správní účely.

34. Podle Komise je takové opatření zjevně nepřiměřené ve vztahu k cíli, který může být sledován Španělským královstvím na základě čl. 1 odst. 3 směrnice. Tento cíl by mohl být dosažen méně omezujícími opatřeními, než je povinná a systematická registrace průkazů, a to silničními kontrolami a informováním držitelů průkazů, vydaných jiným členským státem při formalizaci jejich obvyklého bydliště ve Španělsku, o povinnostech, které pro ně vyplývají ze španělských právních předpisů, pokud jde o dobu platnosti průkazů a lékařskou kontrolu.

35. Podle Komise dotčený postup registrace nemůže být odůvodněn, jak tvrdí Španělské království, ani s ohledem na čl. 8 odst. 2 směrnice, podle nějž může členský stát, ve kterém má držitel průkazu obvyklé bydliště, uplatňovat své vnitrostátní předpisy týkající se omezení, pozastavení, odnětí nebo zrušení řidičského oprávnění na držitele průkazu vydaného jiným členským státem a v případě nutnosti řidičský průkaz za tímto účelem vyměnit. Účinnost systémů zohledňujících recidivu by totiž mohla být zajištěna zápisem údajů z průkazu jen při zjištění prvního porušení předpisů.

36. Španělská vláda zpochybňuje to, že sporný postup registrace je v rozporu se zásadou vzájemného uznávání průkazů uvedenou v čl. 1 odst. 2 směrnice, neboť jej nelze srovnávat s postupem povinné výměny a neznamená provádění dodatečných zkoušek.

37. Krom toho je podle španělských orgánů předmětný systém registrace pro španělské orgány jediným prostředkem, jak identifikovat všechny řidiče, kteří jsou držiteli průkazů vydaných jiným členským státem a kteří se usadili ve Španělsku, a uplatnit na ně v souladu s čl. 1 odst. 3 směrnice vnitrostátní předpisy o době platnosti průkazů a lékařské kontrole nebo daňové předpisy. I za předpokladu, že sporný postup registrace představuje zásah do volného pohybu osob, tento zásah by byl přiměřený cíli, který směrnice sleduje. Španělská vláda se konečně domnívá, že uvedený postup umožňuje zjistit, zda držitel průkazu vydaného jiným členským státem již byl postižen za porušení předpisů o provozu na pozemních komunikacích, a prokázat tak v případě recidivy existenci přitěžující okolnosti pro účely uplatnění příslušných španělských právních předpisů v souladu s čl. 8 odst. 2 směrnice.

38. Vláda Spojeného království, která do řízení vstoupila jako vedlejší účastník na podporu španělské vlády, se domnívá, že postup povinné a systematické registrace průkazů vydaných jiným členským státem je v souladu se směrnicí, jsou‑li sankce ukládané v případě porušení povinnosti registrace přiměřené. Informování držitelů těchto průkazů o povinnostech, které pro ně vyplývají z vnitrostátního práva, a provádění silničních kontrol nepostačují k zajištění dodržování vnitrostátního práva ze strany dotyčných držitelů průkazů.

2. Posouzení

39. Domnívám se, že tento první žalobní důvod je opodstatněný.

40. Článek 1 odst. 2 směrnice totiž v souladu s ustálenou judikaturou upravuje vzájemné uznávání průkazů vydaných členskými státy, a to bez jakýchkoliv formalit( ). Toto ustanovení ukládá členským státům jasnou a přesnou povinnost, která jim nedává k dispozici žádné správní uvážení, pokud jde o opatření, která mají být přijata k dosažení souladu s touto povinností( ).

41. Soudní dvůr z toho ve výše uvedeném rozsudku Komise v. Nizozemsko dovozuje, že „pokud se registrace […] průkazu vydaného jiným členským státem stane povinností, protože držiteli zmíněného průkazu bude uložena sankce, pokud po svém usazení v hostitelském členském státě řídí vozidlo bez registrace svého […] průkazu, tato registrace musí být považována za formalitu […], a je tedy v rozporu s čl. 1 odst. 2 směrnice“( ). Soudní dvůr přitom upřesnil, že povaha pokuty (správní nebo trestní), která se uplatní na řidiče, který nedal svůj průkaz k registraci ve stanovené lhůtě, je bezvýznamná v rozsahu, v němž vůbec samotná existence sankce nutně dodává dotčené registraci obligatorní povahu( ).

42. Tuto judikaturu lze použít na španělský postup registrace. Je totiž nesporné, že u držitele průkazu vydaného jiným členským státem, který prokáže obvyklé bydliště ve Španělsku po dobu delší šesti měsíců, se má za to, že se dopustil porušení předpisů, za něž lze uložit pokutu, jestliže řídí vozidlo ve Španělsku, aniž by dal svůj průkaz k registraci( ). Existence takové sankce nutně dodává dotčené registraci obligatorní povahu. Tato registrace proto představuje formalitu, která je v rozporu se zásadou vzájemného uznávání průkazů zakotvenou v čl. 1 odst. 2 směrnice.

43. Oprávnění udělené v čl. 1 odst. 3 směrnice členskému státu, ve kterém má držitel průkazu bydliště, uplatňovat na držitele průkazu vydaného jiným členským státem své vnitrostátní předpisy o době platnosti průkazu a lékařských prohlídkách a daňové předpisy a zaznamenat do průkazu údaje nezbytné pro správní účely nemůže tento závěr zvrátit.

44. Ve výše uvedeném rozsudku Komise v. Nizozemsko totiž Soudní dvůr rozhodl, že „je sice pravdou, že bezpečnost provozu na pozemních komunikacích, jejíž zajištění je cílem sledovaným čl. 1 odst. 3 směrnice 91/439, je jedním z naléhavých důvodů obecného zájmu, jimiž lze odůvodnit omezení základních svobod zaručených Smlouvou o ES, [že] sporné opatření se skutečně uplatní bez rozdílu na nizozemské státní příslušníky a na státní příslušníky jiných členských států a je zjevně způsobilé zaručit uskutečnění sledovaného cíle, povinná registrace řidičských průkazů nicméně přesahuje meze toho, co je nezbytné pro dosažení sledovaného cíle“( ).

45. Soudní dvůr vycházel zejména z následujících úvah.

46. Nejprve shledal, že skutečnost, že průkaz vydaný jiným členským státem není registrovaný v členském státě, ve kterém má držitel průkazu bydliště, nebrání tomu, aby orgány členského státu, ve kterém má držitel průkazu bydliště, mohly v rámci silničních kontrol správně uplatňovat své vnitrostátní předpisy v oblasti doby platnosti průkazů připočtením příslušného počtu let k datu vydání uvedenému v tomto průkazu( ).

47. Soudní dvůr dodal, že sporná registrace již není zjevně nezbytná k tomu, aby příslušné orgány mohly ověřit dodržení vnitrostátních předpisů týkajících se obnovení řidičského průkazu a lékařských kontrol, neboť je na držiteli průkazu, aby prokázal, že dotčené předpisy dodržel. Podle Soudního dvora by tedy bylo postačující informovat držitele průkazů vydaných jinými členskými státy o povinnostech, které pro ně vyplývají z vnitrostátních právních předpisů, pokud podnikají kroky nezbytné k usazení se v dotčeném členském státě, a použít sankce stanovené pro případ porušení těchto povinností( ).

48. Tyto úvahy o nizozemském postupu povinné registrace průkazů také nutně platí v případě španělského postupu, který je svou povahou totožný. Z toho plyne, že na rozdíl od tvrzení španělské vlády takový postup registrace není nezbytný k tomu, aby členský stát, ve kterém má držitel průkazu bydliště, mohl využít oprávnění udělené v čl. 1 odst. 3 směrnice. Z toho vyplývá, že tato ustanovení směrnice nemohou odůvodnit porušení zásady vzájemného uznávání průkazů, jaké představuje zavedení sporného postupu registrace.

49. Dle mého názoru je tomu tak stejně, pokud se jedná o oprávnění udělené v čl. 8 odst. 2 směrnice členskému státu, ve kterém má držitel průkazu bydliště, uplatňovat na držitele průkazu vydaného v jiném členském státě své vnitrostátní předpisy týkající se omezení, pozastavení, odnětí nebo zrušení řidičského oprávnění a v případě nutnosti průkaz za tímto účelem vyměnit.

50. Připomínám, že tyto předpisy zahrnují i případ, kdy by držiteli průkazu vydaného jiným členským státem bylo vytýkáno, že se dopustil porušení předpisů o provozu na pozemních komunikacích na území členského státu, ve kterém má bydliště, a kdy by příslušné orgány tohoto státu zvažovaly, že proti němu přijmou jakožto sankci opatření spočívající v odnětí nebo omezení řidičského oprávnění, jehož účinky by se omezovaly na území zmíněného členského státu( ).

51. Shodně s Komisí se domnívám, že sporná registrace přesahuje meze toho, co je nezbytné pro dosažení cíle spočívajícího v zajištění bezpečnosti provozu na pozemních komunikacích, který sledují ustanovení čl. 8 odst. 2 směrnice.

52. Neexistence registrace průkazu vydaného jiným členským státem ve Španělsku totiž nevylučuje, aby španělské orgány mohly správně uplatňovat své vnitrostátní předpisy týkající se omezení, pozastavení, odnětí nebo zrušení řidičského oprávnění a v případě nutnosti předmětný průkaz za tímto účelem vyměnit.

53. V první řadě se domnívám, že nic nebrání uplatňování takových předpisů, pokud se držitel zmíněného průkazu dopustil závažného porušení předpisů o provozu na pozemních komunikacích na španělském území, které by samo o sobě mohlo odůvodnit přijetí opatření spočívajícího v odnětí řidičského oprávnění.

54. Jak dále zdůrazňuje Španělské království, jestliže přijetí toho či onoho opatření spočívajícího v odnětí nebo omezení řidičského oprávnění držitele zmíněného průkazu (z důvodu, že se dopustil porušení právních předpisů o provozu na pozemních komunikacích na španělském území) závisí na jeho případných předchozích porušeních (na tomtéž území), pak k tomu, aby španělské orgány mohly správně uplatňovat své předpisy v dané oblasti (v souladu s čl. 8 odst. 2 směrnice), postačí, aby příslušné orgány zaznamenaly existenci takovýchto předchozích porušení v průkazu dotyčné osoby (v souladu s ustanoveními čl. 1 odst. 3 ve spojení s ustanoveními přílohy I bodu 4 směrnice) nebo, jak naznačuje Komise, aby takové údaje zaregistrovaly při zjištění každého porušení předpisů.

55. Konečně, i za předpokladu, kdy by předchozí porušení, kterých se dopustil držitel předmětného průkazu, souvisela se skutky spáchanými v jiném členském státě před usazením se tohoto držitele ve Španělsku a kdy by španělské právní předpisy pro tento konkrétní případ stanovily přísnější sankce( ), není vyloučeno, že by španělské orgány byly schopny dozvědět se o existenci takových předchozích porušení, neboť tyto údaje mohou být zaznamenány v průkazu dotyčné osoby členským státem, ve kterém byl průkaz vydán, nebo členským státem, v němž měl držitel předchozí bydliště (v souladu s ustanoveními čl. 1 odst. 3 ve spojení s ustanoveními přílohy I bodu 4 směrnice). V každém případě nemůže případná neexistence záznamu o takových předchozích porušeních (pokud k nim došlo) ve zmíněném průkazu zakládat dostatečný důvod pro zavedení sporného postupu povinné a systematické registrace průkazů vydaných jiným členským státem( ).

56. Z výše uvedených úvah vyplývá, že španělský postup povinné a systematické registrace průkazů vydaných jiným členským státem je v rozporu se zásadou vzájemného uznávání uvedenou v čl. 1 odst. 2 směrnice. Z toho dovozuji, že první žalobní důvod je opodstatněný.

B – K druhému žalobnímu důvodu týkajícímu se povinné výměny některých průkazů vydaných jiným členským státem za španělský průkaz

57. Svým druhým žalobním důvodem Komise vytýká Španělskému království porušení ustanovení přílohy I bodu 4 směrnice tím, že stanovilo v čl. 25 odst. 2 řidičského řádu povinnou výměnu průkazu vydaného jiným členským státem za španělský průkaz, pokud na něm není další prostor pro uvedení údajů nezbytných pro jeho správu (časový rozpis pravidelných lékařských kontrol).

58. V tomto ohledu je třeba konstatovat, že oprávnění udělené v čl. 1 odst. 3 směrnice členskému státu, ve kterém má držitel průkazu bydliště, zaznamenat v průkazu vydaném jiným členským státem údaje nezbytné pro jeho správu je v souladu s přílohou I bodem 4 směrnice výslovně závislé na existenci nezbytného prostoru ve zmíněném průkazu.

59. Z toho vyplývá, že pokud k tomu nezbytný prostor chybí, je požadování výměny průkazu rozšířením dosahu tohoto oprávnění v rozporu se zněním čl. 1 odst. 3 směrnice.

60. Na rozdíl od tvrzení španělské vlády je taková povinnost výměny průkazů nutně v rozporu s vůlí zákonodárce Společenství, jelikož jeho záměrem bylo omezit výměnu průkazů na velmi úzký výčet případů taxativně vyjmenovaných v čl. 8 odst. 1 (dobrovolná výměna) a odst. 2 (povinná výměna v rámci uplatnění opatření k omezení řidičského oprávnění) směrnice. Ustanovení zmíněného čl. 8 odst. 2, která stanoví jediný případ povinné výměny průkazu, zcela jistě nezahrnují případ, kdy chybí nutný prostor v průkazu k zaznamenání údajů nezbytných pro jeho správu.

61. Z toho dovozuji, že druhý žalobní důvod je opodstatněný.

C – K třetímu žalobnímu důvodu týkajícímu se podmínek pro obnovení nebo prodloužení platnosti průkazů vydaných ve Španělsku před provedením směrnice do španělského práva

1. Argumenty účastníků řízení

62. Tímto třetím žalobním důvodem Komise vytýká Španělskému království porušení čl. 7 odst. 1 písm. a) směrnice tím, že stanovilo v sedmém přechodném ustanovení řidičského řádu, že držitel španělského průkazu vydaného v souladu s předchozí vnitrostátní právní úpravou má právo získat prodloužení doby platnosti svého průkazu, pokud splní podmínky fyzické a duševní způsobilosti požadované touto předchozí vnitrostátní právní úpravou, i kdyby nesplňoval podmínky fyzické a duševní způsobilosti, které zmíněný řád aktuálně požaduje v souladu se směrnicí.

63. Španělská vláda vznáší námitku nepřípustnosti tohoto žalobního důvodu s odůvodněním, že jej Komise poprvé uvedla teprve v rámci žaloby. Tato vláda k věci samé uplatňuje, že podle jejího vnitrostátního práva je ustanovení řádu, které neuznává práva nabytá na základě zákona, protiprávní, takže je vyloučeno, aby řidičský řád odmítl prodloužení platnosti průkazu držiteli, který splnil lékařské podmínky stanovené předchozí vnitrostátní právní úpravou.

2. Posouzení

64. Na rozdíl od tvrzení španělské vlády byl tento třetí žalobní důvod jasně uveden Komisí již v rámci postupu před zahájením soudního řízení, a to jak ve výzvě dopisem, tak v odůvodněném stanovisku( ), v důsledku čehož ostatně španělské orgány předložily k této věci své připomínky( ). Není tedy třeba tento žalobní důvod prohlásit za nepřípustný.

65. K věci samé se domnívám, že je třeba tomuto žalobnímu důvodu vyhovět.

66. Z čl. 7 odst. 1 písm. a) směrnice ve spojení s přílohou III, na kterou toto ustanovení odkazuje, totiž vyplývá, že původní vydání řidičského průkazu a jeho případné obnovení podléhají splnění určitých minimálních norem týkajících se fyzické a duševní způsobilosti pro řízení motorového vozidla. Tyto minimální normy se použijí na všechny, kdo mají zájem na vydání průkazu nebo na jeho obnovení, včetně držitelů průkazů vydaných před vstupem směrnice v platnost, kteří zamýšlí obnovení svého průkazu po vstupu této směrnice v platnost.

67. Je však třeba konstatovat, že sedmé přechodné ustanovení řidičského řádu ukládá držitelům průkazů vydaných před vstupem směrnice v platnost, kteří si přejí získat prodloužení platnosti svých průkazů po vstupu zmíněné směrnice v platnost, aby v souladu s čl. 7 odst. 1 písm. a) této směrnice splnili minimální lékařské normy stanovené v příloze III této směrnice.

68. V odpověď na argument španělské vlády dodávám, že v souladu s ustálenou judikaturou se členský stát nemůže dovolávat ustanovení svého vnitrostátního právního řádu, a to ani ústavní povahy, aby tím odůvodnil nedodržení povinností vyplývajících z práva Společenství( ).

69. Z toho dovozuji, že třetí žalobní důvod je opodstatněný.

V – Závěry

70. Proto navrhuji, aby Soudní dvůr:

„1) určil, že:

– Španělské království tím, že přijalo právní úpravu, která stanoví povinnou a systematickou registraci řidičského průkazu vydaného jiným členským státem, má-li držitel tohoto průkazu obvyklé bydliště ve Španělsku, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z čl. 1 odst. 2 směrnice Rady 91/439/EHS ze dne 29. července 1991 o řidičských průkazech,

– Španělské království tím, že přijalo právní úpravu, která stanoví povinnou výměnu řidičského průkazu vydaného jiným členským státem za španělský řidičský průkaz, chybí-li v něm prostor pro zaznamenání údajů nezbytných pro jeho správu, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z přílohy I bodu 4 směrnice 91/439,

– Španělské království tím, že přijalo právní úpravu, která stanoví, že držitel španělského řidičského průkazu vydaného v souladu s předchozí vnitrostátní právní úpravou má právo získat prodloužení platnosti svého průkazu, pokud splní podmínky fyzické a duševní způsobilosti požadované touto předchozí vnitrostátní právní úpravou, třebaže nesplňuje podmínky fyzické a duševní způsobilosti aktuálně požadované touto právní úpravou, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z čl. 7 odst. 1 písm. a) směrnice 91/439;

2) uložil Španělskému království náhradu jeho vlastních nákladů řízení a nákladů řízení vynaložených Komisí Evropských společenství a

3) prohlásil, že Spojené království Velké Británie a Severního Irska a Nizozemské království ponesou své náklady řízení.“