Věc T-66/01

Imperial Chemical Industries Ltd

v.

Evropská komise

„Hospodářská soutěž – Zneužití dominantního postavení – Trh se sodou ve Spojeném království – Rozhodnutí, kterým se určuje, že došlo k porušení článku 82 ES – Promlčení pravomoci Komise ukládat pokuty nebo sankce – Přiměřená lhůta – Podstatné formální náležitosti – Překážka věci rozsouzené – Existence dominantního postavení – Zneužití dominantního postavení – Ovlivnění obchodu mezi členskými státy – Pokuta – Závažnost a délka trvání protiprávního jednání – Polehčující okolnosti“

Shrnutí rozsudku

1. Hospodářská soutěž – Správní řízení – Promlčení v záležitostech stíhání – Pozastavení

(Nařízení Rady č. 2988/74, čl. 3)

2. Právo Společenství – Zásady – Dodržení přiměřené lhůty – Působnost – Hospodářská soutěž – Správní řízení – Soudní řízení – Rozlišení za účelem posouzení dodržení přiměřené lhůty

(Nařízení Rady č. 17)

3. Hospodářská soutěž – Správní řízení – Povinnosti Komise – Dodržení přiměřené lhůty

(Nařízení Rady č. 17)

4. Řízení – Délka řízení před Tribunálem – Přiměřená lhůta – Kritéria posouzení

5. Právo Společenství – Zásady – Právo na obhajobu – Působnost – Hospodářská soutěž – Správní řízení – Dosah zásady po zrušení prvního rozhodnutí Komise

(Články 81 ES, 82 ES a 233 ES; nařízení Rady č. 17)

6. Komise – Zásada kolegiality – Dosah – Rozhodnutí v oblasti hospodářské soutěže

7. Žaloba na neplatnost – Zrušující rozsudek – Dosah – Absolutní překážka věci rozsouzené

8. Žaloba na neplatnost – Zrušující rozsudek – Účinky

(Články 82 ES, 230 ES a 233 ES)

9. Hospodářská soutěž – Dominantní postavení – Vymezení podle velmi významného podílu na trhu

(Článek 82 ES)

10. Hospodářská soutěž – Dominantní postavení – Zneužití – Slevy, které mají na trhu účinek uzavření – Věrnostní slevy

(Článek 82 ES)

11. Hospodářská soutěž – Dominantní postavení – Zneužití – Množstevní slevy – Přípustnost – Podmínky – Zneužívající povaha systému slev

(Článek 82 ES)

12. Hospodářská soutěž – Dominantní postavení – Zneužití – Smlouvy o výlučném zásobování – Věrnostní slevy

(Článek 82 ES)

13. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Určení – Posuzovací pravomoc Komise

(Články 81 ES a 82 ES; nařízení Rady č. 2988/74)

14. Hospodářská soutěž – Správní řízení – Rozhodnutí Komise – Rozhodnutí, jímž se konstatuje protiprávní jednání a ukládá sankce – Zrušení pro vady řízení

(Nařízení Rady č. 17)

15. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Určení – Kritéria – Závažnost protiprávního jednání – Zvláště závažná protiprávní jednání

(Článek 82 ES; nařízení Rady č. 17, čl. 15 odst. 2)

16. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Určení – Kritéria – Závažnost protiprávního jednání – Přitěžující okolnosti – Opakování – Pojem protiprávních jednání téhož druhu – Porušení na jedné straně článku 81 ES a na druhé straně článku 82 ES – Vyloučení

(Články 81 ES a 82 ES; nařízení Rady č. 17, čl. 15 odst. 2)

17. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Určení – Kritéria – Povinnost odečíst z částky pokuty náklady vynaložené k zajištění provedení později zrušeného rozhodnutí – Neexistence

(Nařízení Rady č. 17, čl. 15 odst. 2)

18. Hospodářská soutěž – Předpisy Společenství – Porušení – Úmyslné uskutečnění – Pojem

(Nařízení Rady č. 17, čl. 15)

19. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Určení – Kritéria – Závažnost protiprávního jednání

(Nařízení Rady č. 17, čl. 15 odst. 2)

20. Hospodářská soutěž – Pokuty – Zdanění – Nezbytnost existence zisku plynoucího pro podnik z protiprávního jednání – Neexistence – Určení – Kritéria – Závažnost protiprávního jednání – Polehčující okolnosti – Neexistence zisku – Vyloučení

(Nařízení Rady č. 17, čl. 15 odst. 2)

21. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Určení – Kritéria – Závažnost protiprávního jednání – Přitěžující okolnosti – Zatajení kartelové dohody – Neexistence tajné povahy nepředstavující polehčující okolnost

(Články 81 ES a 82 ES; nařízení Rady č. 17, čl. 15 odst. 2)

1. Podle článku 3 nařízení č. 2988/1974 o promlčení v záležitostech stíhání a výkonu práva v oblasti hospodářské soutěže je promlčecí doba v záležitostech stíhání zastavena na dobu, po kterou je rozhodnutí Komise předmětem „řízení u Soudního dvora Evropských společenství“. Tento odkaz je od vytvoření Soudu prvního stupně (nyní Tribunálu) nutno chápat jako vztahující se nejprve na řízení u Tribunálu, jelikož žaloby proti rozhodnutím ukládajícím sankce nebo pokuty v oblasti práva hospodářské soutěže spadají do jeho pravomoci.

Promlčecí doba je rovněž zastavena na tak dlouho, jak dlouho je dotčené rozhodnutí předmětem řízení o kasačním opravném prostředku u Soudního dvora. Jelikož článek 60 statutu Soudního dvora a článek 3 nařízení č. 2988/74 mají různou působnost, nemůže absence odkladného účinku kasačního opravného prostředku zbavit veškerého účinku článek 3 uvedeného nařízení, který se týká situací, ve kterých Komise musí vyčkat rozhodnutí soudu Společenství. Mimoto článek 3 nařízení č. 2988/74 chrání Komisi proti účinku promlčení v situacích, ve kterých musí vyčkat rozhodnutí soudu Společenství v rámci řízení, jejichž průběh neovládá, než se dozví, zda napadený akt byl protiprávní, či nikoliv.

Argument, podle kterého v důsledku zrušení rozhodnutí Komise, nemůže mít Komise prospěch z vlastního pochybení tím, že uloží pokutu po uplynutí promlčecí lhůty, nelze přijmout. Každé zrušení aktu, který Komise přijala, je jí totiž nezbytně přičitatelné v tom smyslu, že vyjadřuje pochybení z její strany. Vyloučení zastavení běhu promlčecí lhůty, pokud žaloba vede k uznání pochybení přičitatelného Komisi, by tak článek 3 nařízení č. 2988/74 zbavovalo veškerého smyslu. Zastavení běhu promlčecí lhůty odůvodňuje samotná skutečnost, že je žaloba projednávána před Tribunálem nebo Soudním dvorem, a nikoli závěry, ke kterým tyto soudy dojdou ve svém rozsudku.

Konečně kdyby Komise musela přijmout nové rozhodnutí po zrušení rozhodnutí Tribunálem, aniž by vyčkala na rozsudek Soudního dvora, existovalo by nebezpečí, že by v případě zrušení rozsudku Tribunálu Soudním dvorem souběžně existovala dvě rozhodnutí se stejným předmětem. Bylo by zjevně v rozporu s požadavky hospodárnosti správního řízení, aby Komise s pouhým cílem vyhnout se promlčení musela přijmout nové rozhodnutí předtím, než se dozví, zda je původní rozhodnutí protiprávní, či nikoliv.

Jelikož je promlčecí lhůta stanovená v článku 3 nařízení č. 2988/74 zastavena po celou dobu trvání řízení u Tribunálu a Soudního dvora, nelze tudíž Komisi vytýkat, že porušila zásadu přiměřené lhůty tím, že před přijetím nového rozhodnutí čekala na rozhodnutí Tribunálu a Soudního dvora, jelikož tato skutečnost je odůvodněna respektováním soudního řízení a budoucích rozsudků.

(viz body 73–74, 77, 82, 85–86, 88–89, 132)

2. V rámci přezkumu žalobního bodu vycházejícího z porušení zásady přiměřené lhůty je totiž třeba provést rozlišení mezi správním řízením v oblasti hospodářské soutěže zahájeným na základě nařízení č. 17 a řízením soudním v případě žaloby proti rozhodnutí Komise. Doba, během které soud Společenství zkoumá legalitu rozhodnutí, v případě kasačního opravného prostředku platnost rozsudku vydaného v prvním stupni, tak nemůže být vzata v úvahu při určení délky řízení u Komise.

(viz bod 102)

3. Porušení zásady přiměřené lhůty při přijetí rozhodnutí na konci správního řízení v oblasti hospodářské soutěže odůvodňuje zrušení rozhodnutí přijatého Komisí jen tehdy, když toto porušení vede rovněž k porušení práva na obhajobu dotčeného podniku. Pokud totiž není prokázáno, že nepřiměřeně dlouhá délka řízení ovlivnila možnost dotčených podniků se účinně obhajovat, porušení zásady přiměřené lhůty nemá vliv na platnost správního řízení.

(viz bod 109)

4. Obecná zásada práva Společenství, podle které má každá osoba právo na spravedlivý proces, která se inspiruje čl. 6 odst. 1 Evropské úmluvy na ochranu lidských práv a základních svobod, a zejména právo na řízení v přiměřené lhůtě, je použitelná v rámci opravného prostředku k soudu proti rozhodnutí Komise, kterým se podniku ukládají pokuty za porušení práva hospodářské soutěže.

Přiměřenost lhůty se posuzuje v závislosti na okolnostech každé věci, a zejména v závislosti na významu sporu pro dotčenou osobu, složitosti věci, jakož i chování žalobce a příslušných orgánů.

V tomto ohledu výčet těchto kritérií není taxativní a posouzení přiměřenosti lhůty nevyžaduje systematický přezkum okolností věci ve vztahu ke každému z nich, pokud se ve vztahu jen k jednomu z nich jeví délka řízení jako opodstatněná. Tak může být složitost věci použita pro odůvodnění na první pohled příliš dlouhé lhůty.

Jelikož nic nenaznačuje, že délka řízení měla vliv na řešení sporu, nemělo by tudíž případné překročení přiměřené lhůty soudem, i kdyby bylo prokázáno, žádný vliv na legalitu napadeného rozhodnutí. Mohlo by odůvodnit vyplacení náhrady škody, kdyby to podnik požadoval.

(viz body 114, 116–117)

5. Zrušení aktu Společenství nemá nezbytně vliv na přípravné akty, jelikož řízení směřující k nahrazení zrušeného aktu může být v zásadě provedeno znovu od bodu, v němž protiprávnost nastala.

Jelikož zjištěná procesní vada nastala v konečné fázi přijetí rozhodnutí ukládajícího podniku sankci za porušení pravidel hospodářské soutěže Společenství, nemá zrušení tohoto rozhodnutí vliv na platnost přípravných opatření tohoto rozhodnutí předcházejících fázi, kdy tato vada byla zjištěna. Pokud Komise přijímá nové rozhodnutí v podstatě totožného obsahu, které je založeno na stejných námitkách, není tedy povinna uskutečnit nové procesní kroky.

Zvláště jí nemůže být vytýkáno, že před přijetím nového rozhodnutí neprovedla nové slyšení dotčeného podniku, že mu neposkytla možnost znovu předložit své argumenty nebo že mu nezaslala nové oznámení námitek.

Pokud jde o právní otázky, které mohou vyvstat v rámci uplatnění článku 233 ES, jako otázky týkající se běhu času, možnosti obnovení stíhání, přístupu ke spisu, který je inherentní obnovení řízení, účasti úředníka pro slyšení a poradního výboru, jakož i případných důsledků článku 20 nařízení č. 17, tyto otázky nevyžadují navíc nová slyšení, pokud nemění obsah námitek, přičemž podléhají pouze případnému pozdějšímu soudnímu přezkumu.

Ostatně jelikož není požadováno nové slyšení, není ani nezbytná nová účast úředníka pro slyšení. Ze samotného obsahu úkolu svěřeného úředníku pro slyšení totiž vyplývá, že jeho činnost je nezbytně spojena se slyšením podniků s perspektivou přijetí konečného rozhodnutí.

Mimoto jelikož nové rozhodnutí neobsahuje podstatné změny vůči zrušenému rozhodnutí, Komise, která není povinna znovu vyslechnout dotyčný podnik, není povinna ani provést novou konzultaci s poradním výborem pro restriktivní praktiky a dominantní postavení.

Ze stejných důvodů nemusí spis předložený sboru komisařů obsahovat zejména novou zprávu úředníka pro slyšení nebo nový zápis o konzultaci poradního výboru.

(viz body 125–126, 134–135, 151, 153–154, 161–162, 168, 174)

6. Zásada kolegiality je založena na rovné účasti členů Komise na přijetí rozhodnutí a zejména předpokládá, že rozhodnutí jsou projednávána společně a že všichni členové kolegia jsou na politické úrovni společně odpovědní za všechna přijatá rozhodnutí. Dodržení této zásady, a zvláště nutnost, aby byla rozhodnutí projednávána společně, je nezbytně v zájmu právních subjektů dotčených právními účinky, které taková rozhodnutí vyvolávají, v tom smyslu, že musí být ujištěni, že tato rozhodnutí byla skutečně přijata sborem a odpovídají přesně jeho vůli. Tak je tomu zvláště u aktů, které jsou výslovně označeny za rozhodnutí, která Komise přijímá vůči podnikům nebo sdružením podniků za účelem dodržení pravidel hospodářské soutěže a jejichž předmětem je konstatovat porušení těchto pravidel, vydávat těmto podnikům příkazy a ukládat jim peněžité sankce.

Pouhá skutečnost, že tisková zpráva, která nebyla vydána Komisí a která nemá žádnou oficiální povahu, zmiňuje prohlášení mluvčí Komise uvádějící den, kdy bude vydáno rozhodnutí v oblasti hospodářské soutěže a jeho obsah, nemůže postačovat k závěru, že Komise porušila zásadu kolegiality. Jelikož sbor komisařů není vázán takovým prohlášením, může po společném projednání rozhodnout, že nepřijme takové rozhodnutí.

(viz body 175–178)

7. Za účelem zajištění jak stability práva a právních vztahů, tak řádného výkonu spravedlnosti je důležité, aby soudní rozhodnutí, která se po vyčerpání možných procesních prostředků nebo po uplynutí lhůt stanovených pro tyto procesní prostředky stala konečnými, již nemohla být zpochybněna.

Překážka věci rozsouzené, která se váže k jednomu rozsudku, může bránit přípustnosti žaloby, pokud se žaloba, na jejímž základě byl vynesen dotčený rozsudek, týkala stejných účastníků řízení, téhož předmětu a byla založena na stejných důvodech, přičemž tyto podmínky jsou nezbytně kumulativní. Překážka věci rozsouzené se týká pouze skutkových a právních otázek, které byly skutečně nebo nutně dotčeným soudním rozhodnutím vyřešeny.

(viz body 196–198)

8. Orgán, který je původcem zrušeného aktu, je povinen konat pouze v mezích nutných ke splnění povinností vyplývajících ze zrušujícího rozsudku. Řízení, v němž má být takový akt nahrazen, může být tedy znovu provedeno v části přesně počínající okamžikem, v němž nastala protiprávnost.

Pokud je rozhodnutí Komise sankcionující podnik z důvodu zneužití dominantního postavení zrušeno v důsledku toho, že ověření uvedeného rozhodnutí bylo uskutečněno po jeho oznámení, což představuje porušení podstatné formální náležitosti ve smyslu článku 230 ES, Komise může převzít svou analýzu ve stadiu ověření, aniž musí zkoumat, zda závěry týkající se relevantního trhu, které učinila při přijetí prvního rozhodnutí, jsou stále platné ve světle skutkových a právních okolností existujících v okamžiku přijetí druhého rozhodnutí. Závěr, podle kterého konstatování existence dominantního postavení vyplývá z analýzy struktury trhu a hospodářské soutěže, která na něm vládne v okamžiku přijetí každého rozhodnutí Komisí, totiž neznamená, že Komise musí každopádně provést novou analýzu relevantního trhu v okamžiku přijetí napadeného rozhodnutí. Komise není zejména povinna takovou analýzu provést, pokud to není nezbytné ke splnění povinností vyplývajících z rozsudku, jímž se rozhodnutí zrušuje.

(viz body 243–245)

9. Dominantní postavení uvedené v článku 82 ES se týká situace, v níž má podnik hospodářskou sílu, která mu umožňuje bránit zachování účinné hospodářské soutěže na relevantním trhu tím, že mu poskytuje možnost jednat do značné míry nezávisle na svých soutěžitelích, zákaznících a nakonec i spotřebitelích. Takové postavení na rozdíl od monopolní nebo téměř monopolní situace nevylučuje existenci určité hospodářské soutěže, ale dává podniku, který takové postavení má, možnost, ne-li určovat, pak alespoň značně ovlivňovat podmínky, za kterých se taková hospodářská soutěž rozvíjí, a v každém případě možnost chovat se do značné míry tak, že na ni nemusí brát ohled, aniž mu přitom tento postoj uškodí.

Existence dominantního postavení vyplývá obecně ze souhrnu několika faktorů, které samy o sobě nejsou nezbytně určující. Přezkum existence dominantního postavení na relevantním trhu se provádí tak, že se nejprve přezkoumá jeho struktura a poté soutěžní situace na uvedeném trhu.

Velmi vysoké tržní podíly jsou samy o sobě, kromě výjimečných okolností, důkazem existence dominantního postavení. Velmi vysoký tržní podíl totiž podniku, který takový podíl po určitou dobu drží, poskytuje z hlediska objemu výroby a nabídky, které představuje – aniž držitelé znatelně nižších podílů mohou urychleně uspokojit poptávku těch podniků, které by chtěly odejít od podniku s největším tržním podílem – sílu, která z něj činí nevyhnutelného partnera a která mu již z toho důvodu, přinejmenším po relativně dlouhou dobu, zajišťuje nezávislost jednání typickou pro dominantní postavení.

70–80% podíl na trhu tak představuje sám o sobě jasný náznak existence dominantního postavení. Stejně tak 50% podíl na trhu představuje sám o sobě, až na výjimečné okolnosti, důkaz existence dominantního postavení.

(viz body 254–257)

10. Systém slev, který má na trhu účinek uzavření, bude považován za odporující článku 82 ES, pokud je uplatňován podnikem v dominantním postavení. To je případ věrnostní slevy, která je poskytnuta jako protihodnota za závazek zákazníka, že se bude zásobovat výhradně nebo téměř výhradně u podniku v dominantním postavení. Taková sleva má totiž prostřednictvím poskytnutí finanční výhody zabránit tomu, aby se zákazníci zásobovali u konkurenčních výrobců. Zabraňováním přístupu na trh konkurentům může mít jednání žalobkyně dopady na obchodní toky a hospodářskou soutěž na společném trhu.

(viz body 296–297, 337)

11. Systémy množstevních slev vázaných výlučně na objem nákupů uskutečněných u podniku v dominantním postavení nejsou obecně považovány za systémy s účinkem uzavření zakázaným článkem 82 ES. Pokud se totiž zvýšení poskytnutého množství odrazí v nižší ceně pro poskytovatele, je poskytovatel oprávněn převést toto snížení na zákazníka prostřednictvím výhodnější ceny. Má se tedy za to, že množstevní slevy odrážejí nárůst efektivnosti a úspory z rozsahu dosažené podnikem v dominantním postavení.

Z toho vyplývá, že systém slev, jejichž výše roste v závislosti na koupeném objemu, neporušuje článek 82 ES, ledaže kritéria a podmínky poskytnutí slev ukazují, že systém není založen na hospodářsky odůvodněné protihodnotě, ale jako v případě věrnostních a cílových slev má bránit tomu, aby se zákazníci zásobovali u soutěžících výrobců.

Pro určení případné zneužívající povahy systému množstevních slev je tedy třeba posoudit veškeré okolnosti, a zejména kritéria a podmínky poskytování slev, a přezkoumat, zda slevy tím, že poskytují výhodu, která není založena na žádném hospodářském plnění, které by ji odůvodnilo, směřují k tomu, aby byla kupujícímu odebrána nebo omezena možnost vybrat si své zdroje zásobování, aby bylo zabráněno přístupu soutěžitelů na trh, aby byly uplatňovány rozdílné podmínky vůči obchodním partnerům při plnění stejné povahy nebo aby bylo posíleno dominantní postavení narušenou hospodářskou soutěží.

(viz body 298–300)

12. Váže-li podnik nacházející se v dominantním postavení na trhu kupující – byť na jejich žádost – povinností nebo slibem zásobit se celkově nebo pro podstatnou část jejich potřeb výhradně u uvedeného podniku, je tato skutečnost zneužitím dominantního postavení ve smyslu článku 82 ES bez ohledu na to, zda je předmětná povinnost stanovena bez dalších podmínek nebo je její protihodnotou poskytnutí slevy. Totéž platí, jestliže uvedený podnik – aniž váže kupující formální povinností – používá na základě dohod uzavřených s těmito kupujícími nebo jednostranně systém věrnostních slev, tj. slev podmíněných tím, že se zákazník zásobí celkově nebo pro podstatnou část svých potřeb výhradně u podniku s dominantním postavením. Závazky výhradního zásobování této povahy, ať již jejich protihodnotou jsou či nejsou slevy nebo poskytování věrnostních slev, které mají odběratele přimět k výlučnému odběru u podniku s dominantním postavením, jsou totiž neslučitelné s cílem nenarušené hospodářské soutěže na společném trhu, protože nespočívají na hospodářském plnění odůvodňujícím tuto povinnost nebo tuto výhodu, ale směřují k tomu, aby kupujícímu byla odebrána nebo omezena možnost výběru, pokud jde o zdroje zásobování a ke znemožnění přístupu na trh ostatním výrobcům.

(viz bod 315)

13. Při stanovování výše pokut za protiprávní jednání porušující právo hospodářské soutěže musí Komise vzít v úvahu nejen závažnost protiprávního jednání a zvláštní okolnosti případu, ale i kontext, v němž k protiprávnímu jednání došlo, a dbát na to, aby její konání mělo odrazující účinek, zejména pokud jde o protiprávní jednání, která zvláště ohrožují dosažení cílů Společenství. Mimoto pokud Komise přijme rozhodnutí v souladu s nařízením č. 2988/74 o promlčení v záležitostech stíhání a výkonu práva v oblasti hospodářské soutěže, jakož i zásadou přiměřené lhůty, nemůže jí být vytýkáno, že zpozdila přijetí uvedeného rozhodnutí. Za takových okolností není třeba zrušit pokutu uloženou rozhodnutím přijatým po zrušení prvního rozhodnutí z důvodu doby, která uplynula mezi přijetím obou rozhodnutí.

(viz body 354–355)

14. Pokud je rozhodnutí Komise v oblasti hospodářské soutěže zrušeno pro vadu řízení, má Komise právo přijmout nové rozhodnutí, aniž zahájila nové správní řízení. Vzhledem k tomu, že obsah nového rozhodnutí je téměř totožný s obsahem předchozího rozhodnutí a že obě tato rozhodnutí jsou založena na stejném odůvodnění, nové rozhodnutí v rámci stanovení výše pokuty podléhá pravidlům platným v okamžiku přijetí předchozího rozhodnutí. Komise totiž znovu zahájí řízení ve stadiu, ve kterém došlo k vadě řízení, a přijme nové rozhodnutí, aniž provede nové posouzení případu ve světle pravidel, která neexistovala v době přijetí prvního rozhodnutí.

(viz body 366–368)

15. Komise může pro posouzení závažnosti případů porušení pravidel hospodářské soutěže Společenství, kterého se podnik dopustil, za účelem určení přiměřené výše pokuty zohlednit zvláště dlouhou dobu trvání některých protiprávních jednání, počet a rozmanitost protiprávních jednání, které se týkaly všech nebo téměř všech výrobků dotčeného podniku a z nichž některé ovlivnily všechny členské státy, zvláštní závažnost protiprávních jednání plynoucí z úmyslné a koherentní strategie, jejímž cílem bylo různými vylučujícími praktikami vůči soutěžitelům a věrnostní zákaznickou politikou uměle udržet nebo posílit dominantní postavení podniku na trzích, kde hospodářská soutěž byla již omezená, zvláště škodlivé účinky zneužití z hlediska hospodářské soutěže a výhodu získanou podnikem z jeho protiprávních jednání.

Komise může právem za zvlášť závažné označit jednání podniku v dominantním postavení, který tím, že poskytl zákazníkům slevy z limitního objemu a uzavřel s nimi věrnostní dohody, uzavře, po dlouhou dobu, možnosti prodeje vůči všem svým konkurentům a trvale naruší strukturu trhu na úkor spotřebitelů.

(viz body 370, 372, 374)

16. Analýza závažnosti porušení pravidel hospodářské soutěže Společenství musí zohlednit případné opakování protiprávního jednání. Pojem opakování protiprávního jednání, tak jak je chápán v některých vnitrostátních právních řádech, znamená, že se určitá osoba dopustila nových protiprávních jednání poté, co jí byla uložena sankce za obdobná protiprávní jednání. Pokyny o metodě stanovování pokut uložených podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 Smlouvy o ESUO odkazují ve stejném smyslu na „protiprávní jednání stejného typu“. Komise tedy nemůže uplatnit přitěžující okolnost z důvodu opakování protiprávního jednání vůči podniku, který zneužívá dominantní postavení, které má na trhu ve smyslu článku 82 ES, z důvodu dřívějších koluzních jednání týkajících se článku 81 ES, navíc velmi odlišných od jednání porušujících článek 82 ES.

(viz body 377-381)

17. Pokud podnik v oblasti hospodářské soutěže vynaloží náklady pro vytvoření záruk k zaplacení pokuty uložené v rozhodnutí, které je poté zrušeno soudem Společenství, a k prokázání toho, že toto rozhodnutí bylo protiprávní, nemá Komise povinnost tyto náklady zohlednit při stanovení pokuty v rozhodnutí přijatém po zrušujícím rozsudku, neboť podnik může jejich náhradu požadovat v rámci žaloby na náhradu škody.

(viz bod 383)

18. K tomu, aby mohlo být protiprávní jednání porušující pravidla hospodářské soutěže Smlouvy pokládáno za úmyslné, není nezbytné, aby si byl podnik vědom porušení zákazu nařízeného těmito pravidly, ale postačuje, aby si nemohl nepovšimnout, že inkriminované chování mělo za cíl nebo následek omezení hospodářské soutěže na společném trhu.

(viz bod 412)

19. Faktory vztahující se k účelu chování mohou mít větší význam pro stanovení výše pokuty než faktory vztahující se k jeho účinkům.

(viz bod 435)

20. Ačkoli musí být výše pokuty uložené za porušení pravidel hospodářské soutěže Společenství přiměřená délce trvání protiprávního jednání a jiným skutečnostem, které mohou být zahrnuty do posouzení závažnosti protiprávního jednání, mezi něž náleží zisk, kterého dotyčný podnik mohl svými praktikami dosáhnout, nemůže skutečnost, že podnik protiprávním jednáním nedosáhl žádného zisku, představovat podle judikatury překážku uložení pokuty, jelikož jinak by pokuta ztratila svou odrazující povahu. Z toho vyplývá, že Komise není při stanovování výše pokut povinna zohlednit neexistenci zisku dosaženého dotčeným protiprávním jednáním. Kromě toho neexistence finanční výhody spojené s protiprávním jednáním nemůže být považována za polehčující okolnost.

(viz bod 443)

21. Komise může tajnou povahu považovat za přitěžující okolnost při posouzení závažnosti porušení článků 81 ES nebo 82 ES. Nelze z toho však usuzovat, že neexistence tajné povahy představuje polehčující okolnost.

(viz body 446–447)

ROZSUDEK TRIBUNÁLU (šestého senátu)

25. června 2010 ( )

„Hospodářská soutěž – Zneužití dominantního postavení – Trh se sodou ve Spojeném království – Rozhodnutí, kterým se určuje, že došlo k porušení článku 82 ES – Promlčení pravomoci Komise ukládat pokuty nebo sankce – Přiměřená lhůta – Podstatné formální náležitosti – Překážka věci rozsouzené – Existence dominantního postavení – Zneužití dominantního postavení – Ovlivnění obchodu mezi členskými státy – Pokuta – Závažnost a délka trvání protiprávního jednání – Polehčující okolnosti“

Ve věci T‑66/01,

Imperial Chemical Industries Ltd, dříve Imperial Chemical Industries plc, se sídlem v Londýně (Spojené království), původně zastoupená D. Vaughanem. D. Andersonem, QC, S. Lee, barrister, S. Turner, S. Berwick a R. Colesem, solicitors, poté M. Vaughanem, S. Lee, S. Berwick a S. Ford, barrister,

žalobkyně,

proti

Evropské komisi, zastoupené J. Currallem a P. Oliverem, jako zmocněnci, ve spolupráci s J. Flynnem, QC, a C. Westem, barrister,

žalované,

jejímž předmětem je návrh na zrušení rozhodnutí Komise 2003/7/ES ze dne 13. prosince 2000 v řízení podle článku 82 [ES] (Věc COMP/33.133 — D: Uhličitan sodný — ICI) (Úř. věst. 2003, L 10, s. 10) a podpůrně návrh na zrušení nebo snížení pokuty uložené žalobkyni,

TRIBUNÁL (šestý senát),

ve složení A. W. H. Meij, předseda, V. Vadapalas (zpravodaj) a A. Dittrich, soudci,

vedoucí soudní kanceláře: K. Pocheć, rada,

s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 26. června 2008,

vydává tento

Rozsudek

Skutkový základ sporu

1 Žalobkyně Imperial Chemical Industries Ltd, dříve Imperial Chemical Industries plc, je společnost založená podle práva Spojeného království činná v odvětví chemie. V rozhodné době vyráběla zejména uhličitan sodný.

2 Uhličitan sodný je buď přítomen v přírodě ve formě minerálu trona (přírodní soda), nebo je získáván chemickým procesem (syntetická soda). Přírodní soda se získává drcením, čištěním a kalcinací minerálu trona. Syntetická soda je výsledkem reakce soli a vápence v procesu „amoniak – soda“, který byl vyvinut bratry Solvayovými v roce 1863.

3 V dubnu 1989 provedla Komise Evropských společenství šetření u jednotlivých výrobců uhličitanu sodného ve Společenství podle čl. 14 odst. 3 nařízení Rady č. 17 ze dne 6. února 1962, prvního nařízení, kterým se provádějí články [81 ES] a [82 ES] (Úř. věst. 1962, 13, s. 204; Zvl. vyd. 08/01, s. 3) ve znění platném v rozhodné době.

4 Dne 19. června 1989 zaslala Komise žalobkyni žádost o informace na základě článku 11 nařízení č. 17, na kterou žalobkyně odpověděla dne 14. září 1989.

5 Dne 19. února 1990 zahájila Komise bez návrhu proti žalobkyni, společnosti Solvay a společnosti Chemische Fabrik Kalk (dále jen „CFK“) řízení na základě čl. 3 odst. 1 nařízení č. 17.

6 Dne 13. března 1990 zaslala Komise žalobkyni, společnosti Solvay a CFK oznámení námitek. Každá společnost obdržela pouze část nebo části oznámení námitek, které se vztahovaly k protiprávnímu jednání, které se jí týkalo, a k nim byly v příloze přiloženy příslušné důkazní materiály v její neprospěch.

7 Komise založila jediný spis pro všechna protiprávní jednání uvedená v oznámení námitek.

8 Pokud jde o projednávanou věc, došla Komise v části V Oznámení námitek k závěru, že se žalobkyně dopustila zneužití dominantního postavení, které měla na trhu s uhličitanem sodným ve Spojeném království.

9 Dne 31. května 1990 předložila žalobkyně svá písemná vyjádření k námitkám předloženým Komisí. Byla Komisí vyslechnuta ve dnech 26. a 27. června 1990.

10 Dne 19. prosince 1990 přijala Komise navíc rozhodnutí 91/300/EHS, v řízení podle článku [82 ES] (IV/33.133 – D: Uhličitan sodný – ICI) (Úř. věst. 1991, L 152, s. 40). V tomto rozhodnutí, oznámeném žalobkyni dopisem ze dne 1. března 1991, konstatovala, že „[žalobkyně] porušila ustanovení článku [82 ES], v období zhruba od roku 1983 [a] až do dnešního dne jednáním, jehož cílem bylo vyloučit nebo velmi silně omezit hospodářskou soutěž a které spočívalo v […] poskytnutí podstatných slev a jiných finančních podnětů ve vztahu k limitnímu objemu takovým způsobem, aby bylo zajištěno, že zákazník se bude zásobovat [u] ní ve výši své celkové potřeby nebo její velké části[, v] zajištění si souhlasu zákazníků, že se budou [u] ní zásobovat, aby pokryli svou celkovou potřebu nebo téměř svou celkovou potřebu, nebo souhlasu, že omezí své nákupy u soutěžitelů na stanovený objem [a], alespoň v jednom případě, [v] poskytování slev a jiných finančních výhod podmíněném souhlasem zákazníka, že se bude zásobovat [u] ní ve výši své celkové potřeby“.

11 Podle článku 3 rozhodnutí 91/300 „[byla] [žalobkyni] uložena pokuta [deset] milionů ecu z důvodu [konstatovaného] protiprávního jednání“.

12 Téhož dne Komise rovněž přijala rozhodnutí 91/297/EHS v řízení podle čl. [81 ES] (IV/33.133 – A: Uhličitan sodný – Solvay, ICI) (Úř. věst. 1991, L 152, s. 1), ve kterém konstatovala, že „Solvay a [žalobkyně] porušily ustanovení čl. [81 ES] tím, že se ode dne 1. ledna 1973 [a] alespoň až do zahájení tohoto řízení účastnily jednání ve vzájemné shodě, kterým omezily své prodeje sody ve Společenství na své příslušné vnitrostátní trhy, a sice kontinentální západní Evropu pro Solvay a Spojené království a Irsko pro [žalobkyni]“. Solvay i žalobkyni byla každé uložena pokuta sedm milionů ecu.

13 Téhož dne Komise krom toho přijala rozhodnutí 91/298/EHS v řízení podle čl. [81 ES] (IV/33.133 – B: Uhličitan sodný – Solvay, CFK) (Úř. věst. 1991, L 152, s. 16), ve kterém konstatovala, že „Solvay a CFK porušily ustanovení čl. [81 ES] tím, že se zhruba od roku 1987 [a] až do dnešního dne účastnily dohody o rozdělení trhů, kterou Solvay zaručila CFK minimální roční objem prodeje sody v Německu vypočítaný podle prodejů CFK v roce 1986, a vyrovnala CFK veškerý schodek tím, že odkoupila množství nutné k tomu, aby prodej CFK dosáhl zaručeného objemu“. Solvay byla uložena pokuta tři miliony ecu a CFK jeden milion ecu.

14 Téhož dne Komise krom toho přijala rozhodnutí 91/299/EHS, v řízení podle čl. [82 ES] (IV/33.133 – C: Uhličitan sodný – Solvay) (Úř. věst 1991, L 152, s. 21), ve kterém konstatovala, že „Solvay porušila ustanovení článku [82 ES], v období zhruba od roku 1983 [a] až do dnešního dne jednáním, jehož cílem bylo vyloučit nebo velmi silně omezit hospodářskou soutěž a které spočívalo […] v uzavření dohod se zákazníky, které je zavazovaly, aby se u Solvay zásobovali ve výši své celkové potřeby sody nebo její velké části na dobu neurčitou nebo přespříliš dlouhou[,] v poskytnutí podstatných slev a jiných finančních podnětů v závislosti na limitním objemu překračujícím základní smluvní množství zákazníka takovým způsobem, aby bylo zajištěno, že se bude u Solvay zásobovat ve výši své celkové potřeby sody nebo její velké části [a v] poskytování slev podmíněném souhlasem zákazníka, že se bude [u ní] zásobovat ve výši své celkové potřeby“. Solvay byla uložena pokuta ve výši 20 milion ecu.

15 Dne 2. května 1991 požadovala Solvay zrušení rozhodnutí 91/297, 91/298 a 91/299. Dne 14. května 1991 podala žalobkyně žalobu k Tribunálu, jejímž předmětem je návrh na zrušení rozhodnutí 91/297 a 91/300.

16 Rozsudkem ze dne 29. června 1995, ICI v. Komise (T‑37/91, Recueil, s. II‑1901, dále jen „rozsudek ICI II“), rozhodl Tribunál, že žalobní důvod vycházející z porušení práva na obhajobu, pokud jde o přístup ke spisu, musí být zamítnut v celém rozsahu, ale zrušil rozhodnutí 91/300 z důvodu, že ověření uvedeného rozhodnutí bylo provedeno po jeho oznámení, což představuje porušení podstatné formální náležitosti ve smyslu článku 230 ES.

17 Téhož dne Tribunál rovněž zrušil rozhodnutí 91/297 (rozsudky Solvay v. Komise, T‑30/91, Recueil, s. II‑1775, dále jen „rozsudek Solvay I“, a ICI v. Komise, T‑36/91, Recueil, s. II‑1847, dále jen „rozsudek ICI I“) v rozsahu, ve kterém se týká žalobkyň v těchto dvou věcech, z důvodu porušení práva přístupu ke spisu. Krom toho Tribunál zrušil rozhodnutí 91/298 (rozsudek Solvay v. Komise, T‑31/91, Recueil, s. II‑1821, dále jen „rozsudek Solvay II“) v rozsahu, v němž se týká Solvay, jakož i rozhodnutí 91/299 (rozsudek Solvay v. Komise, T‑32/91, Recueil, s. II‑1825, dále jen „rozsudek Solvay III“) z důvodu nesprávného ověření napadených rozhodnutí.

18 Návrhy došlými kanceláři Soudního dvora dne 30. srpna 1995 podala Komise kasační opravné prostředky proti rozsudkům ICI II, bod 16 výše, Solvay II a Solvay III, bod 17 výše.

19 Rozsudky ze dne 6. dubna 2000, Komise v. ICI (C‑286/95 P, Recueil, s. I‑2341), a Komise v. Solvay (C‑287/95 P a C‑288/95 P, Recueil, s. I‑2391), odmítl Soudní dvůr kasační opravné prostředky proti rozsudkům ICI II, bod 16 výše, Solvay II a Solvay III, bod 17 výše.

20 V úterý dne 12. prosince 2000 vydala jedna zpravodajská agentura tiskovou zprávu znějící následovně:

„Evropská komise uloží ve středu pokutu společnostem v chemickém průmyslu, Solvay SA a Imperial Chemical Industries plc […], za porušení práva hospodářské soutěže Evropské unie, jak prohlásila její mluvčí toto úterý.

Pokuty za údajná zneužití dominantního postavení na trhu s uhličitanem sodným byly původně uloženy před deseti lety, ale byly zrušeny nejvyšším evropským soudem z procesních důvodů.

Komise přijme ve středu znovu stejné rozhodnutí, ale ve správné formě, prohlásila mluvčí.

Podstata rozhodnutí nebyla společnostmi nikdy zpochybněna. Přijmeme znovu stejné rozhodnutí, řekla.“

21 Dne 13. prosince 2000 přijala Komise rozhodnutí 2003/7/ES, v řízení podle článku 82 [ES] (COMP/33.133 – D: Uhličitan sodný – ICI) (Úř. věst. 2003, L 10, s. 33, dále jen „napadené rozhodnutí“).

22 Téhož dne Komise rovněž přijala rozhodnutí 2003/5/ES, v řízení podle článku 81 [ES] (COMP/33.133 – B: Uhličitan sodný – Solvay, CFK) (Úř. věst. 2003, L 10, s. 1), a 2003/6/ES, v řízení podle článku 82 [ES] (COMP/33.133 – C: Uhličitan sodný – Solvay) (Úř. věst. 2003, L 10, s. 10).

23 Napadené rozhodnutí obsahuje následující výrok:

„Článek 1

[Žalobkyně] porušila ustanovení článku [82 ES] v období zhruba od roku 1983 až do roku 1989 jednáním, jehož cílem bylo vyloučit nebo velmi silně omezit hospodářskou soutěž a které spočívalo:

a) v poskytnutí podstatných slev a jiných finančních podnětů ve vztahu k limitnímu objemu takovým způsobem […], aby se zákazník zásoboval ve výši své celkové potřeby sody nebo její velké části [u ní];

b) v zajištění si souhlasu zákazníků, že se budou [u ní] zásobovat, aby pokryli svou celkovou potřebu nebo téměř svou celkovou potřebu, nebo souhlasu, že omezí své nákupy u soutěžitelů na stanovený objem;

c) alespoň v jednom případě, v poskytování slev a jiných finančních výhod podmíněném souhlasem zákazníka, že se bude zásobovat [u ní] ve výši své celkové potřeby.

Článek 2

[Žalobkyni] se ukládá pokuta ve výši [deseti] milionů eur z důvodu protiprávního jednání uvedeného v [prvním] článku.

[…]“ (neoficiální překlad)

24 Napadené rozhodnutí má prakticky stejné znění jako rozhodnutí 91/300. Komise pouze provedla některé redakční změny a doplnila novou část s názvem „Řízení před Soudem prvního stupně a Soudním dvorem“.

25 V této nové části napadeného rozhodnutí Komise s odkazem na rozsudek Tribunálu ze dne 20. dubna 1999, Limburgse Vinyl Maatschappij a další v. Komise (T‑305/94 až T‑307/94, T‑313/94 až T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 a T‑335/94, Recueil, s. II‑931, dále jen „rozsudek Tribunálu PVC II“), měla za to, že má „právo [znovu] přijmout rozhodnutí, které bylo zrušeno pro čistě procesní vady, aniž bylo zahájeno nové správní řízení“, a že není „povinna uspořádat nové slyšení, pokud znění nového rozhodnutí [neobsahuje] jiné výtky než ty, které byly uvedeny v prvním rozhodnutí“ (bod 164 odůvodnění).

26 Komise rovněž v napadeném rozhodnutí upřesnila, že promlčecí doba musí být prodloužena o dobu, po kterou byla žaloba proti rozhodnutí 91/300 předmětem řízení před Tribunálem a Soudním dvorem, podle článku 3 nařízení Rady (EHS) č. 2988/74 ze dne 26. listopadu 1974, o promlčení v záležitostech stíhání a výkonu práva v oblasti dopravy a hospodářské soutěže v Evropském hospodářském společenství (Úř. věst. L 319, s. 1) (body 169 a 170 odůvodnění). S ohledem na okolnosti v projednávané věci tak měla Komise za to, že může až do konce roku 2003 přijmout nové rozhodnutí (bod 172 odůvodnění). Krom toho uvedla, že nedošlo k porušení práva na obhajobu, pokud nové rozhodnutí bylo přijato v přiměřené lhůtě (bod 164 odůvodnění).

27 Pokud jde o samotné protiprávní jednání, uvedla Komise v napadeném rozhodnutí, že „výrobkovým a zeměpisným trhem, na němž [má] být hodnocena hospodářská síla žalobkyně, [je] trh se sodou ve Spojeném království“ (bod 125 odůvodnění).

28 Pro posouzení tržní síly žalobkyně pro účely projednávané věci uvedla Komise, že část trhu ovládaná žalobkyní na relevantním trhu byla po posuzované období tradičně vyšší než 90 %, což samo o sobě představuje indicii prokazující značný stupeň tržní síly (bod 127 odůvodnění). Poté Komise přezkoumala relevantní hospodářské faktory a na základě toho došla v napadeném rozhodnutí k závěru, že ve všech podstatných okamžicích měla žalobkyně dominantní postavení ve smyslu článku 82 ES (body 128 až 136 odůvodnění).

29 Pokud jde o zneužití dominantního postavení, Komise v napadeném rozhodnutí uvedla, že žalobkyně zavedla „praxi spočívající v zavázání“ svých zákazníků prostřednictvím různých mechanismů, jejichž cílem bylo ve všech případech vyloučení (bod 138 odůvodnění). V tomto ohledu v bodě 139 odůvodnění napadeného rozhodnutí uvedla, že slevy z limitního objemu měly za cíl vyloučení účinné hospodářské soutěže následujícími prostředky:

– vybízení zákazníků ke kupování limitního objemu u žalobkyně, který by si mohli obstarat u druhého poskytovatele;

– minimalizování nebo neutralizaci konkurenčního dopadu společnosti General Chemical při zachování její přítomnosti na trhu, pokud jde o cenu, množství a zákazníky, v mezích zajišťujících udržení účinného monopolu žalobkyně;

– vyloučení společnosti Brenntag z trhu nebo alespoň omezení jeho konkurenčního účinku na minimum;

– omezení na minimum rizika, že by se zákazníci obrátili k jiným zásobovacím zdrojům;

– zachování nebo posílení quasi monopolu žalobkyně na trhu s uhličitanem sodným ve Spojeném království.

30 Krom toho v bodě 147 napadeného rozhodnutí Komise uvedla, že „dohody uzavřené [žalobkyní] s jejími velkými zákazníky znamenají, že tito byli vázáni ohledně své téměř celkové potřeby (a alespoň v jednom případě ohledně celkové potřeby), zatímco konkurenční účinek dalších poskytovatelů byl omezen na minimum“.

31 Komise rovněž v napadeném rozhodnutí uvedla, že jiné finanční podněty konsolidovaly dominantní postavení způsobem neslučitelným s pojetím hospodářské soutěže vlastním článku 82 ES (bod 149 odůvodnění).

32 Pokud jde o dopad na obchod mezi členskými státy, Komise v napadeném rozhodnutí uvedla, že i když opatření přijatá žalobkyní pro zajištění zachování svého dominantního postavení a svého účinného monopolu ve Spojeném království předně směřovala spíše proti přímé konkurenci vně Společenství (Spojené státy a Polsko) nežli proti jiným výrobcům Společenství, musejí být slevy z limitního objemu a jiné mechanismy vyloučení posuzovány v celkovém kontextu fenoménu přísného uzavření vnitrostátních trhů ve Společenství. V tomto ohledu Komise uvedla, že si žalobkyně zvlášť přála, aby General Chemical zůstala na relevantním trhu jako jiný zásobovací zdroj a aby, pokud by tato společnost musela tento trh zcela opustit, mohly být spotřebitelé podníceni hledat jiné zásobovací zdroje, možná lepší trh, v kontinentální západní Evropě. Komise dále uvedla, že zachování a posílení dominantního postavení žalobkyně ve Spojeném království mělo vliv na celou strukturu hospodářské soutěže na společném trhu a zajistilo zachování statu quo, založeného na uzavření trhů (body 151 až 154 odůvodnění).

33 Komise v napadeném rozhodnutí uvedla, že protiprávní jednání, ke kterým došlo, byla zvlášť závadná, jelikož „byla součástí záměrné politiky mající za cíl konsolidaci kontroly, kterou má žalobkyně na [trhu se sodou ve Spojeném království], způsobem, který je zcela v rozporu se základními cíli Smlouvy“, a „konkrétně směřovala k omezení nebo ovlivnění činnosti určených konkurentů“ (bod odůvodnění 156).

34 Komise krom toho v napadeném rozhodnutí poznamenala, že protiprávní jednání začalo zhruba v roce 1983 a trvalo přinejmenším do konce roku 1989. Konečně Komise uvedla, že zohlednila skutečnost, že žalobkyně opustila systém slev z limitního objemu od 1. ledna 1990 (body 160 a 161 odůvodnění).

35 Dopisy ze dne 18. ledna, 26. ledna a 8. února 2001 požádala žalobkyně Komisi o přístup ke spisu. Dopisem ze dne 14. února 2001 Komise tuto žádost zamítla.

Řízení

36 Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 20. března 2001 podala žalobkyně tuto žalobu.

37 Ve své žalobě žalobkyně Tribunálu navrhla zejména to, aby Komisi nařídil předložení dokumentů obsažených v jejím spisu ve věci COMP/33.133.

38 Dne 4. května 2001 byla věc přidělena čtvrtému senátu Tribunálu a byl jmenován soudce zpravodaj.

39 Po přivolení Tribunálu předložily žalobkyně a Komise svá vyjádření, žalobkyně dne 18. prosince 2002 a Komise dne 23. prosince 2002, k důsledkům, které by se měly vyvodit pro projednávanou věc z rozsudku Soudního dvora ze dne 15. října 2002, Limburgse Vinyl Maatschappij a další v. Komise (C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P až C‑252/99 P a C‑254/99 P, Recueil, s. I‑8375, dále jen „rozsudek Soudního dvora PVC II“). Ve svých vyjádřeních informovala žalobkyně Tribunál, že upouští od žalobního důvodu vycházejícího z porušení zásady non bis in idem.

40 Vzhledem k tomu, že se od 1. října 2003 změnilo složení senátů Tribunálu, byl soudce zpravodaj přidělen k prvnímu senátu, kterému byla v důsledku toho dne 8. října 2003 přidělena i projednávaná věc.

41 Vzhledem k tomu, že se složení senátů Tribunálu ode dne 13. září 2004 změnilo, byl soudce zpravodaj přidělen ke čtvrtému senátu podle nového složení, kterému byla v důsledku toho přidělena projednávaná věc dne 19. října 2004.

42 Dne 11. ledna 2005 vyzval Tribunál Komisi, aby kanceláři Tribunálu předložila podrobný seznam s výčtem všech dokumentů, ze kterých se skládá spis. Tento seznam měl obsahovat stručný údaj umožňující zjistit autora, povahu a obsah každé písemnosti. Tribunál rovněž požádal Komisi, aby mu sdělila, ke kterým z těchto písemností měla žalobkyně přístup, a případně uvedla důvody, které podle ní jejich zpřístupnění bránily.

43 Dopisy ze dne 28. ledna 2005 zaslala Komise kanceláři Tribunálu podrobný seznam požadovaný Tribunálem a uvedla, že doklady, ke kterým žalobkyně měla přístup během správního řízení byly dokumenty, které použila na podporu svých námitek, a tedy byly přiloženy k oznámení námitek. Rovněž uvedla, že „musí s lítostí Tribunál informovat, že se [nyní zdá], že přes důkladné hledání není schopna, nepochybně v důsledku mnoha stěhování v průběhu deseti posledních let, dohledat určité doklady“, a že se domnívá, že je jejím úkolem neprodleně Tribunál a žalobkyni informovat, že „ačkoli seznam přiložený k […] vyjádřením vyjmenovává všechny doklady spisu, které má k dispozici, nejsou v něm chybějící doklady obsaženy“. Podle Komise řízení provedené v roce 1990 bylo v souladu s judikaturou tehdy použitelnou na právo na přístup ke spisu. Dodala, že v této fázi nic nenaznačovalo, že ve spise byly doklady, které mohly mít skutečný vliv na výsledek rozhodnutí 91/300, ani při zohlednění vývoje judikatury od roku 1990.

44 Dopisem ze dne 13. dubna 2005 vyzval Tribunál žalobkyni, aby určila dokumenty obsažené v seznamu s výčtem, o kterých nebyla informována během správního řízení a které by podle jejího názoru mohly obsahovat poznatky, které mohly být užitečné pro její obhajobu.

45 Dopisem ze dne 9. května 2005 zdůraznila žalobkyně, že některé z chybějících dokumentů byly užitečné pro její obhajobu. Rovněž označila mezi dokumenty zařazenými do seznamu ty, které se jí zdály užitečné pro její obhajobu a do kterých by chtěla nahlédnout. Podle jejího názoru by jí tyto dokumenty mohly umožnit rozvinout svou argumentaci, pokud jde o vymezení relevantního zeměpisného trhu, existenci dominantního postavení, zneužití tohoto dominantního postavení a vliv na obchod mezi členskými státy.

46 Dopisem ze dne 7. června 2005 vyzval Tribunál Komisi, aby v kanceláři Tribunálu uložila dokumenty obsahující správní spis obsažené v „podspisech“ 2 až 38, 50 až 59 a 60 až 65, s výjimkou interních dokumentů. Komise byla rovněž vyzvána předložit nedůvěrné verze nebo nedůvěrná shrnutí místo dokumentů obsahujících obchodní tajemství, informací, které byly Komisi sděleny během správního řízení s výhradou zachování jejich důvěrnosti nebo jiných důvěrných informací. Mimoto byla Komise vyzvána předložit plnou verzi, včetně důvěrných prvků, dokumentů uvedených výše za účelem ověření jejich důvěrné povahy.

47 Dne 21. června 2005 požádala Komise Tribunál s ohledem na délku dokumentů o možnost předložit jedno originální vyhotovení doprovázené CD-ROMy. Této žádosti bylo vyhověno dne 4. července 2005.

48 Dopisem ze dne 20. července 2005 uložila Komise v kanceláři Tribunálu dokumenty požadované Tribunálem. Kancelář Tribunálu následně žalobkyni zaslala CD-ROMy předložené Komisí.

49 Dne 13. října 2005 předložila žalobkyně svá vyjádření k užitečnosti dokumentů obsažených ve správním spise pro její obhajobu. Dne 26. října 2007 Komise odpověděla na vyjádření žalobkyně.

50 V důsledku ukončení funkce původně určeného soudce zpravodaje jmenoval předseda Tribunálu rozhodnutím ze dne 22. června 2006 nového soudce zpravodaje.

51 Vzhledem k tomu, že se od 25. září 2007 změnilo složení senátů Tribunálu, byl soudce zpravodaj přidělen k šestému senátu, kterému byla v důsledku toho dne 8. listopadu 2007 přidělena i projednávaná věc.

52 Vzhledem k překážce na straně soudce Čipeva určil dne 13. února 2008 předseda Tribunálu na základě čl. 32 odst. 3 jednacího řádu Tribunálu pro doplnění senátu soudce A. Dittricha.

53 Na základě zprávy soudce zpravodaje rozhodl Tribunál (šestý senát) o zahájení ústní části řízení a v rámci organizačních procesních opatření stanovených v článku 64 jednacího řádu písemně položil žalované a Komisi otázky. Žalovaná a Komise na ně odpověděly ve stanovené lhůtě.

54 Řeči účastnic řízení a jejich odpovědi na otázky položené Tribunálem byly vyslechnuty na jednání dne 26. a 27. června 2008.

55 Při jednání Tribunál žalobkyni povolil předložit vyjádření k písemným odpovědím Komise ze dne 16. června 2008. Žalobkyně svá vyjádření předložila dne 9. července 2008 a Komise na ně odpověděla dne 3. září 2008.

Návrhová žádání účastnic řízení

56 Žalobkyně navrhuje, aby Tribunál:

– prohlásil žalobu za přípustnou;

– prohlásil, že z důvodu běhu času Komise neměla pravomoc přijmout napadené rozhodnutí, nebo podpůrně, že neměla pravomoc jí uložit pokutu;

– zrušil napadené rozhodnutí;

– zrušil nebo snížil pokutu uloženou v článku 2 napadeného rozhodnutí;

– nařídil Komisi předložit veškeré své interní dokumenty týkající se přijetí napadeného rozhodnutí a zejména zápis ze schůzky sboru komisařů a veškeré přiložené dokumenty, jakož i veškeré dokumenty předložené sboru komisařů při této příležitosti;

– nařídil Komisi předložit dokumenty obsažené v jejím spise ve věci COMP/33.133;

– uložil Komisi náhradu nákladů řízení, včetně nákladů, navýšených o úroky, každé záruky poskytnuté žalobkyní spojené s pokutou uloženou v napadeném rozhodnutí.

57 Komise navrhuje, aby Tribunál:

– zamítl žalobu jako neopodstatněnou;

– zamítl žádost o přístup ke spisu podanou žalobkyní;

– prohlásil za nepřípustnou žádost o vydání zvláštního usnesení ukládajícího jí uhradit náklady žalobkyně, včetně nákladů a úroků způsobených vytvořením jakékoli záruky poskytnuté za pokutu, nebo ji každopádně zamítnout jako neopodstatněnou;

– uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.

Právní otázky

58 Cílem návrhových žádání žalobkyně je primárně zrušení napadeného rozhodnutí a podpůrně zrušení nebo snížení pokuty, která jí byla uvedeným rozhodnutím uložena.

K návrhovým žádáním, jejichž cílem je zrušení napadeného rozhodnutí

59 Žalobkyně v podstatě vznáší šest žalobních důvodů směřujících ke zrušení napadeného rozhodnutí. Vycházejí zaprvé z nedostatku pravomoci Komise k přijetí napadeného rozhodnutí, zadruhé z porušení podstatných formálních náležitostí, zatřetí z nesprávného posouzení relevantního trhu, začtvrté z neexistence dominantního postavení, zapáté z neexistence zneužití dominantního postavení, zašesté z neovlivnění obchodu mezi členskými státy.

K prvnímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z nedostatku pravomoci Komise k přijetí napadeného rozhodnutí

60 První žalobní důvod se dělí na dvě části, z nichž jedna vychází z chybného použití pravidel promlčení a druhá z porušení zásady přiměřené lhůty.

– K první části, vycházející z chybného použití pravidel promlčení

Argumenty účastnic řízení

61 Žalobkyně poznamenává, že i když se promlčecí lhůta stanovená v nařízení č. 2988/74 uplatňuje pouze na část dotyčného rozhodnutí ukládajícího pokutu, jedná se o velmi významnou část uvedeného rozhodnutí.

62 Podle žalobkyně článek 3 nařízení č. 2988/74 nemá za následek prodloužení promlčecí lhůty, pokud jde o soudní řízení, jehož předmětem je konečné rozhodnutí Komise. Promlčecí doba by totiž byla pozastavena pouze v případě žaloby proti rozhodnutím přijatým během správního řízení, totiž vyšetřovacím opatřením, včetně přijetí oznámení námitek nebo přijetí opatření na základě obecných vyšetřovacích pravomocí svěřených nařízením č. 17. Výklad sledovaný Komisí v napadeném rozhodnutí je údajně v rozporu se zněním článku 3 nařízení č. 2988/74. Komise podle žalobkyně nesprávně vyložila výraz „v záležitostech stíhání“ obsažený v článcích 1 až 3 nařízení č. 2988/74 a nevzala v úvahu skutečnost, že konečné rozhodnutí mělo být přijato před uplynutím promlčecí lhůty. Krom toho výklad Komise údajně zbavuje čl. 2 odst. 3 nařízení č. 2988/74 smyslu a je důkazem nesprávného pochopení struktury uvedeného nařízení, jelikož důsledky promlčení vyplývající z rozhodnutí jsou upraveny v článcích 4 až 6, a nikoli v článcích 1 až 3. Konečně je takový výklad údajně v rozporu se zásadou, podle které, za účelem zajištění právní jistoty, Komise musí ukončit stíhání ve stanovené lhůtě a přijmout své konečné rozhodnutí v přesně stanovené lhůtě deseti let od ukončení protiprávního jednání, kromě případu, že Komisi bylo v ukončení jejího šetření a řízení zabráněno z důvodu soudních žalob podaných proti předběžným rozhodnutím. V projednávané věci Komisi údajně nic nebránilo v ukončení stíhání.

63 Žalobkyně se domnívá, že přístup použitý v rozsudku Tribunálu PVC II, bod 25 výše, je neslučitelný s tvrzením obsaženým v bodě 1098 uvedeného rozsudku, podle kterého cílem článku 3 nařízení č. 2988/74 je umožnit zastavení promlčecí doby, pokud je Komisi znemožněno jednat z objektivního důvodu, který jí nelze přičítat. Žaloba proti konečnému rozhodnutí ukládajícímu pokutu údajně Komisi nebrání v jednání, jelikož uvedené konečné rozhodnutí je plně vykonatelné až do okamžiku, kdy je toto rozhodnutí zrušeno nebo prohlášeno za neplatné Tribunálem.

64 Každopádně úvaha, podle které Komisi bylo zabráněno jednat, nemůže být v projednávané věci použitelná na kasační opravný prostředek podaný proti rozsudku ICI II, bod 16 výše. Komise totiž údajně měla plnou volnost k opětovnému přijetí rozhodnutí 91/300 bezprostředně po vyhlášení rozsudku ICI II, bod 18 výše. Dodatečná lhůta vyplývající z kasačního opravného prostředku je tak údajně zcela „přičitatelná“ Komisi. Mimoto je tento kasační opravný prostředek údajně bezpředmětný ve světle rozsudku Soudního dvora ze dne 15. června 1994, Komise v. BASF a další (C‑137/92 P, Recueil, s. I‑2555), a vzhledem k záměru Komise znovu přijmout rozhodnutí 91/300.Komise tak údajně nemůže mít prospěch ze svého „vlastního procesního pochybení“ a ze zpoždění v délce trvání pěti let, jehož je původcem.

65 Ostatně výklad Komise je podle žalobkyně v rozporu s článkem 60 statutu Soudního dvora, podle kterého opravný prostředek nemá odkladný účinek. Podle žalobkyně, i když musela být vzata v úvahu délka trvání řízení před Tribunálem, byla promlčecí lhůta zastavena pouze po dobu přibližně čtyř let jednoho měsíce a patnácti dnů. Komise tak měla opětovně přijmout rozhodnutí 91/300 před dubnem 1999.

66 Podle žalobkyně dále z článku 3 nařízení č. 2988/74 vyplývá, že v případě kasačního opravného prostředku není předmětem řízení rozhodnutí Komise, nýbrž rozsudek Tribunálu.

67 Mimoto v rozsudku Tribunálu PVC II, bod S5 výše, nebyla konkrétně probrána otázka, zda měl být kasační opravný prostředek vzat v úvahu ve vztahu k zastavení promlčecí lhůty, jelikož ve věci, v níž byl vydán tento rozsudek, měla Komise pouze prokázat, zda délka řízení před Tribunálem zastavila promlčecí lhůtu. Vyjádření Tribunálu, pokud jde o zastavení promlčecí doby tak údajně představují pouze obiter dictum.

68 Žalobkyně dodává, že rozhodnutí přijaté Komisí porušující její vlastní nařízení nemůže mít za následek prodloužení promlčecí lhůty. Komise správně neověřila rozhodnutí 91/300. Toto rozhodnutí tudíž nemůže mít za následek rozšíření pravomoci Komise k ukládání pokut po běžné promlčecí lhůtě stanovené nařízením č. 2988/74. Takový výsledek by byl totiž v rozporu se zásadou, podle které účastník řízení nemůže mít výhodu z vlastního pochybení, a s přirozeným právem. Zpoždění je tak podle žalobkyně zcela způsobeno úkonem Komise, a ta každopádně nemůže chtít mít výhodu z článku 3 nařízení č. 2988/74.

69 Konečně výklad článků 2 a 3 nařízení č. 2988/74 použitý v rozsudku Tribunálu PVC II, bod 25 výše, Komisi umožňuje přijmout řadu následných rozhodnutí sahajících až do poloviny 21. století. Takový výklad je tudíž protiprávní, jelikož je v rozporu s právem na projednání věci v přiměřené lhůtě.

70 Komise zpochybňuje argumenty předložené žalobkyní.

Závěry Tribunálu

71 Úvodem je třeba zdůraznit, že nařízení č. 2988/74 zavedlo úplnou právní úpravu, která podrobně upravuje lhůty, v rámci kterých má Komise právo, uložit pokuty podnikům, se kterými je vedeno řízení podle pravidel práva hospodářské soutěže, aniž je porušen základní požadavek právní jistoty (rozsudky Tribunálu ze dne 19. března 2003, CMA CGM a další v. Komise, T‑213/00, Recueil, s. II‑913, bod 324, a ze dne 18. června 2008, Hoechst v. Komise, T‑410/03, Sb. rozh. s. II‑881, bod 223).

72 Podle čl. 1 odst. 1 písm. b) a čl. 1 odst. 2 nařízení č. 2988/74, jakož i podle čl. 2 odst. 3 téhož nařízení se tak stíhání promlčí, pokud Komise neuložila pokutu nebo sankci během pěti let od začátku běhu promlčecí doby, pokud mezitím nedošlo k aktu, který ji přerušuje, nebo nejpozději do deseti let od začátku běhu téže lhůty, pokud došlo k aktu, který ji přerušuje. Nicméně na základě čl. 2 odst. 3 dotčeného nařízení se takto stanovená promlčecí doba prodlužuje o dobu, během níž bylo promlčení zastaveno podle článku 3 téhož nařízení (rozsudek Soudního dvora PVC II, bod 39 výše, bod 140).

73 Podle článku 3 nařízení č. 2988/1974 je promlčecí doba v záležitostech stíhání zastavena na dobu, po kterou je rozhodnutí Komise předmětem řízení u Soudního dvora Evropských společenství.

74 Odkaz článku 3 nařízení č. 2988/74 na „řízení u Soudního dvora Evropských společenství“ je od vytvoření Tribunálu nutno chápat jako vztahující se nejprve na řízení u Tribunálu, jelikož žaloby proti rozhodnutím ukládajícím sankce nebo pokuty v oblasti práva hospodářské soutěže spadají do jeho pravomoci.

75 V projednávané věci žalobkyně nezpochybňuje, že s výhradou otázky zastavení promlčecí doby podle článku 3 nařízení č. 2988/74 uplynula pětiletá promlčecí lhůta v průběhu roku 1995.

76 Je tedy třeba pouze zkoumat, zda podle článku 3 nařízení č. 2988/74 Komise byla oprávněna přijmout napadené rozhodnutí dne 13. prosince 2000.

77 V tomto ohledu z bodu 157 rozsudku Soudního dvora PVC II, bod 39 výše, vyplývá, že ve smyslu článku 3 nařízení č. 2988/74 je promlčecí doba zastavena na tak dlouho, jak dlouho je dotčené rozhodnutí předmětem řízení „u Tribunálu a Soudního dvora“. V projednávané věci tak byla promlčecí doba zastavena během celé doby trvání řízení u Tribunálu, jakož i během celé doby trvání řízení u Soudního dvora v rámci kasačního opravného prostředku, a není potřeba se vyjadřovat k období trvajícímu od vynesení rozsudku Tribunálu do předložení věci Soudnímu dvoru.

78 V důsledku žaloby podané žalobkyní k Tribunálu, dne 14. května 1991, rozsudku vydaného dne 29. června 1995, dále kasačního opravného prostředku k Soudnímu dvoru podaného Komisí dne 30. srpna 1995 a rozsudku vydaného dne 6. dubna 2000, byla promlčecí doba zastavena na dobu nejméně osmi let, osmi měsíců a dvaceti dvou dní, jak Komise správně uvádí v bodě 171 odůvodnění napadeného rozhodnutí.

79 V důsledku toho neuplynula po tomto zastavení promlčecí doby v projednávané věci od konce dotčeného protiprávního jednání nebo od jakéhokoliv přerušení promlčení až do přijetí napadeného rozhodnutí dne 13. prosince 2000 doba delší než pět let.

80 Z toho plyne, že při přijetí napadeného rozhodnutí byla dodržena pravidla pro promlčení stanovená nařízením č. 2988/74.

81 Žádný argument předložený žalobkyní nemůže tuto úvahu zpochybnit.

82 Zaprvé z článků 2 a 3 nařízení č. 2988/74 nijak nevyplývá, že „rozhodnutím Komise“ zmíněné v článku 3, které je předmětem řízení u soudu způsobujícího zastavení promlčecí doby v záležitostech stíhání, může být pouze jedním z aktů uvedených v článku 2 jakožto akty přerušující tuto promlčecí dobu, a že by výčet těchto aktů byl taxativní (rozsudek Soudního dvora PVC II, bod 39 výše, bod 141). Článek 3 totiž chrání Komisi proti účinku promlčení v situacích, ve kterých musí vyčkat rozhodnutí soudu v rámci řízení, jejichž průběh neovládá, než se dozví, zda napadený akt byl protiprávní, či nikoliv. Článek 3 se tedy týká případů, ve kterých není nečinnost orgánu důsledkem nedostatku řádné péče. Takové případy nastávají jak v případě žalob proti přerušujícím aktům vyjmenovaným v článku 2 nařízení č. 2988/74, které mohou být napadeny, tak v případě žalob proti rozhodnutí ukládajícímu pokutu nebo trest. Za těchto podmínek se jak znění článku 3, tak jeho cíl vztahují jak na žaloby podané proti aktům uvedeným v článku 2, které jsou napadnutelné, tak i žaloby směřující proti konečnému rozhodnutí Komise. V důsledku toho žaloba směřující proti konečnému rozhodnutí, kterým se ukládají sankce, zastavuje promlčení v oblasti stíhání až do doby, kdy soud s konečnou platností rozhodne o uvedené žalobě (rozsudek Soudního dvora PVC II, bod 39 výše, body 144 až 147).

83 Zadruhé žalobkyně tvrdí, že podání žaloby proti rozhodnutí, kterým se ukládají pokuty, Komisi nijak nebrání v přijetí rozhodnutí tohoto druhu. Pokud by však byl tento výklad sledován, znamenalo by to, že by orgán vzal zpět sporné rozhodnutí, aby jej nahradil jiným rozhodnutím zohledňujícím obsah zpochybňujících důvodů. Upíral by Komisi samotné právo požádat případně soud Společenství o rozhodnutí o legalitě napadeného rozhodnutí (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora PVC II, bod 39 výše, bod 149).

84 Zatřetí žalobkyně nemůže vznést argument vycházející z toho, že rozhodnutí ukládající pokuty je plně vykonatelné, dokud nebylo zrušeno soudní cestou. Ze své definice akty k provedení rozhodnutí ukládajícího sankce za protiprávní jednání nemohou být považovány za akty směřující k předběžnému šetření nebo stíhání protiprávního jednání. Takové akty, jejichž legalita je navíc podmíněna legalitou rozhodnutí, proti kterému byla podána žaloba, tudíž nemohou způsobovat žádný účinek přerušení promlčecí doby v případě zrušení napadeného rozhodnutí soudem (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora PVC II, bod 39 výše, bod 150).

85 Začtvrté je nutno uvést, že článek 60 statutu Soudního dvora a článek 3 nařízení č. 2988/74 mají odlišný rozsah působnosti. Neexistence odkladného účinku kasačního opravného prostředku nemůže zbavit veškerého účinku článek 3 nařízení č. 2988/74, který se týká situací, ve kterých musí Komise vyčkat rozhodnutí soudu Společenství. Názor žalobkyně, podle kterého Komise nesmí zohlednit dobu, po kterou probíhalo u Soudního dvora řízení o kasačním opravném prostředku, tak nemůže být přijat, protože jeho důsledkem by bylo zbavit rozsudek Soudního dvora o kasačním opravném prostředku jeho smyslu a účinků.

86 Zapáté žalobkyně nemůže tvrdit, že v důsledku zrušení rozhodnutí 91/300 z důvodu neověření, nemůže mít Komise prospěch z vlastního pochybení tím, že uloží pokutu po uplynutí pětileté promlčecí lhůty stanovené nařízení č. 2988/74. Každé zrušení aktu, který Komise přijala, je jí nezbytně přičitatelné v tom smyslu, že vyjadřuje pochybení z její strany. Vyloučení zastavení běhu promlčecí lhůty, pokud žaloba vede k uznání pochybení přičitatelného Komisi, by tak článek 3 nařízení zbavovalo veškerého smyslu. Zastavení běhu promlčecí lhůty odůvodňuje samotná skutečnost, že je žaloba projednávána před Tribunálem nebo Soudním dvorem, a nikoli závěry, ke kterým tyto soudy dojdou ve svém rozsudku (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora PVC II, bod 39 výše, bod 153).

87 Zašesté žaloba na neplatnost směřuje k tomu, aby Tribunál zkoumal, zda napadený akt je, či není protiprávní (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora PVC II, bod 39 výše, bod 144).

88 Zasedmé výklad článku 3 nařízení č. 2988/74 navrhovaný žalobkyní vede k vážným praktickým obtížím. Kdyby totiž Komise musela přijmout nové rozhodnutí po zrušení rozhodnutí Tribunálem, aniž by vyčkala na rozsudek Soudního dvora, existovalo by nebezpečí, že by v případě zrušení rozsudku Tribunálu Soudním dvorem souběžně existovala dvě rozhodnutí se stejným předmětem.

89 Zaosmé by bylo zjevně v rozporu s požadavky hospodárnosti správního řízení, aby Komise s pouhým cílem vyhnout se promlčení musela přijmout nové rozhodnutí předtím, než se dozví, zda je původní rozhodnutí protiprávní, či nikoliv.

90 Ze všeho, co bylo uvedeno výše, vyplývá, že první část prvního žalobního důvodu musí být zamítnuta.

– Ke druhé části, vycházející z porušení zásady přiměřené lhůty

Argumenty účastnic řízení

91 Žalobkyně tvrdí, že bez ohledu na otázky promlčení má běh času od údajných protiprávních jednání vliv na pravomoc Komise přijmout celé napadené rozhodnutí, a nikoli pouze část týkající se pokut.

92 S odkazem na bod 121 rozsudku Tribunálu PVC II, bod 25 výše, a zásadu přiměřené lhůty, se žalobkyně domnívá, že je nezbytné zkoumat, zda Komise přijala napadené rozhodnutí v přiměřené lhůtě po skončení správních řízení v oblasti hospodářské soutěže.

93 Podle žalobkyně lze předpokládat, že Komise porušila zásadu přiměřené lhůty, pokud ve věci uplynulo více než jedenáct a půl let mezi zahájením šetření a přijetím napadeného rozhodnutí.

94 Žalobkyně poznamenává, že i když řízení před Tribunálem a Soudním dvorem trvala celkově 105 měsíců, potřebovala Komise 35 měsíců k přijetí svého rozhodnutí, včetně 9 měsíců mezi rozsudkem Komise v. ICI, bod 19 výše, a napadeným rozhodnutím. Mimoto je údajně legitimní zohlednit délku soudního řízení, zvláště pokud se toto řízení týká jiného rozhodnutí a předchází napadenému rozhodnutí.

95 Podle žalobkyně zohlednění délky řízení před Soudním dvorem je zvláště nepřijatelné. V důsledku rozsudků ICI II, bod 16 výše, a Komise v. BASF a další, bod 64 výše, mělo Komisi být známo, že rozhodnutí 91/300 bylo stiženo vadou neověření. Jestliže Komise měla v úmyslu znovu přijmout své rozhodnutí, měla tak učinit v této fázi, namísto podání kasačního opravného prostředku k Soudnímu dvoru, který způsobil zpoždění přijetí uvedeného rozhodnutí o pět a půl let.

96 S odkazem na rozsudek Evropského soudu pro lidská práva Garyfallou AEBE v. Řecko ze dne 27. září 1997 (Sbírka rozsudků a rozhodnutí, 1997-V, s. 1821) žalobkyně soudí, že je nezbytné zkoumat řízení ve svém celku pro ověření, zda věc byla rozhodnuta v přiměřené lhůtě.

97 Krom toho žalobkyně tvrdí, že běh času od údajných protiprávních jednání jí brání v plném výkonu jejího práva na obhajobu. Nejprve uvádí, že prodala svou divizi „Uhličitan sodný“ nezávislému kupci dne 6. října 1991, a že není činná na trhu s uhličitanem sodným ve Spojeném království. Dále tvrdí, že členové jejího personálu pověření spisem v dané době opustili podnik a již nejsou k dispozici, aby jí poskytli nezbytnou pomoc. Mimoto běh času od údajných protiprávních jednání zvýšil její finanční újmu tím, že narostly například náklady nesené pro zajištění výdajů nebo účinků úroků z prodlení. Každopádně rozsudek Tribunálu PVC II, bod 25 výše, je v rozporu s judikaturou Evropského soudu pro lidská práva, podle které ochrana čl. 6 odst. 1 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod, podepsané v Římě dne 4. listopadu 1950 (dále jen „EÚLP), nezávisí na důkazu, že lhůta způsobila skutečnou újmu zájmům žalobce. Porušení základní povinnosti EÚLP může podle žalobkyně vést jen ke zrušení napadeného rozhodnutí, a nikoli pouhému zaplacení náhrady škody a úroků.

98 Komise zpochybňuje argumenty předložené žalobkyní.

Závěry Tribunálu

99 Úvodem je třeba připomenout, že povinnost dodržení zásady přiměřené lhůty se v oblasti hospodářské soutěže uplatní na správní řízení zahájená na základě nařízení č. 17, která mohou vést k uložení sankcí v tomto nařízení stanovených a k soudnímu řízení (rozsudek Soudního dvora PVC II, bod 39 výše, bod 179).

100 Zaprvé žalobkyně tvrdí, že délka správního řízení, vzato ve svém celku, tedy mezi zahájením šetření a přijetím napadeného rozhodnutí překročila přiměřenou lhůtu.

101 Tento argument musí být zamítnut.

102 V rámci přezkumu žalobního bodu vycházejícího z porušení zásady přiměřené lhůty je totiž třeba provést rozlišení mezi správním řízením a řízením soudním. Doba, během které soud Společenství zkoumal legalitu rozhodnutí 91/300, jakož i platnost rozsudku ICI II, bod 16 výše, tak nemůže být vzata v úvahu při určení délky řízení u Komise (viz v tomto smyslu rozsudek Tribunálu PVC II, bod 25 výše, bod 123).

103 Zadruhé žalobkyně kritizuje délku správního řízení mezi vydáním rozsudku Komise v. ICI, bod 19 výše, a přijetím napadeného rozhodnutí.

104 V tomto ohledu je třeba připomenout, že tato doba začala dne 6. dubna 2000, v den, kdy byl vynesen rozsudek Komise v. ICI, bod 19 výše, a skončila dne 13. prosince 2000 přijetím napadeného rozhodnutí. Tato fáze správního řízení tedy trvala osm měsíců a sedm dní.

105 Během této doby provedla Komise pouze formální změny rozhodnutí 91/300, zejména vložila novou část k „řízení před Tribunálem a Soudním dvorem“, týkající se posouzení dodržení promlčecí doby. Přijetí napadeného rozhodnutí krom toho nepředcházelo žádné dodatečné šetření, jelikož se Komise opírala o výsledky šetření provedeného o deset let dříve. Je nicméně třeba přiznat, že i za těchto podmínek mohla být pro dosažení takového výsledku nezbytná určitá ověření a součinnost v rámci správy.

106 Z tohoto pohledu není namístě mít za to, že lhůta osmi měsíců a sedmi dnů, která uplynula mezi vynesením rozsudku Komise v. ICI, bod 19 výše, a přijetím napadeného rozhodnutí, musí být považována za nepřiměřenou.

107 Zatřetí žalobkyně v podstatě kritizuje délku správního řízení, které vedlo k přijetí rozhodnutí 91/300 (viz bod 94 výše).

108 I když se však zohlední délka správního řízení od oznámení námitek, jakož i délka řízení před ním (viz v tomto ohledu rozsudek Soudního dvora ze dne 21. září 2006, Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied v. Komise, C‑105/04 P, Sb. rozh. s. I‑8725, bod 51), je třeba uvést, že tato délka není nadměrně dlouhá, ve světle šetření provedených od dubna 1989, žádostí o informace učiněných poté a zahájení řízení bez návrhu dne 19. února 1990. Za těchto podmínek nelze délku správního řízení, které vedlo k přijetí rozhodnutí 91/300, považovat za nepřiměřenou.

109 Je třeba dodat, že každopádně porušení zásady přiměřené lhůty odůvodňuje zrušení rozhodnutí přijatého na konci správního řízení v oblasti hospodářské soutěže jen tehdy, když toto porušení vedlo rovněž k porušení práva obhajoby dotčeného podniku. Pokud totiž není prokázáno, že nepřiměřeně dlouhá délka řízení ovlivnila možnost dotčených podniků se účinně obhajovat, porušení zásady přiměřené lhůty nemá vliv na platnost správního řízení (viz v tomto smyslu rozsudek Tribunálu PVC II, bod 25 výše, bod 122).

110 V tomto ohledu žalobkyně tvrdí, že mohla obtížně vykonávat své právo na obhajobu, jelikož prodala svou divizi „Uhličitan sodný“ nezávislému kupci dne 6. října 1991, není již činná na trhu s uhličitanem sodným ve Spojeném království a nemůže kontaktovat členy svého personálu pověřené spisem v dané době, aby jí poskytli nezbytnou pomoc, protože tito opustili podnik.

111 Nicméně je třeba uvést, že Komise mezi vyhlášením rozsudku Komise v. ICI, bod 19 výše, a přijetím napadeného rozhodnutí neprovedla žádný vyšetřovací úkon.

112 Ve vztahu k prvnímu období, které vedlo k rozhodnutí 91/300 a nemělo z hlediska výkonu práva na obhajobu žádné nepříznivé důsledky, nebyl Komisí zohledněn žádný nový poznatek vyžadující výkon práva na obhajobu.

113 Za těchto okolností nebylo porušeno právo žalobkyně na obhajobu.

114 Začtvrté, pokud jde o soudní řízení, je třeba připomenout, že obecná zásada práva Společenství, podle které má každá osoba právo na spravedlivý proces – a která se inspiruje čl. 6 odst. 1 EÚLP – a zejména právo na řízení v přiměřené lhůtě, je použitelná v rámci opravného prostředku k soudu proti rozhodnutí Komise, kterým se podniku ukládají pokuty za porušení práva hospodářské soutěže. Přiměřenost lhůty se posuzuje v závislosti na okolnostech každé věci, a zejména v závislosti na významu sporu pro dotčenou osobu, složitosti věci, jakož i chování žalobce a příslušných orgánů. Výčet těchto kritérií není taxativní a posouzení přiměřenosti lhůty nevyžaduje systematický přezkum okolností věci ve vztahu ke každému z nich, pokud se ve vztahu jen k jednomu z nich jeví délka řízení jako opodstatněná. Tak může být složitost věci použita pro odůvodnění na první pohled příliš dlouhé lhůty (viz rozsudek Soudního dvora ze dne 25. ledna 2007, Sumitomo Metal Industries a Nippon Steel v. Komise, C‑403/04 P a C‑405/04 P, Sb. rozh. s. I‑729, body 115 až 117 a citovaná judikatura).

115 Dále Soudní dvůr v rozsudku ze dne 17. prosince 1998, Baustahlgewebe v. Komise (C‑185/95 P, Recueil, s. I‑8417) poté, co konstatoval, že Tribunál nezohlednil požadavky související s dodržením přiměřené lhůty, prohlásil, z důvodů hospodárnosti řízení a s cílem zaručit okamžitou a účinnou nápravu takové vady řízení, žalobní důvod vycházející z nadměrné délky trvání řízení za opodstatněný pro účely zrušení napadeného rozsudku v rozsahu, ve kterém stanovil výši pokuty uložené žalobkyni na 3 miliony ecu. Jelikož nic nenaznačovalo, že délka řízení měla vliv na řešení sporu, rozhodl Soudní dvůr, že tento žalobní důvod nemůže vést ke zrušení napadeného rozsudku v plném rozsahu, ale že částka 50 000 ecu představuje spravedlivé odškodnění z důvodu nadměrné délky řízení, a snížil tedy výši pokuty uložené dotyčnému podniku.

116 Jelikož nic nenaznačuje, že délka řízení měla vliv na řešení sporu, nemělo by tudíž případné překročení přiměřené lhůty soudem Společenství v projednávané věci, i kdyby bylo prokázáno, žádný vliv na legalitu napadeného rozhodnutí (toto řešení bylo použito v bodě 140 rozsudku Tribunálu ze dne 17. prosince 2009, Solvay v. Komise, T‑57/01, nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí).

117 Je třeba dodat, že v žalobě žalobkyně nepodala návrh na náhradu škody.

118 Z toho plyne, že je třeba zamítnout druhou část prvního žalobního důvodu, a v důsledku toho zamítnout první žalobní důvod v plném rozsahu.

K druhému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení podstatných formálních náležitostí

119 Druhý žalobní důvod se v podstatě člení do pěti částí vycházejících zaprvé z protiprávnosti přípravných fází k rozhodnutí 91/300, zadruhé z nadměrné doby mezi správním řízením a přijetím napadeného rozhodnutí, zatřetí z povinnosti provést nové procesní kroky, začtvrté z porušení práva na přístup ke spisu a zapáté z porušení článku 253 ES.

– K první části, vycházející z protiprávnosti přípravných fází k rozhodnutí 91/300

Argumenty účastnic řízení

120 Žalobkyně uvádí, že procesní kroky uskutečněné Komisí před přijetím rozhodnutí představují pouze přípravné fáze a nemohou být samy o sobě předmětem žaloby na neplatnost. Z doplňkové povahy procesních fází předcházejících přijetí tohoto rozhodnutí údajně vyplývá, že na rozdíl od toho, co uvádí bod 189 rozsudku Tribunálu PVC II, bod 25 výše, zrušení uvedeného rozhodnutí musí rovněž znamenat zrušení těchto předcházejících procesních fází. V projednávané věci se Komise tudíž nemůže dovolávat uvedených procesních fází předcházejících rozhodnutí 91/300 jakožto fází představujících procesní etapy nezbytné k přijetí napadeného rozhodnutí.

121 Dále podle žalobkyně zahájila Komise jediné správní řízení pro údajná porušení článků 81 ES a 82 ES. Obě věci byly odděleny pouze ve fázi přijetí rozhodnutí 91/297 a 91/300. Žalobkyně rovněž připomíná, že v rozsudku ICI I, bod 17 výše, Tribunál rozhodl, že právo na obhajobu bylo porušeno ve fázi správního řízení. Toto rozhodnutí má podle ní důsledky pro rozhodnutí 91/300, protože Komise sledovala přesně totéž správní řízení. Tribunál proto měl ve věci, v níž byl vydán rozsudek ICI II, bod 16 výše, rozhodnout o zrušení rozhodnutí 91/300 z důvodu porušení práva na obhajobu.

122 V replice žalobkyně dodává, že v rozsudku ICI II, bod 16 výše, byl Tribunál velmi kritický vůči analýze relevantního trhu provedené Komisí, která spočívala v rozdělení důkazů týkající se tvrzení souvisejících jednak s článkem 81 ES a jednak článkem 82 ES a vedení odlišných řízení.

123 Komise popírá argumenty předložené žalobkyní.

Závěry Tribunálu

124 Úvodem je třeba připomenout, že rozhodnutí 91/300 bylo zrušeno pro formální vadu, totiž neověření, které se týkalo výlučně způsobů konečného přijetí tohoto rozhodnutí Komisí.

125 Podle ustálené judikatury nemá zrušení aktu Společenství nezbytně vliv na přípravné akty, jelikož řízení směřující k nahrazení zrušeného aktu může být v zásadě provedeno znovu od bodu, v němž protiprávnost nastala (rozsudek Soudního dvora ze dne 12. listopadu 1998, Španělsko v. Komise, C‑415/96, Recueil, s. I‑6993, body 31 a 32, a rozsudek Soudního dvora PVC II, bod 39 výše, bod 73).

126 V projednávané věci nemělo zrušení vliv na platnost přípravných opatření tohoto rozhodnutí předcházejících fázi, kdy tato vada byla zjištěna, jelikož zjištěná procesní vada nastala v konečné fázi přijetí rozhodnutí 91/300 (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora PVC II, bod 39 výše, bod 75).

127 Mimoto, pokud jde o argument žalobkyně, podle kterého v rozsudku ICI I, bod 17 výše, Tribunál zrušil rozhodnutí 91/297 pro porušení práva na obhajobu, je třeba připomenout, že v rozsudku ICI II, bod 16 výše, který vedl k projednávané věci, Tribunál rovněž podrobně zkoumal žalobní důvod vycházející z porušení práva na obhajobu a zamítl jej v plném rozsahu (viz bod 73). Soudní dvůr nato zamítl kasační opravný prostředek proti tomuto posledně uvedenému rozsudku.

128 I když je mimoto správní spis společný pro věci COMP/33.133, týkají se rozhodnutí 91/297 a 91/300 protiprávních jednání různé povahy, na dvou různých trzích. Porušení práva na obhajobu musí být zkoumáno v závislosti na zvláštních okolnostech každého případu, neboť podstatně závisí na námitkách vznesených Komisí za účelem prokázání protiprávního jednání vytýkaného dotyčnému podniku (rozsudky ICI I, bod 17 výše, bod 70, a ICI II, bod 16 výše, bod 50; viz rovněž rozsudek Soudního dvora ze dne 7. ledna 2004, Aalborg Portland a další v. Komise, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P a C‑219/00 P, Recueil, s. I‑123, bod 127).

129 První část druhého žalobního důvodu je tudíž třeba zamítnout.

– K druhé části, vycházející z nadměrné doby mezi správním řízením a přijetím napadeného rozhodnutí

Argumenty účastnic řízení

130 Žalobkyně tvrdí, že mezi procesními fázemi předcházejícími přijetí jednak rozhodnutí 91/297 a 91/300 a jednak napadeného rozhodnutí uplynula doba deseti let, což představuje odepření ochrany práva na obhajobu. Podle žalobkyně musejí mít podniky možnost vyjádřit své stanovisko a účinně hájit své zájmy. Rozhodnutí, zvláště pokud ukládají pokuty, je tudíž údajně možné přijmout pouze v přiměřené lhůtě poté, co podniky mohly podat svá vyjádření, což se podle žalobkyně v projednávané věci nestalo.

131 Komise popírá argumenty předložené žalobkyní.

Závěry Tribunálu

132 Zaprvé, jak je uvedeno v rámci zkoumání první části prvního žalobního důvodu, promlčecí lhůta stanovená v článku 3 nařízení č. 2988/74 byla zastavena po celou dobu trvání řízení u Tribunálu a Soudního dvora po podání kasačního opravného prostředku proti rozsudku ICI II, bod 16 výše. Komisi tudíž nelze vytýkat, že před přijetím napadeného rozhodnutí čekala na rozhodnutí Tribunálu a Soudního dvora. V tomto ohledu je skutečnost, že Komise nepřijala napadené rozhodnutí v průběhu řízení u Tribunálu a Soudního dvora, odůvodněna respektováním soudního řízení a budoucích rozsudků.

133 Zadruhé, jak vyplývá ze zkoumání druhé části prvního žalobního důvodu, Komise neporušila zásadu přiměřené lhůty tím, že napadené rozhodnutí přijala dne 13. prosince 2000.

134 Zatřetí ze zkoumání třetí části druhého žalobního důvodu, provedeného níže (body 151, 153 a 168) vyplývá, že Komise v projednávané věci neměla povinnost uskutečnit nové procesní kroky po zrušení rozhodnutí 91/300, ke kterému došlo pro formální vadu týkající se výlučně způsobů konečného přijetí uvedeného rozhodnutí.

135 Komisi tudíž nemůže být vytýkáno, že žalobkyni neposkytla možnost znovu předložit své argumenty po zrušení rozhodnutí 91/300.

136 Druhou část druhého žalobního důvodu je tedy třeba zamítnout.

– K třetí části, vycházející z porušení povinnosti provést nové procesní kroky

Argumenty účastnic řízení

137 Žalobkyně tvrdí, že Komise měla před přijetím napadeného rozhodnutí uskutečnit nové procesní kroky.

138 Zaprvé žalobkyně uvádí, že jí Komise měla zaslat nové oznámení námitek. Podle žalobkyně tvrzení obsažená v oznámení námitek oznámeném v roce 1990 byla učiněna v rámci „obvinění, podle kterého ‚uzavření trhů‘ mezi Spojeným královstvím a kontinentální západní Evropou, jakož i zásada ‚vnitrostátního trhu‘ [byly] důsledkem dohody nebo jednání ve vzájemné shodě mezi společností Solvay a [žalobkyní]“. Žalobkyně však uvádí, že rozhodnutí Komise o této kartelové dohodě bylo zrušeno Tribunálem a již nebyla předmětem stíhání v tomto ohledu. Žalobkyně se proto domnívá, že měla právo obdržet před přijetím napadeného rozhodnutí oznámení námitek, které neobsahuje tvrzení o jednání ve vzájemné shodě. Toto oznámení námitek podle žalobkyně rovněž mělo námitky Komise upravit ve světle vývoje práva mezi lety 1990 a 2000, především pokud jde o vymezení relevantního trhu.

139 Zadruhé žalobkyně tvrdí, že ji Komise měla znovu vyslechnout a dát jí příležitost rozvinout své argumenty. Domnívá se, že v rozsudku Tribunálu PVC II, bod 25 výše, nemohl Tribunál uplatnit skutečnost, že nebyla vyjádřena žádná nová námitka. Podniky totiž údajně musejí mít příležitost předložit vyjádření ke všem námitkám vzneseným proti nim, zvláště pak ve světle nových otázek, které mohou být relevantní pro jejich obhajobu.

140 Podle žalobkyně se právo být vyslechnut týká nejen skutkového stavu, nýbrž rovněž právního stavu, jak Tribunál uznal v rozsudku ICI I, bod 17 výše, a rozsudku Tribunálu PVC II, bod 25 výše. Krom toho ve svých rozsudcích ze dne 3. října 1991, Itálie v. Komise (C‑261/89, Recueil, s. I‑4437), a ze dne 4. února 1992, British Aerospace a Rover v. Komise (C‑294/90, Recueil, s. I‑493), Soudní dvůr podle žalobkyně uznal, že se právo být vyslechnut uplatní před přijetím druhého rozhodnutí v podstatě shodného s prvním. V projednávané věci mnohé poznatky, totiž skutečnost, že opustila relevantní trh v roce 1991, zrušení rozhodnutí 91/297, jakož i závěry antidumpingových rozhodnutí v 90. letech, mají vliv na způsob, jakým je třeba námitky zkoumat.

141 Mimoto právo být vyslechnut znovu údajně vyplývá z procesních pravidel Tribunálu. V případě, že Soudní dvůr vrátí věc Tribunálu, dává totiž čl. 119 odst. 1 jednacího řádu účastníkům řízení právo předložit písemná vyjádření bez ohledu na skutečnost, že písemná část řízení by obvykle byla považována za ukončenou. Stejně tak článek 4 protokolu č. 7 EÚLP údajně uvádí, že nové rozhodnutí přijaté po předchozím konečném rozhodnutí může být přijato, pouze pokud je věc znovu otevřena podle trestního zákona a řádu dotyčného státu.

142 Žalobkyně z toho vyvozuje, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když rozhodl, že její právo na obhajobu bylo odpovídajícím způsobem chráněno možností, která jí byla dána, být vyslechnuta v průběhu správního řízení.

143 Zatřetí žalobkyně připomíná zásadní roli úředníka pro slyšení, který dbá o to, aby před přijetím rozhodnutí mohli dotčení účastníci řízení plně vykonávat své právo na obhajobu a aby vznesené podstatné skutkové nebo právní poznatky byly sděleny generálnímu řediteli pro hospodářskou soutěž, členům Komise a poradnímu výboru. Žalobkyně rovněž tvrdí, že jelikož její právo na obhajobu zahrnuje možnost být znovu vyslechnuta před přijetím napadeného rozhodnutí, měla mít rovněž právo na zapojení úředníka pro slyšení, jehož byla zbavena.

144 Začtvrté žalobkyně má za to, že vzhledem k jejímu právu být znovu vyslechnuta před přijetím napadeného rozhodnutí, měla Komise rovněž znovu konzultovat poradní výbor. V rozsudku Tribunálu PVC II, bod 25 výše, Tribunál údajně nesprávně rozhodl, že konzultace poradního výboru je nezbytná pouze v situacích, ve kterých mají být podniky vyslechnuty. Krom toho z nařízení č. 17 údajně vyplývá, že oddělená konzultace je požadována pro každé jednotlivé rozhodnutí bez ohledu na otázku, zda byly podniky rovněž vyslechnuty, a stupně podobnosti rozhodnutí. V důsledku toho měla Komise podle žalobkyně znovu konzultovat poradní výbor před přijetím napadeného rozhodnutí, a to i přesto, že napadené rozhodnutí obsahovalo pouze redakční změny v porovnání s rozhodnutím 91/300. Krom toho se složení poradního výboru nepochybně podstatně změnilo a jeho názor v roce 2000 se nutně neshodoval s názorem vyjádřeným v roce 1990.

145 Zapáté žalobkyně tvrdí, že při přijetí napadeného rozhodnutí měl mít sbor komisařů příležitost zkoumat všechny skutečnosti, okolnosti a právní otázky relevantní v daném okamžiku. Byl však údajně této možnosti zbaven, protože Komise znovu nevyslechla dotyčné podniky ani znovu nekonzultovala poradní výbor. Žalobkyně z toho vyvozuje, že kdyby sbor komisařů znal veškeré skutečnosti, možná by nedošlo k témuž rozhodnutí.

146 Zašesté žalobkyně uvádí, že mluvčí Komise, jejíž prohlášení jsou zachycena v tiskové zprávě agentury Reuters ze dne 12. prosince 2000, uvedla, že napadené rozhodnutí bude přijato na schůzce sboru komisařů dne 13. prosince 2000. Z těchto prohlášení údajně vyplývá, že napadené rozhodnutí již bylo přijato před uvedeným zasedáním v rozporu s vnitřním řádem Komise a zásadou kolegiality.

147 Konečně žalobkyně navrhuje, aby Tribunál nařídil předložit spis poskytnutý sboru komisařů a zápis ze zasedání se všemi přiloženými dokumenty.

148 Komise popírá argumenty předložené žalobkyní.

Závěry Tribunálu

149 Zaprvé je třeba uvést, že žalobkyně v podstatě uvádí, že měla v roce 2000 obdržet nové oznámení námitek, jelikož tvrzení obsažená v oznámení námitek, které jí bylo oznámeno v roce 1990 spočívala na existenci uzavření trhů, které bylo důsledkem dohody nebo jednání ve vzájemné shodě mezi společností Solvay a žalobkyní, dohody, za níž byla uložena sankce v rozhodnutí 91/297, které poté bylo zrušeno rozsudkem ICI I, bod 17 výše.

150 Jak však vyplývá z bodu 126 výše, zrušení rozhodnutí 91/300 nemělo vliv na platnost dřívějších procesních aktů a zvláště oznámení námitek.

151 Komise tudíž neměla pouze z důvodu tohoto zrušení povinnost zaslat žalobkyni nové oznámení námitek.

152 Krom toho je třeba uvést, že v rámci oznámení námitek, které bylo žalobkyni oznámeno v roce 1990, vyjádřila Komise vícero výtek a že námitky vycházející jednak z porušení článku 81 ES a jednak z porušení článku 82 ES, byly autonomní a spočívaly na různých důkazech. Skutečnost, že Tribunál zrušil rozhodnutí 91/297 pro porušení práva na přístup ke spisu tudíž nemůže zpochybnit výtky, podle kterých žalobkyně zneužila své dominantní postavení na dotčeném trhu.

153 Zadruhé, pokud jde o argument žalobkyně, podle kterého ji Komise měla znovu vyslechnout, je třeba připomenout, že když Komise po zrušení rozhodnutí, které ukládá sankce podnikům, které porušily článek 82 ES, z důvodu vady řízení týkající se výlučně podmínek jeho konečného přijetí sborem komisařů, přijme nové rozhodnutí v podstatě totožného obsahu, které je založeno na stejných námitkách, není povinna provést nové slyšení dotčených podniků (viz v tomto smyslu rozsudek Tribunálu PVC II, bod 25 výše, body 246 až 253, potvrzený rozsudkem Soudního dvora PVC II, bod 39 výše, body 83 až 111).

154 Pokud jde o právní otázky, které mohou vyvstat v rámci uplatnění článku 233 ES, jako otázky týkající se běhu času, možnosti obnovení stíhání, přístupu ke spisu, který je inherentní obnovení řízení, účasti úředníka pro slyšení a poradního výboru, jakož i případných důsledků článku 20 nařízení č. 17, nevyžadují navíc nová slyšení, pokud nemění obsah námitek, přičemž podléhají pouze případnému pozdějšímu soudnímu přezkumu (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora PVC II, bod 39 výše, bod 93).

155 V projednávané věci Komise převzala téměř celý obsah rozhodnutí 91/300. Doplnila pouze napadené rozhodnutí o část týkající se řízení před Tribunálem a Soudním dvorem.

156 Je tedy třeba konstatovat, že napadené rozhodnutí a rozhodnutí 91/300 mají v podstatě totožný obsah a jsou založena na stejném odůvodnění.

157 V důsledku toho v souladu s judikaturou uvedenou v bodech 153 a 154 výše nebyla Komise povinna znovu vyslechnout žalobkyni před přijetím napadeného rozhodnutí.

158 Zatřetí, co se týče argumentu žalobkyně, podle kterého měla mít prospěch ze zapojení úředníka pro slyšení před přijetím napadeného rozhodnutí, je třeba připomenout, že Komise vytvořila funkci úředníka pro slyšení, s účinností od 1. září 1982, podle sdělení nazvaného „Informace týkající se řízení o použití pravidel hospodářské soutěže Smlouvy o EHS a Smlouvy o ESUO (články [81 ES] a [82 ES]; články 65 [UO] a 66 [UO]“ (Úř. věst. 1982, C 251, s. 2).

159 Ve sdělení uvedeném v bodě 158 výše definovala Komise funkci úředníka pro slyšení následovně:

„Úkolem úředníka pro slyšení je zajistit řádný průběh slyšení a přispět tak k objektivnosti jak slyšení, tak i případného konečného rozhodnutí. Tento úředník dbá zejména o to, aby všechny relevantní skutkové okolnosti, ať již jsou pro zúčastněné osoby příznivé či nepříznivé, byly řádně zohledněny při přípravě návrhu rozhodnutí Komise v oblasti hospodářské soutěže.

Při výkonu svých funkcí tento úředník dbá, aby byla dodržována práva obhajoby, přičemž má na paměti nezbytnost účinného použití pravidel hospodářské soutěže v souladu s platnými nařízeními a zásadami přijatými Soudním dvorem.“

160 Funkce úředníka pro slyšení byla upřesněna v rozhodnutí ze dne 24. listopadu 1990, jehož článek 2 zněl shodně s původní definicí, a poté v rozhodnutí Komise 94/810/ESUO, ES ze dne 12. prosince 1994 o mandátu úředníků pro slyšení v řízeních před Komisí ve věcech hospodářské soutěže (Úř. věst. L 330, s. 67). Toto rozhodnutí, které bylo v platnosti v okamžiku přijetí napadeného rozhodnutí, nahradilo a zrušilo obě předchozí rozhodnutí. Jeho článek 2 byl upraven ve znění obdobném znění původní definice.

161 Ze samotného obsahu úkolu svěřeného úředníku pro slyšení činného v řízení předcházejícím přijetí napadeného rozhodnutí vyplývá, že dotčená činnost byla nezbytně spojena se slyšením podniků s perspektivou přijetí konečného rozhodnutí.

162 Za těchto podmínek je třeba mít za to, že jelikož v projednávané věci nebylo po zrušení rozhodnutí 91/300 nezbytné nové slyšení, nebyla za podmínek stanovených rozhodnutím ze dne 24. listopadu 1990, které mezitím vstoupilo v platnost, požadována ani nová účast úředníka pro slyšení (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora PVC II, bod 39 výše, bod 127).

163 Začtvrté, pokud jde o argument žalobkyně, podle kterého poradní výbor měl být konzultován před přijetím napadeného rozhodnutí, je třeba připomenout, že článek 10 nařízení č. 17, v jeho znění platném v rozhodné době, stanoví toto:

„3. Přijetí jakéhokoli rozhodnutí po provedení postupu podle odstavce 1 nebo jakéhokoli rozhodnutí ohledně obnovení, změny nebo odvolání rozhodnutí podle čl. [81] odst. 3 [ES] předchází konzultace s poradním výborem pro restriktivní praktiky a dominantní postavení.

[…]

5. Konzultace se koná na společném zasedání svolaném Komisí; toto zasedání se může uskutečnit nejdříve 14 dní po odeslání pozvánky. Pozvánka je pro každý projednávaný případ doplněna shrnutím případu, spolu s výčtem nejdůležitějších dokumentů a předběžným návrhem rozhodnutí.“

164 Krom toho článek 1 nařízení Komise č. 99/63/EHS ze dne 25. července 1963 o slyšeních podle čl. 19 odst. 1 a 2 nařízení Rady č. 17 (Úř. věst. 1963, 127, s. 2268) uvádí:

„Před konzultací poradního výboru pro restriktivní praktiky a dominantní postavení provede Komise slyšení podle čl. 19 odst. 1 nařízení č. 17.“ (neoficiální překlad)

165 Podle ustálené judikatury vyplývá z článku 1 nařízení č. 99/63, že slyšení zúčastněných podniků a konzultace výboru jsou nezbytné ve stejných situacích (rozsudek Soudního dvora ze dne 21. září 1989, Hoechst v. Komise, 46/87 a 227/88, Recueil, s. 2859, bod 54, a rozsudek Soudního dvora PVC II, bod 39 výše, bod 115).

166 Nařízení č. 99/63 bylo nahrazeno nařízením Komise (ES) č. 2842/98 ze dne 22. prosince 1998, o slyšení stran v určitých jednáních podle článků [81 ES] a [82 ES] (Úř. věst. L 354, s. 18; Zvl. vyd. 07/04, s. 204), platným v okamžiku přijetí napadeného rozhodnutí, jehož čl. 2 odst. 1 zní podobně jako článek 1 nařízení č. 99/63.

167 V projednávané věci je třeba konstatovat, že podle napadeného rozhodnutí byl poradní výbor pro restriktivní praktiky a dominantní postavení konzultován před přijetím rozhodnutí 91/300. Žalobkyně nezpochybňuje ani provedení této konzultace ani její řádnost.

168 Jelikož napadené rozhodnutí neobsahuje podstatné změny vůči rozhodnutí 91/300, Komise, která nebyla povinna znovu vyslechnout žalobkyni před přijetím napadeného rozhodnutí, nebyla povinna ani provést novou konzultaci s poradním výborem (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora PVC II, bod 39 výše, bod 118).

169 Podle čl. 10 odst. 4 nařízení č. 17, ve znění použitelném v rozhodné době:

„Poradní výbor se skládá z úředníků příslušných ve věci restriktivních praktik a dominantních postavení. Každý členský stát určí jako svého zástupce úředníka, který může být v případě, že se nemůže zúčastnit, nahrazen jiným úředníkem.“

170 Podle judikatury změna složení orgánu neovlivňuje kontinuitu orgánu samého, jehož konečné nebo přípravné akty si v zásadě zachovávají veškeré účinky (rozsudek Soudního dvora ze dne 13. listopadu 1990, Fedesa a další, C‑331/88, Recueil, s. I‑4023, bod 36).

171 Krom toho neexistuje žádná obecná zásada práva Společenství, která by ukládala kontinuitu ve složení správního orgánu, před nímž je vedeno řízení, které může vést k uložení pokuty (rozsudek Tribunálu PVC II, bod 25 výše, body 322 a 323).

172 Zapáté, pokud jde o argument žalobkyně, podle kterého při přijetí napadeného rozhodnutí měl mít sbor komisařů příležitost zkoumat všechny skutečnosti, okolnosti a právní otázky relevantní v daném okamžiku, je třeba připomenout, že se Komise nedopustila žádného nesprávného právního posouzení tím, že po zrušení rozhodnutí 91/300 neprovedla nové slyšení dotyčných podniků před přijetím napadeného rozhodnutí.

173 Krom toho, jak bylo poznamenáno v bodech 162 a 167 výše, takové jednání úředníka pro slyšení a nová konzultace poradního výboru nebyly v projednávané věci nutné.

174 Za těchto podmínek nemusel spis předložený sboru komisařů – na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně – obsahovat zejména novou zprávu úředníka pro slyšení a nový zápis o konzultaci poradního výboru. V důsledku toho předpoklad žalobkyně týkající se obsahu tohoto spisu je nesprávný, takže uvedené úvahy jsou neopodstatněné (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora PVC II, bod 39 výše, body 130 až 133).

175 Zašesté, pokud jde o argument žalobkyně, podle kterého napadené rozhodnutí bylo přijato před schůzkou sboru komisařů, je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury je zásada kolegiality založena na rovné účasti členů Komise na přijetí rozhodnutí a zejména předpokládá, že rozhodnutí jsou projednávána společně a že všichni členové kolegia jsou na politické úrovni společně odpovědní za všechna přijatá rozhodnutí (rozsudky Soudního dvora ze dne 29. září 1998, Komise v. Německo, C‑191/95, Recueil, s. I‑5449, bod 39, a ze dne 13. prosince 2001, Komise v. Francie, C‑1/00, Recueil, s. I‑9989, bod 79).

176 Dodržení zásady kolegiality, a zvláště nutnost, aby byla rozhodnutí projednávána společně, je nezbytně v zájmu právních subjektů dotčených právními účinky, které taková rozhodnutí vyvolávají, v tom smyslu, že musí být ujištěni, že tato rozhodnutí byla skutečně přijata sborem a odpovídají přesně jeho vůli. Tak je tomu zvláště u aktů, které jsou výslovně označeny za rozhodnutí, která Komise přijímá vůči podnikům nebo sdružením podniků za účelem dodržení pravidel hospodářské soutěže a jejichž předmětem je konstatovat porušení těchto pravidel, vydávat těmto podnikům příkazy a ukládat jim peněžité sankce (rozsudek Komise v. BASF a další, bod 64 výše, body 64 a 65).

177 V projednávané věci se žalobkyně dovolává skutečnosti, že podle tiskové zprávy agentury Reuters ze dne 12. prosince 2000 oznámila mluvčí Komise, že Komise přijme znovu stejné rozhodnutí dne 13. prosince 2000.

178 Nicméně za předpokladu, že by mluvčí Komise pronesla slova, na která žalobkyně odkazuje, pouhá skutečnost, že tisková zpráva soukromé společnosti zmiňuje prohlášení, které nemá žádnou oficiální povahu, nemůže postačovat k závěru, že Komise porušila zásadu kolegiality. Sbor komisařů totiž nebyl nijak vázán tímto prohlášením a během svého zasedání dne 13. prosince 2000 tedy mohl rovněž po společném projednání rozhodnout, že nepřijme napadené rozhodnutí.

179 V důsledku toho není třeba nařídit Komisi předložit veškeré své interní dokumenty týkající se přijetí napadeného rozhodnutí, a zejména zápis ze schůzky sboru komisařů a veškeré přiložené dokumenty, jakož i veškeré dokumenty předložené sboru komisařů při této příležitosti.

180 Ze všeho, co bylo uvedeno výše, vyplývá, že třetí část druhého žalobního důvodu musí být zamítnuta.

– K čtvrté části, vycházející z porušení práva na přístup ke spisu

Argumenty účastnic řízení

181 Žalobkyně uvádí, že poté, co obdržela napadené rozhodnutí, požádala na počátku roku 2001 o přístup ke spisu, což Komise odmítla. Tento přístup jí byl údajně odmítnut i v roce 1990.

182 Žalobkyně zdůrazňuje, že ji Komise měla poskytnout přístup ke spisu bez ohledu na skutečnost, že napadené rozhodnutí již bylo přijato, a to z několika důvodů. Zaprvé ji Komise údajně zbavila nové možnosti požadovat přístup ke spisu tím, že napadené rozhodnutí přijala bez znovuotevření správního řízení, aniž jí dokonce oznámila svůj úmysl. Zadruhé Komise, která odmítla přístup ke spisu v roce 1990, mohla toto pochybení napravit v okamžiku přijetí napadeného rozhodnutí. Zatřetí sdělení Komise o vnitřním jednacím řádu pro zacházení s žádostmi o nahlédnutí do spisů v případech použití článků [81 ES] a [82 ES], článků 65 [UO] a 66 [UO] a nařízení Rady (EHS) č. 4064/89 (Úř. věst. 1997, C 23, s. 3; Zvl. vyd. 08/01, s. 136, dále jen „sdělení o nahlédnutí do spisu“), údajně pro podniky stanovilo příznivější pravidla, pokud jde o přístup ke spisu. Žalobkyně se tedy domnívá, že se na ni, stejně jako na každého jiného adresáta rozhodnutí přijatého v roce 2000, měla tato nová pravidla uplatnit.

183 Žalobkyně uznává, že její argumenty týkající se přístupu ke spisu byly zamítnuty v rozsudku ICI II, bod 16 výše. Nicméně tvrdí, že to Tribunálu nebrání ve vyjádření pro ni příznivějšího posouzení v projednávané věci.

184 Podle žalobkyně spis jistě obsahoval korespondenci a dokumenty pocházející od jejích zákazníků ve Spojeném království, zejména výrobců skla, jejích konkurentů ve Spojeném království, jakož i amerických dovozců. Písemné odpovědi a dokumenty pocházející od sklářů a zákazníků ve Spojeném království jí mohly pomoci v její obhajobě, pokud jde o tvrzení o dominantním postavení a jeho zneužití. Stejně tak informace pocházející od jejích konkurentů jí mohly osvětlit prvky napadeného rozhodnutí. Krom toho jí dokumenty pocházející od výrobců z kontinentální západní Evropy mohly pomoci, pokud jde o analýzu dotčeného trhu, a zejména otázku značného dopadu na hospodářskou soutěž nebo obchod mezi členskými státy. Z toho podle žalobkyně vyplývá, že se Tribunál v rozsudku ICI II, bod 16 dopustil pochybení, když rozhodl, že její právo na obhajobu nebylo porušeno.

185 Dále žalobkyně tvrdí, že má právo znovu vznést otázku přístupu ke spisu. Když na jedné straně Tribunál zkoumal otázku přístupu ke spisu v rozsudku ICI II, bod 16 výše, učinil tak na základě taxativního seznamu vyhotoveného Komisí. Tento seznam však podle žalobkyně plně neidentifikoval dokumenty obsažené ve spise. Na druhé straně po zrušení rozhodnutí 91/300 neměla důvod věnovat čas a peníze na podání vzájemného kasačního opravného prostředku k otázce přístupu ke spisu, a to tím spíše, že se v dané době domnívala, že rozsudek ICI II, bod 16 výše, bude v rámci kasačního opravného prostředku pravděpodobně potvrzen. Žalobkyně se domnívá, že „kdyby Komise uspěla, [žalobkyně] mohla podat kasační opravný prostředek k [této otázce], poté co byla znovu vyslechnuta k věci samé [Tribunálem].“

186 V replice žalobkyně dodává, že s otázkou přístupu ke spisu není spojena překážka věci pravomocně rozsouzené. Podle ní tato otázka nebyla skutečně nebo nutně rozhodnuta v rozsudku ICI II, bod 16 výše. Uvádí, že ačkoli měla možnost podat k této otázce vzájemný kasační opravný prostředek, nemůže jí být vytýkáno, že tak neučinila, jelikož tento vzájemný kasační opravný prostředek nebyl nezbytný vzhledem k rozsudku Komise v. BASF a další, bod 64 výše. Mimoto s odkazem na stanovisko generálního advokáta Jacobse předcházející rozsudku Soudního dvora ze dne 9. března 1994, TWD Textilwerke Deggendorf (C‑188/92, Recueil, s. I‑833) žalobkyně tvrdí, že nebylo zjevně nepochybné nebo zjevné, že je vzájemný kasační opravný prostředek nezbytný a že by byl jakkoli užitečný. V tomto ohledu žalobkyně uvádí, že kdyby měla být přijata teze Komise k otázce překážky věci pravomocně rozsouzené, podnítilo by to podání mnoha vzájemných kasačních opravných prostředků a zbytečně zvýšilo pracovní zátěž Soudního dvora.

187 Mimoto závěry Tribunálu, pokud jde o přístup ke spisu, jsou údajně v rozsudku ICI II, bod 16 výše, chybné. Podle žalobkyně stačí prokázat, že