STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

MACIEJE SZPUNARA

přednesené dne 23. dubna 2020 ( 1 )

Věc C‑73/19

Belgische Staat, zastoupený Minister van Werk, Economie en Consumenten, zmocněný Buitenlandse handel,

Belgische Staat, zastoupený Directeur-Generaal van de Algemene Directie Economische Inspectie,

Directeur-Generaal van de Algemene Directie Economische Inspectie

proti

Movic BV,

Events Belgium BV,

Leisure Tickets & Activities International BV

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná hof van beroep te Antwerpen (odvolací soud v Antverpách, Belgie)]

„Řízení o předběžné otázce – Soudní spolupráce v občanských věcech – Příslušnost a výkon soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech – Pojem ‚věci občanské a obchodní‘ – Zdržovací žaloba podaná veřejným orgánem za účelem ochrany zájmů spotřebitelů“

I. Úvod

1. Ve svém rozsudku ze dne 1. října 2002 ve věci Henkel ( 2 ) Soudní dvůr rozhodl, že pod pojem „věci občanské a obchodní“, který vymezuje působnost většiny předpisů unijního mezinárodního práva soukromého, spadá spor, v rámci kterého je sdružením na ochranu spotřebitelů podána žaloba na zdržení se zneužívajících ujednání. Ve své žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce žádá předkládající soud Soudní dvůr o určení, zda pod tento pojem spadá rovněž spor, v rámci kterého veřejné orgány členského státu podají žalobu, která se týká tržních nebo nekalých obchodních praktik.

II. Právní rámec

A. Unijní právo

2. Podle čl. 1 odst. 1 nařízení (EU) č. 1215/2012/ES ( 3 ) se toto nařízení „vztahuje na věci občanské a obchodní bez ohledu na druh soudu. Nevztahuje se zejména na daňové, celní či správní věci ani na odpovědnost státu za jednání a opominutí při výkonu státní moci (acta iure imperii)“.

B. Belgické právo

1. Zákon ze dne 30. července 2013

3. Článek 5 odst. 1 loi du 30 juillet 2013 relative à la revente de titres d’accès à des évènements (zákon ze dne 30. července 2013 o následném prodeji vstupenek na různé akce, Moniteur belge ze dne 6. září 2013, s. 63069, dále jen „zákon ze dne 30. července 2013“) zakazuje obvyklý následný prodej vstupenek, vystavování za účelem obvyklého následného prodeje, jakož i poskytování prostředků, které jsou používány pro obvyklý následný prodej. Kromě toho čl. 5 odst. 2 tohoto zákona zakazuje příležitostný následný prodej vstupenek za cenu vyšší, než je jejich konečná cena.

4. Podle článku 14 uvedeného zákona předseda obchodního soudu konstatuje existenci jednání, které představuje porušení článku 5 téhož zákona, a nařídí zdržet se tohoto protiprávního jednání. Toto ustanovení stanoví, že zdržovací žalobu může podat ministr nebo generální ředitel direction générale du contrôle et de la médiation, Service public fédéral de l’économie, PME (petites et moyennes entreprises), des classes moyennes et de l’énergie (generální ředitelství kontroly a zprostředkování Federální veřejné služby pro hospodářství, malé a střední podniky, střední vrstvy a energii) nebo osoby s oprávněným zájmem.

2. Obchodní zákoník

5. Kniha VI code de droit économique du 28 février 2013 (obchodní zákoník ze dne 28. února 2013) (ve znění použitelném na skutkový stav sporu v původním řízení, dále jen „OBCHZ“) obsahuje v hlavě 4 kapitolu 1 týkající se „Nekalých obchodních praktik vůči spotřebitelům“, jejíž články VI.92 až VI.100 jsou provedením směrnice 2005/29/ES ( 4 ). V tomto rámci zejména články VI.100, VI.97, VI.99 a VI.93 tohoto zákoníku definují nekalé obchodní praktiky.

6. Podle článku XVII.1 OBCHZ, s výhradou určitých zvláštních žalob, předseda obchodního soudu konstatuje existenci jednání, a to i trestně postižitelného, které představuje porušení ustanovení tohoto zákoníku, a nařídí zdržet se tohoto protiprávního jednání. Článek XVII.7 OBCHZ stanoví, že žalobu založenou na článku XVII.1 tohoto zákoníku mohou podat osoby s oprávněným zájmem, ministr nebo generální ředitel Direction générale du contrôle et de la médiation, Service public fédéral de l’économie, PME, des classes moyennes et de l’énergie (generální ředitelství kontroly a zprostředkování Federální veřejné služby pro hospodářství, malé a střední podniky, střední vrstvy a energii) a sdružení, jehož předmětem je ochrana zájmů spotřebitelů, pokud toto sdružení jedná před soudem za účelem ochrany jejich statutárních kolektivních zájmů.

III. Spor v původním řízení, předběžná otázka a řízení před Soudním dvorem

7. V roce 2016 podaly belgické orgány dvě zdržovací žaloby proti žalovaným, jimiž jsou společnosti Movic BV, Events Belgium BV, Leisure tickets & Activities International BV, založené podle nizozemského práva.

8. Tyto žaloby směřovaly, – zaprvé k určení, že žalované nabízely k následnému prodeji v Belgii vstupenky na akce prostřednictvím internetových stránek, které provozují, za cenu vyšší, než byla cena uvedená původním prodávajícím, a současně odstraňovaly původní cenu a jméno původního prodávajícího, a že tato jednání představovala porušení ustanovení čl. 4 odst. 1, čl. 5 odst. 1 a čl. 5 odst. 2 zákona ze dne 30. července 2013 a článků VI.100, VI.97, VI.99 a VI.93 OBCHZ, případně ve spojení s články 193b až l93g knihy 6 Nederlands Burgerlijk Wetboek (nizozemský občanský zákoník); – zadruhé k nařízení zdržet se těchto protiprávních jednání; – zatřetí k nařízení zveřejnění vydaného rozhodnutí o uložení náhrady nákladů k tíži společností založených podle nizozemského práva; – začtvrté k uložení penále ve výši 10000 eur za každé zjištěné protiprávní jednání od doručení rozsudku, a konečně – zapáté k určení, že protiprávní jednání mohou být na základě článků XV.2 a následujících OBCHZ konstatována pouze prostřednictvím protokolu vypracovaného zmocněným úředníkem direction générale de l’inspection économique (Generální ředitelství hospodářské inspekce).

9. Žalované vznesly námitku mezinárodní nepříslušnosti belgických soudů a tvrdily, že belgické orgány jednaly v rámci výkonu veřejné moci, takže tyto žaloby nespadají do působnosti nařízení č. 1215/2012. Této námitce bylo v prvním stupni vyhověno.

10. Žalobkyně podaly odvolání k hof van beroep te Antwerpen (odvolací soud v Antverpách, Belgie). V této souvislosti se tento soud rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku: „Má být soudní řízení, které se vztahuje k žalobě směřující k určení a zdržení se protiprávních tržních a obchodních praktik vůči spotřebitelům, podané belgickými orgány podle článku 14 zákona [ze dne 30. července 2013] o následném prodeji vstupenek na různé akce a článku XVII.7 [OBCHZ] proti nizozemským společnostem, které oslovují z Nizozemska prostřednictvím internetových stránek především belgické zákazníky s nabídkou následného prodeje vstupenek na akce konané v Belgii, považováno za občanskou nebo obchodní věc ve smyslu čl. 1 odst. 1 nařízení [č. 1215/2012], a může rozhodnutí soudu vydané v takovém řízení spadat z tohoto důvodu do oblasti působnosti tohoto nařízení?“

11. Písemná vyjádření předložily žalované, belgická vláda, jakož i Evropská komise. Titíž zúčastnění byli zastoupeni na jednání, které se konalo dne 29. ledna 2020.

IV. Analýza

12. Svou předběžnou otázkou se předkládající soud táže, zda pod pojem „věci občanské a obchodní“ ve smyslu čl. 1 odst. 1 nařízení č. 1215/2012 spadá spor mezi orgány členského státu a soukromoprávními subjekty usazenými v jiném členském státě, v jehož rámci se tyto orgány domáhají toho, aby bylo zaprvé určeno, že došlo k protiprávním jednáním představujícím zejména nekalé obchodní praktiky, zadruhé nařízeno jejich ukončení, zatřetí, aby byla na náklady žalovaných uložena opatření spočívající ve zveřejnění vydaných rozhodnutí, začtvrté, aby bylo uloženo penále v určité výši za každé zjištěné protiprávní jednání od doručení rozsudku, a zapáté, aby bylo rozhodnuto, že protiprávní jednání mohou být konstatována pouze v protokolu vypracovaném zmocněným úředníkem jednoho z uvedených orgánů.

13. Ačkoli se tyto žaloby týkají buď tržních praktik, nebo nekalých obchodních praktik, předkládající soud nevysvětluje, jak spolu tyto praktiky vzájemně souvisejí. Na jednání belgická vláda a jedna ze žalovaných uvedly, že zákon ze dne 30. července 2013 představuje lex specialis ve vztahu k OBCHZ. Z toho vyvozuji, že při neexistenci tohoto lex specialis by každé protiprávní jednání představovalo nekalou obchodní praktiku. Kromě toho se zdá, že tyto legislativní akty sdílejí stejný cíl, a sice ochranu zájmů spotřebitelů, a sledují obdobnou logiku.

14. Kromě toho z formulace předběžné otázky lze sice usuzovat na to, že předkládající soud se zaměřuje pouze na návrhová žádání, která se týkají určení existence protiprávních jednání a uložení zdržení se těchto protiprávních jednání. Předkládající soud však k tomu, aby se mohl prohlásit za příslušný na základě některého z pravidel o určení příslušnosti, stanovených nařízením č. 1215/2012 k rozhodnutí sporu v původním řízení ( 5 ), musí prokázat, že žádné z návrhových žádání žalob podaných belgickými orgány nemůže tento spor zcela nebo zčásti vyloučit z věcné působnosti tohoto nařízení.

15. Navíc z formulace předběžné otázky vyplývá, že se předkládající soud rovněž táže, zda rozhodnutí ve věci samé vydané ve sporu v původním řízení bude spadat do věcné působnosti nařízení č. 1215/2012. I když může vyvolat pochybnosti to, zda je odpověď na tuto otázku nezbytná pro rozhodnutí, které vydá tento soud ohledně námitky mezinárodní nepříslušnosti, je třeba uvést, že rozhodnutí ve věci samé se bude týkat všech návrhových žádání žalob podaných k uvedenému soudu.

16. Ze žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce a z vyjádření účastníků řízení vyplývá, že přetrvává zásadní pochybnost o tom, zda výkon pravomoci, kterou má veřejný orgán k podání žaloby směřující k ukončení protiprávních jednání v rozporu se zákonem ze dne 30. července 2013 a s ustanoveními knihy VI OBCHZ, představuje úkon učiněný v rámci výkonu veřejné moci. V tomto kontextu jsou předmětem diskuze následující body: zaprvé na rozdíl od jakékoli jiné osoby nejsou belgické orgány povinny prokázat, že mají vlastní zájem na zahájení takového sporu, jako je spor v původním řízení, zadruhé vyšetřovací pravomoci, které mají tyto orgány, nejsou dostupné osobám soukromého práva a zatřetí uvedené orgány disponují takovými pravomocemi rovněž v rámci vykonávacího řízení.

17. Pro zodpovězení předběžné otázky nejprve připomenu relevantní judikaturu týkající se výkladu pojmu „věci občanské a obchodní“ ve smyslu čl. 1 odst. 1 nařízení č. 1215/2012 (hlava A). Dále ve světle této judikatury posoudím aspekty diskutované účastníky řízení a jejich dopad na odpověď na předběžnou otázku, a sice ty, které se týkají zájmu, v němž jedná veřejný orgán (hlava B), vyšetřovacích pravomocí, které tento orgán vykonává (hlava C), a pravomocí uvedeného orgánu v rámci vykonávacího řízení (hlava D).

A. Občanské a obchodní věci

18. Podle čl. 1 odst. 1 nařízení č. 1215/2012 se toto nařízení vztahuje na věci občanské a obchodní (první věta) a naopak se nevztahuje na daňové, celní či správní věci ani na odpovědnost státu za jednání iure imperii (druhá věta).

19. Pojem „občanské a obchodní věci“ tak definuje věcnou působnost nařízení č. 1215/2012 v protikladu k pojmům vztahujícím se k veřejnému právu. Rozlišení mezi spory, které spadají pod pojem „věci občanské a obchodní“, a spory, které pod tento pojem nespadají, spočívá na skutečnosti, že uplatnění výsad veřejné moci jednou ze stran sporu vylučuje takový spor z působnosti tohoto nařízení ( 6 ).

20. V tomto duchu Soudní dvůr opakovaně rozhodl, že ačkoli určité spory mezi veřejným orgánem a osobou soukromého práva mohou spadat do působnosti nařízení č. 1215/2012, je tomu jinak, jestliže veřejný orgán jedná v rámci výkonu veřejné moci ( 7 ).

21. Za účelem určení, zda tomu tak je, je třeba zkoumat skutečnosti, které charakterizují povahu právních vztahů mezi stranami sporu nebo předmět tohoto sporu ( 8 ) nebo, alternativně, jak vyplývá z některých rozsudků Soudního dvora ( 9 ), základ a podmínky podání žaloby podané v rámci tohoto sporu.

22. K uplatnění výsad veřejné moci, které může vyloučit spor z působnosti nařízení č. 1215/2012, může dojít jednak v rámci právního vztahu mezi orgánem a osobou soukromého práva, v němž má tento spor původ, nebo jednak v procesním rámci zavedeném pro rozhodnutí uvedeného sporu ( 10 ).

23. Ve světle těchto vysvětlení poskytnutých judikaturou je třeba s ohledem na hlavní aspekty diskuse mezi účastníky řízení určit, zda spor v původním řízení spadá pod pojem „věci občanské a obchodní“.

B. K zájmu, v němž jedná veřejný orgán

24. Předmět diskuse mezi účastníky řízení se týká zejména toho, zda z důvodu zvláštností zájmu, ve kterém jednají belgické orgány, spadá pod pojem „věci občanské a obchodní“ spor, v němž se tyto orgány domáhají určení existence nekalých tržních nebo obchodních praktik a nařízení zdržet se těchto praktik.

25. Žalované totiž tvrdí, že belgické orgány podávají žaloby na zdržení se jednání za účelem ochrany obecného zájmu. Za tímto účelem mají tyto orgány výsady přímo přiznané vnitrostátním zákonodárcem, a jednají tedy na základě veřejné moci. Na rozdíl od jakékoli jiné osoby, která zamýšlí podat zdržovací žalobu na základě článku 14 zákona ze dne 30. července 2013 a článku XVII.7 OBCHZ, nejsou belgické orgány povinny prokázat, že mají vlastní zájem.

26. Belgická vláda připouští, že belgické orgány hájí obecný zájem. Upřesňuje však, že tento zájem spočívá v zajištění dodržování právní úpravy v oblasti obchodních praktik, jejímž cílem je ochrana soukromých zájmů jak podnikatelů, tak spotřebitelů.

27. Je tedy třeba určit, zda je spor vyloučen z pojmu „věci občanské a obchodní“ z toho důvodu, že zaprvé je tento spor zahájen veřejným orgánem, který hájí obecný zájem, zadruhé zákonodárce specificky svěřil pravomoc zahájit uvedený spor tomuto orgánu a zatřetí jakákoli jiná osoba, která hodlá takový spor zahájit, musí mít vlastní zájem.

1. Plnění veřejného úkolu v obecném zájmu

28. V rozsudku Pula Parking ( 11 ) Soudní dvůr rozhodl, že spor týkající se vybírání parkovného společností vlastněnou územním samosprávným celkem, který vedl k podání žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, spadá pod pojem „věci občanské a obchodní“, i když správa veřejného parkoviště a výběr tohoto parkovného, jak vyplývá z tohoto rozsudku, představují úkol místního zájmu.

29. Tento rozsudek zdůrazňuje, že „jednat v zájmu srovnatelném s obecným nebo veřejným zájmem“ neznamená automaticky „jednat při výkonu veřejné moci“ ve smyslu judikatury týkající se čl. 1 odst. 1 nařízení č. 1215/2012 ( 12 ).

2. Výsady přímo přiznané legislativním aktem

30. Zdá se, že jedna ze žalovaných chápe judikaturu Soudního dvora v tom smyslu, že lze rozlišit dva případy, kdy spor nespadá pod pojem „věci občanské a obchodní“. Zaprvé pokud orgán využije výjimečných pravomocí, které jdou nad rámec pravidel použitelných ve vztazích mezi jednotlivci, a zadruhé, jak ukazují rozsudky Baten ( 13 ) a Blijdenstein ( 14 ), pokud jsou pravomoci orgánu založeny na ustanoveních, kterými mu zákonodárce specificky přiznal vlastní výsadu. Tato žalovaná tak podle všeho tvrdí, že pokud jsou belgické orgány činné pouze z toho důvodu, že k tomu byly určeny zákonodárcem, jednají v důsledku toho v rámci výkonu výsad veřejné moci.

31. V rozsudku Pula Parking ( 15 ) však již Soudní dvůr rozhodl, že pouhá skutečnost, že určité pravomoci jsou svěřeny, či dokonce delegovány aktem veřejné moci, neznamená, že výkon těchto pravomocí vyžaduje použití výsad veřejné moci. V tomto duchu Soudní dvůr v rozsudku Sonntag ( 16 ) uvedl, že okolnost, že učitel veřejné školy má postavení úředníka a jedná jako takový, nemůže být rozhodující pro závěr, že žaloba na náhradu škody podaná proti tomuto učiteli nespadá pod pojem „věci občanské a obchodní“, i když je postavení úředníka přiznáno aktem veřejné moci.

32. Pokud jde konkrétně o právní zdroj pravomoci vykonávané veřejným orgánem ohledně nařízení (ES) č. 1393/2007 ( 17 ), které definuje svou působnost rovněž prostřednictvím pojmu „věci občanské a obchodní“, Soudní dvůr v rozsudku Fahnenbrock a další ( 18 ) uvedl, že okolnost, že pravomoc byla zavedena zákonem, sama o sobě nepostačuje k závěru, že tento stát vykonával veřejnou moc. Tato úvaha nebyla zpochybněna v rozsudku Kuhn ( 19 ), který se týká výkladu pojmu „věci občanské a obchodní“ v kontextu nařízení č. 1215/2012. V tomto rozsudku se Soudní dvůr, který dospěl k závěru, že spor nespadá pod pojem „věci občanské a obchodní“, neomezil na konstatování, že stát vykonal pravomoc svěřenou přímo vnitrostátním zákonem, ale zkoumal postavení, ve kterém se tento stát nacházel vůči jednotlivcům na základě výkonu této pravomoci ( 20 ).

33. Mimoto je nepochybné, že v rozsudcích Baten ( 21 ) a Blijdenstein ( 22 ), na něž odkázala jedna ze žalovaných, Soudní dvůr rozhodl, že pokud je žaloba založena na ustanoveních, kterými zákonodárce přiznal veřejnému orgánu vlastní výsadu, nelze mít za to, že tato žaloba spadá pod pojem „věci občanské a obchodní“ ve smyslu judikatury týkající se pojmu „věci občanské a obchodní“.

34. Z těchto dvou rozsudků však nevyplývá, že by pouhá skutečnost výkonu pravomoci, kterou zákonodárce specificky svěřil orgánu veřejné moci, automaticky znamenala uplatnění výsad veřejné moci. V uvedených rozsudcích Soudní dvůr rozhodl, že dotčené žaloby spadaly pod pojem „věci občanské a obchodní“, přestože orgány využily práva na podání žaloby, která jim byla přímo přiznána zákonodárcem na základě ustanovení, která se vztahovala pouze na veřejné orgány ( 23 ). Rozhodujícím prvkem pro konstatování, že tyto zvláštní žaloby spadají pod tento pojem, byla skutečnost, že tato ustanovení nestavěla veřejné orgány s odkazem na pravidla občanského práva do právních situací odchylujících se od obecného práva. Tyto orgány tedy nevykonávaly výsady veřejné moci.

35. V důsledku toho nestačí konstatovat, že orgán veřejné správy má v souladu s vnitrostátními právními předpisy určité pravomoci, které na základě této vnitrostátní právní úpravy nemají všechny osoby soukromého práva. K tomu, aby bylo vyloučeno použití nařízení č. 1215/2012, je tedy třeba, aby byl tento veřejný orgán nadán výsadou veřejné moci ve smyslu rozvedeném Soudním dvorem ve své judikatuře. V této souvislosti je třeba mít na paměti, že pojem „věci občanské a obchodní“ je autonomním pojmem unijního práva. Otázka, zda výkon pravomoci představuje uplatnění výsady veřejné moci, nemůže záviset výlučně na zkoumání vnitrostátních právních předpisů, kterým je podřízen veřejný orgán, a na konstatování, že tyto právní předpisy stanoví rozdíly v právním režimu použitelném na určité osoby ( 24 ), i když se použití uvedených právních předpisů může ukázat užitečným pro určení škály pravomocí vykonávaných tímto veřejným orgánem ( 25 ). Použití jediného právního předpisu je ostatně často dostatečné k určení, jaké pravomoci jsou obecně k dispozici osobám soukromého práva.

36. Zbývá pouze ověřit, zda okolnost, že je veřejný orgán zproštěn povinnosti prokázat, že má vlastní zájem na podání zdržovací žaloby, představuje výsadu veřejné moci ve smyslu judikatury Soudního dvora.

3. Představuje zproštění od povinnosti prokázat vlastní zájem výsadu veřejné moci?

37. Podle belgických právních předpisů je veřejný orgán podle všeho zproštěn povinnosti prokázat, že zdržovací žalobou hájí vlastní zájem nebo právo. Naproti tomu jednotlivec musí mít k tomu, aby mohl podat takovou žalobu, postavení „osoby s oprávněným zájmem“ ve smyslu ustanovení zákona ze dne 30. července 2013 a OBCHZ.

38. Ze žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce však vyplývá, že přinejmenším ohledně OBCHZ, který provádí směrnici 2005/29, může být zdržovací žaloba podána rovněž seskupeními s právní subjektivitou, jakož i za určitých podmínek sdruženími, jejichž předmětem je ochrana zájmů spotřebitelů. Takové sdružení nehájí vlastní zájem nebo právo. Jedná spíše za účelem ochrany kolektivních zájmů spotřebitelů nebo obecného zájmu a zákonodárce mu přiznává možnost podat zdržovací žalobu na základě takových ustanovení, jako je článek XVII.7 OBCHZ.

39. Ohledně právního zájmu na podání žaloby, a v důsledku toho takových procesních aspektů určených zájmem, v němž je podána žaloba, jako je locus standi nebo přípustnost žaloby, je tak právní postavení veřejného orgánu srovnatelné s právním postavením sdružení na ochranu spotřebitelů. Takové sdružení může rovněž podat zdržovací žalobu při neexistenci vlastního zájmu.

40. V tomto kontextu je vhodné připomenout, že v rozsudku Henkel ( 26 ) Soudní dvůr rozhodl v tom smyslu, že spor, v rámci kterého sdružení podá žalobu na ochranu kolektivních zájmů spotřebitelů, spadá pod pojem „věci občanské a obchodní“, neboť tato žaloba se nijak netýká výkonu výjimečných pravomocí, které jdou nad rámec pravidel obecného práva použitelných na vztahy mezi jednotlivci.

41. Lze sice tvrdit, že věc, ve které byl vydán rozsudek Henkel ( 27 ), se týkala žaloby na zdržení se používání zneužívajících ujednání založené na směrnici 93/13/EHS ( 28 ), zatímco projednávaná věc se týká žaloby na zdržení se nekalých obchodních praktik na základě směrnice 2005/29. Je však třeba připomenout, že Soudní dvůr potvrdil výklad přijatý v rozsudku Henkel ( 29 ) v kontextu jiného předpisu mezinárodního práva soukromého Unie, a sice nařízení (ES) č. 864/2007 ( 30 ), jehož pojmy musí být vykládány konzistentně s výkladem nařízení č. 1215/2012 ( 31 ). Konkrétně Soudní dvůr rozhodl, že pod pojem „věci občanské a obchodní“ spadá „žaloba na zdržení se [používání zneužívajících ujednání] uvedená ve směrnici 2009/22/ES[ ( 32 )]“.

42. V tomto ohledu je cílem směrnice 2009/22 podle jejího čl. 1 odst. 1 sbližování vnitrostátních právních předpisů týkajících se žalob na zdržení se jednání, kterými jsou chráněny kolektivní zájmy spotřebitelů v působnosti směrnic uvedených v příloze I. Z tohoto ustanovení vyplývá, že žaloba na zdržení se nekalých obchodních praktik ve smyslu směrnice 2005/29 představuje rovněž žalobu uvedenou ve směrnici 2009/22.

43. Kromě toho je irelevantní, zda spor v původním řízení předložily předkládajícímu soudu veřejné orgány. Především podle článku 3 směrnice 2009/22, ve spojení s jejím článkem 2, se mohou na soudy nebo na správní orgány za tímto účelem určené členským státem obracet s žalobami na zdržení se jednání „oprávněné subjekty“, a sice zaprvé jeden nebo více nezávislých veřejnoprávních subjektů v členských státech, ve kterých takové orgány existují, nebo zadruhé organizace, jejichž cílem je hájit kolektivní zájmy spotřebitelů. Zdržovací žaloby těchto subjektů mohou posloužit stejnému cíli, a sice zdržení se určitých praktik v kolektivním zájmu spotřebitelů. V tomto právním rámci tak může nezávislý veřejnoprávní subjekt vykonávat vůči podnikatelům stejnou úlohu jako organizace na ochranu kolektivních zájmů spotřebitelů, jejichž žaloby spadají pod pojem „věci občanské a obchodní“.

44. Dále čl. 11 odst. 1 písm. a) směrnice 2005/29 ukládá členským státům zajistit, aby v zájmu spotřebitelů existovaly vhodné a účinné prostředky pro boj proti nekalým obchodním praktikám v zájmu zajištění souladu s touto směrnicí. Tyto prostředky zahrnují právní předpisy, jež umožní osobám nebo organizacím, které mají podle vnitrostátních právních předpisů oprávněný zájem na boji proti nekalým obchodním praktikám, včetně soutěžitelů, aby zaprvé podaly žalobu proti používání těchto nekalých obchodních praktik nebo zadruhé napadly tyto nekalé obchodní praktiky u správního orgánu, který je příslušný k rozhodování o stížnostech nebo k podání podnětu k zahájení příslušného soudního řízení. Unijní normotvůrce tak stanoví zejména způsob provedení ochrany spotřebitele, v němž nemají správní orgány pravomoc rozhodovat o žalobách proti nekalým obchodním praktikám. Tyto orgány musí naopak jednat před vnitrostátními soudy za účelem ochrany zájmu spotřebitelů, což je staví na roveň s osobami nebo organizacemi rovněž uvedenými v čl. 11 odst. 1 směrnice 2005/29.

45. Konečně umožňují někdy právní předpisy členských států i mimo kontext ochrany spotřebitele veřejným orgánům zahájit řízení před vnitrostátními soudy v případě neexistence vlastního zájmu, a to na ochranu obecného, kolektivního nebo dokonce individuálního zájmu, zejména pokud se jedná o osobu soukromého práva, která by v rámci takového řízení byla považována za slabší stranu ( 33 ). Pokud by byla taková situace považována za vyloučenou z působnosti nařízení č. 1215/2012, snížilo by to úlohu veřejných orgánů v přeshraničních situacích, přestože taková řízení lze jen obtížně odlišit od řízení zahájených osobami soukromého práva.

46. Vzhledem k vodítkům, která poskytl Soudní dvůr ve své judikatuře týkající se pojmu „věci občanské a obchodní“, se tak veřejný orgán nebo sdružení na ochranu spotřebitelů, které podají zdržovací žalobu, nacházejí v postavení srovnatelném s postavením jakékoli jiné osoby s oprávněným zájmem. Je zajisté pravda, že je zproštěn povinnosti prokázat, že jedná ve vlastním zájmu. Z tohoto důvodu však nemá výsadu, která by mu mohla přiznávat pravomoci, které zkreslují občanskoprávní nebo obchodní povahu jeho právního vztahu se soukromoprávními subjekty, nebo mění předmět sporu, v němž je podána zdržovací žaloba ( 34 ). Takové pravomoci nemá ani ohledně procesního rámce stanoveného pro rozhodnutí sporu, jenž má původ v těchto vztazích, kterýžto je totožný bez ohledu na postavení účastníků tohoto řízení ( 35 ).

4. Předběžné závěry

47. Pro shrnutí této části své analýzy mám za to, že jednání v obecném zájmu nebo v zájmu jiných osob nevylučuje spor automaticky z působnosti nařízení č. 1215/2012 ( 36 ). Ani výkon pravomoci přiznané přímo legislativním aktem neznamená automaticky takové vyloučení ( 37 ). Rovněž nezáleží na tom, že možnost orgánu veřejné správy zahájit řízení není podmíněna existencí vlastního zájmu. K tomu, aby byl spor vyloučen z působnosti nařízení č. 1215/2012, je třeba, aby tyto pravomoci byly výjimečné ve srovnání s pravidly obecného práva použitelnými na vztahy mezi jednotlivci ( 38 ). Jak vyplývá z mé analýzy, přinejmenším ohledně žalob v oblasti nekalých obchodních praktik, výkon pravomocí týkajících se jiných aspektů, než je zájem, v němž jedná veřejný orgán, locus standi a přípustnost podané žaloby v zásadě nepředstavuje výkon výjimečných pravomocí tohoto druhu. S výhradou ověření vyšetřovacích a vykonávacích pravomocí, ke kterým se vrátím později, nenasvědčuje tedy nic tomu, že by se spor v původním řízení týkal výjimečných pravomocí.

C. K vyšetřovacím pravomocím

48. V rozsudku Sunico a další ( 39 ) se Soudní dvůr vyjádřil k dopadu výkonu vyšetřovacích pravomocí na občanskoprávní a obchodní kvalifikaci sporu. Argumentaci jedné ze žalovaných, podle které by belgické orgány mohly použít svá vlastní zjištění a prohlášení jako právní důkazy, takže klíčové písemnosti ve spise by byly tvořeny řadou zpráv a zjištění státních kontrolorů, tak lze zkoumat ve světle vodítek vyplývajících z tohoto rozsudku. Belgické orgány by rovněž jako písemnosti předkládaly stížnosti spotřebitelů a měly by přístup k těmto písemnostem vzhledem k tomu, že tyto písemnosti přijímají prostřednictvím vlastních internetových stránek/elektronické adresy jakožto „orgány“.

1. Rozsudek Sunico a další

49. Ve věci, ve které byl vydán rozsudek Sunico a další ( 40 ), si veřejný orgán členského státu vyžádal informace o žalovaných u orgánů jiného členského státu v souladu s nařízením č. 1798/2003/ES ( 41 ) před podáním žaloby na náhradu škody způsobené podvodem na dani z přidané hodnoty k vnitrostátnímu soudu. V tomto kontextu vyvstala otázka, zda měla skutečnost, že si vyžádal takové informace, dopad na povahu právních vztahů mezi stranami sporu, takže by tento spor byl vyloučen z pojmu „věci občanské a obchodní věci“ ( 42 ).

50. Ve svém stanovisku předneseném v této věci ( 43 ) měla generální advokátka J. Kokott za to, že informace, které měl Soudní dvůr k dispozici, neumožňovaly určit, zda a případně v jakém rozsahu byla žádost o informace relevantní i pro věc v původním řízení. Generální advokátka přitom zdůraznila, že žádost o informace je nástroj, který není dostupný soukromému žalobci. Pokud by tedy bylo podle vnitrostátního procesního práva přípustné, aby veřejný orgán využil tyto informace a důkazy získané z titulu svých výsad veřejné moci v rámci této věci, nenacházel by se vůči žalovaným ve stejné situaci jako osoba soukromého práva.

51. Soudní dvůr v rozsudku Sunico a další ( 44 ) potvrdil, že ze spisu nevyplývá, že ve věci v původním řízení veřejný orgán využil důkazy získané na základě svých výsad veřejné moci. Rozhodl, že je na předkládajícím soudu, aby „ověřil, zda tomu tak nebylo a zda se [tento veřejný orgán] v rámci své žaloby podané proti [žalovaným ve sporu v původním řízení] případně nacházel ve stejné situaci jako osoba soukromého práva“ ( 45 ).

52. I když se v tomto rozsudku odkazuje na přesný bod stanoviska generální advokátky, v právní nauce bylo uvedeno, že Soudní dvůr zvolil řešení, které je méně kategorické, než jaké bylo doporučeno v tomto stanovisku ( 46 ).

53. Tento rozsudek rovněž chápu v tom smyslu, že k tomu, aby byl spor vyloučen z pojmu „věci občanské a obchodní“, nestačí identifikovat vnitrostátní ustanovení, která in abstracto umožňují veřejnému orgánu získat důkazy shromážděné na základě jeho výsad veřejné moci a použít je ve sporu. Nestačí ani konstatovat, že tyto důkazy byly v tomto sporu použity. K tomu, aby byl tento spor z tohoto pojmu vyloučen, musí být rovněž určeno, zda se tento veřejný orgán v důsledku použití těchto důkazů in concreto nenacházel ve stejné situaci jako osoba soukromého práva v rámci obdobného sporu.

2. Použití vodítek z rozsudku Sunico a další

54. Úvodem je třeba vyjasnit, zda okolnost, že belgické orgány předložily stížnosti spotřebitelů jako důkazy, neznamená, že se tyto orgány nacházely v situaci odlišné od situace osoby soukromého práva v rámci obdobného sporu. Ačkoli je totiž sdružení na ochranu spotřebitelů soukromoprávním subjektem a neuplatňuje výsady veřejné moci, může takové stížnosti shromažďovat a využít ve sporech proti podnikatelům.

55. V této souvislosti však může vyvolat pochybnosti skutečnost, že veřejný orgán je nadán vyšetřovacími pravomocemi v úzkém slova smyslu, což tomuto orgánu umožňuje získat důkazy obdobně jako policejní orgány. Domnívám se, že využití takových pravomocí předpokládá uplatnění výsad veřejné moci. Spor proti veřejnému orgánu, ve kterém se poškozený domáhá náhrady škody způsobené shromážděním důkazů, v zásadě nespadá do působnosti nařízení č. 1215/2012, neboť se jedná o odpovědnost za jednání nebo opomenutí při výkonu veřejné moci.

56. Použití důkazů shromážděných z titulu výsad veřejné moci v rámci sporu se však automaticky nedotýká právního vztahu mezi stranami tohoto sporu ani jeho předmětu.

57. Osoba soukromého práva totiž může také použít důkazy, které shromáždil veřejný orgán z titulu svých výsad veřejné moci. Například ve sporu proti osobě, která způsobila dopravní nehodu, může poškozený z této dopravní nehody předložit dokumenty vyhotovené policejním orgánem. Pokud tento poškozený takové dokumenty nemá, může v zásadě požádat vnitrostátní soud, aby tomuto orgánu uložil povinnost předložit tyto dokumenty pro účely tohoto sporu. Stejně tak může subjekt na trhu zahájit spor v oblasti práva hospodářské soutěže, v rámci kterého podá žalobu follow-on, na jejíž podporu se dovolává rozhodnutí, kterým se konstatuje porušení ustanovení tohoto práva ( 47 ). Je zřejmé, že takové spory si zachovávají svou občanskoprávní a obchodní povahu a spadají do působnosti nařízení č. 1215/2012.

58. Skutečnost, že dokument vyhotovený veřejným orgánem v rámci jeho pravomocí má zvláštní důkazní hodnotu, tuto zjevnou skutečnost nezpochybňuje. Takovou hodnotu určitým kategoriím důkazů totiž přiznávají pravidla použitelná rovněž ve sporech mezi osobami soukromého práva.

59. Kromě toho závěr, že spor zahájený veřejným orgánem je vyloučen z působnosti nařízení č. 1215/2012 z důvodu, že tento orgán použil důkazy shromážděné z titulu svých výsad, by oslabil praktickou účinnost jednoho ze způsobů provedení ochrany spotřebitele uznaných unijním normotvůrcem ( 48 ). V tomto modelu je správní orgán na rozdíl od modelu, v němž samotný správní orgán rozhoduje o důsledcích, které je třeba vyvodit z protiprávního jednání, pověřen ochranou zájmu spotřebitelů před vnitrostátními soudy.

60. Veřejný orgán však může mít pravomoci, které mu umožňují použít důkazy a vyloučit veškeré osoby soukromého práva. Vnitrostátní právo může například stanovit, že důkazy shromážděné orgánem jsou důvěrné a že o jejich případném zpřístupnění rozhodne tento orgán. Stejně tak na základě vnitrostátního procesního práva mohou být použity různé podmínky, pokud jde o zpochybnění týchž důkazů druhou stranou sporu v případě, že jsou předloženy veřejným orgánem nebo příp. osobou soukromého práva.

61. Jedná se o situace, které podle mého názoru odpovídají situaci uvedené v rozsudku Sunico a další ( 49 ), tedy situaci, kdy se veřejný orgán z důvodu použití některých důkazů nenachází ve stejné situaci jako osoba soukromého práva v rámci obdobného sporu. Nic však nenasvědčuje tomu, že ve věci v původním řízení nastala situace, která by mohla vyloučit spor v původním řízení z působnosti tohoto nařízení.

62. V zájmu úplnosti je třeba mít na paměti, že situace uvedená v rozsudku Sunico a další ( 50 ) se týkala okolností, za kterých byl spor a priori spadající pod pojem „věci občanské a obchodní“ vyloučen z tohoto pojmu z toho důvodu, že jedna ze stran tohoto sporu použila určité důkazy. Jsem však toho názoru, že ve většině případů vyplývá okolnost, že určité důkazy jsou dostupné pouze veřejnému orgánu, ze skutečnosti, že se vztah mezi tímto orgánem a určitou osobou ab initio nepodobá vztahu mezi osobami soukromého práva.

D. K pravomocím v rámci vykonávacího řízení

63. Ve čtvrtém návrhovém žádání své žaloby belgické orgány požadovaly, aby předkládající soud uložil penále v určité výši za každé zjištěné protiprávní jednání od doručení soudního rozhodnutí ve sporu v původním řízení. V pátém návrhovém žádání své žaloby tyto orgány navrhovaly, aby bylo rovněž rozhodnuto, že protiprávní jednání mohou být konstatována prostřednictvím pouhého protokolu vypracovaného zmocněným úředníkem. Toto posledně uvedené návrhové žádání žaloby podle jedné ze žalovaných znamená, že i v rámci vykonávacího řízení mají belgické orgány pravomoci, které nemá ve sporech ve věcech občanských nebo obchodních žádná z obvyklých stran.

64. Naproti tomu předkládající soud ani účastníci řízení nevyjadřují pochybnosti o tom, že návrh týkající se penále za budoucí protiprávní jednání může vyloučit spor v původním řízení, jakož i rozhodnutí vydané v tomto sporu z působnosti nařízení č. 1215/2012. Návrhové žádání týkající se penále však souvisí s návrhovým žádáním, které se týká konstatování budoucích protiprávních jednání prostřednictvím pouhého protokolu. Nejprve budu zkoumat otázku, zda do působnosti tohoto nařízení spadá spor, v jehož rámci je takové penále navrhováno.

1. Penále za budoucí protiprávní jednání

65. Z rozsudku Realchemie Nederland ( 51 ) vyplývá, že zahrnutí soudního rozhodnutí týkajícího se pokuty uložené za protiprávní jednání v rozporu se zákazem uloženým v jiném soudním rozhodnutí do působnosti nařízení č. 1215/2012 je určeno nikoliv vlastní povahou tohoto opatření, ale povahou práv, jejichž ochranu zajišťuje. Na základě stejných úvah v rozsudku Bohez ( 52 ) Soudní dvůr rozhodl, že z důvodu povahy práv, jejichž dodržování zajišťuje penále, nespadá pod pojem „občanské a obchodní věci“ ve smyslu nařízení, které předcházelo nařízení č. 1215/2012, vymáhání penále, které bylo stanoveno v rozhodnutí týkajícím se práva péče o dítě a práva na styk s dítětem za účelem zajištění dodržování tohoto práva na styk s dítětem ze strany nositele práva péče o dítě. Podle tohoto rozsudku takové vymáhání naopak spadá do působnosti nařízení č. 2201/2003 ( 53 ).

66. Je zajisté pravda, že judikatura, jejíž součástí jsou tyto rozsudky, byla většinou rozvinuta v kontextu žádostí o rozhodnutí o předběžné otázce týkajících se zajišťovacích ( 54 ) nebo předběžných ( 55 ) opatření, na která se vztahuje samostatné rozhodnutí, jehož výkon byl navrhován ( 56 ), nebo takových opatření navrhovaných v samostatném řízení o předběžném opatření ( 57 ). Naproti tomu z této žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce výslovně nevyplývá, že se v projednávané věci jedná o zajišťovací nebo předběžné opatření.

67. V tomto kontextu je však třeba odlišit rozsudek ve věci Bohez ( 58 ), v němž vyvstala otázka vymáhání penále, nařízeného soudem členského státu původu, který rozhodl ve věci samé o právu na styk s dítětem za účelem zajištění účinnosti tohoto práva. Toto penále odpovídalo stanovené částce, která měla být zaplacena za každý den, v němž dítě nebylo předáno.

68. Musím poznamenat, že belgické orgány podle všeho podaly ve sporu v původním řízení obdobnou žalobu. Předkládající soud neposkytuje doplňující informace ohledně návrhového žádání týkajícího se penále. Belgická vláda vysvětluje, že se toto penále uplatní pouze v případě protiprávních jednání, která vnitrostátní soud vymezil na konci sporu v původním řízení. Z formulace návrhového žádání týkajícího se penále rovněž vyplývá, že jeho cílem je zajistit účinnost soudního rozhodnutí požadovaného belgickými orgány v rozsahu, v němž se toto rozhodnutí týká zdržení se nekalých tržních nebo obchodních praktik.

69. Kromě toho belgický soudní řád obsahuje kapitolu XXIII, nadepsanou „Penále“, v níž článek 1385a stanoví, že soud může na návrh účastníka řízení uložit druhému účastníku řízení v případě nesplnění hlavní povinnosti zaplatit peněžitou částku nazvanou penále, aniž je tím dotčena náhrada škody, je-li namístě. Podle článku 1385b tohoto řádu může soud stanovit penále zejména jako částku určenou za protiprávní jednání. I když předkládající soud neuvádí, zda je žaloba belgických orgánů založena na tomto ustanovení, zdá se, že jeho obsah zcela odpovídá tomu, čeho se tyto orgány domáhají. Rozsudek Bohez ( 59 ) je tak o to důležitější pro projednávanou žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: penále stanovené v tomto rozsudku bylo uloženo na základě článku 1385a belgického soudního řádu.

70. Vzhledem k linii judikatury, jejíž součástí je rozsudek Bohez ( 60 ), lze uvést, že pokud do pojmu „věci občanské a obchodní“ spadá spor, v jehož rámci orgány požadují určení existence nekalých tržních nebo obchodních praktik a dále nařízení ukončení zdržení se těchto praktik, spadá tento spor nadále pod tento pojem i v případě, kdy je požadováno penále za účelem zajištění dodržování soudního rozhodnutí vydaného na jeho konci.

71. Zajisté je třeba mít na paměti případ uvedený v bodě 22 tohoto stanoviska, podle něhož je spor vyloučen z působnosti nařízení č. 1215/2012 z důvodu základu žaloby podané v rámci tohoto sporu nebo podmínek jejího podání. Z článku 1385a belgického soudního řádu však vyplývá, že penále požadované orgány tohoto členského státu před předkládajícím soudem se zdá být obvyklým opatřením občanského soudního řízení, které je dostupné rovněž jednotlivcům. V důsledku toho ani podání návrhu na uložení takového penále, ani podání návrhu na výkon soudního rozhodnutí, kterým je tomuto návrhu vyhověno, nepředstavují uplatnění výsad veřejné moci.

72. Vzhledem k výše uvedenému spadá žaloba, kterou se veřejné orgány domáhají toho, aby bylo za každé zjištěné protiprávní jednání uloženo penále v určité výši od okamžiku doručení soudního rozhodnutí, pod pojem „věci občanské a obchodní“, pokud má zaprvé toto penále za cíl zajistit účinnost soudního rozhodnutí vydaného ve sporu, který spadá pod tento pojem, a pokud zadruhé uvedené penále představuje obvyklé opatření v občanském soudním řízení, které je dostupné rovněž jednotlivcům nebo jehož výkon není uskutečněn na základě výjimečných pravomocí, které jdou nad rámec pravidel obecného práva použitelných na vztahy mezi jednotlivci ( 61 ).

2. Konstatování protiprávních jednání správním orgánem

73. Předkládající soud nepředkládá podrobné informace o aspektech, které by mohly vyvolat pochybnosti, pokud jde o páté návrhové žádání, týkající se konstatování budoucích protiprávních jednání pouze prostřednictvím protokolu vypracovaného zmocněným úředníkem. Za účelem poskytnutí užitečné odpovědi tomuto soudu uvedu proto na základě vyjádření účastníků řízení několik obecných poznámek k tomuto návrhovému žádání.

74. Předmětem pátého návrhového žádání belgických orgánů podle všeho je, aby jim bylo umožněno, aby samy konstatovaly protiprávní jednání sankcionovaná penále, aniž by bylo nutné za tímto účelem využít soudního vykonavatele nebo jiných prostředků. Stejně tak belgická vláda na jednání uvedla, že pokud by vnitrostátní soud zamítl páté návrhové žádání, musely by belgické orgány využít služeb soudního vykonavatele k provedení takových konstatování. Žalované rovněž tvrdí, že na rozdíl od belgického orgánu musí osoba soukromého práva například využít služeb soudního vykonavatele a případně prokázat protiprávní jednání před soudem, jemuž byla věc předložena.

75. Připomínám, že v rozsudku Henkel ( 62 ) Soudní dvůr rozhodl, že zdržovací žaloba podaná sdružením na ochranu spotřebitelů spadá pod pojem „věci občanské a obchodní“, neboť cílem této žaloby je podrobit přezkumu soudu soukromoprávní vztahy. Z vyjádření účastníků řízení uvedených v předchozích bodech tohoto stanoviska přitom vyplývá, že na základě pátého návrhového žádání belgické orgány požadovaly, aby jim byla přiznána pravomoc konstatovat existenci budoucích protiprávních jednání. Toto návrhové žádání, které směřuje v podstatě k tomu, aby byly těmto orgánům předkládány ke kontrole právní vztahy, jichž se účastní žalované, se tedy týká uplatnění výsad veřejné moci.

76. Kromě toho podle článku XV.2 OBCHZ jsou protokoly vyhotovené úředníky závazné, dokud není prokázán opak. Dokument vyhotovený osobou soukromého práva takovou důkazní hodnotu nemá. I když se tedy zdá, že by tyto protokoly mohly být použity v rámci vykonávacího řízení, znamená jejich vyhotovení spíše shromáždění důkazů. Jak jsem uvedl v bodě 55 tohoto stanoviska, výkon pravomocí v oblasti shromažďování důkazů, které s sebou nesou použití výjimečných pravomocí, které jdou nad rámec pravidel použitelných na vztahy mezi jednotlivci, znamená uplatnění výsad veřejné moci. Totéž platí zejména v případě, kdy veřejný orgán vykonává pravomoc, kterou usiluje o nahrazení soudního vykonavatele tím, že prokáže existenci protiprávních jednání prostřednictvím jím vyhotoveného dokumentu. Spor směřující k získání této pravomoci se týká výjimečných pravomocí, které jdou nad rámec pravidel obecného práva použitelných na vztahy mezi jednotlivci, takže předmět tohoto sporu neumožňuje zařadit tento spor pod pojem „věci občanské a obchodní“.

77. Nelze vyloučit, že by přiznání takové pravomoci posílilo účinnost soudního rozhodnutí vydaného v rámci sporu, který spadá pod pojem „věci občanské a obchodní“. Páté návrhové žádání se však netýká ani zajišťovacího nebo předběžného opatření, ani opatření, které je třeba chápat jako uložení povinnosti straně sporu zaplatit pokutu ( 63 ) nebo penále ( 64 ), jejichž zahrnutí do působnosti nařízení č. 1215/2012 závisí na povaze práv, jejichž ochranu toto právo nebo toto opatření zajišťují.

E. Závěrečné úvahy

78. Z mé analýzy zaprvé vyplývá, že zvláštnosti týkající se zájmu veřejného orgánu na podání žaloby nemohou vyloučit takový spor, jako je spor v původním řízení ( 65 ), z věcné působnosti nařízení č. 1215/2012. Zadruhé ani skutečnost, že tento orgán je nadán vyšetřovacími pravomocemi, které nebyly svěřeny osobám soukromého práva, a využívá důkazů shromážděných z titulu těchto pravomocí, automaticky nevylučuje tento spor z působnosti ratione materiae nařízení č. 1215/2012 ( 66 ). Zatřetí je uvedený spor vyloučen z působnosti tohoto nařízení, pokud se týká žaloby, kterou se veřejné orgány domáhají toho, aby jim byly svěřeny výjimečné pravomoci, které jdou nad rámec pravidel použitelných na vztahy mezi jednotlivci, tedy aby byly oprávněny konstatovat existenci protiprávních jednání ( 67 ).

79. Musím ještě upřesnit, že i když spor v původním řízení nespadá do působnosti nařízení č. 1215/2012 v rozsahu pátého návrhového žádání, není nicméně z působnosti tohoto nařízení vyloučen v rozsahu ostatních návrhových žádání ( 68 ).

V. Závěry

80. Na základě výše uvedených úvah navrhuji Soudnímu dvoru, aby na předběžnou otázku položenou hof van beroep te Antwerpen (odvolací soud v Antverpách, Belgie) odpověděl takto: „Článek 1 odst. 1 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1215/2012 ze dne 12. prosince 2012 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech musí být vykládán v tom smyslu, že spor, který se týká žaloby, která byla podána veřejnými orgány členského státu proti osobám soukromého práva usazeným v jiném členském státě a která směřuje k tomu, aby bylo určeno, že došlo k protiprávním jednáním, která představují nekalé obchodní praktiky, nařízeno zdržení se těchto jednání, nařízeno opatření ke zveřejnění na náklady žalovaných a aby bylo uloženo penále v určité výši za každé budoucí protiprávní jednání, spadá pod pojem ‚věci občanské a obchodní‘ve smyslu tohoto ustanovení. Naproti tomu takový spor pod tento pojem nespadá, pokud se týká žaloby, kterou se veřejné orgány domáhají toho, aby jim byly svěřeny výjimečné pravomoci, které jdou nad rámec pravidel použitelných na vztahy mezi jednotlivci.“

( 1 ) – Původní jazyk: francouzština.

( 2 ) – C‑167/00, EU:C:2002:555, bod 30.

( 3 ) – Nařízení Evropského parlamentu a Rady ze dne 12. prosince 2012 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 2012, L 351, s. 1).

( 4 ) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 11. května 2005 o nekalých obchodních praktikách vůči spotřebitelům na vnitřním trhu a o změně směrnice Rady 84/450/EHS, směrnic Evropského parlamentu a Rady 97/7/ES, 98/27/ES a 2002/65/ES a nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 2006/2004 (dále jen „směrnice o nekalých obchodních praktikách“) (Úř. věst. 2005, L 149, s. 22).

( 5 ) – Je třeba dále poznamenat, že předkládající soud výslovně neuvádí, o které pravidlo pro určení příslušnosti stanovené nařízením č. 1215/2012 se belgické orgány chtějí ve sporu v původním řízení opírat. Na jednání tyto orgány upřesnily, že řízení u předkládajícího soudu bylo zahájeno na základě čl. 7 bodu 2 tohoto nařízení, tedy jako soudu příslušného ve věcech týkajících se deliktní nebo kvazideliktní odpovědnosti místa, kde došlo nebo může dojít ke škodné události. Toto upřesnění však nemůže změnit odpověď, kterou je třeba poskytnout na projednávanou předběžnou otázku. Jak jsem již měl příležitost uvést v odlišném kontextu, věcná působnost nařízení č. 1215/2012, definovaná v článku 1 tohoto nařízení, je stejná v případě všech pravidel o určení příslušnosti stanovených uvedeným nařízením. Viz mé stanovisko ve věci Rina (C‑641/18, EU:C:2020:3, bod 23).

( 6 ) – Viz mé stanovisko ve věci Rina (C‑641/18, EU:C:2020:3, bod 59).

( 7 ) – Viz rozsudky ze dne 11. dubna 2013, Sapir a další (C‑645/11, EU:C:2013:228, bod 33 a citovaná judikatura), a ze dne 12. září 2013, Sunico a další (C‑49/12, EU:C:2013:545, bod 34).

( 8 ) – Viz rozsudek ze dne 18. října 2011, Realchemie Nederland (C‑406/09, EU:C:2011:668, bod 39 a citovaná judikatura).

( 9 ) – Viz zejména rozsudek ze dne 28. července 2016, Siemens Aktiengesellschaft Österreich (C‑102/15, EU:C:2016:607, bod 33 a citovaná judikatura).

( 10 ) – V tomto ohledu právní nauka uvádí, že v judikatuře Soudního dvora se pro vyloučení sporu z působnosti nařízení č. 1215/2012 podle všeho v zásadě nepoužije kritérium týkající se předmětu sporu, jakož i kritérium týkající se základu a podmínek podání žaloby. Viz Van Calster, G., European Private International Law, Hart Publishing, Oxford, Portland, 2016, s. 38.

( 11 ) – Viz rozsudek ze dne 9. března 2017 (C‑551/15, EU:C:2017:193, bod 35).

( 12 ) – Viz rovněž mé stanovisko ve věci Rina (C‑641/18, EU:C:2020:3, bod 79).

( 13 ) – Rozsudek ze dne 14. listopadu 2002 (C‑271/00, EU:C:2002:656).

( 14 ) – Rozsudek ze dne 15. ledna 2004 (C‑433/01, EU:C:2004:21).

( 15 ) – Viz rozsudek ze dne 9. března 2017 (C‑551/15, EU:C:2017:193, bod 35).

( 16 ) – Viz rozsudek ze dne 21. dubna 1993 (C‑172/91, EU:C:1993:144, bod 21).

( 17 ) – Nařízení Evropského parlamentu a Rady ze dne 13. listopadu 2007 o doručování soudních a mimosoudních písemností ve věcech občanských a obchodních v členských státech (doručování písemností) a o zrušení nařízení Rady (ES) č. 1348/2000 (Úř. věst. 2007, L 324, s. 79).

( 18 ) – Viz rozsudek ze dne 11. června 2015 (C‑226/13, C‑245/13 a C‑247/13, EU:C:2015:383, bod 56).

( 19 ) – Rozsudek ze dne 15. listopadu 2018 (C‑308/17, EU:C:2018:911).

( 20 ) – Viz rozsudek ze dne 15. listopadu 2018, Kuhn (C‑308/17, EU:C:2018:911, body 37 a 38).

( 21 ) – Viz rozsudek ze dne 14. listopadu 2002 (C‑271/00, EU:C:2002:656, bod 36).

( 22 ) – Viz rozsudek ze dne 15. ledna 2004 (C‑433/01, EU:C:2004:21, bod 20).

( 23 ) – Viz rozsudky ze dne 14. listopadu 2002, Baten (C‑271/00, EU:C:2002:656, bod 32), a ze dne 15. ledna 2004, Blijdenstein (C‑433/01, EU:C:2004:21, bod 21). Viz rovněž Briggs, A., Civil Jurisdiction and Judgments, Informa law from Routledge, 6. vydání, Taylor & Francis Group, New York, 2015, s. 61. Ohledně rozsudku Baten viz v tomto smyslu Toader, C., „La notion de matière civile et commerciale“, Europa als Rechts- und Lebensraum: Liber amicorum für Christian Kohler zum 75. Geburtstag am 18. Juni 2018, pod vedením Hess, B., Jayme, E., Mansel, H.-P., Verlag Ernst und Werner Gieseking, Bielefeld, 2018, s. 523.

( 24 ) – Striktní přijetí takového výkladu by totiž mělo za následek, že by rozhodnutí zákonodárce jednoho členského státu ohledně škály pravomocí veřejného orgánu v porovnání s pravomocemi, které mají osoby soukromého práva, určovalo použitelnost nařízení č. 1215/2012. Z judikatury přitom vyplývá, že použitelnost tohoto nařízení nemůže být určena kvalifikací pravomoci jako výsady veřejné moci podle právních předpisů jednoho členského státu. V tomto smyslu viz rozsudky ze dne 16. prosince 1980, Rüffer (814/79, EU:C:1980:291, bod 11), a ze dne 21. dubna 1993, Sonntag (C‑172/91, EU:C:1993:144, body 22 a 25). Kromě toho, zatímco jediný relevantní vnitrostátní právní předpis může být pravděpodobně snadno identifikován, pokud jde o uznávání a výkon rozhodnutí, je tomu jinak v případě, kdy jde o posouzení prováděné při zahájení řízení za účelem určení, zda je soud, jemuž byla věc předložena, příslušný k rozhodnutí.

( 25 ) – Viz mé stanovisko ve věci Rina (C‑641/18, EU:C:2020:3, bod 89 a citovaná právní nauka).

( 26 ) – Viz rozsudek ze dne 1. října 2002 (C‑167/00, EU:C:2002:555, bod 30).

( 27 ) – Rozsudek ze dne 1. října 2002 (C‑167/00, EU:C:2002:555).

( 28 ) – Směrnice Rady ze dne 5. dubna 1993 o zneužívajících ujednáních ve spotřebitelských smlouvách (Úř. věst. 1993, L 95, s. 29; Zvl. vyd. 15/002, s. 288).

( 29 ) – Viz rozsudek ze dne 1. října 2002 (C‑167/00, EU:C:2002:555, bod 29).

( 30 ) – Nařízení Evropského parlamentu a Rady ze dne 11. července 2007 o právu rozhodném pro mimosmluvní závazkové vztahy (Řím II) (Úř. věst. 2007, L 199, s. 40).

( 31 ) – Viz rozsudek ze dne 28. července 2016, Verein für Konsumenteninformation (C‑191/15, EU:C:2016:612, bod 39).

( 32 ) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 23. dubna 2009 o žalobách na zdržení se jednání v oblasti ochrany zájmů spotřebitelů (Úř. věst. 2009, L 110, s. 30).

( 33 ) – V mém vlastním právním systému, v polském právu, vystupuje před civilními soudy v řízeních státní zástupce.

( 34 ) – Otázka, zda belgické orgány mají vyšetřovací a vykonávací pravomoce, které mohou být považovány za výjimečné pravomoci, je zajisté předmětem diskusí (viz hlavy C a D tohoto stanoviska). I když však tyto orgány takové pravomoci mají, nevyplývá to ze skutečnosti, že jsou zproštěny povinnosti prokázat, že zdržovací žalobou hájí vlastní zájem nebo právo.

( 35 ) – Obdobně viz rozsudek ze dne 11. dubna 2013, Sapir a další (C‑645/11, EU:C:2013:228, bod 36).

( 36 ) – Viz bod 29 tohoto stanoviska.

( 37 ) – Viz bod 35 tohoto stanoviska.

( 38 ) – Viz bod 46 tohoto stanoviska.

( 39 ) – Rozsudek ze dne 12. září 2013 (C‑49/12, EU:C:2013:545).

( 40 ) – Rozsudek ze dne 12. září 2013 (C‑49/12, EU:C:2013:545).

( 41 ) – Nařízení Rady ze dne 7. října 2003 o správní spolupráci v oblasti daně z přidané hodnoty a o zrušení nařízení (EHS) č. 218/92 (Úř. věst. 2003, L 264, s. 1; Zvl. vyd. 09/001, s. 392).

( 42 ) – Viz rozsudek ze dne 12. září 2013, Sunico a další (C‑49/12, EU:C:2013:545, bod 42).

( 43 ) – Viz stanovisko generální advokátky J. Kokott ve věci Sunico a další (C‑49/12, EU:C:2013:231, bod 45).

( 44 ) – Rozsudek ze dne 12. září 2013 (C‑49/12, EU:C:2013:545).

( 45 ) – Viz rozsudek ze dne 12. září 2013, Sunico a další (C‑49/12, EU:C:2013:545, body 42 a 43). Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.

( 46 ) – V tomto smyslu viz De Troyer, I., „ ‚De fiscus in burger‘: nieuwe wegen voor de inning van belastingen in het buitenland?“, Tijdschrift voor fiscaal recht, 2015, sv. 481, s. 426, bod 10.

( 47 ) – Pro ilustraci tohoto případu viz rozsudek ze dne 21. května 2015, CDC Hydrogen Peroxide (C‑352/13, EU:C:2015:335, bod 10).

( 48 ) – Viz bod 44 tohoto stanoviska.

( 49 ) – Rozsudek ze dne 12. září 2013 (C‑49/12, EU:C:2013:545).

( 50 ) – Rozsudek ze dne 12. září 2013 (C‑49/12, EU:C:2013:545).

( 51 ) – Viz rozsudek ze dne 18. října 2011 (C‑406/09, EU:C:2011:668, body 40 až 42 a 44).

( 52 ) – Viz rozsudek ze dne 9. září 2015 (C‑4/14, EU:C:2015:563, body 33, 37 a 39).

( 53 ) – Nařízení Rady ze dne 27. listopadu 2003 o příslušnosti a uznávání a výkonu rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti a o zrušení nařízení (ES) č. 1347/2000 (Úř. věst. 2003, L 338, s. 1; Zvl. vyd. 19/006, s. 243).

( 54 ) – Viz rozsudek ze dne 27. března 1979, de Cavel (C‑143/78, EU:C:1979:83, bod 2), citovaný Soudním dvorem v rozsudku ze dne 18. října 2011, Realchemie Nederland (C‑406/09, EU:C:2011:668).

( 55 ) – Viz rozsudek ze dne 17. listopadu 1998, Van Uden (C‑391/95, bod 33), rovněž citovaný Soudním dvorem v rozsudku ze dne 18. října 2011, Realchemie Nederland (C‑406/09, EU:C:2011:668).

( 56 ) – Viz rozsudky ze dne 27. března 1979, de Cavel (C‑143/78, EU:C:1979:83, bod 2), a ze dne 18. října 2011, Realchemie Nederland (C‑406/09, EU:C:2011:668, bod 35).

( 57 ) – Viz rozsudek ze dne 17. listopadu 1998, Van Uden (C‑391/95, bod 33).

( 58 ) – Viz rovněž rozsudek ze dne 9. září 2015, Bohez (C‑4/14, EU:C:2015:563, bod 49).

( 59 ) – Rozsudek ze dne 9. září 2015 (C‑4/14, EU:C:2015:563). Ohledně tohoto ustanovení belgického soudního řádu viz rovněž mé stanovisko ve věci Bohez (C‑4/14, EU:C:2015:233, bod 42 a citovaná právní nauka).

( 60 ) – Rozsudek ze dne 9. září 2015 (C‑4/14, EU:C:2015:563).

( 61 ) – Ačkoli ani předkládající soud, ani účastníci řízení nevyjadřují pochybnosti o opatřeních spočívajících ve zveřejnění, v zájmu úplnosti poznamenávám, že ani tato nejsou vyloučena z působnosti nařízení č. 1215/2012. Jsou totiž stanovena zejména v čl. 14 odst. 1 bodě 2 zákona ze dne 30. července 2013 a představují podle všeho obvyklé opatření občanského soudního řízení, které je přístupné jednotlivcům. Spor, v němž jsou taková opatření požadována, se tak nijak netýká výkonu výjimečných pravomocí, které jdou nad rámec pravidel obecného práva použitelných na vztahy mezi jednotlivci. Kromě toho, i když se tato opatření odlišují od penále, mají zajistit účinnost soudního rozhodnutí, kterým se konstatují nekalé obchodní praktiky. V tomto ohledu čl. 11 odst. 2 směrnice 2005/29 stanoví, že k odstranění přetrvávajících vlivů nekalých obchodních praktik, jejichž zastavení bylo nařízeno pravomocným rozhodnutím, mohou členské státy stanovit, že lze vyžadovat zveřejnění tohoto rozhodnutí nebo opravného prohlášení. Nic nenaznačuje, že se jedná o opatření vyhrazená veřejným orgánům.

( 62 ) – Viz rozsudek ze dne 1. října 2002 (C‑167/00, EU:C:2002:555, bod 30).

( 63 ) – Viz rozsudek ze dne 18. října 2011, Realchemie Nederland (C‑406/09, EU:C:2011:668, bod 44).

( 64 ) – Viz rozsudek ze dne 9. září 2015, Bohez (C‑4/14, EU:C:2015:563, body 35).

( 65 ) – Viz bod 47 tohoto stanoviska.

( 66 ) – Viz body 60 až 61 tohoto stanoviska.

( 67 ) – Viz body 75 a 77 tohoto stanoviska.

( 68 ) – Z rozsudku ze dne 21. dubna 1993, Sonntag (C‑172/91, EU:C:1993:144, body 6, 14 až 16 a 21) lze totiž vyvodit, že se nařízení č. 1215/2012 použije rovněž na rozhodnutí vydaná trestním soudem v občanskoprávních věcech, která zahrnují trestněprávní i občanskoprávní předpisy. V takovém případě spadají do působnosti tohoto nařízení pouze občanskoprávní předpisy. Kromě toho, podle mého chápání rozsudku ze dne 27. února 1997, van den Boogaard (C‑220/95, EU:C:1997:91, bod 21),z je rovněž možné, že do působnosti uvedeného nařízení spadají pouze některé aspekty rozhodnutí vydaného občanskoprávním soudem. Stejně tak tomu v zásadě musí být v případě situace, ve které spadají pod pojem „věci občanské a obchodní“ pouze některé aspekty sporu.