ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
33

V projednávané věci se kolidující ochranné známky liší z hlediska vzhledového, avšak vykazují určitý stupeň podobnosti z hlediska fonetického a pojmového, jenž plyne z jejich počátečních částí, tj. prvků „mac“ a „mc“. Tyto fonetické a pojmové podobnosti mezi kolidujícími ochrannými známkami nelze zcela opomíjet, a to z důvodu uvedeného žalobkyní, že způsob uvádění výrobků, na které se vztahuje dotyčná ochranná známka, na trh spočívá na výběru především vizuálním. Z judikatury zajisté vyplývá, že jsou-li výrobky označené ochrannou známkou běžným spotřebním zbožím obvykle prodávaným v samoobslužných obchodech, relevantní veřejnost bude při nákupu obvykle vnímat dotyčnou ochrannou známku vizuálně, takže vzhledový aspekt je v globálním posouzení podobnosti této ochranné známky s jinou s ní kolidující ochrannou známkou důležitější [v tomto smyslu obdobně v souvislosti s posouzením nebezpečí záměny viz rozsudky ze dne 23. května 2007, Henkel v. OHIM – SERCA (COR), T‑342/05, nezveřejněný, EU:T:2007:152, bod 53 a citovaná judikatura, a ze dne 13. prosince 2007, Cabrera Sánchez v. OHIM – Industrias Cárnicas Valle (el charcutero artesano), T‑242/06, nezveřejněný, EU:T:2007:391, bod 80 a citovaná judikatura]. Avšak i když je v takovémto případě fonetická podobnost méně důležitá (rozsudek ze dne 13. prosince 2007, el charcutero artesano, T‑242/06, nezveřejněný, EU:T:2007:391, bod 81), neboť spotřebitel dotčených výrobků nebude zpravidla ochrannou známku vyslovovat, nestává se přesto zanedbatelnou, ba dokonce zůstává i nadále důležitá, jelikož není vyloučeno, že v některých případech předchází koupi ústní sdělení ohledně dotyčných výrobků a ochranné známky [v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 23. května 2007, COR, T‑342/05, nezveřejněný, EU:T:2007:152, bod 53, a ze dne 23. září 2011, NEC Display Solutions Europe v. OHIM – C More Entertainment (see more), T‑501/08, nezveřejněný, EU:T:2011:527, bod 53], nebo že uvedené výrobky jsou předmětem ústní reklamy v rádiu nebo ze strany jiných spotřebitelů (rozsudek ze dne 23. září 2011, see more, T‑501/08, nezveřejněný, EU:T:2011:527, bod 53). Stejně tak v takovémto případě je sice pojmová podobnost méně důležitá v důsledku toho, že v samoobslužných prodejnách neztrácí spotřebitel mezi svými po sobě následujícími nákupy příliš času a často si ani nepřečte všechny údaje uvedené na jednotlivých výrobcích, ale řídí se více celkovým vzhledovým dojmem vyvolaným jejich etiketami či obaly [rozsudek ze dne 2. prosince 2008, Ebro Puleva v. OHIM – Berenguel (BRILLO’S), T‑275/07, nezveřejněný, EU:T:2008:545, bod 24], přesto se tato podobnost nestává zanedbatelnou, a to zejména v případě, kdy kolidujícími ochrannými známkami jsou slovní ochranné známky.
171

Výklad, který by odporoval výkladu uvedenému v bodech 160 až 170 výše, by vedl k zásadnímu omezení informací, které by měly k dispozici zúčastněné strany v rámci antidumpingového šetření, který by nebyl v souladu s požadavky, které vyplývají podle judikatury, jež byla připomenuta v bodě 92 výše, z dodržování práva na obhajobu zúčastněných stran, které se uplatní v takových šetřeních, která mohou bezprostředně a osobně ovlivnit takové strany a přinášet pro ně nepříznivé důsledky. V takovém případě, o jaký se jedná v projednávané věci, by takový výklad vedl mimo jiné k tomu, že by vyvážejícímu výrobci bylo systematicky odepíráno poskytnutí informací, které se týkají běžné hodnoty, jež sloužila pro stanovení dumpingového rozpětí, na základě jediného důvodu, kterým by bylo, že tyto informace byly rovněž použity v rámci stanovení dumpingového rozpětí ostatních vyvážejících výrobců. Takový výklad by ve většině případů vyústil v to, že vyvážejícím výrobcům by byly odepírány informace, které mohou mít zásadní význam pro jejich právo na obhajobu vzhledem k dopadu, který má výpočet běžné hodnoty, na stanovení dumpingového rozpětí.
240

V tomto kontextu je třeba uvést, že zajisté nemůže být po Komisi požadováno, aby v případě omezení z hlediska účelu, jako je omezení, o které jde v projednávané věci, provedla z úřední povinnosti přezkum potenciální hospodářské soutěže pro všechny trhy a služby, které spadají do působnosti protiprávního jednání, neboť jinak by se odchýlila od zásad stanovených judikaturou citovanou v bodech 175, 176 a 178 výše, a zavedla prostřednictvím určení hodnoty tržeb zohledněné při výpočtu pokuty povinnost přezkoumat potenciální hospodářskou soutěž, i když taková analýza není v případě omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu vyžadována (viz bod 177 výše). V tomto ohledu totiž Soudní dvůr rozhodl v případě upraveném pokyny o metodě stanovování pokut uložených podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 [UO] (Úř. věst. 1998, C 9, s. 3), že v případě protiprávního jednání, které spočívá v rozdělení trhů, nelze přijmout výklad, v jehož důsledku by byla Komisi v rámci metody výpočtu pokut uložena povinnost, ke které Komise není pro účely použití článku 101 SFEU povinna, pokud má dotčené protiprávní jednání protisoutěžní účel (rozsudek Prym a Prym Consumer v. Komise, bod 196 výše, EU:C:2009:505, bod 64).
327

Mimoto žalobkyně nemůže tvrdit, že napadené rozhodnutí stanoví nové pravidlo pro posouzení omezení, jejichž provedení podléhá legální ochraně, podle kterého taková omezení představují protiprávní jednání z hlediska účelu, ledaže se při posouzení ex post Komise domnívá, že existují rozumné pochybnosti o jejich omezující povaze a strany provedenou neprodleně vlastní posouzení, a zruší nebo změní z toho důvodu dohodu, která omezení stanoví. Jeví se totiž, že se Komise pouze správně domnívala, že za okolností projednávané věci skutečnost, že neexistoval prostor pro pochybnost o legalitě doložky v okamžiku podpisu dohody, jakož i skutečnost, že strany neprovedly přezkum legality doložky před vstupem dohody v platnost, ke kterému došlo dva měsíce po jejím podpisu, jsou v rozporu s tvrzením stran, že legální ochrana přeměnila doložku o zákazu soutěžit na doložku o vlastním posouzení. Pokud by takové okolnosti nebyly zohledněny při posouzení doložky obsahující legální ochranu, stačilo by, aby strany zahrnuly zmínku „v rozsahu dovoleném zákonem“ pro to, aby protisoutěžní dohoda již nemohla představovat omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu a Komise byla povinna přezkoumat její účinky. Nejen, že by přitom taková situace nepřiměřeně ztížila důkazní břemeno ohledně jednání v rozporu s článkem 101 SFEU, které nese Komise, a byla by tedy neslučitelná s posláním dohledu nad řádným uplatňováním těchto ustanovení, které je jí svěřeno Smlouvami, ale otevírala by rovněž prostor pro různé druhy zneužití stranami protisoutěžní dohody.
52

Kromě toho body odůvodnění napadeného rozhodnutí, na které poukazuje žalobkyně (převzaté v bodě 30 výše), jen uvádějí obecné úvahy potenciálně platné pro všechny subjekty přítomné na relevantním trhu. Uvádějí sice mimo jiné, že odchod skupiny FagorBrandt z trhu by jejím evropským konkurentům umožnil výrazně zvýšit prodej, a tím i výrobu (body 18 a 94 odůvodnění), neumožňují však v žádném případě předpokládat, že žalobkyně by byla více zasažena sporným opatřením, než by jím v průměru byli zasaženi všichni její konkurenti (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 3. prosince 2014, Castelnou Energía v. Komise, T‑57/11, EU:T:2014:1021, bod 35) nebo, že by se podstatně lépe rozvíjela, pokud by nebylo dotčené opatření schváleno (v tomto smyslu viz usnesení ze dne 27. května 2004, Deutsche Post a DHL v. Komise, T‑358/02, EU:T:2004:159, bod 43). Nic zejména neumožňuje ověřit, že by žalobkyně byla schopnější než průměr jejích konkurentů k tomu, aby získala poptávku uvolněnou odchodem FagorBrandt z trhu. Žalobkyně zvláště neprokazuje, že sporná podpora umožnila příjemci udržet si tržní podíl, který by jinak získala právě ona (rozsudek ze dne 13. června 2013, Ryanair v. Komise, C‑287/12 P, nezveřejněný, EU:C:2013:395, bod 113), a tudíž utrpěla ztrátu zisku, která je ve srovnání s ostatními konkurenty dostatečně významná k tomu, aby charakterizovala podstatné zasažení jejího postavení na trhu. Ačkoli žalobkyně tvrdí opak, její postavení na trhu jakožto druhé v pořadí za příjemcem nemůže samo o sobě vést k domněnce, že její postavení na trhu bylo podstatně zasaženo (v tomto smyslu viz usnesení ze dne 27. srpna 2008, Adomex v. Komise, T315/05, nezveřejněné, EU:T:2008:300, bod 28).
15

Dne 18. února 2013 přijala Rada Evropské unie prováděcí nařízení (EU) č. 157/2013 o uložení konečného antidumpingového cla na dovoz bioethanolu pocházejícího ze Spojených států amerických (Úř. věst. 2013, L 49, s. 10, dále jen „napadené nařízení“), kterým zavedla antidumpingové clo na bioetanol, označovaný „palivo etanol“, tj. etylalkohol vyráběný ze zemědělských produktů, denaturovaný či nedenaturovaný, s výjimkou produktů s obsahem vody převyšujícím 0,3 % (m/m), měřeno v souladu s normou EN 15376, avšak včetně etylalkoholu vyráběného ze zemědělských produktů ve směsi s benzinem o obsahu etylalkoholu převyšujícím 10 % (v/v), pocházející z USA, v současnosti kódů KN ex 2207 10 00, ex 2207 20 00, ex 2208 90 99, ex 2710 12 21, ex 2710 12 25, ex 2710 12 31, ex 2710 12 41, ex 2710 12 45, ex 2710 12 49, ex 2710 12 51, ex 2710 12 59, ex 2710 12 70, ex 2710 12 90, ex 3814 00 10, ex 3814 00 90, ex 3820 00 00 a ex 3824 90 97 (kódy TARIC 2207100012, 2207200012, 2208909912, 2710122111, 2710122592, 2710123111, 2710124111, 2710124511, 2710124911, 2710125111, 2710125911, 2710127011, 2710129011, 3814001011, 3814009071, 3820000011 a 3824909767), v celostátní sazbě 9,5 %, stanovené jako paušální částka ve výši 62,30 eura/t netto, které se uplatní na hmotnostní podíl celkového obsahu bioetanolu za období pěti let.
57

Co se dále týče pojmu „prováděcí opatření“, cílem čl. 263 čtvrtého pododstavce poslední části věty SFEU je zabránit tomu, aby byl jednotlivec nejprve nucen právo porušit, aby se poté mohl obrátit na soud. Má-li přitom nařizovací akt bezprostřední účinky na právní postavení fyzické či právnické osoby a nevyžaduje přijetí prováděcích opatření, hrozilo by této osobě nebezpečí, že by se jí nedostalo účinné právní ochrany, pokud by za účelem zpochybnění legality tohoto nařizovacího aktu neměla možnost podat přímou žalobu k unijnímu soudu. V případě neexistence prováděcích opatření by totiž fyzická či právnická osoba, přestože je dotyčným aktem bezprostředně dotčena, byla schopna dosáhnout soudního přezkumu tohoto aktu až poté, co by ustanovení uvedeného aktu porušila a odvolala by se na jejich protiprávnost v rámci řízení, jež proti ní bylo zahájeno před vnitrostátními soudy (rozsudek ze dne 19. prosince 2013, Telefónica v. Komise, C‑274/12 P, Sb. rozh., EU:C:2013:852, bod 27).
65

Konečně je třeba uvést, že kdyby se Rada mohla dovolávat informací uvedených v žalobní odpovědi ve věci T‑423/13, umožnilo by jí to uvést dodatečné důvody za účelem doplnění důvodů uvedených v aktech z června 2013, čímž by rovněž porušila právo žalobkyně na obhajobu a její právo na účinnou soudní ochranu. Vzhledem k tomu, že žalobkyně nebyla schopná seznámit se s těmito důvody včas, aby mohla hájit svůj postoj ve správním řízení, ani posoudit opodstatněnost zařazení jejího jména na sporné seznamy a účelnost podání žaloby, dostala by možnost ohradit se proti takovým důvodům až v replice a v ústní části řízení. Došlo by tak k porušení zásady procesní rovnosti účastníků řízení před unijním soudem (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 6. září 2013, Bateni v. Rada, T‑42/12 a T‑181/12, nezveřejněný, EU:T:2013:409, bod 54 a citovaná judikatura).
4

Omezující opatření stanovená ve společném postoji 2006/276 byla prodloužena do 15. března 2010 společným postojem Rady 2009/314/SZBP ze dne 6. dubna 2009, kterým se mění společný postoj 2006/276 a zrušuje společný postoj 2008/844/SZBP (Úř. věst. 2009, L 93, s. 21). Nicméně cestovní omezení uvalená na některé vedoucí představitele Běloruska, s výjimkou představitelů zapojených do zmizení osob v letech 1999 a 2000 a s výjimkou předsedkyně ústřední volební komise, byla pozastavena do 15. prosince 2009.
1

Dne 18. června 2013 předložili žalobci, Balázs-Árpád Izsák a Attila Dabis, spolu s dalšími pěti osobami na základě čl. 11 odst. 4 SEU a nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 211/2011 ze dne 16. února 2011 o občanské iniciativě (Úř. věst. L 65, s. 1) Evropské komisi návrh občanské iniciativy (dále jen „sporný návrh“) nazvané „Politika soudržnosti k zajištění rovnosti mezi regiony a k zachování regionálních kultur“ (Cohesion policy for the equality of the regions and sustainability of the regional cultures).
63

Zadruhé, pokud jde o vztah mezi zpochybněnou ochrannou známkou a dotčenými výrobky a službami, odvolací senát měl za to, že zpochybněná ochranná známka musí být prohlášena za neplatnou s výjimkou „tiskařských typů“ a „štočků“ obsažených ve třídě 16, neboť tyto výrobky nevykazují žádnou spojitost s postavou Winnetoua. Pokud jde o určité výrobky a služby náležející do tříd 9, 16, 41 a 42, odvolací senát měl za to, že zpochybněnou ochrannou známku je třeba považovat za popisnou, jelikož spotřebitel předpokládá, že označení WINNETOU pouze popisuje skutečnost, že jde o film nebo knihu s Winnetouem nebo jiný výrobek tohoto typu (body 28 až 31 napadeného rozhodnutí). Pokud jde o ostatní dotčené výrobky, kvalifikované jako „merchandisingové“ výrobky, odvolací senát uvedl, že označení WINNETOU u relevantní veřejnosti pouze popisuje skutečnost, že výrobky souvisejí s filmy nebo románovou postavou, že jsou v indiánském stylu, souvisejí s festivaly nebo jsou distribuovány nebo prodávány na festivalech (body 32 až 42 napadeného rozhodnutí). Pokud jde o služby „osobní doprava“ náležející do třídy 39 a „ubytovací a restaurační služby“ náležející do třídy 43, měl odvolací senát za to, že zpochybněná ochranná známka označuje místo určení cesty v Německu, a sice festivaly (bod 43 napadeného rozhodnutí). Konečně, pokud jde o „učební a vyučovací pomůcky (kromě přístrojů)“ náležející do třídy 16 a „vyučovací přístroje a zařízení“ náležející do třídy 9, zpochybněná ochranná známka podle odvolacího senátu označuje skutečnost, že je vzdělávání poskytováno prostřednictvím vyprávění o Winnetouovi (bod 44 napadeného rozhodnutí).
41

Nejprve je třeba uvést, že údajné protiprávní jednání, které je v projednávaném případě Komisi vytýkáno, spočívá pouze v zaviněném opomenutí tím, že nepřijala opatření, která by umožnila zabránit zrušení zákona o soudních exekutorech. Na rozdíl od toho, co tvrdili žalobci na jednání, skutečnost, že vydala kladné stanovisko v poslední monitorovací zprávě o přípravách na přistoupení Chorvatské republiky (viz bod 28 výše), je součástí souboru opomenutí Komise, kterých se tento orgán údajně dopustil při monitorování procesu přistoupení. Komise nezastavila ani nepřerušila tento proces tím, že by vydala negativní stanovisko. Stanovisko, které vydala ve výše uvedené zprávě, nemůže být považováno za samostatné protiprávní jednání, a to tím spíše, že žalobci sami v replice zdůraznili, že Komisi vytýkají zaviněné opomenutí.
63

Ostatně pouze výklad, který upřednostňuje co nejúplnější a nejpřiměřenější informování agentury EACEA, je ve shodě se zásadou řádné správy, a konkrétně se zásadou řádného finančního řízení a kontroly využití prostředků z unijního rozpočtu za stanovenými účely (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 17. června 2010, CEVA v. Komise, T‑428/07 a T‑455/07, Sb. rozh., EU:T:2010:240, bod 126 a citovaná judikatura, a ze dne 19. dubna 2013, Aecops v. Komise, T‑53/11, EU:T:2013:205, bod 45 a citovaná judikatura). Neúplné nebo chybné informování poskytnuté žadatelem totiž nemůže EACEA vést k tomu, aby Komisi doporučila financování distribuce filmu, zatímco existuje pochybnost o tom, zda distributor splnil podmínky stanovené použitelnou právní úpravou. To je ostatně výslovně uvedeno v bodě 13.3 pokynů, podle kterého budou neúplné žádosti považovány za nezpůsobilé. EACEA tedy zamítnutím žádosti o grant z důvodu neoznámení dohody uzavřené žalobkyní se společností 01 Distribution, což je důvod, jehož skutkový základ není žalobkyní zpochybněn, jednala v situaci, ve které by Komise, tedy orgán mající pravomoc k přijetí takového rozhodnutí, konala v rámci přesně stanovené pravomoci.
31

Žalobkyně, která připomíná relevantní ustanovení doporučení 2003/361, uvádí, že za účelem výpočtu velikosti podniku je třeba k údajům o podniku připočíst údaje o případných partnerských podnicích (jakož i údaje o podnicích, které jsou s nimi propojeny) a údaje o případných propojených podnicích (jakož i údaje o jejich partnerských podnicích, které na ně bezprostředně navazují). V projednávané věci měla ECHA nesprávně za to, že společnosti Medini Ltd a A. L. O. Immobilien GmbH jsou ve vztahu k žalobkyni „partnerskými podniky“. Tyto podniky jsou ve skutečnosti partnery společnosti I. C. B. Srl, která je podnikem propojeným s žalobkyní. Kromě toho ani společnost Compagnie d’Investissement des Alpes ani případné partnerské podniky společnosti Medini, ke kterým si ECHA vyžádala informace, nejsou partnerskými podniky společnosti I. C. B. a a fortiori na posledně uvedený podnik bezprostředně nenavazují. Za účelem určení velikosti žalobkyně je tedy třeba brát v úvahu výlučně údaje o žalobkyni, údaje o společnosti I. C. B. (jakožto o propojeném podniku) a údaje o společnostech Medini a A. L. O. Immobilien (jakožto o partnerských podnicích společnosti I. C.B). Veškeré relevantní informace týkající se těchto podniků žalobkyně ECHA zaslala. Jde-li o to, jak ECHA ve svých písemnostech vykládá čl. 6 odst. 3 druhý pododstavec přílohy doporučení 2003/361, žalobkyně zdůrazňuje, že pojem „výlučně“ se v italském znění uvedeného doporučení nevyskytuje. Kromě toho by výklad ECHA vedl k tomu, že by se údaje o partnerských podnicích nebo propojených podnicích braly v úvahu „do nekonečna“. Tento výklad by byl nepřiměřeně extenzivní. Žalobkyně není součástí skupiny podniků, která by zahrnovala společnost Compagnie d’Investissement des Alpes nebo případné partnerské podniky společnosti Medini. Uživatelská příručka k definici MSP zveřejněná Evropskou komisí, dostupná na internetu (dále jen „uživatelská příručka k definici MSP“), které se ECHA dovolává ve svých písemnostech, žalobkynin výklad potvrzuje.
56

K prováděcím opatřením napadeného rozhodnutí je třeba uvést, že Soudní dvůr měl příležitost konstatovat, že pojem „nařizovací akty […], které nevyžadují přijetí prováděcích opatření“ ve smyslu článku 263 SFEU musí být vykládány s ohledem na cíl uvedeného ustanovení, kterým je, jak vyplývá z historie jeho vzniku, zabránit tomu, aby byl jednotlivec nejprve nucen právo porušit, aby se poté mohl obrátit na soud. Má-li nařizovací akt bezprostřední účinky na právní postavení fyzické či právnické osoby, aniž vyžaduje přijetí prováděcích opatření, hrozí této osobě, že by se jí nedostalo účinné právní ochrany, pokud by za účelem zpochybnění legality tohoto nařizovacího aktu nedisponovala možností podat přímou žalobu k unijnímu soudu. V případě neexistence prováděcích opatření by totiž fyzická či právnická osoba, přestože je dotyčným aktem bezprostředně dotčena, byla schopna dosáhnout soudního přezkumu tohoto aktu až poté, co by ustanovení uvedeného aktu porušila a odvolala by se na protiprávnost tohoto aktu v rámci řízení, jež by proti ní bylo zahájeno před vnitrostátními soudy (rozsudek ze dne 19. prosince 2013, Telefónica v. Komise, C‑274/12 P, EU:C:2013:852, bod 27).
38

Z těchto skutečností plyne, že žalobkyně byla s to seznámit se s důvody, které vedly ECHA při výpočtu její velikosti, a zejména s důvody, proč byly zohledněny údaje o Esseco Group. Žalobkyně byla zvláště s to pochopit důvody, proč měla ECHA za to, že Esseco Group je podnikem propojeným se společností Essemar. Žalobkyně byla kromě toho s to pochopit, že údaje o Esseco Group byly vzaty v úvahu při výpočtu její velikosti proto, že Esseco Group byl podle ECHA podnikem propojeným s partnerským podnikem žalobkyně (společností Essemar). Žalobkyně byla rovněž s to pochopit, že za účelem zohlednění údajů o Esseco Group se ECHA rozhodla uplatnit čl. 6 odst. 3 přílohy doporučení 2003/361, který stanoví, že „údaje o partnerských podnicích daného podniku [jsou] získány z účetních záznamů těchto partnerských podniků a z ostatních údajů, případně konsolidovaných, pokud existují. K těmto údajům je přičteno 100 % údajů o podnicích, které jsou s těmito partnerskými podniky propojeny, ledaže jejich účetní údaje již byly zahrnuty do konsolidované účetní závěrky.“ Konečně od okamžiku, kdy konsolidované účty Esseco Group podle ECHA zahrnovaly údaje o Essemar, byla žalobkyně s to pochopit, že zohlednění údajů o Esseco Group ve výši 49,9995 % odráželo zohlednění údajů o společnosti Essemar ve výši podílu žalobkyně na základním kapitálu této společnosti a dále zohlednění údajů o Esseco Group (rovněž ve výši odpovídající podílu žalobkyně na základním kapitálu společnosti Essemar).
488

V tomto ohledu je třeba uvést na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, že úvahy vyjádřené v bodě 92 rozsudku Windsurfing, bod 119 výše (EU:C:1986:75) nemohou platit jen pro ustanovení, která zjevně nespadají do působnosti patentu. V bodě 46 tohoto rozsudku měl totiž Soudní dvůr za to, že i kdyby se německý patent vztahoval na celý surf, a tedy i na plovák, což by znamenalo, že by ustanovení, o které se jednalo, spadalo do působnosti patentu, neznamenalo by to, že takové ustanovení je slučitelné s článkem 101 SFEU.
240

Zadruhé, pokud jde o přístup k závěrečné zprávě o vnějším vyšetřování, žádné ustanovení nezakotvuje, že by taková povinnost OLAF zavazovala. Pokud jde o zásadu kontradiktornosti, bylo by možné prokázat existenci protiprávního jednání OLAF pouze za předpokladu, že by závěrečná zpráva byla zveřejněna nebo by byl v návaznosti na ni přijat akt nepříznivě zasahující do právního postavení (v tomto smyslu a per analogiam viz rozsudek Nikolaou v. Komise, T‑259/03, nezveřejněný, EU:T:2007:254, body 267 a 268, a ze dne 8. července 2008Franchet a Byk v. Komise, T‑48/05, EU:T:2008:257, bod 259).
62

Je třeba předeslat, že Komise ve svých vyjádřeních k dalšímu průběhu řízení ve věci T‑719/13 RENV zpochybňuje možnost společností Bankia a dalších a Aluminios Cortizo předložit písemná vyjádření a mít postavení vedlejších účastníků v řízení o vrácení věci Tribunálu z několika důvodů. Předně by to bylo v rozporu se zněním čl. 217 odst. 1 jednacího řádu. Dále by to v praxi znamenalo umožnit v rámci řízení v prvním stupni vedlejší účastenství účastníků řízení, kterým nemůže být povoleno vstoupit do řízení jako vedlejší účastníci, neboť tito podali žaloby, které jsou stále projednávány. Kromě toho se podle Komise projednávaná situace liší od situace nastalé ve věci, v níž byl vydán rozsudek ze dne 23. března 1993, Gill v. Komise (T‑43/89, EU:T:1993:24), v níž Tribunál ve fázi řízení o vrácení věci povolil vedlejší účastenství účastníka řízení, který vstoupil do řízení o kasačním opravném prostředku jako vedlejší účastník pouze z toho důvodu, že Soudní dvůr nerozhodl o jeho nákladech řízení. Komise přitom uvádí, že v projednávané věci Soudní dvůr rozhodl o nákladech řízení společností Bankia a dalších a Aluminios Cortizo v rozsudku o kasačním opravném prostředku. Konečně Komise tvrdí, že projednávaný případ se liší od situace, kdy účastník řízení podá návrh na vstup do řízení jako vedlejší účastník, ale Tribunál rozhodne ve věci, aniž by o tomto návrhu rozhodl. V tomto případě se Komise domnívá, že po případném vrácení věci jsou návrhy na vstoupení do řízení nadále platné a že Tribunálu přísluší, aby o nich rozhodl (v tomto smyslu viz usnesení ze dne 2. září 2014, Stichting Woonpunt a další v. Komise, T‑203/10 RENV, nezveřejněné, EU:T:2014:792, bod 47).