ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
56.

Přesto mám za to, že Soudní dvůr tím, že zdůraznil slova „[i] za předpokladu, že by bylo třeba zohlednit existenci čl. 13 odst. 2 písm. f), vloženého do nařízení č. 1408/71 nařízením č. 2195/91, to znamená, mnoho let po získání dob věnovaných paní Kauer výchově dětí v Belgii“, přičemž je třeba mít na paměti, že se tyto děti narodily v letech 1966 a 1969, zdůraznil značný časový odstup, zhruba dvaceti let, mezi relevantními dobami a zavedením nové kolizní normy, existující v projednávaném případě. Naproti tomu, v projednávané věci, stejně jako ve výše uvedené věci Elsen, je odstup mezi daty narození dětí, ke kterým došlo v roce 1981 a 1984, a revizí nařízení č. 1408/71 menší. V rozsudku Elsen Soudní dvůr formálně nevyloučil relevanci čl. 13 odst. 2 písm. f) nařízení č. 1408/71, ale zdůraznil skutečnost, že se na dotyčnou osobu nadále vztahovaly právní předpisy státu zaměstnání, aby odůvodnil vyloučení uplatnění tohoto ustanovení zvláštní povahy, jak to ostatně rovněž podle mého názoru odůvodnil ve výše uvedeném rozsudku Kauer. Připomínám, že kolizní norma stanovená uvedeným písmenem f) je totiž podpůrná, neboť se jako odkaz na právní předpisy státu bydliště použije pouze v případě, že nejsou použitelné žádné jiné právní předpisy, mimo jiné právní předpisy státu zaměstnání, na něž je v zásadě odkazováno. Aby se předešlo právní mezeře v důsledku negativní kolize právních předpisů, jejímž následkem by bylo odepření ochrany v oblasti sociálního zabezpečení, cílem je podřídit pojištěnou osobu, která využila svého práva na volný pohyb v Unii, systému jednoho z členských států, pokud se na ni přestane vztahovat systém jiného státu ( 29 ).
11.

Společnosti Alliance One International Inc. (AOI) – dříve Standard Commercial Corp. (SCC) ( 6 ) –, Standard Commercial Tobacco Company Inc. (SCTC) a Trans-Continental Leaf Tobacco Corp. Ltd. (TCLT), které se účastní projednávaného právního sporu, jsou mateřskými, resp. hlavními mateřskými společnostmi společnosti WWTE. U všech těchto společností se vychází z toho, že patří do tzv. skupiny Standard.
105.

Vnitrostátní soudy musí rozhodnout, zda byly v okamžiku dodatečné účasti veřejnosti ještě skutečně otevřeny všechny možnosti výběru a alternativ. V tomto ohledu by mohly přezkoumat například to, jaké důsledky by mělo neuskutečnění správního řízení v jednom stupni. Například by se mohly zaměřit na to, zda v době zhojení bylo rozhodnutí vydané ve správním řízení v prvním stupni již prakticky vykonáno, a tudíž by byly učiněny nezvratné skutky, anebo zda se správní orgán rozhodující v druhém stupni zabýval otevřeně a objektivně případnými námitkami. Vzhledem k tomu, že zde šlo o umístění skládky odpadů, bylo by v tomto ohledu možné očekávat zejména to, že se budou zabývat požadavky stanovenými v příloze I bodě 1 směrnice o skládkách na volbu míst, kde má být skládka umístěna.
27.

Vyvstává otázka, zda je čl. 260 odst. 2 SFEU použitelný pouze na postupy zahájené po vstupu Lisabonské smlouvy v platnost, což by znamenalo, že by výzva dopisem musela být dotyčnému členskému státu zaslána po 1. prosinci 2009, nebo zda je použitelný také na postupy zahájené před uvedeným datem, což by znamenalo, že řádný průběh postupu před zahájením soudního řízení by měl být posuzován na základě čl. 260 odst. 2 SFEU u všech žalob podaných po vstupu Lisabonské smlouvy v platnost.
68.

Domnívám se, že Tribunál v bodě 360 napadeného rozsudku správně konstatoval, že skutečnost, že se některé orgány veřejné moci nenechaly klamat nebo že konkurenti dosáhli zrušení DOO, neznamená, že klamavá prohlášení nemohla mít protisoutěžní účinek v době, kdy byla učiněna. Zastávám proto názor, že tvrzení EFPIA uvedené v bodě 56 výše by mělo být odmítnuto. Pokud by v projednávané věci nedošlo k zásahu ze strany třetích osob, je dost dobře možné, že by žádosti o DOO měly za následek poskytnutí DOO a vznik regulačních překážek pro hospodářskou soutěž. Na rozdíl od tvrzení navrhovatelek předložených tomuto soudu nejde o situaci, ve které by jednání „omezilo hospodářskou soutěž jen v případě, pokud by nastala řada dalších náhodných událostí“. Spíše se to podobá situaci, ve které by jednání omezilo hospodářskou soutěž, pokud by nenastaly další náhodné události (jako je zásah ze strany třetích osob), které by tomu zabránily.
76.

Omezení používání prvních jazyků ve výběrových řízeních orgánů by bylo diskriminační, a vyžadovalo by si proto odůvodnění. Vzhledem k tomu, že nejlépe ovládaný jazyk uchazeče je zpravidla úzce spojen s jeho státní příslušností, takovéto stanovení by přinejmenším nepřímo znevýhodnilo potenciální uchazeče, kteří mají z důvodu své státní příslušnosti jiný mateřský jazyk. Důležité části výběrového řízení by museli absolvovat v cizím jazyce, zatímco konkurenti by mohli používat svůj mateřský jazyk.
41.

V tomtéž smyslu, v kontextu směrnice, která podle dvanáctého bodu svého odůvodnění sleduje cíl harmonizovat pravidla pro odpočet daně „do té míry, aby se týkala skutečně vybraných částí“, a pro tyto účely uvádí, že „výše odpočtu daně by měla být vypočítávána ve všech členských státech obdobným způsobem“, je zjevné, že umožnit členským státům zavést obecně a volně kteroukoliv z variant uvedených ve třetím pododstavci, by bylo na úkor cíle sledovaného Unií. Nemělo by smysl zavádět znovu různorodost prostřednictvím toho, že by členským státům bylo umožněno odchýlit se od metody stanovené jako obecné pravidlo, a to tím spíše, jak uvidíme dále, při neexistenci odůvodnění vycházejícího z lepšího splnění požadavků vlastních filosofii a systému režimu daně.
58.

Rozhodnutí ve věci Bachmann ( 43 ) se týkalo belgického systému, který se vztahoval na zdanění příjmu, zejména toho, zda příspěvky na pojistné placené v jiném členském státě byly daňově odečitatelné. Pan Bachmann uzavřel smlouvy o zdravotním a invalidním pojištění společně se smlouvou o životním pojištění, a to v Německu, kde tehdy pracoval, než se přestěhoval do Belgie, aby tam žil a pracoval, a kde pokračoval v placení požadovaného pojistného podle těchto smluv. Podle belgického práva si nesměl částky tohoto pojistného odečíst od svého zdanitelného příjmu, což by bylo možné, kdyby bylo toto pojistné placeno v Belgii. Belgická vláda však úspěšně tvrdila, že osvobození pojistného od daní bylo vyrovnáno zdaněním důchodů, rent nebo kapitálu, jež vypláceli pojistitelé. Soudní dvůr měl za to, že soudržnost daňového systému předpokládala, že kdyby byl stát povinen povolit odpočet částek pojistného placených v jiném členském státě, musel by mít možnost zdaňovat případné částky, které vyplatí pojistitelé. To však nemohlo být zaručeno. V důsledku toho nemohla být soudržnost daňového systému zajištěna opatřeními, která by byla méně omezující než belgická právní úprava.
46.

Tento názor nesdílím. Zaprvé je třeba připomenout, že zásada právní jistoty, která je základní zásadou unijního práva, vyžaduje zejména, aby právní úprava byla jasná a přesná, tak aby procesní subjekty mohly jednoznačně rozpoznat svá práva a povinnosti a postupovat podle toho ( 14 ). Vztažená na situaci cestujících, jejichž let byl zpožděn, a na letecké dopravce, znamená, že prvně uvedení musí mít možnost rozpoznat, od kterého okamžiku se mohou dovolávat vyplacení náhrady škody, a ti druzí musí mít možnost rozpoznat, od kterého okamžiku jsou povinni tuto náhradu vyplatit. Zavedení časové hranice umožňuje vyhnout se tomu, aby vnitrostátní soudy posuzovaly pojem významné zpoždění odlišně a aby to vedlo k právní nejistotě ( 15 ). Cestující, kteří utrpěli časovou ztrátu čtyři hodiny, by v některých členských státech mohli získat náhradu škody, ale v jiných nikoli, jelikož některé vnitrostátní soudy by mohly rozhodnout, že toto zpoždění je významné zpoždění ve smyslu nařízení č. 261/2004, zatímco podle jiných by tomu tak nebylo. Kromě právní nejistoty by to vedlo ke vzniku nerovností mezi cestujícími leteckou dopravou, kteří by se přitom nacházeli v totožné situaci.
2.

Projednávaná věc se řadí do série žalob pro nesplnění povinnosti ( 6 ) podaných Komisí v letech 2010 a 2011, které se týkají uplatňování směrnic 91/440 a 2001/14 členskými státy, konkrétně pokud jde o spravedlivý a nediskriminační přístup železničních podniků k infrastruktuře, tj. k železniční síti. Tyto žaloby jsou první svého druhu, jelikož poskytují Soudnímu dvoru poprvé možnost vyjádřit se k liberalizaci železnic v Evropské unii a zejména vyložit to, co je obvykle nazýváno „prvním železničním balíčkem“.
28.

Maďarsko dodává, že pokud by Evropský parlament a Rada Evropské unie chtěly, aby výkon práva na volný pohyb podléhal normám mezinárodního práva, pak by tuto skutečnost upravily, jak učinily například v čl. 3 odst. 2 písm. f) směrnice Rady 2003/109/ES ze dne 25. listopadu 2003 o právním postavení státních příslušníků třetích zemí, kteří jsou dlouhodobě pobývajícími rezidenty ( 3 ). Kromě toho takové normy mezinárodního práva upravující vstup hlavy státu na území jiného státu podle Maďarska neexistují. Pokud by totiž s ohledem na judikaturu Soudního dvora, podle které unijní zákonodárce musí dodržovat mezinárodní právo ( 4 ), takové normy existovaly, směrnice 2004/38 by je zohlednila. I za předpokladu, že by tyto normy existovaly, je Maďarsko v každém případě toho názoru, že by nebylo možné, aby jejich použití ohrožovalo účinek takové unijní právní úpravy, jako je směrnice 2004/38, zavedením výjimky z její osobní působnosti ( 5 ).
62.

Mangatu Singhovi bylo totiž uděleno formálně omezené povolení k pobytu ode dne 22. října 2001, jehož platnost byla vždy obnovena na dobu určitou, a to nejprve do 8. září 2002, poté do 19. ledna 2005, následně do 19. ledna 2008 a nakonec do 19. ledna 2009, tedy celkem po dobu více než sedmi let. Na rozdíl od čl. 14 odst. 3 zákona o celkové revizi zákona o cizincích byl tedy jeho pobyt povolen na dobu výrazně delší než pět let.
43.

Komise především poukazuje na to, že režimy podpory na nákup půdy neumožňují vyřešit ani zmenšit strukturální problémy, jako je malý rozměr zemědělských usedlostí. Takové podpory, jako jsou podpory schválené Radou, spíše zvyšují poptávku po zemědělské půdě a vedou ke zvýšení cen takových pozemků, než aby vedly ke změnám ve struktuře zemědělského majetku, a v konečném důsledku by byly výhodnější pro prodávající než pro kupující. Na základě údajů vypracovaných Eurostatem – doplněných v odpověď na žádost Soudního dvora o údaje pocházející z litevského statistického úřadu – Komise uvádí, že přestože režim podpory na nákup zemědělské půdy existuje v Litvě již od roku 2003, průměrná velikost zemědělských usedlostí se v průběhu let zvýšila jen nepatrně. Komise v replice upřesňuje, aniž to popírá litevská vláda, která byla vyzvána k zaujetí stanoviska prostřednictvím otázky položené Soudním dvorem, že zvýšení zaznamenané v letech 2006 a 2007 nemůže být každopádně důsledkem poskytnutí podpor, jelikož Litva pro tyto roky neoznámila Komisi žádnou položku výdajů v tomto ohledu. V odpovědi na písemnou otázku položenou Soudním dvorem Litva uvedla, že se údaje Eurostatu týkají převážně vrácení půdy, která byla znárodněna, předchozím vlastníkům, zatímco analýza statistik týkajících se privatizace pozemků patřících státu, v jejímž rámci bylo stanoveno poskytnutí předmětných podpor, ukazuje výrazný nárůst průměrné velikosti zemědělských pozemků od roku 2005 do roku 2009.
17.

Diskuze vedená mezi účastníky řízení před Soudním dvorem vyvolává v podstatě čtyři otázky. První otázka spočívá v určení, zda si režim podpor na nákup zemědělské půdy oznámený Lotyšskem v roce 2004 zachoval, jak tvrdí Komise, jíž oponuje Rada, status „podpory existující“ do 31. prosince 2009, takže mohl být předmětem návrhu vhodných opatření uvedeného v bodě 196 pokynů týkajících se zemědělství na období 2007–2013 (viz bod 1 níže). Druhá otázka se týká statusu režimu podpor povoleného v napadeném rozhodnutí a vyžaduje zejména posouzení toho, zda se tento režim, jak tvrdí Komise, shoduje s režimem, který byl předmětem návrhu vhodných opatření uvedeného v bodě 196 pokynů týkajících se zemědělství na období 2007–2013, nebo zda, jak naopak tvrdí Rada, představuje novou a jinou podporu (viz bod 2 níže). Třetí otázka se týká účinků návrhu vhodných opatření přijatého dotčeným členským státem (viz bod 3 níže). Čtvrtá otázka konečně vyžaduje, aby byl vymezen dosah návrhu vhodných opatření uvedeného v bodě 196 pokynů týkajících se zemědělství na období 2007–2013 a s ním souvisejícího přijetí Lotyšskem (viz bod 4 níže).
26.

Za těchto okolností napadené rozhodnutí neoprávnilo porušení souhlasu daného na základě čl. 108 odst. 1 SFEU a ani není v rozporu s konečným stanoviskem Komise, jelikož jak je uvedeno výše, takové stanovisko existuje výlučně ve vztahu k režimům zmíněným v bodě 196 pokynů na období 2007–2013, tzn. v případě Maďarska k režimům, které se měly uplatňovat pouze do 31. prosince 2009. K jinému závěru by bylo možné případně dospět pouze na základě tvrzení, že Maďarsko přijalo pokyny týkající se zemědělství na období 2007–2013 jako celek a vzalo na sebe povinnost zdržet se zavádění nových režimů podpor na nákup zemědělské půdy, které nejsou v souladu s uvedenými pokyny, po celé období od 31. prosince 2009 do 31. prosince 2013. Takové tvrzení, jež se nachází v některých pasážích vyjádření Komise, je však v rozporu s dosahem souhlasu oznámeného Maďarskem Komisi, který se omezoval, jak lze dovodit z oznámení zveřejněného v Úředním věstníku ze dne 15. března 2008, na vhodná opatření obsažená v bodě 196 těchto pokynů. Kromě toho by takové tvrzení fakticky povolilo použití mechanismu stanoveného v čl. 108 odst. 1 SFEU a upraveného v článcích 18 a 19 nařízení č. 659/1999 mimo rámec, pro který byl vytvořen, a sice průběžné zkoumání existujících režimů podpor.
41.

Diskuze vedená mezi účastníky řízení před Soudním dvorem vyvolává v podstatě čtyři otázky. První otázka spočívá v určení toho, zda si režim podpor na nákup zemědělské půdy oznámený Polskem v roce 2004 zachoval, jak tvrdí Komise, jíž oponuje Rada a členské státy, které vstoupily do řízení jako vedlejší účastníci, status „podpory existující“ do 31. prosince 2009, takže mohl být předmětem návrhu vhodných opatření uvedeného v bodě 196 pokynů týkajících se zemědělství na období 2007–2013 (viz písm. a) níže). Druhá otázka se týká statusu režimu podpor povoleného v napadeném rozhodnutí a vyžaduje zejména posouzení toho, zda se tento režim, jak tvrdí Komise, shoduje s režimem, který byl předmětem návrhu vhodných opatření uvedeného v bodě 196 pokynů týkajících se zemědělství na období 2007–2013, nebo zda, jak tvrdí naopak Rada, podporovaná členskými státy, které vstoupily do řízení jako vedlejší účastníci, představuje novou a jinou podporu (viz písm. b) níže). Třetí otázka se týká účinků návrhu vhodných opatření přijatého dotčeným členským státem (viz písm. c) níže). Čtvrtá otázka konečně vyžaduje vymezit význam návrhu vhodných opatření uvedeného v bodě 196 pokynů týkajících se zemědělství na období 2007–2013 a s ním souvisejícího přijetí Polskem (viz písm. d) níže).
36.

Tribunál měl tudíž v bodě 177 napadeného rozsudku s odkazem na rozsudek Evropského soudu pro lidská práva ze dne 19. února 2009, A. a další v. Spojené království, za to, že Y. A. Kadi nebyl zjevně s to účinně zpochybnit žádné z tvrzení vznesených proti němu pouze na základě shrnutí důvodů, které mu bylo předáno. Když ještě poukázal v bodě 178 napadeného rozsudku na to, že Komise nevyvinula žádné vážně míněné úsilí, aby vyvrátila důkazy, které ve svůj prospěch vznesl Y. A. Kadi, dospěl v bodě 179 téhož rozsudku k závěru, že napadené nařízení bylo přijato za porušení práva na obhajobu Y. A. Kadiho. Tribunál, s odkazem na body 319 až 325 rozsudku Kadi Soudního dvora, v bodě 180 napadeného rozsudku dodal, že možnost, aby byl Y. A. Kadi vyslechnut Výborem pro sankce s cílem dosáhnout svého výmazu ze seznamu tohoto Výboru, není zjevně toto porušení s to napravit.
52.

V případě, že by Soudní dvůr měl za to, že žaloba podaná v projednávané věci je přípustná, mělo by se podle mého názoru nesplnění povinnosti, které může být Estonské republice vytýkáno, týkat pouze zdanění příjmů důchodců, kteří využili své svobody pohybu v Unii jakožto pracovníci a pobírají důchody pocházející ze dvou členských států. Takové omezení rozsahu žaloby vyplývá ze skutečnosti, že na jednání Komise uvedla, že navzdory extenzivnímu znění jejích písemností, jejich předmět musí být chápán jako předmět, který je zaměřen na tuto problematiku. Z toho vyplývá, že žaloba by podle mého názoru měla být zamítnuta jako neodůvodněná ve zbývající části, a sice v části, jež se týká jiných daňových poplatníků než těch, kteří spadají do uvedené kategorie osob.
66.

Pokud jde o výklad pojmu „náklady přímo vynaložené na provoz železniční dopravy“, navrhl jsem v uvedeném stanovisku Soudnímu dvoru uznat, že vzhledem k nepřesnosti směrnice 2011/14 a k neexistenci přesné definice tohoto pojmu, jakož i ustanovení unijního práva, které by obsahovalo přesný výčet nákladů, které pod uvedený pojem nespadají, mají členské státy pro účely provedení a uplatňování daného pojmu jistý prostor pro ekonomické uvážení. Ačkoli mi kromě toho připadá nemožné definovat pomocí taxativního výčtu, co spadá a co nespadá pod pojem „náklady přímo vynaložené na provoz železniční dopravy“, je nicméně pravda, že členské státy mohou v některých případech do daného pojmu zahrnovat náklady, které zjevně překračují meze tohoto pojmu, jak je použit ve směrnici 2001/14. V rámci řízení o žalobě pro porušení povinnosti je tedy zapotřebí zjistit, zda právní úprava členského státu umožňuje zahrnout do výpočtu poplatků za minimální přístupový balík a přístup k dopravním zařízením po železnici takové položky, které zjevně nebyly přímo vynaloženy na provoz železniční dopravy.
65.

V tomto ohledu uvádím, že platné znění čl. 6 odst. 1 směrnice 2001/14 neobsahuje žádné upřesnění pro účely uplatnění kritéria „přiměřené období“, které podle výše zmíněné přepracované verze železničního balíčku nemůže být delší než pět let. Ze spisu vyplývá, že Polská republika poskytla PLK SA první dotaci ve výši 340 milionů PLN v roce 2006, poté, co provozovatel zahájil činnost. Roční státní dotace byla v roce 2010 zvýšena na 900 milionů PLN a v roce 2012, kdy mělo být dosaženo finanční rovnováhy, dosáhla výše 1200 milionů PLN. Konečně by se zmíněná dotace měla v průběhu následujících let každoročně zvýšit o 100 milionů PLN.
56.

Jak jsem již uvedl, čl. 4 odst. 3 úmluvy z roku 1975 stanoví, že důchod „přísluší pouze po dobu, kdy dotčená osoba bydlí na území státu, jehož instituce sociálního zabezpečení důchod stanovila“. Po svém začlenění do Unie však členské státy musí zajistit, že při uplatňování tohoto ustanovení je dodržováno unijní právo. Je tedy třeba uvést, že kdyby se dotčená osoba přestěhovala do Polska po začlenění uvedeného státu do Unie, byly by tyto důchodové nároky v souladu s nařízením č. 1408/71„přenositelné do zahraničí“. Podle úmluvy použitelné v okamžiku vzniku nároku by byla institucí příslušnou pro vyplácení důchodu nadále německá instituce, ale J. Wencel by mohla požádat o svůj starobní důchod v Polsku a uplatnit případně rovněž „přenositelnost“ svého německého vdovského důchodu do zahraničí.
28.

Švédské království tvrdí, že je obzvláště vhodné zavést seskupení pro účely DPH ve finančním odvětví, neboť se jedná o odvětví, ve kterém jsou činnosti často rozděleny mezi různé právnické osoby. To je způsobeno regulatorními požadavky. Dále, finanční odvětví je silně vystaveno hospodářské soutěži s hospodářskými subjekty usazenými v ostatních členských státech, a vzhledem k tomu, že tyto subjekty mají přístup k režimu seskupení pro účely DPH, švédské hospodářské subjekty poskytující finanční služby by ve srovnání s nimi byly znevýhodněny, pokud by seskupení pro účely DPH nebylo dostupné.
2.

Projednávaná věc se řadí do série žalob pro nesplnění povinnosti ( 5 ) podaných Komisí v letech 2010 a 2011, které se týkají uplatňování směrnic 91/440 a 2001/14 členskými státy, konkrétně pokud jde o řádný a nediskriminační přístup železničních podniků k infrastruktuře, tedy k železniční síti. Tyto žaloby jsou první svého druhu, jelikož poskytují Soudnímu dvoru poprvé možnost zabývat se liberalizací železnic v Evropské unii, a zejména vyložit to, co je obvykle nazýváno „prvním železničním balíčkem“.
7.

Odstavec 2 první pododstavec oddílu 1 přílohy VI protokolu stanoví, že odchylně od článků 1 až 6 nařízení Rady (EHS) č. 1612/68 ze dne 15. října 1968 o volném pohybu pracovníků uvnitř Společenství ( 4 ) budou stávající členské státy do konce období dvou let po dni přistoupení (tedy do 1. ledna 2009) uplatňovat vnitrostátní opatření nebo opatření, která vyplývají z dvoustranných dohod, upravující přístup bulharských státních příslušníků na jejich trhy práce. Členské státy mohou tato opatření dále uplatňovat do konce období pěti let po dni přistoupení.
13.

Po tomto úvodu podotýkám, že se argumenty uplatněné navrhovatelkami v rámci dotčené části omezují na kategorická tvrzení bez jakéhokoliv důkazu, který by umožňoval podložit jejich tezi, podle které odvolací senát stejně jako zrušovací oddělení založil svou analýzu výlučně na starší ochranné známce Společenství. Mimoto se jeví, že této tezi odporuje, nebo přinejmenším jí nepodporuje, znění napadených rozhodnutí, podle kterých odvolací senát odkazuje obecně na „ochrannou známku BOTOX“, aby označil všechna práva uplatněná společností Allergan. To podle mého názoru vyplývá dostatečně jasně z bodu 3 napadených rozhodnutí, ve kterém odvolací senát poté, co vyjmenoval ochranné známky Společenství a národní ochranné známky, kterých se společnost Allergan dovolávala, líčí argumenty uplatněné posledně jmenovanou společností, a přitom odkazuje na „ochrannou známku BOTOX“ tak, aby zahrnovala národní zápisy, zápisy Společenství a mezinárodní zápisy ( 8 ). Dále v rozhodnutích odvolací senát stále odkazuje na „ochrannou známku BOTOX“, když na jedné straně uvádí argumenty společnosti Allergan a na druhé straně rozvíjí své úvahy (například viz bod 34 rozhodnutí Helena Rubinstein a bod 35 rozhodnutí L’Oréal). Mimoto v bodě 23 výše uvedených rozhodnutí odvolací senát uvádí, že „la marque contestée […] est à comparer avec la marque BOTOX, enregistrée sous différentes versions (verbale, figurative, accompagnée de la légende ‚Botulinum Toxin‘)“. Takové tvrzení je přitom v rozporu s tím, co tvrdí navrhovatelky, a sice s tím, že odvolací senát, stejně jako zrušovací oddělení, vzal v úvahu pouze ochrannou známku Společenství č. 2015832, jelikož posledně uvedená ochranná známka je jak slovní, tak obrazovou ochrannou známkou a není k ní připojena žádná legenda. V tomto bodě napadených rozhodnutí odvolací senát jasně odkazuje na všechna práva uplatněná společností Allergan, a nikoliv výlučně na ochrannou známku uváděnou navrhovatelkami. Konečně, na což poukazují OHIM i společnost Allergan, tezi navrhovatelek odporuje okolnost, že Tribunál při posuzování podobnosti kolidujících ochranných známek nijak nevzal v úvahu obrazový prvek ochranné známky Společenství.
95.

V případě druhé části má Komise za to, že nic v rozsudku nenasvědčuje tomu, že by Tribunál považoval odvětví olivového oleje a banánů za srovnatelné. Tribunál naopak správně vyložil platný právní rámec ve světle judikatury plynoucí z věci C-329/00, podle níž je relevantním datem podle (nyní) čl. 7 odst. 4 pátého pododstavce nařízení č. 1258/1999 datum, ke kterému byla stanovena konečná částka podpory a uhrazen zůstatek. Kontroly určené k ověření, zda výdaje byly uskutečněny v souladu s právem Společenství, mohly být provedeny před vyplacením a po vyplacení záloh. Jsou-li výsledky kontrol negativní, zůstane zůstatek nezaplacen a nemusí být nutně uhrazen v plné výši. Komise má za to, že odůvodnění Tribunálu je v tomto ohledu soudržné.
6.

Jelikož byl akční program Valonského regionu sporný v projednávané věci podle zjištění Staatsrat přijat, aniž bylo provedeno takové posouzení vlivů, musí Soudní dvůr nyní rozhodnout, zda musí být daný program zrušen. Podle žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce by bylo zpětné zrušení akčního programu obvyklou sankcí za porušení směrnice SEA. Zrušení by však mělo za následek, že by Valonsko v plné míře neprovedlo směrnici o dusičnanech. V praxi by mohla zaniknout omezení týkající se hnojení, ale možná také práva zemědělců hnojit.