ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Marsh odpověděla faxem ze dne 24. prosince 2013 následovně:

„S ohledem na vysvětlení uvedená ve vašem faxu, zejména v souvislosti s okolností, že společná a nerozdílná odpovědnost představuje dodatečnou záruku pro veřejné zadavatele pro případ, že nebude smlouva řádně plněna, aniž budou signatářům smlouvy ukládány další povinnosti týkající se plnění smlouvy, tímto potvrzujeme, že bude zajištěno krytí v rozsahu 100 %.

V příloze vám v této souvislosti zasíláme zmocnění podepsaná jednotlivými pojistiteli, z nichž každý vlastním jménem potvrzuje, že společně zajistí 100% krytí. Ze vzájemného ‚překrývání‘ šesti podepsaných zmocnění lze jasně vyvodit, že po celou dobu platnosti smlouvy bude zajištěno 100% krytí.

Touto formou (která, jak připomínáme, je totožná s formou, jež byla zavedena v rámci současné interinstitucionální smlouvy) tedy Marsh podává nabídku, na níž se podílí šest pojistitelů, z nichž každý nese svůj podíl formou spolupojištění, a to v pořadí, které jsme jasně definovali v přehledech uvedených v podepsaných zmocněních.

Kromě toho bylo upřesněno, že tito pojistitelé nejsou ve vztahu k Marsh ani vzájemně mezi sebou sdruženi v žádném seskupení.

Vzhledem k tomu, že pojistitelé nejsou sdruženi v žádném seskupení, prohlašují, že v souvislosti s tou částí smlouvy, jejíž plnění jim bude příslušet, splňují veškerá ustanovení, jimiž se řídí tato zakázka (‚I declare that xxx will comply with all the terms of the tender specifications, for the part of the contract xxx will perform‘).

Domníváme se, že těmito prohlášeními jsme splnili povinnost zaručit veřejným zadavatelům řádné plnění smlouvy, avšak současně litujeme toho, že navzdory oboustrannému úsilí o pochopení a vysvětlení nejsme zcela přesvědčeni, že tímto způsobem splníme požadavky kladené v rámci smlouvy, vzhledem k tomu, že společná a nerozdílná odpovědnost, v té podobě, v jaké ji zřejmě chápete Vy, nebyla ze strany pojistitelů uznána. Mohla by totiž vést k tomu, že by bylo požadováno, aby se každý z pojistitelů zavázal nikoli k té části smlouvy, jejíž plnění mu bude příslušet, nýbrž až do výše 100 % této smlouvy, což je v rozporu s myšlenkou spolupojištění, neboť krytí musí být zaručeno v rozsahu 100 %, a nikoliv v rozsahu 600 %.

Oznamujeme vám tímto, že za účelem splnění cíle, který sledujete uložením povinnosti společné a nerozdílné odpovědnosti pojistitelů, byli jednotliví pojistitelé požádáni, aby se zavázali k tomu, že svůj podíl splní v rozsahu 100 %, a tento závazek přijali. Z faktického i právního hlediska tedy není možné, aby byla z vaší strany vyžadována společná a nerozdílná odpovědnost.

Děkujeme vám předem za konečné objasnění tohoto hlediska.“
29

Podle ustálené judikatury musí předmět sporu, stejně jako právní zájem žalobce na řízení, přetrvat až do vydání soudního rozhodnutí, neboť jinak by nemohlo být vydáno rozhodnutí ve věci samé, což předpokládá, že žaloba může ve výsledku přinést prospěch účastníku řízení, který ji podal (viz rozsudek ze dne 7. června 2007, Wunenburger v. Komise, C‑362/05 P, Sb. rozh., EU:C:2007:322, bod 42 a citovaná judikatura).
64

Konkrétně, pokud jde o povinnost účtovat úroky ze starších pohledávek, Komise měla při schvalování účetní závěrky v podstatě za to, že uvedené úroky měly být vykázány v tabulce podle přílohy III nařízení č. 885/2006 a že Nizozemské království mělo povinnost vybrat úroky ze starších pohledávek na základě zásady rovnocennosti. Přesněji řečeno, z konečného postoje plyne, že podle Komise mělo být získání dotčených částek nazpět provedeno stejným způsobem jako výběr nezaplacených vnitrostátních daní, ohledně kterých nizozemské právo stanoví účtování úroků. Rozlišení, které Nizozemské království učinilo mezi vývozními náhradami a doplňkovými dávkami na jedné straně a vnitrostátními daněmi na druhé straně, s ohledem na jejich různé právní režimy a různé účely, je podle Komise čistě formální a ohrožuje účinnost zásady rovnocennosti. Naproti tomu měla Komise za to, že ačkoli vývozní náhrady a doplňkové dávky se zajisté původně lišily od vnitrostátních daní, nic to nemění na tom, že po jejich kvalifikaci jako neoprávněně vyplacené mění prvně uvedené povahu a stávají se částkami, které musí být vybrány a vykázány jako příjmy do rozpočtu Unie, takže představují v uvedeném rozpočtu příjmy, jako je tomu v případě daní stanovených vnitrostátním právem. Odkázala v tomto ohledu na čl. 18 odst. 1 písm. f) nařízení č. 1605/2002. Ohledně doplňkových dávek z mléka Komise dodala, že příjmy z nich pocházející představují vlastní zdroje Společenství v souladu s článkem 2 rozhodnutí 70/243/ESUO, EHS, Euratom ze dne 21. dubna 1970 o nahrazení finančních příspěvků členských států vlastními zdroji Společenství (Úř. věst. L 94, s. 19). Z toho plyne, že z pohledu Unie je účel získání nazpět neoprávněně vyplacených doplňkových dávek a vývozních náhrad totožný s účelem vybírání vnitrostátních daní, což s sebou nese procesní rovnocennost.
106

Podobně tomu, co uvedl odvolací senát v bodě 35 napadeného rozhodnutí a co uvádějí OHIM a vedlejší účastnice řízení, je třeba konstatovat, že v projednávané věci – až na nepodložené tvrzení vedlejší účastnice řízení, podle kterého slovní spojení „port charlotte“ představuje „místo, které je známé díky konkrétní palírně na ostrově Islay“ – žalobce neprokázal, že uvedené slovní spojení označuje zeměpisné místo, které je proslulé nebo známé v zainteresovaných kruzích v souvislosti s whisky, a že existuje potřeba ponechat toto slovní spojení dostupné pro další výrobce whisky téhož původu coby zeměpisné označení původu. Naopak žalobce sám uznal, že původně neuplatnil absolutní důvod pro zamítnutí podle čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 207/2009, protože nevěděl, že napadená ochranná známka odkazuje na konkrétní místo. Žalobce rovněž neprokázal, že napadená ochranná známka mohla být používána jako označení zeměpisného místa pro jiné whisky nebo že by si zainteresovaní případně mohli v budoucnu vytvořit spojitost s touto kategorií výrobků bez ohledu na původ a jazykové znalosti relevantní veřejnosti. Není tedy zřejmé, zda existuje obecný zájem na zachování dostupnosti slovního spojení „port charlotte“ pro označení jiných whisky než těch, které vyrábí vedlejší účastnice řízení, či dokonce potřeba jiných výrobců whisky volně disponovat takovým názvem.
51

Zatřetí z napadených rozhodnutí plyne, že Komise měla za to, že zpřístupnění požadovaných dokumentů může vážně ohrozit probíhající rozhodovací procesy, které se nacházely v rané a citlivé fázi. Tento závěr je založen na několika důvodech. Zaprvé Komise měla za to, že uvedené zpřístupnění by omezilo její manévrovací prostor, jakož i její schopnost přispět k nalezení kompromisů. Zadruhé, Komise uvedla, že je třeba chránit atmosféru vzájemné důvěry při diskuzích a vyjednávání za účelem vypracování návrhů politik. Podle ní by přitom zpřístupnění požadovaných dokumentů vyvolalo nebezpečí vnějších tlaků, které by mohly ohrozit probíhající citlivý proces. V tomto ohledu Komise kromě toho trvala na tom, že v souladu s čl. 17 odst. 1 a 3 SEU musí podporovat obecný zájem a vykonávat funkce zcela nezávisle. Zatřetí v rozhodnutí ze dne 1. dubna 2014 (věc T‑425/14) Komise zdůraznila, že kontroly a dohled v oblasti životního prostředí jsou klíčovými prvky provádění veřejných politik a diskuze by měla být prosta faktorů spojených s vnějšími tlaky, jelikož takové tlaky by ovlivnily kvalitu kontroly členských států, a že orgány se k této otázce po roce 2001 již vyslovily. A dále v rozhodnutí ze dne 3. dubna 2014 (věc T‑424/14) Komise zdůraznila politickou citlivost otázky přístupu k právní ochraně v záležitostech životního prostředí, možné názorové rozdíly mezi členskými státy, jakož i to, že od jejího návrhu směrnice z roku 2003 uplynulo již deset let.
147

Je třeba konstatovat, že čtvrtá tvrzená majetková újma je zcela nejistá. Žalobkyně totiž zakládá svá tvrzení na čistě hypotetickém předpokladu, podle kterého by v případě, že by se mohla vrátit pracovat do Egypta, odpracovala by tam dostatečný počet let, a to nejméně 20 let, aby měla nárok na starobní důchod, než stanoví výši této újmy na základě rovněž hypotetického předpokladu plného počtu odpracovaných let, a tedy plného starobního důchodu, v Belgii.
18

Předmětem čl. 15 odst. 1 písm. a) nařízení č. 207/2009, který zabraňuje vyžadování striktního souladu mezi užívanou podobou ochranné známky a podobou, ve které byla ochranná známka zapsána, je umožnit majiteli této ochranné známky provést na označení při jeho obchodním využívání obměny, které by jej beze změny jeho rozlišovací způsobilosti umožňovaly lépe přizpůsobit požadavkům na uvádění dotčených výrobků a služeb na trh a na jejich propagaci. V souladu se svým předmětem musí být věcná působnost tohoto ustanovení považována za omezenou na případy, ve kterých označení konkrétně užívané majitelem ochranné známky pro označení výrobků nebo služeb, pro které byla tato ochranná známka zapsána, představuje podobu, ve které je tato ochranná známka obchodně využívána. V takových případech, liší-li se v obchodě užívané označení od podoby, ve které bylo zapsáno, pouze zanedbatelnými prvky, takže obě označení mohou být považována za celkově rovnocenná, stanoví výše uvedené ustanovení, že povinnost užívání zapsané ochranné známky může být splněna předložením důkazu o užívání označení představujícího její podobu užívanou v obchodě [rozsudky ze dne 10. června 2010, Atlas Transport v. OHIM – Hartmann (ATLAS TRANSPORT), T‑482/08, EU:T:2010:229, bod 30; ze dne 21. června 2012, Fruit of the Loom v. OHIM – Blueshore Management (FRUIT), T‑514/10, EU:T:2012:316, bod 28, a ze dne 12. března 2014, Borrajo Canelo v. OHIM – Tecnoazúcar (PALMA MULATA), T‑381/12, EU:T:2014:119, bod 26].
30

Z toho plyne, že v projednávaném případě se nutně neuplatní judikatura inspirovaná zásadou římského práva singularia non sunt extendenda, podle níž unijní pravidla stanovující výjimky musí být vykládána restriktivně, tak aby byl chráněn užitečný účinek obecného pravidla, od něhož se odchylují (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 13. prosince 2001, Heininger,C‑481/99, Recueil, EU:C:2001:684, bod 31 a citovaná judikatura, a ze dne 13. prosince 2012, BLV Wohn- und Gewerbebau, C‑395/11, Sb. rozh.,EU:C:2012:799, body 40 a 41 a citovaná judikatura), jelikož takový striktní výklad se neuplatní, pokud by měl být druhý pododstavec kvalifikován jako odchylné pravidlo umožňující stanovit odlišný zvláštní režim pro mikropodniky a malé a střední podniky.
32

Obecný režim promlčení je stanoven francouzským občanským zákoníkem. Tento režim byl změněn zákonem č. 2008-561 ze dne 17. června 2008, kterým se reformuje institut promlčení v občanskoprávních věcech (dále jen „zákon č. 2008-561“), který vstoupil v platnost dne 19. června 2008. Před touto reformou byla obecná promlčecí lhůta v občanskoprávních věcech stanovena v délce 30 let na základě bývalého článku 2262 občanského zákoníku. Po reformě článek 2224 tohoto zákoníku stanoví, že úkony týkající se osob či věcí movitých se promlčí za pět let ode dne, kdy se nositel práva dozvěděl nebo měl dozvědět o skutečnostech, které mu umožňují toto právo vykonávat. Článek 2241 občanského zákoníku stanoví, že podání žaloby k soudu, a to i návrhu na vydání předběžného opatření, přeruší běh promlčecí lhůty, jakož i prekluzivní lhůtu, což platí i tehdy, je-li žaloba podána k nepříslušnému soudu, nebo když je podání k soudu zrušeno v důsledku procesní vady. Podle článku 2242 tohoto zákoníku je přerušení běhu lhůty vyplývající z podání žaloby účinné až do skončení řízení. A konečně článek 2231 uvedeného zákoníku stanoví, že přerušení vymaže uplynulou část promlčecí lhůty a způsobí, že začne běžet nová lhůta ve stejné délce jako lhůta předchozí. Články 1 a 2 zákona č. 68-1250, jejichž použití jakožto zvláštního právního předpisu se dovolává žalobkyně, stanoví promlčecí lhůtu v délce čtyř let od prvního dne roku, který následuje po roce, během kterého byla získána práva. Tato lhůta je přerušena jakýmkoliv podáním předloženým soudu, i když je soud, jemuž bylo předloženo, nepříslušný o něm rozhodnout. V takovém případě běží nová lhůta od prvního dne roku, který následuje po roce, během něhož nabylo rozhodnutí právní moci.
18

Žalobkyně v projednávané žalobě odvolacímu senátu vytýká, že porušil čl. 8 odst. 3 nařízení č. 216/96 tím, že prohlásil za nepřípustná její návrhová žádání na změnu rozhodnutí námitkového oddělení. Připomíná, že podle tohoto ustanovení totiž „v jednáních inter partes může strana obhajoby ve své odpovědi žádat o rozhodnutí, kterým se ruší nebo mění napadené rozhodnutí na základě bodu neuvedeného v odvolání“, a že „[t]aková podání [návrhová žádání] se stávají bezpředmětnými v případě, kdy odvolatel v řízení nepokračuje.“ Ostatně na rozdíl od toho, co jak se zdá naznačuje odvolací senát v bodě 21 napadeného rozhodnutí, uvedené ustanovení není v rozporu s nařízením č. 207/2009. Na závěr má žalobkyně za to, že v případě, že její návrhová žádání na změnu rozhodnutí námitkového oddělení by byla prohlášena za přípustná, měla by meritorní důsledky.
19

V bodě 12.9.1 souhrnné zprávy Komise uvedla, že slovinský systém umožňuje zemědělcům zahrnout do ohlášení půdy dlouhé a úzké pásy luk, které v zásadě lemují ornou půdu, takže se plochy využitelných graficky znázorněných zemědělských pozemků stávají způsobilými. Podle této zprávy by to mohlo vést k anomáliím při měřeních a dále k zohlednění pozemků, které nedosahují minimální rozlohy, kterou musí mít zemědělský pozemek a která činí ve Slovinsku 0,1 ha na základě čl. 14 odst. 4 nařízení Komise (ES) č. 796/2004 ze dne 21. dubna 2004, kterým se stanoví prováděcí pravidla pro podmíněnost, odlišení a integrovaný administrativní a kontrolní systém podle nařízení Rady (ES) č. 1782/2003, kterým se stanoví společná pravidla pro režimy přímých podpor v rámci společné zemědělské politiky a kterým se zavádějí některé režimy podpor pro zemědělce (Úř. věst. L 141, s. 18; Zvl. vyd. 03/04, s. 243), a čl. 13 odst. 9 nařízení Komise (ES) č. 1122/2009 ze dne 30. listopadu 2009, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení Rady (ES) č. 73/2009, pokud jde o podmíněnost, modulaci a integrovaný administrativní a kontrolní systém v rámci režimů přímých podpor pro zemědělce stanovených v uvedeném nařízení, a k nařízení Rady (ES) č. 1234/2007, pokud jde o podmíněnost v rámci režimu přímé podpory pro odvětví vína (Úř. věst. L 316, s. 65). Pro ilustraci umělé formy graficky znázorněného zemědělského pozemku Komise odkázala na pozemek č. 127810 nazvaný „Medja“ (dále jen „pozemek Medja“). Kromě toho uvedla, že problém nespočívá v samotných malých pozemcích, ale v tom, že jsou nevhodné pro postup, jehož cílem je určit zemědělce, kteří do svého prohlášení zahrnuli určité plochy, aby zajistili způsobilost pozemků, které nedosahují požadované minimální výměry. Podle souhrnné zprávy s přihlédnutím k požadavkům článku 30 nařízení Rady (ES) č. 73/2009 ze dne 19. ledna 2009, kterým se stanoví společná pravidla pro režimy přímých podpor v rámci společné zemědělské politiky a kterým se zavádějí některé režimy podpor pro zemědělce a kterým se mění nařízení (ES) č. 1290/2005, (ES) č. 247/2006, (ES) č. 378/2007 a zrušuje nařízení (ES) č. 1782/2003 (Úř. věst. L 30, s. 16), a při neexistenci vhodného kontrolního postupu s cílem nalézt a vyloučit uvedené zemědělské pozemky, Komise konstatovala, že u dotčených zemědělských fondů existuje riziko. Konečně v bodě 12.9.3 souhrnné zprávy měla Komise za to, že vzhledem k tomu, že slovinské orgány neprokázaly své tvrzení, podle kterého dlouhé a úzké pruhy existují pouze v rámci stálých pastvin, představují veškeré graficky znázorněné zemědělské pozemky s plochou o výměře od 0,10 ha do 0,15 ha riziko.
28

Podle ustálené judikatury ze znění čl. 76 odst. 2 nařízení č. 207/2009 vyplývá, že obecně platí – není-li stanoveno jinak – že předložení skutečností a důkazů účastníky řízení je stále možné i po uplynutí lhůt, kterým podléhá takové předložení podle ustanovení nařízení č. 207/2009, a že OHIM nic nezakazuje přihlédnout ke skutečnostem a důkazům, které byly takto opožděně uvedeny nebo předloženy, to znamená po uplynutí lhůty stanovené zrušovacím oddělením, a případně poprvé před odvolacím senátem (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 13. března 2007, OHIM v. Kaul, C‑29/05 P, Sb. rozh., EU:C:2007:162, bod 42 a ze dne 18. července 2013, New Yorker SHK Jeans v. OHIM, C‑621/11 P, Sb. rozh., EU:C:2013:484, bod 22).
27

Podle ustálené judikatury musí předmět sporu, stejně jako právní zájem žalobce na řízení, přetrvat až do vydání soudního rozhodnutí, neboť jinak by nemohlo být vydáno rozhodnutí ve věci samé; předpokladem toho je, že žaloba může ve výsledku přinést prospěch účastníku řízení, který ji podal (v tomto smyslu obdobně viz rozsudek ze dne 6. června 2013, Ayadi v. Komise,C‑183/12 P, EU:C:2013:369, bod 59 a citovaná judikatura).
27

Podle ustálené judikatury musí předmět sporu, stejně jako právní zájem žalobce na řízení, přetrvat až do vydání soudního rozhodnutí, neboť jinak by nemohlo být vydáno rozhodnutí ve věci samé; předpokladem toho je, že žaloba může ve výsledku přinést prospěch účastníku řízení, který ji podal (viz rozsudek ze dne 6. června 2013, Ayadi v. Komise,C‑183/12 P, EU:C:2013:369, bod 59 a citovaná judikatura).
29

Mimoto čl. 4 odst. 4 písm. b) legge n. 59 Delega al Governo per il conferimento di funzioni e compiti alle regioni ed enti locali, per la riforma della pubblica amministrazione e per la semplificazione amministrativa, ze dne 15. března 1997 (řádný doplněk č. 56 ke GURI č. 63 ze dne 17. března 1997), ve znění Decreto legislativo n. 422 Conferimento alle regioni ed agli enti locali di funzioni e compiti in materia di trasporto pubblico locale, a norma dell’articolo 4, comma 4, della legge 15 marzo 1997, n. 59, ze dne 19. listopadu 1997 (GURI č. 287, ze dne 10. prosince 1997), uvádí: „stanovit, že regiony a samosprávné územní celky upravují v rámci svých pravomocí výkon služeb, bez ohledu na způsoby jejich výkonu a na formu, jakou byly svěřeny – buď prostřednictvím koncese, nebo postupem stanoveným v článcích 22 a 25 zákona č. 142 ze dne 8. června 1990 prostřednictvím smluv na veřejné služby, tedy způsoby, které jsou v souladu s články 2 a 3 nařízení (EHS) č. 1191/69 a nařízení (EHS) č. 1893/91, které zaručují finanční jistotu a rozpočtové krytí a které až do 1. ledna 2000 zajišťují, že příjmy z přepravy budou s provozními náklady v poměru minimálně 0,35, a to po odpočtu nákladů na infrastrukturu pro železniční dopravu s regionálním a místním významem provedeného na základě směrnice 91/440/EHS; definovat postupy pro podporu překonání monopolů v oblasti řízení městské a mimoměstské dopravy a pro zavedení pravidel hospodářské soutěže do oblasti pravidelných pohotovostních služeb; definovat postupy, pro období do 1. ledna 2000, kterými regiony nahradí vlastní autonomní smlouvy o regionální službě smlouvami o veřejné službě mezi státem a Ferrovie dello Stato Spa.“
39

Nadto je třeba uvést, že existence patentového sporu nebyla pro posouzení slučitelnosti sporné podpory s vnitřním trhem relevantní. Je pravda, že pokud by společnost Secop Austria v patentovém sporu někdy uspěla, mohlo by se stát, že společnost ACC Compressors by již sporné patenty nemohla používat, a musela by proto zastavit výrobu významného sortimentu kompresorů s názvem „Kappa“. To by ale záviselo i na otázce, zda by společnost ACC Compressors mohla po případném neúspěchu před soudy získat k využívání zmíněných patentů licenci. Nadto nebylo možné bez dalšího vyloučit, že by tato společnost mohla případné zastavení své činnosti spočívající ve výrobě kompresorů „Kappa“ kompenzovat rozvojem jiného sortimentu nebo jiných činností. V každém případě je třeba konstatovat, že Komise ke dni přijetí napadeného rozhodnutí nemohla předjímat výsledek patentového sporu probíhajícího před vnitrostátními soudy a nahradit tak posouzení příslušných soudů, kterým byl zmíněný spor předložen, svým vlastním posouzením.
6

Dne 23. ledna 2013 průzkumový referent přihlášku k zápisu zamítl. Poté, co přezkoumal argumenty a důkazy předložené žalobkyní, měl za to, že přihlášená ochranná známka postrádá rozlišovací způsobilost, pokud jde o dotčené výrobky. Průzkumový referent poté, co měl za to, že se na přihlášku ochranné známky Společenství vztahují absolutní důvody pro zamítnutí zápisu stanovené v čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009, přihlášku žalobkyně zamítl rovněž na základě čl. 7 odst. 3 téhož nařízení.
179

Zaprvé na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, ze studie APAM nevyplývá, že relevantní je pouze to, že se reklamní informace obsažené v reklamních letácích nebo v inzerci dostanou do domácností. Jak tvrdí Komise, podle bodu 2.2.2 této studie jsou nejdůležitějšími kritérii pro reklamu užitečnost, věrohodnost a to, zda je reklama informativní. Je sice pravda, že v této části studie APAM není provedeno srovnání neadresné listovní zásilky s reklamními přílohami tisku nebo reklamní inzercí v tisku, jak tvrdí žalobkyně, nic to však nemění na tom, že se tato kritéria týkají vlastností jednotlivých forem reklamy. Z uvedené studie vyplývá, že rozdíly mezi poštovními službami týkajícími se neadresných reklamních zásilek a reklamou v tisku existují právě na úrovni jejich vlastností. Podle bodu 2.2.1 studie APAM je hlavním problémem reklamních letáků absence kontextu a spojitosti s nosičem, jakým jsou noviny, přičemž neadresná reklama je často vnímána jako nežádoucí host v domě. Souhrnně lze uvést, že zatímco [důvěrné] % adresátů novin přinese podle bodu 2.2.1 této studie noviny obsahující reklamní stránky domů, totéž činí pouze [důvěrné] % osob, jimž je určena neadresná reklama. Studie APAM obsahuje závěr, že je méně pravděpodobné, že neadresná reklama bude čtena, než v případě reklamy v tisku. Jak tvrdí Komise, studie APAM rovněž uvádí, že se reklama v novinách těší u čtenářů velké známosti a že věrohodnost je pro reklamu podstatným prvkem.
54

V projednávaném případě je třeba poukázat na to, že žádost o registraci neobsahuje nic, co by prokazovalo, že jsou splněny podmínky použití článku 352 SFEU. Z vysvětlivky připojené k žádosti o registraci vyplývá, že žalobci podložili návrhy články 14 a 153 SFEU, avšak nevysvětlují, na základě čeho by mělo být odůvodněno použití článku 352 SFEU. Z této přílohy nanejvýše vyplývá, že pokud má Komise za to, že článek 14 SFEU nepředstavuje vhodný právní základ, měl by být použit článek 352 SFEU. Proto, i když nelze žalobcům vytýkat, že v žádosti o registraci neprokázali, že je požadovaný akt nezbytný, měli přinejmenším prokázat, že tento akt spadá do rámce politik definovaných Smlouvami a směřuje k dosažení cíle stanoveného Smlouvami, což by Komisi umožnilo podrobně posoudit jejich žádost o použití článku 352 SFEU v rámci navrhované činnosti.
115

Navíc Komise v roce 2007 požádala EFSA o nové konsolidované stanovisko (viz bod 25 výše). Je přitom třeba mít spolu s Komisí za to, že konsolidované stanovisko EFSA z roku 2008 k hlediskům zdraví a dobrých životních podmínek zvířat v případě influenzy ptáků a k riziku jejího zanesení do chovů drůbeže Unie potvrdilo základní předpoklad stanoviska EFSA z roku 2006, že volně žijící ptáci jsou přírodními zdroji influenzy ptáků a rozsah jejich nákazy může být zjištěn jen obtížně, jelikož se u nich neprojevovaly žádné nebo projevovaly jen malé klinické příznaky nemoci.
251

Již bylo rozhodnuto, že uplatnitelnost kritéria soukromého investora nezávisí na formě poskytnuté výhody, ale na kvalifikaci přijatého opatření jako rozhodnutí učiněného soukromým věřitelem (viz obdobně rozsudek ze dne 3. dubna 2014, Komise v. Nizozemsko a ING Groep, C‑224/12 P, Sb. rozh., EU:C:2014:213, bod 31; v tomto smyslu a obdobně viz rovněž rozsudek Komise v. EDF, bod 26 výše, EU:C:2012:318, bod 93). V tomto ohledu má rozhodující význam otázka, zda dotčené opatření odpovídá kritériu hospodářské racionality, takže by takové opatření mohl přijmout i soukromý věřitel, který zamýšlí maximalizovat pravděpodobnost uspokojení své pohledávky nebo alespoň co největší části této pohledávky (v tomto smyslu a obdobně viz výše uvedený rozsudek Komise v. Nizozemsko a ING Groep, EU:C:2014:213, bod 36).