Věc C‑272/15

Swiss International Air Lines AG

v.

The Secretary of State for Energy and Climate Change

a

Environment Agency

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division)]

„Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce – Směrnice 2003/87/ES – Systém pro obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů – Povinnost vyřadit povolenky na emise, pokud jde o lety mezi členskými státy Unie a většinou třetích zemí – Rozhodnutí č. 377/2013/EU – Článek 1 – Dočasná odchylka – Vyloučení letů směřujících na letiště nebo odlétajících z letišť ve Švýcarsku – Rozdíl v zacházení mezi třetími státy – Obecná zásada rovného zacházení – Nepoužitelnost“

Shrnutí – rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 21. prosince 2016

Životní prostředí – Znečištění ovzduší – Směrnice 2003/87 – Systém pro obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů – Povinnost vyřadit povolenky na emise, pokud jde o lety mezi členskými státy Unie a většinou třetích zemí – Dočasná odchylka – Rozdíl v zacházení mezi třetími státy – Přípustnost – Zásada rovného zacházení – Nepoužitelnost

(Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/87, ve znění směrnice 2008/101, čl. 12 odst. 2a a článek 16; rozhodnutí Evropského parlamentu a Rady č. 377/2013, článek 1)

Přezkum rozhodnutí č. 377/2013, kterým se stanoví dočasná odchylka od směrnice 2003/87 o vytvoření systému pro obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů ve Společenství, s ohledem na zásadu rovného zacházení neodhalil nic, čím by mohla být dotčena platnost tohoto rozhodnutí, když se dočasná odchylka, která je stanovena podle článku 1 uvedeného rozhodnutí pro požadavky vyplývající z čl. 12 odst. 2a a z článku 16 směrnice 2003/87, ve znění směrnice 2008/101, pokud jde o vyřazení povolenek na emise skleníkových plynů u letů, které byly uskutečněny v roce 2012 mezi členskými státy Evropské unie a většinou třetích zemí, nevztahuje mimo jiné na lety směřující na letiště nebo odlétající z letišť ve Švýcarsku.

Rozhodnutí č. 377/2013 je totiž součástí opatření, která byla přijata v rámci pravomocí Unie v oblasti vnějších vztahů. Přitom k řízení vnějších vztahů je používána široká škála opatření, která se neomezují pouze na opatření přijímaná ve vztahu ke všem třetím zemím, a proto se taková opatření mohou týkat rovněž jen jedné nebo několika z třetích zemí.

Orgány a instituce Unie mají při řízení vnějších vztahů k dispozici široký prostor pro politické rozhodování. Jelikož řízení vnějších vztahů nutně vyžaduje rozhodování politické povahy, Unie musí mít možnost činit politická rozhodnutí a rozdíly mezi třetími zeměmi podle cílů, které sleduje, a nemá povinnost přiznat rovné zacházení všem těmto zemím. Výkon pravomocí vnější politiky ze strany orgánů a institucí Unie proto může vést k tomu, že s určitou třetí zemí je zacházeno odlišně než s jinými třetími zeměmi.

Unijní právo nestanoví žádnou výslovnou povinnost Unie, na jejímž základě by rovné zacházení muselo být uplatňováno ve vztahu ke všem třetím zemím. Jelikož mezinárodní právo veřejné neobsahuje obecnou zásadu rovného zacházení mezi třetími zeměmi, byly by uplatněním zásady rovného zacházení na třetí země jednostranně omezeny možnosti jednání Unie na mezinárodní úrovni. Proto nelze mít za to, že by Unie mohla uznat takový požadavek, aniž by výslovně zakotvila rovné zacházení se třetími zeměmi ve Smlouvách.

Ve Smlouvě o FEU tedy neexistuje obecná zásada, podle které by Unie měla ve vnějších vztazích povinnost uplatňovat ve všech ohledech rovné zacházení s různými třetími zeměmi, a hospodářské subjekty se nemohou každopádně oprávněně dovolávat existence takové zásady. Zásada rovného zacházení se tudíž nevztahuje na rozdíl v zacházení mezi třetími zeměmi v rámci vnějších vztahů Unie, který je stanoven v článku 1 rozhodnutí č. 377/2013.

(viz body 22–26, 35, 37 a výrok)