ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
11.

Polská republika v podstatě připomíná znění čl. 192 odst. 2 písm. c) SFEU a odvozuje z něj, že napadené rozhodnutí mělo být přijato na tomto základě, a tudíž měl být použit zvláštní legislativní postup. Toto ustanovení stanoví, že právní akty, které mají zásadní význam pro členské státy, musí být přijaty Radou jednomyslně, čímž přiznává uvedeným státům právo veta, kterého byla Polská republika zbavena. Žalobkyně tvrdí, že napadené rozhodnutí významně ovlivňuje její volbu mezi různými energetickými zdroji a základní skladbu jejího zásobování energií. Připomíná, že na základě judikatury Soudního dvora v oblasti určování právního základu a v souladu se zněním čl. 192 odst. 2 písm. c) SFEU musí být za účelem určení, zda je právní základ napadeného rozhodnutí správný, přezkoumán jeho účinek. K tomu, aby bylo významné ovlivnění závažné, jelikož Smlouva tento pojem neupřesňuje, žalobkyně tvrdí, že je třeba zohlednit celkový energetický kontext v členském státě. Polská republika tvrdí, že je ve značném rozsahu závislá na fosilních palivech, že 83 % její elektřiny pochází z uhlí a lignitu a že disponuje rozsáhlými zásobami uhlí, což jí zajišťuje výhled výroby za nízké náklady, a tedy její hospodářskou konkurenceschopnost, jakož i dostupnost energie pro její občany. Polská republika vychází z předpokladu, že cena povolenek ovlivňuje přímo volbu výrobní technologie pro budoucí investice, a tvrdí, že cena povolenek má vliv na vývoj vnitrostátní skladby výroby elektřiny. Polská republika uvádí, že do roku 2035 by bylo postaveno více plynových elektráren, kdežto v případě neexistence rezervy tržní stability by byly investice směřovány do vysoce účinných uhelných elektráren. Vytvoření této rezervy by tedy významně ovlivnilo poptávku po palivu a způsobilo zvýšení používání plynu, který by bylo třeba dovážet, což by mohlo mít vliv na energetickou bezpečnost žalobkyně. Sama Komise uznala, že zvýšení ceny povolenek má za cíl podnítit ke změně paliva a odradit od investic do uhelných elektráren ( 10 ).
113.

Komise na prvním místě odpovídá, že Tribunál vysvětlil v bodě 96 napadeného rozsudku, jaké bylo objektivní, skutečné a konkrétní riziko, které by s sebou neslo zpřístupnění sporných dokumentů pro její rozhodovací procesy. Toto riziko by tak spočívalo ve skutečnosti, že by takové zpřístupnění umožnilo osobám, které již předložily připomínky ve veřejné konzultaci, předložit nové připomínky nebo výtky, a ohrozit tak prostor pro vlastní samostatné úvahy, který by měla Komise mít. Na druhém místě Komise tvrdí, že – jak uvedl Tribunál v bodě 120 napadeného rozsudku – navrhovatelka nebere v potaz hlavní rys a předmět obecného předpokladu, který poté, co je uznán, právě umožňuje Komisi vycházet z obecných důvodů pro odepření a vyhnout se konkrétnímu a individuálnímu přezkumu požadovaných dokumentů.
34.

Mám za to, že žádné z uvedených ustanovení nelze vykládat tak, že výslovně zaručuje malým podnikům neomezené právo využívat osvobození od daně. Konkrétně v textu směrnice o DPH neexistuje žádná opora pro názor, že osoba povinná k dani by měla mít právo uplatňovat takový režim retroaktivně, aniž by si jej výslovně zvolila. Proto rozhodnutí maďarských orgánů zavést takový režim, ale podmínit jeho uplatňování určitými procesními požadavky, spadá podle mého názoru do prostoru, který směrnice o DPH ponechává členským státům.
64.

V rámci unie práva, která zajišťuje účinnou právní ochranu především při uplatňování unijního práva ( 20 ), nemůže být správní rozhodnutí před uplynutím lhůt k podání opravných prostředků konečné v tom smyslu, že by byl vyloučen soudní přezkum. Příslušné orgány nemají ani možnost zamezit včasným podáním opravných prostředků. A navzdory dlouhé lhůtě v délce osmi let, kterou upravuje článek 14 směrnice o skládkách pro vydání konečného rozhodnutí, by nemohlo být ani zaručeno, že při uplynutí lhůty budou ukončena všechna soudní řízení ohledně rozhodnutí, která poté budou muset být přijata. Kromě toho je třeba vycházet z toho, že tato lhůta nebyla stanovena z důvodu případných opravných prostředků, nýbrž za účelem zohlednění možných obtíží v souvislosti s úpravou nebo uzavřením skládek.
39.

Nejprve je třeba poznamenat, že z právního hlediska výrobky, na které se vztahuje zpochybněná ochranná známka, nezahrnují suvenýry, ale zahrnují výrobky, na které se vztahují třídy uvedené v bodě 3 napadeného rozsudku, například trička, nože, vidličky, talíře, čajovníky, atd. Na základě Niceské dohody totiž neexistuje třída nadepsaná „suvenýry“, neboť pokud by taková třída existovala, byla by natolik různorodá, že by nemohla označovat specifickou kategorii výrobků. Navíc suvenýry jakožto předměty připomínající určitou osobu, místo nebo událost jsou předměty vyvolávajícími emoce. Na lidské emoce se přitom nemůže vztahovat ochranná známka Evropské unie, neboť tyto emoce nepředstavují výrobky nebo služby ve smyslu čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 207/2009. Z tohoto důvodu, a na rozdíl od toho, co uvádí BSGE, v projednávaném kasačním opravném prostředku nejde o zeměpisný původ suvenýrů, ale výrobků běžné spotřeby.
73.

Každopádně je předcházení případnému zneužití, které nepochybně představuje důležitý zájem unijního normotvůrce a evropských sociálních partnerů, předmětem samostatné úpravy v ustanovení 5 rámcové dohody. Kromě toho samotná okolnost, že možnost časového omezení smluv o dočasném zastupování by mohla být zneužita určitými zaměstnavateli, ještě neznamená, že každý zaměstnanec vykonávající svou činnost na základě smlouvy o dočasném zastupování uzavřené na dobu určitou je diskriminován co do jeho podmínek zaměstnání oproti srovnatelným zaměstnancům v pracovním poměru na dobu neurčitou. Jak správně podotýká Komise, neměl by být setřen rozdíl mezi ochranou před diskriminací podle ustanovení 4 odst. 1 a zamezení zneužití podle ustanovení 5 rámcové dohody.
2.

Problematika diskriminace zde vyvstává v souvislosti s případem španělské zaměstnankyně, která na základě pracovní doby na dobu určitou po několik let zastávala dočasně uvolněné pracovní místo ve veřejnoprávní korporaci, a to až do zveřejnění výsledku výběrového řízení na konečné obsazení tohoto pracovního místa. Podle španělského práva nemá zaměstnankyně po vypršení takové „smlouvy o pracovním poměru na přechodnou dobu“ ( 2 ) nárok na finanční odškodnění, kdežto zaměstnanec, kterému byla zaměstnavatelem dána výpověď z objektivního důvodu, nárok na takové odškodnění má.
50.

Podle společnosti SEB bankas nikoli. Tato společnost se zaprvé domnívá, že nedošlo ke změně relevantních faktorů, které by ovlivnily její nárok na odpočet daně následně po uskutečnění dotčeného plnění. Proto má za to, že nebyla povinna opravit své povinnosti k DPH. Jedinou změnou, ke které došlo, byla změna kvalifikace dotčeného plnění pro účely DPH z „podléhajícího DPH“ na „osvobozené od DPH“, neboť podle vnitrostátních právních předpisů již nebylo považováno za „stavební pozemky“. Zadruhé, pokud by se prokázalo, že DPH splatná nebyla, a že tedy odpočet daně nebyl odůvodněný (quod non podle této společnosti), řídilo by se podle SEB bankas vrácení příslušných částek právem členských států, a nikoli směrnicí o DPH.
164.

Navrhovatelka však v projednávané věci žádá Soudní dvůr, aby (znovu) určil cíl, který sleduje pravidlo zániku ztrát. To podle mého názoru není otázkou, již by měl Soudní dvůr pravomoc řešit v řízení o kasačním opravném prostředku. Souhlasím s Komisí, že do pravomoci Soudního dvora nespadá přezkoumání cíle referenčního systému. To je čistě skutkovou otázkou, která spočívá v posouzení obsahu vnitrostátního práva. Takové otázky nepodléhají přezkumu, ledaže by zkreslení vnitrostátního práva bylo zjevné ze spisu. Tak tomu v projednávané věci není.
52.

Pokud by tudíž nebyla zaručena přísná důvěrnost takto získaných informací v držení vnitrostátních orgánů dohledu, bylo by důvodné obávat se rizik právní nejistoty a oslabení systému dohledu nad finančními trhy ( 38 ). Vzhledem k riziku finančního kolapsu, který by mohl nastat v případě přerušení důvěrného vztahu mezi fungováním finančního trhu a systémem trvalého dohledu nad ním, je nutno postupovat s mimořádnou obezřetností ( 39 ). Vše, co by mohlo být vnímáno jako slabina v ochraně informací, by totiž narušovalo systém dohledu z důvodu zásahu do důvěry, a jakýkoli nedostatek v ochraně důvěrnosti informací v držení příslušných orgánů by mohl narušit řádné fungování tohoto systému. Zveřejnění těchto informací by mohlo destabilizovat dotčený podnik a mohlo by mít rovněž za následek zdiskreditování orgánů dohledu v očích subjektů rozvíjejících své činnosti na finančních trzích, které tyto informace poskytují, a umožňují tak těmto orgánům plnit jejich úkoly.
57.

Na straně druhé striktní použití této definice by učinilo čl. 12 odst. 3 nařízení Brusel IIa bezpředmětným. Pouze navrhovatelé mohou splnit striktní požadavek stanovený v článku 16 nařízení Brusel IIa a pokračování příslušnosti by tak bylo zcela v jejich rukou, a přijetí pokračování příslušnosti by tudíž nezahrnovalo „všechny strany řízení“ ( 22 ). To by bylo v rozporu s effet utile čl. 12 odst. 3 nařízení Brusel IIa. Pokud by měl normotvůrce v úmyslu ponechat pokračování příslušnosti zcela v rukou navrhovatelů, mohl zvolit jiné výrazy než „všechny strany řízení“, jak učinil například v čl. 12 odst. 1 nařízení Brusel IIa, podle kterého musí přijmout příslušnost soudu „manželé a nositelé rodičovské zodpovědnosti“.
52.

Zadruhé se domnívám, že postup navrhovaný Komisí by byl problematický z hlediska právní jistoty zúčastněných stran, jelikož by ponechával příliš velký prostor pro uvážení vnitrostátních orgánů, pokud jde o stanovení „souhrnného snížení“, které má být uplatněno v takové situaci, jako je situace dotčená ve věci v původním řízení. Pokud by měl být totiž takový postup přijat, bylo by pro zúčastněné strany prakticky nemožné předvídat sankce, které jim budou v takové situaci uloženy ( 37 ). V této souvislosti je třeba mít na paměti skutečnost, že články 70 až 72 nařízení č. 1122/2009 stanoví prováděcí pravidla týkající se snížení a vyloučení použitelná v případech nedodržení pravidel podmíněnosti ( 38 ). Postup navrhovaný Komisí by vedl k tomu, že by tato pravidla byla v takové situaci, jako je situace dotčená ve věci v původním řízení, zbytečná, jelikož by je „pohltilo“ pravidlo stanovené v čl. 72 odst. 1 nařízení č. 1122/2009.
Přestože poslední tvrzení jasně vyplývá z anglického znění specifického mechanismu („… a patent … for a medicinal product filed in a Member State at the time when …“) ( 39 ), rád bych se k tomuto znění stručně vyjádřil, protože původní německá verze některých Aktů o přistoupení, použitá předkládajícím soudem, nepoužívá pojem „přihlášen“, ale „registrován“. Pokud byla rozhodným datem registrace, a nikoliv podání přihlášky, může to naznačovat, že změny v legislativě nových členských států účinné po podání přihlášky ve starém členském státě, ale před tím, než v něm byl patent zaregistrován, by mohly být relevantní a vést k povinnosti držitele patentu využít tyto nové právní předpisy. Za tohoto předpokladu by nevyužití této možnosti případně vylučovalo možnost držitele patentu odvolávat se na specifický mechanismus.
7.

Článek 13 odst. 1 písm. a) a b), čl. 13 odst. 3 písm. d) a čl. 13 odst. 6 směrnice 91/414 stanoví: „1. Aniž je dotčen článek 10, požadují členské státy, aby žadatelé o povolení přípravku na ochranu rostlin spolu s žádostí předložili a) dokumentaci, která podle současných vědeckotechnických poznatků splňuje požadavky stanovené v příloze III [dále jen ‚dokumentace podle přílohy III‘] a b) pro každou účinnou látku obsaženou v přípravku na ochranu rostlin dokumentaci, která podle současných vědeckotechnických poznatků splňuje požadavky stanovené v příloze II [dále jen ‚dokumentace podle přílohy II‘]. […] 3. Pokud členské státy udělí povolení, nevyužijí informace uvedené v příloze II ve prospěch jiných žadatelů: […] d) po dobu pěti let od data rozhodnutí vydaného po obdržení dalších informací, které jsou nezbytné pro první zařazení účinné látky do přílohy I nebo pro provedení změny podmínek pro její zařazení do přílohy I či pro zachování jejího zařazení, kromě případu, kdy toto období pěti let uplyne před dobou stanovenou v odst. 3 písm. b) a c); v tomto případě je lhůta pěti let prodloužena tak, aby uplynula ke stejnému datu jako tato období. […] 6. Odchylně od odstavce 1 mohou členské státy u účinných látek uvedených na trh do dvou let od oznámení této směrnice při dodržení ustanovení Smlouvy nadále používat dřívější vnitrostátní právní předpisy týkající se požadavků na údaje, pokud tyto látky nejsou zařazeny do přílohy I.“
18.

Korkein hallinto-oikeus (Nejvyšší správní soud) se proto domnívá, že vyhovět opravnému prostředku by mohl pouze na základě výkladu práva Unie. V tomto ohledu si předkládající soud klade nejprve otázku, zda osobní asistence upravená zákonem o službách poskytovaných zdravotně postiženým osobám má být vzhledem ke své povaze považována za dávku v nemoci, v kterémžto případě by spadala do věcné působnosti nařízení č. 883/2004, nebo zda je dávkou sociální pomoci, a do věcné působnosti tohoto nařízení tedy nespadá. Předkládající soud se přiklání spíše ke druhé variantě a klade následně otázku, zda ustanovení SFEU upravující občanství Unie brání tomu, aby bylo odmítnuto poskytování osobní asistence požadované v původním řízení.
53.

V těchto případech se výdaje osoby povinné k dani za zboží zničené, ztracené nebo ukradené, obecně řečeno, vztahovaly k její hospodářské činnosti. Skutečnost, že toto zboží nakonec nebylo použito pro účely zdanitelných plnění, je čistě náhodná. Je proto spravedlivé, aby osobě povinné k dani, která zaplatila DPH na vstupu za toto zboží, i nadále odpočet příslušel. Jestliže by osoba povinná k dani byla povinna se odpočtu vzdát, utrpěla by další ztrátu. Cíl chránit osobu povinnou k dani před nespravedlivou ztrátou by měl být dán do protikladu s příklady uvedenými v článku 185 odst. 1 směrnice o DPH, pokud jde o to, kdy by měla být oprava provedena, tj. „byly-li zrušeny určité koupě nebo byla-li získána určitá snížení ceny“. To jsou okolnosti, za kterých by při absenci jakékoliv opravy osoba povinná k dani získala nespravedlivou výhodu.
28.

I kdyby mělo být ustanovení jako článek 11 nařízení č. 1380/2013 chápáno tak, že sleduje hlavně environmentální účel, nebo jako primárně sledující environmentální účel, neznamenalo by to, že by jej nelze zahrnout do právního nástroje, jehož právním základem je rybářská politika. Mohlo by totiž být považováno za vedlejší ustanovení, které se týká životního prostředí a je po právu začleněno do nástroje sledujícího širší cíle rybářské politiky.
45.

Pokud by se postupovalo podle této teze, vedlo by to k tomu, že by byla popřena důkazní hodnota konstatování učiněných v dřívějším rozhodnutí, a tedy k tomu, že by judikatura týkající se dřívější rozhodovací praxe byla zbavena velké části svého významu, neboť by si osoba podávající námitky nemohla ušetřit identifikaci předtím předložených důkazů a prokázání jejich relevance pro nové námitkové řízení.
7.

Dodatečně je třeba poukázat na to, že navrhovatelka mezitím podala k Tribunálu další žalobu, ve které svůj návrh vyjádřila novým způsobem. V této žalobě žádá, aby „prováděcí rozhodnutí ... Komise ze dne 31. července 2015 o stanovení seznamu návrhů, které ... byly vybrány“ bylo prohlášeno za neplatné ( 3 ). I v tomto řízení podala Komise námitku nepřípustnosti, přičemž tentokrát vycházela z toho, že žaloba nebyla podána ve lhůtě. I když to pro posouzení projednávané věci není relevantní prvek, podtrhuje přece jen navíc význam, který přísluší užitečnému výkladu návrhu žaloby pro uskutečnění účinné soudní ochrany. V projednávaném případě by takový výklad ušetřil podání další žaloby a v konečném důsledku by zabránil tomu, že by i navzdory dvěma žalobám nebyla meritorní legalita jednání Komise možná vůbec soudně zkoumána.
24.

Úvodem chci poukázat, že i když několik dotčených zúčastněných stran, mezi nimi Spolková země Berlín, učinilo vyjádření k povaze vztahu mezi touto spolkovou zemí a S. Kreuzigerem jako Rechtsreferendar (justičním čekatelem), a zejména k tomu, zda tento vztah spadá do oblasti působnosti směrnice 2003/88, je třeba uvést, že předkládající soud měl za to, že S. Kreuziger skutečně spadal do uvedené oblasti působnosti, a proto v tomto ohledu nevznesl žádnou otázku. Omezím se proto v tomto ohledu na konstatování, že čl. 1 odst. 3 první pododstavec směrnice 2003/88 stanoví, že se tato směrnice vztahuje na všechna odvětví činnosti, veřejná i soukromá, a zejména na činnosti „vzdělávací“. Z judikatury Soudního dvora vyplývá, že oblast působnosti směrnice 2003/88 musí být chápána široce ( 5 ). Dále odkazuji na definici pojmu „pracovník“, ve smyslu článku 7 směrnice 2003/88 a čl. 31 odst. 2 Listiny základních práv Evropské unie ( 6 ), kterou používá Soudní dvůr ve své judikatuře ( 7 ). Ve shodě s Komisí mám za to, že příprava na právnická povolání je vzdělávací činností, která navíc v projednávané věci splňuje obecné charakteristiky pracovního poměru. Nárok na placenou dovolenou za kalendářní rok, který je každému praktikantovi přiznán v rámci vnitrostátního režimu vztahujícího se na úředníky a soudce, proto podle mého názoru musí být uplatňován v souladu s článkem 7 této směrnice a s čl. 31 odst. 2 Listiny.
3.

V jádru se jedná o dvě otázky, totiž zaprvé o to, zda směrnice o energetické účinnosti umožňuje uložit podnikům povinnost odvádět příspěvky do fondu energetických úspor, aniž by samy mohly uskutečňovat cíle v oblasti úspor energie, a zadruhé o to, jakým podnikům smí být taková povinnost vůbec uložena, a o odůvodnění výběru povinných podniků.
48.

Právě prostřednictvím vnitrostátního opatření, kterého se týká rozhodnutí Komise, může a musí být určena obecná působnost tohoto rozhodnutí. Opačný výklad by ostatně vedl k zásadnímu nesouladu při používání jednotlivých částí čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU. S výhradou odhlédnutí od judikatury týkající se kvalifikace rozhodnutí Komise v oblasti státních podpor rozvinuté v souvislosti s posuzováním osobní dotčenosti ( 33 ) by se totiž individuální či obecná působnost rozhodnutí přijatých Komisí v oblasti státních podpor mohla lišit – vůči témuž žalobci! – podle toho, zda se jedná o posuzování přípustnosti žaloby na neplatnost na základě druhé, nebo na základě třetí části čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU. V posledně uvedeném případě by totiž rozhodnutí Komise bylo aktem s individuální působností, zatímco v rámci druhé části – které se žalobce může stále podpůrně dovolávat – by totéž rozhodnutí mělo obecnou působnost.
17.

V této souvislosti se evropští výrobci vozidel v rámci procesu mezinárodní normalizace v roce 2009 dohodli na používání chladicí kapaliny s označením R1234yf (dále jen „chladivo R1234yf“). V roce 2012 došlo v důsledku zničení výrobních závodů ve Fukušimě vlivem tsunami k přerušení dodávek této chladicí kapaliny, což vedlo k problémům s účinným uplatňováním ustanovení obsažených ve směrnici o klimatizačních systémech. V reakci na tuto událost a v návaznosti na žádosti vnitrostátních orgánů o objasnění dané situace přijala Komise sdělení, kterým informovala členské státy o tom, že nezahájí řízení pro nesplnění povinnosti z důvodu neshody vozidel se směrnicí, a to alespoň do té doby, než bude chladivo R1234yf opět dostupné, avšak upřesnila, že tato nečinnost nebude v žádném případě trvat déle než do 31. prosince 2012 ( 4 ). To znamenalo, že po tomto datu výrobci nemohli používat chladicí kapalinu, kterou až do té doby používali, tedy chladicí kapalinu s označením R134a (dále jen „chladivo R134a“), jejíž potenciál globálního oteplování byl výrazně vyšší než limit stanovený směrnicí o klimatizačních systémech ( 5 ).
45.

V této souvislosti vnitrostátní právní předpisy, které by umožňovaly daňovým orgánům, aby prokazovaly existenci nepřiznané DPH a aby určovaly její výši pouze (nebo převážně) na základě domněnek vyplývajících z rozdílů mezi příjmy, které přiznala osoba povinná k dani, a příjmu určeného na základě sektorové studie, by nebylo podle mého názoru dosaženo správné rovnováhy mezi těmito dvěma požadavky. Na jedné straně by takový systém určitě zjednodušil daňovému úřadu jeho úkol vybírat daně a zamezil daňovým únikům. Na druhou stranu by však tento systém byl stěží schopen podat pravdivý obraz o ekonomické realitě v každé jednotlivé situaci. Velmi pravděpodobně by to vedlo k častým chybám, mnohdy v neprospěch osob povinných k dani. Takový systém by proto překračoval meze toho, co je nezbytné k zajištění výběru splatné DPH v plné výši a k předcházení daňovým únikům.
22.

Předkládající soud má pochybnosti zejména o tom, zda je s unijním právem a především se směrnicí 93/13 slučitelný postup, kdy prodávající nebo poskytovatel, aniž by to upravovalo zvláštní smluvní ujednání v tomto smyslu, postoupí či koupí pohledávku za nízkou cenu, aniž by byl dlužník o tomto postoupení předem uvědomen nebo k němu dal souhlas, aniž by mu byla dána možnost odkoupit svůj dluh, jenž by tím zanikl, a to tak, že uhradí postupníkovi částku, kterou za postoupení pohledávky zaplatil, zvýšenou o příslušné související výdaje.
„1)

Za takových okolností, jako jsou okolnosti v původním řízení, kdy společnost provozuje webové stránky s penny aukcemi a také prodává zboží přímo v online obchodě, vydání takových kreditů registrovaným uživatelům touto společností, jako jsou kredity dotčené v původním řízení, které umožňují uživatelům přihazovat nabídky v aukcích této společnosti, ale nemohou být přímo směňovány za zboží, nemůže být považováno za předběžné plnění, a to v podobě identifikované v bodě 24 rozsudku ze dne 16. prosince 2010, Macdonald Resorts (C‑270/09, EU:C:2010:780), na které by se jako takové nevztahoval čl. 2 odst. 1 směrnice Rady 2006/112/ES ze dne 28. listopadu 2006 o společném systému daně z přidané hodnoty. Musí být považováno za poskytnutí služeb za úplatu ve smyslu písm. c) tohoto ustanovení, přičemž úplatou je částka zaplacená uživateli za vydání kreditů. Vydání kreditů za tuto částku musí být považováno za poskytnutí služeb za úplatu ve smyslu čl. 2 odst. 1 písm. c) směrnice 2006/112 také v případě, kdy uživatel odstoupí od aukce, nebo ji nevyhraje a následně koupí zboží od společnosti, přičemž je hodnota kreditů použitých k přihazování nabídek započtena proti ceně tohoto zboží.
45.

Jinak by tomu však dle mého názoru bylo, kdyby např. uvedené značné výdaje lucemburských společností nesměly být hrazeny z příjmů pocházejících z úroků, ale úroky by musely být výhradně a v plné výši převáděny dále. Něco jiného by mohlo též platit tehdy, pokud by úroková sazba refinancování a získaná úroková sazba byly stejné nebo pokud by zapojené společnosti nevznikaly žádné vlastní náklady, které by bylo nutno platit z příjmů pocházejících z úroků. Rovněž něco jiného by platilo, pokud by riziko platební neschopnosti společnosti usazené v Dánsku (N Danmark 1, nyní N Luxembourg 1) musely nést samotné kapitálové fondy, protože v tomto případě také pohledávka z úvěru lucemburské společnosti zaniká vůči kapitálovým fondům. Pouze předkládajícímu soudu přísluší rozhodnout, zda existují takové důkazy.
63.

Například používání oranžového štítku „AAAA Best rated: A in all classes“ společností BSH za okolností sporu v původním řízení ( 19 ) by mohlo vést konečné uživatele k domněnce, že dotčený model je výkonnější než model, který tímto doplňujícím štítkem označen není. Stejně tak by doplňující štítek, který upřesňuje podmínky, za kterých byly provedeny testy, které vedly k jeho zařazení do určité třídy energetické účinnosti, jehož použití je uloženo společnosti BSH na základě článku 7 směrnice 2005/29, mohl vést konečné uživatele k domněnce, že dotčený model je méně výkonný než model, který jím není označen.