ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Pokud se Komisi na základě prvního šetření zahájeného v rámci řízení upraveného v čl. 108 odst. 3 SFEU nepodaří nabýt přesvědčení, že opatření buď není „podporou“ ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU, nebo pokud je kvalifikováno jako podpora, že je slučitelné se Smlouvou o FEU, nebo pokud jí toto řízení neumožnilo překonat veškeré obtíže, které obnáší posouzení slučitelnosti zkoumaného opatření, má tento orgán povinnost zahájit řízení upravené v čl. 108 odst. 2 SFEU, aniž v tomto ohledu disponuje posuzovací pravomocí.

Po existenci závažných obtíží, jejichž přítomnost zavazuje Komisi k zahájení formálního vyšetřovacího řízení, je třeba pátrat jak v okolnostech přijetí napadeného aktu, tak v posouzeních, ze kterých vycházela Komise, objektivním způsobem a dávat do souvislosti odůvodnění rozhodnutí s poznatky, jimiž Komise mohla disponovat, když rozhodla o existenci sporných podpor nebo jejich slučitelnosti s vnitřním trhem. V tomto ohledu může mimořádně dlouhá doba 31 měsíců trvání předběžného přezkumného řízení týkajícího se neoznámeného státního opatření, jež však bylo předmětem stížnosti konkurenčního podniku, spolu s dalšími skutečnostmi naznačovat, že Komise narazila v rámci svého posouzení na závažné obtíže, které vyžadovaly zahájení řízení podle čl. 108 odst. 2 SFEU.

Pokud nicméně jak průběh předběžného přezkumného řízení, tak vývoj dotčené situace, jakož i následné další předávání informací mezi Komisí a dotčeným členským státem na jedné straně a mezi Komisí a konkurenčním podnikem na straně druhé, představují objektivní okolnosti, které mohly přispět k prodloužení délky předběžného přezkumu opatření označených ve stížnosti jako státní podpora, nesvědčí taková doba 31 měsíců trvání předběžného přezkumného řízení, byť překračuje to, co v zásadě představovalo první přezkum opatření oznámených ve stížnosti, sama o sobě o závažných obtížích, které by zavazovaly Komisi k zahájení formálního vyšetřovacího řízení stanoveného v čl. 108 odst. 2 SFEU.

(viz body 46, 48, 63 až 65, 72 a 73)
(viz body 35–37, 60)

Viz znění rozhodnutí.

(viz bod 40)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 43–46)

Pokud jde o přístup k dokumentům, zpřístupnění informací souvisejících s cíli, které Unie a členské státy sledují v rozhodnutích, zejména proto, že se zabývají specifickým obsahem připravované mezinárodní dohody nebo strategickými cíli, jež Unie sleduje v rámci jednání, by narušilo atmosféru důvěry při jednáních probíhajících v době rozhodování o odepření přístupu k dokumentům, které tyto informace obsahují.

V rámci rozhodnutí o odepření přístupu k dokumentům, jejichž zpřístupnění by mohlo porušit výjimky týkající se ochrany veřejného zájmu v oblasti mezinárodních vztahů podle čl. 4 odst. 1 písm. a) třetí odrážky nařízení č. 1049/2001 o přístupu veřejnosti k dokumentům Evropského parlamentu, Rady a Komise, dotyčný orgán nemá povinnost identifikovat v odůvodnění napadeného aktu citlivý obsah sporných dokumentů, který nemůže být zpřístupněním odhalen, pokud by takový postup znamenal předání informací, které jsou chráněny uvedenou výjimkou.

Orgán se tedy nedopustí zjevně nesprávného posouzení tím, že odůvodní odepření přístupu k požadovaným dokumentům, které se týkají mezinárodních jednání, skutečností, že zpřístupnění takových dokumentů by mohlo zkomplikovat postavení EU v dialogu s třetí zemí, a v důsledku toho by mohlo ovlivnit vztahy Unie. Kromě toho má uvedený orgán právo předložit toto zdůvodnění v souhrnné podobě, pokud by poskytnutí podrobnějších vysvětlení znamenalo, v rozporu s kogentním rozsahem ochrany, kterou unijní zákonodárce stanovil v čl. 4 odst. 1 nařízení č. 1049/2001, odhalit samotný obsah dokumentů spadající pod ochranu stanovenou tímto ustanovením.

(viz body 51, 114)
(viz body 35–37, 66)

Viz znění rozhodnutí.

(viz bod 40)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 43–45, 48)

Za těchto podmínek se orgán nedopustí zjevně nesprávného posouzení, když se s ohledem na společné sdělení právní služby a generálního ředitelství týkající se otázky navracení žadatelů o azyl do třetí země, v němž se stanoví politické cíle Unie při řešení migrační krize a které obsahuje posouzení rizik, dovolává výjimky týkající se ochrany mezinárodních vztahů stanovené v čl. 4 odst. 1 nařízení č. 1049/2001 o přístupu veřejnosti k dokumentům Evropského parlamentu, Rady a Komise.

Pokud jde o přístup k dokumentům, zpřístupnění informací souvisejících s cíli, které Unie a členské státy sledují v rozhodnutích, zejména proto, že se zabývají specifickým obsahem připravované mezinárodní dohody nebo strategickými cíli, jež Unie sleduje v rámci jednání, by narušilo atmosféru důvěry při jednáních probíhajících v době rozhodování o odepření přístupu k dokumentům, které tyto informace obsahují.

V rámci rozhodnutí o odepření přístupu k dokumentům, jejichž zpřístupnění by mohlo porušit výjimky týkající se ochrany veřejného zájmu v oblasti mezinárodních vztahů podle čl. 4 odst. 1 písm. a) třetí odrážky nařízení č. 1049/2001 o přístupu veřejnosti k dokumentům Evropského parlamentu, Rady a Komise, dotyčný orgán nemá povinnost identifikovat v odůvodnění napadeného aktu citlivý obsah sporných dokumentů, který nemůže být zpřístupněním odhalen, pokud by takový postup znamenal předání informací, které jsou chráněny uvedenou výjimkou.

Orgán se tedy nedopustí zjevně nesprávného posouzení tím, že odůvodní odepření přístupu k požadovaným dokumentům, které se týkají mezinárodních jednání, skutečností, že zpřístupnění takových dokumentů by mohlo zkomplikovat postavení EU v dialogu s třetí zemí a v důsledku toho by mohlo ovlivnit vztahy Unie. Kromě toho má uvedený orgán právo předložit toto zdůvodnění v souhrnné podobě, pokud by poskytnutí podrobnějších vysvětlení znamenalo, v rozporu s kogentním rozsahem ochrany, kterou unijní zákonodárce stanovil v čl. 4 odst. 1 nařízení č. 1049/2001, odhalit samotný obsah dokumentů spadající pod ochranu stanovenou tímto ustanovením.

(viz body 57, 122)
(viz body 45–47, 50, 53, 57)

Viz znění rozhodnutí.

Žádá-li uchazeč, jehož žádost o připuštění do unijního výběrového řízení byla zamítnuta, o přezkum tohoto zamítavého rozhodnutí na základě konkrétního ustanovení, kterým je správní orgán vázán, je aktem nepříznivě zasahujícím do právního postavení ve smyslu čl. 90 odst. 2 nebo popřípadě čl. 91 odst. 1 služebního řádu právě rozhodnutí přijaté výběrovou komisí na základě přezkumu. Je to rovněž toto rozhodnutí přijaté na základě přezkumu, které zahajuje běh lhůty pro podání stížnosti, aniž je namístě ověřit, zda v takové situaci může být uvedené rozhodnutí případně považováno za čistě potvrzující akt.

Nicméně tato možnost požádat o přezkum rozhodnutí zamítajícího přihlášku nemůže být vykládána v tom smyslu, že žaloba směřující proti rozhodnutí zamítajícímu stížnost je nepřípustná z důvodu nepodání předchozí žádosti o přezkum. Předchozí žádost o přezkum totiž v žádném případě nepředstavuje podmínku přípustnosti žaloby.

(viz body 63, 64)
2.

Vnitrostátní právo–Odkaz na vnitrostátní práva–Právo Spojeného království–Režim žaloby týkající se neoprávněného užívání označení (action for passing off) (viz body 22–25)
2.

Vnitrostátní právo–Odkaz na vnitrostátní práva–Právo Spojeného království–Režim žaloby týkající se neoprávněného užívání označení (action for passing off) (viz body 26–29, 38, 39, 66)
2.

Vnitrostátní právo–Odkaz na vnitrostátní práva–Právo Spojeného království–Režim žaloby týkající se neoprávněného užívání označení (action for passing off) (viz body 20–23, 31, 32)
13.

Evropský parlament–Členové–Náhrady a příspěvky–Vrácení neoprávněně vyplacených částek–Rozhodnutí generálního tajemníka Parlamentu–Porušení zásad electa una via a ne bis in idem–Absence (Rozhodnutí předsednictva Parlamentu, kterým se stanoví prováděcí opatření ke statutu poslanců Evropského parlamentu, článek 68) (viz body 172–174, 182)
Povinnost dodržovat v řízeních vedených unijní administrativou přiměřenou lhůtu je obecnou zásadou unijního práva, jejíž dodržování zajišťuje soud Unie a která se jakožto jedna ze složek práva na řádnou správu objevuje v čl. 41 odst. 1 Listiny základních práv Evropské unie.

Porušení zásady dodržení přiměřené lhůty však obecně neodůvodňuje zrušení rozhodnutí přijatého na závěr určitého administrativního řízení. Pouze pokud může uplynulá nepřiměřeně dlouhá doba ovlivnit samotný obsah rozhodnutí přijatého na konci řízení v rámci administrativy, má porušení zásady přiměřené lhůty vliv na platnost tohoto řízení.

Soud pro veřejnou službu se tedy dopustil nesprávného právního posouzení tím, že měl za to, rozhodnutí o uplatnění výhrady týkající se zdravotního stavu v souvislosti s přijetím dočasného zaměstnance do pracovního poměru se zpětným účinkem ke dni jeho nástupu do pracovního poměru se z důvodu výše uvedených skutečností v průběhu tohoto dlouhého období fakticky přeměnilo na rozhodnutí o tom, že jsou dočasnému zaměstnanci s okamžitým účinkem odepřeny záruky stanovené v oblasti invalidity, pokud jde o invaliditu, která již nastala. Ze samotné skutečnosti, že rozhodnutí o uplatnění výhrady týkající se zdravotního stavu v souvislosti s přijetím do pracovního poměru bylo přijato po ukončení smlouvy a po vydání závěrů výboru pro otázky invalidity týkajících se uznání invalidity, totiž nelze bez dalšího dovodit, že uplynutí nadměrně dlouhé doby mělo dopad na obsah tohoto rozhodnutí.

(viz body 45, 46, 56, 59)
3.

Úředníci – Smluvní zaměstnanci – Přijímání – Zařazení do platové třídy – Zohlednění profesní zkušenosti – Přezkum in concreto úkolů vykonávaných zaměstnancem – Posuzovací pravomoc orgánu oprávněného k uzavírání pracovních smluv – Zjevně nesprávné posouzení – Pojem – Soudní přezkum – Meze (Pracovní řád ostatních zaměstnanců, čl. 79 odst. 2 a čl. 89 odst. 1) (viz body 50-54)
(viz body 67, 77 a 79)

V projednávané věci se totiž smluvní zaměstnanci svými žalobami na náhradu škody nedomáhali náhrady újmy, která jim měla vzniknout v důsledku uznání roků započitatelných pro důchod po převodu nároků na důchod vzniklých ve vnitrostátních systémech do důchodového systému Unie, ale újmy vyplývající podle jejich tvrzení ze skutečnosti, že přes toto uznání nemohou očekávat vyšší starobní důchod, ani doufat, že získají kapitálovou hodnotu odpovídající jejich vnitrostátním nárokům na důchod, které byly převedeny do důchodového systému Unie. Nelze mít tudíž za to, že cílem žaloby je výhradně náprava důsledků rozhodnutí o započtení roků započitatelných pro důchod.

Úředník nebo zaměstnanec, který nenapadl akt zasahující nepříznivě do jeho právního postavení včas podanou stížností a následně žalobou na neplatnost, nemůže toto opomenutí zhojit a zajistit si tak nové lhůty pro podání žaloby prostřednictvím později podané žaloby na náhradu škody, jejímž cílem je jednoznačně dosáhnout stejného peněžitého výsledku jako u včasné žaloby na neplatnost podané proti takovému aktu.

Újma, jejíž náhrada je požadována v rámci žaloby na náhrady škody, musí být skutečná a jistá. Dotčeným osobám však nic nebrání v tom, aby podaly k unijnímu soudu určovací žalobu, aby určil odpovědnost Unie za bezprostředně hrozící a s dostatečnou jistotou předvídatelnou škodu, i když škoda nemůže být ještě přesně vyčíslena. V takovém případě, pokud bylo konstatováno, že dotčené osoby by se nezbytně nacházely v lepší situaci, pokud by nedošlo k nesprávnému postupu vytýkanému straně žalované, je třeba mít za to, že existenci namítané škody nelze považovat za hypotetickou nebo čistě náhodnou.

To není případ újmy plynoucí z toho, že administrativa údajně neinformovala smluvního zaměstnance o tom, že roky započitatelné pro důchod získané z titulu převodu jeho vnitrostátních důchodových práv do unijního systému nemají podle čl. 77 čtvrtého pododstavce služebního řádu vliv na výši jeho důchodu v budoucnosti.

V současnosti totiž není známa výše posledního základního platu dotčené osoby, který obdrží před odchodem do starobního důchodu. Není vyloučeno, že dotčená osoba později povýší na pozici dočasného zaměstnance nebo úředníka, a tudíž se na ni nepoužije pravidlo životního minima podle čl. 77 čtvrtého pododstavce služebního řádu.

Dále je v této fázi rovněž nejistý počet let služby u orgánů Unie, které dotčená osoba dovrší při odchodu do starobního důchodu. Nelze totiž vyloučit, že na výpočet konečné výše starobního důchodu dotčené osoby bude mít vliv i datum, kdy se rozhodne odejít do starobního důchodu.

(viz body 93, 94, 96, 98 a 99)
(viz bod 24)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 34 a 35)

(viz bod 38)

Viz znění rozhodnutí.

I když má uchazeč ve výběrovém řízení právo podat ve stanovených lhůtách přímou žalobu proti oznámení o výběrovém řízení, představuje-li toto oznámení rozhodnutí orgánu oprávněného ke jmenování, které nepříznivě zasahuje do jeho právního postavení ve smyslu článků 90 a 91 služebního řádu, není takového oprávnění zbaven v rámci žaloby směřující proti rozhodnutí o jeho nepřipuštění do výběrového řízení pouze proto, že včas nenapadl oznámení o výběrovém řízení. Takovému uchazeči nemůže být totiž odepřeno právo zpochybnit opodstatněnost individuálního rozhodnutí, jež bylo v jeho případě přijato podle podmínek vymezených v tomto oznámení, ve všech jeho prvcích, včetně těch, které byly vymezeny v oznámení o výběrovém řízení, neboť pouze toto prováděcí rozhodnutí individualizuje jeho právní postavení a umožňuje mu s jistotou zjistit, jak a do jaké míry jsou dotčeny jeho zvláštní zájmy. Naproti tomu, neexistuje-li úzká souvislost mezi samotným odůvodněním napadeného rozhodnutí a žalobním důvodem vycházejícím z protiprávnosti oznámení o výběrovém řízení, které nebylo včas napadeno, je třeba prohlásit uvedený žalobní důvod za nepřípustný na základě kogentních pravidel týkajících se lhůt k podání žaloby.

(viz body 54 a 55)
Vzhledem k tomu, že se čl. 429 odst. 14 nařízení č. 575/2013 týká pouze expozic vůči subjektům veřejného sektoru disponujícím zárukou státu, znamenalo by odmítnutí odůvodněné v zásadě tím, že se stát může ocitnout v platební neschopnosti, bez přezkumu pravděpodobnosti takové možnosti ve vztahu k dotyčnému státu, že možnost upravená v uvedeném ustanovení je v praxi téměř nepoužitelná. Z toho důvodu a vzhledem ke skutečnosti, že Evropská centrální banka nezkoumá pravděpodobnost platební neschopnosti, nemůže ani objem prostředků úvěrové instituce vůči veřejné finanční instituci, zdůrazněný v rozhodnutí, kterým se odmítá poskytnutí výhody podle čl. 429 odst. 14 nařízení č. 575/2013, sám o sobě odůvodnit zohlednění uvedených expozic ve výpočtu pákového poměru. Uvedený objem by totiž mohl být relevantní pouze tehdy, kdy by uvedená úvěrová instituce v důsledku platební neschopnosti dotyčného státu nemohla obdržet od této finanční instituce částky převedené z titulu regulovaných úspor a musela by přistoupit ke krizovému prodeji aktiv.

Časový odstup mezi úpravou pozic úvěrové instituce a pozic veřejné finanční instituce by totiž mohl být relevantní pro riziko páky ve smyslu čl. 4 odst. 1 bodu 94 nařízení č. 575/2013, o obezřetnostních požadavcích na úvěrové instituce a investiční podniky, ve znění nařízení č. 2015/62, přičemž není relevantní z hlediska rizika likvidity, pouze v tom případě, kdy by výběry vkladů souvisejících s regulovanými úsporami byly takového rozsahu, který by přesahoval „vážné krizové podmínky“ stanovené v rámci výpočtu ukazatele krytí likvidity na základě čl. 412 odst. 1 nařízení č. 575/2013.

K zohlednění takové možnosti za účelem zamítnutí žádosti úvěrové instituce využít výhody upravené v čl. 429 odst. 14 uvedeného nařízení však nemůže dojít bez důkladného přezkoumání vlastností regulovaných úspor ze strany Evropské centrální banky. Tento přezkum by měl Banku vést především k tomu, aby posoudila, zda s ohledem na jejich vlastnosti – a zejména s ohledem na záruku státu spojenou s regulovanými úsporami – lze uvažovat o tom, že by výběry regulovaných úspor mohly být natolik objemné a nečekané, že by dotčená úvěrová instituce musela přistoupit k opatřením upraveným v čl. 4 odst. 1 bodu 94 nařízení č. 575/2013 a nemohla by čekat na převody prostředků ze strany veřejné finanční instituce z titulu úpravy pozic. Evropské centrální bance přísluší, aby při provádění čl. 429 odst. 14 uvedeného nařízení hledala s ohledem na zvláštnosti každého případu rovnováhu mezi cíli pákového poměru a možností, že některé expozice splňující podmínky stanovené v tomto ustanovení budou vyloučeny z výpočtu uvedeného poměru.

Za těchto podmínek platí, že pokud Evropská centrální banka neprovede podrobný přezkum vlastností regulovaných úspor a omezí se na to, že abstraktním způsobem vyzdvihne rizika spojená s časovým odstupem v úpravě pozic dotčené úvěrové instituce na jedné straně a veřejné finanční instituce na druhé straně, poruší svoji povinnost, která spočívá v řádném a nestranném posouzení všech relevantních okolností projednávaného případu.

(viz body 80–84)
Vzhledem k tomu, že se čl. 429 odst. 14 nařízení č. 575/2013 týká pouze expozic vůči subjektům veřejného sektoru disponujícím zárukou státu, znamenalo by odmítnutí odůvodněné v zásadě tím, že se stát může ocitnout v platební neschopnosti, bez přezkumu pravděpodobnosti takové možnosti ve vztahu k dotyčnému státu, že možnost upravená v uvedeném ustanovení je v praxi téměř nepoužitelná. Z toho důvodu a vzhledem ke skutečnosti, že Evropská centrální banka nezkoumá pravděpodobnost platební neschopnosti, nemůže ani objem prostředků úvěrové instituce vůči veřejné finanční instituci, zdůrazněný v rozhodnutí, kterým se odmítá poskytnutí výhody podle čl. 429 odst. 14 nařízení č. 575/2013, sám o sobě odůvodnit zohlednění uvedených expozic ve výpočtu pákového poměru. Uvedený objem by totiž mohl být relevantní pouze tehdy, kdy by uvedená úvěrová instituce v důsledku platební neschopnosti dotyčného státu nemohla obdržet od této finanční instituce částky převedené z titulu regulovaných úspor a musela by přistoupit ke krizovému prodeji aktiv.

Časový odstup mezi úpravou pozic úvěrové instituce a pozic veřejné finanční instituce by totiž mohl být relevantní pro riziko páky ve smyslu čl. 4 odst. 1 bodu 94 nařízení č. 575/2013, o obezřetnostních požadavcích na úvěrové instituce a investiční podniky, ve znění nařízení č. 2015/62, přičemž není relevantní z hlediska rizika likvidity, pouze v tom případě, kdy by výběry vkladů souvisejících s regulovanými úsporami byly takového rozsahu, který by přesahoval „vážné krizové podmínky“ stanovené v rámci výpočtu ukazatele krytí likvidity na základě čl. 412 odst. 1 nařízení č. 575/2013.

K zohlednění takové možnosti za účelem zamítnutí žádosti úvěrové instituce využít výhody upravené v čl. 429 odst. 14 uvedeného nařízení však nemůže dojít bez důkladného přezkoumání vlastností regulovaných úspor ze strany Evropské centrální banky. Tento přezkum by měl Banku vést především k tomu, aby posoudila, zda s ohledem na jejich vlastnosti – a zejména s ohledem na záruku státu spojenou s regulovanými úsporami – lze uvažovat o tom, že by výběry regulovaných úspor mohly být natolik objemné a nečekané, že by dotčená úvěrová instituce musela přistoupit k opatřením upraveným v čl. 4 odst. 1 bodu 94 nařízení č. 575/2013 a nemohla by čekat na převody prostředků ze strany veřejné finanční instituce z titulu úpravy pozic. Evropské centrální bance přísluší, aby při provádění čl. 429 odst. 14 uvedeného nařízení hledala s ohledem na zvláštnosti každého případu rovnováhu mezi cíli pákového poměru a možností, že některé expozice splňující podmínky stanovené v tomto ustanovení budou vyloučeny z výpočtu uvedeného poměru.

Za těchto podmínek platí, že pokud Evropská centrální banka neprovede podrobný přezkum vlastností regulovaných úspor a omezí se na to, že abstraktním způsobem vyzdvihne rizika spojená s časovým odstupem v úpravě pozic dotčené úvěrové instituce na jedné straně a veřejné finanční instituce na straně druhé, poruší svoji povinnost, která spočívá v řádném a nestranném posouzení všech relevantních okolností projednávaného případu.

(viz body 80–84)
6.

Úředníci – Automatický odchod do důchodu – Přezkum žádosti o ponechání ve službě – Kritéria – Zájem služby – Použití různých pravidel na určení věku pro odchod do důchodu na základě data přijetí do zaměstnání – Porušení zásady rovného zacházení – Neexistence (Služební řád úředníků, článek 52 a příloha XIII, článek 23) (viz body 149-151, 158)
Článek 52 odst. 3 nařízení č. 6/2002 o (průmyslových) vzorech Společenství stanoví, že návrh na prohlášení neplatnosti podaný u Úřadu Evropské unie pro duševní vlastnictví (EUIPO) je nepřípustný, pokud bylo soudem pro (průmyslové) vzory Společenství rozhodnuto mezi stejnými účastníky o návrhu týkajícím se stejného předmětu a stejného důvodu a toto rozhodnutí je pravomocné. Tato ustanovení, jež se týkají pouze rozhodnutí soudů pro (průmyslové) vzory Společenství, nejsou použitelná na rozhodnutí Úřadu.

Zaprvé totiž z ustanovení článku 80 nařízení č. 6/2002 vyplývá, že soud pro (průmyslové) vzory Společenství je vnitrostátním soudem členského státu. Článek 52 odst. 3 nařízení č. 6/2002 se tak nepoužije, jestliže ve věci již rozhodl Úřad, ale použije se pouze v případě, že tak učinil vnitrostátní soud členského státu.

Zadruhé ustanovení čl. 86 odst. 5 nařízení č. 6/2002, podle něhož protinávrh na prohlášení neplatnosti zapsaného (průmyslového) vzoru Společenství nelze podat, pokud rozhodnutí Úřadu v téže věci, z téhož důvodu a mezi týmiž účastníky již nabylo právní moci, neupravují řízení u Úřadu, a zvláště u jeho odvolacích senátů, ale upravují řízení u soudů pro (průmyslové) vzory Společenství.

Zatřetí je vyloučeno použití čl. 52 odst. 3 nařízení č. 6/2002 per analogiam v případech, kdy Úřad o návrhu na prohlášení neplatnosti již rozhodl. Není totiž prokázáno, že by toto ustanovení obsahovalo mezeru neslučitelnou s obecnou právní zásadou, která by mohla být zaplněna použitím per analogiam.

(viz body 17–20, 27, 29 a 30)