Věc T‑276/13

Growth Energy a Renewable Fuels Association

v.

Rada Evropské unie

„Dumping — Dovoz bioetanolu pocházejícího ze Spojených států — Konečné antidumpingové clo — Žaloba na neplatnost — Sdružení — Nedostatek bezprostředního dotčení členů — Nepřípustnost — Celostátní antidumpingové clo — Individuální zacházení — Výběr vzorku — Právo na obhajobu — Zákaz diskriminace — Povinnost náležité péče“

Shrnutí – rozsudek Tribunálu (pátého senátu) ze dne 9. června 2016

Viz znění rozhodnutí. (viz body 45, 49–51)

Viz znění rozhodnutí. (viz body 52–55)

Viz znění rozhodnutí. (viz body 58, 59)

Účinky zrušení nařízení mohou nastat pouze vůči všem členům profesního sdružení na ochranu a zastupování svých členů, které podalo žalobu na neplatnost, v rozsahu, v němž byly žaloby uvedených členů přípustné. Pokud by tomu totiž tak nebylo, mohlo by profesní sdružení namítat aktivní legitimaci určitých svých členů za účelem zrušení nařízení ve prospěch všech svých členů včetně členů, kteří individuálně nesplňují podmínky stanovené v čl. 263 čtvrtém pododstavci SFEU. To by vedlo k obcházení pravidel týkajících se podmínek přípustnosti žalob na neplatnost. (viz body 60, 61)

V situaci, kdy základní antidumpingové nařízení č. 1225/2009 poskytuje procesní záruky osobám, které se podílely na řízení o uložení antidumpingového cla, musí být sdružením, která zastupují zájmy odvětví dotčeného takovým nařízením a účastnila se antidumpingového řízení, jakožto stranám zúčastněným na řízení přiznána aktivní legitimace pro podání žaloby na neplatnost uvedeného nařízení z důvodu, že jsou bezprostředně a osobně dotčena, pokud jejich žaloby na neplatnost směřují k ochraně jejich procesních práv. Totiž skutečnost, že se určitá osoba jakýmkoli způsobem účastní řízení, jež vede k přijetí unijního aktu, může tuto osobu individualizovat ve vztahu k dotčenému aktu jen tehdy, když jí použitelná unijní právní úprava poskytuje určité procesní záruky. (viz body 81, 82, 87)

Výrobci výrobku dotčeného antidumpingovým clem, kteří nejsou zapojeni do vývozu tohoto výrobku do Unie, jsou ve smyslu čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU bezprostředně dotčeni nařízením ukládajícím antidumpingové clo, jelikož je prokázáno, že významné množství výrobku pocházejícího od uvedených výrobců bylo během období šetření pravidelně vyváženo do Unie. Přípustnost žaloby podané proti nařízení ukládajícímu antidumpingová cla totiž nezávisí na postavení výrobce nebo vývozce na straně žalobce. Vzhledem k tomu, že se antidumpingové clo váže k vyváženým výrobkům, může být výrobce, ačkoli není vývozcem uvedených výrobků, podstatně dotčen uložením takového antidumpingového cla na dotčený výrobek dovážený do Unie. Mimoto i v případě, že vývozci ponesou antidumpingové clo a je prokázáno, že obchodní řetězec dotčeného výrobku je přerušen, takže nemohou přenést antidumpingové clo na výrobce, uložení antidumpingového cla mění právní podmínky, za kterých dochází k uvádění dotyčného výrobku na trh Unie. Právní postavení výrobců uvedených výrobků na trhu Unie bude tedy každopádně bezprostředně a podstatně dotčeno. V této souvislosti struktura smluvních ujednání mezi hospodářskými subjekty v rámci obchodního řetězce dotčeného výrobku nemá žádný dopad na otázku, zda je výrobce dotyčného výrobku bezprostředně dotčen nařízením ukládajícím antidumpingová cla. Kromě toho skutečnost, že výrobce přesně ví, které zboží z jeho výroby se vyváží do Unie, rovněž nemá vliv na otázku, zda je bezprostředně dotčen nařízením ukládajícím antidumpingová cla. (viz body 97, 104, 108, 110, 114, 116, 117)

Výrobci výrobku dotčeného antidumpingovým clem, kteří nejsou zapojeni do vývozu tohoto výrobku do Unie, jsou ve smyslu čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU osobně dotčeni nařízením ukládajícím antidumpingové clo v případě, že by mohli prokázat, že zaprvé byli identifikováni v aktech Komise nebo Rady nebo dotčeni přípravnými šetřeními a zadruhé by jejich postavení na trhu bylo podstatně dotčeno antidumpingovým clem, které je předmětem uvedeného nařízení. V tomto ohledu tedy otázka, kdo se přesně dopouštěl dotyčného dumpingu, není relevantní pro určení, zda jsou výrobci osobně dotčeni nařízením ukládajícím celostátní antidumpingové clo na dovoz dotčeného výrobku do Unie. Dotčení výrobci totiž ponesou důsledky antidumpingu, i když jim tento dumping není přičítán. Také přičítání dumpingu podniku, jehož aktivní legitimace je zkoumána, není nezbytnou podmínkou k tomu, aby se dospělo k závěru osobního dotčení tohoto podniku. Přičtení dumpingu výrobci nebo vývozci je prvek, který jej může individualizovat, ale není pro tyto hospodářské subjekty předpokladem. Kromě toho skutečnost, že orgány rozhodly nepoužít údaje poskytnuté dotčenými výrobci k výpočtu jejich individuálního dumpingového rozpětí, nemůže vyloučit přípustnost žaloby podané těmito výrobci. (viz body 122, 134, 135, 139)

Pokud jde o přípustnost žaloby na neplatnost podle článku 263 SFEU, otázka, zda žalobce má pro uplatnění svých práv k dispozici jiné opravné prostředky, nemá žádný vliv na zkoumání bezprostředního a osobního dotčení napadeným aktem. (viz bod 147)

Viz znění rozhodnutí. (viz bod 157)

Viz znění rozhodnutí. (viz body 158–160)

Dohody Světové obchodní organizace (WTO), jejichž součástí je i Dohoda o provádění článku VI Všeobecné dohody o clech a obchodu z roku 1994 (antidumpingová dohoda), nepatří vzhledem ke své povaze a struktuře v zásadě mezi normy, ve vztahu k nimž unijní soud přezkoumává legalitu aktů unijních orgánů. Pouze za situace, kdy Unie zamýšlela splnit zvláštní závazek, který na sebe vzala v rámci WTO, nebo v případě, že unijní akt výslovně odkazuje na konkrétní ustanovení dohod WTO, přísluší unijnímu soudu přezkoumat legalitu dotčeného unijního aktu ve vztahu k pravidlům WTO. Pokud jde o provedení antidumpingové dohody WTO do unijního práva, ze samotného přijetí nařízení č. 765/2012, kterým se mění základní antidumpingové nařízení, vyplývá, že normotvůrce Unie má za to, že Unie prostřednictvím čl. 9 odst. 5 základního antidumpingového nařízení č. 1225/2009, zamýšlela provést zvláštní povinnosti, které na sebe vzala v rámci WTO, obsažené v tomto případě v článcích 6.10 a 9.2 antidumpingové dohody WTO. Vzhledem k tomu, že normotvůrce Unie navíc přijetím nařízení č. 765/2012 za účelem provedení doporučení a rozhodnutí orgánu pro řešení sporů WTO nepovažoval za nezbytné měnit pojmy „dovoz výrobků nezávisle na jejich původu, pokud bylo zjištěno, že je dumpingový a způsobuje újmu“, stejně jako pojem „dodavatel“ a slovní spojení „není-li to proveditelné“ uvedené v čl. 9 odst. 5 základního antidumpingového nařízení, je třeba dospět k závěru, že uvedené pojmy musí být vykládány v souladu s články 6.10 a 9.2 antidumpingové dohody WTO. (viz body 175, 177, 178, 180, 183, 184)

Jak čl. 9 odst. 5 základního antidumpingového nařízení č. 1225/2009, tak i článek 9.2 Dohody o provádění článku VI Všeobecné dohody o clech a obchodu z roku 1994 (antidumpingová dohoda) stanoví, že antidumpingové clo musí být v podstatě stanoveno pro každého dodavatele na jeho dovoz výrobků, nezávisle na jejich původu, pokud bylo zjištěno, že je dumpingový a způsobuje újmu. Ze znění těchto ustanovení vyplývá, že subjekt, který není považován za dodavatele, nemá právo na uložení individuálního antidumpingového cla. Podle práva Světové obchodní organizace (WTO) platí, že každý vývozce nebo výrobce, který byl zařazen do vzorku, a spolupracoval tedy s orgánem pověřeným šetřením během celého šetření, splňuje podmínky pro to, aby mohl být považován za dodavatele ve smyslu článku 9.2 antidumpingové dohody WTO. Pokud jde o ustanovení základního antidumpingového nařízení, čl. 9 odst. 5 uvedeného nařízení, musí být vykládáno v souladu s ustanoveními antidumpingové dohody WTO. Navíc z čl. 17 odst. 1 a 3 základního antidumpingového nařízení vykládaných v souladu s právem WTO rovněž vyplývá, že jestliže jsou oprávněni k výpočtu individuálního rozpětí výrobci, kteří nebyli zařazeni do původního vzorku, jsou k němu tím spíš oprávněni výrobci, kteří do tohoto vzorku zařazeni byli. V tomto ohledu poslední věta čl. 9 odst. 6 základního antidumpingového nařízení připomíná, že na dovoz vývozců nebo výrobců, kterým bylo postupem podle článku 17 uvedeného nařízení uděleno individuální zacházení, se uloží individuální cla. Z toho vyplývá, že podle ustanovení základního antidumpingového nařízení každý vývozce nebo výrobce, který byl zařazen do vzorku dodavatelů dumpingového výrobku, a tedy spolupracoval s orgány během celého šetření, splňuje podmínky pro to, aby byl považován za dodavatele ve smyslu čl. 9 odst. 5 uvedeného nařízení. (viz body 187, 192–194)

Jestliže během dumpingového šetření Komise rozhodne o provedení výběru vzorku, cílem výběru vzorku výrobců/vývozců je zjistit během omezeného šetření co nejpřesněji tlak na ceny vyvíjený na výrobní odvětví Unie. Komise má proto pravomoc kdykoli měnit složení vzorku v závislosti na potřebách šetření. Žádné ustanovení antidumpingové dohody Světové obchodní organizace (WTO) nebo základního antidumpingového nařízení č. 1225/2009 totiž nezavazuje orgány, aby zachovávaly výrobce, kteří byli původně zařazeni do vzorku, ve vzorku dodavatelů dumpingového výrobku, pokud mají za to, že tito výrobci nemohou být považováni za dodavatele nebo že nejsou původci dovozu dumpingového výrobku, který způsobuje újmu. Pokud jde o otázku, zda je třeba ponechat subjekt ve vzorku, je třeba konstatovat, že Komise má z důvodu složitosti hospodářských, politických a právních situací, které musí přezkoumávat, širokou posuzovací pravomoc. (viz bod 195)

Slovní spojení „není-li to proveditelné“ uvedené v čl. 9 odst. 5 základního antidumpingového nařízení č. 1225/2009 je třeba vykládat v souladu s obdobným pojmem použitým v článcích 6.10 a 9.2 Dohody o provádění článku VI Všeobecné dohody o clech a obchodu z roku 1994 (antidumpingová dohoda). Jestliže tedy orgán přistoupil k výběru vzorku, pojem „není-li to proveditelné“ použitý v čl. 9 odst. 5 základního antidumpingového nařízení, připouští v podstatě dvě výjimky ze stanovení individuálního dumpingového rozpětí, jakož i z uložení individuálního antidumpingového cla pro subjekty, které spolupracovaly na šetření, což je zaprvé případ výrobců nebo vývozců nezařazených do vzorku, kromě těch, pro něž čl. 17 odst. 3 základního antidumpingového nařízení stanoví individuální dumpingové rozpětí, a zadruhé případ subjektů tvořících jediný subjekt. Jinými slovy, pokud orgány přistoupily k výběru vzorku, je výjimka ze stanovení individuálního dumpingového rozpětí, jakož i z uložení individuálního antidumpingového cla v podstatě možná pouze pro podniky, které nebyly zařazeny do vzorku a jinak nemají nárok na své individuální antidumpingové clo. Konkrétně čl. 9 odst. 5 základního antidumpingového nařízení neumožňuje výjimku z povinnosti uložit individuální antidumpingové clo výrobci zařazenému do vzorku, který spolupracuje na šetření, jestliže mají orgány za to, že pro něj nemohou určit individuální vývozní cenu. Z čl. 9 odst. 5 základního antidumpingového nařízení tudíž vyplývá, že pokud jsou výrobci nebo vývozci součástí vzorku, orgány jsou povinny upřesnit antidumpingové clo dlužné každým jednotlivým dodavatelem. (viz body 232, 233)

Viz znění rozhodnutí. (viz body 250–252, 269, 278, 296, 307, 338)

Pokud tedy nařízení, které ukládá konečná antidumpingová cla, spadá do systematického rámce souboru opatření, nelze požadovat, aby jeho odůvodnění upřesňovalo jednotlivé skutkové a právní okolnosti, někdy velmi obsáhlé a složité, které jsou jeho předmětem, ani aby orgány zaujímaly postoj ke všem argumentům, kterých se dotčené strany dovolávají. Je naopak dostačující, aby orgán, který akt vydal, vyložil skutkové okolnosti a právní úvahy, které mají v systematice sporného nařízení zásadní význam. Povinnost uvést odůvodnění v rámci antidumpingových opatření mimoto neukládá orgánům, aby vysvětlovaly, proč byl jejich názor, o kterém uvažovaly v určité fázi antidumpingového řízení, případně neodůvodněný (viz body 253, 289)

Viz znění rozhodnutí. (viz body 254, 265, 266, 281, 335)