ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
6

Podle článku 27 téhož nařízení platí: „1. Žadatel […] má právo na podání účinného opravného prostředku k soudu co do skutkové i právní stránky ve formě odvolání proti rozhodnutí o přemístění nebo jeho přezkumu [k soudu ve formě žaloby proti rozhodnutí o přemístění nebo jeho přezkumu co do skutkové i právní stránky]. […] 3. Pro účely odvolání [žalob] proti rozhodnutí o přemístění nebo přezkumu tohoto rozhodnutí, [žádostí o přezkum těchto rozhodnutí] členské státy ve svých vnitrostátních právních předpisech stanoví: a) že na základě podání odvolání [žaloby] nebo žádosti o přezkum získává dotčená osoba právo zůstat v daném členském státě, dokud nebude rozhodnuto o odvolání [žalobě] nebo o přezkumu; nebo b) automatický odklad přemístění na určitou a přiměřenou dobu, během níž soud po důkladném a pečlivém posouzení rozhodne, zda má být s odvoláním [žalobou] nebo přezkumem spojen i nadále odkladný účinek; nebo c) že dotčená osoba může v přiměřené lhůtě požádat soud o odložení výkonu rozhodnutí o přemístění, dokud nebude rozhodnuto o jejím odvolání [její žalobě] nebo o přezkumu. Členské státy zajistí, aby účinný opravný prostředek v podobě odkladu přemístění byl v platnosti až do přijetí rozhodnutí o první žádosti o odklad. Jakékoli rozhodnutí o odložení výkonu rozhodnutí o přemístění musí být přijato v přiměřené lhůtě, která zároveň umožní důkladné a pečlivé posouzení žádosti. Rozhodnutí neodložit výkon rozhodnutí o přemístění musí obsahovat důvody, na nichž je založeno. 4. Členské státy mohou stanovit, že příslušné orgány mohou z úřední moci rozhodnout o odložení výkonu rozhodnutí o přemístění do doby, než bude rozhodnuto o odvolání [žalobě] nebo o přezkumu. 5. Členské státy zajistí, aby dotyčná osoba měla přístup k právní pomoci a případně i k jazykové pomoci. 6. Členské státy zajistí, aby byla na žádost poskytnuta bezplatná právní pomoc, pokud si dotyčná osoba nemůže dovolit uhradit náklady s ní spojené. […] […]“
23

Zadruhé a ze stejného důvodu značný počet osob, které by se mohly nacházet ve stejné nejistotě, jako strany sporu v původním řízení, nebo značný počet právních situací, které jsou potenciálně dotčeny rozhodnutím, které má předkládající soud vydat poté, co získá odpovědi na předběžné otázky, které položil Soudnímu dvoru, nebo rozhodnutími, jež má tento soud nebo jiné vnitrostátní soudy vydat v podobných sporech, nepředstavuje sám o sobě výjimečnou okolnost, která by byla důvodem pro využití zrychleného řízení [v tomto smyslu viz usnesení předsedy Soudního dvora ze dne 13. července 2016, Banco Santander, C‑96/16, nezveřejněné, EU:C:2016:566, bod 18; ze dne 20. září 2018, Minister for Justice and Equality, C‑508/18 a C‑509/18, nezveřejněné, EU:C:2018:766, bod 14, jakož i rozsudek ze dne 8. prosince 2020, Staatsanwaltschaft Wien (Padělané platební příkazy), C‑584/19, EU:C:2020:1002, bod 36].
185

Kromě toho je důležité vzít v úvahu to, že dodržení povinností, které vnitrostátnímu soudu vyplývají ze zásady přednosti unijního práva, by znamenalo, že tento soud nedodrží dotčená vnitrostátní ustanovení, což by mohlo zakládat kárné provinění. V tomto ohledu je třeba uvést, že Polská republika ve svém vyjádření k předběžným opatřením uvedeným v bodě 38 první odrážce písm. c) tohoto usnesení připustila, že pokud soudce přikročí k přezkumu řádnosti jmenování soudce, mohlo by to založit kárné provinění podle čl. 107 odst. 1 bodu 3 novelizovaného zákona o obecných soudech a čl. 72 odst. 1 bodu 3 novelizovaného zákona o Nejvyšším soudu.
6

V bodech 15 a 20 odůvodnění směrnice 2013/33 je uvedeno: „(15) Zajištění žadatelů by mělo být prováděno v souladu s hlavní zásadou, podle níž nelze nikoho zajistit pouze proto, že žádá o mezinárodní ochranu, a zejména v souladu s mezinárodními právními závazky členských států, a s článkem 31 Ženevské úmluvy. Zajištění žadatelů by mělo být možné pouze v jasně vymezených výjimečných případech stanovených touto směrnicí a v souladu se zásadou nezbytnosti a přiměřenosti, pokud jde o způsob i účel zajištění. Zajištěný žadatel by měl mít účinný přístup k příslušným procesním zárukám, jako jsou opravné prostředky k vnitrostátnímu soudnímu orgánu. […] (20) Zajištění žadatele by mělo být krajním opatřením a mělo by být uplatňováno pouze poté, co byla řádně posouzena veškerá alternativní opatření, při nichž nedochází k fyzickému zajištění, s cílem lépe zajistit fyzickou a psychickou integritu žadatele. Jakékoli alternativní opatření nahrazující zajištění by mělo respektovat základní lidská práva žadatele.“
9

Podle ustálené judikatury Soudního dvora musí být pojem „zájem na rozhodnutí sporu“ ve smyslu tohoto ustanovení vymezován z hlediska předmětu sporu a je nutno ho chápat jako bezprostřední a trvající zájem na tom, jak bude rozhodnuto o samotných návrhových žádáních, a nikoli jako zájem ve vztahu k uplatňovaným důvodům či argumentům. Výraz „rozhodnutí sporu“ totiž odkazuje na požadované konečné rozhodnutí, jak by bylo uvedeno ve výroku rozsudku, který bude vydán (viz zejména usnesení předsedy Soudního dvora ze dne 5. července 2018, Uniwersytet Wrocławski a Polsko v. REA, C‑515/17 P a C‑561/17 P, nezveřejněné, EU:C:2018:553, bod 7). Zájem na rozhodnutí sporu lze v zásadě považovat za dostatečně bezprostřední pouze v rozsahu, v němž je toto rozhodnutí způsobilé změnit právní postavení osoby podávající návrh na vstup do řízení v postavení vedlejšího účastníka (usnesení předsedy Soudního dvora ze dne 30. dubna 2020, Komise v. HSBC Holdings a další, C‑806/19 P, nezveřejněné, EU:C:2020:364, bod 8, jakož i citovaná judikatura).
3

Body 10 a 15 odůvodnění nařízení č. 1215/2012 uvádějí: „(10) Oblast působnosti tohoto nařízení by měla zahrnovat všechny hlavní věci spadající do oblasti občanského a obchodního práva kromě určitých přesně stanovených záležitostí [...] [...] (15) Pravidla pro určení příslušnosti by měla být vysoce předvídatelná a měla by vycházet ze zásady, podle které je příslušnost obecně založena na místě bydliště žalovaného. Příslušnost by měla být na tomto základě vždy určitelná, kromě několika přesně vymezených případů, kdy předmět sporu nebo smluvní volnost stran opravňuje k použití odlišného spojujícího prvku. Sídlo právnické osoby musí být v nařízení samostatně vymezeno tak, aby společná pravidla byla přehlednější a zamezilo se sporům o příslušnost.“
5

Podáním došlým kanceláři Soudního dvora dne 18. června 2021 Parlament navrhl, aby byl tento návrh na vstup do řízení v postavení vedlejší účastnice zamítnut. Má za to, že čl. 40 druhý pododstavec druhá věta statutu Soudního dvora Evropské unie brání tomu, aby ECHA vstoupila do řízení ve věci, která se týká sporu mezi dvěma orgány. Podpůrně dodává, že ECHA nemá zájem na rozhodnutí sporu.
65

Vzhledem k požadavkům vyplývajícím z účinné soudní ochrany, jež musí být zaručena ve věcech veřejných zakázek, je nicméně nutné vzít v úvahu, že pokud vyloučený uchazeč prokáže existenci zvláště závažného fumus boni juris, nelze od něj vyžadovat, aby prokázal, že by mu zamítnutí jeho návrhu na vydání předběžného opatření mohlo způsobit nenapravitelnou újmu, neboť jinak by bylo nepřiměřeně a neoprávněně zasaženo do práva na účinnou soudní ochranu, které mu zaručuje článek 47 Listiny základních práv Evropské unie [v tomto smyslu viz usnesení ze dne 23. dubna 2015, Komise v. Vanbreda Risk & Benefits, C‑35/15 P (R), EU:C:2015:275, bod 41].
3

Usnesením ze dne 14. července 2021 místopředsedkyně Soudního dvora Polské republice nařídila až do vyhlášení rozsudku, kterým bude skončeno řízení ve věci C‑204/21: a) pozastavit zaprvé uplatňování ustanovení čl. 27 odst. 1 bodu 1a novelizovaného zákona o Nejvyšším soudu, na jejichž základě má kárné kolegium příslušnost k rozhodování jak v prvním, tak ve druhém stupni o žádostech o souhlas k zahájení trestního stíhání soudců nebo justičních čekatelů, k jejich vzetí do vazby, k jejich zadržení nebo k jejich předvolání, a zadruhé účinky rozhodnutí, která již kárné kolegium na základě tohoto článku přijalo a kterými se vyslovuje souhlas k zahájení trestního stíhání soudce nebo k jeho zadržení, a zdržet se postupování věcí zmíněných v uvedeném článku soudu, který nesplňuje požadavky nezávislosti, jak jsou vymezeny zejména v rozsudku ze dne 19. listopadu 2019, A. K. a další (Nezávislost kárného kolegia Nejvyššího soudu) (C‑585/18, C‑624/18 a C‑625/18, EU:C:2019:982); b) pozastavit uplatňování ustanovení čl. 27 odst. 1 bodů 2 a 3 novelizovaného zákona o Nejvyšším soudu, na jejichž základě má kárné kolegium příslušnost k rozhodování ve věcech týkajících se postavení a výkonu funkce soudce Sądu Najwyższego (Nejvyšší soud), zejména v pracovněprávních věcech a věcech sociálního zabezpečení, jakož i ve věcech týkajících se odchodu těchto soudců do důchodu, a zdržet se postupování těchto věcí soudu, který nesplňuje požadavky nezávislosti, jak jsou vymezeny zejména v rozsudku ze dne 19. listopadu 2019, A. K. a další (Nezávislost kárného kolegia Nejvyššího soudu) (C‑585/18, C‑624/18 a C‑625/18, EU:C:2019:982); c) pozastavit uplatňování ustanovení čl. 107 odst. 1 bodů 2 a 3 novelizovaného zákona o obecných soudech, jakož i čl. 72 odst. 1 bodů 1 až 3 novelizovaného zákona o Nejvyšším soudu, která mohou vést ke vzniku kárné odpovědnosti soudců za přezkum dodržování požadavků nezávislosti a nestrannosti soudu, předem zřízeného zákonem, ve smyslu ustanovení čl. 19 odst. 1 SEU ve spojení s článkem 47 Listiny; d) pozastavit uplatňování ustanovení čl. 42a odst. 1 a 2, jakož i čl. 55 odst. 4 novelizovaného zákona o obecných soudech, čl. 26 odst. 3, jakož i čl. 29 odst. 2 a 3 novelizovaného zákona o Nejvyšším soudu, čl. 5 odst. 1a a 1b novelizovaného zákona o správních soudech a článku 8 novely zákona, a to v rozsahu, ve kterém zakazují vnitrostátním soudům zkoumat dodržování požadavků Evropské unie týkajících se nezávislého a nestranného soudu, předem zřízeného zákonem, ve smyslu ustanovení čl. 19 odst. 1 SEU ve spojení s článkem 47 Listiny; e) pozastavit uplatňování ustanovení čl. 26 odst. 2 a 4 až 6 a čl. 82 odst. 2 až 5 novelizovaného zákona o Nejvyšším soudu a článku 10 novely zákona, která stanoví výlučnou příslušnost kolegia pro mimořádnou kontrolu a věci veřejné k posuzování námitek vycházejících z nedostatku nezávislosti soudce nebo soudu, a f) sdělit Komisi nejpozději do jednoho měsíce od oznámení usnesení ze dne 14. července 2021, veškerá opatření přijatá za účelem splnění všech povinností vyplývajících z tohoto usnesení.
9

Ze znění tohoto ustanovení totiž podle něj jasně vyplývá, že toto ustanovení stanoví jak povahu práv průmyslového vlastnictví, na kterých může být založeno uplatnění práva přednosti, a sice starší (průmyslový) vzor nebo užitný vzor, tak délku lhůty, ve které může být takové právo přednosti uplatněno, a sice šest měsíců ode dne podání první přihlášky. Skutečnost, že uvedené ustanovení neodkazuje na přihlášky patentů, musí být podle něj nutně chápána jako vyloučení těchto přihlášek. Kromě toho, ačkoli by mezinárodní přihláška podaná na základě Pařížské úmluvy na ochranu průmyslového vlastnictví, podepsané v Paříži dne 20. března 1883, naposledy revidované ve Stockholmu dne 14. července 1967 a pozměněné dne 28. září 1979 (Recueil des traités des Nations unies, sv. 828, č. 11851, s. 305, dále jen „Pařížská úmluva“) mohla založit právo přednosti v souladu s článkem 41 nařízení č. 6/2002, bylo by to možné pouze v rozsahu, v němž se taková přihláška týká užitného vzoru.
13

Podle čl. 40 druhého pododstavce první věty uvedeného statutu přísluší právo vstoupit do řízení o sporu předloženém Soudnímu dvoru „institucím a jiným subjektům Unie a každé jiné osobě“, pokud prokáží „zájem na rozhodnutí sporu“. Druhá věta tohoto druhého pododstavce vylučuje vstup „fyzických a právnických osob“ do řízení ve sporech mezi členskými státy, mezi unijními orgány nebo mezi členskými státy a uvedenými orgány. Na základě znění a systematiky posledně uvedeného ustanovení je třeba mít za to, že takové vyloučení se na „instituce a jiné subjekty Unie“ nevztahuje (usnesení předsedy Soudního dvora ze dne 17. září 2021, Parlament v. Komise, C‑144/21, EU:C:2021:757, body 6 až 8).
22

V projednávané věci je prokázán zájem společnosti Fastweb na vstup do řízení jako vedlejší účastnice, neboť zrušení sporného rozhodnutí by jí umožnilo využít lepších soutěžních podmínek tím, že by se jí nabízel přístup k hostingovým službám od INWIT vedle služeb získaných díky jejímu partnerství a spolupráci nebo namísto nich. Částečné zrušení tohoto rozhodnutí by umožnilo společnosti Fastweb přístup k lepší nabídce buněk (cells) od INWIT, jakož i mít větší přehled o charakteristikách těchto buněk a postupech pro přístup k nim.
4

Článek 12 této směrnice stanoví: „1. Členské státy mohou za osobu povinnou k dani považovat každého, kdo příležitostně uskuteční plnění spočívající v některé z činností uvedených v čl. 9 odst. 1 druhém pododstavci, zejména pak některé z těchto plnění: a) dodání budovy nebo její části před jejím prvním obydlením a pozemku k ní přiléhajícího; b) dodání stavebního pozemku. 2. Pro účely odst. 1 písm. a) se ‚budovou‘ rozumí jakákoliv stavba pevně spojená se zemí. Členské státy mohou stanovit pravidla pro použití kritéria podle odst. 1 písm. a) na přestavbu budov a mohou vymezit pojem ‚pozemek k ní přiléhající‘. Členské státy mohou uplatnit jiná kritéria než první obydlení, jako například dobu uplynulou ode dne dokončení budovy do dne prvního dodání nebo dobu uplynulou ode dne prvního obydlení do dne následujícího dodání, pokud tyto doby nepřekračují v prvním případě dobu pěti let a v druhém dobu dvou let. 3. Pro účely odst. 1 písm. b) se ‚stavebním pozemkem‘ rozumí jakýkoliv neupravený nebo upravený pozemek, který jako stavební pozemek vymezují členské státy.“
40

V tomto kontextu je třeba uvést, že článek 9 nařízení č. 1151/2012 v podstatě stanoví, že členské státy mohou na vlastní odpovědnost poskytnout přechodnou vnitrostátní ochranu až do okamžiku, kdy je přijato rozhodnutí o žádosti o zápis na základě tohoto nařízení, nebo do okamžiku, kdy je tato žádost stažena. Ustanovení této povahy by přitom nemělo smysl, pokud by členské státy mohly v každém případě zachovat vlastní režimy ochrany označení původu a zeměpisných označení ve smyslu nařízení č. 1151/2012 s tím, že by došlo k jejich koexistenci s tímto nařízením (obdobně viz rozsudek ze dne 8. září 2009, Budějovický Budvar, C‑478/07, EU:C:2009:521, body 118 a 120).
30

Zadruhé, aby byl PSS považován za poplatek vybíraný ze zvláštního důvodu ve smyslu uvedeného ustanovení, musí mít sám o sobě za cíl zajistit dosažení cílů snížení nehodovosti a environmentální udržitelnosti, které byly vytyčeny držiteli koncese na vnitrostátní silniční síť. Tak by tomu bylo zejména v případě, že by příjem z uvedeného poplatku musel být povinně využíván ke snížení sociálních a environmetálních nákladů konkrétně souvisejících s používáním této sítě, které je zatíženo uvedeným poplatkem. Byla by tedy vytvořena přímá souvislost mezi využitím příjmů a účelem předmětného zpoplatnění (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 27. února 2014, Transportes Jordi Besora, C‑82/12, EU:C:2014:108, bod 30 a ze dne 25. července 2018, Messer France, C‑103/17, EU:C:2018:587, bod 38).
27

V projednávané věci z bodu 19 napadeného rozsudku, který EUIPO zmínil, vyplývá, že podle Tribunálu by skutečnost, že by se mělo za to, že předmět sporu zanikne, dojde-li v průběhu řízení k události, v návaznosti na niž by starší ochranná známka mohla ztratit status nezapsané ochranné známky nebo jiného označení užívaného v obchodním styku, jehož význam není pouze místní, zejména v návaznosti na případné vystoupení dotyčného členského státu z Unie, znamenala, že by byly zohledněny důvody, které vyvstaly následně po přijetí sporného rozhodnutí, jež nemají mít dopad na jeho opodstatněnost, jelikož při posuzování legality takového rozhodnutí se musí v zásadě vycházet ze stavu ke dni přijetí tohoto rozhodnutí.
10

OF napadl toto rozhodnutí před Tribunal Administrativo e Fiscal de Almada (Správní a daňový soud v Almadě, Portugalsko), který rozsudkem ze dne 27. června 2018 jeho žalobě vyhověl a uvedené rozhodnutí zrušil, přičemž měl za to, že možnost zahájit stíhání byla promlčena z důvodu, že zpráva o kontrole v původním řízení nepřerušila čtyřletou promlčecí lhůtu pro zahájení stíhání stanovenou v čl. 3 odst. 1 nařízení č. 2988/95. IFAP se odvolal proti tomuto rozsudku k Tribunal Central Administrativo Sul (Ústřední správní soud Jih, Portugalsko), který tento rozsudek zrušil z důvodu, že tato lhůta, která začala běžet od zaplacení uvedené prémie OF dne 2. února 2010, byla přerušena jak dne 14. července 2011 doručením zprávy o kontrole v původním řízení panu OF, tak dne 6. dubna 2015 dopisem uvedeným v předchozím bodě, a tedy právo IFAP požadovat vrácení neoprávněně pobíraných částek nebylo promlčeno.
24

Tento soud uvádí, že v případě, že by bylo konstatováno, že odmítnutí přepsat rodný list dítěte porušuje ustanovení čl. 20 odst. 2 písm. a) a čl. 21 odst. 1 SFEU ve spojení s čl. 7, čl. 21 odst. 1 a čl. 24 odst. 2 Listiny, mohl by polským orgánům nařídit, aby tento rodný list doslovně přepsaly, což by následně umožnilo vydat průkaz totožnosti, který by dotyčnému dítěti zaručoval možnost překračovat vnitřní hranice Unie a byl by chráněn jeho soukromý a rodinný život.
11

Článek 250 odst. 1 směrnice o DPH stanoví: „Každá osoba povinná k dani podá přiznání k dani z přidané hodnoty, které obsahuje všechny údaje potřebné k výpočtu splatné daně a k provedení odpočtu daně, včetně celkové hodnoty plnění vztahujících se k této dani a odpočtu a celkové hodnoty plnění osvobozených od daně, do té míry, do jaké je to nezbytné ke stanovení základu daně.“
62

Místopředseda Tribunálu tedy v bodě 45 napadeného usnesení zohlednil pouze újmu, která by mohla vzniknout předáním navrhovatelů španělským orgánům. Vážná a nenapravitelná újma by však vznikla již v případě, že by navrhovatelé byli zatčeni a byla na ně uvalena vazba, byť jen po omezenou dobu, a to tím spíše že by takové riziko existovalo při každém jejich přesunu na území členského státu. K zatčení navrhovatelů by mohlo dojít za účelem výkonu evropských zatýkacích rozkazů vydaných proti nim nebo na základě záznamů v SIS II. Kromě toho by mohl vykonávající justiční orgán následně nařídit jejich držení ve vazbě na základě článku 12 rámcového rozhodnutí 2002/584. Zatčení a vazba Carlese Puigdemonta i Casamajóa na Sardinii (Itálie) dne 23. září 2021 prokazuje opodstatněnost argumentace navrhovatelů.
5

Článek 52 služebního řádu v prvním a druhém pododstavci stanoví: „Aniž jsou dotčena ustanovení článku 50, odchází úředník do důchodu: a) buď automaticky v poslední den měsíce, ve kterém dosáhne věku 66 let, nebo b) na vlastní žádost v poslední den měsíce, ve kterém žádost podal, pokud dosáhl důchodového věku, nebo je ve věku mezi 58 lety a důchodovým věkem a splňuje podmínky bezodkladné výplaty důchodu podle článku 9 přílohy VIII. Obdobně se použije čl. 48 druhý pododstavec druhá věta. Úředník však může na vlastní žádost v případě, který považuje orgán oprávněný ke jmenování za odůvodněný služebním zájmem, vykonávat práci až do věku 67 let, nebo výjimečně až do věku 70 let, přičemž automaticky odejde do důchodu k poslednímu dni v měsíci, v němž dosáhne tohoto věku.“
5

Článek 52 služebního řádu v prvním a druhém pododstavci stanoví: „Aniž jsou dotčena ustanovení článku 50, odchází úředník do důchodu: a) buď automaticky v poslední den měsíce, ve kterém dosáhne věku 66 let, nebo, b) na vlastní žádost v poslední den měsíce, ve kterém žádost podal, pokud dosáhl důchodového věku, nebo je ve věku mezi 58 lety a důchodovým věkem a splňuje podmínky bezodkladné výplaty důchodu podle článku 9 přílohy VIII. Obdobně se použije čl. 48 druhý pododstavec druhá věta. Úředník však může na vlastní žádost v případě, který považuje orgán oprávněný ke jmenování za odůvodněný služebním zájmem, vykonávat práci až do věku 67 let, nebo výjimečně až do věku 70 let, přičemž automaticky odejde do důchodu k poslednímu dni v měsíci, v němž dosáhne tohoto věku.“
28

Kromě toho, i když je pravda, že v případech vyjmenovaných v bodech 50 až 53 rozsudku ze dne 15. listopadu 2016, Ullens de Schooten (C‑268/15, EU:C:2016:874), Soudní dvůr považoval žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce ohledně výkladu ustanovení Smlouvy o FEU týkajících se základních svobod za přípustné i přes to, že všechny prvky sporů v původních řízeních byly omezeny pouze na jeden členský stát, je nutno konstatovat, že předkládající soud neposkytl Soudnímu dvoru žádné údaje, které by mu umožnily mít za to, že předběžné otázky týkající se výkladu článku 63 SFEU spadají pod některý z těchto případů.
18

V případě kladné odpovědi se předkládající soud táže, zda je s tímto právem v souladu to, aby byla lhůta pro promlčení dluhu přerušena oznámením o rozšíření daňového exekučního řízení na osoby nesoucí subsidiární odpovědnost, a to, aby tato lhůta mohla být pozastavena do vydání konečného rozhodnutí nebo do vyhlášení rozsudku rozhodujícího o námitce podané těmito osobami nesoucími subsidiární odpovědnost.
3

Body 1, 7 a 12 odůvodnění nařízení č. 261/2004 uvádějí: „(1) Činnost [Unie] v oblasti letecké dopravy měly [by měla] mimo jiné směřovat k zajištění vysoké úrovně ochrany cestujících. Kromě toho by měl být obecně brán zásadní zřetel na požadavky ochrany spotřebitele. […] (7) V zájmu zajištění účinného uplatňování tohoto nařízení by měly povinnosti z něj vyplývající spočívat na provozujícím leteckém dopravci, který uskutečňuje nebo má v úmyslu uskutečnit let, ať již vlastním letadlem, nebo letadlem pronajatým s posádkou a s dalšími službami nebo bez posádky a dalších služeb, nebo za jiných podmínek. […] (12) Obtíže a nepohodlí způsobené cestujícím zrušením jejich letů by se měly rovněž zmírnit. Toho by mělo být dosaženo povinností dopravců informovat cestující o zrušení letu před plánovaným časem odletu a navíc jim nabídnout přiměřené přesměrování tak, aby cestující mohli provést jiná opatření. Pokud tak neučiní, měli by letečtí dopravci cestující odškodnit s výjimkou případu, kdy ke zrušení letu dojde za mimořádných okolností, kterým by nebylo možné zabránit, i kdyby byla všechna přiměřená opatření přijata.“
2.

Soudní řízení – Vedlejší účastenství – Zúčastněné osoby – Spor týkající se platnosti rozhodnutí v oblasti státních podpor mezi členským státem a Komisí – Návrh na vstup vedlejšího účastníka do řízení podaný podnikem, který ve stížnosti adresované Komisi oznámil podporu, která je předmětem napadeného rozhodnutí – Nepřípustnost – Dodržení práva na účinnou soudní ochranu – Odmítnutí vnitrostátního soudu posledního stupně předložit Soudnímu dvoru předběžnou otázku týkající se dotčené podpory – Právo podniku, který podal stížnost, vstoupit do řízení před unijními soudy s ohledem na toto rozhodnutí vnitrostátního soudu – Neexistence (Článek 267 SFEU; Listina základních práv Evropské unie, článek 47; statut Soudního dvora, čl. 40 druhý pododstavec) (viz body 17-24)
64

Jelikož se podle ní navrhovatelky nemohou dovolávat postavení „účastnic řízení před Tribunálem“, znamenalo by vyhovění tomuto kasačnímu opravnému prostředku vytvoření kategorie vedlejších účastníků sui generis, na které by se nevztahovala ani lhůta stanovená v čl. 143 odst. 1 jednacího řádu Tribunálu, ani podmínky stanovené v čl. 143 odst. 2 tohoto jednacího řádu. Pokud by bylo takovým stranám umožněno vstoupit do řízení, neměla by Komise možnost na jimi podaná vyjádření odpovědět. Takové řešení by navíc podle ní v praxi vedlo k obcházení opatření spočívajících v přerušení některých řízení, která byla přijata s cílem umožnit určení a přednostní vyřízení „pilotních“ věcí.
93

Jelikož se podle ní navrhovatelky nemohou dovolávat postavení „účastnic řízení před Tribunálem“, znamenalo by vyhovění tomuto kasačnímu opravnému prostředku vytvoření kategorie vedlejších účastníků sui generis, na které by se nevztahovala ani lhůta stanovená v čl. 143 odst. 1 jednacího řádu Tribunálu, ani podmínky stanovené v čl. 143 odst. 2 tohoto jednacího řádu. Pokud by bylo takovým stranám umožněno vstoupit do řízení, neměla by Komise možnost na jimi podaná vyjádření odpovědět. Takové řešení by navíc podle ní v praxi vedlo k obcházení opatření spočívajících v přerušení některých řízení, která byla přijata s cílem umožnit určení a přednostní vyřízení „pilotních“ věcí.