STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

DÁMASA RUIZ-JARABA COLOMERA

přednesené dne 15. července 2004 ( )

Věc C-445/03

Komise Evropských společenství

proti

Lucemburskému velkovévodství

„Nesplnění povinnosti – Volný pohyb služeb – Podmínky stanovené pro podniky z jiného členského státu vysílající dočasně pracovníky se státní příslušností třetích států“





1. Komise se v probíhajícím řízení domáhá určení, že Lucemburské velkovévodství z důvodu podmínek stanovených pro podniky usazené v jiném členském státě, které dočasně vysílají pracovníky se státní příslušností třetích států k poskytování služeb na lucemburské území, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z článku 49 ES.

I – Právní rámec Společenství

2. Článek 49 ES ve svém prvním pododstavci stanoví, že „podle následujících ustanovení jsou zakázána omezení volného pohybu služeb uvnitř Společenství pro státní příslušníky členských států, kteří podnikají v jiném státě Společenství, než se nachází příjemce služeb.“

II – Relevantní vnitrostátní právo

3. Velkovévodské nařízení ze dne 12. května 1972 (dále jen „nařízení z roku 1972“)( ) stanoví obecnou zásadu, že žádný cizinec nemůže být bez povolení zaměstnán na lucemburském území, což se nevztahuje na státní příslušníky členského státu Evropské unie nebo státu, který je stranou Dohody o Evropském hospodářském prostoru (článek 1).

4. Existují čtyři typy tohoto povolení, z nichž každý podléhá splnění jiných podmínek (články 2 a 3), přičemž bez tohoto povolení a bez předchozího oznámení místa, které má být obsazeno, úřadu je zakázáno zahraničního pracovníka zaměstnat (článek 4).

5. Uvedené povolení vydává, žádost o něj zamítá nebo jej odnímá ministr práce nebo jeho zástupce po zvážení situace, vývoje a organizace pracovního trhu (článek 8).

6. Ve výjimečných případech lze vydat hromadné povolení pro pracovníky vyslané dočasně do Lucemburska na účet jakéhokoliv podniku, včetně vnitrostátního, s podmínkou, že tito pracovníci mají smlouvy na dobu neurčitou uzavřené nejméně šest měsíců před vysláním. V každém případě povolení nesmí přesáhnout osm měsíců, včetně jeho možného prodloužení, ke kterému může dojít pouze jednou (článek 9).

7. Povolení pro jednotlivce i hromadná povolení se udělují, pokud zaměstnavatel zřídí bankovní záruku, jejíž výše musí být alespoň 60 000 LUF( ) za pracovníka (článek 9a).

8. Nesplnění povinností uložených nařízením z roku 1972 je trestáno peněžitým trestem a případně trestem odnětí svobody (článek 12)( ).

III – Postup před zahájením soudního řízení

9. Komise upozornila dne 19. května 1999 lucemburskou vládu na to, že podmínky stanovené pro poskytování přeshraničních služeb prostřednictvím zahraničních pracovníků jsou podle jejího názoru neslučitelné s článkem 49 ES.

10. Stálé zastoupení Lucemburska předložilo vyjádření dopisem ze dne 16. září 1999, přičemž požádalo o upřesnění stanoviska Komise; jakmile jej obdrželo, předložilo dne 8. dubna 2002 dodatečnou odpověď, třebaže již dne 21. března 2002 mu bylo zasláno odůvodněné stanovisko, na které neodpovědělo.

IV – Vymezení problému

11. Z výše popsaného právního rámce vyplývá, že Komise zpochybňuje podmínky stanovené nařízením z roku 1972 pro poskytování služeb v Lucembursku podniky usazenými v jiných členských státech Společenství, mezi jejichž zaměstnanci jsou státní příslušníci třetích států, z důvodu jejich neslučitelnosti se Smlouvou.

12. Nejedná se tedy o určení existence diskriminace odporující právu Společenství, protože tyto podmínky musí splňovat rovněž lucemburské podniky, které zaměstnávají zahraniční pracovníky( ), nýbrž o možné omezení volného pohybu služeb, které je zakázáno článkem 49 ES.

13. Proto je třeba odmítnout některá tvrzení předložená žalovaným státem, podle nichž by mohlo dojít k nerovnému zacházení v neprospěch lucemburských podniků. Situace totiž nejsou srovnatelné: podniky usazené v jiných členských státech již splnily příslušné právní formality pro přijímání pracovníků ze třetích států, zatímco lucemburské podniky ne.

14. V projednávané věci rovněž nejde o zacházení s pracovníky, kteří nejsou státními příslušníky členských států a kteří pobývají legálně na území Společenství.

15. Před tím, než přistoupím k předloženému problému, je třeba krátce přezkoumat některé aspekty poskytování přeshraničních služeb zahraničními pracovníky, stejně jako ověřit stav vývoje práva Společenství, s přihlédnutím rovněž k tomu, že, jak uvedu dále, to není poprvé, kdy má Soudní dvůr příležitost vyjádřit se k podobným tématům.

V – Některé aspekty poskytování přeshraničních služeb zahraničními pracovníky

16. Podle čl. 3 odst. 1 písm. c) ES spočívá jeden z cílů Společenství v odstranění překážek volného pohybu služeb mezi členskými státy, což zahrnuje právo poskytnout službu na území kterékoliv z těchto zemí prostřednictvím vyslání stávajících zaměstnanců, i když jde o státní příslušníky třetích států, kteří pobývají legálně na území Společenství.

17. Poskytovatelé služeb, kteří mají v úmyslu využít tohoto práva, narážejí na různá znevýhodnění. Jedno vyplývá z povinnosti získat povolení, jehož udělení, kromě toho, že závisí na volném uvážení, není snadné dosáhnout a znamená to zúčastnit se více či méně dlouhého, složitého a nákladného správního řízení. Další spočívá ve strpění kontrol, které jdou nad rámec těch, které provádí stát sídla, pokud je neopakují. Všechny tyto formality vedou často k upuštění od poskytování služby nebo ke znevýhodňujícím průtahům.

18. Ovšem stát, v němž má být poskytnuta služba, také nemá záruky toho, že dočasně vyslaní pracovníci se nacházejí v legálním postavení, že vykonávají svou hlavní činnost ve státě, v němž má sídlo poskytovatel, ani že po skončení poskytování služeb se vrátí na místo, odkud přišli.

19. V tomto smyslu nelze státu, v němž má být poskytnuta služba, bránit v provádění kontrol podmínek jejího uskutečňování, především za účelem zabránit ilegální imigraci, bojovat proti zneužívajícímu nebo podvodnému zaměstnávání nebo dbát na jiné důvody veřejného pořádku, veřejné bezpečnosti a veřejného zdraví.

20. Konečně, je zjevné, že vlastnosti každého poskytování služeb mají vliv na podmínky a dobu trvání vyslání.

VI – Stav vývoje práva Společenství

A – Právní předpisy

21. Orgány Společenství se již dlouho zabývají problémy, které vyplývají z poskytování služeb podniky z jednoho členského státu ve druhém členském státě s využitím pracovníků, kteří nejsou státními příslušníky tohoto posledně uvedeného členského státu.

22. Pokud zůstanou stranou aspekty týkající se sociálního zabezpečení, existují různé možnosti, v nichž, jak jsem již uvedl, se střetávají zájmy různého druhu; dvě nejvýznamnější se týkají situace pracovníků se státní příslušností jiných členských států, než je stát, v němž je poskytována služba, a situace pracovníků, kteří pocházejí ze třetích států.

23. První případ upravuje směrnice 96/71( ), jejíž působnost, ačkoliv nerozlišuje mezi pracovníky se státní příslušností členských států, a cizinci, se vzhledem k jejímu odůvodnění a účelu zdá být omezena na pracovníky z členských států Společenství.

24. Naproti tomu neexistuje podobný právní předpis o podmínkách vysílání pracovníků se státní příslušností třetího státu v rámci poskytování přeshraničních služeb.

25. Existuje však návrh směrnice v tomto směru( ), který hovoří o dokumentu nazvaném „průkaz poskytování služeb – ES“ vydávaném na dobu určitou členským státem sídla, který by zaručoval, že poskytovatel a vyslaný pracovník se nacházejí v legálním postavení, že vyslaný pracovník bude po skončení poskytování služeb znovu přijat a že členský stát, v němž je poskytována služba, nestanoví své vlastní požadavky týkající se vstupu, pobytu a přístupu k dočasné činnosti v zaměstnaneckém poměru – zejména vízum, povolení k pobytu, pracovní povolení nebo jinou rovnocennou podmínku –, třebaže zachovává pravomoc členského státu stanovit povinnost oznámit přítomnost pracovníka a služby, pro něž došlo k vyslání, a přijmout nezbytná opatření z důvodů veřejného pořádku, veřejné bezpečnosti a veřejného zdraví.

B – Judikatura

26. Jak jsem uvedl výše, Soudní dvůr se již zabýval některými z problémů, které jsou nyní vzneseny v souvislosti s dočasným vysíláním pracovníků v rámci poskytování přeshraničních služeb( ).

27. Podle ustálené judikatury článek 59 Smlouvy „vyžaduje nejen odstranění jakékoli diskriminace poskytovatele služeb usazeného v jiném členském státě z důvodu jeho státní příslušnosti, ale rovněž odstranění jakéhokoli omezení, byť uplatňovaného bez rozdílu jak na národní poskytovatele, tak na poskytovatele z jiných členských států, pokud je takové povahy, že může zakazovat činnosti poskytovatele usazeného v jiném členském státě, kde legálně poskytuje obdobné služby, překážet těmto činnostem nebo je činit méně přitažlivými“( ), jestliže „takové uplatňování způsobuje dodatečné výdaje, jakož i zvýšení administrativní a hospodářské zátěže“( ).

28. Dokonce i v případech neexistence právní úpravy Společenství – jako je tomu v projednávaném případě – Soudní dvůr rozhodl, že „volný pohyb služeb, jakožto základní zásada Smlouvy, může být omezen pouze právní úpravou odůvodněnou naléhavými důvody obecného zájmu, která se vztahuje na všechny osoby nebo podniky vykonávající svoji činnost na území členského státu, kde je poskytována služba, v rozsahu, v němž tento zájem není chráněn právní úpravou, které podléhá poskytovatel v členském státě, v němž má sídlo“( ), dovolávaje se, třebaže nikoliv výslovně, zásady proporcionality, protože „uplatňování vnitrostátních právních předpisů členského státu vůči poskytovatelům usazeným v jiných členských státech musí být způsobilé zaručit uskutečnění cíle, který tyto předpisy sledují, a nesmí překračovat meze toho, co je k dosažení tohoto cíle nezbytné“( ).

29. Mezi naléhavé důvody obecného zájmu, které Soudní dvůr uznal, náleží ochrana pracovníků( ), přičemž vyloučil, že důvody čistě administrativní povahy mohou odůvodnit „výjimky z práva Společenství, obzvláště pokud uvedená výjimka znamená vyloučení nebo omezení výkonu jedné ze základních svobod“ Evropské unie( ).

30. Rozhodl rovněž, že „pracovníci zaměstnávaní podnikem usazeným v členském státě, kteří jsou vysláni dočasně do jiného členského státu za účelem poskytování služeb, neusilují nijak o vstup na jeho pracovní“( ), proto nelze mít za to, že „tvoří součást pracovního trhu uvedeného státu“.( )

31. Poukázal nicméně na to, že vzhledem k tomu, že pojem poskytování služeb zahrnuje činnosti různé povahy, nelze ve všech případech vyvozovat tytéž důsledky, a uznal možnost členských států stanovit kontroly dodržující požadavky práva Společenství, a zejména ty, které vyplývají ze svobody poskytování služeb, která se nesmí stát iluzorní a jejíž výkon nesmí podléhat správnímu uvážení( ).

VII – Právní rozbor

32. S ohledem na výše uvedené je třeba postupně přezkoumat, zda lucemburská právní úprava představuje omezení volného pohybu služeb; pokud tomu tak je, zda je toto omezení odůvodněno naléhavými důvody obecného zájmu a zda je tento zájem již chráněn právními předpisy členského státu, v němž má poskytovatel sídlo; a konečně zda lze téhož výsledku dosáhnout prostřednictvím méně omezujících opatření.

33. Analýzu je třeba provést ve vztahu k podmínkám stanoveným nařízením z roku 1972: předchozímu povolení; pracovní smlouvě na dobu neurčitou uzavřené alespoň šest měsíců před vysláním a zřízení bankovní záruky.

A – K existenci omezení volného pohybu služeb

34. Východiskem je případ podniku usazeného v členském státě, který poskytuje služby v jiném státě s využitím vlastních pracovníků, z nichž všichni, nebo někteří jsou státními příslušníky třetích zemí, s čímž souvisí dočasné vysílání těchto pracovníků, takže pokud hostitelský stát uplatňuje pracovněprávní předpisy, které tomuto vysílání klade překážky, nepřímo ztěžuje činnost podniku, který pracovníky zaměstnává( ).

35. Zdá se nepochybné, že uvedené podmínky nařízení z roku 1972, ať už posuzovány společně, nebo jednotlivě, představují omezení volného pohybu služeb, protože ukládají podniku ze Společenství, který má v úmyslu využít svých zahraničních pracovníků, povinnost splnit formality, které by od něj nebyly vyžadovány, kdyby poskytoval služby ve státě svého sídla.

B – K existenci odůvodnění a přiměřenosti

36. Nařízení z roku 1972 náleží do oblasti pracovního práva, i když souvisí s lucemburskými právními předpisy o cizincích( ). Samotná lucemburská vláda se domnívá, že tímto právním předpisem je zajištěna větší účinnost místních právních předpisů v sociální oblasti jejich zpřísněním v oblastech, jako je minimální mzda, bezpečnost práce a doba trvání smlouvy( ).

37. Z četby tohoto nařízení vyplývá, že jedním z jeho hlavních cílů je regulace pracovního trhu. Povšimněme si, že udělení povolení pro jednotlivce, zamítnutí žádosti o něj nebo jeho odnětí náleží do pravomoci ministra práce nebo jeho zástupce, po zvážení „situace, vývoje a organizace pracovního trhu“ (článek 8)( ).

38. Jak předchozí povolení, tak i požadavek smlouvy s určitými charakteristickými rysy a zřízení záruky přispívají k ochraně pracovníků, která v souladu s tím, co bylo uvedeno výše( ), představuje naléhavý důvod obecného zájmu, který odůvodňuje omezení. Fungují rovněž jako prostředky k zabránění podvodům tím, že například neumožňují, aby podnik poskytující služby zaměstnával své zahraniční pracovníky pouze za účelem dát je k dispozici jiným podnikům.

39. V tomto směru, jak jsem již uvedl( ), Soudní dvůr uznal legalitu kontrol zavedených za tímto účelem, pokud dodržují meze vytyčené právem Společenství, zejména ty, které vyplývají ze svobody poskytování služeb a pokud jsou přiměřené sledovanému cíli.

40. Jako zásadní se tedy jeví přezkoumání přiměřenosti lucemburských právních předpisů s ohledem na ochranu zahraničních pracovníků a ověření, zda by téhož výsledku bylo dosaženo jinými opatřeními, která by méně omezovala svobodu usazování.

41. Při neexistenci právní úpravy Společenství v oblasti nelze obhajovat odstranění všech druhů omezení stanovených vnitrostátními právními předpisy států, v nichž poskytují služby podniky využívající zahraničních pracovníků, ani ponechat veškerou kontrolu v rukou státu sídla. Zdá se, že právo Společenství se s ohledem na zájmy, které jsou ve hře, vydává jinou cestou( ).

42. V současné době, při neexistenci organizovaného systému spolupráce nebo výměny informací mezi členskými státy, článek 49 ES členské státy nezavazuje k tomu, aby odstranily ta opatření, která jsou přiměřená a která jsou odůvodněna ochranou vysílaných pracovníků, pokud neopakují opatření státu sídla nebo pokud jsou případně odůvodněna důvody veřejného pořádku, veřejné bezpečnosti a veřejného zdraví.

C – Použití výše uvedených úvah na opatření stanovená nařízením z roku 1972

1. Předchozí povolení

43. První z podmínek stanovených Lucemburskem k tomu, aby zahraniční pracovníci mohli pracovat na jeho území v rámci poskytování služeb podnikem z jiného členského státu( ), spočívá v předchozím získání pracovního povolení pro jednotlivce nebo hromadného pracovního povolení.

44. Je obtížné pochopit, jak toto opatření přispívá k ochraně pracovníků. Jestliže je zcela legitimním cílem dozvědět se o přítomnosti pracovníků, poskytovaných službách a podmínkách jejich poskytování, aby na ně mohly být uplatněny právní předpisy státu( ), není třeba tak přísného opatření, stačí oznámení uvádějící relevantní skutečnosti( ).

45. Jestliže je účelem uplatnit na tyto pracovníky místní právní předpisy v sociální oblasti, předchozí povolení, tak jak je pojato, nemá takový účinek, kterému ostatně právo Společenství nebrání, protože, jak rozhodl Soudní dvůr, nic nebrání tomu, aby se na pracovníky vztahovaly právním předpisy státu, do nějž jsou dočasně vysláni( ).

46. Není dotčena ani zásada přednostního zaměstnávání státních příslušníků členských států Společenství, zakotvená v nařízení 1612/68( ), které se dovolává lucemburská vláda( ), protože předmětem projednávané věci není zaměstnávání pracovníků a tedy ani jejich přístup na pracovní trh( ), nýbrž poskytování služeb podnikem z jiného členského státu, který již po splnění řady požadavků tyto pracovníky počítá mezi své zaměstnance.

47. Kromě toho nelze zapomínat, že pracovní povolení se uděluje nebo žádost o něj se zamítá na základě správního uvážení, neboť i když není, jak upozorňuje lucemburská vláda, vyloučen následný soudní přezkum, musí být založen na důvodech legality, nikoliv na důvodech účelnosti, a jediné neurčité právní pojmy stanovené za tímto účelem, pokud jde o pracovní povolení pro jednotlivce, odkazují na „situaci, vývoj a organizaci pracovního trhu“ (články 8 a 10)( ).

48. V každém případě existence soudního přezkumu nevylučuje výše uvedené. Naopak, pokud je podniku z jiného členského státu, který si přeje vyslat své zahraniční pracovníky, zamítnuta žádost o povolení lucemburským správním orgánem v rámci výkonu jeho diskreční pravomoci a tento podnik se musí obrátit na soud, naráží na další překážku volného pohybu služeb, která by nepochybně byla menší, kdyby povolení nezáviselo na správním uvážení nebo bylo nahrazeno oznámením, rovněž předchozím, v němž by byly uvedeny údaje relevantní pro kontroly, které dovoluje právo Společenství( ).

49. Kromě toho, jestliže je mezi hlavními cíli předchozího povolení regulovat přístup pracovníků z třetích zemí na lucemburský pracovní trh, jedná se o požadavek, který jde nad rámec toho, co je nezbytné k poskytování služeb, jak vyplývá z judikatury v podobných případech, protože zaměstnanci podniku usazeného v členském státě vyslaní dočasně do jiného členského státu neusilují o vstup na pracovní trh této druhé země, neboť se po splnění svého úkolu vracejí do země svého původu nebo pobytu( ).

2. Požadavky týkající se pracovních smluv

50. V případě hromadného povolení vyžaduje lucemburská právní úprava nejen předchozí povolení, ale rovněž to, aby podnik usazený v jiném členském státě uzavřel se zahraničními pracovníky vyslanými do této země smlouvu na dobu neurčitou, a to alespoň šest měsíců před vysláním (čl. 9 odst. 1).

51. Tyto podmínky, bez ohledu na to, že splňují jiné cíle, nepochybně poskytují vyslaným zahraničním pracovníkům větší ochranu a zabraňují podvodům jako jsou „smlouvy ad hoc“, nebo podvodům popsaným lucemburskou vládou týkajícím se zneužívání pracovní síly pocházející ze třetích států nebo narušování hospodářské soutěže praktikami sociálního „dumpingu“. Ale pokud odhlédneme od těchto úvah s ohledem na obecnost a šíři, s jakou jsou tyto podmínky formulovány, platí, že jsou nepřiměřené k ochraně zahraničních pracovníků vyslaných podniky ze Společenství v rámci poskytování přeshraničních služeb. Není mi jasné, jak může smlouva na dobu neurčitou nebo smlouva trvající již určitou dobu poskytovat v těchto případech větší nebo odlišnou ochranu, než je ochrana poskytovaná jiným druhem smluv, pouze z důvodu, že služba je poskytována v Lucembursku( ). Smlouva tohoto druhu přispívá ke stabilitě zaměstnání, ale tak je tomu vždy, nejen v případě cesty do jiného členského státu v rámci přeshraničního poskytování služeb.

52. Naopak, jak upozorňuje Komise, tyto podmínky znamenají vyloučení odvětví, v nichž je časté zaměstnávání na dobu určitou, v důsledku čehož jsou nepřiměřené a činí svobodu poskytování příležitostných nebo krátkodobých služeb ve Společenství iluzorní( ). Brání rovněž např. tomu, aby nedávno založený podnik vykonával činnost v Lucembursku s využitím zahraničních pracovníků, protože požadavek, aby pracovní smlouvy byly uzavřeny alespoň šest měsíců předem, znamená, že podnik musí existovat minimálně po tuto dobu.

53. Je sice pravda, jak tvrdí žalovaná vláda, že rozsudek Vander Elst( ) vyložil články 59 a 60 Smlouvy (nyní články 49 ES a 50 ES) „v tom smyslu, že brání tomu, aby členský stát podnikům usazeným v jiném členském státě, které poskytují služby na jeho území, přičemž zaměstnávají legálně a pravidelně státní příslušníky třetích států, ukládal pod sankcí uložení správní pokuty povinnost opatřit pro tyto pracovníky pracovní povolení vydávané vnitrostátním imigračním orgánem a hradit příslušné náklady“( ), ale takový výrok neumožňuje jako legální a pravidelné označovat zaměstnání s konkrétním typem smlouvy – na dobu neurčitou a uzavřené alespoň šest měsíců před vysláním.

54. I když existence smlouvy, která splňuje požadavky nařízení z roku 1972, slouží k prokázání „legálního a pravidelného“ zaměstnání, existují jiné smlouvy, které rovněž zasluhují takovou kvalifikaci, a proto je nelze a priori vyloučit. Odpovídající kontrolu každého případu lze zajistit na základě oznámení, které jsem zmínil výše, v němž by byly uvedeny všechny tyto body( ).

3. Bankovní záruka

55. Konečně, navíc k výše uvedeným podmínkám, musí podnikatel jak u povolení pro jednotlivce, tak u hromadných povolení zřídit bankovní záruku v určité výši na pracovníka (článek 9a).

56. Tato podmínka, bez ohledu na výši záruky a náklady na její zřízení a vedení( ) a na to, že v praxi je podle tvrzení lucemburské vlády zřídkakdy využita, představuje omezení volného pohybu služeb a mimoto podle mého názoru není přiměřená cíli, který sleduje. Záruka podle samotného nařízení zaručuje pokrytí výdajů na repatriaci vyslaného zahraničního pracovníka, ovšem je nepřiměřená, protože podnikatel z členského státu, který vyslání tohoto pracovníka schválil, je v každém případě za jeho návrat odpovědný, přičemž existují opatření šetrnější ke svobodě poskytování služeb ve Společenství, jako je vydání příkazu k zaplacení vzniklých nákladů, aniž by předem musely být zajištěny zárukou.

Sám žalovaný stát si je této situace vědom, protože zahájil přípravu návrhu právního předpisu, který má tuto podmínku zrušit( ).

VIII – Závěrečné úvahy

57. V důsledku výše uvedeného se domnívám, že Lucemburské velkovévodství tím, že k poskytování služeb na svém území podniky usazenými v jiných členských státech s využitím zahraničních pracovníků vyžaduje splnění výše uvedených podmínek stanovených nařízením z roku 1972, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z článku 49 ES.

58. Takové podmínky představují omezení volného pohybu služeb, které, ačkoliv je někdy odůvodněno ochranou poskytovanou těmto pracovníkům, je nepřiměřené, protože existují jiné prostředky, které jsou šetrnější k právu Společenství.

59. Výše uvedené platí s výhradou, že na legislativní úrovni se postupuje ve směru vymezeném stávajícím návrhem směrnice( ) a že se na zahraniční pracovníky vyslané do Lucemburského velkovévodství vztahují právní předpisy, které upravují jednotlivé aspekty pracovního poměru( ).

IX – Náklady

60. Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu bude účastníku řízení, který byl ve sporu neúspěšný, uložena náhrada nákladů řízení, pokud účastník, který byl ve sporu úspěšný, náhradu nákladů ve svém návrhu požadoval. Vzhledem k tomu, že žalobě Komise je třeba vyhovět a že ve svém návrhu požadovala náhradu nákladů řízení, je namístě uložit Lucemburskému velkovévodství náhradu nákladů řízení.

X – Závěry

61. V souladu výše uvedenými úvahami navrhuji, aby Soudní dvůr:

1) Určil, že Lucemburské velkovévodství tím, že k poskytování služeb na svém území podniky usazenými v jiných členských státech s využitím zahraničních pracovníků vyžaduje splnění následujících podmínek: a) získání pracovního povolení pro jednotlivce, jež se uděluje na základě správního uvážení, nebo hromadného povolení, jež se uděluje výjimečně, pokud jsou pracovní smlouvy uzavřeny na dobu neurčitou a byly uzavřeny alespoň šest měsíců před vysláním, a b) v obou případech zřízení bankovní záruky, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z článku 49 ES.

2) Uložil Lucemburskému velkovévodství náhradu nákladů řízení.