ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3

Podle bodů 11, 13, 14, 16, 17 a 61 odůvodnění nařízení č. 1698/2005: „(11) Aby byl zajištěn udržitelný rozvoj venkovských oblastí, je nezbytné se zaměřit na omezený počet hlavních cílů na úrovni Společenství, které se budou týkat konkurenceschopnosti zemědělství a lesnictví, hospodaření s půdou a životního prostředí, kvality života a diverzifikace činností v těchto oblastech, s přihlédnutím k rozdílným poměrům od odlehlých venkovských oblastí, které jsou postiženy vylidňováním a upadají, po příměstské venkovské oblasti pod vzrůstajícím tlakem z městských center. [...] (13) Pro dosažení cíle zlepšení konkurenceschopnosti odvětví zemědělství a lesnictví je důležité vytvořit jasné strategie rozvoje zaměřené na posilování a přizpůsobování lidského potenciálu, fyzického potenciálu a kvality zemědělské produkce. (14) Pokud jde o lidský potenciál, je třeba zavést soubor opatření týkajících se vzdělávání, informací a šíření vědomostí, podpory pro zahájení činnosti mladých zemědělců, předčasného odchodu zemědělců a zemědělských pracovníků do důchodu, využití poradenských služeb zemědělci a držiteli lesů a zřízení řídicích, pomocných a poradenských služeb pro zemědělství a poradenských služeb pro lesnictví. [...] (16) Poskytování zvláštních výhod mladým zemědělcům jim může pomoci při zahajování činnosti i při strukturálních úpravách jejich hospodářství po zahájení činnosti. Opatření pro zahajování činnosti by měla být podmíněna vypracováním podnikatelského plánu jako nástroje pro postupné zajištění rozvoje činností nového zemědělského hospodářství. (17) Předčasný odchod zemědělců do důchodu by měl vést k výrazné strukturální změně převedených hospodářství prostřednictvím opatření pro zahájení činnosti mladých zemědělců podle požadavků tohoto opatření nebo převodem hospodářství s cílem zvětšit jeho velikost, také s ohledem na zkušenosti získané při provádění předcházejících režimů Společenství v této oblasti. [...] (61) V souladu se zásadou subsidiarity a s výhradou výjimek by měla existovat vnitrostátní pravidla týkající se způsobilosti výdajů.“
35

Je totiž třeba připomenout, že návrh směrnice 90/435 byl Evropskou komisí předložen téhož dne jako návrh směrnice 90/434, že obě tyto směrnice byly Radou Evropské unie přijaty ve stejný den, a že měly být provedeny do vnitrostátních právních řádů současně. Kromě toho obě směrnice sledují – jak vyplývá z prvního bodu jejich odůvodnění – z věcného hlediska společný cíl zrušit omezení, znevýhodnění nebo zvláštní narušení, které by vyplývaly z daňových předpisů členských států pro operace podle těchto směrnic, tzn. co se týče směrnice 90/435 pro spolupráci mezi mateřskými a dceřinými společnostmi z různých členských států, a směrnice 90/434 pro fúze, rozdělení, převody aktiv a výměnu akcií, jež se týkají společností z různých členských států. Protože tyto směrnice upravují jednotlivé formy nadnárodní spolupráce společností, tvoří tudíž v souladu se záměrem zákonodárce jeden celek, v němž se vzájemně doplňují.
23

Podle tohoto soudu vnitrostátní zákonodárce nezamýšlel touto právní úpravou uvést zneužívající a protiprávní pracovní poměry na dobu určitou do souladu s právními předpisy přeměnou pracovních smluv na dobu určitou na pracovní poměr na dobu neurčitou z důvodu zneužití vyplývajícího z využití těchto smluv v rozporu s ustanovením 5 rámcové dohody. Tento zákonodárce byl naopak toho názoru, že počet let odpracovaných v rámci činnosti na dobu určitou představuje legitimní důvod pro založení pracovního poměru na dobu neurčitou, a to odchylně od pravidla otevřeného výběrového řízení na pozici stálého zaměstnance veřejné správy. Neuznání počtu odpracovaných let je v tomto kontextu odůvodněno nutností zabránit obrácené diskriminaci osob, které jsou již stálými zaměstnanci a které byly přijaty na dobu neurčitou na základě otevřeného výběrového řízení. Pokud by si totiž osoby, na které se uplatní stabilizace, mohly zachovat počet svých odpracovaných let, zaujaly by místo těch zaměstnanců, kteří mají méně odpracovaných let.
23

Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) má za to, že je třeba správně vyložit bod 31 přílohy I směrnice o nekalých obchodních praktikách, neboť právní úpravy členských států provádějící toto ustanovení se liší. Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) se proto rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1) Brání zakázaná praktika vymezená v bodě 31 přílohy I směrnice [o nekalých obchodních praktikách] obchodníkům v tom, aby informovali spotřebitele, že vyhráli cenu nebo jinou obdobnou výhodu, když ve skutečnosti je spotřebitel vyzván k vynaložení nějakých výdajů, včetně zanedbatelných výdajů, k získání ceny nebo jiné obdobné výhody? 2) Jestliže obchodník nabízí spotřebiteli řadu různých způsobů získání ceny nebo jiné obdobné výhody, dochází k porušení bodu 31 přílohy I [směrnice o nekalých obchodních praktikách], jestliže je získání [ceny nebo jiné obdobné výhody] některým z těchto způsobů vázáno na vynaložení výdajů spotřebitelem, včetně zanedbatelných výdajů? 3) Pokud bod 31 přílohy I [směrnice o nekalých obchodních praktikách] není porušen v případě, že způsob získání [ceny nebo jiné obdobné výhody] vyžaduje po spotřebiteli pouze vynaložení zanedbatelných výdajů, jak má vnitrostátní soud určit, zda jsou takové výdaje zanedbatelné? Konkrétně, musí být takové výdaje zcela nezbytné: a) k tomu, aby zadavatel reklamy identifikoval spotřebitele jako výherce ceny, anebo b) k tomu, aby spotřebitel obdržel cenu, anebo c) k tomu, aby spotřebitel získal požitek z dojmu popsaného jako cena? 4) Vyplývá z užití slov ‚klamný dojem‘ v bodě 31 [přílohy I směrnice o nekalých obchodních praktikách] nějaký další požadavek vedle požadavku, že spotřebitel vynaloží finanční prostředky nebo mu vzniknou výdaje v souvislosti se získáváním ceny, nutný k tomu, aby vnitrostátní soud mohl rozhodnout, že došlo k porušení ustanovení [uvedeného] bodu 31? 5) Pokud tomu tak je, jak má vnitrostátní soud určit, zda takový ‚klamný dojem‘ byl vyvolán? Konkrétně, požaduje se po vnitrostátním soudu, aby zohlednil relativní hodnotu ceny ve srovnání s výdaji na získání ceny při rozhodování, zda byl vyvolán ‚klamný dojem‘? Pokud tomu tak je, měla by být ‚relativní hodnota‘ posouzena ve vztahu k: a) jednotkovým výdajům zadavatele reklamy při nabývání ceny, b) jednotkovým výdajům zadavatele reklamy při poskytování ceny spotřebiteli, nebo c) hodnotě, kterou může spotřebitel přikládat ceně na základě posouzení ‚tržní hodnoty‘ srovnatelné položky nabízené ke koupi?“
45

Jak totiž zdůrazňují Football Dataco a další, kromě skutečnosti, že je někdy obtížné s jistotou určit umístění takovéhoto serveru (viz výše uvedený rozsudek Wintersteiger, bod 36), by toto tvrzení znamenalo, že hospodářský subjekt, který bez souhlasu pořizovatele databáze chráněné zvláštním právem uskuteční na základě práva daného členského státu zužitkování obsahu této databáze prostřednictvím internetu, přičemž se zaměří na veřejnost tohoto členského státu, by unikl uplatnění tohoto vnitrostátního práva již z toho pouhého důvodu, že se jeho server nachází mimo území tohoto státu. Takováto situace by ovlivňovala užitečný účinek ochrany, kterou poskytuje dotyčné vnitrostátní právo a která se podle tohoto práva vztahuje na databázi (obdobně viz rozsudek L’Oréal a další, bod 62).
46

Je každopádně třeba připomenout, že systém procesních prostředků stanovený Smlouvou rozlišuje mezi žalobami uvedenými v článcích 258 SFEU a 259 SFEU, které směřují k určení, že členský stát nesplnil povinnosti, jež mu byly uloženy, a žalobami uvedenými v článcích 263 SFEU a 265 SFEU, které směřují k přezkumu legality aktů nebo nečinnosti orgánů Unie. Tyto procesní prostředky sledují odlišné cíle a podléhají odlišným pravidlům. Členský stát se tudíž nemůže – neexistuje-li ustanovení Smlouvy, které mu to výslovně povoluje – účelně dovolávat protiprávnosti rozhodnutí, které je mu určeno, jako důvodu na obranu proti žalobě pro nesplnění povinnosti založené na neprovedení tohoto rozhodnutí. Jinak by tomu mohlo být pouze tehdy, pokud by dotčený akt byl stižen tak závažnými a zjevnými vadami, že by mohl být kvalifikován jako právně nicotný akt (viz rozsudky ze dne 1. června 2006, Komise v. Itálie, C-207/05, body 40 až 43, a ze dne 20. září 2007, Komise v. Španělsko, C-177/06, Sb. rozh. s. I-7689, body 30 a 31).
16

Sporným rozhodnutím měl třetí odvolací senát OHIM (dále jen „odvolací senát“) za to, že zrušovací oddělení pochybilo, když mělo za to, že je ve zpochybněném (průmyslovém) vzoru použita starší ochranná známka. Měl však za to, že tento zpochybněný (průmyslový) vzor nemá individuální povahu, jelikož u informovaného uživatele, a sice u mládeže nebo u dětí obvykle nakupujících trička, čepice se štítkem a samolepicí etikety nebo u uživatelů tiskovin, nevyvolává celkový dojem, který by se lišil od celkového dojmu vyvolaného starší ochrannou známkou. Podle čl. 60 odst. 1 nařízení č. 6/2002 tak odvolací senát neplatnost zpochybněného (průmyslového) vzoru potvrdil, avšak na základě čl. 25 odst. 1 písm. b) tohoto nařízení vykládaného ve spojení s jeho čl. 6 odst. 1.
3

Směrnice 2004/18 obsahuje mimo jiné následující body odůvodnění: „[…] (2) Zadávání zakázek sjednaných v členských státech jménem státu, regionálních nebo místních orgánů a jiných veřejnoprávních subjektů musí dodržovat zásady Smlouvy, zejména se zásadou volného pohybu zboží, zásadou svobody usazování a zásadou svobodného poskytování služeb a se zásadami z nich odvozenými, jako je zásada rovného zacházení, zásada zákazu diskriminace, zásada vzájemného uznávání, zásada proporcionality a zásada transparentnosti. Pro veřejné zakázky, které převyšují určitou hodnotu, je žádoucí, aby byla vypracována ustanovení zavádějící na úrovni Společenství koordinaci vnitrostátních zadávacích řízení těchto zakázek, jež by byla založena na těchto zásadách, aby zajistila jejich účinnost a zaručila otevření zadávání veřejných zakázek hospodářské soutěži. Tato koordinační ustanovení by proto měla být vykládána v souladu s výše uvedenými pravidly a zásadami, jakož i dalšími pravidly Smlouvy. […] (39) Ověřování vhodnosti uchazečů v otevřených řízeních a zájemců v omezených řízeních a vyjednávacích řízeních se zveřejněním oznámení o zakázce, jakož i v soutěžním dialogu, a jejich výběr by měly být prováděny za transparentních podmínek. Za tímto účelem by měla být stanovena nediskriminační kritéria, která mohou veřejní zadavatelé použít při výběru soutěžitelů, a prostředky, které mohou použít k tomu, aby prokázali splnění těchto kritérií. Ve stejném duchu transparentnosti by se od veřejného zadavatele mělo vyžadovat, aby jakmile je zakázka zařazena do soutěže, uvedl kritéria pro výběr, která použije, a úroveň zvláštní způsobilosti, kterou může nebo nemusí od hospodářských subjektů vyžadovat před jejich přijetím do zadávacího řízení. (40) Veřejný zadavatel může omezit počet zájemců v omezených řízeních a vyjednávacích řízeních se zveřejněním oznámení o zakázce a v soutěžním dialogu. Takové snížení počtu uchazečů by mělo být provedeno na základě objektivních kritérií uvedených v oznámení o zakázce. […] […]“
24

Uvedené podmínky nemohou narušit zásadu daňové neutrality tím, že na jejich základě bude osoba povinná k dani zcela nebo částečně zatížena DPH. Takové podmínky musejí osobě povinné k dani především umožnit za vhodných podmínek dosáhnout uspokojení celé pohledávky vyplývající z nadměrného odpočtu DPH. To implikuje, že vrácení daně musí být uskutečněno v přiměřené lhůtě, a to buď v hotovosti, nebo jiným rovnocenným způsobem, a že zvolený způsob vrácení nesmí pro osobu povinnou k dani v žádném případě představovat finanční riziko (viz zejména rozsudky ze dne 25. října 2001, Komise v. Itálie, Recueil, s. I-8195, body 33 a 34; ze dne 10. července 2008, Sosnowska, C-25/07, Sb. rozh. s. I-5129, bod 17, ze dne 12. května 2011, Enel Maritsa Iztok 3, C-107/10, Sb. rozh. s. I-3873, bod 33, a výše uvedený rozsudek Komise v. Maďarsko, bod 45).
4

První, třetí, čtvrtý, devátý, desátý, čtrnáctý a patnáctý bod odůvodnění nařízení č. 261/2004 stanoví: „(1) Činnost Společenství v oblasti letecké dopravy [by] měl[a] mimo jiné směřovat k zajištění vysoké úrovně ochrany cestujících. Kromě toho by měl být obecně brán zásadní zřetel na požadavky ochrany spotřebitele. […] (3) Ačkoli [nařízení č. 295/91] vytvořilo pro cestující základní ochranu, zůstává počet cestujících, kterým byl odepřen nástup na palubu proti jejich vůli, příliš vysoký, stejně jako počet cestujících postižených zrušením letů bez předchozího varování a postižených významným zpožděním letů. (4) Společenství by proto mělo zvýšit úroveň ochrany stanovenou výše uvedeným nařízením v zájmu posílení práv cestujících a zajistit, aby letečtí dopravci působili v harmonizovaných podmínkách a v liberalizovaném trhu. […] (9) Počet cestujících, kterým byl odepřen nástup na palubu proti jejich vůli, by se měl snížit tím, že namísto odepření cestujícím nástupu na palubu by letečtí dopravci museli vyzvat dobrovolníky k odstoupení od svých rezervací za náhradu, přičemž těm, kterým by byl nakonec odepřen nástup na palubu, by se poskytla úplná náhrada. (10) Cestujícím, kterým byl odepřen nástup na palubu proti jejich vůli, by se mělo umožnit zrušení jejich letů a proplacení jejich letenek nebo pokračování za uspokojivých podmínek, přičemž by o ně mělo být dostatečně postaráno, zatímco čekají na pozdější let. […] (14) Stejně jako podle Montrealské úmluvy by měly být povinnosti provozujících leteckých dopravců omezeny nebo vyloučeny v případech, kdy byla událost způsobena mimořádnými okolnostmi, kterým by nebylo možné zamezit i kdyby byla přijata všechna přiměřená opatření. Tyto mimořádné okolnosti se mohou vyskytnout zejména v případech politické nestability, povětrnostních podmínek neslučitelných s uskutečněním dotčeného letu, bezpečnostních rizik, neočekávaných nedostatků letové bezpečnosti a stávek, které postihují provoz provozujícího leteckého dopravce. (15) Za vznik mimořádných okolností by se měl považovat případ, kdy dopad rozhodnutí řízení letového provozu, které se vztahuje k jednotlivému letadlu v určitý den, vyvolá velké [významné] zpoždění, zpoždění do dalšího dne nebo zrušení jednoho nebo více letů uvedeného letadla, i když byla dotčeným leteckým dopravcem přijata všechna přiměřená opatření, aby zabránil zpoždění nebo zrušení.“
31

Tato zásada však platí „[s] výhradou článků 14 až 17“ nařízení č. 1408/71. V některých zvláštních případech by totiž prosté použití obecného pravidla stanoveného v čl. 13 odst. 2 písm. a) tohoto nařízení nemohlo zamezit administrativním komplikacím – jak na straně zaměstnance, tak na straně zaměstnavatele i orgánů sociálního zabezpečení – jež by mohly ztěžovat volný pohyb osob spadajících do působnosti uvedeného nařízení, ale mohlo by naopak takové komplikace vyvolat (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Brusse, bod 16). Zvláštní pravidla upravující takovéto případy jsou obsažena zejména v článku 14 nařízení č. 1408/71.
31

Je třeba upozornit, že by restriktivní výklad pojmu „rozhodnutí“ měl za následek vytvoření kategorie aktů přijatých soudy, jež by nespadaly pod žádnou z výjimek taxativně vyjmenovaných v článcích 34 a 35 nařízení č. 44/2001, nemohly by být označeny za „rozhodnutí“ ve smyslu uvedeného článku 32, a soudy jiných členských států by je tedy nemusely uznávat. Je třeba konstatovat, že by existence takové kategorie aktů zahrnující zejména ty, jimiž soud jiného členského státu odmítl svou příslušnost na základě smluvního ustanovení o založení příslušnosti, byla neslučitelná se systémem zavedeným v článcích 33 až 35 nařízení č. 44/2001, jenž upřednostňuje uznávání soudních rozhodnutí bez překážek a vylučuje kontrolu příslušnosti soudu členského státu původu soudy dožádaného členského státu.
22

Z ustálené judikatury vyplývá, že výrazy použité k úpravě osvobození v článku 13 šesté směrnice je třeba vykládat striktně. Výklad těchto výrazů však musí být v souladu s cíli sledovanými těmito osvobozeními a musí splňovat požadavky zásady daňové neutrality, která je vlastní společnému systému DPH. Toto pravidlo striktního výkladu tak neznamená, že by znění ustanovení o osvobozeních uvedených v článku 13 mělo být vykládáno způsobem, který by vyloučil jejich účinky (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 14. června 2007, Haderer, C-445/05, Sb. rozh. s. I-4841, bod 18 a citovaná judikatura; ze dne 19. listopadu 2009, Don Bosco Onroerend Goed, C-461/08, Sb. rozh. s. I-11079, bod 25 a citovaná judikatura, jakož i ze dne 10. června 2010, CopyGene, C-262/08, Sb. rozh. s. I-5053, bod 26).
55

Soudní dvůr měl dále za to, že pokud se soud, který nerozhoduje v posledním stupni, domnívá, že by v důsledku právního posouzení provedeného na vyšším stupni mohl vydat rozsudek v rozporu s unijním právem, musí mít možnost položit Soudnímu dvoru otázky, kterými se zabývá (viz výše uvedený rozsudek Elchinov, bod 27 a citovaná judikatura).
30

Takto vyložený čl. 9 odst. 3 nařízení č. 1768/95 tedy umožňuje co nejlépe chránit jak zájmy šlechtitelů, kteří mají určitou flexibilitu při podávání svých žádostí o informace, tak zájmy zpracovatelů, kteří jsou povinni uchovávat požadované informace jen po omezenou dobu, a to poté, co na to byli předem upozorněni.
21

Žaloba společnosti Kurcums Metal byla zamítnuta v řízení v prvním stupni i v odvolacím řízení. Administratīvā apgabaltiesa (krajský správní soud) ve svém rozsudku ze dne 27. prosince 2010 zejména rozhodl, že argumenty účastníků řízení ohledně rysů dotčených lan nejsou natolik přesvědčivé, aby mohly být určeny podstatné vlastnosti těchto výrobků, takže tato lana musí být tudíž podle všeobecného pravidla pro výklad KN 3 c) zařazena do posledního z čísel KN, která podle pořadí přicházejí stejnou měrou v úvahu, to znamená do čísla 7312 KN. Pokud jde o dotčené obloukové svorky, tento soud rozhodl, že tyto obloukové svorky nemají vlastnosti svorek a že vzhledem k tomu, že žádné jiné číslo kapitoly 73 KN neuvádí tyto nebo podobné výrobky, VID je správně zařadila do podpoložky 7326 90 98 KN.
70

Rovněž bylo konstatováno, že při návratu občana Unie do členského státu, jehož má státní příslušnost, poté, co vykonával zaměstnání v jiném členském státě, má státní příslušník třetí země, který je rodinným příslušníkem tohoto pracovníka, právo pobytu v členském státě, jehož má pracovník státní příslušnost, i když v něm tento pracovník nevykonává skutečnou a efektivní hospodářskou činnost. Pokud by tento státní příslušník takovým právem nedisponoval, pracovník, který je občanem Unie, by mohl být odrazen od opuštění členského státu, jehož má státní příslušnost, za účelem výkonu zaměstnání na území jiného členského státu, již z tohoto důvodu, že tento pracovník nebude mít výhledově možnost pokračovat po návratu do členského státu původu v rodinném soužití s blízkými příbuznými případně vytvořeném sňatkem nebo sloučením rodiny v hostitelském členském státě (výše uvedený rozsudek Eind, body 45, 35 a 36).
10

Během roku 2007 dovezla společnost Lagura do Unie obuv. Od února do září tohoto roku společnost Lagura podala několik celních prohlášení za účelem propuštění tohoto zboží do volného oběhu v rámci Unie. K dosvědčení původu tohoto zboží připojila k celním prohlášením osvědčení o původu zboží na „tiskopise A“, která uváděla, že toto zboží pocházelo z Macaa a že bylo vyrobeno společnostmi S. a V., které mají sídlo v téže oblasti. Na základě těchto dokladů Hauptzollamt na dovoz obuvi pokaždé uložil pouze preferenční clo se sazbou 3,5 %.
15

Za těchto podmínek se rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1) Musí být čl. 217 odst. 2 [celního kodexu] vykládán tak, že se členské státy při stanovení podrobných pravidel pro zaúčtování částek cla mohou omezit na to, že do svých vnitrostátních právních předpisů vloží ustanovení, ve kterých je pouze stanoveno, že — se ve smyslu těchto vnitrostátních právních předpisů ‚zaúčtováním‘ rozumí ‚zapsání částky cla odpovídající celnímu dluhu do účetních dokladů nebo na jiný rovnocenný nosič údajů‘ (ve smyslu čl. 1 bodu 6° [LGDA]) a — pravidla pro zaúčtování a podmínky úhrady částek cla vyplývajících z celního dluhu jsou stanoveny v nařízeních Evropských společenství (ve smyslu článku 3 [LGDA]), nebo mají členské státy k provedení čl. 217 odst. 2 celního kodexu ve svých vnitrostátních právních předpisech povinnost stanovit podrobná pravidla pro provedení zaúčtování stanoveného v čl. 217 odst. 1 téhož kodexu, tak aby dlužník mohl ověřit, zda bylo toto zaúčtování celními orgány skutečně provedeno? 2) Musí být čl. 217 odst. 2 celního kodexu vykládán tak, že pokud vnitrostátní právní předpisy pouze stanoví, že — se ve smyslu těchto vnitrostátních právních předpisů ‚zaúčtováním‘ rozumí ‚zapsání částky cla odpovídající celnímu dluhu do účetních dokladů nebo na jiný rovnocenný nosič údajů‘ (ve smyslu čl. 1 bodu 6° [LGDA]) a — pravidla pro zaúčtování a podmínky úhrady částek cla vyplývajících z celního dluhu jsou stanoveny v nařízeních Evropských společenství (ve smyslu článku 3 [LGDA]), celní úřady mohou tvrdit, že jimi provedené zapsání částky cla do formuláře 1552 B nebo zanesení do databáze dluhů ‚paperless douanes et accises‘, jakož i jakékoli jiné jimi provedené zapsání nebo zanesení částky cla na jiný rovnocenný nosič údajů je třeba považovat za zaúčtování ve smyslu čl. 217 odst. 1 celního kodexu? 3) Musí být v případě, že zapsání částky cla do formuláře 1552 B provedené celními úřady je třeba považovat za zaúčtování ve smyslu čl. 217 odst. 1 celního kodexu, článek 217 téhož kodexu vykládán tak, že pouhé zapsání přesné částky cla, která vyplývá z celního dluhu, do formuláře 1552 B je třeba považovat za zaúčtování ve smyslu čl. 217 odst. 1 celního kodexu?“
16

Pokud by doba promlčení práva podat žalobu na určení mimosmluvní odpovědnosti Společenství začala běžet až ve chvíli, kdy by údajně poškozená strana nabyla osobní přesvědčení, že jí vznikla škoda, pak by okamžik promlčení uvedeného práva závisel na osobním vnímání skutečné existence škody každou ze stran, což by bylo v rozporu s požadavkem právní jistoty.
4

V šestém a sedmém bodě odůvodnění uvedeného nařízení se uvádí: „(6) Celistvost rodiny by měla být zachována do té míry, pokud je to slučitelné s ostatními cíli, o jejichž dosažení se usiluje stanovením kritérií a postupů pro určení členského státu příslušného k posuzování žádosti o azyl. (7) Společné vyřizování žádostí o azyl členů jedné rodiny jediným členským státem umožňuje důkladné posouzení žádostí a přijetí tomu odpovídajících souladných rozhodnutí. Členským státům by mělo být umožněno odchýlit se od kritérií příslušnosti, aby bylo umožněno sloučení rodin, pokud je to nezbytné z humanitárních důvodů.“
30

Zatřetí účel téhož sociálního plánu, který stanoví zkrácení pracovní doby, spočívá v zabránění propuštění dotčených pracovníků z hospodářských důvodů a v omezení znevýhodnění posledně uvedených pracovníků z důvodu takového propuštění. Hrozí nebezpečí, že pokud by získání takové výhody, kterou vnitrostátní právo pracovníkovi přiznává, bylo vázáno na povinnost zaměstnavatele uhradit placenou dovolenou za kalendářní rok během období formálního prodloužení pracovní smlouvy pouze ze sociálních důvodů, vyvolalo by to zdrženlivost zaměstnavatele, pokud jde o sjednání takového sociálního plánu, a tudíž by byl pracovník zbaven pozitivních účinků takového plánu.
47

Na jednání nicméně švédská vláda připustila, že se na dlužníka, který má v okamžiku podání návrhu na povolení oddlužení bydliště ve Švédsku, avšak který se poté, co mu bylo takové oddlužení povoleno, rozhodne pracovat a mít bydliště v jiném členském státě, přičemž však zůstává zapsán v registru obyvatel ve Švédsku, uplatní i nadále toto opatření. Zavedení takové podmínky bydliště, jako je podmínka stanovená právní úpravou dotčenou v původním řízení, která se vztahuje výlučně ke dni podání návrhu na povolení oddlužení, tedy není podmínkou související s účinností kontrol prováděných KFM (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 26. října 2006, Tas-Hagen a Tas, C-192/05, Sb. rozh. s. I-10451, bod 39). Bydliště v jiném členském státě totiž zjevně není překážkou pro kontroly, které jsou nutné poté, co bylo oddlužení povoleno.