STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

MACIEJE SZPUNARA

přednesené dne 28. října 2021 ( 1 )

Věc C‑421/20

Acacia Srl

proti

Bayerische Motoren Werke AG

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Oberlandesgericht Düsseldorf (vrchní zemský soud v Düsseldorfu, Německo)]

„Předběžná otázka – (Průmyslové) vzory Společenství – Mezinárodní soudní příslušnost – Rozhodné hmotné právo – Odvozená práva vyplývající z porušení (průmyslového) vzoru Společenství – Lex fori – Místo, kde došlo k prvotnímu porušení“

I. Úvod

1. Tvrdé jádro mezinárodního práva soukromého Unie tvoří pravidla pro určení příslušnosti a kolizní normy obsažené v nařízení (EU) č. 1215/2012 ( 2 ) a páru nařízení o právu rozhodném pro smluvní a mimosmluvní závazkové vztahy, konkrétně nařízeních (ES) č. 593/2008 ( 3 ) a č. 864/2007 ( 4 ).

2. Tato nařízení mají obzvláště širokou působnost. Použití pravidel o příslušnosti obsažených v nařízení č. 1215/2012 však vyžaduje existenci mezinárodního prvku, který se projevuje mezinárodní povahou dotčeného právního vztahu vyplývající ze zapojení několika států ( 5 ). Stejně tak se kolizní normy stanovené v nařízeních Řím I a Řím II použijí v případech kolize právních řádů ( 6 ).

3. Kromě toho, aniž jsou dotčeny tyto požadavky týkající se existence mezinárodního prvku, nařízení č. 1215/2012 a Řím II stanoví výjimky ve prospěch zvláštních ustanovení unijního práva ( 7 ) a upřednostňují mimo jiné ustanovení nařízení (ES) č. 6/2002 ( 8 ).

4. Tato žádost o rozhodnutí o předběžné otázce poskytuje Soudnímu dvoru příležitost vyjasnit vztah mezi těmito třemi nařízeními, pokud jde o situace uvedené v čl. 82 odst. 5 nařízení č. 6/2002, a sice situace, kdy je podána žaloba pro porušení práv k soudům členského státu, na jehož území k porušení došlo nebo hrozí dojít.

II. Právní rámec

A. Nařízení č. 6/2002

5. Článek 82 nařízení č. 6/2002, nadepsaný „Mezinárodní soudní pravomoc“, v odstavci 5 stanoví: „Řízení na základě žalob a protinávrhů uvedených v čl. 81 písm. a) a d) mohou být rovněž vedena před soudy členského státu, na jehož území k porušení došlo nebo hrozí dojít.“

6. Článek 88 tohoto nařízení, nadepsaný „Rozhodné právo“, stanoví: „1. Soudy pro (průmyslové) vzory Společenství se řídí ustanoveními tohoto nařízení. 2. Ve všech otázkách, které nejsou upraveny tímto nařízením, se řídí soud pro (průmyslové) vzory Společenství vnitrostátními právními předpisy, včetně mezinárodního práva soukromého. 3. Nestanoví-li toto nařízení jinak, řídí se soud pro (průmyslové) vzory Společenství procesními předpisy, které platí pro obdobná řízení ve věcech národních (průmyslových) vzorů toho členského státu, na jehož území má sídlo.“

B. Nařízení Řím II

7. Článek 1 nařízení Řím II, nadepsaný „Oblast působnosti“, v odstavci 1 stanoví: „Toto nařízení se vztahuje na mimosmluvní závazkové vztahy občanského a obchodního práva v případě kolize právních řádů. […]“

8. Článek 8 tohoto nařízení, nadepsaný „Porušení práv duševního vlastnictví“, stanoví: „1. Rozhodným právem pro mimosmluvní závazkové vztahy, které vznikají z porušení práva duševního vlastnictví, je právo země, pro kterou je uplatňována ochrana těchto práv. 2. Rozhodným právem pro mimosmluvní závazkové vztahy, které vznikají z porušení jednotného práva duševního vlastnictví Společenství, je v otázkách neupravených příslušným aktem Společenství právo země, ve které k tomuto porušení došlo. […]“

III. Skutkový stav ve věci v původním řízení

9. Společnost Acacia Srl je společností založenou podle italského práva, která v Itálii vyrábí disky kol pro motorová vozidla a uvádí je na trh v celé Unii.

10. Vzhledem k tomu, že se společnost Bayerische Motoren Werke AG (dále jen „BMW“) domnívá, že žalovaná tím, že uvádí určité disky na trh v Německu, porušuje zapsaný (průmyslový) vzor Společenství, jehož je majitelkou, podala v Německu žalobu pro porušení práva k soudu pro (průmyslové) vzory Společenství.

11. Tento soud se prohlásil za příslušný na základě čl. 82 odst. 5 nařízení č. 6/2002.

12. Uvedený soud kromě toho rozhodl, že společnost Acacia se dopustila porušení, jak tvrdí společnost BMW, a nařídil ukončení takto zjištěného porušování práva. S odkazem na čl. 8 odst. 2 nařízení Řím II použil tentýž soud německé právo na související návrhy společnosti BMW směřující k přiznání náhrady škody, poskytnutí informací, poskytnutí dokumentů, vydání výrobků za účelem jejich zničení a předložení účetnictví. Těmto návrhům bylo v podstatné části vyhověno.

13. Společnost Acacia podala odvolání k předkládajícímu soudu. Tvrdila zejména, že právem rozhodným pro související návrhy společnosti BMW je italské právo.

14. Předkládající soud potvrzuje, že příslušnost německých soudů vyplývá v projednávaném případě z čl. 82 odst. 5 nařízení č. 6/2002 a že se společnost Acacia dopustila porušení tvrzeného společností BMW.

15. Má však pochybnosti o vnitrostátním právu rozhodném pro související návrhy společnosti BMW a poznamenává, že výsledek sporu bude do určité míry záviset na této otázce. Podle znaleckého posudku z oboru italského práva, který předložila společnost Acacia, jsou pravidla německého práva o poskytování dokumentů a předkládání účetnictví odlišná od pravidel italského práva. Pokud by italské právo bylo právem rozhodným pro související návrhy, bylo by třeba změnit rozsudek vydaný v prvním stupni.

16. Předkládající soud má za to, že z čl. 8 odst. 2 nařízení Řím II, tak jak je vykládán Soudním dvorem v rozsudku Nintendo ( 9 ), vyplývá, že v projednávaném případě je rozhodné italské právo. V tomto ohledu poznamenává, že vzhledem k tomu, že sporné výrobky dodávané do Německa pocházejí z Itálie, dochází ke skutečnosti vedoucí ke vzniku škody v Itálii. Podle tohoto soudu se musí kritérium místa skutečnosti, jež vedla ke vzniku škody, stanovené v rozsudku Nintendo použít nejen v situaci, kdy k porušením vytýkaným žalovanému došlo v několika členských státech, jako tomu bylo ve věci, v níž byl vydán uvedený rozsudek, ale rovněž v situaci, kdy k nim došlo v jediném členském státě, jako je tomu v projednávaném případě.

17. Takové řešení by zaručovalo, že právo rozhodné pro událost způsobující škodu bude v obou těchto případech stejné. Rozsudek AMS Neve a další ( 10 ), kterého se dovolává společnost BMW na podporu svého stanoviska, podle kterého je pro související návrhy rozhodné německé právo, nemění nic na nutnosti zajistit, aby se na oba tyto případy použilo totéž hmotné právo.

IV. Řízení před Soudním dvorem a předběžné otázky

18. Za těchto podmínek se Oberlandesgericht Düsseldorf (vrchní zemský soud v Düsseldorfu, Německo) rozhodnutím ze dne 31. srpna 2020, došlým Soudnímu dvoru dne 8. září 2020, rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1) Může vnitrostátní soud, který má rozhodnout ve věci porušení (průmyslových) vzorů Společenství a jehož mezinárodní soudní příslušnost byla založena podle čl. 82 odst. 5 nařízení č. 6/2002, použít při posuzování souvisejících návrhů, vztahujících se na území jeho členského státu, vnitrostátní právo členského státu, na jehož území má sídlo soud, který má rozhodnout ve věci porušení (lex fori)? 2) V případě záporné odpovědi na první otázku: Může se ‚místo, kde došlo k prvotnímu porušení‘ ve smyslu [rozsudku Nintendo], pro určení práva rozhodného pro související návrhy podle čl. 8 odst. 2 [nařízení Řím II], nacházet také v členském státě, na jehož území se nacházejí spotřebitelé, na které je zaměřena internetová reklama, a ve kterém jsou uváděny na trh předměty porušující (průmyslové) vzory ve smyslu článku 19 nařízení č. 6/2002, pokud se žaloba podaná v tomto členském státě týká pouze nabídky a uvádění na trh v tomto členském státě, a to i v případě, že internetové nabídky, které jsou základem nabídky a uvádění na trh, byly spuštěny v jiném členském státě?“

19. Společnost BMW a Evropská komise předložily písemná vyjádření. Titíž zúčastnění byli zastoupeni na jednání, které se konalo dne 8. července 2021.

V. Analýza

A. K první předběžné otázce

20. Podstatou první předběžné otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 1 odst. 1 nařízení Řím II, jakož i čl. 88 odst. 2 a čl. 89 odst. 1 písm. d) nařízení č. 6/2002 musí být vykládány v tom smyslu, že situace, kdy je u soudu členského státu zahájeno řízení na základě čl. 82 odst. 5 tohoto druhého nařízení, není případem kolize právních řádů ve smyslu čl. 1 odst. 1 nařízení Řím II, a že na související návrhy týkající se území tohoto členského státu je třeba použít nikoli právo určené jako právo rozhodné podle kolizních norem tohoto nařízení, ale lex fori.

21. Než přistoupím k přezkumu této otázky, považuji za vhodné připomenout kontext soudní příslušnosti soudu, jemuž byla věc předložena na základě čl. 82 odst. 5 nařízení č. 6/2002 (oddíl 1). Dále za účelem užitečné odpovědi na tuto otázku nejprve ukážu, že je třeba odmítnout možnost, že by se na související návrhy dotčené ve věci v původním řízení vztahovala zásada lex fori processualis a že by se nutně řídily právem členského státu soudu, u něhož byla podána žaloba pro porušení (oddíl 2), a ve druhém kroku se budu zabývat otázkou, zda případ, kdy je u soudu členského státu podána žaloba na základě tohoto ustanovení, vyžaduje použití kolizních norem (oddíl 3).

1. Článek 82 odst. 5 nařízení č. 6/2002

22. Ve vztahu k příslušnosti soudů členských států k rozhodování o žalobách pro porušení stanoví nařízení č. 6/2002 v čl. 82 odst. 1 až 3 řetězec hraničních určovatelů, přičemž prvním je bydliště žalovaného v Unii a druhým je pobočka žalovaného v Unii. Dále v případě, kdy žalovaný nemá bydliště ani pobočku na území Unie, toto nařízení stanoví příslušnost forum actoris: třetím a čtvrtým hraničním určovatelem jsou bydliště nebo pobočka žalobce na území Unie. Nakonec jako ultima ratio musí být žaloby pro porušení podány k soudům sídla Úřadu Evropské unie pro duševní vlastnictví (EUIPO).

23. Navíc podle čl. 82 odst. 5 nařízení č. 6/2002 mohou být řízení na základě žalob pro porušení vedena rovněž před soudy členského státu, na jehož území k porušení došlo nebo hrozí dojít. Jak vyplývá z článku 83 nařízení č. 6/2002, na rozdíl od soudů, u nichž bylo zahájeno řízení podle čl. 82 odst. 1 až 3 tohoto nařízení, je soud, u něhož bylo zahájeno řízení podle čl. 82 odst. 5 tohoto nařízení, příslušný pouze k rozhodnutí o porušení, k němuž došlo nebo hrozí dojít na území členského státu, ve kterém se nachází soud, u něhož bylo zahájeno řízení.

24. Takový řetězec hraničních určovatelů, doplněný hraničním určovatelem členského státu, na jehož území k porušení došlo nebo hrozí dojít, je obsažen rovněž v nařízení (EU) 2017/1001 ( 11 ). Judikatura Soudního dvora vytvořená v rámci tohoto nařízení, zvláště pak judikatura vycházející z rozsudku AMS Neve a další, je tedy použitelná na nařízení č. 6/2002. Jak však vyplývá z bodu 64 tohoto rozsudku, řešení přijatá ohledně pravidel pro určení příslušnosti nejsou nutně použitelná na kolizní normy, které jsou jádrem projednávané žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce. Rozsudek AMS Neve a další tedy nemůže být vykládán tak, že přináší omezení nebo obrat ve vztahu k rozsudku Nintendo.

2. Zásada lex fori processualis

25. Pro určení práva rozhodného pro jiné postihy, než jsou uvedeny v čl. 89 odst. 1 písm. a) až c) nařízení č. 6/2002, odkazuje čl. 89 odst. 1 písm. d) tohoto nařízení na právo členského státu, ve kterém došlo nebo hrozí dojít k porušení, a upřesňuje, že tento odkaz se týká rovněž jeho pravidel mezinárodního práva soukromého. V tomto duchu čl. 88 odst. 2 uvedeného nařízení odkazuje, co se týče všech otázek, které nejsou upraveny tímto nařízením, na právo členského státu soudu pro (průmyslové) vzory Společenství, jemuž byla předložena mimo jiné žaloba pro porušení.

26. V současném kontextu unijního práva musí být tyto odkazy v rozsahu, v němž se týkají mezinárodního práva soukromého, chápány tak, že se vztahují na ustanovení nařízení Řím II ( 12 ). V členských státech, které uplatňují kolizní normy tohoto nařízení, vedou odkazy uvedené v čl. 89 písm. d) a čl. 88 odst. 2 nařízení č. 6/2002 k tomu, aby bylo jako právo rozhodné určeno totéž vnitrostátní právo.

27. Naproti tomu s ohledem na zásadu lex fori processualis se různé aspekty řízení, které nejsou předmětem jednotných ustanovení unijního práva, musí řídit vnitrostátním právem členského státu soudu, u něhož byla podána žaloba ( 13 ). V rámci nařízení č. 6/2002 je tato zásada zřejmě uznána v čl. 88 odst. 3 tohoto nařízení ( 14 ). Zásada lex fori processualis se kromě toho odráží v čl. 89 odst. 2 uvedeného nařízení, podle kterého soud pro (průmyslové) vzory Společenství nařídí v souladu s vnitrostátními právními předpisy příslušná opatření k tomu, aby zajistil dodržování příkazů uvedených v čl. 89 odst. 1 téhož nařízení.

28. Rozsudek H. Gautzsch Großhandel ( 15 ) poskytuje užitečná vodítka umožňující vyloučit možnost, že se na související návrhy dotčené ve věci v původním řízení vztahuje zásada lex fori processualis.

29. Co se týče nejprve návrhu směřujícího ke zničení výrobků porušujících práva, z rozsudku H. Gautzsch Großhandel ( 16 ) vyplývá, že toto zničení patří mezi „další vhodné postihy“ ve smyslu čl. 89 odst. 1 písm. d) nařízení č. 6/2002.

30. Dále, pokud jde o návrhy směřující k přiznání náhrady škody způsobené činnostmi porušitele, a na poskytnutí informací o těchto činnostech pro účely určení této újmy, tyto návrhy se podle rozsudku H. Gautzsch Großhandel ( 17 ) netýkají postihu ve smyslu článku 89 nařízení č. 6/2002. Řídí se však v souladu s čl. 88 odst. 2 tohoto nařízení vnitrostátním právem soudu pro (průmyslové) vzory Společenství, jemuž byla věc předložena.

31. Konečně v návaznosti na logiku rozsudku H. Gautzsch Großhandel ( 18 ) by tomu mělo být podle mého názoru stejně, pokud jde o návrhy na poskytnutí dokumentů a na předložení účetnictví. Tyto návrhy se co do své povahy nezdají být příliš vzdálené návrhům na poskytnutí informací o činnostech porušitele. Soudní dvůr totiž v rozsudku Nintendo ( 19 ) potvrdil, že na související návrhy se vztahuje buď čl. 89 odst. 1 písm. d) nařízení č. 6/2002, nebo čl. 88 odst. 2 tohoto nařízení, přičemž každé z těchto ustanovení odkazuje na použitelné vnitrostátní právo.

32. V důsledku toho se na související návrhy dotčené ve věci v původním řízení nevztahuje zásada lex fori processualis. Nyní je tedy třeba určit, zda případ, kdy jsou soudu členského státu na základě čl. 82 odst. 5 nařízení č. 6/2002 předloženy takové návrhy, vyžaduje použití kolizních norem.

3. Použití kolizních norem

33. K tomu, aby bylo možné dospět k závěru, že pokud je u soudu členského státu zahájeno řízení na základě čl. 82 odst. 5 nařízení č. 6/2002, na návrhy související se žalobou pro porušení práv z duševního vlastnictví se nutně použije lex fori, bylo by třeba mít za to, že se před tímto soudem nejedná o kolizi právních řádů ve smyslu čl. 1 odst. 1 nařízení Řím II.

34. Jak jsem již uvedl v bodě 3 tohoto stanoviska, kolizní normy nařízení Řím II ustupují mimo jiné normám nařízení č. 6/2002. Nařízení č. 6/2002 přitom nestanoví žádnou kolizní normu, která by určovala lex fori jako právo rozhodné pro situace uvedené v čl. 82 odst. 5 tohoto nařízení. Konkrétně na rozdíl od toho, co tvrdí společnost BMW, čl. 83 odst. 2 uvedeného nařízení takové pravidlo neobsahuje. Jak vyplývá z jeho nadpisu, toto ustanovení určuje rozsah pravomoci soudů místa, kde došlo k porušení.

35. Při neexistenci takové kolizní normy, zejména pokud je u soudu členského státu zahájeno řízení podle čl. 82 odst. 5 nařízení č. 6/2002, se musí související návrhy dotčené v původním řízení a priori řídit právem určeným jako rozhodné podle nařízení Řím II. Nařízení Řím II se však použije pouze v případech, kdy dochází ke kolizi právních řádů. Aby tedy bylo možné odpovědět na první otázku a mít za to, že se na tyto návrhy použijí kolizní normy tohoto nařízení, je třeba ověřit, zda ve sporu v původním řízení nastává kolize právních řádů ( 20 ).

a) K případu kolize právních řádů

36. Unijní právo neupřesňuje význam výrazu „případ kolize právních řádů“, který je použit k vymezení působnosti nařízení Řím II, jakož i nařízení Řím I a jeho předchůdce, tedy úmluvy o právu rozhodném pro smluvní závazkové vztahy, otevřené k podpisu v Římě dne 19. června 1980 ( 21 ). Skutečnost, že tyto výrazy jsou v unijním mezinárodním právu soukromém často používány k vymezení působnosti jeho nástrojů, vyplývá z dobře promyšleného rozhodnutí normotvůrce.

37. Existence případu kolize právních řádů je řádně ustálenou podmínkou použitelnosti kolizních norem v mezinárodním právu soukromém ( 22 ), a to navzdory skutečnosti, že přesný význam tohoto požadavku není chápán jednotně ( 23 ). Podle nejméně kontroverzního výkladu vnitrostátních kolizních norem a bez ohledu na nuance, kterými se zabývají doktrinální debaty, je uvedený požadavek považován za splněný, pokud má dotčený případ přeshraniční povahu z důvodu zapojení několika států, a může se tedy alespoň potenciálně řídit právem více než jednoho z těchto států.

38. S ohledem na tento výklad by v případě neexistence kolizních norem nařízení Řím II měl soud členského státu, kterému by v takovém případě, jako je případ dotčený v původním řízení, příslušelo aplikovat kolizní normy vnitrostátního nebo smluvního práva platné v tomto členském státě, přinejmenším zvažovat možnost, že se použijí jiné právní řády, než je ten jeho. Účastníci původního řízení mají totiž sídlo v různých členských státech. K prvotnímu porušení došlo navíc v jednom členském státě, a sice v Itálii, a jeho důsledky se projevují v jiném členském státě, a sice v Německu.

39. Za těchto okolností je pro výklad výrazu „případ kolize právních řádů“ ve smyslu nařízení Řím II užitečné odkázat na právní základy tohoto nařízení. Podle čl. 61 písm. c) ES, který je jedním z právních základů tohoto nařízení a článku 65 ES (nyní čl. 67 odst. 3 a článek 81 SFEU) totiž Unie přijímá opatření v oblasti soudní spolupráce v občanských věcech s přeshraničními dopady, která jsou nezbytná pro řádné fungování vnitřního trhu. Sjednocení kolizních norem provedené nařízením Řím II má totiž samo o sobě zcela jistě za cíl odstranit překážky fungování vnitřního trhu, které mohou vyplynout z rozdílnosti vnitrostátních právních předpisů v této oblasti ( 24 ).

40. K tomu, aby byly takové překážky odstraněny, je třeba dát výrazu „případ kolize právních řádů“ uvedenému v čl. 1 odst. 1 nařízení Řím II patřičný smysl s cílem zajistit, že se použijí nikoli vnitrostátní nebo smluvní kolizní normy, ale kolizní normy tohoto nařízení v každém případě, kdy soud členského státu musí alespoň zvážit, z důvodu zapojení několika členských států nebo třetích států, možnost použití jiných právních řádů, než je ten jeho. V důsledku toho, jak tvrdí právní nauka, se nařízení Řím II musí použít v situacích, kdy, jako je tomu v projednávaném případě, mají účastníci řízení bydliště či sídlo v různých členských státech ( 25 ), aniž je třeba uvést jiné skutečnosti týkající se situace v původním řízení, které prokazují její přeshraniční povahu ( 26 ).

41. Takový patřičný výklad výrazu „případ kolize právních řádů“ je potvrzen systematickým výkladem nařízení Řím II. Článek 14 odst. 2 tohoto nařízení se totiž vztahuje na případy, kdy „se v okamžiku, kdy došlo ke skutečnosti, jež vedla ke vzniku škody, nacházejí všechny prvky pro situaci významné v jiné zemi než v zemi, jejíž právo bylo zvoleno“. Tyto případy tedy spadají do působnosti uvedeného nařízení, třebaže se vyznačují pouze existencí jediné skutečnosti spojené s jiným státem, a sice volbou práva tohoto státu. Toto nařízení by se tedy mělo a fortiori použít na případ dotčený v původním řízení, v němž, jak jsem uvedl v bodě 40 tohoto stanoviska, je takových skutečností řada.

42. Konečně závěr, že situace uvedená v čl. 82 odst. 5 nařízení č. 6/2002 nepředstavuje případ kolize právních řádů ve smyslu čl. 1 odst. 1 nařízení Řím II z důvodu, že rozsah pravomoci soudu je územně omezen, by měl dopad na systém unijního mezinárodního práva soukromého jako celku, mimo oblast (průmyslových) vzorů Společenství, v jiných situacích, než je situace ve sporu v původním řízení. To by v podstatě vedlo k nepoužití kolizních norem, přestože tato pravidla jsou koncipována k určení rozhodného práva i v těchto případech z důvodu jejich přeshraniční povahy.

43. Mohlo by to totiž právním subjektům umožnit obcházet kolizní normy unijního mezinárodního práva soukromého a vyhnout se použití práva určeného těmito normami jako právo rozhodné. Stačilo by sporný případ uměle rozdělit na části s cílem omezit jeho teritoriální dosah nebo zaměřit sporné návrhy na území jediného členského státu. Podle této logiky, pokud by mohl soud členského státu na základě procesních norem lex fori zaměřit řízení na skutečnosti lokalizované v tomto členském státě, byl by oprávněn nepoužít kolizní normy unijního mezinárodního práva soukromého.

44. Dále by se kolizní normy unijního mezinárodního práva soukromého nevztahovaly ani na mimosmluvní závazkové vztahy v případech, kdy podle nařízení č. 1215/2012 – které se samo o sobě použije pouze na spory s cizím prvkem ( 27 ) – má soud členského státu podle judikatury Soudního dvora pravomoc rozhodovat pouze o škodě způsobené na území tohoto členského státu ( 28 ).

45. Za těchto podmínek musí být čl. 1 odst. 1 nařízení Řím II, jakož i čl. 88 odst. 2 a čl. 89 odst. 1 písm. d) nařízení č. 6/2002 vykládány v tom smyslu, že je-li na základě čl. 82 odst. 5 posledně uvedeného nařízení u soudu některého členského státu podána majitelem usazeným v tomto členském státě proti porušiteli usazenému v jiném členském státě žaloba pro porušení, která se týká nabídky prodeje dotčených výrobků a jejich uvádění na trh prvně uvedeného členského státu, jedná se o případ kolize právních řádů ve smyslu čl. 1 odst. 1 nařízení Řím II a čl. 8 odst. 2 tohoto nařízení tudíž určuje právo rozhodné pro související návrhy týkající se území tohoto členského státu.

46. Argumenty předložené společností BMW, které se týkají zejména užitečného účinku čl. 82 odst. 5 nařízení č. 6/2002, nemohou zpochybnit opodstatněnost tohoto výkladu.

b) K užitečnému účinku čl. 82 odst. 5 nařízení č. 6/2002

47. Společnost BMW tvrdí, že použití jiného práva než lex fori v situacích uvedených v čl. 82 odst. 5 nařízení č. 6/2002 by omezilo užitečný účinek alternativní soudní příslušnosti, kterou toto ustanovení stanoví.

48. Jsem toho názoru, že tento výklad by ohrozil užitečný účinek kolizních norem nařízení Řím II ( 29 ), a kromě toho pochybuji o tom, že by umožnil zajistit užitečný účinek čl. 82 odst. 5 nařízení č. 6/2002.

49. Zaprvé totiž unijní zákonodárce tím, že v čl. 82 odst. 5 nařízení č. 6/2002 stanovil alternativní soudní příslušnost, umožňuje majiteli (průmyslového) vzoru Společenství podat – pokud si to přeje – cílené žaloby, z nichž se každá týká porušení, k němuž došlo na území jediného členského státu ( 30 ).

50. Soudní dvůr měl v rozsudku AMS Neve a další za to, že užitečný účinek obdobného ustanovení v oblasti ochranné známky Unie spočívá v dostupnosti alternativní soudní příslušnosti ve vztahu ke standardní soudní příslušnosti, a sice příslušnosti určené místem bydliště či sídla žalovaného. Za účelem zajištění užitečného účinku tohoto ustanovení jej Soudní dvůr vyložil tak, aby nevedl ke stejnému výsledku jako ustanovení o místu bydliště či sídla žalovaného ( 31 ). Takový přístup Soudního dvora je v souladu s jeho judikaturou v oblasti unijního mezinárodního práva soukromého. Soudní dvůr se totiž v zásadním rozsudku k úmluvě ze dne27. září 1968 o uznávání a příslušnosti a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech ( 32 ) řídil toutéž logikou při výkladu ustanovení o alternativní příslušnosti ve věcech týkajících se deliktní nebo kvazideliktní odpovědnosti ( 33 ).

51. Dostupnost alternativní příslušnosti soudu, před kterým se majitel může účinně dovolávat svých práv, však nelze zaměňovat s možností pečlivě vybrat právo rozhodné pro návrhy související s žalobou pro porušení ( 34 ). Pokud by unijní normotvůrce chtěl v případech uvedených v čl. 82 odst. 5 nařízení č. 6/2002, stejně jako v ustanoveních mezinárodního práva soukromého v dědických věcech ( 35 ), zajistit shodu příslušného soudu a rozhodného práva nebo, jak to částečně učinil ve věcech vyživovacích povinností ( 36 ), nepřímou volbu rozhodného práva v takových situacích, učinil by tak výslovně.

52. Zadruhé argument společnosti BMW, podle kterého se v rámci řízení před soudem příslušným podle čl. 82 odst. 5 nařízení č. 6/2002 nemá použít jiné právo členského státu, než je lex fori – konkrétně právo členského státu místa, kde došlo k původnímu porušení – z důvodu, že použití tohoto zákona je spojeno s rizikem, nemůže obstát. Společnost BMW tvrdí, že použití uvedeného práva by porušiteli umožnilo jednak označit na základě čl. 8 odst. 2 nařízení Řím II jako právo rozhodné pro související návrhy právo, které poskytuje majiteli (průmyslového) vzoru nižší úroveň ochrany, a jednak by obecně vedlo k nákladným znaleckým posudkům a značnému zpomalení řízení.

53. Je třeba připomenout, že taková „rizika“ jsou systému nařízení č. 6/2002 vlastní a projevují se ve zřetelnější podobě před soudy příslušnými na základě čl. 82 odst. 1 až 3 nařízení č. 6/2002. Podle čl. 8 odst. 2 nařízení Řím II tyto soudy použijí automaticky a bez jakéhokoli územního omezení, pokud jde o rozsah své pravomoci, právo členského státu místa, kde došlo k prvotnímu porušení. Z téhož důvodu nemohou obstát argumenty, kterými společnost BMW tvrdí, že použití lex fori zajišťuje optimální předvídatelnost a právní jistotu, jakož i přiměřenou rovnováhu mezi zájmy účastníků.

54. Zatřetí, tvrdí-li společnost BMW, že použití jiného práva než lex fori u soudu, u něhož bylo zahájeno řízení podle čl. 82 odst. 5 nařízení č. 6/2002, může ohrozit užitečný účinek alternativní soudní příslušnosti, přehlíží skutečnost, že samotné toto nařízení obsahuje ustanovení, která normotvůrce Unie považoval za nezbytná k zajištění toho, aby majitel mohl účinně uplatňovat svá práva u soudů, které má k dispozici. Jak uvádí bod 22 odůvodnění uvedeného nařízení, opatření určená k zajištění výkonu těchto práv přísluší přijímat vnitrostátnímu zákonodárci, a je tedy nezbytné stanovit určité základní sankce jednotné ve všech členských státech. Článek 89 odst. 1 písm. a) téhož nařízení tak soudům členských států umožňuje zakázat žalovanému „pokračovat v jednání, které představuje porušení nebo hrozbu porušení (průmyslového) vzoru Společenství“. Unijní normotvůrce navíc prostřednictvím směrnice 2004/48/ES ( 37 ) částečně harmonizoval opatření, řízení a nápravná opatření nezbytná k zajištění dodržování takových práv průmyslového vlastnictví, jako jsou práva přiznaná nařízením č. 6/2002.

55. Konečně začtvrté nemůže obstát ani argument společnosti BMW, kterým tato tvrdí, že užitečný účinek čl. 82 odst. 5 nařízení č. 6/2002 může být ohrožen, zejména pokud musí majitel uplatnit svá práva urychleně, zejména v řízení o předběžném opatření. Zdá se totiž, že tento argument přehlíží skutečnost, že soudní příslušnost soudu členského státu pro (průmyslové) vzory Společenství k nařízení předběžných a ochranných opatření není vymezena hlavně v článku 82 tohoto nařízení, ale především v jeho čl. 90 odst. 1. Podle posledně uvedeného ustanovení může tento soud nařídit předběžná a ochranná opatření stanovená právními předpisy tohoto členského státu, pokud jde o národní (průmyslové) vzory. Článek 90 odst. 1 nařízení č. 6/2002 tak doplňuje seznam ustanovení tohoto nařízení, která odrážejí zásadu lex fori processualis ( 38 ). Ačkoli se na předběžná a ochranná opatření vztahuje tato zásada, jsou i tato opatření předmětem harmonizace provedené článkem 9 směrnice 2004/48.

56. Bez ohledu na výše uvedené poznámky týkající se zejména užitečného účinku čl. 82 odst. 5 nařízení č. 6/2002, trvám na názoru, který jsem uvedl v bodě 45 tohoto stanoviska.

B. Ke druhé předběžné otázce

57. Svou druhou otázkou, která vyvstává pouze tehdy, pokud je odpověď na první otázku záporná, jak navrhuji, se předkládající soud táže, zda čl. 8 odst. 2 nařízení Řím II musí být vykládán v tom smyslu, že pro určení práva rozhodného podle tohoto ustanovení, se pojem „země, ve které k tomuto porušení došlo“, ve smyslu tohoto ustanovení vztahuje na členský stát, ve kterém se nacházejí spotřebitelé, na něž je zaměřena internetová reklama, a ve kterém jsou uváděny na trh předměty porušující práva vyplývající z (průmyslových) vzorů Společenství ve smyslu článku 19 nařízení č. 6/2002, pokud se žaloba podaná v tomto členském státě týká pouze nabídky a uvádění na trh dotčených výrobků a internetové nabídky, které jsou základem nabídky, byly spuštěny v jiném členském státě.

58. Druhá otázka se týká toho, zda, pokud jde o určení práva rozhodného pro související návrhy dotčené v původním řízení, je třeba použít výklad pojmu „země, ve které k tomuto porušení došlo“, vyplývající z rozsudku Nintendo. Alternativa spočívá v tom, že při výkladu tohoto pojmu je třeba se inspirovat výkladem zvoleným v oblasti soudní příslušnosti v rozsudku AMS Neve a další, pokud jde o pojem „členský stát, na jehož území k porušení došlo nebo hrozí dojít“. Druhá otázka odkazuje na tuto možnost.

59. Stanoviska zúčastněných stran se v tomto bodě rozcházejí. Podobně jako předkládající soud se totiž Komise vyslovila ve prospěch použití výkladu vycházejícího z rozsudku Nintendo, což by podle tohoto orgánu mělo vést k použití italského zákona na související návrhy dotčené ve věci v původním řízení. Podle společnosti BMW by bylo třeba, pokud by na první předběžnou otázku bylo odpovězeno záporně, inspirovat se výkladem vycházejícím z rozsudku AMS Neve a další a uplatnit na tyto návrhy německé právo.

60. Za účelem zaujetí stanoviska k této otázce je třeba přezkoumat jednak význam zmínky uvedené v rozsudku Nintendo o „okolnostech, kdy jsou témuž žalovanému vytýkána různá porušení […], k nimž došlo v různých členských státech“, a případně ( 39 ) zda se výklad vyplývající z tohoto rozsudku použije rovněž za jiných okolností, a jednak to, do jaké míry má být výklad čl. 8 odst. 2 nařízení Řím II veden snahou zabránit použití práva třetího státu.

1. Rozsudek Nintendo

61. Výchozím bodem odůvodnění Soudního dvora, na kterém je založen výklad vyplývající z rozsudku Nintendo, je poznámka v bodě 99 tohoto rozsudku, podle které se spory týkající se porušení práv duševního vlastnictví vyznačují zvláštní složitostí: není ojedinělé, že témuž žalovanému je vytýkáno několik porušení, takže několik míst by mohlo jakožto místo, kde došlo ke skutečnosti, jež vedla ke vzniku škody, představovat relevantní vazbu pro určení rozhodného práva. Je tomu tak zejména tehdy, kdy, jak vyplývá z bodu 103 uvedeného rozsudku, jsou témuž žalovanému vytýkána různá porušení, k nimž došlo v různých členských státech. Podle Soudního dvora musí za takových okolností vnitrostátní soud, aby nemusel použít několik právních řádů, vykládat pojem „země, ve které k tomuto porušení došlo“ ve smyslu čl. 8 odst. 2 nařízení Řím II tak, že odkazuje na „místo, kde k prvotnímu porušení, z něhož vyplývá vytýkané jednání, došlo nebo hrozí dojít“ ( 40 ).

62. Konkrétně Soudní dvůr nejprve v bodě 103 rozsudku Nintendo prohlásil, že za okolností, kdy jsou témuž žalovanému vytýkána různá porušení spadající pod pojem „užívání“ ve smyslu čl. 19 odst. 1 nařízení č. 6/2002, k nimž došlo v různých členských státech, není při určování skutečnosti, jež vedla ke vzniku škody, namístě vycházet z každého jednotlivého vytýkaného porušení, nýbrž je třeba jednání uvedeného žalovaného posoudit globálně, s cílem určit místo, kde k prvotnímu porušení, z něhož vyplývá vytýkané jednání, došlo nebo hrozí dojít.

63. Ve druhé fázi však Soudní dvůr v souvislosti s vysvětleními umožňujícími určit místo, kde došlo k prvotnímu porušení ve smyslu bodu 103 tohoto rozsudku, samostatně a izolovaně ( 41 ) odlišil situace, kdy subjekt nabízel k prodeji prostřednictvím internetových stránek výrobky porušující práva z (průmyslových) vzorů Společenství, od situací, kdy subjekt nechal jiným podnikatelem přepravit do jiného členského státu, než je stát, ve kterém je žalovaný usazen, výrobky, jež údajně porušují práva chráněná (průmyslovým) vzorem Společenství.

64. Z toho vyplývá, že zmínka učiněná v bodě 103 rozsudku Nintendo o „okolnostech, kdy jsou témuž žalovanému vytýkána různá porušení“, se v logice tohoto rozsudku netýká případu, kdy k porušením, která představují různé formy „užívání“ ve smyslu čl. 19 odst. 1 nařízení č. 6/2002, došlo v několika členských státech, nýbrž případu, kdy bylo v různých členských státech spácháno několik porušení představujících stejnou formu „užívání“.

65. Vyvstává tedy otázka, zda se jedná o několik porušení představujících tutéž formu „užívání“, k němuž došlo v různých členských státech ve smyslu bodu 103 rozsudku Nintendo, jestliže, jako v projednávaném případě, vytýkané jednání spočívá v nabídce adresované spotřebitelům, kteří se nacházejí v jednom členském státě (v Německu), jakož i v uvádění výrobků na trh tohoto členského státu, přičemž internetové nabídky, které jsou základem této nabídky a tohoto uvádění na trh, byly spuštěny v jiném členském státě (v Itálii).

66. Komise tvrdí, že na tuto otázku je třeba odpovědět kladně. Podle ní se v podstatě jedná o několik porušení, k nimž došlo v různých členských státech, rovněž v případě nabídky výrobků porušující práva duševního vlastnictví na internetu, třebaže je soud, jemuž byla věc předložena, příslušný pouze pro porušení týkající se jediného členského státu.

67. Tento výklad má zastánce v právní nauce. Pro ty není z důvodu zásady teritoriality jednoduše možné, aby byla v zemi způsobena „škoda“ ve smyslu porušení práva duševního vlastnictví, aniž by v ní došlo též ke „skutečnosti, jež vedla ke vzniku škody“ ve smyslu porušení: tyto dva prvky se nezbytně kryjí, pokud jde o území, na kterém k nim dochází ( 42 ). V takové situaci, jako je situace v projednávané věci, existují přinejmenším dvě porušení, k nimž došlo ve dvou různých členských státech.

68. Uvedený výklad je rovněž potvrzen rozsudkem AMS Neve a další, ve kterém Soudní dvůr v bodě 64 odkazuje na rozsudek Nintendo.

69. Je pravda, že Soudní dvůr s odkazem na rozsudek Nintendo v první větě tohoto bodu rozsudku AMS Neve a další prohlásil, že „určení rozhodného práva [podle čl. 8 odst. 2 nařízení Řím II] může být nezbytné, pokud se žaloba pro porušení práv z duševního vlastnictví, jež byla podána u soudu příslušného k rozhodnutí o porušení, k němuž došlo na území kteréhokoli členského státu, týká různých porušení, k nimž došlo v různých členských státech“. Toto prohlášení může a priori vést k domněnce, že výklad vyplývající z rozsudku Nintendo se netýká situací, kdy je u soudu zahájeno řízení podle čl. 82 odst. 5 nařízení č. 6/2002 a kdy je tento soud příslušný pouze k rozhodování o porušeních, k nimž došlo nebo hrozí dojít na území členského státu, ve kterém se tento soud nachází.

70. Nicméně uvedené prohlášení pouze popisuje spor, který vedl k podání žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce ve věci Nintendo, aniž vylučuje použití výkladu vyplývajícího z rozsudku Nintendo v situacích uvedených v čl. 82 odst. 5 nařízení č. 6/2002.

71. Ještě důležitější je, že Soudní dvůr v bodě 64 rozsudku AMS Neve a další upřesnil, že „v takovémto případě [ ( 43 )] je k vyhnutí se uplatnění několika právních řádů soudem, k němuž byla žaloba podána, třeba určit, že jedno z těchto porušení, a sice prvotní porušení, je rozhodující pro určení práva použitelného na daný spor“. Z toho vyplývá, že co se týče vytýkaných jednání, která byla předmětem rozsudku Nintendo, a zejména nabídky výrobků údajně porušujících práva duševního vlastnictví na internetu, je prvotní porušení (zahájení procesu zveřejnění nabídky na internetu) jedním z porušení. S výjimkou tohoto prvotního porušení dochází v takovém případě k dalším porušením v těch členských státech, ve kterých se nacházejí spotřebitelé, pro něž jsou tyto internetové stránky přístupné.

72. Je tedy třeba mít za to, že v projednávané věci, pokud jde o určení rozhodného práva podle čl. 8 odst. 2 nařízení Řím II, za okolností, kdy vytýkané jednání spočívá v nabídce určené spotřebitelům, kteří se nacházejí v jednom členském státě (v Německu), jakož i v uvádění výrobků na trh v tomto členském státě, a kdy internetové nabídky, které jsou základem této nabídky a tohoto uvádění na trh, byly spuštěny v jiném členském státě (v Itálii), existují přinejmenším dvě porušení spáchaná jednak v Německu a jednak v Itálii.

73. V souladu s výkladem vycházejícím z rozsudku Nintendo se tedy úvaha, podle které je třeba, k zabránění tomu, aby soud, jemuž byla věc předložena, musel použít několik právních řádů, aby pouze jedno z těchto porušení, a sice prvotní porušení, bylo označeno jako určující právo rozhodné pro spor, použije rovněž pro určení práva rozhodného pro související návrhy dotčené ve věci v původním řízení. Ve světle bodu 108 tohoto rozsudku je prvotním porušením v projednávané věci jednání zahajující proces zveřejnění nabídky hospodářským subjektem na jeho internetových stránkách.

74. Článek 8 odst. 2 nařízení Řím II tedy musí být vykládán v tom smyslu, že pokud jde o určení práva rozhodného pro návrhy související se žalobou pro porušení popsanou v odpovědi na první otázku, pojem „země, ve které k tomuto porušení došlo“ ve smyslu tohoto ustanovení se vztahuje na zemi, ve které došlo k prvotnímu porušení, z něhož vyplývá vytýkané jednání.

75. Tato úvaha není zpochybněna argumenty směřujícími k prokázání, že pokud se jedná o žalovaného usazeného ve třetím státě, výklad vyplývající z rozsudku Nintendo může vést k určení práva třetího státu jako práva rozhodného pro jakoukoliv otázku, která není upravena nařízením č. 6/2002.

2. Případ žalovaného se sídlem ve třetím státě

76. V rámci diskuse, která se konala při příležitosti řízení před Soudním dvorem, jakož i diskuse právně teoretické byl kladen důraz na dopady výkladu vyplývajícího z rozsudku Nintendo na případ, kdy se místo, kde došlo k prvotnímu porušení, z něhož vyplývá vytýkané jednání, nachází ve třetím státě. Zdá se, že stanovisko, podle kterého se výklad vyplývající z tohoto rozsudku nepoužije v případech uvedených v čl. 82 odst. 5 nařízení č. 6/2002, formulované v rámci těchto diskusí, odráží především vůli vyhnout se použití práva třetího státu.

77. Vykládat čl. 8 odst. 2 nařízení Řím II v tom smyslu, že pokud se jedná o určení rozhodného práva pro související návrhy podané k soudu, u něhož bylo zahájeno řízení na základě čl. 82 odst. 5 nařízení č. 6/2002, použije se vždy lex fori, a odpovědět tak kladně na druhou otázku, by nicméně v kontextu odlišném od kontextu projednávané žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce nevyřešilo přetrvávající problém nabídky prodeje a internetové reklamy prováděné hospodářskými subjekty usazenými ve třetích státech a týkající se výrobků porušujících jednotné právo duševního vlastnictví Společenství.

78. Takové subjekty usazené ve třetích státech totiž mohou být v zásadě žalovány u soudů místa bydliště žalobce na území Unie nebo podpůrně u soudů místa, kde má žalobce na témže území pobočku, nebo, ještě podpůrněji, u soudů sídla EUIPO ( 44 ).

79. V těchto situacích není rozsah příslušnosti soudu, u něhož byla podána žaloba pro porušení, omezen na území jediného členského státu. Mimoto, jak uvádí bod 103 rozsudku Nintendo, se spor týká několika porušení. Neexistuje tedy a priori žádný důvod pro to, aby nebyl použit výklad vyplývající z tohoto rozsudku, který by vedl k tomu, že by za právo rozhodné pro návrhy související se žalobou pro porušení bylo určeno právo třetího státu.

80. A dále, aby se mohl dovolávat práva členského státu v rozsahu, v němž se toto právo týká návrhů souvisejících se žalobou pro porušení, musel by majitel předložit věc soudům podle čl. 82 odst. 5 nařízení č. 6/2002. Aby se navíc mohl dovolávat takového práva a domáhat se ochrany na celém území Unie, musel by se tento majitel obrátit na soudy ve všech členských státech. Z hlediska systému tohoto nařízení a s ohledem na územní působnost práv majitele (průmyslového) vzoru Společenství, která mají jednotnou povahu a která se v zásadě vztahují na celé území Unie, se takový výsledek jeví jako málo uspokojivý.

81. Je pravda, že nařízení Řím II v článku 3 stanoví, že právo určené na základě tohoto nařízení se použije bez ohledu na to, zda je právem některého z členských států.

82. Nicméně použití práva třetího státu k doplnění unijního nařízení, pokud jde o jednotné právo duševního vlastnictví Společenství, může vyvolat pochybnosti.

83. Územní působnost práv majitele (průmyslového) vzoru Společenství, přiznaných podle nařízení č. 6/2002, se v zásadě vztahuje na celé území Unie, na kterém je (průmyslovým) vzorům Společenství poskytována jednotná ochrana a kde mají účinky ( 45 ). Nelze tedy porušit právo duševního vlastnictví Společenství ve smyslu čl. 8 odst. 2 nařízení Řím II v zemi, která toto právo neuznává. Tento výklad je založen na úvahách, které mohou připomínat úvahy formulované právní naukou ohledně překrývání se mezi zásahem do práv duševního vlastnictví a porušením ( 46 ). Harmonizace provedená směrnicí 2004/48, pokud jde o opatření, řízení a nápravná opatření nezbytná k zajištění dodržování práv průmyslového vlastnictví přiznaných zejména nařízením č. 6/2002, se ostatně týká pouze členských států.

84. Pokud tedy byly internetové nabídky, které jsou základem nabídky a uvádění na trh, spuštěny ve třetím státě, nemůže tento stát představovat „zemi, ve které k porušení došlo“ ve smyslu čl. 8 odst. 2 nařízení Řím II. Pokud jde o určení rozhodného práva na základě tohoto ustanovení, je třeba zohlednit pouze právní řády členských států, ve kterých se nachází spotřebitelé, kterým je internetová reklama určena, a kde jsou dotčené výrobky uvedeny na trh. Na rozdíl od jiných kolizních norem tohoto nařízení tedy kolizní norma obsažená v jeho čl. 8 odst. 2 určuje jako právo rozhodné pouze právní řády členských států. Tato kolizní norma přitom neexistuje v právním vakuu a musí být vykládána ve spojení s nařízeními týkajícími se jednotných práv duševního vlastnictví Společenství, kterým je přiznána jednotná ochrana a která mají účinky na celém území Unie.

85. Je zajisté pravda, že tento výklad může vést k tomu, že lze použít několik právních řádů jakožto právo rozhodné podle čl. 8 odst. 2 nařízení Řím II. Aby se nemuselo použít více právních řádů, je třeba se přinejmenším pokusit určit prvotní nebo centrální porušení pro území Unie.

86. V tomto směru právní nauka sice uznává nedostatky výkladu obsaženého v rozsudku Nintendo, avšak tvrdí, že pokud k prvotnímu porušení ve smyslu tohoto rozsudku došlo ve třetím státě, bylo by možné uvažovat o použití nikoli práva tohoto státu, ale práva jednoho z členských států, kde porušení vyvolalo účinky, anebo práva členského státu úzce spjatého s porušením práv duševního vlastnictví ( 47 ).

87. Bez ohledu na výše uvedené dodatečné poznámky, trvám na názoru, který jsem uvedl v bodě 74 tohoto stanoviska.

VI. Závěry

88. Vzhledem k předcházejícím úvahám navrhuji, aby Soudní dvůr na předběžné otázky položené Oberlandesgericht Düsseldorf (vrchní zemský soud v Düsseldorfu, Německo) odpověděl následovně: „1) Článek 1 odst. 1 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 864/2007 ze dne 11. července 2007 o právu rozhodném pro mimosmluvní závazkové vztahy (Řím II) a čl. 88 odst. 2 a čl. 89 odst. 1 písm. d) nařízení Rady (ES) č. 6/2002 ze dne 12. prosince 2001 o (průmyslových) vzorech Společenství musí být vykládány v tom smyslu, že je-li na základě čl. 82 odst. 5 posledně uvedeného nařízení u soudu některého členského státu podána majitelem usazeným v tomto členském státě proti porušiteli usazenému v jiném členském státě žaloba pro porušení, která se týká nabídky prodeje dotčených výrobků a jejich uvádění na trh prvně uvedeného členského státu, jedná se o případ kolize právních řádů ve smyslu čl. 1 odst. 1 nařízení č. 864/2007 a čl. 8 odst. 2 tohoto nařízení tudíž určuje právo rozhodné pro související návrhy týkající se území tohoto členského státu. 2) Článek 8 odst. 2 nařízení č. 864/2007 musí být vykládán v tom smyslu, že pokud jde o určení práva rozhodného pro návrhy související se žalobou pro porušení popsanou v odpovědi na první otázku, pojem ‚země, ve které k tomuto porušení došlo‘, ve smyslu tohoto ustanovení se vztahuje na zemi, ve které došlo k prvotnímu porušení, z něhož vyplývá vytýkané jednání.“

( 1 ) – Původní jazyk: francouzština.

( 2 ) – Nařízení Evropského parlamentu a Rady ze dne 12. prosince 2012 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 2012, L 351, s. 1).

( 3 ) – Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) ze dne 17. června 2008 o právu rozhodném pro smluvní závazkové vztahy (Úř. věst. 2008, L 177, s. 6, dále jen „nařízení Řím I“).

( 4 ) – Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) ze dne 11. července 2007 o právu rozhodném pro mimosmluvní závazkové vztahy (Úř. věst. 2007, L 199, s. 40, dále jen „nařízení Řím II“).

( 5 ) – Viz rozsudky ze dne 1. března 2005, Owusu (C‑281/02, EU:C:2005:120, body 25 a 26), a ze dne 25. února 2021, Markt24 (C‑804/19, EU:C:2021:134, bod 32 a citovaná judikatura).

( 6 ) – Viz zejména čl. 1 odst. 1 první větu nařízení Řím II.

( 7 ) – Článek 67 nařízení 1215/2012 v podstatě stanoví, že tímto nařízením není dotčeno uplatňování ustanovení ve zvláštních věcech, která jsou obsažena v právních aktech Unie. Článek 27 nařízení Řím II stanoví, že tímto nařízením není dotčeno použití právních předpisů Společenství, které ve zvláštních případech stanoví kolizní normy pro mimosmluvní závazkové vztahy.

( 8 ) – Nařízení Rady (ES) ze dne 12. prosince 2001 o (průmyslových) vzorech Společenství (Úř. věst. 2002, L 3, s. 1; Zvl. vyd. 13/27, s. 142).

( 9 ) – Rozsudek ze dne 27. září 2017 (C‑24/16 a C‑25/16, dále jen „rozsudek Nintendo, EU:C:2017:724).

( 10 ) – Rozsudek ze dne 5. září 2019 (C‑172/18, dále jen „rozsudek AMS Neve a další, EU:C:2019:674).

( 11 ) – Nařízení Evropského parlamentu a Rady ze dne 14. června 2017 o ochranné známce Evropské unie (Úř. věst. 2017, L 154, s. 1). Viz mé stanovisko ve věci AMS Neve a další (C‑172/18, EU:C:2019:276, body 29 až 32).

( 12 ) – Viz rozsudek Nintendo, bod 93.

( 13 ) – V tomto smyslu viz Fawcett, J. J., Torremans, P., Intellectual Property and Private International Law, Oxford University Press, Oxford, 2011, s. 743, bod 13.158.

( 14 ) – V tomto smyslu viz De Miguel Asensio, P., Conflict of Laws and the Internet, Edward Elgar Publishing Limited, Cheltenham, 2020, bod 5.123. Pro úplnost chci dodat, že podle jednoho z výkladů poskytnutých právní naukou představuje čl. 88 odst. 3 nařízení č. 6/2002 – který určuje lex fori jako právo rozhodné pro otázky uvedené v tomto ustanovení – lex specialis ve vztahu k čl. 88 odst. 2 tohoto nařízení, jelikož čl. 88 odst. 3 pokrývá rovněž procesní otázky. Viz Späth, A., „Article 88“, Community Design Regulation (EC) No 6/2002 – A Commentary, pod vedením G. N. Hasselblatta, C. H. Beck, Mnichov, 2015, s. 512. V rámci sporu v původním řízení není nicméně třeba zabývat se doktrinální diskusí o rozsahu působnosti čl. 88 odst. 2 nařízení č. 6/2002. V projednávané věci je důležité určit, zda se na související návrhy dotčené ve věci v původním řízení vztahuje zásada lex fori processualis, jejímž výrazem je čl. 88 odst. 3 tohoto nařízení.

( 15 ) – Rozsudek ze dne 13. února 2014 (C‑479/12, EU:C:2014:75).

( 16 ) – Viz rozsudek ze dne 13. února 2014 (C‑479/12, EU:C:2014:75, bod 52).

( 17 ) – Rozsudek ze dne 13. února 2014 (C‑479/12, EU:C:2014:75, bod 53).

( 18 ) – Rozsudek ze dne 13. února 2014 (C‑479/12, EU:C:2014:75).

( 19 ) – Bod 47 tohoto rozsudku.

( 20 ) – Článek 1 odst. 1 nařízení Řím II zajisté také uvádí, že se toto nařízení vztahuje na mimosmluvní závazkové vztahy občanského a obchodního práva. Nic však nesvědčí o tom, že v projednávané věci se o takové povinnosti nejedná.

( 21 ) – Úř. věst. 1980, L 266, s. 1.

( 22 ) – Viz zejména van Calster, G., European Private International Law, Hart Publishing, Oxford, Portland, 2016, s. 240.

( 23 ) – K různým výkladům tohoto výrazu uváděným právní naukou viz mé stanovisko ve věci Vinyls Italia (C‑54/16, EU:C:2017:164, body 97 až 107). Viz rovněž Wilke, F. M., „Dimensions od Coherence in EU Conflict-of-Law Rules“, Journal of Private International Law, sv. 16, č. 1, 2020, s. 179 a 180.

( 24 ) – Obdobně viz rozsudek ze dne 17. října 2018, UD (C‑393/18 PPU, EU:C:2018:835, body 38 až 41).

( 25 ) – Viz Hörnle, J., Internet Jurisdiction Law and Practice, Oxford University Press, Oxford, 2021, s. 269 a 270.

( 26 ) – Viz van Calster, G., European Private International Law, Hart Publishing, Oxford, Portland, 2016, s. 240, který vysvětluje tyto výrazy v tom smyslu, že ve věci musí existovat určitý cizozemský skutkový vztah, aby soud zvažoval alespoň možnost, že se použijí jiné právní řády, než jeho. V tomto kontextu viz komentář k žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce v předmětné věci od Kur, A., „Easy Is Not Always Good – The Fragmented System for Adjudication of Unitary Trade Marks and Designs“, International Review of Intellectual Property and Competition Law, sv. 52, 2021, s. 590. Podle tohoto komentáře by byl výklad, podle kterého se čl. 8 odst. 2 nařízení Řím II na spor v původním řízení nepoužije, možný pouze v případě, pokud by tento spor neměl přeshraniční dopad. Podle této autorky však takový dopad v projednávané věci jasně existuje: nejen že žalovanou je společnost sídlící v Itálii, ale porušení se týká jednotného práva platného v celé Unii.

( 27 ) – Viz bod 2 tohoto stanoviska.

( 28 ) – Viz zvláště případy uvedené Soudním dvorem v rozsudcích ze dne 21. května 2015, CDC Hydrogen Peroxide (C‑352/13, EU:C:2015:335, bod 55), a ze dne 21. prosince 2016, Concurrence (C‑618/15, EU:C:2016:976, bod 31).

( 29 ) – Viz bod 42 tohoto stanoviska.

( 30 ) – Obdobně viz rozsudek AMS Neve a další, body 42 a 63.

( 31 ) – Rozsudek AMS Neve a další, body 49 až 52.

( 32 ) – Úř. věst. 1972, L 299, s. 32.

( 33 ) – Viz rozsudek ze dne 30. listopadu 1976, Bier (21/76, EU:C:1976:166, bod 20).

( 34 ) – V tomto smyslu viz Rosati, E., „Targeting accepted as a criterion to establish international jurisdiciton in online EU trade mark infringement cases“, Journal of Intellectual Property Law & Practice, 2019, sv. 14, č. 12, s. 927, který se podle všeho zaměřuje na dostupnost alternativní příslušnosti soudu, u kterého může majitel uplatňovat svá práva, a odlišuje ji od merita sporu, který tento majitel může u tohoto soudu zahájit. Poté, co se zaměřila na dostupnost alternativní příslušnosti, tato autorka uvedla: „For a claimant to be able to rely effectively on paragraph 5 – and make it worthwhile for him/her to start proceedings in a certain Member State – it would be in fact necessary to demonstrate not only that the defendant has acted in that territory by activating the relevant display process, but also that the activity at issue may be considered as having been directed to consumers on that specific territory“.

( 35 ) – Viz mé stanovisko ve věci Oberle (C‑20/17, EU:C:2018:89, bod 104).

( 36 ) – Viz mé stanovisko ve věci KP (C‑83/17, EU:C:2018:46, body 77 až 79).

( 37 ) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 29. dubna 2004 o dodržování práv duševního vlastnictví (Úř. věst. 2004, L 157, s. 45; Zvl. vyd. 17/02, s. 32).

( 38 ) – Viz bod 27 tohoto stanoviska.

( 39 ) – Pro případ, že by se ukázalo, že v projednávaném případě nejsou dány takové okolnosti.

( 40 ) – Tímto se Soudní dvůr distancoval od výkladu zvoleného vnitrostátním soudem prvního stupně ve sporu, v jehož rámci byla podána žádost o rozhodnutí o předběžné otázce ve věci Nintendo. V tomto sporu zvolil uvedený soud jako rozhodné právo „právo místa, kde k porušení došlo“, a dospěl k závěru, že v projednávané věci je tímto právem právo německé, rakouské a francouzské. Viz rozsudek Nintendo, bod 28.

( 41 ) – Viz body 106 a 109 rozsudku Nintendo. Viz rovněž Azzi, T., „Tribunal compétent et loi applicable en matière de contrefaçon de dessins et modèles communautaires“, Revue critique de droit international privé, č. 4, 2018, s. 847, který podle všeho shledává rozpor mezi výše uvedenými body tohoto rozsudku a jeho bodem 103.

( 42 ) – Viz Kur, A., op. cit., s. 588.

( 43 ) – Viz bod 69 tohoto stanoviska: „pokud se žaloba pro porušení práv z duševního vlastnictví, jež byla podána u soudu příslušného k rozhodnutí o porušení, k němuž došlo na území kteréhokoli členského státu, týká různých porušení, k nimž došlo v různých členských státech“ (první věta bodu 64 rozsudku AMS Neve a další).

( 44 ) – Viz bod 22 tohoto stanoviska.

( 45 ) – Viz rozsudek Nintendo, bod 59.

( 46 ) – Viz bod 67 tohoto stanoviska. Viz rovněž Kur, A., Maunsbach, U, „Choice of Law and Intellectual Property Rights“, Oslo Law Review, sv. 6, č. 1, 2019, který navrhuje, že v případě, kdy k prvotnímu porušení ve smyslu rozsudku Nintendo došlo ve třetím státě, který nechrání (průmyslové) vzory Společenství, zásada lex loci protectionis, hojně užívaná v mezinárodním právu soukromém v oblasti práv duševního vlastnictví, svědčí proti použití právního řádu tohoto třetího státu na návrhy související s žalobou pro porušení. De Miguel Asensio, P., op. cit., odstavec 5.128, je více kategorická a prohlašuje, že s ohledem na funkci a kontext článku 8 odst. 2 nařízení Řím II se jeví jako nesporné, že podle tohoto ustanovení se musí na každou otázku, která nespadá do působnosti nařízení č. 6/2002, použít právní řád členského státu.

( 47 ) – Viz De Miguel Asensio, P., op. cit., článek 5.128. V tomto smyslu viz rovněž Kur, A., op. cit., s. 591. Tato autorka však patrně nevylučuje použití několika právních řádů.