(viz bod 37)

Viz znění rozhodnutí.

(viz bod 39)

(viz body 40–43)

(viz body 44, 61–63)

(viz bod 68)

(viz body 77, 78)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 80–82)

Viz znění rozhodnutí.

(viz bod 86)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 87–91)

Pokud jde v této souvislosti o výjimečný charakter takové změny okolností, požadavek striktního výkladu nemůže Komisi umožnit vykládat a uplatňovat toto ustanovení způsobem neslučitelným s jeho zněním a účelem. V tomto ohledu uvedené ustanovení konkrétně stanoví, že použitá metoda musí být v souladu s ustanoveními článku 2 základního nařízení. Z toho vyplývá, že pokud by ve fázi řízení o vrácení zaplaceného cla vyšlo najevo, že uplatnění metody použité při původním šetření nebylo v souladu s ustanoveními článku 2 základního nařízení, Komise by již uvedenou metodu nesměla uplatňovat, přičemž je věcí Komise, aby prokázala, že metoda použitá při původním šetření nebyla v souladu s článkem 2 základního nařízení. Avšak v případě, že je předchozí metoda v souladu s článkem 2 základního nařízení, k odůvodnění změny metody naproti tomu nepostačuje, aby nová metoda byla vhodnější než ta předchozí.

(viz body 98–102, 117)

Za těchto okolností, i pokud by Komise během původního šetření opomenula požádat o předložení individuálních údajů, nemůže takové opomenutí vést k protiprávnosti závěru týkajícího se existence změny okolností.

V této souvislosti změna struktury skupiny podniků a organizace prodejů této skupiny na vývoz, která vytvořila nový prodejní kanál a umožnila tedy poprvé zjistit jednotlivé vývozní ceny různých vyvážejících výrobců, kteří do ní patří, odůvodňuje použití nové metody spočívající ve výpočtu individuálních dumpingových rozpětí pro každého z dotčených vyvážejících výrobců, a poté s ohledem na to, že náleží ke skupině podniků, ve stanovení váženého průměrného dumpingové rozpětí.

(viz body 108–112)

Naproti tomu skutečnost, že dva výrobci náleží k téže skupině a se společností s odlišnou právní subjektivitou, která náleží rovněž k uvedené skupině a je pověřena úkoly vnitřního prodejního oddělení, tvoří jedinou hospodářskou jednotku, nezavazuje orgány vycházet z toho, že pouze uvedenou jednotku lze kvalifikovat jako vyvážejícího výrobce. Takovýto předpoklad by totiž nebral v úvahu hospodářskou realitu spočívající v tom, že dva výrobci navzdory tomu, že jakožto sesterské společnosti vlastněné stejnými akcionáři náleží k téže skupině, či dokonce – byla-li by tato skutečnost prokázána – k jediné hospodářské jednotce, tvoří samostatné právní subjekty, které během šetření týkajícího se vrácení zaplaceného cla vyráběly a uváděly své výrobky na trh individuálně.

Pokud jde o analýzu dumpingových praktik, pojem „jediná hospodářská jednotka“ byl vytvořen pro účely určení běžné hodnoty ve smyslu čl. 2 odst. 1 základního antidumpingového nařízení č. 1225/2009. Pokud totiž výrobce svěří úkoly, které obvykle provádí vnitřní prodejní oddělení, společnosti, která distribuuje jeho výrobky a kterou hospodářsky kontroluje, použití cen zaplacených prvním nezávislým kupujícím uvedené distribuční společnosti za účelem určení běžné hodnoty je odůvodněné, a to vzhledem k tomu, že tyto ceny lze považovat za ceny prvního prodeje výrobku v běžném obchodním styku ve smyslu čl. 2 odst. 1 prvního pododstavce základního nařízení. Tyto úvahy je možné obdobně uplatnit na úpravy vývozní ceny provedené podle čl. 2 odst. 10 písm. i) základního nařízení. V tomto kontextu, pokud výrobce distribuuje své výrobky do Unie prostřednictvím společnosti s odlišnou právní subjektivitou, nad níž však vykonává hospodářskou kontrolu, požadavek zjištění odrážejícího hospodářskou realitu vztahů mezi tímto výrobcem a touto prodejní společností svědčí spíše pro použití pojmu „jediné hospodářské jednotky“ k výpočtu vývozní ceny.

Podle bodu 3 odůvodnění základního antidumpingového nařízení č. 1225/2009 je účelem tohoto nařízení provést v co možná největší míře do unijního práva pravidla obsažená v Dohodě o provádění článku VI GATT 1994 (antidumpingová dohoda). Ustanovení základního nařízení proto musí být v co možná největší míře vykládána ve světle odpovídajících ustanovení antidumpingové dohody. Nicméně pokud jde o metodu výpočtu, která má být použita pro účely posouzení žádosti o vrácení zaplaceného antidumpingového cla, antidumpingová dohoda neobsahuje ustanovení srovnatelná s ustanoveními čl. 11 odst. 9 základního nařízení, takže pravidlo, které posledně uvedené ustanovení obsahuje, nemůže být považováno za provedení jednoho z podrobných pravidel uvedené dohody, které musí být vykládáno v souladu s touto dohodou. Kromě toho ze znění a kontextu článků 18.3 a 18.3.1 antidumpingové dohody vyplývá, že na rozdíl od čl. 11 odst. 9 základního nařízení, který určuje metodu použitelnou ve všech řízeních o vrácení zaplaceného cla, článek 18.3.1 antidumpingové dohody patří mezi závěrečná ustanovení uvedené dohody a konkrétně mezi ustanovení uvedená v článku 18.3, která určují její časovou působnost.

(viz body 135–137, 139)