ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
17

Článek 47 téhož zákona v odstavcích 1 až 3 stanoví: „1. Členům Rady je zakázáno: a) vykonávat přímo nebo zprostředkovaně podnikatelskou činnost; b) být společníky nebo členy statutárních, správních a kontrolních orgánů společností podle občanského práva, společností, na které se vztahuje Legea societăților nr. 31/1990 [(zákon č. 31/1990 o společnostech)], ve znění pozdějších změn a doplňků, včetně bank nebo jiných úvěrových institucí, pojišťoven nebo finančních společností, státních podniků nebo komunálních podniků; c) být členy hospodářského zájmového sdružení; d) být členy politické strany a vykonávat činnosti politické povahy nebo se na takových činnostech podílet; e) vykonávat jakoukoli veřejnou či soukromou funkci nebo činnost, s výjimkou pedagogické činnosti v rámci vysokoškolského vzdělávání a umělecké a literární tvorby; f) vykonávat jakoukoliv jinou profesní nebo poradenskou činnost. 2. Členové Rady jsou povinni předložit majetkové přiznání a prohlášení o zájmech […] 3. Členové Rady nejsou oprávněni podílet se na řešení sporu, nachází-li se v některé z níže uvedených situací, pod sankcí neplatnosti vydaného rozhodnutí: a) pokud mají oni sami, jejich manžel či manželka nebo jejich příbuzní v přímé vzestupné či sestupné linii zájem na výsledku sporu nebo pokud jsou manželem či manželkou, příbuzným nebo spřízněným, a to až do čtvrtého stupně, některé ze stran sporu; b) pokud v době pěti let před rozhodnutím bylo vedeno trestní řízení mezi nimi a některou ze stran sporu; c) pokud se veřejně vyjádřili ke sporu, o němž rozhodují; d) pokud se ukáže, že obdrželi od jedné ze stran sporu hmotný majetek nebo příslib hmotného majetku nebo jiných výhod.“
9

Bod 7 odůvodnění směrnice 2004/27 zní: „Zejména v důsledku vědeckého a technického pokroku by se měly vyjasnit definice a oblast působnosti směrnice 2001/83/ES, aby bylo dosaženo vysokých standardů jakosti, bezpečnosti a účinnosti humánních léčivých přípravků. Aby se zohlednil vznik nových terapií i rostoucí počet tzv. "hraničních" přípravků mezi odvětvím léčivých přípravků a jinými odvětvími, měla by být změněna definice "léčivého přípravku" tak, aby byly vyloučeny jakékoli pochybnosti ohledně použitelných právních předpisů, pokud přípravek plně odpovídající definici léčivého přípravku může současně odpovídat definici jiných regulovaných výrobků. Tato definice by měla upřesnit způsob účinku, kterým léčivý přípravek může působit na fyziologické funkce. Tento výčet účinků také umožní zahrnout takové léčivé přípravky, jako jsou například přípravky pro genovou terapii, radiofarmaka i určité léčivé přípravky pro topické použití. S ohledem na charakteristické znaky farmaceutických právních předpisů by se také mělo zajistit, aby se takové předpisy uplatnily. Se stejným cílem, tedy vyjasnit situace, kdy daný přípravek odpovídá definici léčivého přípravku, ale zároveň by také mohl odpovídat definici jiného regulovaného výrobku, je nezbytné při pochybnostech a k zajištění právní jistoty výslovně stanovit, která ustanovení se použijí. Pokud přípravek zjevně odpovídá definici jiných kategorií výrobků, zejména potravin, doplňků stravy, zdravotnických prostředků, biocidů nebo kosmetiky, neměla by se tato směrnice použít. Rovněž je vhodné zvýšit jednotnost terminologie farmaceutických právních předpisů.“
3

Body 1 až 3, 6, 28 a 31 odůvodnění nařízení č. 528/2012 uvádějí: „(1) Biocidní přípravky jsou potřebné pro regulaci organismů, které jsou škodlivé pro zdraví lidí nebo zvířat, a pro regulaci organismů, které poškozují přírodní nebo vyráběné materiály. Biocidní přípravky však mohou pro člověka, zvířata a životní prostředí představovat rizika vznikající v důsledku jejich vnitřních vlastností a s nimi souvisejících způsobů použití. (2) Žádný biocidní přípravek by neměl být dodán na trh ani používán, pokud není povolen v souladu s tímto nařízením. Ošetřené předměty by neměly být uvedeny na trh, pokud veškeré účinné látky obsažené v biocidních přípravcích, kterými byly tyto předměty ošetřeny nebo které jsou jejich součástí, nebyly schváleny v souladu s tímto nařízením. (3) Účelem tohoto nařízení je zlepšit volný pohyb biocidních přípravků v Unii a současně zajistit vysokou úroveň ochrany zdraví lidí i zvířat a ochrany životního prostředí. Zvláštní pozornost je třeba věnovat ochraně zranitelných skupin, jako jsou těhotné ženy a děti. Toto nařízení by mělo vycházet ze zásady obezřetnosti, aby bylo zajištěno, že výroba a dodávání účinných látek a biocidních přípravků na trh nebudou mít škodlivé účinky na zdraví lidí nebo zvířat nebo nepřijatelné dopady na životní prostředí. Aby byly v co největší míře odstraněny překážky obchodování s biocidními přípravky, měla by být stanovena pravidla pro schvalování účinných látek a dodávání biocidních přípravků na trh a jejich používání, včetně pravidel pro vzájemné uznávání povolení a pro souběžný obchod. […] (6) Vhodným právním nástrojem pro nahrazení směrnice [Evropského parlamentu a Rady] 98/8/ES [ze dne 16. února 1998 o uvádění biocidních přípravků na trh (Úř. věst. 1998, L 123, s. 1; Zvl. vyd. 03/23, s. 3)] je vzhledem k hlavním změnám, jež by měly být ve stávající[ch] pravidlech provedeny, nařízení, které stanoví jasná, podrobná a přímo použitelná pravidla. Nařízení navíc zajišťuje uplatňování právních požadavků v celé Unii současně a jednotným způsobem. […] (28) Aby bylo zajištěno, že jsou na trh dodávány pouze biocidní přípravky, které vyhovují příslušným ustanovením tohoto nařízení, měly by biocidní přípravky podléhat buď povolení k dodání na trh a používání na území členského státu nebo jeho části, vydávanému příslušnými orgány, nebo povolení k dodání na trh a používání v rámci Unie, vydávanému Komisí. […] (31) Pro hodnocení a povolování biocidních přípravků je nezbytné stanovit společné zásady, aby byl zajištěn harmonizovaný přístup příslušných orgánů.“
62

Zatřetí stran otázky, zda je toto opatření přiměřené sledovanému cíli obecného zájmu ve smyslu čl. 15 odst. 3 písm. c) směrnice 2006/123, je třeba uvést, že vnitrostátní opatření omezující svobodu usazování, které sleduje cíl obecného zájmu, může být přípustné pouze za podmínky, že je způsobilé zaručit jeho uskutečnění a nepřekračuje meze toho, co je k dosažení tohoto cíle nezbytné (obdobně viz rozsudek ze dne 1. října 2015, Trijber a Harmsen, C‑340/14 a C‑341/14, EU:C:2015:641, bod 70).
4

Body 8, 24, 32 a 33 odůvodnění nařízení č. 1107/2009 znějí takto: „(8) Účelem tohoto nařízení je zajistit vysokou úroveň ochrany zdraví lidí a zvířat a životního prostředí a zároveň zabezpečit konkurenceschopnost zemědělství Společenství. […] Měla by být uplatňována zásada předběžné opatrnosti [obezřetnosti] a toto nařízení by mělo zajistit, že odvětví prokáže, že látky nebo přípravky vyráběné a uváděné na trh nemají žádné škodlivé účinky na zdraví lidí nebo zvířat ani nepřijatelné účinky na životní prostředí. […] (24) Ustanovení upravující povolování musí zajišťovat vysokou úroveň ochrany. Zejména by při udělování povolení přípravků na ochranu rostlin měl být upřednostněn cíl ochrany zdraví lidí a zvířat a životního prostředí před cílem zlepšování rostlinné výroby. Proto by před uvedením přípravků na ochranu rostlin na trh mělo být prokázáno, že pro rostlinnou výrobu představují jednoznačný přínos a že nemají škodlivý účinek na zdraví lidí nebo zvířat, včetně zranitelných skupin, ani nepřijatelné účinky na životní prostředí. […] (32) Ve výjimečných případech by mělo být členským státům umožněno povolovat přípravky na ochranu rostlin, jež nesplňují podmínky tohoto nařízení, pokud je to nezbytné z důvodu ohrožení rostlinné výroby nebo ekosystémů, proti němuž nelze zakročit jinými rozumnými prostředky. Tato dočasná povolení by měla být přezkoumána na úrovni Společenství. (33) Právní předpisy Společenství upravující oblast osiva stanoví volný obchod s osivem v rámci Společenství, ale neobsahují konkrétní ustanovení týkající se osiva ošetřeného přípravky na ochranu rostlin. Proto by měla být tato otázka upravena v tomto nařízení. Představuje-li ošetřené osivo vážné riziko pro zdraví lidí nebo zvířat nebo pro životní prostředí, měly by mít členské státy možnost přijmout ochranná opatření.“
44

I když se tak má směrnice 2000/78 vztahovat na širokou škálu profesních činností, včetně činností vykonávaných osobami samostatně výdělečně činnými za účelem zajištění jejich obživy, nic to nemění na tom, že je třeba rozlišovat činnosti, které spadají do působnosti této směrnice, a činnosti, které spočívají v pouhém dodání zboží nebo služeb jednomu nebo více příjemcům a do její působnosti nespadají.
61

Pokud jde o důsledky, které by mohlo mít pro spotřebitele zrušení smluv dotčených ve věci v původním řízení, je třeba poznamenat, že pokud jde o úvěrovou smlouvu, Soudní dvůr rozhodl, že zrušení takové smlouvy jako celku by v zásadě způsobilo to, že by se zbývající dlužná částka úvěru stala okamžitě splatnou, což by mohlo přesahovat finanční možnosti spotřebitele, a mohlo by to pro něj mít obzvláště nepříznivé důsledky (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 3. března 2020, Gómez del Moral Guasch, C‑125/18, EU:C:2020:138, bod 63 a citovaná judikatura). Nicméně obzvláště nepříznivou povahu zrušení smlouvy nelze omezit pouze na důsledky čistě finanční povahy.
3

Body 1 až 5, 8, 9 a 13 rámcového rozhodnutí 2008/675 uvádějí: „(1) Evropská unie si klade za cíl zachovat a rozvíjet prostor svobody, bezpečnosti a práva. Tento cíl vyžaduje, aby informace týkající se odsouzení vydaných v členských státech bylo možné zohlednit mimo členský stát, v němž bylo odsouzení vydáno, a to jak za účelem předcházení dalším trestným činům, tak při novém trestním řízení. (2) V souladu se závěry Evropské rady z Tampere přijala Rada [Evropské unie] dne 29. listopadu 2000 program opatření určených k provádění zásady vzájemného uznávání rozhodnutí v trestních věcech, který vyžaduje ‚přijetí jednoho nebo více nástrojů, kterým(i) se stanoví zásada, podle níž soud v jednom členském státě musí být schopen zohlednit pravomocné trestní rozsudky vydané soudy v jiných členských státech, aby mohl při stanovení druhu trestu a způsobu výkonu trestu posoudit pachatelovu trestní minulost a zjistit, zda se pachatel dopustil trestné činnosti opakovaně‘. (3) Účelem tohoto rámcového rozhodnutí je stanovit pro členské státy povinnost přinejmenším zohledňovat odsouzení vydaná v jiných členských státech. […] (4) Některé členské státy přiznávají účinky odsouzením vydaným v jiných členských státech, zatímco jiné členské státy zohledňují pouze odsouzení vydaná jejich vlastními soudy. (5) Měla by být potvrzena zásada, podle níž by odsouzení vydaná v jiných členských státech měla mít v určitém členském státě stejné účinky jako odsouzení vydaná v souladu s vnitrostátními právními předpisy jeho vlastními soudy bez ohledu na to, zda vnitrostátní právo považuje tyto účinky za skutkové nebo spadající do oblasti procesního nebo hmotného práva. Toto rámcové rozhodnutí však neusiluje o sjednocení účinků, které různé vnitrostátní právní předpisy přisuzují existenci předchozích odsouzení, a povinnost zohlednit předchozí odsouzení vydaná v jiných členských státech existuje pouze tehdy, pokud se předchozí vnitrostátní odsouzení zohledňují podle vnitrostátních právních předpisů. […] (8) Je-li v průběhu trestního řízení v členském státě k dispozici informace o předchozím odsouzení jiného členského státu, mělo by se v co největší možné míře zabránit tomu, aby se s dotyčnou osobou zacházelo méně příznivě, než kdyby se jednalo o vnitrostátní odsouzení. (9) Článek 3 odst. 5 by měl být vykládán mezi jinými v souladu s 8. bodem odůvodnění tak, že pokud se vnitrostátní soud v novém trestním řízení při zohledňování dříve uloženého trestu v jiném členském státě domnívá, že stanovení určité výměry trestu v rámci omezení daných vnitrostátním právem by bylo pro pachatele vzhledem k okolnostem nepřiměřeně tvrdé, a pokud účelu trestu lze dosáhnout nižším trestem, může vnitrostátní soud odpovídajícím způsobem snížit výši trestu, bylo-li by to možné v čistě vnitrostátních případech. […] (13) Toto rámcové rozhodnutí ctí rozmanitost vnitrostátních řešení a postupů potřebných pro zohlednění předchozích odsouzení vydaných v jiném členském státě. […]“
8

Článek 6 této směrnice zní: „Následující ustanovení se použijí, jestliže je léčivý přípravek hrazen systémem zdravotního pojištění jen poté, co příslušné orgány rozhodnou o zápisu dotyčného léčivého přípravku do pozitivního seznamu léčivých přípravků hrazených vnitrostátním systémem zdravotního pojištění. 1. Členské státy zajistí, aby rozhodnutí o žádosti podané v souladu s požadavky stanovenými příslušným členským státem držitelem rozhodnutí o registraci o tom, aby léčivý přípravek byl zapsán do seznamu léčiv hrazených systémem zdravotního pojištění, bylo přijato a sděleno žadateli do 90 dnů od obdržení žádosti. […] […] 2. Každé rozhodnutí o zamítnutí zápisu léčivého přípravku do seznamu přípravků hrazených systémem zdravotního pojištění musí obsahovat odůvodnění na základě objektivních a ověřitelných kritérií, včetně, je-li to nezbytné, znaleckých posudků nebo doporučení, o která se rozhodnutí opírá. Kromě toho musí být žadatel informován o opravných prostředcích, kterých může podle platných předpisů využít, a o lhůtách pro jejich uplatnění. 3. Přede dnem uvedeným v čl. 11 odst. 1 členské státy vhodným způsobem zveřejní a sdělí [Evropské] komisi kritéria, ke kterým musí přihlížet příslušné orgány při rozhodování, zda mají léčivé přípravky zapsat do seznamů. 4. Do jednoho roku ode dne uvedeného v čl. 11 odst. 1 členské státy vhodným způsobem zveřejní a sdělí Komisi úplný seznam přípravků hrazených jejich systémem zdravotního pojištění spolu s jejich cenami stanovenými příslušnými vnitrostátními orgány. Tyto informace musí být aktualizovány nejméně jednou za rok. 5. Každé rozhodnutí o výmazu přípravku ze seznamu přípravků hrazených vnitrostátním systémem zdravotního pojištění musí obsahovat odůvodnění na základě objektivních a ověřitelných kritérií. Tato rozhodnutí včetně případných znaleckých posudků nebo doporučení, o která se opírají, jsou sdělena odpovědné osobě, která také musí být informována o opravných prostředcích, kterých může podle platných předpisů využít, a o lhůtách pro jejich uplatnění. 6. Jakékoli rozhodnutí o výmazu některé kategorie léčivých přípravků ze seznamu přípravků hrazených vnitrostátním systémem zdravotního pojištění musí obsahovat odůvodnění na základě objektivních a ověřitelných kritérií a musí být vhodným způsobem zveřejněno.“
11

Dne 14. prosince 2017 EIB informovala KL, že probíhají jednání o jeho možném návratu do práce na částečný úvazek na dobu tří měsíců na jiné pracovní místo než to, které do té doby zastával, přičemž od 1. ledna 2018 do jeho návratu do práce bude zproštěn povinnosti dostavit se na své pracoviště.
18

Ministr hospodářství a financí má za to, že jeho návrhy spadají do věcné působnosti nařízení č. 1215/2012. Vzhledem k tomu, že předmětem podané žaloby je ochrana francouzského veřejného hospodářského pořádku, má totiž za to, že projednání této žaloby musí být vyhrazeno francouzskému soudu. Jde-li o užití vyšetřovacích pravomocí, které má, považuje ministr za nezbytné odlišit fázi vyšetřování od fáze soudního řízení a tvrdí, že kritériem použitelnosti nařízení č. 1215/2012 je použití těchto důkazních prostředků, a nikoli způsoby jejich získání. Nakonec dodává, že jeho žaloba spadá do rámce vztahu rovnosti s žalovanými společnostmi, jelikož se na něj rovněž vztahují pravidla občanského soudního řádu platná pro všechny účastníky řízení.
21

Správce daně konkrétně uvedl, že činnost spočívající v solení, odsolování a zmrazování tresky, která je uvedena mezi zpracovatelskými činnostmi uvedenými v kodexu CAE 10204 REV3, představuje činnost „zpracovatelského průmyslu“ ve smyslu čl. 2 písm. b) vyhlášky ministerstva č. 282/2014, která vzhledem k tomu, že solená treska, zmrazená treska a odsolená treska spadají do působnosti kapitol nomenklatury uvedené v příloze I Smlouvy o FEU, nespadá pod pojem „zpracování zemědělských produktů“, jejichž koncový produkt je rovněž zemědělským produktem uvedeným v této příloze I. Tato činnost nemůže spadat do RFAI podle článku 1 vyhlášky ministerstva č. 282/2004 a čl. 22 odst. 1 daňového zákoníku, který vylučuje ve své závěrečné části, činnosti, jež nespadají do působnosti nařízení č. 651/2004 a pokynů 2014-2020.
10

Článek 23 téhož rámcového rozhodnutí zní následovně: „1. Vyžádaná osoba je předána co nejdříve v den, který dohodnou dotyčné orgány. 2. Je předána nejpozději do deseti dnů po přijetí pravomocného rozhodnutí o výkonu evropského zatýkacího rozkazu. 3. Brání-li předání vyžádané osoby ve lhůtě stanovené v odstavci 2 okolnosti, které jsou mimo kontrolu členských států, vykonávající a vystavující justiční orgán se neprodleně vzájemně kontaktují a dohodnou nové datum předání. V tomto případě se předání uskuteční do deseti dnů od dohodnutí tohoto nového data. 4. Předání lze výjimečně dočasně odložit ze závažných humanitárních důvodů, například existují-li závažné důvody domnívat se, že by to zřejmě ohrozilo život nebo zdraví vyžádané osoby. Výkon evropského zatýkacího rozkazu se uskuteční, jakmile tyto důvody pominou. Vykonávající justiční orgán neprodleně informuje vystavující justiční orgán a dohodne s ním nové datum předání. V tomto případě se předání uskuteční ve lhůtě do deseti dnů od nového data. 5. Nachází-li se osoba po uplynutí lhůt uvedených v odstavcích 2 až 4 ještě ve vazbě, bude propuštěna.“
131

V projednávané věci z předkládacího usnesení na jedné straně vyplývá, že žádost o vydání dotčená ve věci v původním řízení se týká trestných činů, kterých se měl HF dopustit v období od září 2008 do prosince 2013. Na druhé straně předkládající soud zdůrazňuje, že skutky, za něž byl HF ve Slovinsku pravomocně odsouzen, jsou totožné se skutky, jichž se týká tato žádost o vydání, a to v rozsahu, v jakém jsou v ní popsány trestné činy spáchané do června 2010. Poukazuje tedy na to, že odsuzující rozsudek slovinských soudů se týká pouze části skutků, které jsou předmětem uvedené žádosti o vydání.
7

Body 5, 7, 8, 10, 19, 25, 40 až 42 odůvodnění směrnice 2012/13 uvádějí: „(5) Článek 47 [Listiny] a článek 6 [EÚLP] zakotvují právo na spravedlivý proces. Ustanovení čl. 48 odst. 2 Listiny zaručuje respektování práva na obhajobu. […] (7) Přestože jsou všechny členské státy stranami EÚLP, zkušenost ukázala, že tato skutečnost sama o sobě nezaručuje vždy dostatečnou úroveň důvěry v systémy trestního soudnictví jiných členských států. (8) Posílení vzájemné důvěry vyžaduje podrobná pravidla pro ochranu procesních práv a záruk vyplývajících z Listiny a EÚLP. […] (10) Společná minimální pravidla by měla vést k posílení důvěry v systémy trestního soudnictví všech členských států, což by mělo vést k účinnější justiční spolupráci v atmosféře vzájemné důvěry. Tato společná minimální pravidla by měla být stanovena pro oblast informací v trestním řízení. […] (19) Příslušné orgány by měly podezřelého nebo obviněného neprodleně ústně či písemně informovat o [jejich] právech […] Pro umožnění praktického a účinného výkonu těchto práv je tyto informace třeba poskytovat v průběhu řízení neprodleně a nejpozději předtím, než je podezřelý nebo obviněný poprvé úředně vyslýchán […] […] (25) Členské státy by měly při poskytování informací podle této směrnice a v souladu se standardy stanovenými směrnicí 2010/64/EU zajistit podezřelému nebo obviněnému v případě potřeby překlad a tlumočení do jazyka, kterému rozumí. […] (40) Tato směrnice stanoví minimální pravidla. Členské státy mohou práva v ní stanovená rozšířit s cílem poskytovat vyšší úroveň ochrany také v případech, jimiž se tato směrnice výslovně nezabývá. Úroveň ochrany by nikdy neměla být nižší než normy stanovené EÚLP v souladu s tím, jak je vykládá judikatura Evropského soudu pro lidská práva. (41) Tato směrnice ctí základní práva a dodržuje zásady uznané v Listině. Tato směrnice usiluje především o podporu práva na svobodu, práva na spravedlivý proces a práv na obhajobu. Měla by být odpovídajícím způsobem provedena. (42) Ustanovení této směrnice v případech, která odpovídají právům zaručeným EÚLP, by měla být vykládána a prováděna v souladu s těmito právy, jak je vykládá judikatura Evropského soudu pro lidská práva.“
8

Body 15 a 20 odůvodnění směrnice 2013/33 stanoví: „(15) Zajištění žadatelů by mělo být prováděno v souladu s hlavní zásadou, podle níž nelze nikoho zajistit pouze proto, že žádá o mezinárodní ochranu, a zejména v souladu s mezinárodními právními závazky členských států, a s článkem 31 Ženevské úmluvy. Zajištění žadatelů by mělo být možné pouze v jasně vymezených výjimečných případech stanovených touto směrnicí a v souladu se zásadou nezbytnosti a přiměřenosti, pokud jde o způsob i účel zajištění. Zajištěný žadatel by měl mít účinný přístup k příslušným procesním zárukám, jako jsou opravné prostředky k vnitrostátnímu soudnímu orgánu. […] (20) Zajištění žadatele by mělo být krajním opatřením a mělo by být uplatňováno pouze poté, co byla řádně posouzena veškerá alternativní opatření, při nichž nedochází k fyzickému zajištění, s cílem lépe zajistit fyzickou a psychickou integritu žadatele. Jakékoli alternativní opatření nahrazující zajištění by mělo respektovat základní lidská práva žadatele.“
Keywords

Summary



Keywords

Volný pohyb osob – Svoboda usazování – Advokáti – Zkouška podmiňující přístup k povolání – Složení zkušební komise – Účast advokátů – Přípustnost – Porušení článků 81 ES a 82 ES – Neexistence

(Články 43 ES, 81 ES a 82 ES)

Summary

Články 43 ES, 81 ES a 82 ES nebrání vnitrostátní právní úpravě, podle které je v rámci zkoušky umožňující přístup k výkonu advokacie zkušební komise složena z pěti členů jmenovaných ministrem spravedlnosti, a to dvou soudců, jednoho profesora práva a dvou advokátů, přičemž jsou tito advokáti určeni Národní radou advokátních komor na společný návrh rad advokátní komory dotyčného obvodu.

Pokud jde o článek 43 ES, tak přestože zkouška umožňující přístup k výkonu advokacie může jistě představovat překážku svobody usazování, nic nenasvědčuje tomu, že by bylo možné se domnívat, že samotné pravidlo, vztahující se ke složení zkušební komise, zahrnuje omezení svobody usazování nezávisle na omezení, které by případně vyplývalo ze samotné zkoušky. V každém případě i za předpokladu, že účast advokátů ve zkušební komisi pro státní zkoušku představuje sama o sobě omezení svobody usazování, může být tato účast odůvodněna obecným zájmem, a sice nezbytností hodnotit co možná nejvhodnějším způsobem způsobilost a schopnosti osob povolaných k výkonu advokacie, a je vhodná pro zaručení uskutečnění tohoto cíle.

Jestliže jsou krom toho porušeny články 81 ES a 82 ES, pokud členský stát nařídí nebo zvýhodní uzavírání dohod v rozporu s článkem 81 ES nebo posílí účinky takových dohod, nařídí nebo zvýhodní zneužití dominantního postavení v rozporu s článkem 82 ES nebo posílí účinky takového zneužití nebo konečně zbaví svou vlastní právní úpravu jejího státního charakteru tím, že přenese odpovědnost za přijetí rozhodnutí zasahujících ve věci hospodářství na soukromé hospodářské subjekty, není tomu tak v případě, že dotčený členský stát přenese odpovědnost za přijetí rozhodnutí v oblasti přístupu k výkonu advokacie na zkušební komisi, jejímiž členy jsou advokáti, zaujímá-li důležité místo v rámci samotné zkušební komise účastí dvou soudců, disponuje-li ministerstvo spravedlnosti významnými pravomocemi, které mu umožňují kontrolovat práce zkušební komise v každé fázi, a dokonce v případě potřeby zasáhnout do těchto prací, a konečně, může-li být negativní rozhodnutí přijaté zkušební komisí předmětem soudní žaloby.

(viz body 30–33, 35, 37, 42–45, 47 a výrok)