C 452/13

Kasační opravný prostředek podaný dne 13. srpna 2021 Harrym Shindlerem a dalšími proti usnesení Tribunálu (desátého rozšířeného senátu) vydanému dne 8. června 2021 ve věci T-198/20, Shindler a další v. Rada

(Věc C-501/21 P)

(2021/C 452/13)

Jednací jazyk: francouzština

Účastníci řízení

Účastníci řízení podávající kasační opravný prostředek: Harry Shindler a další (zástupce: J. Fouchet, advokát)

Další účastnice řízení: Rada Evropské unie

Návrhová žádání účastníků řízení podávajících kasační opravný prostředek

Účastníci řízení podávající kasační opravný prostředek (dále jen „navrhovatelé“) navrhují, aby Soudní dvůr:

— zrušil usnesení ze dne 8. června 2021 (T-198/20);

— zrušil v plném rozsahu rozhodnutí Rady (UE) 2020/135 ze dne 30. ledna 2020 o uzavření Dohody o vystoupení Spojeného království Velké Británie a Severního Irska z Evropské unie a Evropského společenství pro atomovou energii, spolu s Dohodou o vystoupení Spojeného království Velké Británie a Severního Irska z Evropské unie a Evropského společenství pro atomovou energii a jejími přílohami.

Podpůrně:

— zrušil usnesení ze dne 8. června 2021 (T-198/20);

— částečně zrušil rozhodnutí Rady (EU) 2020/135 Rady ze dne 30. ledna 2020 o uzavření Dohody o vystoupení Spojeného království Velké Británie a Severního Irska z Evropské unie a Evropského společenství pro atomovou energii, spolu s Dohodou o vystoupení Spojeného království Velké Británie a Severního Irska z Evropské unie a Evropského společenství pro atomovou energii v rozsahu, v němž tyto akty automaticky a obecně rozlišují, bez sebemenší kontroly přiměřenosti, občany Unie a státní příslušníky Spojeného království ode dne 1. února 2020, a zrušil tak zejména bod 6 preambule a články 9, 10 a 127 dohody o vystoupení;

— uložil Evropské unii náhradu veškerých nákladů řízení, včetně nákladů na právní zastoupení ve výši 5 000 eur.

Důvody kasačního opravného prostředku a hlavní argumenty

A. Procesní vada napadeného usnesení

Tribunál podle navrhovatelů porušil článek 130 svého jednacího řádu tím, že poskytl pouze jednu lhůtu, konkrétně lhůtu pro Radu k předložení žalobní odpovědi ve věci samé. Neposkytl žádnou lhůtu navrhovatelům, kteří museli vyčkat „nových lhůt pro pokračování v řízení“, předtím, než se vyjádřil jak k námitce nepřípustnosti, tak k meritu věci.

Tribunál se mimoto rozhodl nedoručit navrhovatelům žalobní odpověď, čímž jim znemožnil zjistit, kdy se měli vyjádřit k přípustnosti.

Konečně Tribunál odmítl žalobu jako nepřípustnou bez konání jednání a aniž rozhodl o dvou návrzích na přerušení řízení a předání věci Soudnímu dvoru, které však měly vliv na pokračování v řízení.

B. Porušení unijního práva ohledně přípustnosti žaloby

i) Ke kritériu, podle kterého musí být rozhodnutí, jež jsou předmětem přímé žaloby, nařizovacími akty, které nevyžadují přijetí prováděcích opatření

Zaprvé, Tribunál měl nesprávně a bez vysvětlení za to, že dohoda o vystoupení je mezinárodním aktem, ačkoli tato dohoda svým předmětem a svými účinky stále spadá do vnitřního unijního práva, neboť upravuje budoucí vztahy mezi Evropskou unií a jedním z jejích členských států na základě vnitřního práva vytvořeného Unií po více než padesát let (ve vztahu ke Spojenému království) a činí nadále toto právo použitelným.

Kromě toho článek 4 dohody o vystoupení omezuje v jeho odstavcích 4 a 5 svrchovanost soudů Spojeného království s cílem umožnit jednotný soudní výklad dohody o vystoupení Soudním dvorem Evropské unie. Takovéto ustanovení není charakteristické pro mezinárodní dohodu.

Zadruhé, za předpokladu, že Soudní dvůr rovněž shledá, že dohoda o vystoupení je mezinárodním aktem, Tribunál opomenul zohlednit článek 275 SFEU, který vylučuje pravomoc Soudního dvora jen pro určité akty ve vztahu k „ustanovením o společné zahraniční a bezpečnostní politice“. Tribunál tedy chybně spojil články 263 a 275 SFEU, z nichž vyplývá, že Soudní dvůr má pravomoc ve vztahu ke všem nařizovacím aktům, které nevyžadují přijetí prováděcích opatření, s výjimkou aktů přijatých na základě ustanovení o společné zahraniční a bezpečnostní politice. S ohledem na články 23 a 26 Smlouvy o Evropské unii přitom dohoda o vystoupení nespadá svým obsahem ani procesem do společné zahraniční a bezpečnostní politiky.

Zatřetí, argumenty přijaté Tribunálem v podstatě přepokládají, že by se Soudní dvůr měl vzdát přezkumu dodržování zásad právního státu ve vztahu k mezinárodní dohodě. Tento postoj však není přijatelný z politického ani právního hlediska, neboť znamená, že Rada může bez jakékoli kontroly zpochybnit samotné uplatňování Smluv a hodnot, které Smlouvy zakotvují.

Začtvrté, Rada a Francie mají za to, že dohoda o vystoupení automaticky zrušuje unijní občanství navrhovatelů, což znamená, že k vyvolání účinků nevyžaduje z tohoto hlediska přijetí žádného prováděcího opatření, přičemž je třeba připomenout, že žaloba navrhovatelů nesmí být zredukována na jedinou otázku jejich práva volit, ačkoli Tribunál tvrdil opak.

ii) Ke kritériu osobního dotčení

Zaprvé, Tribunál se dopustil nesprávného právního posouzení, když nezohlednil zvláštnosti situace pí G., jedné z 800 zvolených zástupců ve Francii, z uzavřeného kruhu osob, kteří nemohli kandidovat do francouzských voleb do zastupitelstev obcí v roce 2020.

Zadruhé, Tribunál vážně pochybil ve své analýze, když uvedl, že se rozhodnutí o podpisu dohody o vystoupení dotýká navrhovatelů „kvůli jejich objektivnímu postavení státních příslušníků Spojeného království“, ačkoli posledně zmínění zpochybňují dohodu o vystoupení jakožto britští státní příslušníci s bydlištěm na území Unie s ohledem na účinky dohody o vystoupení na jejich situaci.

Zatřetí, Tribunál se opírá pouze o nemožnost navrhovatelů volit ve volbách do zastupitelstev obcí, ačkoli tento důsledek je pouze jedním z těch, které navrhovatelé kritizují.