Článek 8 odst. 7 Celní úmluvy o mezinárodní přepravě zboží na podkladě karnetů TIR, která byla jménem Evropského hospodářského společenství schválena nařízením č. 2112/78, ve změněném a konsolidovaném znění zveřejněném v rozhodnutí 2009/477, musí být vykládán v tom smyslu, že v takové situaci, jako je situace dotčená ve věci v původním řízení, celní orgány splnily svou povinnost uvedenou ve zmíněném ustanovení, když o zaplacení dotčených dovozních cel a daní pokud možno žádaly držitele karnetu TIR jakožto osobu, která tyto částky přímo dluží, dříve, než svůj nárok uplatnily vůči záručnímu sdružení.

Pokud jde nejprve o znění čl. 8 odst. 7 Úmluvy TIR, což je úmluva, ohledně níž je nutno úvodem připomenout, že byla vypracována v anglickém, francouzském a ruském jazyce, přičemž všechna tři znění jsou závazná, toto ustanovení stanoví, že při nastalé splatnosti cel a poplatků uvedených v odstavcích 1 a 2 článku 8 uvedené úmluvy příslušné orgány mají podle možnosti „žádat o zaplacení“ osobu nebo osoby, které je přímo dluží, dříve, než „svůj nárok“ uplatní vůči záručnímu sdružení. Ve vysvětlivce k čl. 8 odst. 7 Úmluvy TIR je blíže uvedeno, že opatření, jež mají příslušné orgány přijmout za účelem vyžádání takového zaplacení, spočívají „přinejmenším v oznámení o nevyřízení operace TIR a/nebo zaslání platebního výměru držiteli karnetu TIR“. Z předcházejícího vyplývá, že znění čl. 8 odst. 7 Úmluvy TIR, ani znění vysvětlivky k tomuto ustanovení neumožňují sama o sobě určit, jaké konkrétní akty musejí celní orgány učinit vůči osobě, která dlužnou částku přímo dluží, aby splnily povinnost, kterou jim ukládá uvedený čl. 8 odst. 7.

Dále pokud jde o kontext, do něhož spadá posledně uvedené ustanovení, pro účely jeho výkladu je třeba jej přezkoumat s ohledem na celkovou systematiku úmluvy, jejíž je součástí, a na soubor ustanovení v této úmluvě obsažených (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 30. dubna 1974, Haegeman, 181/73, EU:C:1974:41, bod 10). S ohledem na tuto společnou a nerozdílnou povahu odpovědnosti záručního sdružení vůči celnímu orgánu nelze požadavek stanovený v čl. 8 odst. 7 Úmluvy TIR žádat o zaplacení dotčených částek osobu, která je přímo dluží, vykládat takovým způsobem, že vede k situaci, v níž by odpovědnost záručního sdružení měla nakonec zcela podpůrnou povahu ve vztahu k odpovědnosti uvedené osoby. Taková situace by nastala, pokud by se v důsledku tohoto požadavku příslušná celní správa musela zavázat k tomu, že bude ve vymáhání dluhu vůči osobě, která je přímým dlužníkem, pokračovat až do fáze vykonávacího řízení.

Pokud jde konečně o cíle sledované Úmluvou TIR, z její preambule vyplývá, že smluvní strany při uzavření uvedené úmluvy zamýšlely „usnadnit mezinárodní přepravu zboží silničními vozidly“, přičemž vzaly v úvahu, že „zlepšení přepravních podmínek je považováno za jeden ze základních předpokladů vzájemného rozvoje spolupráce“, a vyjádřily „se kladně k otázce zjednodušení a sjednocování administrativních formalit v oblasti mezinárodních přeprav, zejména na hranicích“. Výklad čl. 8 odst. 7 Úmluvy TIR v tom smyslu, že se v jeho důsledku celní orgán musí zavázat k tomu, aby vyčerpal všechny možnosti vymáhání vůči osobě nebo osobám, které jsou přímými dlužníky, dříve, než mohou nárok uplatnit vůči záručnímu sdružení, by přitom narušil samotnou rovnováhu existující mezi výhodami přiznanými článkem 4 Úmluvy TIR a jednou ze základních podmínek, kterými se musí řídit jejich uplatnění, a sice zvláštní odpovědností, kterou nese záruční sdružení.

S ohledem na všechno předcházející musí být čl. 8 odst. 7 Úmluvy TIR, ve spojení s vysvětlivkou k uvedenému ustanovení, vykládán v tom smyslu, že celní orgán splní svou povinnost žádat o zaplacení osobu, která je přímým dlužníkem, jestliže splní minimální požadavky vyplývající z uvedené vysvětlivky.

(viz body 65, 67, 69, 70, 81, 82, 84, 86, 88, výrok 2)