STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

MELCHIORA WATHELETA

přednesené dne 10. ledna 2018 ( 1 )

Věc C‑266/16

Western Sahara Campaign UK,

The Queen

proti

Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs,

Secretary of State for Environment, Food and Rural Affairs

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) [Vrchní soud (Anglie a Wales), oddělení Queen’s Bench (správní senát), Spojené království]

„Řízení o předběžné otázce – Dohoda mezi Evropským společenstvím a Marockým královstvím o partnerství v odvětví rybolovu – Protokol, kterým se stanoví rybolovná práva podle dohody – Akty, kterými bylo schváleno uzavření dohody a protokolu – Nařízení, kterými se mezi členské státy rozdělují rybolovná práva stanovená protokolem – Platnost z hlediska článku 3 SEU a mezinárodního práva – Použití na Západní Saharu a vody k ní přiléhající“

Obsah

I. Úvod II. Právní rámec A. Dohoda o rybolovu B. Protokol z roku 2013 C. Nařízení č. 764/2006 D. Rozhodnutí 2013/785/EU E. Nařízení č. 1270/2013 III. Spor v původním řízení a předběžné otázky IV. Řízení před Soudním dvorem V. Ke třetí a čtvrté předběžné otázce A. K pravomoci Soudního dvora B. K věci samé 1. Úvodní poznámky 2. Možnost dovolat se pravidel mezinárodního práva za účelem zpochybnění platnosti napadených aktů a) Obecné zásady b) K možnosti dovolat se pravidel mezinárodního práva, která se použijí na uzavření mezinárodních dohod týkajících se využívání přírodních zdrojů Západní Sahary 1) Právo na sebeurčení i) Právo na sebeurčení je součástí lidských práv ii) Právo na sebeurčení jako zásada obecného mezinárodního práva, mezinárodního smluvního práva a povinnosti erga omnes – Unie je vázána právem na sebeurčení – Právo na sebeurčení je pravidlo mezinárodního práva, které je z hlediska svého obsahu bezpodmínečné a dostatečně přesné – Povaha a systematika práva na sebeurčení nebrání soudnímu přezkumu napadených aktů 2) Zásada trvalé svrchovanosti nad přírodními zdroji 3) Pravidla mezinárodního humanitárního práva použitelná na uzavírání mezinárodních dohod týkajících se využívání přírodních zdrojů okupovaného území 3. K platnosti nařízení č. 764/2006, rozhodnutí 2013/785 a nařízení č. 1270/2013, jakož i ke slučitelnosti dohody o rybolovu a protokolu z roku 2013 s pravidly mezinárodního práva, kterých se lze dovolat a na něž odkazuje čl. 3 odst. 5 SEU a) K otázce, zda napadené akty respektují právo lidu Západní Sahary na sebeurčení, jakož i povinnost neuznat protiprávní stav plynoucí z porušení tohoto práva a neposkytnout pomoc či podporu zachování takového stavu 1) K existenci svobodné vůle lidu Západní Sahary uskutečňovat na základě napadených aktů svůj hospodářský rozvoj a nakládat se svým přírodním bohatstvím a svými zdroji 2) Povinnost neuznat protiprávní stav plynoucí z porušení práva lidu Západní Sahary na sebeurčení a neposkytnout pomoc či podporu zachování takového stavu 3) Byly mezinárodní dohody použitelné na Západní Saharu uzavřeny s Marockým královstvím na základě jiného titulu, než je tvrzení Marockého království o svrchovanosti nad tímto územím? i) Marocké království jakožto faktická spravující moc Západní Sahary ii) Marocké království jakožto mocnost okupující Západní Saharu – K použitelnosti mezinárodního humanitárního práva na Západní Saharu – K existenci vojenské okupace v Západní Sahaře – Ke způsobilosti okupující mocnosti uzavírat mezinárodní dohody použitelné na okupované území a k podmínkám legality, kterým uzavření takových dohod podléhá b) K tomu, zda napadené akty respektovaly zásadu trvalé svrchovanosti nad přírodními zdroji a pravidla mezinárodního humanitárního práva použitelná na využívání přírodních zdrojů okupovaného území 1) Zásada trvalé svrchovanosti nad přírodními zdroji 2) Článek 55 Haagského řádu z roku 1907 3) K otázce, zda napadené akty respektovaly zásadu trvalé svrchovanosti nad přírodními zdroji a článek 55 Haagského řádu z roku 1907 c) K mezím povinnosti neuznat [protiprávní stav] 4. Shrnutí VI. K návrhu Rady na dočasné omezení účinků prohlášení neplatnosti VII. Závěry

I. Úvod

1. Projednávaná žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká platnosti Dohody mezi Evropským společenstvím a Marockým královstvím o partnerství v odvětví rybolovu ( 2 ) (dále jen „dohoda o rybolovu“), Protokolu mezi Evropskou unií a Marockým královstvím, kterým se stanoví rybolovná práva a finanční příspěvek podle dohody o rybolovu ( 3 ) (dále jen „protokol z roku 2013“) a nařízení Rady (EU) č. 1270/2013 ze dne 15. listopadu 2013 o rozdělení rybolovných práv na základě protokolu z roku 2013 ( 4 ), a to v rozsahu, v němž zavádějí a provádějí využívání živých mořských zdrojů Západní Sahary Evropskou unií a Marockým královstvím.

2. Jedná se o první předběžnou otázku ve věci platnosti, která se týká mezinárodních dohod uzavřených Unií, jakož i aktů o jejich uzavření. V tomto smyslu nastoluje tato předběžná otázka nové právní otázky, jež se týkají pravomoci Soudního dvora vyslovit se k platnosti mezinárodních dohod uzavřených Unií, podmínkám, které musí jednotlivci splnit, aby se mohli dovolávat pravidel mezinárodního práva v rámci přezkumu těchto mezinárodních dohod, jakož i výkladu těchto pravidel. Tyto otázky mají zásadní význam pro soudní přezkum vnější činnosti Unie a proces dekolonizace Západní Sahary, který probíhá od šedesátých let 20. století.

3. Odpovědi na tyto otázky budou mít zajisté politické dopady. Jak však rozhodl Mezinárodní soudní dvůr, „skutečnost, že právní otázka vykazuje rovněž politické aspekty, ‚jak je tomu z povahy věci u řady otázek, které vyvstávají v mezinárodním životě‘, nepostačuje k tomu, aby byla zbavena své povahy ‚právní otázky‘ a aby byla ‚Mezinárodnímu soudnímu dvoru odňata pravomoc, kterou mu výslovně přiznává jeho [s]tatut […]‘. Bez ohledu na politické aspekty položené otázky nemůže Mezinárodní soudní dvůr odepřít právní povahu otázce, která ho vede k tomu, aby plnil úlohu, jejíž podstata je především soudní […]“ ( 5 ).

II. Právní rámec

A. Dohoda o rybolovu

4. Dohoda o rybolovu navazuje na sérii dohod, které byly od roku 1987 uzavřeny v oblasti rybolovu mezi Unií a Marockým královstvím. Její uzavření bylo schváleno jménem Společenství nařízením č. 764/2006. V souladu s článkem 17 tohoto nařízení vstoupila dohoda v platnost dne 28. února 2007 ( 6 ).

5. Podle znění preambule dohody a článků 1 a 3 dohoda o rybolovu zavádí partnerství, jehož cílem je přispívat k účinnému provádění politiky Marockého království v odvětví rybolovu, a v širším smyslu k udržitelnému a zodpovědnému zachování a využívání živých mořských zdrojů prostřednictvím pravidel týkajících se hospodářské, finanční, technické a vědecké spolupráce mezi stranami, podmínek, jimiž se řídí přístup rybářských plavidel plujících pod vlajkou členského státu Unie do marockých rybolovných oblastí, pravidel kontroly rybolovné činnosti v těchto oblastech, jakož i spolupráce mezi podniky z odvětví rybolovu.

6. Článek 2, nadepsaný „Definice“, stanoví: „Pro účely této dohody, protokolu a přílohy se rozumí: a) ‚marockou rybolovnou oblastí‘ vody spadající pod svrchovanost nebo jurisdikci Marockého království; […]“

7. Článek 5, nadepsaný „Přístup plavidel [Unie] do lovišť v marockých rybolovných oblastech“, stanoví: „1. Maroko se zavazuje povolit plavidlům [Unie] provádění rybolovných činností ve svých rybolovných oblastech v souladu s touto dohodou, včetně protokolu a přílohy. […] 4. [Unie] se zavazuje, že přijme veškerá vhodná opatření s cílem zajistit, aby jeho plavidla dodržovala ustanovení této dohody a právní předpisy, kterými se řídí rybolov ve vodách spadajících pod jurisdikci Maroka, v souladu s Úmluvou OSN o mořském právu“.

8. Článek 7, nadepsaný „Finanční příspěvek“, stanoví: „1. [Unie] poskytne Maroku finanční příspěvek v souladu s pravidly a podmínkami stanovenými v protokolu a příloze. Tento finanční příspěvek se skládá ze dvou částí, kterými jsou: a) Finanční příspěvek na přístup plavidel [Unie] do marockých rybolovných oblastí, aniž jsou dotčeny poplatky, které mají zaplatit plavidla [Unie] za licenční poplatek. b) Finanční pomoc [Unie] na zavedení vnitrostátní rybářské politiky založené na zodpovědném rybolovu a udržitelném využívání rybolovných zdrojů v marockých vodách. 2. Část finančního příspěvku podle odstavce 1 písm. b) se stanoví vzájemnou dohodou a v souladu s protokolem na základě cílů určených oběma stranami, kterých je třeba dosáhnout v rámci politiky v odvětví rybolovu v Maroku, a na základě jednoletého a víceletého programu pro jich plnění.“

9. Článek 11, nadepsaný „Oblast použití“, stanoví: „Tato dohoda se vztahuje jednak na území, na která se vztahuje Smlouva [o FEU] za podmínek stanovených v uvedené smlouvě, a jednak na území Maroka a vody spadající pod marockou jurisdikci.“

10. Článek 13, nadepsaný „Řešení sporů“, stanoví, že „[s]mluvní strany se vzájemně konzultují v případě sporů týkajících se výkladu nebo používání této dohody“.

11. Podle článku 16 „[jsou] [p]rotokol a příloha s dodatky […] nedílnou součástí této dohody“. Tento protokol a příloha s dodatky byly uzavřeny na období čtyř let ( 7 ). Nejsou již tedy v platnosti, ale jsou nahrazeny protokolem z roku 2013 a jeho přílohou s dodatky.

B. Protokol z roku 2013

12. Dne 18. listopadu 2013 podepsaly Unie a Marocké království protokol z roku 2013, kterým se stanoví rybolovná práva a finanční příspěvek podle dohody o rybolovu. Protokol vstoupil v platnost dne 15. července 2014 ( 8 ).

13. Článek 1, nadepsaný „Obecné zásady“, stanoví následující: „Protokol tvoří, spolu se svojí přílohou a svými dodatky, nedílnou součást [d]ohody [o rybolovu] […] uzavřené v rámci dohody [o přidružení]. […] Provádění tohoto protokolu probíhá v souladu s […] článkem 2 téže dohody, týkajícím se dodržování demokratických principů a základních lidských práv“.

14. Článek 2, nadepsaný „Doba použitelnosti, platnost a rybolovná práva“, stanoví: „Od okamžiku použitelnosti jsou rybolovná práva udělená na období čtyř let podle článku 5 dohody stanovena v tabulce připojené k tomuto protokolu. Odstavec 1 se použije s výhradou ustanovení článků 4 a 5 tohoto protokolu. […]“

15. Článek 3, nadepsaný „Finanční příspěvek“, stanoví: „1. Celková roční hodnota vyplývající z protokolu je odhadována na 40000000 EUR po období uvedené v článku 2. Tuto částku tvoří: a) 30000000 EUR představujících finanční příspěvek uvedený v článku 7 dohody o rybolovu, rozdělených následovně: i) 16000000 EUR jako finanční příspěvek za přístup ke zdrojům, ii) 14000000 EUR jako podpora marocké politiky v odvětví rybolovu; b) 10000000 EUR odpovídajících odhadované hodnotě poplatků placených majiteli plavidel za licence k rybolovu vydané podle článku 6 dohody o rybolovu a způsobem stanoveným v kapitole I oddílech D a E přílohy k tomuto protokolu. […] 4. Finanční příspěvek uvedený v odst. 1 písm. a) se vyplatí správci státní pokladny Marockého království na účet vedený u státní pokladny této země, jehož údaje sdělí marocké orgány. 5. S výjimkou ustanovení článku 6 tohoto protokolu spadá rozdělení tohoto příspěvku do výhradní pravomoci marockých orgánů.“

16. Článek 6, nadepsaný „Podpora marocké politiky v odvětví rybolovu“, stanoví: „1. Finanční příspěvek podle čl. 3 odst. 1 písm. a) bodu ii) tohoto protokolu přispívá k rozvoji a provádění marocké politiky v odvětví rybolovu v rámci strategie ‚Halieutis‘ pro rozvoj tohoto odvětví. 2. Přidělování tohoto příspěvku a jeho správa ze strany Maroka vychází z cílů, které je třeba uskutečnit, a ročního a víceletého programu, jež se k nim vztahuje, které obě strany stanoví společnou dohodou v rámci smíšeného výboru, a to v souladu se strategií ‚Halieutis‘ a na základě odhadovaného dopadu realizovaných projektů. […] 6. V závislosti na povaze projektů a době nutné pro jejich uskutečnění předloží Maroko smíšenému výboru zprávu o projektech dokončených v rámci odvětvové podpory stanovené tímto protokolem, jež bude zahrnovat jejich očekávané hospodářské a sociální dopady, zejména účinky na zaměstnanost a investice, veškeré vyčíslitelné dopady provedených opatření, jakož i jejich zeměpisné rozložení. Tyto údaje budou vypracovány na základě ukazatelů, které budou podrobněji stanoveny smíšeným výborem. 7. Mimoto Maroko předloží před uplynutím platnosti protokolu závěrečnou zprávu o provádění odvětvové podpory stanovené tímto protokolem, obsahující mj. údaje uvedené v předchozím odstavci. 8. Obě strany budou dále sledovat provádění odvětvové podpory v případě potřeby i po uplynutí platnosti tohoto protokolu, jakož i případně při pozastavení jeho platnosti způsobem stanoveným v tomto protokolu. […]“

C. Nařízení č. 764/2006

17. Podle svého bodu 1 odůvodnění „[Unie] a Marocké království sjednal[y] a parafoval[y] dohodu o partnerství v odvětví rybolovu, na základě které se rybářům [Unie] udělují rybolovná práva ve vodách spadajících pod svrchovanost nebo jurisdikci Marockého království“.

18. Podle svého článku 1 se „[d]ohoda [o rybolovu] […] schvaluje jménem [Unie]“.

D. Rozhodnutí 2013/785/EU

19. Podle bodu 2 odůvodnění tohoto rozhodnutí „Unie s Marockým královstvím sjednala nový protokol, který uděluje plavidlům Unie rybolovná práva ve vodách spadajících pod svrchovanost nebo jurisdikci Marockého království ve věcech rybolovu“.

20. Podle článku 1 rozhodnutí se „[p]rotokol [z roku 2013] […] schvaluje jménem Unie“.

E. Nařízení č. 1270/2013

21. Podle bodu 2 odůvodnění tohoto nařízení „Unie s Marockým královstvím sjednala nový protokol k dohodě o partnerství, který uděluje plavidlům Unie rybolovná práva ve vodách spadajících pod svrchovanost nebo jurisdikci Marockého království ve věcech rybolovu. Nový protokol byl parafován dne 24. července 2013“.

22. Článek 1 odst. 1 rozděluje mezi členské státy rybolovná práva stanovená na základě protokolu z roku 2013. Podle tohoto rozdělení je v oblasti průmyslového pelagického rybolovu stanovena ve prospěch Spojeného království Velké Británie a Severního Irska kvóta 4525 tun.

III. Spor v původním řízení a předběžné otázky

23. Western Sahara Campaign UK (dále jen „WSC“) je nezávislá dobrovolnická organizace se sídlem ve Spojeném království, která má za cíl podporovat uznání práva lidu Západní Sahary (Saharawinců) na sebeurčení.

24. Tato organizace podala dvě spojené žaloby proti Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (daňová a celní správa, Spojené království) a Secretary of State for the Environment, Food and Rural Affairs (ministr životního prostředí, výživy a záležitostí venkova, Spojené království).

25. Daňová a celní správa je žalovanou stranou v první věci, ve které WSC napadá preferenční sazební zacházení s produkty pocházejícími ze Západní Sahary, na které bylo vydáno osvědčení jako na produkty pocházející z Marockého království. Ministr životního prostředí, výživy a záležitostí venkova je žalovanou stranou v druhé věci, ve které WSC napadá možnost ministra vyplývající z napadených aktů vydávat licence pro rybolov ve vodách přiléhajících k Západní Sahaře.

26. WSC napadá v těchto věcech legalitu Evropsko-středomořské dohody zakládající přidružení mezi Evropskými společenstvími a jejich členskými státy na jedné straně a Marockým královstvím na straně druhé, podepsané dne 26. února 1996 v Bruselu (Úř. věst. 2000, L 70, s. 2, dále jen „dohoda o přidružení“), a dohody o rybolovu v rozsahu, v němž se použijí na Západní Saharu. Podle WSC jsou tyto dohody neplatné, jelikož nejsou v souladu s obecnými zásadami unijního práva a s ustanovením čl. 3 odst. 5 SEU, které Unii zavazuje k dodržování mezinárodního práva. V této souvislosti má WSC za to, že uvedené dohody, uzavřené v kontextu protiprávní okupace, porušují několik ustanovení mezinárodního práva, a to zejména právo lidu Západní Sahary na sebeurčení, článek 73 Charty Organizace spojených národů, zásadu trvalé svrchovanosti nad přírodními zdroji a pravidla mezinárodního humanitárního práva, která se použijí na vojenské okupace.

27. Daňová a celní správa a ministr životního prostředí, výživy a záležitostí venkova namítají, že WSC není způsobilá dovolávat se pravidel mezinárodního práva za účelem zpochybnění platnosti uvedených dohod a její žaloby, které si kladou za cíl zpochybnit před anglickými soudy politiku Marockého království vůči Západní Sahaře, nelze každopádně řešit soudní cestou. K věci samé uvádějí, že nic v uvedených dohodách neumožňuje dojít k závěru, že Unie uznala či poskytla podporu porušení kogentních norem mezinárodního práva. Dále mají za to, že skutečnost, že Marocké království nadále okupuje Západní Saharu, nebrání tomu, aby s ním byla uzavřena dohoda o využívání přírodních zdrojů tohoto území, a že smluvní strany uvedených dohod v každém případě uznávají, že tyto zdroje musí být využívány ve prospěch lidu tohoto území.

28. V této souvislosti se High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) [Vrchní soud (Anglie a Wales), oddělení Queen’s Bench (správní senát), Spojené království] domnívá, že „[unijní orgány] nejsou oprávněny zůstávat lhostejné před otázkou, kde se nacházejí svrchované hranice třetího státu, a to zejména tehdy, jedná-li se o protiprávní okupaci území jiného státu“ ( 9 ), nemají-li porušit zásady Charty Organizace spojených národů a zásady, které jsou pro Unii závazné, přičemž není podstatné, že unijní orgány mají v oblasti zahraničních věcí široký prostor pro uvážení.

29. Uvedený soud je toho názoru, že přestože Marocké království tvrdí, že je Západní Sahara součástí jeho svrchovaného území, není tento nárok uznáván obecně mezinárodním společenstvím, ani konkrétně Unií. Předkládající soud se naopak domnívá, že přítomnost Marockého království je okupací, kterou kvalifikuje dokonce jako „trvající okupaci“ ( 10 ). Vyvstává tak podle tohoto soudu otázka, zda je legitimní, aby organizace, jakou je Unie, která dodržuje zásady Charty Organizace spojených národů, uzavřela se třetím státem dohodu, která se týká území nacházejícího se vně uznávaných hranic tohoto státu.

30. V tomto ohledu má uvedený soud za to, že i kdyby se unijní orgány nedopustily zjevného pochybení tím, když dospěly k závěru, že trvající okupace území Západní Sahary Marockým královstvím nebrání z hlediska mezinárodního práva uzavření jakékoliv dohody o využívání přírodních zdrojů daného území, vyvstává zásadní otázka, zda jsou předmětné konkrétní dohody v rozporu s určitými zásadami mezinárodního práva a zda byla dostatečně zohledněna vůle obyvatel Západní Sahary a jejich uznaných zástupců.

31. Podle tohoto soudu jsou dány argumenty podporující závěr, že se unijní orgány při uplatnění mezinárodního práva dopustily zjevně nesprávného posouzení, a to v tom smyslu, že k uzavření uvedených dohod došlo, aniž Marocké království uznalo své postavení jakožto spravující moci a respektovalo jak závazky vyplývající z článku 73 Charty Organizace spojených národů, tak závazek podporovat sebeurčení lidu Západní Sahary.

32. Za těchto okolností se High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) [Vrchní soud (Anglie a Wales), oddělení Queen’s Bench (správní senát), Spojené království] rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1) Rozumí se odkazy na ‚Maroko‘ v článcích 9, 17 a 94 protokolu č. 4 [k dohodě o přidružení] pouze svrchované území Maroka uznávané Organizací spojených národů a Unií, a brání tedy tomu, aby byl dovoz produktů pocházejících ze Západní Sahary do Unie povolen bez cel, jak stanoví dohoda o přidružení? 2) Pokud je možné, aby byl dovoz produktů pocházejících ze Západní Sahary do Unie povolen podle dohody o přidružení bez cel, je tato dohoda platná, s ohledem na ustanovení čl. 3 odst. 5 [SEU], která stanoví povinnost přispívat k dodržování všech relevantních zásad mezinárodního práva a zásad Charty Organizace spojených národů, a s ohledem na to, do jaké míry byla dohoda o přidružení uzavřena ve prospěch Saharawinců, jejich jménem, v souladu s jejich vůlí nebo po projednání s jejich uznanými zástupci? 3) Je dohoda [o rybolovu] (jak byla schválena a provedena nařízením č. 764/2006, rozhodnutím 2013/785 a nařízením č. 1270/2013) platná s ohledem na ustanovení čl. 3 odst. 5 [SEU], která stanoví povinnost přispívat k dodržování všech relevantních zásad mezinárodního práva a zásad Charty Organizace spojených národů, a s ohledem na to, do jaké míry byla dohoda o rybolovu uzavřena ve prospěch Saharawinců, jejich jménem, v souladu s jejich vůlí nebo po projednání s jejich uznanými zástupci? 4) Je žalobkyně oprávněna napadnout platnost unijních aktů z důvodu údajného porušení mezinárodního práva ze strany Unie, a to zejména s přihlédnutím: a) ke skutečnosti, že žalobkyně má sice podle vnitrostátního práva aktivní legitimaci k napadení platnosti dotčených unijních aktů, neuplatňuje však žádné subjektivní právo podle unijního práva, a b) k zásadě, která byla stanovena ve věci týkající se měnového zlata odvezeného z Říma v roce 1943 (CIJ Recueil, 1954, s. 19), podle níž není Mezinárodní soudní dvůr oprávněn přijímat rozhodnutí, která zpochybňují jednání státu, jenž není účastníkem řízení před tímto soudem a nedal souhlas k tomu, aby byl vázán jeho rozhodnutími, nebo která se dotýkají práv takového státu?“

33. Usnesením ze dne 23. listopadu 2016 předkládající soud přibral do probíhajícího řízení jako osobu zúčastněnou na řízení Marockou konfederaci pro zemědělství a rozvoj venkova (Comader).

IV. Řízení před Soudním dvorem

34. Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce došla kanceláři Soudního dvora dne 13. května 2016. Písemná vyjádření předložily španělská, francouzská a portugalská vláda, jakož i Rada a Evropská komise.

35. Dopisem ze dne 17. ledna 2017 se Soudní dvůr předkládajícího soudu dotázal, zda s ohledem na rozsudek ze dne 21. prosince 2016, Rada v. Fronta Polisario (C‑104/16 P, EU:C:2016:973), na své první a druhé předběžné otázce trvá, nebo si je přeje vzít zpět.

36. Dopisem ze dne 3. února 2017 vzal předkládající soud svou první a druhou předběžnou otázku zpět s tím, že odpověď na ně již není nutná.

37. Dopisem ze dne 17. února 2017 vyzval Soudní dvůr účastníky řízení ve věci v původním řízení, jakož i vedlejší účastníky, aby se v řízení před Soudním dvorem vyjádřili k případnému vlivu rozsudku ze dne 21. prosince 2016, Rada v. Fronta Polisario (C‑104/16 P, EU:C:2016:973), na odpověď na třetí předběžnou otázku a odpověděli ve lhůtě tří týdnů na soubor otázek, což WSC, Comader a španělská a francouzská vláda ( 11 ), jakož i Rada a Komise učinily.

38. Dne 6. září 2017 se konalo jednání, na kterém přednesly ústní vyjádření WSC, Comader, španělská a francouzská vláda, jakož i Rada a Komise.

V. Ke třetí a čtvrté předběžné otázce

39. Svou třetí otázkou se předkládající soud dotazuje Soudního dvora na platnost dohody o rybolovu, která byla schválena nařízením č. 764/2006 a provedena protokolem z roku 2013 (schváleným rozhodnutím 2013/785), jakož i nařízením č. 1270/2013, a to jednak s ohledem na ustanovení čl. 3 odst. 5 SEU, které Unii ukládá povinnost „přispív[at] k přísnému dodržování […] mezinárodního práva a dodržování zásad Charty Organizace spojených národů“, a jednak s ohledem na to, do jaké míry byla tato dohoda uzavřena ve prospěch Saharawinců, jejich jménem, v souladu s jejich vůlí nebo po projednání s jejich uznanými zástupci.

40. Svou čtvrtou otázkou se předkládající soud dotazuje Soudního dvora na podmínky, za nichž se lze dovolat mezinárodního práva v rámci soudního přezkumu unijních aktů na základě žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce ve věci platnosti.

41. Tyto předběžné otázky podle mého názoru spolu úzce souvisejí a je třeba je posoudit společně.

A. K pravomoci Soudního dvora

42. Třetí předběžná otázka se týká dohody o rybolovu (ve znění protokolu z roku 2013) a vyzývá Soudní dvůr, aby se vyslovil k platnosti této mezinárodní dohody uzavřené Unií. Tato předběžná otázka nicméně odkazuje také na schvalovací a prováděcí akty k této dohodě, které přijala Rada.

43. Rada je toho názoru, že Soudní dvůr nemá pravomoc rozhodovat o předběžných otázkách týkajících se platnosti dohody o rybolovu, jelikož jako mezinárodní dohoda není aktem přijatým orgány [Unie] ve smyslu čl. 267 prvního pododstavce písm. b) SFEU. Podle Rady lze platnost mezinárodní dohody uzavřené Unií posuzovat pouze před jejím uzavřením, a to v řízení o posudku, které upravuje čl. 218 odst. 11 SFEU. Podpůrně se Rada, a v tom se k ní připojuje Komise a španělská a francouzská vláda, domnívá, že lze mít za to, že se žádost o rozhodnutí o předběžné otázce ve skutečnosti týká platnosti aktů, kterými bylo schváleno uzavření dohody o rybolovu a protokolu z roku 2013, a sice nařízení č. 764/2006 a rozhodnutí 2013/785.

44. Tuto námitku nedostatku pravomoci je třeba podle mého názoru zamítnout z následujících důvodů.

45. Podle čl. 267 prvního pododstavce písm. b) SFEU má Soudní dvůr pravomoc rozhodovat o předběžných otázkách týkajících se „platnosti a výkladu aktů přijatých orgány [Unie]“.

46. Z ustálené judikatury vyplývá, že pro účely tohoto ustanovení mezinárodní dohoda uzavřená Unií představuje, „pokud se jedná o Evropskou unii, akt přijatý orgánem Unie“ ve smyslu článku 267 SFEU ( 12 ). Na tomto základě měl Soudní dvůr nezřídka příležitost podat v rámci řízení o předběžné otázce výklad ustanovení takových dohod uzavřených Unií ( 13 ), a to ostatně mimo jiné i dohody o rybolovu ( 14 ).

47. Nadto se podle Soudního dvora soudní přezkum ve věci platnosti vztahuje „bez jakékoliv výjimky“ na všechny akty přijaté orgány [Unie] ( 15 ), neboť Smlouva o FEU „zavedla jednak články 263 a 277 a jednak článkem 267 úplný systém procesních prostředků a řízení určený k zajištění přezkumu legality unijních aktů unijním soudem“ ( 16 ).

48. Mezinárodní dohody uzavřené Unií jsou ovšem zároveň součástí mezinárodního právního řádu, jelikož jsou uzavřeny s třetí stranou, a unijního právního řádu.

49. Třebaže v mezinárodním právním řádu může neplatnost mezinárodní dohody nastat pouze pro některý z důvodů, které jsou taxativně vymezeny v článcích 46 až 53 Vídeňské úmluvy o smluvním právu, uzavřené dne 23. května 1969 ( 17 ) (dále jen „Vídeňská úmluva o smluvním právu“), z čl. 218 odst. 11 SFEU vyplývá, že „[u]stanovení […] dohody [uzavřené Unií] […] musí být plně v souladu se Smlouvami [o EU a FEU] i s ústavními zásadami, které z nich vyplývají“ ( 18 ).

50. Právě s cílem v co největší možné míře zabránit právním a mezinárodněpolitickým komplikacím v případě, že by mezinárodní dohoda uzavřená Unií byla neslučitelná se Smlouvou o EU a Smlouvou o SFEU a zároveň zůstala platná v mezinárodním právu, vytvořili autoři uvedených Smluv preventivní postup vyžádání si posudku, který je nyní upraven v čl. 218 odst. 11 SFEU.

51. Pro účely založení své pravomoci k posuzování slučitelnosti mezinárodních dohod v rámci řízení o posudku ostatně Soudní dvůr vyšel z toho, že mu tuto pravomoc v každém případě přiznávají články 258, 263 a 267 SFEU. Soudní dvůr totiž rozhodl, že „[o]tázka, zda uzavření dané dohody spadá, či nikoliv do pravomocí [Unie], a otázka, zda případně byly tyto pravomoci vykonány v souladu s ustanoveními Smlouvy, jsou v zásadě otázky, které lze předložit Soudnímu dvoru, a to buď přímo na základě článku [258 SFEU] či článku [263 SFEU], nebo v rámci řízení o předběžné otázce“ ( 19 ).

52. Soudní dvůr má tudíž pravomoc posoudit „jakékoli otázky, které by mohly vyvolávat pochybnosti o materiální či formální platnosti [mezinárodní] dohody z hlediska Smluv [o EU a FEU]“ ( 20 ).

53. V tomto smyslu, aby se zabránilo výše uvedeným komplikacím v případě, že Soudní dvůr vydá negativní posudek ke slučitelnosti „zamýšlené“ mezinárodní dohody se Smlouvami o EU a FEU, nemůže taková mezinárodní dohoda vstoupit v platnost, dokud nebude pozměněna ( 21 ). Soudní dvůr bude moci v každém případě provést následný přezkum materiální a formální slučitelnosti ( 22 ) dohody se Smlouvami o EU a FEU, pokud bude rozhodovat o žalobě na neplatnost nebo v řízení o předběžné otázce ve věci platnosti.

54. Z výše uvedeného vyplývá, že Soudní dvůr má pravomoc přezkoumat platnost aktu Rady, kterým se schvaluje uzavření mezinárodní dohody ( 23 ), což zahrnuje přezkum vnitřní legality tohoto rozhodnutí s ohledem na předmětnou dohodu ( 24 ). V této souvislosti může Soudní dvůr přezkoumat legalitu aktu Rady (a to včetně ustanovení mezinárodní dohody, jejíž uzavření schvaluje) s ohledem na Smlouvy o EU a FEU, jakož i s ohledem na ústavní zásady, které z nich vyplývají, včetně zásady dodržování základních práv ( 25 ) a mezinárodního práva ( 26 ) v souladu s čl. 3 odst. 5 SEU.

55. V důsledku toho má Soudní dvůr pravomoc zrušit (v případě žaloby na neplatnost) nebo prohlásit za neplatné (v případě žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce) rozhodnutí Rady, kterým se schvaluje uzavření předmětné mezinárodní dohody ( 27 ), a prohlásit tuto dohodu za neslučitelnou se Smlouvami o EU a FEU, jakož i s ústavními zásadami, které z nich vyplývají.

56. V takových případech mezinárodní dohoda nadále zavazuje její strany dle mezinárodního práva, přičemž přísluší unijním orgánům, aby odstranily neslučitelnosti mezi touto dohodou a Smlouvami o EU a FEU, jakož i s ústavními zásadami, které z nich vyplývají ( 28 ). Pokud se odstranění neslučitelností ukáže být nemožné, musí dohodu vypovědět nebo od ní odstoupit ( 29 ), a to v souladu s postupem podle článku 56 a článků 65 až 68 Vídeňské úmluvy o smluvním právu ( 30 ), a v daném případě v souladu s článkem 14 dohody o rybolovu. V tomto smyslu lze poukázat na paralelu s článkem 351 SFEU, který se týká téže situace v souvislosti se smlouvami, které byly s členskými státy uzavřeny před jejich přistoupením k Unii.

57. Konečně je třeba upřesnit, že zásada, kterou vyslovil Mezinárodní soudní dvůr ve věci týkající se měnového zlata odvezeného z Říma v roce 1943 ( 31 ) a ke které se vztahuje čtvrtá předběžná otázka, podle níž tento soud nemůže vykonávat svou pravomoc za účelem rozhodnutí sporu mezi dvěma státy, pokud je pro takové rozhodnutí třeba, aby posoudil jednání třetího státu, který není účastníkem řízení ( 32 ), není v této věci, jak tvrdí Rada a Komise, relevantní. Tuto zásadu, která je obsažena ve statutu Mezinárodního soudního dvora, totiž statut Soudní dvora Evropské unie neupravuje a v každém případě by nemohla v unijním právu existovat, jelikož by předem vylučovala možnost přezkumu slučitelnosti mezinárodních dohod uzavřených Unií se Smlouvami o EU a FEU, aniž by se řízení před ním účastnil třetí stát, který s Unií dohodu podepsal.

58. S ohledem na tyto úvahy se v rámci předběžných otázek jedná o určení: – platnosti nařízení č. 764/2006 v rozsahu, v jakém schvaluje dohodu o rybolovu, „na základě které se rybářům [Unie] udělují rybolovná práva ve vodách spadajících pod svrchovanost nebo jurisdikci Marockého království“ ( 33 ); – platnosti rozhodnutí 2013/785 v rozsahu, v jakém schvaluje protokol z roku 2013, „který uděluje plavidlům Unie rybolovná práva ve vodách spadajících pod svrchovanost nebo jurisdikci Marockého království ve věcech rybolovu“ ( 34 ), a stanoví finanční příspěvek za toto využívání; – platnosti nařízení č. 1270/2013 v rozsahu, v jakém rozděluje mezi členské státy rybolovná práva na základě protokolu z roku 2013, a – slučitelnosti dohody o rybolovu a protokolu z roku 2013 se Smlouvami o EU a FEU, jakož i s ústavními zásadami z nich vyplývajícími, a to zejména zásadou ochrany základních práv a dodržování mezinárodního práva, kterou čl. 3 odst. 5 SEU ukládá pro vnější činnost Unie.

59. Na všechny tyto akty budu dále odkazovat jako na „napadené akty“.

B. K věci samé

1. Úvodní poznámky

60. Jak účastníci sporu v původním řízení, tak zúčastnění v řízení před Soudním dvorem mají za to, že se napadené akty vztahují na území Západní Sahary a vody k ní přiléhající. Tento závěr ovšem z textu dohody o rybolovu a z protokolu z roku 2013 jednoznačně nevyplývá. Žádné jejich ustanovení totiž Západní Saharu výslovně nezmiňuje.

61. Je tudíž třeba v prvé řadě posoudit, zda se napadené akty na Západní Saharu vztahují, jelikož v opačném případě by nebylo možné zpochybnit jejich platnost s ohledem na normy, jichž se dovolává předkládající soud a WSC ( 35 ).

62. Podle mého názoru výklad dohody o rybolovu a protokolu z roku 2013 v souladu s pravidly výkladu smluv uvedenými v článku 31 Vídeňské úmluvy o smluvním právu vede k závěru, že se skutečně použijí na území Západní Sahary a vody k ní přiléhající, a to z následujících důvodů.

63. Článek 31 odst. 1 této úmluvy stanoví, že „smlouva musí být vykládána v dobré víře, v souladu s obvyklým významem, který je dáván výrazům ve smlouvě v jejich celkové souvislosti, a rovněž s přihlédnutím k předmětu a účelu smlouvy“. Článek 31 odst. 2 stanoví, že „se kromě textu, včetně preambule a příloh, celkovou souvislostí rozumí každá dohoda vztahující se ke smlouvě, k níž došlo mezi všemi stranami v souvislosti s uzavřením smlouvy.“ Celková souvislost tedy zahrnuje protokol z roku 2006, který již neplatí, ale jeho obsah je v podstatě, pokud jde o působnost dohody o rybolovu, totožný s obsahem protokolu z roku 2013.

64. Článek 31 odst. 3 uvedené úmluvy stanoví, že spolu s celkovou souvislostí zároveň bude brán zřetel zejména „na každou pozdější dohodu, týkající se výkladu smlouvy nebo provádění jejích ustanovení, k níž došlo mezi stranami“. K výkladu působnosti dohody o rybolovu je tedy třeba zohlednit relevantní ustanovení protokolu z roku 2013.

65. V projednávaném případě se dohoda o rybolovu podle svého článku 11 použije, co se týče Marockého království, „na území Maroka a vody spadající pod marockou jurisdikci“. Článek 2 písm. a) této dohody definuje pojem „marocká rybolovná oblast“, ve které dochází k využívání rybolovných zdrojů upravenému touto dohodou, jako „vody spadající pod svrchovanost nebo jurisdikci Marockého království“ ( 36 ).

66. Tyto pojmy jsou specifikovány v dodatcích 2 a 4 přílohy k protokolu z roku 2013. Na žádost Soudního dvora předložila Komise šest map, které ukazují, jaký je rozsah rybolovných oblastí v souladu se specifikacemi uvedenými v těchto dodatcích:

67. Jak z těchto map vyplývá, rybolovná oblast č. 3 (kat. 3: drobný rybolov na jihu) se rozkládá jižně od rovnoběžky 30° 40’ 00” s. š. a dále než 3 námořní míle, rybolovná oblast č. 4 (kat. 4: rybolov při dně) se nachází jižně od rovnoběžky 29° s. š. a od izobáty 200 m pro plavidla lovící s vlečnými sítěmi a dále než 12 námořních mil pro plavidla lovící na dlouhé lovné šňůry, rybolovná oblast č. 5 (kat. 5: lov tuňáka) zahrnuje celou atlantickou oblast Maroka dále než 3 míle, s výjimkou chráněné oblasti východně od linie spojující body 33° 30’ s. š./7° 35’ z. d. a 35° 48’ s. š./6° 20’ z. d. a rybolovná oblast č. 6 (kat. 6: průmyslový pelagický rybolov) se nachází jižně od rovnoběžky 29° s. š. a dále než 15 námořních mil pro mrazírenská plavidla lovící s vlečnými sítěmi a dále než 8 námořních mil pro plavidla typu RSW lovící s vlečnými sítěmi ( 37 ).

68. Pokud jde o posledně uvedenou rybolovnou oblast, ze zápisu ze zasedání třetího smíšeného výboru dle dohody o rybolovu, který se sešel v Bruselu ve dnech 17. a 18. března 2008, vyplývá, že Unie a Marocké království se dohodly, že v této oblasti lze vykonávat rybolovnou činnost pouze jižně od rovnoběžky 26° 07’ s. š. Kapitola III přílohy k protokolu z roku 2013, jakož i dodatek 4 této přílohy totiž umožňují Marockému království jednostranně změnit tyto zeměpisné údaje za podmínky, že jakoukoli změnu oznámí Komisi jeden měsíc předem.

69. Jižní hranice těchto rybolovných oblastí není v dohodě o rybolovu ani v protokolu z roku 2013 upřesněna ( 38 ). Vzhledem k tomu, že se hranice mezi Západní Saharou a Marockým královstvím nachází na rovnoběžce 27° 42’ s. š. (Staffordský výběžek) ( 39 ) na vody přiléhající k Západní Sahaře se výslovně použije, a to na základě pozdější dohody mezi Unií a Marockým královstvím, pouze rybolovná oblast č. 6. Z map předložených Komisí je nicméně patrné, že rybolovné oblasti č. 3 až č. 5 sahají až k námořní hranici mezi Mauritánskou islámskou republikou a Západní Saharou, a zahrnují tudíž vody přiléhající k Západní Sahaře.

70. Údaje o množství úlovků v jednotlivých rybolovných oblastech, které na jednání poskytla Komise, kromě toho potvrzují, že dohoda o rybolovu a protokol z roku 2013 se použijí téměř výhradně na vody přiléhající k Západní Sahaře ( 40 ). Dle číselných údajů Komise představují úlovky pouze za rybolovnou oblast č. 6 přibližně 91,5 % celkových úlovků uskutečněných v rámci dohody o rybolovu a protokolu z roku 2013. To jasně prokazuje, že použití dohody o rybolovu a protokolu z roku 2013 na vody přiléhající k Západní Sahaře je přesně totožné s použitím, které strany zamýšlely od počátku.

71. Co se týče použití dohody o rybolovu a protokolu z roku 2013 na pevninu, čl. 3 odst. 1 písm. a) bod ii) protokolu z roku 2013 stanoví, že část finančního příspěvku, který zaplatí Unie Marockému království a jehož výše činí 14 milionů eur, se vyplácí jako podpora marocké politiky v odvětví rybolovu, což podle Rady a Komise zahrnuje investice do infrastruktury na území Západní Sahary. Kapitola X přílohy protokolu z roku 2013 nadto stanoví, že část úlovků musí být vyložena v marockých přístavech, a to dle Rady a Komise zahrnuje i přístavy Západní Sahary. Konečně se podle Rady a Komise musí výhody z dohody o rybolovu a protokolu z roku 2013 vztahovat na lid Západní Sahary, což představuje samo o sobě použití této dohody a protokolu na pevninu.

72. Zadruhé závěr, že se dohoda o rybolovu použije na Západní Saharu a vody k ní přiléhající, je podpořen i tím, jak tato dohoda vznikala. Jak uvádí Komise, dohoda o rybolovu má totiž svůj původ v dohodách o rybolovu, které uzavřelo s Marockým královstvím Španělské království před svým přistoupením k Unii ( 41 ) a které se vztahovaly na vody přiléhající k Západní Sahaře jakožto vody spadající pod marockou jurisdikci ( 42 ). Dále poukazuji na to, že dohody o rybolovu uzavřené mezi Unií a Marockým královstvím od roku 1988 již byly předmětem několika věcí, které se týkaly rybolovu ve vodách přiléhajících k Západní Sahaře ( 43 ). V tomto smyslu mám za to, že podobně jako předchozí dohody a protokoly i dohoda o rybolovu a protokol z roku 2013 pouze přebírají a pokračují v rybolovu, který Španělské království již provádělo ve vodách přiléhajících k Západní Sahaře před přistoupením tohoto členského státu k Unii.

73. Konečně zatřetí čl. 31 odst. 4 uvedené úmluvy přiznává zásadní význam úmyslům stran, když upřesňuje, že „[v]ýraz bude chápán ve zvláštním smyslu, potvrdí-li se, že to bylo úmyslem stran.“ Podle mého názoru záměrem Unie a Marockého království bylo, aby byla dohoda o rybolovu použitelná na Západní Saharu a vody k ní přiléhající jakožto vody pod svrchovaností nebo jurisdikcí Marockého království. V roce 1976 anektovalo Marocké království část Západní Sahary, která se nachází severně od přímky vycházející z průsečíku pobřeží Atlantického oceánu a rovnoběžky 24° s. š. a směřující do průsečíku rovnoběžky 23° s. š. a poledníku 13° z. d ( 44 )., a to v souladu se Smlouvou o vytyčení státní hranice mezi Mauritánskou islámskou republikou a Marockým královstvím, která byla uzavřena v Rabatu dne 14. dubna 1976 ( 45 ). Anexe Západní Sahary Marockým královstvím byla završena v roce 1979 připojením jižní části Západní Sahary ( 46 ), kterou tato smlouva přiznala Mauritánské islámské republice. Marocké království má tudíž za to, že Západní Sahara spadá pod jeho svrchovanost, a tedy se na přiléhající vody vztahuje působnost dohody o rybolovu i protokolu z roku 2013.

74. Pokud jde o Unii, z prohlášení učiněných několika členskými státy v rámci Rady při schvalování protokolu z roku 2013 jasně vyplývá, že jak tento protokol, tak dohoda o rybolovu se použijí na Západní Saharu ( 47 ). To byl ostatně důvod, jak vysvětluje předkládající soud a Komise, proč Evropský parlament nejdříve sjednání nového znění protokolu, kterým se stanoví rybolovná práva a finanční příspěvek podle dohody o rybolovu, zablokoval. Z téhož důvodu také Dánské království a Švédské království hlasovaly proti schválení uzavření tohoto protokolu, Nizozemské království ( 48 ), Finská republika a Spojené království se zdržely hlasování a Spolková republika Německo, Irsko a Rakouská republika vyjádřily výhrady ( 49 ).

75. V tomto kontextu se mi na rozdíl od dohody o přidružení, ohledně níž byl vydán rozsudek ze dne 21. prosince 2016, Rada v. Fronta Polisario (C‑104/16 P, EU:C:2016:973), jeví, že je úmysl stran jasně stanoven: dohoda o rybolovu a protokol z roku 2013 jsou použitelné na Západní Saharu a přiléhající vody. Přísluší tedy Soudnímu dvoru, aby přezkoumal, zda je tímto úmyslem, který byl uplatněn v napadených aktech, dotčena jejich legalita s ohledem na čl. 3 odst. 5 SEU a pravidla mezinárodního práva uplatněná WSC.

2. Možnost dovolat se pravidel mezinárodního práva za účelem zpochybnění platnosti napadených aktů

a) Obecné zásady

76. Argumentace WSC směřuje ke zpochybnění napadených aktů v podstatě ze dvou hledisek. WSC zaprvé tvrdí, že Unie nemůže legálně uzavřít s Marockým královstvím dohody, které se použijí na území Západní Sahary a vody k ní přiléhající. Zadruhé i za předpokladu, že by mohla Unie legálně uzavřít takové dohody, jsou podle WSC napadené akty stran jejich obsahu neplatné s ohledem na čl. 3 odst. 5 SEU a mezinárodní právo. Na podporu své argumentace se WSC dovolává několika pravidel mezinárodního práva, a to zejména práva národa na sebeurčení, článku 73 Charty Organizace spojených národů, zásady trvalé svrchovanosti nad přírodními zdroji a pravidel mezinárodního humanitárního práva v rozsahu, v němž se tato pravidla vztahují na uzavření mezinárodních dohod, které se použijí na okupovaná území a využívání jejich přírodních zdrojů. Na jednání WSC upřesnila, že nezpochybňuje platnost napadených aktů z hlediska mezinárodního mořského práva.

77. V této souvislosti, na základě zásad, které byly stanoveny v rozsudku ze dne 21. prosince 2011, Air Transport Association of America a další (C‑366/10, EU:C:2011:864), ministr životního prostředí, výživy a záležitostí venkova, Comader, španělská, francouzská a portugalská vláda, Rada, jakož i Komise zpochybňují možnost WSC dovolávat se uvedených pravidel mezinárodního práva.

78. Je třeba připomenout, že podle bodů 51 až 55 rozsudku ze dne 21. prosince 2011, Air Transport Association of America a další (C‑366/10, EU:C:2011:864), je možnost dovolat se pravidel mezinárodního smluvního práva vázána na splnění následujících podmínek: Unie musí být těmito pravidly vázána, jejich obsah musí být bezpodmínečný a dostatečně přesný, a konečně jejich povaha a systematika nesmí bránit soudnímu přezkumu napadeného aktu.

79. Podle bodů 101 až 103 a bodu 107 rozsudku dne 21. prosince 2011, Air Transport Association of America a další (C‑366/10, EU:C:2011:864) podléhá dovolatelnost pravidel mezinárodního obyčejového práva splnění následujících podmínek: tato pravidla musí být způsobilá zpochybnit unijní pravomoc k přijetí napadeného aktu a tento akt musí být způsobilý dotknout se práv, jež jednotlivec vyvozuje z unijního práva, nebo mu ukládat povinnosti podle tohoto práva.

80. Domnívám se, že přestože jednotlivci musí splňovat určité podmínky k tomu, aby se mohli v rámci soudního přezkumu unijních aktů dovolávat pravidel mezinárodního práva, nejsou zásady stanovené v tomto rozsudku automaticky použitelné na projednávanou věc. Tyto zásady se totiž vztahují na soudní přezkum jednostranných aktů sekundárního práva čistě vnitřní povahy (nařízení, směrnice atd.) ( 50 ), kdežto projednávaná věc, jak uvádí Komise ( 51 ), nastoluje odlišnou otázku platnosti mezinárodní dohody uzavřené Unií prostřednictvím aktu schvalujícího její uzavření (smluvní sekundární právo) ( 52 ).

81. V tomto ohledu je třeba připomenout, že postavení člena Organizace spojených národů (OSN) je vyhrazeno státům ( 53 ). Vzhledem k tomu, že Unie není členem OSN, není stranou zúčastněnou ve statutu Mezinárodního soudního dvora, jak to pro členy OSN stanoví článek 93 Charty Organizace spojených národů. Článek 34 statutu Mezinárodního soudního dvora nadto omezuje možnost být stranou v řízení před Mezinárodním soudním dvorem pouze na státy.

82. Z toho vyplývá, že přezkum vnější činnosti Unie nespadá do pravomoci mezinárodního soudu, a to ani Mezinárodního soudního dvora. V důsledku toho i v případě, že by činnost Unie porušovala imperativní normy mezinárodního práva ve smyslu článku 53 Vídeňské úmluvy o smluvním právu nebo tzv. povinnosti mezinárodního obyčejového práva „erga omnes“ ( 54 ), neměl by žádný mezinárodní soud pravomoc o podobném porušení rozhodnout.

83. Některé mezinárodní dohody nicméně umožňují Unii „podřídit se ve věcech výkladu a použití ustanovení takových dohod rozhodnutím soudu vytvořeného nebo určeného na základě těchto dohod“, kteroužto možnost přiznává Unii judikatura Soudního dvora ( 55 ).

84. Tak tomu není v případě dohody o rybolovu, jejíž článek 13, nadepsaný „Řešení sporů“, stanoví, že „[s]mluvní strany se vzájemně konzultují v případě sporů týkajících se výkladu nebo používání této dohody“. Vzhledem k tomu, že dohoda nezřídila nezávislý a nestranný soud, který by měl pravomoc rozhodovat případné spory vzniklé v rámci dohody o rybolovu, je jejich řešení odvislé od vůle stran, z nichž každá může tedy toto řešení snadno zablokovat ( 56 ).

85. Pokud je tedy Soudní dvůr prakticky jediným soudem, který má pravomoc k tomu, aby přezkoumal vnější činnost Unie a ověřil, zda tato činnost přispívá „k přísnému dodržování […] mezinárodního práva [a] dodržování zásad Charty Organizace spojených národů“ ( 57 ), není příliš překvapivé, že Soudní dvůr rozhodl, že „výkon pravomocí přenesených na [Unii] v mezinárodní oblasti nemůže být vyloučen ze soudního přezkumu ve věci platnosti“ ( 58 ).

86. Za těchto okolností, i když musí jednotlivci splňovat určité podmínky pro to, aby se mohli dovolávat pravidel mezinárodního práva za účelem zpochybnění slučitelnosti mezinárodní dohody uzavřené Unií s čl. 3 odst. 5 SEU, nemůže se jednat o podmínky, které účinný soudní přezkum vnější činnosti Unie prakticky znemožňují.

87. Tak by tomu přitom bylo podle mého názoru v případě, že by se zásady stanovené v rozsudku ze dne 21. prosince 2011, Air Transport Association of America a další (C‑366/10, EU:C:2011:864) použily bez dalšího na přezkum platnosti napadených aktů.

88. Některá pravidla mezinárodního práva, na která je odkazováno v projednávané věci, jsou totiž současně pravidly obyčejového práva a pravidly smluvního práva, jelikož byla kodifikována v několika mezinárodních smlouvách a úmluvách, zatímco jiná pravidla, jako právo na sebeurčení, tvoří součást obecného mezinárodního práva ( 59 ), a z toho důvodu se na ně nevztahuje výlučně mezinárodní smluvní nebo mezinárodní obyčejové právo, jejichž dovolatelností se Soudní dvůr zabýval ve svém rozsudku ze dne 21. prosince 2011, Air Transport Association of America a další (C‑366/10, EU:C:2011:864).

89. Nadto pokud Soudní dvůr stanovil podmínky dovolatelnosti mezinárodního obyčejového práva odlišně od podmínek dovolatelnosti mezinárodního smluvního práva s cílem nevyloučit předem možnost dovolat se pravidel mezinárodního obyčejového práva, bylo by právě s tímto cílem v rozporu, jak uvádějí ministr životního prostředí, výživy a záležitostí venkova, španělská, francouzská a portugalská vláda, jakož i Rada a Komise, vázat možnost dovolat se pravidel obecného mezinárodního práva na podmínky dovolatelnosti pravidel mezinárodního obyčejového práva, jestliže splňují podmínky dovolatelnosti stanovené pro pravidla mezinárodního smluvního práva.

90. Takové řešení by předem vyloučilo možnost jednotlivců dovolávat se takových pravidel mezinárodního práva, přitom zásadních, jako jsou kogentní normy obecného mezinárodního práva nebo tzv. povinnosti mezinárodního práva „erga omnes“, a to z následujících důvodů.

91. Předně podle první z podmínek dovolatelnosti pravidel mezinárodního obyčejového práva, kterou Soudní dvůr stanovil pro případ, že napadený akt je jednostranným aktem sekundárního práva čistě vnitřní povahy, musí být uplatňovaná pravidla způsobilá zpochybnit unijní pravomoc k přijetí tohoto aktu. Připomínám, že ve věci, v níž byl vydán rozsudek ze dne 21. prosince 2011, Air Transport Association of America a další (C‑366/10, EU:C:2011:864), jakož i ve věcech, v nichž byly vydány rozsudky citované v bodě 107 tohoto rozsudku, se jednalo o pravomoc Unie k přijetí napadeného aktu, který měl zakládat exteritoriální účinky.

92. V projednávané věci nikdo nezpochybňuje unijní pravomoc ( 60 ) k uzavření dohody o rybolovu a protokolu z roku 2013 nebo k přijetí nařízení č. 764/2006, rozhodnutí 2013/785 a nařízení č. 1270/2013. WSC naopak zpochybňuje slučitelnost dohody o rybolovu a protokolu z roku 2013 s primárním právem Unie, jakož i vnitřní legalitu nařízení č. 764/2006, rozhodnutí 2013/785 a nařízení č. 1270/2013. Bylo by absurdní omezovat přezkum napadených aktů pouze na samotnou otázku unijní pravomoci a předem vyloučit jejich věcný přezkum ve vztahu k nejzásadnějším normám mezinárodního práva, které jsou uplatňovány v projednávané věci.

93. Použití druhé podmínky dovolatelnosti pravidel mezinárodního obyčejového práva v rámci věci, jakou je dotčená věc, se jeví ještě problematičtější. Podle této podmínky musí být napadený akt způsobilý dotknout se práv, jež jednotlivec vyvozuje z unijního práva, nebo mu ukládat povinnosti podle tohoto práva ( 61 ).

94. V projednávané věci přiznávají napadené akty práva a povinnosti pouze Unii a Marockému království. V těchto aktech nenacházím žádné ustanovení, které by zakládalo práva nebo ukládalo povinnosti jiným jednotlivcům, než jsou potenciálně (o čemž mám pochybnosti) unijní majitelé plavidel mající licenci k rybolovu vydanou podle dohody o rybolovu. I kdyby tedy mohla kategorie jednotlivců iniciovat soudní přezkum napadených aktů podle této podmínky, tvořili by tuto kategorii výhradně ti, kdo z dohody o rybolovu těží, a nemají tudíž žádný zájem napadnout ji soudní cestou.

95. Konečně, z jakého důvodu by soudní přezkum měl být omezen „na otázku, zda se unijní orgány přijetím daného aktu dopustily zjevně nesprávného posouzení podmínek použití těchto zásad“ ( 62 ), pokud jsou tyto zásady v důsledku jejich kodifikace „natolik přesn[é] jako ustanovení mezinárodní dohody“ ( 63 )?

96. Na závěr této otázky se domnívám, že v rámci soudního přezkumu mezinárodních dohod uzavřených Unií, jakož i unijních aktů, kterými se podobné dohody schvalují nebo provádějí, musí sice možnost dovolat se pravidel mezinárodního práva podléhat určitým podmínkám, avšak nezávisle na jejich formální příslušnosti k jednomu či více pramenům mezinárodního práva podle klasifikace, která je provedena v čl. 38 odst. 1 statutu Mezinárodního soudního dvora. Těmito podmínkami jsou podmínky, které byly uvedeny v bodech 53 až 55 rozsudku ze dne 21. prosince 2011, Air Transport Association of America a další (C‑366/10, EU:C:2011:864), podle kterých musí být Unie vázána uplatňovaným pravidlem, jeho obsah musí být bezpodmínečný a dostatečně přesný a konečně povaha ani systematika tohoto pravidla nebrání soudnímu přezkumu napadeného aktu.

97. Možnost dovolat se pravidel mezinárodního práva, která uplatňuje WSC a která jsou relevantní v projednávané věci, proto posoudím s odkazem na tyto zásady.

b) K možnosti dovolat se pravidel mezinárodního práva, která se použijí na uzavření mezinárodních dohod týkajících se využívání přírodních zdrojů Západní Sahary

98. Napadenými akty Unie s Marockým královstvím uzavřela a provedla mezinárodní dohodu, která upravuje využívání rybolovných zdrojů Západní Sahary Unií. V této souvislosti posoudím dovolatelnost pravidel mezinárodního práva, která by mohla zpochybnit jak uzavření mezinárodní dohody s Marockým královstvím použitelné na Západní Saharu a vody k ní přiléhající, tak využívání přírodních zdrojů tohoto území. Při tomto posouzení beru v úvahu skutečnost, že Marocké království se domnívá, že má svrchovanou moc nad Západní Saharou, že z hlediska unijních orgánů je Marocké království faktickou spravující mocí Západní Sahary a podle názoru předkládajícího soudu a WSC je Marocké království mocností okupující Západní Saharu.

1) Právo na sebeurčení

i) Právo na sebeurčení je součástí lidských práv

99. Předně se domnívám, že právo na sebeurčení není vázáno na splnění podmínek dovolatelnosti pravidel mezinárodního práva, jelikož je součástí lidských práv.

100. Jak Soudní dvůr rozhodl v bodech 284 a 285 rozsudku ze dne 3. září 2008, Kadi a Al Barakaat International Foundation v. Rada a Komise (C‑402/05 P a C‑415/05 P, EU:C:2008:461), respektování lidských práv je podmínkou legality unijních předpisů a opatření, která jsou neslučitelná s jejich dodržováním, nelze v unijním právním řádu připustit. Povinnosti, které ukládá mezinárodní dohoda, tedy nemohou mít za následek porušení ústavních zásad Smluv o EU a FEU, mezi něž patří čl. 3 odst. 5 SEU a článek 21 SEU, podle nichž musí vnější činnost Unie respektovat lidská práva. Soudnímu dvoru tudíž přísluší, aby zajistil dodržování lidských práv v rámci úplného systému procesních prostředků, který zavádějí Smlouvy o EU a FEU.

101. Podle ustálené judikatury Soudního dvora platí, že „základní práva jsou nedílnou součástí obecných právních zásad, jejichž dodržování Soudní dvůr zajišťuje. Soudní dvůr za tímto účelem vychází z ústavních tradic společných členským státům, jakož i z poznatků, které skýtají mezinárodně právní instrumenty týkající se ochrany lidských práv, na jejichž tvorbě členské státy spolupracovaly nebo k nimž přistoupily“ ( 64 ).

102. Všechny členské státy (i Marocké království) jsou stranami Mezinárodního paktu o hospodářských, sociálních a kulturních právech (ICESCR) ( 65 ) a Mezinárodního paktu o občanských a politických právech (ICCPR) ( 66 ), podepsaných v New Yorku dne 16. prosince 1966, jejichž společný článek 1 zní: „1. Všechny národy mají právo na sebeurčení. Na základě tohoto práva svobodně určují svůj politický statut a svobodně uskutečňují svůj hospodářský, sociální a kulturní vývoj. 2. Všechny národy mohou pro své vlastní cíle svobodně disponovat svým přírodním bohatstvím a zdroji bez újmy na jakýchkoli závazcích vyplývajících z mezinárodní hospodářské spolupráce, založené na vzájemné výhodnosti a mezinárodním právu. V žádném případě nesmí být národ zbaven svých vlastních prostředků k životní existenci. 3. Státy, smluvní strany Paktu, včetně těch států, které jsou odpovědny za správu nesamosprávných a poručenských území, budou podporovat uskutečnění práva na sebeurčení a budou toto právo respektovat v souladu s ustanoveními Charty Organizace spojených národů.“ ( 67 )

103. Hlava VIII Helsinského závěrečného aktu z roku 1975, nadepsaná „Rovnoprávnost a sebeurčení národů“, na který odkazuje čl. 21 odst. 2 písm. c) SEU a jehož stranou jsou všechny členské státy, nadto zakotvuje právo na sebeurčení takřka ve stejném znění jako společný článek 1 ICESCR a ICCPR. Tato hlava stanoví: „Zúčastněné státy budou respektovat rovná práva národů a jejich právo na sebeurčení, jednajíce vždy v souladu s cíli a zásadami charty OSN a příslušnými normami mezinárodního práva včetně těch, které se vztahují k územní celistvosti států. Na základě principu rovnoprávnosti a práva národů na sebeurčení mají všechny národy vždy právo určovat si v plné svobodě, kdy a jak si přejí, svůj vnitřní i vnější politický statut bez vměšování zvenčí a provádět svůj politický, hospodářský, sociální a kulturní rozvoj podle vlastního uvážení. Zúčastněné státy potvrzují všeobecný význam respektování a účinného uplatňování rovnoprávnosti a sebeurčení národů pro rozvoj přátelských vztahů mezi nimi, jakož i mezi všemi státy; připomínají rovněž význam vystříhání se jakékoli formy porušování tohoto principu.“

104. Právo na sebeurčení je tedy lidským právem, které bylo jako takové uznáno několika mezinárodními orgány a mezinárodně právními instrumenty, jakož i právní vědou ( 68 ). Podle Mezinárodního soudního dvora je nositelem tohoto práva lid z nesamosprávných území ve smyslu článku 73 Charty Organizace spojených národů a lid, který je podroben „cizí nadvládě“ ( 69 ), panství a vykořisťování ( 70 ).

ii) Právo na sebeurčení jako zásada obecného mezinárodního práva, mezinárodního smluvního práva a povinnosti erga omnes

105. V každém případě jako pravidlo obecného mezinárodního práva ( 71 ) a povinnost erga omnes ( 72 ), která je kodifikována v několika mezinárodně právních smluvních instrumentech ( 73 ), právo na sebeurčení naplňuje kritéria dovolatelnosti uvedená v bodě 96 tohoto stanoviska, a sice že Unie je tímto pravidlem vázána, jeho obsah je bezpodmínečný a dostatečně přesný a jeho povaha ani systematika nebrání soudnímu přezkumu napadených aktů.

– Unie je vázána právem na sebeurčení

106. Jak Soudní dvůr rozhodl ve svém rozsudku ze dne 21. prosince 2016, Rada v. Fronta Polisario (C‑104/16 P, EU:C:2016:973), Unie je vázána právem na sebeurčení, které je právem uplatnitelným erga omnes, jakož i jednou ze základních zásad mezinárodního práva ( 74 ). Toto právo „patří mezi pravidla mezinárodního práva použitelná ve vztazích mezi Unií a Marockým královstvím“ ( 75 ).

107. Právo na sebeurčení je totiž zakotveno v čl. 1 odst. 2 Charty Organizace spojených národů ( 76 ). Článek 3 odst. 5 SEU, čl. 21 odst. 1 SEU, čl. 21 odst. 2 písm. b) a c) a článek 23 SEU a článek 205 SFEU přitom Unii zavazují k dodržování zásad Charty Organizace spojených národů. V prohlášení č. 13 o společné zahraniční a bezpečnostní politice připojeném k závěrečnému aktu mezivládní konference, která přijala Lisabonskou smlouvu podepsanou dne 13. prosince 2007, se uvádí, že „Evropská unie a její členské státy budou i nadále vázány ustanoveními Charty Organizace spojených národů“ ( 77 ).

108. Právo na sebeurčení je mimoto uvedeno mezi zásadami Helsinského závěrečného aktu, na který odkazuje čl. 21 odst. 2 písm. c) SEU ( 78 ).

109. Konečně, jak vyplývá z článku 1 protokolu z roku 2013, provádění tohoto protokolu podléhá dodržování demokratických principů a lidských práv, což zahrnuje dodržování práva národů na sebeurčení.

– Právo na sebeurčení je pravidlo mezinárodního práva, které je z hlediska svého obsahu bezpodmínečné a dostatečně přesné

110. Jak Soudní dvůr rozhodl v bodě 55 rozsudku ze dne 21. prosince 2011, Air Transport Association of America a další (C‑366/10, EU:C:2011:864), „[tato] podmínka je splněna, obsahuje-li uplatňované ustanovení jasnou a přesnou povinnost, jejíž provedení nebo účinky nejsou podmíněny vydáním žádného pozdějšího aktu“.

111. Jak dokládají body 90, 92 a 93 rozsudku ze dne 21. prosince 2016, Rada v. Fronta Polisario (C‑104/16 P, EU:C:2016:973), v nichž Soudní dvůr uplatnil toto právo na Západní Saharu a její lid, aniž vyjádřil jakoukoli pochybnost ohledně jeho obsahu nebo působnosti, právo na sebeurčení tuto podmínku splňuje.

112. Skutečnost, že Mezinárodní soudní dvůr rozhodl, že vystavění zdi Izraelem na území Cisjordánska představuje porušení práva palestinského lidu na sebeurčení, neboť to odpovídá faktické anexi ( 79 ), prokazuje, že jde o právo, jehož obsah je dostatečně jasný a přesný k jeho uplatnění.

113. Obsah tohoto práva je totiž dostatečně specifikován v několika aktech.

114. V tomto ohledu založil Mezinárodní soudní dvůr v čl. 1 odst. 2 Charty Organizace spojených národů existenci „práva na nezávislost obyvatel nesamosprávných území a těch, kteří byli podrobeni cizí nadvládě, panství a vykořisťování“ ( 80 ).

115. Obsah tohoto práva je upřesněn ve společném článku 1 ICESCR a ICCPR ( 81 ) a podrobné podmínky pro jeho uplatňování jsou dále rozvedeny v několika rezolucích Valného shromáždění OSN, a to zejména v rezolucích č. 1514 (XV), č. 1541 (XV) a č. 2625 (XXV), na něž Mezinárodní soudní dvůr často odkazoval ( 82 ).

116. V tomto ohledu rezoluce 1514 (XV) prohlašuje následující: „1. Podrobení národů cizí nadvládě, panství a vykořisťování znamená popírání základních lidských práv, odporuje Chartě OSN a brání rozvoji spolupráce a nastolení míru na celém světě. 2. Všechny národy mají právo na sebeurčení; vyhlašují podle tohoto práva svobodně svůj politický status a uskutečňují podle něho svůj hospodářský, sociální a kulturní rozvoj. […] 4. Jakékoli ozbrojené akce nebo represívní opatření jakéhokoli rázu namířené proti závislým národům musí být zastaveny, aby jim tak byla poskytnuta možnost uplatnit v podmínkách míru a svobody právo na úplnou nezávislost; musí být při tom respektována územní celistvost jejich národního území. […]“

117. Rezoluce č. 1541 (XV) zakotvuje zásady, které musí dodržovat spravující moci při plnění povinností vyplývajících z článku 73 Charty Organizace spojených národů. Je třeba poukázat na to, že podle zásady VI se má za to, že právo na sebeurčení bylo vykonáno, když se nesamosprávné území stane nezávislým a svrchovaným státem, dobrovolně se přidruží k nezávislému státu anebo je začleněno do nezávislého státu.

118. Co se týče začlenění do nezávislého státu, zásada IX písm. b) stanoví, že „[z]ačlenění musí být výsledkem svobodně vyjádřené vůle obyvatel území plně si uvědomujících změnu postavení, přičemž konzultace se zjišťuje demokratickými a v širokém měřítku zveřejněnými postupy, které jsou požity nestranně a jsou založeny na všeobecném volebním právu dospělých osob. [OSN] může, uzná-li to za nutné, přezkoumat použití těchto metod“.

119. Konečně rezoluce č. 2625 (XXV) obsahuje Deklaraci zásad mezinárodního práva týkající se přátelských vztahů a spolupráce mezi státy v souladu s Chartou Organizace spojených národů. V hlavě s nadpisem „Zásada rovnoprávnosti a sebeurčení národů“ ukládá tato rezoluce všem státům „povinnost podporovat, společně i jednotlivě, naplnění zásady rovnoprávnosti a sebeurčení národů, v souladu s ustanoveními Charty Organizace spojených národů“.

120. Tato rezoluce rovněž ukládá státům „povinnost zdržet se použití jakéhokoliv donucovacího opatření, které by zbavovalo národy uvedené výše v rámci formulace této zásady jejich práva na sebeurčení, jejich svobody a jejich nezávislosti“.

121. Pokud jde konkrétně o nesamosprávná území, jako je Západní Sahara, uvedená rezoluce stanoví, že mají „status oddělený a odlišný od statusu státu, který jej spravuje; tento oddělený a odlišný statut podle Charty [Organizace spojených národů] potrvá tak dlouho, dokud lid […] nesamosprávného území nevykoná své právo na sebeurčení v souladu s Chartou, a to zejména s jejími cíli a zásadami“ ( 83 ).

122. Rezoluce 2625 (XXV) konečně ve svých obecných ustanoveních uvádí, že „zásady Charty, které jsou uvedeny v této deklaraci, představují základní zásady mezinárodního práva a po všech státech tedy požaduje, aby z těchto zásad vycházely při svém mezinárodním jednání a rozvíjely jejich vzájemné vztahy na základě důsledného dodržování uvedených zásad“.

123. Z výše uvedeného vyplývá, že provedení ani účinky práva na sebeurčení nejsou podmíněny vydáním žádného pozdějšího aktu.

124. V projednávaném případě má lid Západní Sahary právo na sebeurčení, jak rozhodl Mezinárodní soudní dvůr i Soudní dvůr ( 84 ).

– Povaha a systematika práva na sebeurčení nebrání soudnímu přezkumu napadených aktů

125. V bodě 89 rozsudku ze dne 21. prosince 2016, Rada v. Fronta Polisario (C‑104/16 P, EU:C:2016:973), Soudní dvůr rozhodl, že v rámci žaloby na neplatnost dohody o přidružení podané Frontou Polisario „měl Tribunál zohlednit [právo na sebeurčení]“. Z toho plyne, že povaha a systematika tohoto práva nebrání soudnímu přezkumu unijních aktů.

126. Článek 103 Charty Organizace spojených národů totiž stanoví, že „[j]estliže by došlo k střetu mezi závazky členů Spojených národů podle této charty a jejich závazky podle kteréhokoli jiného mezinárodního ujednání, mají vrch [přednost] závazky podle této charty“.

127. Podle Mezinárodního soudního dvora je nadto „právo na sebeurčení […] právem uplatnitelným erga omnes“ ( 85 ). To znamená, že „takové povinnosti se ze své podstaty ‚týkají všech států‘ a ‚[s] ohledem na význam dotčených práv lze mít za to, že všechny státy mají právní zájem na tom, aby tato práva byla chráněna‘“ ( 86 ). V tomto duchu Mezinárodní soudní dvůr rozhodl, že „všechny státy mají povinnost neuznat protiprávní stav plynoucí z [porušení povinnosti erga omnes]. Mají rovněž povinnost neposkytnout pomoc či podporu zachování stavu způsobeného tímto [porušením]. Všechny státy kromě toho musí za respektování Charty Organizace spojených národů a mezinárodního práva zajistit, aby nebyly nadále kladeny překážky, vyplývající z [porušení], výkonu práva na sebeurčení [dotčeným] národem [v dané věci palestinským lidem]“ ( 87 ).

128. Právo na sebeurčení je konečně často citováno jako kogentní norma mezinárodního práva, jejíž porušení může vést k nulitě mezinárodní smlouvy podle článku 53 Vídeňské úmluvy o smluvním právu ( 88 ). Je třeba zdůraznit, že v rámci řízení před Mezinárodním soudním dvorem o poradním stanovisku ve věci Západní Sahary Španělské království uznalo, že právo na sebeurčení je samo o sobě kogentní normou mezinárodního práva ( 89 ), kdežto Marocké království přiznalo status kogentní normy zásadě dekolonizace, jejíž je právo na sebeurčení aspektem ( 90 ).

129. Z toho vyplývá, že povaha a systematika práva na sebeurčení zdaleka nebrání soudnímu přezkumu, naopak z nich vyplývá povinnost Soudního dvora ověřit, zda Unie napadenými akty toto právo respektovala, neuznala protiprávní stav plynoucí z porušení tohoto práva a neposkytla pomoc či podporu zachování takového stavu ( 91 ).

2) Zásada trvalé svrchovanosti nad přírodními zdroji

130. Zásada trvalé svrchovanosti nad přírodními zdroji zaručuje svrchované právo každého státu a národa svobodně nakládat s přírodním bohatstvím a zdroji svého území v zájmu národního rozvoje a dobrých životních podmínek svého lidu ( 92 ). Jedná se o zásadu mezinárodního obyčejového práva ( 93 ), která jako taková zavazuje Unii.

131. Jak podotkl zástupce generálního tajemníka pro právní záležitosti OSN, právní poradce Hans Corell ve svém dopise ze dne 29. ledna 2002, který zaslal předsedovi Rady bezpečnosti OSN, „[r]ozsah působnosti a konkrétní právní důsledky [zásady trvalé svrchovanosti nad přírodními zdroji] jsou i nadále sporné“ ( 94 ).

132. Jeho právní stanovisko je ostatně dokladem těchto obtíží, jelikož k vymezení toho, co se rozumí využíváním přírodních zdrojů ve prospěch národů, používá rozdílné formulace. Hovoří totiž o využívání, které není „v rozporu s potřebami a zájmy obyvatelstva [nesamosprávného území], aniž by mu z něj plynul prospěch“ ( 95 ) či o využívání „ve prospěch národa [nesamosprávného území], jeho jménem nebo po dohodě s jeho zástupci“ ( 96 ) a na závěr konstatuje, že k využívání nesmí docházet „v rozporu se zájmy a vůlí lidu [nesamosprávného území]“ ( 97 ).

133. Nicméně i přes odlišnosti v terminologii je přinejmenším jisté, že využívání přírodních zdrojů musí být ku prospěchu lidu nesamosprávného území, což postačuje k tomu, aby mělo kritérium zásady trvalé svrchovanosti nad přírodními zdroji dostatečně jasnou a přesnou povahu.

134. Toto kritérium je rovněž způsobilé k tomu, aby založilo soudní přezkum napadených aktů. Parlament totiž původně zablokoval přijetí protokolu, který byl nakonec uzavřen v roce 2013, a to s tím, že neupravuje dostatečné záruky pro to, aby probíhalo rybolovné využívání přírodních zdrojů Západní Sahary plavidly Unie ve prospěch lidu tohoto území. Navíc Rada a Komise připouštějí, že kritérium prospěchu pro lid Západní Sahary je podmínkou legality dohod uzavřených mezi Unií a Marockým královstvím, které se vztahují k tomuto území.

3) Pravidla mezinárodního humanitárního práva použitelná na uzavírání mezinárodních dohod týkajících se využívání přírodních zdrojů okupovaného území

135. Předkládající soud, WSC, jakož i daňová a celní správa a ministr životního prostředí, výživy a záležitostí venkova považují přítomnost Marockého království v Západní Sahaře za okupaci ( 98 ).

136. V tomto ohledu poukazuji na to, že otázka, zda Marocké království je či není mocností okupující Západní Saharu a zda v tomto postavení uzavřelo dohodu o rybolovu a protokol z roku 2013, je otázkou výkladu mezinárodního práva, na kterou se podmínky jeho dovolatelnosti v unijním právu nepoužijí.

137. Pokud je ovšem Marocké království mocností okupující Západní Saharu (což je otázka, kterou se budu zabývat později ( 99 )), musí být dána možnost dovolat se pravidel mezinárodního humanitárního práva kodifikovaných v Řádu války pozemní, který je přílohou Haagské úmluvy o zákonech a obyčejích pozemní války ze dne 18. října 1907 (dále jen „Haagský řád z roku 1907“), a v Ženevské úmluvě o ochraně civilních osob za války ze dne 12. srpna 1949 (dále jen „Ženevská úmluva IV“), které se vztahují na uzavření mezinárodních dohod použitelných na okupované území (článek 43 Haagského řádu z roku 1907 a čl. 64 druhý pododstavec Ženevské úmluvy IV) a využívání přírodních zdrojů tohoto území (článek 55 Haagského řádu z roku 1907).

138. Tato ustanovení totiž splňují kritéria dovolatelnosti mezinárodního práva uvedená v bodě 96 tohoto stanoviska.

139. Zaprvé ustanovení Haagského řádu z roku 1907 a Ženevské úmluvy IV představují zásady mezinárodního obyčejového práva, které jsou nepřekročitelné a uplatnitelné erga omnes ( 100 ) a jako takové Unii zavazují.

140. Zadruhé jejich obsah je dostatečně přesný a bezpodmínečný, neboť provedení ani účinky povinností, které ukládá okupujícím mocnostem, nejsou podmíněny vydáním žádného pozdějšího aktu.

141. Konečně zatřetí povaha ani systematika těchto ustanovení jakožto nepřekročitelných pravidel nebrání soudnímu přezkumu napadených aktů, a to zejména soudnímu přezkumu nařízení č. 764/2006, rozhodnutí 2013/785 a nařízení č. 1270/2013 v rozsahu, v němž schvalují a provádějí využívání přírodních zdrojů Západní Sahary, které bylo dohodnuto mezi Unií a Marockým královstvím. Unie má přitom povinnost neuznat protiprávní stav plynoucí z porušení těchto ustanovení a neposkytnout pomoc či podporu zachování stavu způsobeného tímto porušením ( 101 ).

142. Když jsem vymezil pravidla mezinárodního práva, kterých je možno se dovolat, přistoupím nyní k posouzení slučitelnosti napadených aktů s těmito pravidly.

3. K platnosti nařízení č. 764/2006, rozhodnutí 2013/785 a nařízení č. 1270/2013, jakož i ke slučitelnosti dohody o rybolovu a protokolu z roku 2013 s pravidly mezinárodního práva, kterých se lze dovolat a na něž odkazuje čl. 3 odst. 5 SEU

a) K otázce, zda napadené akty respektují právo lidu Západní Sahary na sebeurčení, jakož i povinnost neuznat protiprávní stav plynoucí z porušení tohoto práva a neposkytnout pomoc či podporu zachování takového stavu

143. Rozsudkem ze dne 21. prosince 2016, Rada v. Fronta Polisario (C‑104/16 P, EU:C:2016:973), Soudní dvůr rozhodl, že dohoda o přidružení uzavřená mezi Unií a Marockým královstvím, která se dle jejího znění použije na „území Marockého království“, není použitelná na území Západní Sahary, jelikož by takové použití bylo neslučitelné s právem lidu tohoto území na sebeurčení, jakož i s článkem 29 (územní rozsah smluv) a článkem 34 (zásada relativního účinku smluv, podle které ze smluv nesmí vznikat závazky ani práva třetí straně bez jejího souhlasu) Vídeňské úmluvy o smluvním právu ( 102 ).

144. Podle Rady a Komise je třeba projednávanou věc odlišit od věci, v níž byl vydán rozsudek ze dne 21. prosince 2016, Rada v. Fronta Polisario (C‑104/16 P, EU:C:2016:973), neboť na rozdíl od dohody o přidružení jsou dohoda o rybolovu a protokol z roku 2013 na Západní Saharu použitelné. Uvedený rozsudek vykládají tak, že problém dohody o přidružení spočíval v tom, že se tato dohoda používá na Západní Saharu, aniž je na ni právně použitelná, a to protože by takové použití bylo neslučitelné s právem lidu tohoto území na sebeurčení, jakož i s článkem 29 (územní rozsah smluv) a článkem 34 (zásada relativního účinku smluv, podle které ze smluv nesmí vznikat závazky ani práva třetí straně bez jejího souhlasu) Vídeňské úmluvy o smluvním právu. Na základě této argumentace by bylo řešením, zvažovaným Radou a Komisí za účelem dosažení souladu použití dohody o přidružení na Západní Saharu s rozsudkem ze dne 21. prosince 2016, Rada v. Fronta Polisario (C‑104/16 P, EU:C:2016:973), rozšířit působnost této dohody dohodou ve formě výměny dopisů mezi Unií a Marockým královstvím tak, aby se výslovně vztahovala na Západní Saharu.

145. Tato argumentace mne nepřesvědčila. Pokud by bylo neslučitelné s právem lidu Západní Sahary na sebeurčení použití mezinárodní dohody uzavřené s Marockým královstvím, jejíž územní působnost se výslovně nevztahuje na toto území, na Západní Saharu, tím spíše by s ním byla neslučitelná i mezinárodní dohoda, která je stejně jako dohoda o rybolovu a protokol z roku 2013 použitelná na území Západní Sahary a vody k ní přiléhající ( 103 ) a umožňuje, aby Unie ( 104 ) využívala rybolovné zdroje Západní Sahary.

146. Mám za to, že tento argument a fortiori postačuje k závěru, že bylo porušeno právo lidu Západní Sahary na sebeurčení. Pro úplnost bych rád dodal, že napadené akty nerespektují právo lidu Západní Sahary na sebeurčení, neboť neodpovídají svobodnému uskutečňování jeho hospodářského rozvoje, ani svobodnému nakládání s jeho přírodním bohatstvím a zdroji ( 105 ), a v každém případě, i kdyby napadené akty jako takové neporušovaly právo na sebeurčení, nerespektovaly by povinnost Unie neuznat protiprávní stav plynoucí z porušení práva lidu Západní Sahary na sebeurčení a neposkytnout pomoc či podporu zachování takového stavu ( 106 ).

1) K existenci svobodné vůle lidu Západní Sahary uskutečňovat na základě napadených aktů svůj hospodářský rozvoj a nakládat se svým přírodním bohatstvím a svými zdroji

147. O tom, že podobná vůle neexistuje, podle mého názoru svědčí následující skutečnosti ( 107 ), jejichž podstatu uvedla WSC před předkládajícím soudem a tento soud připomněl ( 108 ).

148. Dne 20. prosince 1966 přijalo Valné shromáždění OSN rezoluci č. 2229 (XXI) k otázce Ifni a Španělské Sahary, ve které „opětovně potvrdilo nezcizitelné právo obyvatel [...] Španělské Sahary na sebeurčení“ a vyzvalo Španělské království, aby jakožto spravující moc stanovilo co nejdříve „podmínky pro konání referenda, které proběhne pod záštitou [OSN] s cílem umožnit svobodný výkon práva původních obyvatel území na sebeurčení“.

149. Španělské království dne 20. srpna 1974 informovalo OSN, že má v úmyslu uspořádat pod záštitou OSN referendum v Západní Sahaře ( 109 ).

150. V květnu 1975, pozorovatelská mise OSN v Západní Sahaře navzdory potížím, s nimiž se potýkala, „mohla po návštěvě území konstatovat, že se většina obyvatel španělské Sahary staví jasně ve prospěch nezávislosti“ ( 110 ).

151. Dne 16. října 1975 vydal Mezinárodní soudní dvůr v návaznosti na návrh, který Valné shromáždění OSN předložilo v rámci prací týkajících se dekolonizace Západní Sahary, poradní stanovisko, podle kterého Západní Sahara nebyla v okamžiku kolonizace Španělským královstvím zemí bez pána (terra nullius), a i když z některých skutečností vyplývá, že v době španělské kolonizace existovaly právní vztahy vazalství mezi některými kmeny žijícími na území Západní Sahary a marockým sultánem, tyto skutečnosti neprokazují existenci žádného vztahu územní svrchovanosti mezi územím Západní Sahary a Marockým královstvím ( 111 ). Mezinárodní soudní dvůr tedy neshledal existenci právních vztahů způsobilých ovlivnit použití rezoluce Valného shromáždění OSN č. 1514 (XV), pokud jde o dekolonizaci Západní Sahary, a zejména uplatňování zásady sebeurčení na základě svobodného a autentického vyjádření vůle obyvatel tohoto území ( 112 ).

152. V projevu, který přednesl v den, kdy bylo zveřejněno uvedené poradní stanovisko, „marocký král prohlásil, že ‚celý svět uznal, že [Západní] Sahara patří‘ Marockému království a že mu ‚přísluší pokojným způsobem získat toto území zpět‘“, a za tímto účelem vyzval k uskutečnění tzv. „Zeleného pochodu“, kterého se zúčastnilo 350000 osob ( 113 ).

153. Na podnět Španělského království požádala Rada bezpečnosti OSN generálního tajemníka OSN Kurta Waldheima, aby vypracoval zprávu o výsledcích svých jednání se zúčastněnými stranami, a to zejména s Marockým královstvím ( 114 ).

154. Argument Marockého království, zachycený v uvedené zprávě, zněl, že referendum není nutné, jelikož Mezinárodní soudní dvůr uznal historické vztahy vazalství mezi marockým sultánem a kmeny tradičně žijícími na území Západní Sahary a že každopádně „obyvatelstvo území již fakticky své právo na sebeurčení vykonalo a vyslovilo se pro to, aby bylo území navráceno Maroku“, přičemž nejnověji to dokládá „slib vazalství, který složil marockému králi jménem saharawinských kmenů [Khatri Ould Said a Ould El Jomaini], předseda Djemââ [ ( 115 )]“, při obřadu, který proběhl dne 4. listopadu 1975 v paláci v Agádíru ( 116 ).

155. V reakci na nesouhlas Španělského království se Zeleným pochodem přijala Rada bezpečnosti OSN dne 6. listopadu 1975 rezoluci č. 380 (1975) týkající se Západní Sahary, ve které „[vyjádřila] politování nad uskutečněním [oznámeného] pochodu“ a „[požádala] [Marocké království], aby všichni účastníci [tohoto] pochodu okamžitě opustili území Západní Sahary“. Marocké království o několik dní později této žádosti vyhovělo.

156. V období krize vyvolané Zeleným pochodem zahájily Španělské království, Marocké království a Mauritánská islámská republika trilaterální jednání, jejichž výsledkem bylo zásadní prohlášení Španělského království, Marockého království a Mauritánské islámské republiky ze dne 14. listopadu 1975 ve věci Zásadní Sahary ( 117 ) (dále jen „Madridská dohoda“). Podle této dohody „Španělsko přistoupí bezodkladně k ustavení dočasné správy na území [Západní Sahary], na níž se budou podílet Maroko a Mauritánie ve spolupráci s Djemââ a které budou předány odpovědnosti a pravomoci [které mělo Španělsko nad územím jakožto spravující moc]“, k čemuž také došlo.

157. Uvedená dohoda dále stanovila, že „španělská přítomnost bude s konečnou platností ukončena před 28. únorem 1976“ a že „[b]ude respektován názor saharawinských obyvatel, vyjádřený prostřednictvím Djemââ“.

158. Následně se ukázalo, že k uvedené dohodě byla připojena série dohod mezi těmito třemi zeměmi, formálně označovaných jako „akty vzešlé z rozhovorů“, jejichž cílem bylo upravit některé ekonomické aspekty přenesení správy v Západní Sahaře, a to zejména rybolovná práva ve vodách přiléhajících k tomuto území ( 118 ). Existenci těchto dohod a stejně tak skutečnost, že se týkaly rybolovu, potvrdil ministr zahraničních věcí Španělského království, Marcelino Oreja Aguirre, při parlamentní rozpravě týkající se ratifikace dohody o rybolovu mezi Španělským královstvím a Marockým královstvím z roku 1977 ( 119 ). Podle něho se jednalo o „pokyny [či] směrnice“ ( 120 ).

159. Existenci dohody o rybolovných právech ve vodách přiléhajících k Západní Sahaře, jakož i skutečnost, že její existence nebyla oznámena generálnímu tajemníkovi OSN, potvrzují i diplomatické depeše ministra zahraničních věcí Spojených států ( 121 ).

160. Dne 28. listopadu 1975 67 členů Djemââ, včetně svého místopředsedy, kteří se sešli v El Guelta Zemmur (Západní Sahara), jednomyslně prohlásilo, že Djemââ, jelikož nebyl demokraticky zvolen lidem Západní Sahary, nebude moci rozhodovat o jeho sebeurčení. Těchto 67 členů Djemââ jednomyslně rozhodlo, že Djemââ je s konečnou platností rozpuštěn ( 122 ).

161. Dne 10. prosince 1975 Valné shromáždění OSN nechalo odhlasovat dvě rezoluce k otázce Západní Sahary s rozdílným obsahem ( 123 ), a to z toho důvodu, že neexistovala shoda ohledně důsledků, které je třeba vyvodit z Madridské dohody. Rezoluce č. 3458 A (XXX) se tak o této dohodě nezmiňuje a na Španělské království odkazuje „jako na moc spravující“ Západní Saharu ( 124 ), zatímco rezoluce č. 3458 B (XXX) tuto dohodu „bere na vědomí“ ( 125 ) a nehovoří o spravující moci, ale o „stranách Madridské dohody ze dne 14. listopadu 1975“ ( 126 ) a o „dočasné správě“ ( 127 ).

162. Je ovšem třeba poznamenat, že ze 144 států, účastníků 2435. plenární schůze Valného shromáždění, 88 hlasovalo pro rezoluci č. 3458 A (XXX), žádný z nich proti, 41 se zdrželo hlasování a 15 nehlasovalo. Stávající členské státy Unie hlasovaly pro přijetí této rezoluce, s výjimkou Portugalské republiky a Španělského království, které se zdržely hlasování, a Maltské republiky, která nehlasovala. Marocké království rovněž nehlasovalo.

163. Spornější z rezolucí, rezoluce č. 3458 B (XXX), byla schválena pouze 56 státy, přičemž 42 států hlasovalo proti, 34 se zdrželo hlasování a 12 nehlasovalo. Pro tuto rezoluci hlasovalo toliko 11 stávajících členských států Unie ( 128 ), 10 hlasovalo proti ( 129 ), 6 se zdrželo hlasování ( 130 ) a jeden členský stát Unie nehlasoval ( 131 ). Marocké království hlasovalo pro přijetí rezoluce.

164. I přes vzájemné rozdíly obě rezoluce „znovu potvr[zují] nezcizitelné právo lidu [Západní] Sahary na sebeurčení“ ( 132 ) v souladu s rezolucí Valného shromáždění OSN č. 1514 (XV) a shodují se v tom, že toto právo musí být vykonáno svobodně ( 133 ).

165. Rezoluce č. 3458 A (XXX) nadto stanoví, že právo na sebeurčení musí být vykonáno „pod dohledem [OSN]“ a „žádá generálního tajemníka, aby ve spolupráci se španělskou vládou jakožto spravující mocí […] přijal opatření nezbytná pro dohled nad aktem sebeurčení“ ( 134 ).

166. V témže duchu rezoluce č. 3458 B (XXX) stanoví, že lid Západní Sahary vykoná své právo na sebeurčení „na základě svobodné konzultace organizované za přispění zástupce [OSN] určeného generálním tajemníkem“ ( 135 ).

167. Koncem roku 1975 zahájilo Španělské království odsun své správy z území Západní Sahary. Zatímco se španělské jednotky stahovaly, pronikaly na území Západní Sahary marocké a mauritánské ozbrojené síly. Na některých místech došlo k ozbrojeným střetům mezi jejich silami a silami Lidové fronty osvobození Sakía al Hamra a Ria de Oro (Fronta Polisario) ( 136 ).

168. Na tiskové konferenci konané v únoru 1976 Olof Rydbeck, švédský velvyslanec při OSN a zvláštní vyslanec generálního tajemníka OSN pro Západní Saharu, prohlásil, že „za současného stavu vojenská situace [v Západní Sahaře] efektivní konzultaci Saharawinců značně komplikuje, ba ji dokonce znemožňuje“ ( 137 ).

169. V memorandu ze dne 25. února 1976 zaslaném generálnímu tajemníkovi OSN jej Španělské království informovalo, že se rozhodlo následujícího dne (26. února 1976) s konečnou platností ukončit svou přítomnost v Západní Sahaře a že na uvedený den bylo svoláno zasedání Djemââ, na kterém bude španělský guvernér jakožto člen prozatímní správy informovat Djemââ o tomto rozhodnutí ( 138 ).

170. Dne 26. února 1976 Španělské království svou přítomnost na území Západní Sahary s konečnou platností ukončilo a v dopise z téhož dne zaslaném generálnímu tajemníkovi OSN prohlásilo, že je „zproštěno jakékoliv mezinárodní odpovědnosti týkající se správy [Západní Sahary], neboť se již nepodílí na dočasné správě, která zde byla ustavena“ ( 139 ), a uvedlo, že „dekolonizace Západní Sahary bude završena, jakmile saharawinské obyvatelstvo bude moci platně vyjádřit své postoje“ ( 140 ).

171. Téhož dne Djemââ, i přesto, že bylo rozhodnuto o jeho rozpuštění jeho 67 členy, schválil „opětovné začlenění [Západní Sahary] do Maroka a Mauritánie“, a „vyjádřil tak jednomyslný názor Saharawinců a všech kmenů, z nichž Djemââ vzešel a jichž je skutečným a legitimním zástupcem“ ( 141 ). Z pohledu Marockého království je toto rozhodnutí konkretizací ustanovení Madridské dohody, podle kterého „[b]ude respektován názor saharawinského obyvatelstva, vyjádřený prostřednictvím Djemââ“.

172. Co se týče tohoto zasedání Djemââ, Španělské království ani OSN jej neuznaly jako výkon práva lidu Západní Sahary na sebeurčení, který by byl v souladu s rezolucemi Valného shromáždění OSN č. 3458 A a B (XXX) ( 142 ).

173. Podle memoranda ze dne 25. února 1975, které zaslalo Španělské království generálnímu tajemníkovi OSN „tato instituce [nenahradí] lidovou konzultaci, jak ji upravují Madridské dohody ze dne 14. listopadu 1975 a rezoluce Valného shromáždění OSN č. 3458 B (XXX), ledaže by byly splněny nezbytné podmínky, a to zejména přítomnost zástupce [OSN] jmenovaného [generálním tajemníkem] v souladu s odstavcem 4 výše uvedené rezoluce“ ( 143 ).

174. Generální tajemník OSN ve své odpovědi na memorandum Španělského království ze dne 25. února 1975 připomněl odstavce 7 a 8 rezoluce č. 3458 A (XXX), jakož i odstavec 4 rezoluce č. 3458 B (XXX) a konstatoval následující: „Na základě výše uvedených odstavců je zjevné, že španělská vláda jakožto spravující moc ani dočasná správa, jíž je [Španělské království] členem, nepřijaly opatření nezbytná pro zajištění výkonu práva obyvatel Západní Sahary na sebeurčení. Tudíž i kdyby to čas dovolil a byly k dispozici nezbytné podrobnosti ohledně zasedání Djemââ, o němž nebyla Vaše vláda, jak jste mi včera sdělil, informována, přítomnost mnou jmenovaného zástupce [OSN] na tomto zasedání by nepředstavovala sama o sobě naplnění výše uvedených rezolucí Valného shromáždění“ ( 144 ).

175. Dne 14. dubna 1976 uzavřelo Marocké království s Mauritánskou islámskou republikou smlouvu o rozdělení území Západní Sahary ( 145 ) a formálně anektovalo provincie, které mu byly touto smlouvou přiděleny ( 146 ).

176. V mezidobí v této oblasti vypukl ozbrojený konflikt mezi Marockým královstvím, Mauritánskou islámskou republikou a Frontou Polisario.

177. V květnu 1979 Mauritánská islámská republika generálního tajemníka OSN informovala o tom, že je připravena naplnit ustanovení rezolucí Valného shromáždění OSN č. 3458 A (XXX) a č. 3458 B (XXX) a hledat způsoby a prostředky, jak dosáhnout výkonu práva na sebeurčení v Západní Sahaře ( 147 ). Nicméně „[p]očínaje červencem 1978 marocká vláda opakovaně prohlásila, že se nevzdá žádné ze svých ‚znovu nabytých saharských provincií‘ a nepřipustí vytvoření miniaturního státu pod kontrolou Fronty [Polisario] v mauritánské části Západní Sahary“ ( 148 ).

178. Dne 10. srpna 1979 uzavřela Mauritánská islámská republika s Frontou Polisario mírovou dohodu, na základě které se vzdala jakéhokoli územního nároku v Západní Sahaře ( 149 ). Marocké království vzápětí nato převzalo kontrolu nad územím, ze kterého se stáhly mauritánské ozbrojené síly ( 150 ), a přistoupilo k jeho anexi ( 151 ).

179. Dne 21. listopadu 1979 přijalo Valné shromáždění OSN rezoluci č. 34/37 k otázce Západní Sahary, ve které „[z]novu potvr[dilo] nezcizitelné právo obyvatel Západní Sahary na sebeurčení a nezávislost v souladu s Chartou [Spojených národů] […] a cíli [jeho] rezoluce č. 1514 (XV)“, „[vyjádřilo] hluboké politování nad zhoršením situace, které je způsobeno pokračující okupací Západní Sahary Marokem“, „[n]aléhavě [požádalo] Maroko, aby se také zapojilo do mírového procesu a ukončilo okupaci území Západní Sahary“, a „[z]a tímto účelem doporuč[ilo], aby se [Fronta Polisario], zástupkyně lidu Západní Sahary, v plném rozsahu zapojila do jakéhokoli hledání spravedlivého, trvalého a konečného politického řešení otázky Západní Sahary v souladu s rezolucemi a prohlášeními [OSN]“ ( 152 ).

180. Ozbrojený konflikt mezi Marockým královstvím a Frontou Polisario pokračoval až do 30. srpna 1988, kdy strany v zásadě přijaly návrhy na urovnání konfliktu, které předložil zejména generální tajemník OSN a které stanovily především vyhlášení příměří a uspořádání referenda o sebeurčení pod dohledem OSN ( 153 ).

181. Od té doby nebyl zaznamenán žádný posun směrem k tomu, aby bylo lidu Západní Sahary umožněno vykonat jeho právo na sebeurčení. Jak uvedl generální tajemník OSN v jeho poslední zprávě k Západní Sahaře „[o]btíže [při hledání řešení] jsou dány především tím, že se strany rozcházejí v pohledu na historii konfliktu a dokumenty s ní související a ve výkladu této historie a dokumentů. Maroko tvrdí, že Západní Sahara je již součástí vnitrostátního území a jednání se mohou týkat pouze jeho návrhu autonomního postavení pod marockou svrchovaností, přičemž se těchto jednání musí účastnit Alžírsko. Fronta Polisario trvá na tom, že vzhledem k tomu, že Valné shromáždění OSN definovalo Západní Saharu jako nesamosprávné území, je na původních obyvatelích, aby rozhodli o své budoucnosti v rámci referenda, v němž bude nezávislost jednou z možných voleb, že veškeré návrhy nebo myšlenky kterékoliv ze stran je třeba předložit k diskusi a že jednání se musí účastnit pouze Maroko a Fronta Polisario“ ( 154 ).

182. Ze všech těchto skutečností vyplývá, že lid Západní Sahary namísto toho, aby mohl vykonat své právo na sebeurčení podle doporučení, která formuloval Mezinárodní soudní dvůr v poradním stanovisku o Západní Sahaře ( 155 ), byl až do současné doby v důsledku souboru opatření, která vedla k rozdělení území Západní Sahary v roce 1976 a k jeho anexi v letech 1976 a 1979, připraven už jen o příležitost vykonat toto právo za podmínek stanovených rezolucemi Valného shromáždění OSN č. 1514 (XV), č. 1541 (XV), č. 2625 (XXV) a č. 3458 A a B (XXX). Skutečnost, že některá z těchto opatření lze přičítat několika státům, nikterak nezpochybňuje existenci porušení práva tohoto lidu na sebeurčení a neubírá mu na závažnosti.

183. Dále zatímco tyto rezoluce stanoví, že právo na sebeurčení předpokládá svobodnou volbu mezi třemi možnostmi ( 156 ), a to nezávislostí ( 157 ), přidružením se k jinému nezávislému státu anebo začleněním se do nezávislého státu, jakož i organizaci referenda ( 158 ) (namísto konzultace Djemââ), přistoupilo Marocké království k začlenění Západní Sahary do svého území cestou jeho rozdělení a anexe, bez konzultace lidu Západní Sahary a bez dohledu OSN.

184. V tomto smyslu nejsou složení slibu vazalství, který učinil marockému králi jménem saharawinských kmenů předseda Djemââ dne 4. listopadu 1975, a zasedání Djemââ, konané dne 26. února 1976, které neuznaly OSN ani Španělské království jakožto moc spravující Západní Saharu a člen její dočasné správy, konzultací lidu Západní Sahary ohledně sebeurčení, jak to požadují rezoluce Valného shromáždění OSN č. 1514 (XV), 1541 (XV), 2625 (XXV) a 3458 A a B (XXX).

185. Z výše uvedeného vyplývá, že Západní Sahara byla začleněna do Marockého království, ačkoli lid tohoto území v tomto ohledu svobodně nevyjádřil svou vůli. Vzhledem k tomu, že dohoda o rybolovu a protokol z roku 2013 byly Marockým královstvím uzavřeny na základě jednostranného začlenění Západní Sahary k jeho území a tvrzení o jeho svrchovanosti nad tímto územím, je zjevné, že lid Západní Sahary svobodně nenakládal se svými přírodními zdroji tak, jak ukládá společný článek 1 ICESCR a ICCPR, odstavec 2 rezoluce Valného shromáždění OSN č. 1514 (XV) a hlava VII Helsinského závěrečného aktu z roku 1975.

186. Z toho důvodu rybolovné využívání vod přiléhajících k Západní Sahaře, které je zavedeno a provedeno napadenými akty, nerespektuje právo lidu tohoto území na sebeurčení ( 159 ).

2) Povinnost neuznat protiprávní stav plynoucí z porušení práva lidu Západní Sahary na sebeurčení a neposkytnout pomoc či podporu zachování takového stavu

187. I kdyby Soudní dvůr rozhodl, že napadené akty právo lidu Západní Sahary na sebeurčení samy o sobě neporušují a že porušení tohoto práva není přičitatelné Unii, ale výhradně Marockému království, v každém případě by platilo, že napadené akty nerespektují povinnost Unie neuznat protiprávní stav plynoucí z porušení práva lidu Západní Sahary na sebeurčení a neposkytnout pomoc či podporu zachování takového stavu ( 160 ).

188. Dohoda o rybolovu jakožto dohoda, která by byla použitelná výlučně na území, které je mezinárodním společenstvím uznáno jako svrchované území Marockého království, a protokol z roku 2013 zahrnují, jak vyplývá z jejich znění, Západní Saharu a vody k ní přiléhající.

189. V tomto ohledu je třeba zdůraznit, jak rozhodl Stálý dvůr mezinárodní spravedlnosti, že „právě způsobilost přijímat mezinárodní závazky je atributem státní svrchovanosti“ ( 161 ) nad územím, na které se tyto závazky vztahují.

190. To platí také pro mezinárodní dohody, které se vztahují na moře. Podle ustálené judikatury Mezinárodního soudního dvora „jsou práva nad mořem odvozena od svrchovanosti pobřežního státu nad pevninou, což je zásada, kterou lze stručně charakterizovat tak, že ‚pevnina dominuje moři‘ (‚pevnina určuje režim moře‘) […]. Při určení práv pobřežního státu na moři je tudíž třeba vyjít ze situace na pevninském území“ ( 162 ).

191. Dále podle Mezinárodního soudního dvora „[j]e ustálenou judikaturou, že se ‚oprávnění státu nad […] výlučnou ekonomickou zónou zakládá na zásadě, podle níž pevnina dominuje moři z důvodu promítnutí pobřeží nebo vnějších částí pobřeží‘ […]. Jak konstatoval Mezinárodní soudní dvůr […], ‚pevnina je právním zdrojem moci, kterou může stát vykonávat v prodlouženích [pozemního teritoria] do prostoru moře‘ […]“ ( 163 ).

192. Pokud tedy pevnina dominuje moři, není pochyb o tom, jak tvrdí Comader, že Marocké království uzavřelo dohodu o rybolovu s tím, že má svrchovanou moc nad Západní Saharou a je nositelem práv a povinností ve vztahu k vodám přiléhajícím k tomuto území, které mezinárodní právo přiznává pobřežnímu státu ( 164 ). Jak totiž při příležitosti 39. výročí Zeleného pochodu prohlásil král Mohammed VI., „říkám ne snaze změnit povahu tohoto regionálního konfliktu a prezentovat jej jako záležitost dekolonizace. Maroko ve své Sahaře totiž nebylo nikdy okupující mocností nebo spravující mocí. Maroko spíše vykonává atributy svrchovanosti nad svým územím“ ( 165 ).

193. Z toho důvodu je třeba odmítnout argument Rady a Komise, podle kterého napadené akty tím, že odkazují na „vody spadající pod svrchovanost nebo jurisdikci Marockého království“, neobsahují žádné uznání nároku Marockého království na svrchovanost nad územím Západní Sahary ani svrchovanosti nebo jurisdikce, kterou tento stát podle svého názoru vykonává nad vodami přiléhajícími k tomuto území.

194. Zaprvé samo dojednání a uzavření mezinárodní dohody s Marockým královstvím, která se použije na Západní Saharu a vody k ní přiléhající, představuje samo o sobě uznání začlenění de iure ( 166 ) Západní Sahary do Marockého království na základě anexe provedené v roce 1976 a 1979, což zahrnuje uznání jeho svrchovanosti nad územím, vnitřními vodami a pobřežním mořem Západní Sahary, jakož i svrchovaných práv a jurisdikce, které mezinárodní právo přiznává pobřežnímu státu ve vztahu k mořským oblastem, které se nacházejí za pobřežním mořem.

195. Připomínám, že ve věci Východní Timor, jež se týkala sporu mezi Portugalskou republikou (jakožto spravující mocí, kterou z Východního Timoru vytlačila Indonéská republika) a Australským společenstvím (coby třetí zemí, která s Indonéskou republikou uzavřela mezinárodní dohodu použitelnou na Východní Timor), mělo Australské společenství za to, že zahájení jednání za účelem uzavření smlouvy z roku 1989 týkající se Timor Gap „znamená ze strany Austrálie uznání de iure začlenění Východního Timoru do Indonésie“ ( 167 ).

196. O tom, že důkazem uznání svrchovanosti může být dohoda o rybolovu použitelná na území a jeho mořské oblasti, svědčí už samotný příběh Západní Sahary. V tomto ohledu připomínám, že Marocké království předložilo jako důkaz své svrchovanosti nad Západní Saharou mezinárodní dohody uzavřené s několika státy, a to zejména obchodní dohody a dohody o rybolovu, které od roku 1767 uzavřelo se Španělským královstvím ( 168 ).

197. Jak přitom uvedl Mezinárodní soudní dvůr, anexe území, jehož lid má právo na sebeurčení, přičemž tento lid toto právo ještě nevykonal, představuje porušení povinnosti respektovat uvedené právo ( 169 ). V důsledku toho třetí osoba poruší svou povinnost neuznat protiprávní stav plynoucí z porušení uvedeného práva v případě, že uzná de iure anexi takového území prostřednictvím uzavření mezinárodní dohody.

198. Zadruhé pojem „vody spadající pod svrchovanost nebo jurisdikci Marockého království“ nepostačuje k tomu, aby vyloučil uznání de iure svrchovanosti Marockého království nad Západní Saharou, a to ze dvou hlavních důvodů.

199. První důvod spočívá v tom, že se dohoda o rybolovu a protokol z roku 2013 nepoužijí pouze na vody přiléhající k Západní Sahaře, ale i na její území ( 170 ). V tomto smyslu nemůže použití pojmu „vody spadající pod svrchovanost nebo jurisdikci Marockého království“ vyloučit uznání de iure svrchovanosti Marockého království nad Západní Saharou, a tedy porušení práva lidu na tomto území na sebeurčení.

200. Druhý důvod se týká použití dohody o rybolovu a protokolu z roku 2013 na vody přiléhající k Západní Sahaře. Na rozdíl od toho, co tvrdí Komise, výraz „vody spadající pod marockou jurisdikci“ ( 171 ), který byl převzat z dohod o rybolovu uzavřených mezi Španělským královstvím a Marockým královstvím před přistoupením Španělského království k Unii, neumožňuje určit vody přiléhající k Západní Sahaře bez uznání svrchovaného práva a jurisdikce, které Marocké království nad těmito vodami podle svého názoru vykonává jakožto pobřežní stát ( 172 ). V souladu se zásadou, podle které pevnina dominuje moři, uznání svrchovanosti nad pevninou zahrnuje uznání svrchovaných práv nad mořem a naopak.

201. V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že dohody o rybolovu uzavřené mezi Španělským královstvím a Marockým královstvím byly uzavřeny před tím, než Úmluvu Organizace spojených národů o mořském právu, uzavřenou v Montego Bay dne 10. prosince 1982 ( 173 ) (dále jen „UNCLOS“), ratifikovaly Unie ( 174 ), její členské státy a Marocké království, zatímco dohoda o rybolovu dotčená v projednávané věci byla podepsána a ratifikována za platnosti této úmluvy, která „má mezi účastnickými státy přednost před [Ž]enevskými úmluvami o mořském právu ze dne 29. dubna 1958“ ( 175 ).

202. Úmluva o rybolovu a ochraně biologického bohatství volného moře a Úmluva o volném moři, podepsané v Ženevě dne 29. dubna 1958, neupravovaly právo států stanovit výlučnou ekonomickou zónu (VEZ), článek 2 Úmluvy o volném moři naopak stanovil, že žádný stát si nemůže přisvojovat právo podrobovat volné moře své svrchovanosti a že svoboda volného moře zahrnuje svobodu rybolovu. Dále podle článku 6 této úmluvy navíc lodě na volném moři podléhaly výlučné jurisdikci státu, pod jehož vlajkou pluly.

203. Tento právní kontext, v němž měl pojem „vody spadající pod marockou jurisdikcí“ („aguas bajo jurisdiccíon marroqui“) smysl, nejenže již mezi Unií a Marockým královstvím neexistuje, ale byl nahrazen UNCLOS. Větu „vody spadající pod svrchovanost nebo jurisdikci Marockého království“ je tudíž třeba posuzovat z hlediska právního režimu, který zavedla UNCLOS a který zakotvil v mezinárodním právu koncept VEZ, již existující v praxi států.

204. Tento výklad dohody o rybolovu ve světle UNCLOS potvrzuje jak bod 2 odůvodnění dohody o rybolovu ( 176 ), tak čl. 5 odst. 4 této dohody, který odkazuje na marocké právní předpisy, „kterými se řídí rybolov ve vodách spadajících pod jurisdikci Maroka, v souladu s [UNCLOS]“.

205. Podle UNCLOS přitom vnitřní vody státu a jeho pobřežní moře tvoří vody spadající pod jeho svrchovanost ( 177 ), zatímco VEZ spadá pod „jurisdikc[i]“ pobřežního státu ( 178 ). V tomto smyslu se první část věty „vody spadající pod svrchovanost nebo jurisdikci Marockého království“, použitá napadenými akty, vztahuje na vnitřní vody a pobřežní moře Marockého království (vody spadající pod jeho svrchovanost), kdežto druhá část věty odkazuje na VEZ (vody spadající pod jeho jurisdikci).

206. Jak ovšem připouští Komise v bodě 14 svých odpovědí na písemné otázky položené Soudním dvorem, na rozdíl od VEZ stanovené Saharskou arabskou demokratickou republikou (subjekt, který Unie a její členské státy neuznávají), stávající marocká VEZ, určená v roce 1981 ještě před ratifikací UNCLOS Marockým královstvím, nezahrnuje vody přiléhající k Západní Sahaře, na které se vztahují rybolovné oblasti č. 3 až č. 6 dohody o rybolovu ( 179 ), což je ostatně důvod, který vedl radu vlády Marockého království k tomu, že dne 6. července 2017 přijala návrh zákona č. 38-17, kterým se mění a doplňuje zákon č. 1-18, kterým se zřizuje výlučná ekonomická zóna 200 námořních mil při pobřeží Maroka a Záp