ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
31.

Kdyby totiž z unijního práva vyplývalo, že uvedený systém pojištění je podle unijního práva povolený (například proto, že z ustanovení o pojištění vkladů podle směrnice 94/19 vyplývá odpovídající povinnost pro belgický stát), mohlo by to představovat i odůvodnění případného nerovného zacházení s investory. Pokud by se naproti tomu ukázalo, že unijní právo takovému systému pojištění brání (například proto, že byl zaveden v rozporu s ustanoveními směrnice 94/19 nebo požadavky práva státních podpor), pak by taková úprava pravděpodobně nemohla odůvodnit ani nerovné zacházení s investory ve smyslu belgické ústavy.
27.

To, že se žaloba na prohlášení manželství za neplatné dotčená ve věci v původním řízení týká manželství, které již zaniklo z důvodu smrti jednoho z manželů, neznamená na rozdíl od toho, co tvrdí italská vláda, že tato žaloba nespadá do působnosti nařízení č. 2201/2003. Smrt totiž způsobí zánik manželství s účinky ex nunc, kdežto žaloba na prohlášení manželství za neplatné směřuje k jeho ukončení s účinky ex tunc. Zájem na prohlášení neplatnosti manželství tedy může existovat i po jeho zániku z důvodu smrti jednoho z manželů.
8.

Článek 12 odst. 3 písm. a) a d) decreto legislativo n. 286 – Testo unico delle disposizioni concernenti la disciplina dell’immigrazione e norme sulla condizione dello straniero (legislativní nařízení č. 286, kterým se kodifikuje právní úprava v oblasti přistěhovalectví a pravidla týkající se postavení cizince) ze dne 25. července 1998 ( *5 ) ve znění zákona č. 94 ze dne 15. července 2009 ( *6 ) stanoví, že s výhradou závažnějšího trestného činu každý, kdo v rozporu s ustanoveními tohoto kodifikovaného předpisu podporuje, řídí, organizuje, financuje nebo uskutečňuje přepravu cizinců do Itálie nebo se dopouští jiného jednání s cílem umožnit jim protiprávní vstup do Itálie nebo jiného státu, jehož státními příslušníky nejsou a v němž nemají ani trvalé bydliště, bude potrestán trestem odnětí svobody v rozmezí od pěti do patnácti let a pokutou ve výši 15000 eur za každou osobu v případě, že se toto jednání týká protiprávního vstupu do Itálie nebo pobytu na jejím území nejméně pěti osob nebo že se tohoto jednání dopustily nejméně tři osoby jednající v součinnosti či s použitím služeb mezinárodní dopravy nebo padělaných, pozměněných či jinak protiprávně získaných dokladů.
50.

Francouzská vláda rovněž uvádí, že je prokázáno, že k propuštění žalobce v původním řízení došlo po 53 dnech po jeho pracovním úrazu, což jí připadá jako velmi krátká doba na to, aby ji bylo možné kvalifikovat jako „dlouhou“. Nedomnívám se však, že by délku období, které uplynulo mezi vznikem pracovního úrazu a propuštěním, bylo možné považovat za kritérium, podle kterého by bylo možné určit, zda se jedná o dlouhodobý charakter omezení, kterému je vystaven pracovník, či nikoli. Takové omezení by každopádně mohlo být považováno za dlouhodobé i tehdy, kdy by byl stejný pracovník propuštěn ihned po pracovním úrazu. Pokud bychom přijali opačný přístup, bylo by to zjevně v rozporu s ochranou postižených pracovníků, neboť takový přístup by vybízel zaměstnavatele k tomu, aby co nejrychleji propouštěli pracovníky, kteří jsou nemocní či utrpěli úraz a jejichž pracovní neschopnost může nabýt dlouhodobého rázu.
1.

Projednávaný kasační opravný prostředek směřuje proti rozsudku Tribunálu Evropské unie ze dne 25. listopadu 2014, Simba Toys v. OHIM – Seven Towns (tvar kostky se stranami majícími mřížkovou strukturu) ( 2 ), ve kterém Tribunál zamítl žalobu na neplatnost rozhodnutí druhého odvolacího senátu Úřadu Evropské unie pro duševní vlastnictví (dále jen „EUIPO“) ( 3 ) týkajícího se řízení o prohlášení neplatnosti mezi společnostmi Simba Toys GmbH & Co. KG a Seven Towns Ltd.
3.

V rámci soudního přezkumu přiměřenosti takové nákladově orientované regulační povinnosti ex ante cenové povahy, jako je povinnost, kterou uložil vnitrostátní regulační orgán ve věci v původním řízení, nelze požadovat, aby tento orgán prokázal, do jaké míry takováto regulační povinnost ex ante skutečně naplňuje cíle stanovené v článku 8 směrnice 2002/21, ve znění směrnice 2009/140, nebo skutečně ovlivňuje fungování vnitřního trhu.“
16.

Nejprve proto posoudím, o jaké účinky se jedná (viz oddíl A), a poté doložím, že zachování těchto účinků by bylo neslučitelné s ustálenou judikaturou Soudního dvora (viz oddíl B). Závěrem pojednám o tom, jak je třeba v praxi naložit s problémem, který přiměl Státní radu k předložení žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce. Pouze do tohoto rámce zapadá otázka vznesená Státní radou, zda je nutné se obrátit na Soudní dvůr (viz oddíl C).
17.

Zaprvé nevěřím, že ustanovení unijního práva, na která odkazuje hof van beroep te Brussel (odvolací soud v Bruselu), mohou být považována za irelevantní pro spor v původním řízení. Uvedený soud se snaží zjistit, zda vnitrostátní ustanovení, které Colruyt údajně porušila, je v souladu s unijním právem. Je zřejmé, že pokud by takové ustanovení nebylo s unijním právem v souladu, Colruyt by nemohl být uložen žádný trestní postih za jeho porušení. Musím v této souvislosti zdůraznit, že vnitrostátní ustanovení trestního práva, která ukládají tresty za jednání povolená či vyžadovaná pravidly unijního práva nebo která by zbavovala tato pravidla jejich užitečného účinku, jsou neslučitelná se Smlouvou ( 7 ), a tudíž by k nim neměl vnitrostátní soud přihlížet ( 8 ).
45.

Dále, pokud by příslušné orgány nemohly uložit vybraným provozovatelům veřejných služeb povinnost, aby provozovali převážnou část či veškeré veřejné služby v přepravě cestujících vlastními kapacitami, bylo by to v rozporu s cílem unijního normotvůrce, který těmto orgánům ponechává prostor k tomu, aby při organizování veřejných služeb v přepravě cestujících co nejlépe využily veřejné finance ( 34 ). Tento závěr nelze dále řádně zdůvodnit i s ohledem na skutečnost, že příslušné orgány mají (nesporné) právo vyloučit jakékoli subdodávky (toto právo jasně vyplývá ze znění „musí být transparentní, pokud jde o možnost [...] použití subdodávek“, které je uvedeno v první větě čl. 4 odst. 7).
32.

Slovníkové definice pojmu „nápoj“ jsou zpravidla velmi široké a zahrnují vše, co lze teoreticky požít a není z technického hlediska pevnou či plynnou látkou ( 15 ). V běžné mluvě však pojem „nápoj“ zjevně není používán takto široce: například ocet je sice tekutina, která je požívána, nebude však zřejmě obvykle označována za „nápoj“. Obdobně může jemný sprej do krku kondenzovat na jazyku nebo na patře do kapek a následně být požit, ale opět by tento proces nikdo v běžné konverzaci neoznačil za „pití“.
37.

To v podstatě odpovídá doporučení Komise, které je uvedeno v jejím návrhu nařízení Evropského parlamentu a Rady o diagnostických zdravotnických prostředcích in vitro (dál jen „návrh nového nařízení“) ( 21 ). V uvedeném návrhu Komise uvádí, že by distributor měl mít povinnosti příslušející výrobcům (včetně povinností týkajících se posouzení shody) ( 22 ), pokud upravuje prostředek, který již byl uveden na trh nebo do provozu takovým způsobem, že může být dotčeno splnění požadavků vztahujících se na daný prostředek podle předmětného nařízení ( 23 ). To však neplatí v případě, kdy distributor pouze poskytuje překlad značení a návodu k použití výrobce, pokud jde o prostředek, který již je na trhu, a dalších informací, jež jsou nezbytné k uvedení daného výrobku na trh v relevantním členském státě ( 24 ).
2)

Pokud to umožňuje vnitrostátní právo, zrušení rozhodnutí vnitrostátního regulačního orgánu může výjimečně zakládat pouze účinky ex nunc za předpokladu, že to subjekt rozhodující o opravném prostředku považuje za vhodné s ohledem na naléhavé důvody související s ochranou právní jistoty a legitimního očekávání za účelem zaručení práv třetích osob či z důvodů obecného zájmu.“
52.

Kromě toho si představme, že by Belgické království odmítlo po odůvodněném stanovisku Komise svoji vnitrostátní právní úpravu pozměnit, že by věc byla předložena Soudnímu dvoru a ten by rozhodl, že tento členský stát tím, že přijal čl. 3 odst. 1 body 3 a 4 královského nařízení č. 143, nesplnil povinnosti, které pro něj vyplývají z článku 43 ES. Mohl by poté tentýž Soudní dvůr v rámci řízení o předběžné otázce v odpovědi na otázku, která je totožná s druhou otázkou předloženou v projednávané věci, rozhodnout, že se žalobce nemůže u vnitrostátního soudu za účelem podpory své žaloby na určení odpovědnosti proti belgickému státu z důvodu porušení unijního práva dovolávat argumentu vycházejícího z neslučitelnosti tohoto vnitrostátního ustanovení s unijním právem jen z toho důvodu, že se jedná o čistě vnitrostátní situaci, řečeno jinak, jen z toho důvodu, že tento žalobce je státním příslušníkem členského státu, který vydal napadené opatření? Myslím, že nikoli, a nevidím důvod, proč by tomu mělo být jinak, pokud byl postup před zahájením soudního řízení zastaven ve stadiu odůvodněného stanoviska.
46.

Předkládající soud uvádí, že služba, kterou P. Baštová poskytuje majitelům cizích koní – nazývaná v původním řízení obecně jako „zajištění provozu dostihové stáje“ – ve skutečnosti zahrnuje několik dílčích služeb jako trénink koní, využívání sportovních zařízení, celodenní ustájení, krmení a další péči o koně. Ve světle okolností v původním řízení se předkládající soud přiklání k názoru, že služby, které P. Baštová poskytuje majitelům koní, by měly být považovány za jediné plnění, a měly by proto být zařazeny do jedné sazby DPH. Tento soud však má pochybnosti o tom, zda by jedna či více těchto služeb měla být považována za hlavní a ostatní za vedlejší. Žádá tedy Soudní dvůr, aby uvedl kritéria, která by měla být za tímto účelem použita. To je důležité z toho důvodu, že některé poskytované služby mohou zahrnovat využívání sportovních zařízení.
49.

To ovšem neznamená, že členské státy mohou zcela libovolně stanovit dodatečné formální náležitosti pro uzavírání smlouvy o spotřebitelském úvěru. Jen pro ilustraci: při jednání se Soudní dvůr dotázal, zda by bylo přijatelné trvat na tom, aby každá smlouva o spotřebitelském úvěru byla podepsána oběma stranami za přítomnosti notáře. Takové pravidlo by skutečně mohlo vést ke zvýšení ochrany spotřebitelů. Ovšem významně by změnilo směrnicí stanovenou rovnováhu mezi dvěma cíli, kterými jsou vysoká úroveň ochrany spotřebitele a podpora fungování jednotného trhu, a to ve značný neprospěch jednotného trhu. Obě strany by musely (přičemž břemeno by pravděpodobně nesli především věřitelé) splnit formální náležitosti, které by vedly k podstatně vyšším nákladům; a rozhodně by mohly vést ke znevýhodnění věřitelů sídlících v jiném členském státě než v členském státě spotřebitele. Z tohoto důvodu by podle mého názoru stanovení takové povinnosti překračovalo rámec diskreční pravomoci ponechané členským státům při stanovení povinností vztahujících se k uzavírání takových smluv ve vnitrostátním právu.
68.

Pokud jde o vhodnost kritéria týkajícího se podmínek na pracovním trhu, může být pro názornost užitečné nastínit alternativní scénář. Není totiž obtížné si představit, co by se stalo v případě odmítnutí správního orgánu povolit propouštění. V případě, že by v důsledku hospodářské neefektivity podniku zaměstnavatele způsobené takovým odmítnutím došlo ke vzniku platební neschopnosti podniku, měl by daný podnik jasný podnět k zahájení řízení o svém zrušení a likvidaci, přičemž následně by již nebyl dále vázán směrnicí 98/59, ( 36 ) a pokud by se na danou situaci nadále vztahovalo sporné ustanovení, neměl by patrně k dispozici prostředky nezbytné k vyplácení odměn dotčeným zaměstnancům. Tím by došlo k ohrožení pracovních míst i těch zaměstnanců, kteří nebyli propuštěni. Pochybuji proto, že by sporné ustanovení mohlo jakkoli smysluplně přispět ke snížení míry nezaměstnanosti.
Výše jsem dospěl k závěru, že napadená rozhodnutí by měla být zrušena. Pokud by nicméně daná rozhodnutí byla zrušena, aniž by byly zachovány jejich účinky, mělo by to nepochybně zásadní dopady na přeshraniční spolupráci v boji proti terorismu, závažným trestným činům a nelegální migraci. To by značně ztížilo přístup donucovacích orgánů (jak v členských státech dotčených napadenými rozhodnutími, tak v ostatních zúčastněných členských státech) k profilům DNA, otiskům prstů a údajům o registraci vozidel. V daném smyslu by nezachování účinků napadených rozhodnutí ohrozilo zachování veřejného pořádku a ztížilo účinnost přeshraniční spolupráce v této oblasti ( *29 ). Důvodem je, že zrušením napadených rozhodnutí zanikne základ pro uvedenou spolupráci u zúčastněných členských států. Podle mého názoru je toto dostatečným důvodem pro zachování platnosti účinků napadených rozhodnutí, dokud nebudou nahrazeny novými akty. Navíc musím poznamenat, že ačkoli Parlament usiluje o zrušení napadených rozhodnutí, nezpochybňuje účel nebo obsah rozhodnutí.
23.

Před vysvětlením předběžných otázek tedy musí být nejprve objasněna použitelnost nařízení č. 44/2001 na projednávaný případ. Pokud by toto nařízení nebylo použitelné, bylo by zbytečné odpovídat na předběžné otázky, neboť tyto otázky by neměly souvislost se sporem probíhajícím před předkládajícím soudem a byly by hypotetické ( 10 ).
61.

Přestože subdodavatel přepravních služeb nemůže být pověřen na základě čl. 96 odst. 2 povinností aktivní kontroly, mám za to, že odpovědnost subdodavatele přepravních služeb by mohla vzniknout, pokud by bylo zjištěno, že pokračoval v přepravě se znalostí takových informací, z nichž mohl vyvodit, že režim vnějšího tranzitu Společenství nebyl řádně ukončen, což musí určit předkládající soud na základě veškerých relevantních skutečností. V tomto případě by tak subdodavatel přepravních služeb měl být považován za osobu, která souhlasila s pokračováním v přepravě zboží s vědomím, že je nadále v režimu vnějšího tranzitu Společenství, což by vedlo k tomu, že by se znovu stal dlužníkem na základě povinnosti stanovené v čl. 96 odst. 2 celního kodexu.
1.

Někdy se stává, že vnější pozorovatel, který má možnost se seznámit s předběžnými otázkami položenými Soudnímu dvoru, je shrne lépe, než bychom to učinili my, kdo o nich rozhodujeme. Právě takováto situace nastala v projednávané věci. Stěží bychom našli způsob, jak lépe popsat problém, na který poukazují obě žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce (z nichž jedna se týká výkladu a druhá posouzení platnosti) podané příslušnými francouzskými soudy v rámci dvou vzájemně souvisejících sporů, než jak to níže uvedenými slovy učinil autor blogu ( 2 ) zabývajícího se tímto tématem: „Uvnitř role toaletního papíru je lepenkové jádro. Patří tato vnitřní část k obalu toaletního papíru? Tato otázka paralyzovala francouzské soudy. Její zodpovězení závisí na slově ‚obal‘, které nalezneme ve směrnici 94/62/ES o obalech a obalových odpadech. Pokud bude znít odpověď tak, že toto lepenkové jádro představuje obal, mezi osobami, které by mohly být rozsudkem Soudního dvora poškozeny, by byli nejen francouzští výrobci toaletního papíru, ale i firmy, které se ve Francii zabývají výrobou papírových kuchyňských utěrek, hliníkových fólií nebo transparentních plastových fólií. V případě záporné odpovědi chce Conseil d’État vědět, zda Evropská komise překročila přijetím prováděcí směrnice, v níž byla definice pojmu ‚obaly‘ nepřiměřeně rozšířena, své pravomoci. Ve hře je mnoho milionů eur.“
26.

A. M. Palacios Martínez podala odvolání proti tomuto rozsudku k Audiencia Provincial de Alicante (provinční soud v Alicante). Podle ní nebyly podmínky vrácení, o nichž bylo rozhodnuto v prvním stupni, v souladu ani s článkem 1303 občanského zákoníku, ani se zásadou zakotvenou ve směrnici 93/13, podle níž zneužívající ustanovení nejsou pro spotřebitele závazná. Vzhledem k tomu, že se částky, jež vybrala BBVA ode dne uzavření smlouvy s A. M. Palacios Martínez až do dne vydání rozsudku Tribunal Supremo, opíraly o smluvní ustanovení považované za zneužívající, a vzhledem k tomu, že vrácení uvedených částek se vyžaduje až ode dne vydání uvedeného rozsudku, zneužívající klauzule by tak spotřebitele částečně zavazovala, kdežto směrnice 93/13 vyžaduje absolutní a bezpodmínečnou nezávaznost, aby byla zaručena úplná ochrana spotřebitele. I za předpokladu, že by bylo možné uplatnit kritéria dobré víry a rizika závažných hospodářských obtíží k tomu, aby omezila před vnitrostátním soudem účinky vracení částek uhrazených na základě ustanovení považovaného za zneužívající, A. M. Palacios Martínez pochybuje, že by dobrá víra mohla být zohledněna ve prospěch BBVA. BBVA by nehrozilo ani žádné závažné riziko, pokud by jí bylo uloženo vrátit částky, které A. M. Palacios Martínez uhradila na základě ustanovení o minimální úrokové sazbě považovaného za zneužívající. Existuje-li nějaké riziko hospodářských obtíží, hrozilo by spíše rodinnému rozpočtu této spotřebitelky.
11.

Ve zmíněné výzvě dopisem Komise uvedla, že § 6 odst. 4 prvního nařízení není v souladu s čl. 6 odst. 1 směrnice 2007/23, a to v zásadě ze dvou důvodů. Zaprvé § 6 odst. 4 prvního nařízení ukládá výrobcům a dovozcům oznámit pyrotechnické výrobky BAM za účelem vydání identifikačního čísla a uvádět toto číslo v návodech k použití. Zadruhé byla BAM udělena pravomoc přezkoumat a případně změnit návody k použití těchto výrobků. Komise má za to, že uvedené požadavky jdou nad rámec toho, co stanoví směrnice 2007/23. Mohou tak nepřípustně omezovat volný pohyb pyrotechnických výrobků, které již prošly posouzením shody v jiném členském státě.
20.

I tak by ale neměla tato nejasnost odradit Soudní dvůr od zodpovězení předběžné otázky. Okamžik podání žaloby je totiž zaprvé možné vyvodit z písemných vyjádření účastníků řízení ( 3 ). Jestliže by se měly tyto informace s ohledem na článek 94 jednacího řádu Soudního dvora, dle kterého musí být podstatné informace ke skutkovému stavu a k úpravě vnitrostátního práva obsaženy v samotné žádosti předkládajícího soudu o rozhodnutí o předběžné otázce, považovat za nedostatečné, je zadruhé nutné odkázat na to, že již předchozí ustanovení, tedy čl. 22 bod 1 nařízení Brusel I ( 4 ), obsahoval v podstatných bodech shodnou úpravu jako zkoumaný čl. 24 bod 1 nařízení Brusel I a. Kdyby bylo dotčené řízení ve skutečnosti zahájeno ještě před 10. lednem 2015, musel by Soudní dvůr přezkoumat problematiku zprostředkovanou předkládajícím soudem rovněž a na základě stejných úvah, i když ve světle nařízení Brusel I.
33.

Stejně jako Komise se domnívám, že tato vytýkaná skutečnost je neopodstatněná ( 32 ). Skutečnosti, že – v rámci určitého režimu – opatření poskytující některým podnikům výhodu ve formě úplného nebo částečného osvobození od zátěže, kterou by normálně byly povinny nést, bylo přijato současně s opatřením, které tuto zátěž ukládá, není v zásadě relevantní pro účely posouzení selektivnosti dotčené výhody a nebrání tomu, aby bylo první opatření považováno za výjimku z druhého. Jak správně připomněl Tribunál v napadeném bodu rozsudku Ryanair, Soudní dvůr měl již příležitost upřesnit v rozsudku ze dne 22. prosince 2008, British Aggregates v. Komise (C‑487/06 P, EU:C:2008:757, bod 89), že čl. 107 odst. 1 SFEU definuje státní opatření v závislosti na jejich účincích, a tedy nezávisle na použitých technikách. V důsledku toho Soudní dvůr považoval v tomto rozsudku za irelevantní skutečnost, že výhoda pro příjemce je výsledek nikoli poskytnutí osvobození od daně, ale způsob, jakým byla vymezena oblast působnosti ratione materiae dotčeného daňového opatření ( 33 ). V rozsudku Komise v. Government of Gibraltar a Spojené království ze dne 15. listopadu 2011 (C‑106/09 P a C‑107/09 P, EU:C:2011:732, bod 92), na který rovněž odkazuje bod 89 rozsudku Ryanair, Soudní dvůr upřesnil, že by bylo v rozporu s judikaturou, která upřednostňuje zahrnout do analýzy účinků v oblasti podpor kritérium selektivity, v tom smyslu, že to předpokládá, že daňový režim, aby mohl být kvalifikován jako selektivní, byl koncipován podle určité legislativní techniky, což by mělo za důsledek, že by taková vnitrostátní daňová pravidla bez dalšího nespadala do přezkumu v oblasti státních podpor pouze z důvodu, že byla přijata na základě jiné legislativní techniky, ačkoliv mají stejné právní nebo faktické účinky. Tato upřesnění provedl Soudní dvůr v případech, které se vyznačují složitými daňovými systémy, které namísto stanovení obecných pravidel použitelných na všechny podniky, ze kterých je provedena odchylka ve prospěch některých podniků, vedou k totožnému výsledku tím, že přizpůsobují a kombinují daňová pravidla takovým způsobem, že samotné jejich použití vede k různému daňovému zatížení pro různé podniky (rozsudek Komise v. Government of Gibraltar a Spojené království ze dne15. listopadu 2011, C‑106/09 P a C‑107/09 P, EU:C:2011:732, bod 93) nebo vymezují oblasti působnosti daně tak, že vyloučí některé podniky, které se nacházejí v porovnání s cíli projednávaného systému ve srovnatelné situaci (rozsudek British Aggregates v. Komise ze dne 22. prosince 2008 (C‑487/06 P, EU:C:2008:757, bod 89). V projednávaném případě jde o relativně jednoduchý systém, kdy dani, i když v rozdílné míře, podléhají všechny podniky, které provádějí hospodářskou činnost, která se považuje za skutečnost vedoucí ke vzniku daňové povinnosti.
39.

Soudní dvůr v tomto rozsudku připomíná, že orgány dozoru příslušné dohlížet na ochranu osobních údajů musí požívat nezávislosti, která jim umožní plnit jejich úkoly bez vnějšího vlivu, s vyloučením jakýchkoli příkazů a jakýchkoli jiných vnějších vlivů v jakékoliv podobě, ať již přímých či nepřímých, které by mohly usměrňovat jejich rozhodnutí, a ohrozit tak plnění úkolu, který spočívá v zajištění spravedlivé rovnováhy mezi ochranou práva na soukromí a volným pohybem osobních údajů, uvedenými orgány ( 18 ). Podle Soudního dvora pouhé riziko, že by orgány státního dohledu mohly politicky ovlivňovat rozhodnutí orgánů dozoru, postačuje k narušení nezávislého plnění úkolů těchto orgánů, jelikož by to podle Soudního dvora mohlo vést k „předem dané poslušnosti“ těchto orgánů a k podezření z podjatosti ( 19 ).
2.

V projednávané žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce podané Bundesgerichtshof (Spolkový soudní dvůr) je Soudní dvůr tázán, zda se na některé výrobní činnosti lékárny vztahuje směrnice 2001/83/ES ( 3 ). Pokud by se na činnost lékárny směrnice 2001/83 vztahovala, byla by nezbytná registrace, jejímuž vydání předchází složitý proces, a jednotlivá lékárna by ji pravděpodobně nezískala. Pokud by se na ní tato směrnice nevztahovala, existoval by přípravek vyrobený v lékárně současně s ostatními přípravky, které byly vyrobeny v průmyslovém měřítku a podrobeny schvalovacímu řízení a jsou uváděny na trh v celé Unii.
47.

Ačkoli z předcházejících úvah vyplývá, že vnitřní organizační akty členských států nespadají pod unijní právní úpravu veřejných zakázek, nic to nemění na tom, že – jak vyplývá z ustálené judikatury Soudního dvora – se veřejné orgány nemohou podílet na konstrukci, jejímž účelem by bylo obcházení pravidel v oblasti veřejných zakázek s cílem zprostit se povinností vyplývajících z těchto pravidel ( 29 ). Z toho vyplývá, že transakce týkající se v podstatě úplatného převodu zboží nebo služeb jednoho nebo více veřejných zadavatelů spadá pod unijní právní úpravu veřejných zakázek, pokud jsou splněny podmínky použití této právní úpravy, a to navzdory skutečnosti, že by mohly být případně formálně kvalifikovány jako vnitřní organizační akty ( 30 ), přičemž takový přístup je ostatně v souladu s judikaturou uvedenou v bodě 34 tohoto stanoviska.
37.

V odpověď na takto zformulovanou otázku musím hned na začátku uvést, že podle mého názoru ze znění článku 11 směrnice 2006/112 ani z obecných zásad daňového práva nevyplývá, že se toto ustanovení použije pouze na osoby, které dosud nikdy nevykonávaly zdanitelnou činnost, a neměly tedy postavení osob povinných k dani. Takto restriktivní chápání tohoto ustanovení by bránilo dosažení jeho cílů. Bránilo by to osobám povinným k dani, které již vykonávají zdanitelnou činnost jako samostatné osoby povinné k dani, vytvořit seskupení pro účely DPH. Kromě toho by to rovněž bránilo daňovým orgánům, aby odpovídajícím způsobem reagovaly na měnící se situaci osob povinných k dani a uplatnily vůči nim ustanovení o seskupení pro účely DPH buď v zájmu zjednodušení daňových přiznání, nebo proto, aby se zabránilo zneužívání.