Věc T-39/06

Transcatab SpA

v.

Evropská komise

„Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Italský trh nákupu a prvotního zpracování surového tabáku – Rozhodnutí, kterým se konstatuje porušení článku 81 ES – Stanovení cen a rozdělení trhu – Přičitatelnost protiprávního jednání – Pokuty – Proporcionalita – Závažnost a délka trvání protiprávního jednání – Polehčující okolnosti – Spolupráce“

Shrnutí rozsudku

1. Hospodářská soutěž – Předpisy Společenství – Protiprávní jednání – Přičtení odpovědnosti – Mateřská společnost a dceřiné společnosti – Hospodářská jednotka – Kritéria pro posouzení – Domněnka rozhodujícího vlivu vykonávaného mateřskou společností na její 100% vlastněné dceřiné společnosti

(Čl. 81 ES)

2. Hospodářská soutěž – Správní řízení – Dodržování práva na obhajobu – Oznámení námitek – Nezbytný obsah

(Článek 81 ES; nařízení Rady č. 1/2003, čl. 27 odst. 1)

3. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Stanovení – Maximální výše – Výpočet – Obrat, který je třeba zohlednit

(Nařízení Rady č. 1/2003, čl. 23 odst. 2)

4. Akty orgánů – Pokyny o metodě stanovování pokut ukládaných v případě porušení pravidel hospodářské soutěže – Akt zakládající účinky navenek – Rozsah

(Nařízení Rady č. 1/2003, čl. 23 odst. 2; sdělení Komise 98/C 9/03)

5. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Určení – Protiprávní jednání kvalifikovaná jako velmi závažná již na základě jejich vlastní povahy

(Nařízení Rady č. 1/2003; sdělení Komise 98/C 9/03, bod 1 A)

6. Hospodářská soutěž – Pokuty – Rozhodnutí, kterým se ukládají pokuty – Povinnost uvést odůvodnění – Rozsah

(Článek 81 ES a 253 ES; nařízení Rady č. 1/2003, čl. 23 odst. 2 a 3)

7. Hospodářská soutěž – Správní řízení – Dodržování práva na obhajobu – Oznámení námitek – Nezbytný obsah

(Nařízení Rady č. 1/2003, čl. 27)

8. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Stanovení – Prostor pro uvážení vyhrazený Komisi – Meze – Dodržení zásady proporcionality – Rozsah

(Nařízení Rady č. 1/2003, článek 23; sdělení Komise 98/C 9/03)

9. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Stanovení – Kritéria – Odrazující účinek pokuty

[Nařízení Rady č. 1/2003, článek 23; sdělení Komise 98/C 9/03, bod 5 písm. b)]

10. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Stanovení – Kritéria – Závažnost protiprávního jednání – Polehčující okolnosti – Neprovádění dohody v praxi

(Nařízení Rady č. 1/2003, článek 23; sdělení Komise 98/C 9/03, bod 1 A první pododstavec a bod 3 druhá odrážka)

11. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Stanovení – Kritéria – Závažnost protiprávního jednání – Polehčující okolnosti – Ukončení protiprávního jednání po prvních zásazích Komise – Rozsah

(Článek 81 odst. 1 ES; nařízení Rady č. 1/2003, článek 23; sdělení Komise 98/C 9/03, bod 3 třetí odrážka)

12. Unijní právo – Zásady – Ochrana legitimního očekávání – Podmínky

13. Zemědělství – Pravidla hospodářské soutěže – Nařízení č. 26 – Uplatnění výjimky pro dohody, rozhodnutí a jednání nezbytné pro dosažení cílů stanovených v článku 33 ES – Podmínky

(Článek 33 ES a čl. 81 odst. 1 ES; nařízení Rady č. 26, článek 2)

14. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Stanovení – Kritéria – Závažnost protiprávního jednání – Polehčující okolnosti – Spolupráce dotyčného podniku mimo oblast působnosti oznámení o spolupráci – Podmínky

(Nařízení Rady č. 1/2003, článek 23; sdělení Komise 98/C/9/03, bod 3 šestá odrážka, a sdělení Komise 2002/C 45/03)

15. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Stanovení – Kritéria – Závažnost protiprávního jednání – Polehčující okolnosti – První případ uplatnění pravidel hospodářské soutěže v daném hospodářském odvětví – Prostor pro uvážení Komise

(Nařízení Rady č. 1/2003; sdělení Komise 98/C 9/03, bod 3)

16. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Stanovení – Kritéria – Závažnost protiprávního jednání – Polehčující okolnosti – Špatné finanční zdraví dotčeného odvětví – Prostor pro uvážení Komise

(Nařízení Rady č. 1/2003, článek 23; sdělení Komise 98/C 9/03)

17. Řízení – Návrh na zahájení řízení – Formální požadavky

[Statut Soudního dvora, článek 21; jednací řád Tribunálu, čl. 44 odst. 1 písm. c) a čl. 48 odst. 2)]

18. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Stanovení – Kritéria – Snížení pokuty v důsledku spolupráce dotčeného podniku – Podmínky

(Nařízení Rady č. 1/2003, článek 23; sdělení Komise 2002/C 45/03, bod 23 poslední pododstavec)

19. Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Dohody a jednání ve vzájemné shodě tvořící jediné protiprávní jednání

(Článek 81 odst. 1 ES)

1. V oblasti hospodářské soutěže může být chování dceřiné společnosti přičteno mateřské společnosti, zejména pokud tato dceřiná společnost, byť s vlastní právní subjektivitou, samostatně neurčuje své chování na trhu, ale v zásadě provádí pokyny, které jí uděluje mateřská společnost, zejména s ohledem na hospodářské, organizační a právní vazby, které tyto dva právní subjekty spojují. Vzhledem k tomu, že mateřská společnost a její dceřiná společnost jsou součástí téže hospodářské jednotky, a tudíž tvoří jediný podnik ve smyslu článku 81 ES, může totiž Komise v takové situaci určit za adresáta rozhodnutí, kterým se ukládají pokuty, mateřskou společnost, přičemž se nevyžaduje prokázání osobního zapojení této společnosti do protiprávního jednání.

V konkrétním případě, kdy mateřská společnost vlastní 100 % kapitálu své dceřiné společnosti, která porušila pravidla v oblasti hospodářské soutěže, zaprvé tato mateřská společnost může vykonávat rozhodující vliv na chování této dceřiné společnosti a zadruhé existuje vyvratitelná domněnka, podle které uvedená mateřská společnost skutečně takový vliv vykonává. Komise tedy může vycházet z domněnky, že tato mateřská společnost vykonává na chování této dceřiné společnosti rozhodující vliv, a přitom nemusí podávat další důkazy o tom, že mateřská společnost skutečně takový vliv vykonávala nebo dokonce že měla sebemenší vědomost o protiprávním jednání nebo o zapojení uvedené dceřiné společnosti do tohoto protiprávního jednání. Jedná se o vyvratitelnou domněnku, kterou lze vyvrátit důkazem o opaku. Je tedy na mateřské společnosti, aby tuto domněnku vyvrátila důkazy, jimiž lze prokázat, že její dceřiná společnost samostatně určuje své jednání na trhu, a že tedy tyto dvě společnosti netvoří jedinou hospodářskou jednotku. V opačném případě je výkon kontroly prokázán tím, že domněnka vycházející z vlastnictví veškerého kapitálu nebyla vyvrácena.

Má-li dceřiná společnost vlastní místní vedení a vlastní prostředky, tato skutečnost sama o sobě neprokazuje, že své chování na trhu určuje nezávisle na své mateřské společnosti. Přenesení správy běžných činností na místní vedení 100% vlastněné dceřiné společnosti je totiž obvyklou praxí, a nemůže proto dokazovat skutečnou samostatnost dceřiných společností.

(viz body 92–94, 103, 106)

2. V oblasti hospodářské soutěže platí, že dodržování práva na obhajobu vyžaduje, aby bylo dotyčnému podniku v průběhu správního řízení umožněno užitečně vyjádřit své stanovisko k reálnosti a relevanci tvrzených skutečností, jakož i k dokumentům použitým Komisí na podporu jejího tvrzení, že došlo k protiprávnímu jednání porušujícímu Smlouvu.

Článek 27 odst. 1 nařízení č. 1/2003 tuto zásadu odráží, neboť stanoví, že oznámení námitek zaslané účastníkům řízení musí jasným způsobem uvádět veškeré podstatné skutečnosti, o které se Komise v této fázi řízení opírá, aby bylo dotčeným osobám umožněno skutečně zjistit, jaké chování jim Komise vytýká, a aby se mohly účinně obhájit před tím, než Komise přijme konečné rozhodnutí. Tento požadavek je dodržen, když uvedené rozhodnutí dotčeným osobám nepřičítá protiprávní jednání, která nebyla uvedena v oznámení námitek, a obsahuje pouze skutkové okolnosti, ke kterým se dotčené osoby měly příležitost vyjádřit.

Tyto údaje však mohou být stručné a konečné rozhodnutí nemusí být kopií oznámení námitek, protože oznámení námitek je přípravný dokument a v něm obsažené skutkové a právní posouzení má jen předběžný charakter. Jsou tedy přípustné doplňky k oznámení námitek učiněné ve světle odpovědí účastníků řízení, jejichž argumenty prokazují, že skutečně mohli vykonat své právo na obhajobu. Komise rovněž může s ohledem na správní řízení opravit nebo doplnit skutkové nebo právní argumenty na podporu námitek, které uvedla.

Pokud jde dále o možnost přičíst mateřské společnosti protiprávní jednání, kterého se dopustily její 100% vlastněné dceřiné společnosti, Komise není povinna předložit ve fázi oznámení námitek jiné skutečnosti než důkaz o tom, že mateřská společnost vlastní kapitál svých dceřiných společností.

(viz body 115–117, 123)

3. Maximální výše 10 % obratu stanovená v čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 musí být vypočtena na základě společného obratu všech společností tvořících jedinou hospodářskou jednotku jednající jako podnik ve smyslu článku 81 ES, neboť pouze společný obrat společností tvořících dotčený podnik může být ukazatelem jeho velikosti a hospodářské síly.

(viz body 129–130)

4. Pokyny o metodě stanovování pokut uložených podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 Smlouvy o ESUO představují nástroj, který je při dodržování právních norem vyšší síly určený k upřesnění kritérií, jež Komise hodlá používat v rámci výkonu své posuzovací pravomoci, kterou jí při stanovování pokut svěřuje čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003. Tyto pokyny nepředstavují právní základ rozhodnutí, kterým se ukládají pokuty, vzhledem k tomu, že toto rozhodnutí je založeno na nařízení č. 1/2003, určují však obecným a abstraktním způsobem metodu, kterou si Komise stanovila pro účely stanovování výše pokut uložených tímto rozhodnutím, a v důsledku toho zajišťují právní jistotu podniků.

Pokyny tedy sice nemohou být kvalifikovány jako právní norma, kterou musí správní orgán v každém případě dodržovat, představují však orientační pravidlo chování, podle něhož má být v praxi postupováno a od něhož se správa může v konkrétním případě odchýlit pouze tehdy, uvede-li k tomu důvody.

Omezení posuzovací pravomoci Komise, které si sama stanovila přijetím pokynů, však není neslučitelné se zachováním podstatného prostoru pro její uvážení. Skutečnost, že Komise upřesnila v pokynech svůj přístup k posouzení závažnosti protiprávního jednání, totiž nebrání tomu, aby posoudila toto kritérium globálně v závislosti na všech relevantních okolnostech, včetně faktorů, které nejsou výslovně uvedeny v pokynech.

(viz body 141–143)

5. Z pokynů o metodě stanovování pokut uložených podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 Smlouvy o ESUO vyplývá, že horizontální kartelové dohody, jejichž cílem je zejména stanovování cen, mohou být kvalifikovány jako „velmi závažné“ již na základě jejich vlastní povahy, s tím, že Komise není povinna prokazovat skutečný dopad protiprávního jednání na trh, a omezený rozsah relevantního zeměpisného trhu takové kvalifikaci nestojí v cestě. Tento závěr je podpořen skutečností, že pokud popis závažných protiprávních jednání uvádí výslovně dopad na trh a účinky v rozsáhlých oblastech společného trhu, popis velmi závažných protiprávních jednání naproti tomu žádný požadavek skutečného dopadu na trh ani účinků ve zvláštní zeměpisné oblasti neuvádí.

Pro posouzení závažnosti protiprávního jednání porušujícího pravidla hospodářské soutěže je rozhodující to, zda účastníci kartelové dohody učinili vše, co bylo v jejich moci učinit, aby svým záměrům dali konkrétní výsledek. Jelikož to, co se stalo posléze v oblasti skutečně uplatňovaných tržních cen, mohlo být ovlivněno jinými faktory, které se nacházely mimo kontrolu účastníků kartelové dohody, nemohou účastníci kartelové dohody obrátit ve svůj prospěch vnější faktory, které překazily jejich úsilí, činíce z nich skutečnosti odůvodňující snížení pokuty.

Od Komise nemůže být vyžadováno, je-li prokázáno provádění kartelové dohody, aby systematicky prokazovala, že dohody skutečně umožnily dotyčným podnikům dosáhnout úrovně cen transakcí vyšší nebo – u nákupních kartelových dohod – nižší než té, která by nastala, kdyby kartelová dohoda neexistovala. Bylo by nepřiměřené vyžadovat takový důkaz, který by pohltil značné prostředky vzhledem k tomu, že by vyžadoval provedení hypotetických výpočtů založených na hospodářských modelech, jejichž přesnost by byla unijním soudem ověřitelná pouze obtížně a jejichž neomylná povaha není nijak dokázána.

Rozsah zeměpisného trhu mimoto není samostatným kritériem v tom smyslu, že by pouze protiprávní jednání týkající se většiny členských států mohla být kvalifikována jako „velmi závažná“ protiprávní jednání. Ani Smlouva ani nařízení č. 1/2003 ani pokyny či judikatura neumožňují učinit závěr, že takto mohou být kvalifikována pouze zeměpisně velmi rozsáhlá omezení hospodářské soutěže. Ostatně dohody, jejichž cílem je zejména stanovení nákupních cen a rozdělení nakupovaného množství, mohou být již na základě své vlastní povahy kvalifikovány jako velmi závažné a není přitom nezbytné, aby se taková jednání vyznačovala zvláštním zeměpisným rozsahem. Z toho vyplývá, že i kdyby byl rozsah dotčeného zeměpisného trhu omezený, nebrání to tomu, aby bylo protiprávní jednání konstatované v projednávané věci kvalifikováno jako „velmi závažné“.

(viz body 148–149, 168–169, 172)

6. V rámci stanovení pokut za porušení práva hospodářské soutěže je povinnost uvést odůvodnění splněna, jestliže Komise ve svém rozhodnutí uvede posuzované skutečnosti, které jí umožnily vymezit závažnost a délku trvání protiprávního jednání.

V rámci analýz týkajících se porušení článku 81 ES nelze článek 253 ES vykládat tak, že Komisi ukládá, aby ve svých rozhodnutích objasnila důvody, proč v souvislosti s výpočtem výše pokuty nepoužila jiná hlediska, než která v konečném rozhodnutí skutečně použila.

(viz body 175, 177)

7. Komise svou povinnost dodržet právo dotyčných podniků být vyslechnuty splní, jestliže ve svém oznámení námitek výslovně uvede, že bude zkoumat, zda je třeba uložit dotyčným podnikům pokuty, a pokud uvede hlavní skutkové a právní okolnosti, které mohou vést k uložení pokuty, jako je závažnost a délka trvání předpokládaného protiprávního jednání a skutečnost, že k němu došlo úmyslně nebo z nedbalosti. Komise jim tak poskytuje údaje, které jsou nezbytné pro jejich obranu nejen proti zjištění protiprávního jednání, ale i proti uložení pokuty.

Komise naproti tomu není povinna, pokud uvedla skutkové a právní okolnosti, na kterých založí svůj výpočet pokut, upřesnit způsob, jakým využije každou z těchto skutečností pro vymezení úrovně pokuty. Dále je třeba podotknout, že Komise rovněž může vzhledem ke správnímu řízení opravit nebo doplnit ve svém rozhodnutí skutkové nebo právní argumenty na podporu námitek, které uvedla.

Z toho vyplývá, že pokud jde o stanovení výše pokut, právo dotyčných podniků na obhajobu je před Komisí zajištěno možností vyjádřit se k délce trvání, závažnosti a protisoutěžní povaze skutků, které jsou jim vytýkány.

(viz body 180–182)

8. V rámci řízení, která Komise zahajuje s cílem uložit sankci za porušení pravidel hospodářské soutěže, uplatnění zásady proporcionality znamená, že pokuty nesmějí být nepřiměřené v poměru ke sledovaným cílům, tzn. v poměru k dodržování těchto pravidel, a že částka pokuty uložené podniku za protiprávní jednání v oblasti hospodářské soutěže musí být přiměřená protiprávnímu jednání posuzovanému jako celek, zejména s přihlédnutím k jeho závažnosti. Zásada proporcionality konkrétně znamená, že Komise musí stanovit pokutu přiměřeně k faktorům vzatým v úvahu za účelem posouzení závažnosti protiprávního jednání a že musí v tomto ohledu tyto faktory používat uceleně a objektivně odůvodněně.

Nařízení č. 1/2003 ani pokyny o metodě stanovování pokut uložených podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 Smlouvy o ESUO v tomto ohledu nestanoví, že by výše pokut musela být vypočítávána přímo podle velikosti dotčeného trhu, neboť tento faktor není povinný, nýbrž je pouze jedním z mnoha faktorů relevantních pro posouzení závažnosti protiprávního jednání. Tato ustanovení tedy jako taková Komisi neukládají, aby zohlednila omezený rozsah výrobkového trhu.

Ani použitelné právo neobsahuje obecně platnou zásadu, podle které musí být sankce přiměřená ve vztahu k obratu dosaženému podnikem na dotčeném trhu. Pro účely stanovení pokuty lze přihlédnout jak k celkovému obratu podniku, který vypovídá, byť jen přibližně a nedokonale, o jeho velikosti a hospodářské síle, tak k části tohoto obratu, jež pochází ze zboží, jehož se protiprávní jednání týká, a která tedy může vypovídat o rozsahu tohoto jednání. Ani jednomu ani druhému z těchto obratů nelze přikládat přílišný význam ve srovnání s jinými posuzovanými skutečnostmi, a stanovení přiměřené pokuty tedy nemůže být výsledkem jednoduchého výpočtu založeného na celkovém obratu. To platí zejména v případě, kdy dotyčné zboží představuje pouze malý zlomek tohoto obratu. Navíc v rozsahu, v němž výše konečné pokuty nepřekračuje 10 % celkového obratu zúčastněného podniku v průběhu posledního roku, ve kterém došlo k protiprávnímu jednání, nemůže být pokuta považovaná za nepřiměřenou jen z důvodu, že překračuje obrat uskutečněný na dotčeném trhu.

(viz body 189–190, 196–197, 199)

9. V rámci výpočtu pokuty za protiprávní jednání porušující pravidla hospodářské soutěže se odrazující faktor hodnotí tak, že se zohledňuje řada prvků, a nikoli pouze konkrétní situace dotčeného podniku, jelikož se cíl spočívající v odrazení vztahuje k chování podniků v rámci Unie.

Komise dále není povinna při stanovení výše pokuty zohlednit ztrátovou finanční situaci podniku, jelikož uznání takové povinnosti by vedlo k udělení neodůvodněné soutěžní výhody podnikům, které jsou nejméně přizpůsobeny podmínkám trhu. Společnost tedy nemůže zpochybňovat použití násobitele pro účely odrazení na základě skutečnosti, že v období provádění kartelové dohody utrpěla ztrátu, v důsledku čehož už od zahájení správního řízení na trhu dotčeném kartelovou dohodou nepůsobí.

Kromě toho skutečnost, že opatření přijaté orgánem vyvolá úpadek nebo likvidaci daného podniku, není sama o sobě unijním právem zakázána. Ačkoliv likvidace podniku v jeho stávající právní formě může ohrozit finanční zájmy vlastníků, akcionářů nebo držitelů podílů, neznamená to, že osobní, hmotné a nehmotné složky podniku rovněž ztratily svou hodnotu.

(viz body 221–224)

10. Polehčující okolnost, která je upravena v bodě 3 druhé odrážce pokynů o metodě stanovování pokut uložených podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 Smlouvy o ESUO a která spočívá v tom, že dohody nebo protiprávní jednání ve skutečnosti nebyly prováděny, je podle judikatury založena na vlastním chovaní každého podniku. Z toho vyplývá, že pro účely posouzení této polehčující okolnosti je třeba zohlednit nikoli dopady vyplývající z protiprávního jednání jakožto celku, k nimž je nutno přihlížet při posouzení skutečného dopadu protiprávního jednání na trh pro účely posouzení jeho závažnosti (bod 1 A první pododstavec pokynů), nýbrž individuální chování každého podniku pro účely posouzení závažnosti účasti každého z nich na protiprávním jednání.

K tomu, aby se na pachatele použil bod 3 druhá odrážka uvedených pokynů, musí tento každopádně prokázat, že se choval soutěžně či alespoň jednoznačně a ve značné míře porušoval povinnosti, jejichž účelem bylo provádění kartelové dohody, a to natolik, že narušil její fungování, a dále že svou účast v dohodě nedával najevo, a nepodněcoval tak ostatní podniky k provádění předmětné kartelové dohody.

(viz body 273, 275)

11. V souladu s bodem 3 třetí odrážkou pokynů o metodě stanovování pokut uložených podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 Smlouvy o ESUO může být Komisí stanovená základní částka pokuty snížena, jestliže dotyčný podnik ukončí protiprávní jednání, jakmile Komise zasáhla.

Takové snížení pokuty nemůže být automatické, ale závisí na posouzení okolností konkrétního případu Komisí v rámci její posuzovací pravomoci. Okolnosti projednávané věci tedy mohou Komisi dovést k závěru, že podniku, který se účastnil protiprávní dohody, takové snížení základní částky pokuty nepřizná.

Přiznat prospěch z polehčující okolnosti v situaci, kdy je podnik účastníkem zjevně protiprávní dohody, o níž věděl nebo nemohl nevědět, že představuje protiprávní jednání, by mohlo podněcovat podniky k co možná nejdelšímu trvání tajné dohody s nadějí, že jejich jednání nebude nikdy odhaleno, a přitom s vědomím, že pokud by odhaleno bylo, mohou docílit snížení pokuty okamžitým ukončením protiprávního jednání. Taková okolnost by uloženou pokutu zbavila jakéhokoli odrazujícího účinku a zasahovala by do užitečného účinku čl. 81 odst. 1 ES.

Mimoto ukončení úmyslného protiprávního jednání nemůže být považováno za polehčující okolnost, když bylo toto jednání ukončeno po zásahu Komise.

(viz body 282–284)

12. Právo dovolávat se zásady ochrany legitimního očekávání předpokládá současné splnění tří podmínek. Zaprvé je třeba, aby byla zúčastněné osobě správním orgánem poskytnuta přesná, nepodmíněná a shodující se ujištění vyplývající z oprávněných a spolehlivých zdrojů. Zadruhé musí být tato ujištění schopna vyvolat legitimní očekávání u toho, komu jsou určena. Zatřetí musí být poskytnutá ujištění v souladu s použitelnými normami.

V oblasti hospodářské soutěže platí, že samotná skutečnost, že Komise ve své předchozí rozhodovací praxi dospěla k názoru, že některé prvky tvoří polehčující okolnosti pro účely stanovení výše pokuty, neznamená, že je povinna učinit stejný závěr i v pozdějším rozhodnutí. Podnik proto nemůže argumentovat tím, že polehčující okolnost byla uplatněna v jiných případech protiprávních jednání, aby se v tomto ohledu mohl dovolávat legitimního očekávání.

(viz body 289, 291)

13. Nařízení č. 26 o použití určitých pravidel hospodářské soutěže na produkci zemědělských produktů a obchod s nimi, a zejména jeho článek 2, upravuje výjimku z použitelnosti čl. 81 odst. 1 ES pro dohody, rozhodnutí a jednání týkající se produkce zboží vyjmenovaného v příloze I Smlouvy o ES nebo obchodu s ním, které tvoří nedílnou část vnitrostátní organizace trhu nebo jsou nezbytné pro dosažení cílů stanovených v článku 33 ES.

Pokud jde o výjimku z pravidla obecného použití čl. 81 odst. 1 ES, musí být článek 2 nařízení č. 26 vykládán restriktivně. Kromě toho platí, že se čl. 2 odst. 1 první věta nařízení č. 26, který upravuje dotyčnou výjimku, použije, pouze pokud dotčená dohoda podporuje dosažení všech cílů článku 33 ES. Jak navíc vyplývá ze samotného znění čl. 2 odst. 1 první věty nařízení č. 26, dotčená dohoda musí být pro dosažení uvedených cílů „nezbytná“.

Jelikož v tomto ohledu nedošlo k oznámení ani k zahájení formálního postupu, nemůže podnik, který se účastnil zjevného a velmi závažného protiprávního jednání porušujícího článek 81 ES v odvětví surového tabáku, tvrdit, že měl pochybnosti o tom, zda se na dotyčnou dohodu může vztahovat výjimka upravená nařízením č. 26. Mimoto v takovém systému, jako je systém upravený nařízením č. 26, je vyloučeno, aby soukromé hospodářské subjekty namísto Komise posuzovaly, které prostředky jsou k dosažení cílů stanovených článkem 33 ES nejvhodnější, a aby tak činily protiprávní kroky, které by pak odůvodňovaly tím, že jimi byly sledovány tyto cíle. Zachování účinné hospodářské soutěže na trzích se zemědělskými produkty je mimoto součástí cílů společné zemědělské politiky a společné organizace těchto trhů. Takový podnik tedy nemůže tvrdit, že zjevně protisoutěžní dohody, kterých se účastnil, sledovaly cíle uvedené v čl. 33 odst. 1 ES.

(viz body 298–300, 303, 305)

14. Podle bodu 3 šesté odrážky pokynů o metodě stanovování pokut uložených podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 Smlouvy o ESUO může být základní částka pokuty snížena z důvodu účinné spolupráce podniku při řízení, mimo oblast působnosti oznámení o ochraně před pokutami a snížení pokut v případech kartelů. Tato polehčující okolnost se použije pouze na protiprávní jednání, která nespadají do rozsahu působnosti oznámení o spolupráci.

V tomto ohledu platí, že důsledkem použití bodu 3 šesté odrážky pokynů nemůže být to, že by oznámení o spolupráci bylo zbaveno svého užitečného účinku. Uvedené oznámení totiž stanoví rámec pro odměňování podniků, které jsou či byly součástí tajných kartelů majících dopad na Unii, za spolupráci při vyšetřování Komise. Ze znění a ze systematiky uvedeného oznámení tedy vyplývá, že podniky v zásadě mohou dosáhnout snížení pokuty na základě spolupráce, pouze splňují-li striktní podmínky stanovené v uvedeném oznámení.

Za účelem zachování užitečného účinku oznámení o spolupráci tudíž může Komise snížit podniku pokutu na základě bodu 3 šesté odrážky pokynů pouze za výjimečných okolností. Tak je tomu zejména tehdy, je-li spolupráce podniku, která jde nad rámec jeho povinnosti spolupráce stanovené právním předpisem, aniž mu ale poskytuje nárok na snížení pokuty na základě oznámení o spolupráci, pro Komisi objektivně užitečná.

(viz body 327–330)

15. Pokyny o metodě stanovování pokut uložených podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 Smlouvy o ESUO výslovně neupravují žádnou polehčující okolnost spočívající v neexistenci precedentů týkajících se trhu dotčeného protiprávním jednáním. Poslední odrážka bodu 3 pokynů však upravuje možnost Komise přihlédnout za účelem snížení základní částky pokuty i k jiným okolnostem, než které jsou zmíněny v předchozích odrážkách. Komise má v tomto ohledu určitý prostor pro uvážení, pokud jde o uplatňování polehčujících okolností. Komise zejména není povinna zmírňovat pokuty, když v určitém konkrétním odvětví zasahuje vůbec poprvé.

(viz body 342–343)

16. Při ukládání pokuty za protiprávní jednání porušující pravidla hospodářské soutěže není Komise povinna považovat za polehčující okolnost špatné finanční zdraví dotčeného odvětví. Kartely totiž obecně vznikají v okamžiku, kdy v odvětví dojde k obtížím. Pokud by tedy byla Komise povinna k těmto obtížím přihlížet, musela by být pokuta snížena v takřka všech kartelových případech.

V rozhodovací praxi Komise byly sice strukturální krize leckdy považovány za polehčující okolnosti, avšak to, že Komise v předchozích věcech brala v úvahu hospodářskou situaci odvětví jako polehčující okolnost, ještě neznamená, že musí nezbytně pokračovat v dodržování této praxe.

(viz body 352–353)

17. V zájmu právní jistoty a řádného výkonu spravedlnosti se k přípustnosti žaloby vyžaduje, aby hlavní skutkové a právní okolnosti, na kterých je založena, vyplývaly přinejmenším stručně, ale uceleně a srozumitelně z textu samotné žaloby. Ačkoli lze v tomto ohledu obsah žaloby podpořit a doplnit v konkrétních bodech odkazy na výňatky z písemností, které tvoří její přílohu, nemůže obecný odkaz na jiné písemnosti, třebaže jsou k žalobě přiloženy, zhojit neexistenci základních prvků právní argumentace, které musejí být uvedeny v žalobě. Tribunálu mimoto nepřísluší, aby v přílohách vyhledával a zjišťoval žalobní důvody a argumenty, které by mohl považovat za důvody a argumenty tvořící základ žaloby, jelikož přílohy mají pouze důkazní a pomocnou funkci.

Pokud by tedy byla uznána přípustnost žalobních důvodů, které nebyly dostatečně popsány v žalobě, ale které odkazují na hypotetické žalobní důvody třetí osoby v jiné věci, na niž je v žalobě implicitně odkazováno, bylo by tím umožněno obejít kogentní požadavky čl. 44 odst. 1 odst. c) jednacího řádu Tribunálu.

Tribunál musí každopádně odmítnout jako nepřípustný bod návrhových žádání žaloby, která je mu předložena, pokud hlavní skutkové a právní okolnosti, na kterých je tento bod návrhových žádání založen, nevyplývají uceleně a srozumitelně ze znění samotné žaloby, přičemž neexistence takových okolností v žalobě nemůže být zhojena jejich předložením na jednání.

(viz body 366, 371–372)

18. Z logiky oznámení Komise o ochraně před pokutami a snížení pokut v případech kartelů přímo vyplývá, že cílem uvedeného oznámení je vytvořit uvnitř kartelových dohod ovzduší nejistoty, které má povzbuzovat k oznamování kartelových dohod Komisi. Tato nejistota vyplývá právě ze skutečnosti, že účastníci kartelové dohody vědí, že pouze jednomu z nich bude poskytnuta ochrana před pokutami, když nahlásí ostatní účastníky protiprávního jednání, čímž je vystaví riziku uložení pokut. V souladu s toutéž logikou se má v rámci tohoto systému za to, že podnikům, které začnou spolupracovat nejdříve, bude poskytnuto rozsáhlejší snížení pokuty, která by jim byla jinak uložena, než jaké bude poskytnuto podnikům, které začnou spolupracovat později. Chronologické pořadí a rychlost, s jakou účastníci kartelové dohody začnou spolupracovat, jsou tedy základními faktory systému zavedeného oznámením o spolupráci.

Výklad cíle určitého ustanovení oznámení o spolupráci musí být v souladu s logikou, na níž toto oznámení stojí. Z tohoto pohledu musí být bod 23 poslední pododstavec tohoto oznámení vykládán tak, že jeho cílem je odměnit podnik, který sice nepodal jako první žádost o ochranu před pokutami týkající se předmětné kartelové dohody, ale jako první poskytl Komisi důkazy, které se vztahují ke skutečnostem, které předtím nebyly Komisi známy a mají přímý dopad na závažnost nebo trvání kartelové dohody. Jinak řečeno, pokud se důkazy poskytnuté určitým podnikem vztahují ke skutečnostem, na jejichž základě Komise změní svůj dosavadní závěr o závažnosti nebo trvání kartelové dohody, bude podnik, který tyto důkazy poskytl, odměněn ochranou před pokutami při posuzování skutečností, které mohou být těmito důkazy doloženy.

Bod 23 poslední pododstavec oznámení o spolupráci se tedy netýká případů, kdy podnik poskytl pouze nové nebo úplnější důkazy ke skutečnostem, které již byly Komisi známy. Uvedený pododstavec se nepoužije ani na případy, kdy podnik oznámí nové skutečnosti, s jejichž pomocí ale nelze změnit závěr Komise o závažnosti nebo trvání kartelové dohody. Toto ustanovení se naproti tomu použije výlučně v případech, kdy jsou splněny dvě podmínky, a to zaprvé, že dotyčný podnik jako první prokázal skutečnosti, které předtím nebyly Komisi známy, a zadruhé, že díky těmto skutečnostem majícím přímý dopad na závažnost nebo trvání předpokládaného kartelu Komise dospěje k novým závěrům o protiprávním jednání.

(viz body 379–382)

19. Podnik, který se účastnil protiprávního jednání porušujícího pravidla hospodářské soutěže prostřednictvím chování, které mu bylo vlastní, spadalo pod pojem „dohoda nebo jednání ve vzájemné shodě“, mělo protisoutěžní cíl ve smyslu čl. 81 odst. 1 ES a mělo přispět k uskutečnění protiprávního jednání jako celku, je rovněž odpovědný během celého období své účasti na uvedeném protiprávním jednání za chování ostatních podniků v rámci téhož protiprávního jednání.

Stejně tak může být podnik činěn odpovědným za globální kartelovou dohodu i tehdy, je-li prokázáno, že se přímo zúčastnil pouze jednoho nebo více prvků tvořících tuto dohodu, když věděl nebo měl nutně vědět, že koluze, na níž se účastní, byla součástí celkového schématu a že toto celkové schéma zahrnovalo soubor prvků tvořících kartelovou dohodu.

(viz body 394–395)

ROZSUDEK TRIBUNÁLU (třetího senátu)

5. října 2011 ( )

„Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Italský trh nákupu a prvotního zpracování surového tabáku – Rozhodnutí, kterým se konstatuje porušení článku 81 ES – Stanovení cen a rozdělení trhu – Přičitatelnost protiprávního jednání – Pokuty – Proporcionalita – Závažnost a délka trvání protiprávního jednání – Polehčující okolnosti – Spolupráce“

Ve věci T‑39/06,

Transcatab SpA, se sídlem v Caserte (Itálie), zastoupená C. Ostim a A. Prastaro, advokáty,

žalobkyně,

proti

Evropské komisi, zastoupené původně F. Amatem, poté V. Di Buccim, a nakonec É. Gippini Fournierem a L. Malferrarim, jako zmocněnci, ve spolupráci s F. Ruggeri Laderchim, advokátem,

žalované,

jejímž předmětem je zaprvé návrh na částečné zrušení rozhodnutí Komise C (2005) 4012 final ze dne 20. října 2005 v řízení podle čl. 81 odst. 1 [ES] (věc COMP/C.38.281/B.2 – Surový tabák – Itálie), zadruhé návrh na snížení pokuty, která byla společnosti Transcatab tímto rozhodnutím uložena, a zatřetí vzájemný návrh Komise na zvýšení uvedené pokuty,

TRIBUNÁL (třetí senát),

ve složení J. Azizi, předseda, E. Cremona (zpravodajka) a S. Frimodt Nielsen, soudci,

vedoucí soudní kanceláře: J. Palacio González, vrchní rada,

s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 30. listopadu 2010,

vydává tento

Rozsudek

Skutečnosti předcházející sporu

1 Žalobkyně, společnost Transcatab SpA, je italská společnost, nyní v likvidaci, jejíž hlavní činností je prvotní zpracování surového tabáku. V době rozhodné z hlediska projednávané věci byla společnost Transcatab 100% vlastněnou italskou dceřinou společností společnosti Standard Commercial Corp. (dále jen „SCC“), jedné z největších nezávislých společností obchodujících s tabákovými listy na světě. Dne 13. května 2005, tj. za trvání správního řízení, došlo k fúzi společností SCC a Dimon, Inc., z níž vznikl nový subjekt nazvaný Alliance One International, Inc. (dále jen „Alliance One“), kterým je společnost Transcatab ovládána ze 100 %.

1. Správní řízení

2 Dne 15. ledna 2002 zaslala Komise Evropských společností na základě článku 11 nařízení Rady č. 17 ze dne 6. února 1962, prvního nařízení, kterým se provádějí články [81 ES] a [82 ES] (Úř. věst. 1962, 13, s. 204; Zvl. vyd. 08/01, s. 3), profesním sdružením italských zpracovatelů a producentů tabáku, a sice Associazione professionale trasformatori tabacchi italiani (APTI, profesní sdružení italských zpracovatelů surového tabáku) a Unione italiana tabacco (Unitab, italská tabáková unie), žádosti o informace ohledně italského trhu se surovým tabákem.

3 Dne 19. února 2002 obdržela Komise žádost o ochranu před pokutami od zpracovatelské společnosti Deltafina SpA, která je členem APTI, na základě oznámení Komise o ochraně před pokutami a snížení pokut v případech kartelů (Úř. věst. 2002, C 45, s. 3, dále jen „oznámení o spolupráci“).

4 Dne 4. dubna 2002 se konala schůzka řídicího orgánu APTI. Společnost Deltafina na této schůzce informovala přítomné, mezi nimiž byly i společnosti Transcatab a Dimon Italia Srl (dceřiná společnost společnosti Dimon, nyní Mindo Srl), o své žádosti o ochranu před pokutami a o rozhodnutí Komise poskytnout jí podmínečnou ochranu před pokutami.

5 Téhož dne obdržela Komise žádost o ochranu před pokutami na základě bodu 8 oznámení o spolupráci a podpůrně žádost o snížení jakékoli případné pokuty na základě bodů 20 až 27 uvedeného oznámení od společnosti Dimon Italia a o několik hodin později žádost o snížení jakékoli případné pokuty podanou na stejném základě společností Transcatab.

6 Dne 9. dubna 2002 potvrdila Komise na základě bodu 25 oznámení o spolupráci přijetí žádosti podané společností Transcatab. Společnost Transcatab podala dne 10. dubna 2002 novou žádost, obsahující vysvětlení se 44 přílohami. Dne 30. dubna 2002 Komise potvrdila také její přijetí v souladu s bodem 25 oznámení o spolupráci.

7 Ve dnech 18. a 19. dubna 2002 provedla Komise na základě článku 14 nařízení č. 17 šetření v prostorách společností Dimon Italia a Transcatab, jakož i v prostorách společností Trestina Azienda Tabacchi SpA a Romana Tabacchi SpA.

8 Dne 8. října 2002 oznámila Komise společnostem Dimon Italia a Transcatab, že Dimon Italia byla prvním a Transcatab druhým podnikem, které předložily důkazy o protiprávním jednání ve smyslu oznámení o spolupráci, a že jim tedy hodlá na konci správního řízení snížit pokutu, která by jim byla za případně konstatovaná protiprávní jednání uložena, kdyby ke spolupráci nedošlo, a to o 30 až 50 % v případě prvně uvedené společnosti a o 20 až 30 % v případě druhé z nich.

9 Dne 25. února 2004 přijala Komise oznámení námitek, které zaslala deseti podnikům a sdružením podniků, včetně společností Transcatab, Deltafina, Dimon Italia a Romana Tabacchi (dále jen „zpracovatelé“) a mateřských společností některých z nich, zejména společností SCC, Dimon a Universal Corp., která je mateřskou společností společnosti Deltafina. Adresáti oznámení námitek měli možnost podat své odpovědi písemně a na jednání, které se konalo dne 22. června 2004.

10 Poté, co byl dne 21. prosince 2004 přijat dodatek k uvedenému oznámení námitek týkající se porušení povinnosti spolupracovat upravené oznámením o spolupráci, jehož se dopustila společnost Deltafina v souvislosti s vyzrazením její žádosti o ochranu před pokutami (viz bod 4 výše), se dne 1. března 2005 konalo druhé slyšení.

11 Po konzultaci s Poradním výborem pro restriktivní praktiky a dominantní postavení a s přihlédnutím k závěrečné zprávě úředníka pro slyšení přijala Komise rozhodnutí C (2005) 4012 final ze dne 20. října 2005 v řízení podle čl. 81 odst. 1 [ES] (věc COMP/C.38.281/B.2 − Surový tabák – Itálie) (dále jen „napadené rozhodnutí“), jehož shrnutí bylo zveřejněno v Úředním věstníku Evropské unie ze dne 13. února 2006 (Úř. věst. L 353, s. 45).

2. Napadené rozhodnutí

12 Napadené rozhodnutí se předně týká horizontální kartelové dohody prováděné zpracovateli na italském trhu se surovým tabákem.

13 V době od roku 1995 do počátku roku 2002 zpracovatelé v rámci této kartelové dohody stanovovali obchodní podmínky pro nákup surového tabáku v Itálii jak u přímých nákupů od producentů, tak u nákupů od „třetích osob – sekundárních balíren“, a to zejména stanovením cen a rozdělením trhu.

14 Napadené rozhodnutí se také týká dalších dvou protiprávních jednání, která jsou odlišná od kartelové dohody prováděné zpracovateli a která trvala od začátku roku 1999 do konce roku 2001 a spočívala v tom, že sdružení APTI stanovovalo smluvní ceny, které sjednalo jménem svých členů při uzavírání meziodvětvových dohod se sdružením Unitab, a sdružení Unitab stanovovalo ceny, které sjednalo se sdružením APTI jménem svých členů při uzavírání týchž dohod.

15 V napadeném rozhodnutí dospěla Komise k závěru, že jednání zpracovatelů představují jediné a trvající protiprávní jednání porušující čl. 81 odst. 1 ES (viz zejména body 264 až 269 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

16 V článku 1 odst. 1 napadeného rozhodnutí přičetla Komise odpovědnost za kartelovou dohodu zpracovatelům, jakož i společnosti Universal Corp. a společnosti Alliance One, coby společnosti vzniklé fúzí společností Dimon a SCC.

17 V článku 2 napadeného rozhodnutí uložila Komise podnikům uvedeným v předchozím bodě a sdružením APTI a Unitab pokuty (viz bod 71 níže).

Adresáti napadeného rozhodnutí

18 Body 325 až 351 odůvodnění napadeného rozhodnutí se věnují určení jeho adresátů.

19 Komise na úvod odkázala na ustálenou judikaturu, podle které musí být pojem „podnik“ v kontextu práva hospodářské soutěže chápán jako pojem označující hospodářskou jednotku z hlediska předmětu dané dohody, i když z právního hlediska je tato hospodářská jednotka složena z více fyzických nebo právnických osob (bod 325 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

20 Komise dále uvedla, že je prokázáno, že za trvání jednotlivých protiprávních jednání se společnosti Deltafina, Dimon Italia, Transcatab a Romana Tabacchi, a stejně tak sdružení APTI a Unitab přímo účastnily konstatovaných protiprávních jednání, a že tedy všechny tyto podniky a sdružení jsou adresáty napadeného rozhodnutí (bod 327 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

21 V další části své analýzy zkoumala Komise otázku přičitatelnosti protiprávního jednání některých dceřiných společností (Deltafina, Dimon Italia a Transcatab) jejich příslušným mateřským společnostem. V tomto ohledu připomněla, že za trvání protiprávních jednání byla Deltafina dceřinou společností 100% vlastněnou společností Universal, Dimon Italia dceřinou společností 100% vlastněnou společností Dimon a Transcatab dceřinou společností 100% vlastněnou společností SCC (bod 328 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

22 Komise zejména uvedla, že v souladu s judikaturou může být mateřská společnost považována za odpovědnou za protiprávní jednání své dceřiné společnosti, jestliže dceřiná společnost není schopna samostatně určovat své chování na trhu. V tomto ohledu připomněla, že lze vycházet z domněnky, že pokud mateřská společnost vlastní veškerý kapitál dceřiné společnosti, vykonává rozhodující vliv na chování této dceřiné společnosti, jakmile se tato dopustí protiprávního jednání porušujícího čl. 81 odst. 1 ES (body 329 a 330 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

23 V bodě 331 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise dospěla k závěru, že v případě společností Deltafina, Dimon a Transcatab lze legitimně vycházet z domněnky, že „nejednaly samostatně“, neboť jsou, či v případě společnosti Dimon Italia byly 100% vlastněny svými příslušnými mateřskými společnostmi.

24 Komise odmítla tvrzení uvedených společností v jejich odpovědích na oznámení námitek, že k tomu, aby bylo možné hovořit o rozhodujícím vlivu, nestačí jen 100% ovládání, ale je zapotřebí ještě dalších skutečností, a upřesnila, že domněnka o takovém vlivu v případě 100% ovládané dceřiné společnosti je domněnkou vyvratitelnou. Důkaz o opaku musí podat účastník řízení, který chce takovou domněnku vyvrátit „věrohodnými důkazy“, a zároveň se nemůže jednat pouze o obecné informace nepodložené přesvědčivými důkazy (bod 334 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

25 Komise v tomto ohledu postupně zkoumala argumenty předložené mateřskými společnostmi, kterým bylo napadené rozhodnutí určeno.

26 Komise nejprve odmítla obecný argument dotyčných mateřských společností o plné odpovědnosti místního vedení za činnosti jejich dceřiných společností. To, že společnosti Dimon a SCC při nabytí 100% podílů ve svých dceřiných společnostech ponechaly jejich stávající vedení, podle Komise nevylučuje vykonávání rozhodujícího vlivu uvedených mateřských společností na jejich italské dceřiné společnosti, neboť místní vedení 100% vlastněné dceřiné společnosti jsou běžně pověřována každodenní správou (bod 338 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

27 Podle Komise žádný z těchto podniků v obecné rovině neprokázal, že by se jeho skupina vyznačovala zvláštní charakteristikou, v jejímž důsledku by činnosti její dceřiné společnosti byly do značné míry nezávislé na jejím vlivu (bod 339 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

28 Komise v tomto ohledu analyzovala pevnost hospodářských vazeb mezi společnostmi Deltafina, Dimon Italia, Transcatab a jejich mateřskými společnostmi, jež podle ní dokazuje, že italské dceřiné společnosti tvořily se zbytkem své skupiny hospodářskou jednotku. Komise k tomu uvedla, že dotyčné skupiny jsou největšími obchodníky s tabákovými listy na světě a že často nakupují a uvádějí na trh tabák nakoupený svými italskými dceřinými společnostmi (bod 340 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

29 Pokud jde o společnost SCC, Komise poukázala na to, že spolu se svým italským partnerem ovládala společnost Transcatab ještě před tím, než v ní nabyla veškerý kapitál. Skutečnost, že SCC po této akvizici „neprovedla žádné změny ve vedení“ své dceřiné společnosti, proto nelze považovat za důkaz o tom, že poté, co se stala 100% vlastníkem, nevykonávala na členy vedení žádný vliv. Pokud jde zejména o přenesení výkonných pravomocí na generálního ředitele společnosti Transcatab, Komise prohlásila, že nemá k dispozici žádné informace, z nichž by mohla dovodit, že nebyl určen společností SCC, jako tomu bylo u ostatních členů správní rady (body 341 a 342 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

30 Komise následně odmítla argument společnosti SCC, že mezi ní a její dceřinou společností neexistovalo žádné komunikační spojení (body 343 a 344 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

31 Komise v tomto ohledu uvedla, že činnosti společnosti Transcatab byly považovány za činnosti společnosti Standard Commercial Tobacco Co., Inc., holdingové společnosti uvnitř skupiny SCC, v níž SCC vlastnila 100% podíl, a že byly analyzovány v rámci činností skupiny zahrnujících prodej produktů skupiny SCC výrobcům cigaret. Komise z toho vyvodila, že výsledky činnosti společnosti Transcatab byly oznamovány vyšším úrovním skupiny a následně probíhala jejich konsolidace (bod 344 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

32 Komise upřesnila, že jelikož skupiny, k nimž společnosti Transcatab a Dimon Italia patřily za trvání protiprávního jednání, zanikly fúzí, při níž vznikl nový subjekt Alliance One, byl tento nový subjekt adresátem napadeného rozhodnutí coby právní nástupce obou těchto skupin (bod 349 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

33 S ohledem na tyto skutečnosti dospěla Komise v bodě 351 odůvodnění napadeného rozhodnutí k závěru, že je třeba společnosti Deltafina, Universal, Mindo (dříve Dimon Italia), Transcatab, Alliance One, Romana Tabacchi a sdružení APTI a Unitab považovat za odpovědné za protiprávní jednání a že musejí být adresáty napadeného rozhodnutí.

Stanovení výše pokuty

34 V bodech 356 až 404 odůvodnění napadeného rozhodnutí zkoumala Komise otázku pokut, které měly být uloženy jeho adresátům.

35 Výše pokut byla Komisí stanovena v závislosti na závažnosti a délce trvání daných protiprávních jednání, což jsou dvě kritéria výslovně uvedená v čl. 23 odst. 3 nařízení Rady (ES) č. 1/2003 ze dne 16. prosince 2002 o provádění pravidel hospodářské soutěže stanovených v článcích 81 [ES] a 82 [ES] (Úř. věst. 2003, L 1, s. 1) a v čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 (body 356 a 357 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

Stanovení výchozí částky pokut

36 Ohledně závažnosti předmětného protiprávního jednání Komise připomněla, že při jejím hodnocení musí vzít v úvahu samotnou povahu protiprávního jednání, jeho skutečný dopad na trh, pokud jej lze měřit, a velikost relevantního zeměpisného trhu (bod 365 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

37 Komise následně uvedla, že produkce surového tabáku v Itálii odpovídala 38 % produkce v rámci kvót v Evropské unii, což představovalo 67,338 milionů eur v roce 2001, tj. v posledním celém roce trvání protiprávního jednání (bod 366 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

38 Pokud jde o povahu protiprávního jednání, Komise je považovala za velmi závažné, neboť se týkalo stanovení nákupních cen odrůd surového tabáku v Itálii a rozdělení nakoupeného množství. S poukazem na část napadeného rozhodnutí týkající se analýzy omezení hospodářské soutěže (bod 272 a násl. odůvodnění) Komise dodala, že nákupní kartel může podkopávat vůli producentů dosahovat určitého výnosu, a stejně tak může omezovat hospodářskou soutěž mezi zpracovateli na navazujících trzích. Rovněž uvedla, že tomu tak je zvláště tehdy, když produkt, kterého se kartelová dohoda týká, v daném případě surový tabák, je stejně jako v projednávaném případě významným „vstupem“ pro činnost účastníků na navazujícím trhu, kterou je v projednávané věci prvotní zpracování tabáku a prodej zpracovaného tabáku (body 367 a 368 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

39 V bodě 369 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise z výše uvedených úvah vyvodila závěr, že protiprávní jednání, jehož se dopustili zpracovatelé, musí být kvalifikováno jako velmi závažné.

40 Následně Komise v bodech 370 až 376 odůvodnění napadeného rozhodnutí zkoumala otázku „specifické váhy“ a „odrazení“. V tomto ohledu uvedla, že při stanovování výše pokuty je třeba zohlednit „specifickou váhu každého podniku a možné dopady jeho protiprávního jednání“ (bod 370 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

41 Komise tak vycházela z toho, že pokuty musejí být stanoveny v závislosti na postavení každého dotyčného účastníka na trhu (bod 371 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

42 Komise v tomto ohledu konstatovala, že v případě společnosti Deltafina musí být výchozí částka pokuty nejvyšší, protože podle všeho byla největším odběratelem s přibližně 25% podílem na trhu v roce 2001 (bod 372 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

43 Vzhledem k tomu, že společnosti Transcatab, Dimon Italia a Romana Tabacchi měly v roce 2001 menší podíly na relevantním trhu, a sice přibližně 9 až 11 %, Komise usoudila, že „musejí být uvažovány v jedné skupině“ a že výchozí částka pokuty musí být v jejich případě nižší (bod 373 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

44 Komise však dospěla k tomu, že výchozí částka, která odráží pouze postavení na trhu, nebude mít na společnosti Deltafina, Dimon Italia (Mindo) a Transcatab dostatečný odrazující účinek, protože i přes jejich poměrně nízký obrat každá z nich je – nebo v případě společnosti Mindo byla – součástí nadnárodních skupin značné hospodářské a finanční síly, které byly hlavními světovými obchodníky s tabákem a působily na různých úrovních činnosti v tabákovém průmyslu a na různých zeměpisných trzích (bod 374 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

45 Aby pokuta odrazovala, měla tedy Komise za to, že je třeba na výchozí částku stanovenou společnosti Deltafina použít násobitel 1,5 – tj. zvýšení o 50 % – a na výchozí částku stanovenou společnostem Dimon Italia (Mindo) a Transcatab násobitel 1,25 – tj. zvýšení o 25 % (bod 375 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

46 Komise tak v bodě 376 odůvodnění napadeného rozhodnutí stanovila výchozí částky pokut následovně :

– Deltafina: 37,5 milionu eur;

– Transcatab: 12,5 milionu eur;

– Dimon Italia (Mindo): 12,5 milionu eur;

– Romana Tabacchi: 10 milionů eur.

Stanovení základní částky pokut

47 V bodech 377 a 378 odůvodnění napadeného rozhodnutí zkoumala Komise otázku délky trvání protiprávního jednání.

48 Komise usoudila, že zpracovatelé začali kartelovou dohodu provádět dne 29. září 1995 a že kartelová dohoda podle jejich prohlášení přestala existovat dne 19. února 2002. Komise tak měla za to, že je třeba výchozí částku pokut uložených zpracovatelům, vyjma společnosti Romana Tabacchi, jejíž účast trvala kratší dobu, zvýšit o 60 %.

49 Základní částky pokut uložených adresátům napadeného rozhodnutí byly tedy stanoveny následovně:

– Deltafina: 60 milionů eur;

– Transcatab: 20 milionů eur;

– Dimon Italia (Mindo): 20 milionů eur;

– Romana Tabacchi: 12,5 milionu eur.

Polehčující okolnosti

50 V bodech 380 až 398 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise zkoumala, zda je třeba přihlédnout k polehčujícím okolnostem.

51 Pokud jde zejména o společnost Transcatab, Komise odmítla veškeré její argumenty, na jejichž základě se na ni měly uplatnit polehčující okolnosti.

52 Komise nejprve uvedla, že provádění kartelové dohody zpracovatelů nesouviselo s meziodvětvovými dohodami uzavřenými na půdě sdružení APTI. Z toho vyvodila, že podnětem k chování zpracovatelů nebyl italský právní rámec, a že tedy nelze zpracovatelům na základě tohoto argumentu pokutu snížit (bod 381 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

53 Komise následně odmítla argument zpracovatelů, že jim musí být pokuta snížena, protože protiprávní jednání ukončili před tím, než Komise zasáhla. Komise v tomto ohledu připomněla judikaturu, podle které platí, že ve věcech týkajících se závažných protiprávních jednání porušujících pravidla hospodářské soutěže, v jejichž případě účastníci věděli nebo nutně museli vědět, že jejich chování je od základu protiprávní, v zásadě nelze pokutu při jejím výpočtu snížit z důvodu, že protiprávní jednání ukončili ještě předtím, než Komise zasáhla (bod 382 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

54 Komise také uvedla, že nemůže vycházet z toho, že by kartelová dohoda nebyla prováděna, protože z popisu skutkových okolností vyplývá, že účastníci zajišťovali provádění kartelové dohody zejména díky své účasti na pravidelných schůzkách a na pravidelných výměnách informací o cenách a množstvích v průběhu nákupní sezóny (bod 383 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

55 Komise konečně odmítla argument společnosti Transcatab, že při určování výše pokuty měly být podle bodu 5 písm. b) pokynů o metodě stanovování pokut udělených [uložených] podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 [UO] (Úř. věst. 1998, C 9, s. 3, dále jen „pokyny“) zohledněny zvláštní hospodářské a sociální souvislosti trhu se surovým tabákem v Itálii. Komise poznamenala, že se uvedený bod 5 písm. b) pokynů použije jen výjimečně a že projednávaná věc nevykazuje totožné nebo podobné charakteristiky jako věc, na niž společnost Transcatab odkazuje na podporu svého argumentu. Komise ještě dodala, že nelze připustit, že by existence protiprávních praktik dotýkajících se odvětví tabáku v některých italských regionech mohla mít rozhodující vliv na vznik praktik posuzovaných v projednávané věci, a že reforma společné organizace trhů má příliš nejisté a časově vzdálené účinky na to, aby mohla odůvodňovat uplatnění polehčující okolnosti (bod 384 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

56 Komise následně zvážila konkrétní situaci společnosti Deltafina a dospěla k závěru, že je třeba jí pokutu z důvodu její spolupráce snížit o 50 % (body 385 až 398 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

57 Po zohlednění polehčujících okolností stanovila Komise výši pokut následovně (bod 399 odůvodnění napadeného rozhodnutí):

– Deltafina: 30 milionů eur;

– Dimon Italia (Mindo): 20 milionů eur;

– Transcatab: 20 milionů eur;

– Romana Tabacchi: 8,75 milionu eur.

58 Komise nakonec připomněla, že podle čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 nesmí pokuta u každého podniku a sdružení podniků podílejících se na protiprávním jednání přesáhnout 10 % jeho celkového obratu za předchozí hospodářský rok. Dodala, že jsou-li dotyčné podniky součástí určité skupiny, je-li prokázáno, že tyto podniky podléhají rozhodujícímu vlivu svých mateřských společností, a jsou-li tedy tyto mateřské společnosti solidárně odpovědné za zaplacení pokuty uložené jejich dceřiné společnosti, je třeba pro účely stanovení výše uvedené horní hranice 10 % zohlednit celosvětový obrat skupiny (body 400 a 401 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

59 Z tohoto důvodu Komise uvedla, že pokuta uložená společnosti Romana Tabacchi nesmí přesáhnout 2,05 milionu eur a že ostatní pokuty není třeba na základě tohoto ustanovení snižovat (body 402 a 403 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

Použití oznámení o spolupráci

60 V bodech 405 až 500 odůvodnění napadeného rozhodnutí se Komise vyjádřila k uplatnění oznámení o spolupráci v projednávané věci.

61 Společnosti Deltafina, Dimon Italia i Transcatab požádaly o uplatnění uvedeného oznámení. Pokud jde o společnost Deltafina, Komise připomněla, že jí poskytla podmínečnou ochranu před pokutami. Komise dále upřesnila, že dospěla k předběžnému závěru, že společnost Dimon Italia byla prvním a společnost Transcatab druhým podnikem, které předložily důkazy o předpokládaném protiprávním jednání, které představují významnou přidanou hodnotu k důkazům, které Komise již vlastní, ve smyslu bodu 22 oznámení o spoluprácí (body 405 až 407 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

62 Po posouzení situace společnosti Deltafina a po vyslovení závěru, že jí ochranu před pokutami nelze poskytnout, neboť porušila povinnost spolupráce stanovenou v oznámení o spolupráci (viz body 408 až 484 odůvodnění napadeného rozhodnutí a body 4 a 10 výše), Komise zkoumala případ společností Dimon Italia a Transcatab.

63 Komise zaprvé dospěla k závěru, že neposkytnutí konečné ochrany před pokutami společnosti Deltafina nemá v žádném případě přímý vliv na to, jak má být oznámení o spolupráci uplatněno ve vztahu ke společnostem Dimon Italia a Transcatab (body 485 až 491 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

64 Zadruhé určila rozsah, v jakém bylo možné snížit pokutu zejména společnosti Transcatab na základě uvedeného oznámení.

65 V tomto ohledu Komise nejprve konstatovala, že společnost Transcatab splnila podmínky, které jí byly stanoveny, tedy že ukončila svou účast na protiprávním jednání nejpozději ke dni předložení důkazů (body 492 a 493 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

66 Komise následně uvedla, že při určování rozsahu snížení bere v úvahu okamžik, kdy byly důkazy předloženy, míru, v jaké přinášejí přidanou hodnotu, a k rozsahu a trvalosti spolupráce ze strany podniků po dni oznámení důkazů (bod 494 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

67 Komise tedy zaprvé poznamenala, že společnost Transcatab svou žádost o shovívavost předložila ještě před tím, než Komise zahájila aktivní vyšetřování, že se její žádost kryla s celým obdobím trvání protiprávního jednání a že předložené důkazy byly v mnoha ohledech potvrzením důkazů, které již Komise měla k dispozici (bod 495 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

68 Zadruhé, pokud jde konkrétně o dokumenty poskytnuté společností Transcatab, Komise uznala, že popis skutkových okolností, který z nich vyplýval, byl zvlášť podrobný a velmi užitečný pro pochopení protiprávního jednání, a zejména některých jeho aspektů (jako například uzavření meziodvětvové dohody v roce 1999 ohledně přebytkové produkce tabáku v roce 1998). Komise však uvedla, že o všech faktech, k nimž jí společnost Transcatab poskytla důkazy, již věděla (bod 497 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

69 Komise nakonec také uznala, že s ní společnost Transcatab spolupracovala v průběhu celého řízení a že nezpochybnila skutková zjištění, o která se Komise v oznámení námitek opírala (bod 498 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

70 Komise tak dospěla k závěru, že společnosti Transcatab musí být poskytnuto rozsáhlejší snížení pokuty stanovené v odpovídajícím rozmezí, a sice snížení o 30 % (bod 499 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

71 V souladu s čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 Komise nakonec stanovila (viz článek 2 napadeného rozhodnutí) výši pokut uložených podnikům a sdružením podniků, jimž bylo určeno napadené rozhodnutí, následovně:

– Deltafina a Universal, společně a nerozdílně: 30 milionů eur;

– Dimon Italia (Mindo) a Alliance One: 10 milionů eur s tím, že Alliance One odpovídá do celé výše a Mindo odpovídá společně a nerozdílně pouze do výše 3 990 000 eur;

– Transcatab a Alliance One, společně a nerozdílně: 14 milionů eur;

– Romana Tabacchi: 2,05 milionu eur;

– APTI: 1000 eur;

– Unitab: 1000 eur.

Řízení a návrhová žádání účastnic řízení

72 Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 24. ledna 2006 podala společnost Alliance One žalobu znějící zejména na částečné zrušení napadeného rozhodnutí (věc T‑25/06). Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 3. února 2006 podala společnost Transcatab projednávanou žalobu.

73 Společnost Alliance One ve svém návrhu požádala o spojení uvedené věci s projednávanou věcí. Tuto žádost učinila ve svém návrhu také společnost Transcatab.

74 Tribunál žádosti o spojení nevyhověl.

75 Dne 24. listopadu 2009 položil Tribunál v rámci organizačních procesních opatření stanovených v článku 64 jednacího řádu Tribunálu písemnou otázku společnosti Transcatab, která na ni ve stanovené lhůtě odpověděla. Dne 4. února 2010 předložila Komise vyjádření k odpovědi společnosti Transcatab.

76 Tribunál se na základě zprávy soudkyně zpravodajky rozhodl zahájit ústní část řízení a v rámci organizačních procesních opatření požádal společnost Transcatab o předložení jednoho dokumentu. Daný dokument byl předložen ve stanovené lhůtě.

77 Řeči účastnic řízení a jejich odpovědi na otázky Tribunálu byly vyslechnuty na jednání konaném dne 30. listopadu 2010.

78 Na jednání vyzval Tribunál společnost Transcatab na základě článku 64 jednacího řádu, aby předložila další dokument. Společnost Transcatab tento dokument předložila dne 22. prosince 2010.

79 Společnost Transcatab navrhuje, aby Tribunál:

– napadené rozhodnutí částečně zrušil;

– snížil pokutu, která jí byla uložena;

– uložil Komisi náhradu nákladů řízení.

80 Komise navrhuje, aby Tribunál:

– žalobu zamítl;

– stanovil výši pokuty na 15 milionů eur na základě pravomocí, které mu svěřuje článek 229 ES;

– uložil společnosti Transcatab náhradu nákladů řízení.

Právní otázky

81 Na podporu své žaloby uplatňuje společnost Transcatab pět žalobních důvodů, z nichž některé jsou rozděleny do více částí. V rámci prvního žalobního důvodu společnost Transcatab v podstatě tvrdí, že se Komise dopustila nesprávného právního posouzení, když shledala společnost Alliance One odpovědnou za její chování, že Komise nedostatečně odůvodnila postoj, který v této souvislosti zastávala, a že také porušila její právo na obhajobu. Druhý žalobní důvod vychází z nesprávného právního posouzení, nedostatku odůvodnění a nelogického odůvodnění, z porušení práva na obhajobu a z porušení zásady proporcionality, zásady rovného zacházení a zásady ochrany legitimního očekávání při stanovování pokuty. Třetí žalobní důvod vychází z nesprávného právního posouzení a nedostatku odůvodnění při stanovování výše pokuty s ohledem na posouzení délky trvání protiprávního jednání, z porušení zásady ne bis in idem v souvislosti s pokutou uloženou sdružení APTI a z porušení zásady rovného zacházení. V rámci čtvrtého žalobního důvodu společnost Transcatab tvrdí, že Komise měla v napadeném rozhodnutí nesprávně za to, že nelze použít žádnou z polehčujících okolností, kterých se dovolávala. V rámci pátého žalobního důvodu konečně uvádí, že se Komise dopustila pochybení při uplatnění oznámení o spolupráci.

82 Komise se domnívá, že se společnost Transcatab svým třetím žalobním důvodem odchýlila od své předchozí spolupráce spočívající v tom, že nezpochybňovala skutková zjištění uvedená v oznámení námitek. Komise proto předkládá Tribunálu vzájemný návrh, aby společnosti Transcatab pokutu snížil jen o 25 % oproti dosavadním 30 %, a aby ji tedy stanovil v rámci výkonu své pravomoci provádět soudní přezkum v plné jurisdikci na 15 milionů eur.

1. K prvnímu žalobnímu důvodu, který se týká přičtení protiprávního jednání společnosti Transcatab k tíži její mateřské společnosti

K první části prvního žalobního důvodu, vycházející z nesprávného výkladu judikatury, z přehlížení předložených důkazů a z porušení práva na obhajobu

Argumenty účastnic řízení

83 Společnost Transcatab předně zpochybňuje závěry obsažené v napadeném rozhodnutí, podle kterých již pouhá skutečnost, že společnost SCC vlastnila za trvání protiprávního jednání 100 % jejího kapitálu, stačí k tomu, aby bylo možné presumovat její odpovědnost za protiprávní jednání její dceřiné společnosti. Taková domněnka je podle společnosti Transcatab v rozporu s judikaturou. Podle ní musí Komise prokázat existenci dalších indicií, na jejichž základě pak bude možné se domnívat, že mateřská společnost skutečně vykonávala na svou dceřinou společnost rozhodující vliv. Podle ní se Komise v projednávané věci spokojila s tím, že odpovědnost společnosti SCC jen presumovala, a neposkytla další indicie, jež by mohly takovou odpovědnost založit. Komise tak podle společnosti Transcatab obrátila důkazní břemeno, které nemá nést společnost Transcatab nebo její mateřská společnost, nýbrž sama Komise.

84 Společnost Transcatab dále tvrdí, že společnost SCC předložila Komisi dostatečné důkazy o tom, že na chování společnosti Transcatab neměla žádný vliv. Tyto důkazy se podle společnosti Transcatab týkají jak popisu místních poměrů na italském trhu, tak i charakteristických znaků struktury skupiny SCC, které ukazují, že její dceřiné společnosti jednaly nezávisle. Tyto důkazy se podle ní dále týkají samostatnosti její správní rady a jejího generálního ředitele.

85 Společnost Transcatab dále ve své replice uvádí, že tvrzení Komise, podle něhož lze domněnku o rozhodujícím vlivu vyvrátit jen tehdy, je-li účast výhradně finanční, je v rozporu s judikaturou. Podle společnosti Transcatab Komise nezkoumala pozorně důkazy předložené v průběhu správního řízení a veškeré argumenty odmítla pouze na základě nepodložených předpojatých názorů. Zaprvé tvrzení, že je nepravděpodobné, že by mateřská společnosti mohla zcela delegovat řízení dceřiné společnosti, není podle společnosti Transcatab opodstatněné. Jak společnost Transcatab podle svých slov prokázala v průběhu správního řízení, rozvětvená struktura skupiny totiž znemožňuje jednotné řízení. Zadruhé podle ní Komise vztáhla domněnku o rozhodujícím vlivu i na období, kdy SCC vlastnila jen 50 % kapitálu společnosti Transcatab, přestože tato společnost a společnost SCC prokázaly, že správní rada a generální ředitel společnosti Transcatab, jimž byly svěřeny veškeré pravomoci v oblasti řízení společnosti, byli jmenováni před tím, než společnost SCC získala nad touto společností výlučnou kontrolu. Zatřetí skutečnost, že některé dokumenty byly sepsány v anglickém jazyce, podle společnosti Transcatab nestačí jako důkaz o vlivu mateřské společnosti na řízení obchodních činností společnosti Transcatab. Společnost Transcatab na závěr uvádí, že Komise neprávem odmítla předložené důkazy, a to bez dostatečného nebo logického odůvodnění a bez jejich porovnání s dalšími dokumenty, jejichž průkaznost byla přinejmenším rovnocenná. Komise tak podle společnosti Transcatab nedodržela svou povinnost provést nestranné vyšetření věci.

86 Komise konečně podle společnosti Transcatab porušila právo společnosti Alliance One na obhajobu, neboť v napadeném rozhodnutí použila dokumenty ze spisu, které nebyly zmíněny v oznámení námitek, čímž společnosti SCC znemožnila, aby se k nim vyjádřila, a z tohoto důvodu porušila legitimní očekávání jejího právního nástupce, tj. společnosti Alliance One. Společnost Transcatab připouští, že se jednalo o dokumenty, které účastníce řízení znaly. Vzhledem k tomu, že však tyto dokumenty nebyly zmíněny v oznámení námitek, mohly se podle společnosti Transcatab účastnice řízení právem domnívat, že pro účely projednávané věci nejsou důležité, a že tedy není nutné se k nim vyjadřovat. Společnost Transcatab v replice i na jednání uvedla, že namítá porušení svého práva na obhajobu.

87 Komise navrhuje, aby byly argumenty společnosti Transcatab odmítnuty. Pokud jde zejména o výtku týkající se porušení práva společnosti Alliance One na obhajobu, Komise pochybuje o její přípustnosti, neboť společnost Transcatab nenamítá porušení vlastního práva, nýbrž práva jiného účastníka. Rozšíření výtky i na vlastní právo společnosti Transcatab na obhajobu je podle Komise opožděné, a tudíž nepřípustné.

Závěry Tribunálu

– K porušení pravidel, podle kterých se jednání dceřiné společnosti přičítá její mateřské společnosti

88 Pokud jde o první výtku uplatněnou společností Transcatab, je třeba připomenout, že se právo hospodářské soutěže vztahuje na činnosti podniků (rozsudek Soudního dvora ze dne 7. ledna 2004, Aalborg Portland a další v. Komise, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P a C‑219/00 P, Recueil, s. I‑123, bod 59) a že pojem „podnik“ zahrnuje jakoukoli jednotku vykonávající hospodářskou činnost nezávisle na právním postavení této jednotky a způsobu jejího financování (rozsudky Soudního dvora ze dne 28. června 2005, Dansk Rørindustri a další v. Komise, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P až C‑208/02 P a C‑213/02 P, Sb. rozh. s. I‑5425, bod 112, a ze dne 10. září 2009, Akzo Nobel a další v. Komise, C‑97/08 P, Sb. rozh. s. I‑8237, bod 54).

89 Z judikatury vyplývá, že pojem „podnik“ musí být v tomto kontextu chápán jako pojem označující hospodářskou jednotku, i když z právního hlediska je tato hospodářská jednotka složena z více fyzických nebo právnických osob (rozsudky Soudního dvora ze dne 14. prosince 2006, Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio, C‑217/05, Sb. rozh. s. I‑11987, bod 40, a Akzo Nobel a další v. Komise, bod 88 výše, bod 55; rozsudek Tribunálu ze dne 15. září 2005, DaimlerChrysler v. Komise, T‑325/01, Sb. rozh. s. II‑3319, bod 85).

90 Pokud taková hospodářská jednotka poruší pravidla hospodářské soutěže, musí nést za toto protiprávní jednání odpovědnost na základě zásady osobní odpovědnosti (v tomto smyslu viz rozsudky Soudního dvora ze dne 8. července 1999, Komise v. Anic Partecipazioni, C‑49/92 P, Recueil, s. I‑4125, bod 145; ze dne 11. prosince 2007, ETI a další, C‑280/06, Sb. rozh. s. I‑10893, bod 39, a Akzo Nobel a další v. Komise, bod 88 výše, bod 56).

91 Protiprávní jednání porušující právo hospodářské soutěže se musí jednoznačně přičíst právnímu subjektu, kterému lze ukládat pokuty. Pro účely provádění a výkonu rozhodnutí Komise v oblasti práva hospodářské soutěže je totiž nezbytné označit za adresáta takovou entitu, která je nadána právní subjektivitou (v tomto smyslu viz rozsudek Tribunálu ze dne 20. dubna 1999, Limburgse Vinyl Maatschappij a další v. Komise, zvaný „PVC II“, T‑305/94 až T‑307/94, T‑313/94 až T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 a T‑335/94, Recueil, s. II‑931, bod 978).

92 Z ustálené judikatury vyplývá, že chování dceřiné společnosti může být přičteno mateřské společnosti, zejména pokud tato dceřiná společnost, byť s vlastní právní subjektivitou, samostatně neurčuje své chování na trhu, ale v zásadě provádí pokyny, které jí uděluje mateřská společnost, zejména s ohledem na hospodářské, organizační a právní vazby, které tyto dva právní subjekty spojují (viz rozsudek Akzo Nobel a další v. Komise, bod 88 výše, bod 58 a citovaná judikatura).

93 Vzhledem k tomu, že mateřská společnost a její dceřiná společnost jsou součástí téže hospodářské jednotky, a tudíž tvoří jediný podnik ve smyslu článku 81 ES, může totiž Komise v takové situaci určit za adresáta rozhodnutí, kterým se ukládají pokuty, mateřskou společnost, přičemž se nevyžaduje prokázání osobního zapojení této společnosti do protiprávního jednání (v tomto smyslu viz rozsudek Akzo Nobel a další v. Komise, bod 88 výše, bod 59).

94 Z judikatury také vyplývá, že v konkrétním případě, kdy mateřská společnost vlastní 100 % kapitálu své dceřiné společnosti, která porušila pravidla v oblasti hospodářské soutěže, zaprvé tato mateřská společnost může vykonávat rozhodující vliv na chování této dceřiné společnosti a zadruhé existuje vyvratitelná domněnka, podle které uvedená mateřská společnost skutečně takový vliv vykonává (viz rozsudek Akzo Nobel a další v. Komise, bod 88 výše, bod 60 a citovaná judikatura).

95 Za těchto podmínek postačí k tomu, aby se dalo předpokládat, že mateřská společnost vykonává rozhodující vliv na obchodní politiku dceřiné společnosti, když Komise prokáže, že veškerý kapitál této dceřiné společnosti je vlastněn její mateřskou společností. Komise následně může činit mateřskou společnost společně a nerozdílně odpovědnou za zaplacení pokuty uložené její dceřiné společnosti, ledaže tato mateřská společnost, které přísluší vyvrátit tuto domněnku, předloží dostatečné důkazy, které by mohly prokázat, že se její dceřiná společnost chová na trhu samostatně (v tomto smyslu viz rozsudky Soudního dvora ze dne 16. listopadu 2000, Stora Kopparbergs Bergslags v. Komise, C‑286/98 P, Recueil, s. I‑9925, bod 29, a Akzo Nobel a další v. Komise, bod 88 výše, bod 61).

96 Soudní dvůr sice v bodech 28 a 29 rozsudku Stora Kopparbergs Bergslags v. Komise, bod 95 výše, uvedl kromě vlastnictví 100 % kapitálu dceřiné společnosti také další okolnosti jako nezpochybnění vlivu vykonávaného mateřskou společností na obchodní politiku její dceřiné společnosti a společné zastoupení obou společností v průběhu správního řízení, Soudní dvůr však takové okolnosti uvedl pouze s cílem popsat souhrn skutečností, na kterých Tribunál založil své úvahy, a nikoli proto, aby bylo uplatnění domněnky uvedené v bodě 94 výše podmíněno předložením dalších nepřímých důkazů o skutečně vykonávaném vlivu mateřské společnosti (viz rozsudek Akzo Nobel a další v. Komise, bod 88 výše, bod 62 a citovaná judikatura; rozsudek Tribunálu ze dne 8. října 2008, Schunk a Schunk Kohlenstoff-Technik v. Komise, T‑69/04, Sb. rozh. s. II‑2567, bod 57).

97 Z napadeného rozhodnutí vyplývá, že když Komise přičetla mateřské společnosti odpovědnost za protiprávní jednání, jehož se dopustila její dceřiná společnost, vycházela přitom z předpokladu, že tuto odpovědnost lze přičíst, pokud jsou mateřská společnost a její dceřiná společnost součástí téže hospodářské jednotky, a v důsledku toho představují jediný podnik ve smyslu článku 81 ES (bod 325 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

98 Ústředním bodem, ze kterého Komise vycházela při stanovení, že mateřské společnosti může být přičteno protiprávní jednání její dceřiné společnosti, je nesamostatnost dceřiné společnosti, pokud jde o její chování na trhu. Tato nesamostatnost je totiž logickým důsledkem „rozhodujícího vlivu“ vykonávaného mateřskou společností na chování její dceřiné společnosti a skutečné vykonávání takového vlivu lze podle judikatury presumovat v případě, kdy mateřská společnost vlastní veškerý kapitál své dceřiné společnosti (viz body 329 a 330 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

99 V bodě 331 odůvodnění napadeného rozhodnutí tak Komise konstatovala, že společnost Transcatab v projednávané věci „nejedná samostatně“, protože je 100% ovládána svou mateřskou společností SCC.

100 Na rozdíl od toho, co tvrdí společnost Transcatab ve své replice, tedy že Komise v projednávané věci přeměnila domněnku „iuris tantum“ na domněnku „iuris et de iure“, se tyto úvahy neodchylují od logiky vyvratitelné domněnky. Stejně jako v případě jiných vyvratitelných domněnek přípustných v právu hospodářské soutěže tak platí, že může-li Komise určitou skutečnost legálně presumovat, pak se tato skutečnost považuje za prokázanou, dokud dotyčný podnik domněnku nevyvrátí předložením nezvratných důkazů o opaku (rozsudky Soudního dvora Komise v. Anic Partecipazioni, bod 90 výše, body 121 a 126, a ze dne 8. července 1999, Hüls v. Komise, C‑199/92 P, Recueil, s. I‑4287, body 162 a 167). Dále s ohledem na vyvratitelnost uvedené domněnky, tj. že může být v každém posuzovaném případě vyvrácena, nevzniká odpovědnost mateřské společnosti vlastnící veškerý základní kapitál své dceřiné společnosti automaticky, což by bylo v rozporu se zásadou osobní odpovědnosti, na níž stojí právo hospodářské soutěže.

101 Komise tedy neporušila pravidla, podle kterých se chování dceřiné společnosti přičítá její mateřské společnosti, když v podstatě shledala společnost SCC, jejíž je Alliance One právní nástupkyní, odpovědnou za protiprávní jednání, kterého se dopustila společnost Transcatab.

102 Je nutno konstatovat, že takový závěr nelze zpochybnit argumenty, které společnost Transcatab předložila v odpověď na písemnou otázku Tribunálu ohledně důsledků, jaké je třeba vyvodit z rozsudku Akzo Nobel a další v. Komise, bod 88 výše. Podle společnosti Transcatab byla v tomto rozsudku zaprvé nesprávně vyložena předchozí judikatura, zejména rozsudek Stora Kopparbergs Bergslags v. Komise, bod 95 výše, a judikatura je v tomto ohledu každopádně nejednoznačná. Zadruhé, skutkový rámec věci, v níž byl tento rozsudek vydán, se podle společnosti Transcatab liší od skutkového rámce projednávané věci, neboť do kartelové dohody bylo zapojeno více dceřiných společností, a proto bylo podle ní obtížnější prokázat, že mateřská společnost o protisoutěžních aktivitách nevěděla. Pokud jde o první argument, stačí konstatovat, že z rozsudku Akzo Nobel a další v. Komise, bod 88 výše (v tomto smyslu viz také stanovisko generální advokátky Kokott předcházející tomuto rozsudku, Sb. rozh. s. I‑8241, body 60 a 61) vyplývá, že Soudní dvůr nejen že zohlednil judikaturu, na níž společnost Transcatab zakládá velkou část své hlavní argumentace, tj. zejména rozsudek Stora Kopparbergs Bergslags v. Komise, bod 95 výše, ale také podal jednoznačný výklad předchozí judikatury (rozsudek Akzo Nobel a další v. Komise, bod 88 výše, body 58 až 62). Pokud jde o druhý argument, stačí konstatovat, že údajný rozdíl mezi oběma věcmi je zcela irelevantní, protože kritérium, na jehož základě byla odpovědnost přičtena ve věci, v níž byl vydán rozsudek Akzo Nobel a další v. Komise, bod 88 výše, se vůbec netýkalo přímé či nepřímé vědomosti mateřské společnosti o aktivitách prováděných její dceřinou společností nebo dceřinými společnostmi. Jak správně uvádí Komise, v uvedeném rozsudku taková skutečnost každopádně nebyla zohledněna.

– K nezohlednění důkazů předložených k vyvrácení uplatněné domněnky

103 Jak bylo uvedeno v bodech 94 a 95 výše, je-li veškerý kapitál dceřiné společnosti vlastněn její mateřskou společností, může Komise vycházet z domněnky, že tato mateřská společnost vykonává na chování této dceřiné společnosti rozhodující vliv, a přitom nemusí podávat další důkazy o tom, že mateřská společnost skutečně takový vliv vykonávala nebo dokonce že měla sebemenší vědomost o protiprávním jednání nebo o zapojení uvedené dceřiné společnosti do tohoto protiprávního jednání. Jedná se o vyvratitelnou domněnku, kterou lze vyvrátit důkazem o opaku. Na rozdíl od tvrzení společnosti Transcatab je tedy na společnosti SCC – která za trvání protiprávního jednání vlastnila 100 % kapitálu společnosti Transcatab (viz bod 336 odůvodnění napadeného rozhodnutí) – aby tuto domněnku vyvrátila důkazy, jimiž lze prokázat, že její dceřiná společnost samostatně určuje své jednání na trhu, a že tedy tyto dvě společnosti netvoří jedinou hospodářskou jednotku. V opačném případě je výkon kontroly prokázán tím, že domněnka vycházející z vlastnictví veškerého kapitálu nebyla vyvrácena (v tomto smyslu viz rozsudek Akzo Nobel a další v. Komise, bod 88 výše, body 60 až 62 a citovaná judikatura; rozsudek Tribunálu ze dne 30. září 2009, Akzo Nobel a další v. Komise, T‑175/05, nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 93).

104 V projednávané věci se Komise v bodech 335 až 344 odůvodnění napadeného rozhodnutí věnovala zkoumání argumentů a důkazů, které společnost SCC předložila ve své odpovědi na oznámení námitek k prokázání toho, že na obchodní politiku společnosti Transcatab nevykonávala rozhodující vliv, a usoudila, že těmito argumenty a důkazy nelze uplatněnou domněnku vyvrátit.

105 Je nutno konstatovat, že společnost Transcatab ve své žalobě pouze uvedla, aniž svá tvrzení jakkoli podložila, že společnost SCC v průběhu správního řízení prokázala, že má decentralizovanou strukturu s vlastním, zcela nezávislým místním vedením, na které byly přeneseny veškeré funkce, a to právě s ohledem na zvláštnosti italského trhu se surovým tabákem, a že členové její správní rady a její generální ředitel byli samostatní a neměli žádnou přímou ani nepřímou vazbu na společnost SCC. Společnost Transcatab však nijak neoznačila případná pochybení, kterých se Komise měla dopustit v napadeném rozhodnutí v souvislosti s posouzením těchto důkazů. Společnost Transcatab uvedla některé argumenty, jimiž nepřímo vyjádřila výhrady k napadenému rozhodnutí, až v replice, a to v odpověď na některé argumenty Komise.

106 Nejprve je třeba uvést, jak Komise správně konstatovala v bodě 338 odůvodnění napadeného rozhodnutí, že má-li dceřiná společnost vlastní místní vedení a vlastní prostředky, tato skutečnost každopádně sama o sobě neprokazuje, že své chování na trhu určuje nezávisle na své mateřské společnosti. Přenesení správy běžných činností na místní vedení 100% vlastněné dceřiné společnosti je totiž obvyklou praxí, a nemůže proto dokazovat skutečnou samostatnost dceřiných společností. Totéž platí i pro argument založený na údajných charakteristikách italského trhu se surovým tabákem, neboť tyto charakteristiky nebrání mateřské společnosti v tom, aby nad svou dceřinou společností zcela vykonávala skutečnou kontrolu.

107 Mimoto je třeba konstatovat, že Komise v bodech 341 a 342 odůvodnění napadeného rozhodnutí upřesnila, že před nabytím veškerého kapitálu společnosti Transcatab již společnost SCC tuto společnost ovládala spolu se svým italským partnerem, a že skutečnost, že po převzetí kontroly neprovedla žádnou změnu ve vedení této společnosti, proto nelze považovat za důkaz o tom, že poté, co se stala 100% vlastníkem své dceřiné společnosti, na ni nevykonávala žádný vliv. Komise dále uvedla, že přenesení výkonných pravomocí na generálního ředitele společnosti Transcatab, kterého bylo možné – vzhledem k neexistenci důkazu o opaku – důvodně považovat za osobu jmenovanou společností SCC, nebránilo ostatním členům správní rady v tom, aby zastávali výkonné pozice a plnili výkonné funkce.

108 Je třeba podotknout, že jelikož společnost SCC nepodala žádné vysvětlení, Komise činí správně, když přikládá význam skutečnosti, že tato společnost, která v okamžiku, kdy se stala jediným akcionářem, měla veškeré pravomoci k provedení částečné či celkové obměny správní rady, v tomto směru nepodnikla žádné kroky. Z toho vyplývá, že o ponechání členů správní rady, a zvláště generálního ředitele, ve funkci musela rozhodnout společnost SCC jakožto jediný akcionář společnosti Transcatab.

109 Navíc skutečnost, že jediná osoba, a sice generální ředitel, je nadána významnými pravomocemi, které na ni byly přeneseny správní radou, může naopak svědčit o vůli mateřské společnosti usnadnit výkon kontroly nad svou dceřinou společností, a to právě omezením role správní rady pouze na okrajové činnosti a soustředěním veškerých pravomocí do rukou jedné „důvěryhodné osoby“. Není totiž věrohodné, jako je tomu v případě společnosti Transcatab, že by nadnárodní společnost přenesla veškeré pravomoci provozní dceřiné společnosti na národním trhu – či dokonce souhlasila s přenesením pravomocí, k němuž došlo před získáním úplné kontroly – na fyzickou osobu jednající zcela samostatně a údajně nejmenovanou jediným akcionářem, která by vybírala členy správní rady, čímž by zbavila každou další osobu jakéhokoli vlivu na řízení společnosti, a která by de facto nikomu neskládala účty ze své činnosti.

110 Přihlédne-li se též ke skutečnosti, že přenesení pravomocí na generálního ředitele dceřiné společnosti není nijak neobvyklé, nemůže tedy takový argument vyvrátit domněnku o kontrole vykonávané mateřskou společností nad společností Transcatab.

111 Pokud jde dále o argument, jímž je napadán závěr, který měla Komise vyvodit z toho, že některé dokumenty byly sepisovány v anglickém jazyce, stačí konstatovat, že na rozdíl od toho, co tvrdí společnost Transcatab, dokumenty zmíněné v bodech 343 až 346 odůvodnění napadeného rozhodnutí neměly být důkazem o tom, že mateřské společnosti byly schopné ovlivňovat nebo v praxi ovlivňovaly chování svých italských dceřiných společností, natož pak důkazem o tom, že mateřské společnosti o předmětné kartelové dohodě věděly. Komise naopak některé dokumenty obsažené ve správním spisu použila jen k určení míry věrohodnosti důkazů a argumentů, které společnost SCC předložila ve své odpovědi na oznámení námitek a jimiž chtěla vyvrátit domněnku o rozhodujícím vlivu na Transcatab.

112 Nakonec je třeba podotknout, že na rozdíl od toho, co společnost Transcatab tvrdí ve své replice, z napadeného rozhodnutí nijak nevyplývá, že by domněnku o rozhodujícím vlivu bylo možné vyvrátit pouze tehdy, je-li účast mateřské společnosti výhradně finanční.

113 Z toho vyplývá, že výtka týkající se nezohlednění důkazů předložených k vyvrácení uplatněné domněnky musí být zamítnuta.

– K porušení práva na obhajobu

114 Pokud jde o třetí výtku společnosti Transcatab, je třeba připomenout, že dodržení práva na obhajobu při vedení správních řízení v oblasti politiky hospodářské soutěže představuje obecnou zásadu práva Unie, jejíž dodržování zajišťují soudy Unie (viz rozsudek Soudního dvora ze dne 3. září 2009, Prym a Prym Consumer v. Komise, C‑534/07 P, Sb. rozh. s. I‑7415, bod 26 a citovaná judikatura).

115 Podle ustálené judikatury platí, že dodržování práva na obhajobu vyžaduje, aby bylo dotyčnému podniku v průběhu správního řízení umožněno užitečně vyjádřit své stanovisko k reálnosti a relevanci tvrzených skutečností, jakož i k dokumentům použitým Komisí na podporu jejího tvrzení, že došlo k protiprávnímu jednání porušujícímu Smlouvu (rozsudky Soudního dvora ze dne 7. června 1983, Musique Diffusion française a další v. Komise, 100/80 až 103/80, Recueil, s. 1825, bod 10, a ze dne 6. dubna 1995, BPB Industries a British Gypsum v. Komise, C‑310/93 P, Recueil, s. I‑865, bod 21).

116 Článek 27 odst. 1 nařízení č. 1/2003 tuto zásadu odráží, neboť stanoví, že oznámení námitek zaslané účastníkům řízení musí jasným způsobem uvádět veškeré podstatné skutečnosti, o které se Komise v této fázi řízení opírá (v tomto smyslu viz rozsudek Aalborg Portland a další v. Komise, bod 88 výše, bod 67), aby bylo dotčeným osobám umožněno skutečně zjistit, jaké chování jim Komise vytýká, a aby se mohly účinně obhájit před tím, než Komise přijme konečné rozhodnutí. Tento požadavek je dodržen, když uvedené rozhodnutí dotčeným osobám nepřičítá protiprávní jednání, která nebyla uvedena v oznámení námitek, a obsahuje pouze skutkové okolnosti, ke kterým se dotčené osoby měly příležitost vyjádřit (v tomto smyslu viz rozsudek Tribunálu ze dne 19. března 2003, CMA CGM a další v. Komise, T‑213/00, Recueil, s. II‑913, bod 109 a citovaná judikatura).

117 Tyto údaje však mohou být stručné a konečné rozhodnutí nemusí být kopií oznámení námitek (v tomto smyslu viz rozsudek Musique Diffusion française a další v. Komise, bod 115 výše, bod 14), protože oznámení námitek je přípravný dokument a v něm obsažené skutkové a právní posouzení má jen předběžný charakter (v tomto smyslu viz rozsudek Soudního dvora ze dne 17. listopadu 1987, British American Tobacco a Reynolds Industries v. Komise, 142/84 a 156/84, Recueil, s. 4487, bod 70). Jsou tedy přípustné doplňky k oznámení námitek učiněné ve světle odpovědí účastníků řízení, jejichž argumenty prokazují, že skutečně mohli vykonat své právo na obhajobu. Komise rovněž může s ohledem na správní řízení opravit nebo doplnit skutkové nebo právní argumenty na podporu námitek, které uvedla (v tomto smyslu viz rozsudky Tribunálu ze dne 28. února 2002, Compagnie générale maritime a další v. Komise, T‑86/95, Recueil, s. II‑1011, bod 448, a ze dne 22. října 2002, Schneider Electric v. Komise, T‑310/01, Recueil, s. II‑4071, bod 438).

118 Soudní dvůr dále upřesnil, že zohlednění argumentu, který předložil podnik v průběhu správního řízení, aniž mu bylo umožněno se v tomto ohledu vyjádřit před přijetím konečného rozhodnutí, nemůže být samo o sobě porušením práva na obhajobu (usnesení Soudního dvora ze dne 10. července 2001, Irish Sugar v. Komise, C‑497/99 P, Recueil, s. I‑5333, bod 24).

119 Konečně je také třeba připomenout, že k porušení práva na obhajobu dochází podle judikatury tehdy, pokud existuje možnost, že z důvodu pochybení Komise bude mít jí vedené správní řízení odlišný výsledek. Žalující podnik prokáže, že k takovému porušení došlo, dokáže-li dostačujícím způsobem nikoli to, že by rozhodnutí Komise mělo odlišný obsah, ale to, že by svou obhajobu mohl zajistit lépe, kdyby k pochybení nedošlo, například tím, že by na svou obhajobu mohl použít dokumenty, k nimž mu byl ve správním řízení odepřen přístup (v tomto smyslu viz rozsudky Soudního dvora ze dne 2. října 2003, Thyssen Stahl v. Komise, C‑194/99 P, Recueil, s. I‑10821, bod 31 a citovaná judikatura, a ze dne 1. července 2010, Knauf Gips v. Komise, C‑407/08 P, Sb. rozh. s. I-06375, bod 28).

120 V projednávané věci je třeba poznamenat, že k tomu, aby Komise v oznámení námitek odůvodnila přičtení odpovědnosti k tíži společnosti SCC za protiprávní jednání porušující kartelové právo, jehož se dopustila společnost Transcatab, v níž SCC vlastnila 100 % kapitálu, v zásadě stačilo – s ohledem na zásady vyplývající z judikatury uvedené v bodech 94 až 96 výše – aby prokázala, jak byl kapitál rozložen mezi dceřiné společnosti a mateřské společnosti (viz body 336 až 338 oznámení námitek). Na základě těchto zásad vyplývajících z judikatury byla tedy Komise povinna se v konečném rozhodnutí vyjádřit k argumentům, které účastnice řízení uplatnily v odpověď na uvedené oznámení (viz bod 335 a násl. odůvodnění napadeného rozhodnutí), aby jimi předmětnou domněnku vyvrátily.

121 Ohledně tvrzení společnosti Transcatab, že Komise v napadeném rozhodnutí použila dokumenty, které nebyly zmíněny v oznámení námitek, je dále třeba konstatovat, že teprve v rámci posouzení argumentů a důkazů předložených účastnicemi řízení ve správním řízení se Komise v bodech 335 až 344 odůvodnění napadeného rozhodnutí skutečně zabývá některými zvláštními aspekty a dokumenty týkajícími se vztahů mezi společnostmi SCC a Transcatab a odkazuje přitom na dokumenty obsažené ve správním spise. Zohlednění těchto aspektů a dokumentů tedy nemohlo mít vliv na účinný výkon práva společnosti Transcatab na obhajobu, a to tím spíše že k uvedeným dokumentům – které již každopádně měla k dispozici – měla v průběhu správního řízení přístup.

122 Ze spisu ostatně vyplývá, že jak společnost SCC, tak společnost Transcatab byly schopny odpovědět na námitku výslovně uvedenou v oznámení námitek, které jim bylo zasláno, a přednést svou obhajobu před úředníkem pro slyšení. Zásada kontradiktornosti tedy byla v průběhu správního řízení dodržena.

123 V každém případě je třeba také připomenout, jak uvedl Soudní dvůr, že jelikož Komise není povinna, pokud jde o přičitatelnost protiprávního jednání, předložit ve fázi oznámení námitek jiné skutečnosti než důkaz o tom, že mateřská společnost vlastní kapitál svých dceřiných společností, nelze argument o porušení práva na obhajobu přijmout (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 10. září 2009, Akzo Nobel a další v. Komise, bod 88 výše, bod 64).

124 Výtku vycházející z porušení práva na obhajobu je tedy třeba po meritorní stránce zamítnout, přičemž není nutné rozhodovat o otázce přípustnosti, kterou vznesla Komise.

125 Závěrem musí být s ohledem na výše uvedené první část prvního žalobního důvodu v plném rozsahu zamítnuta.

Ke druhé části prvního žalobního důvodu, vycházející z porušení čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003

Argumenty účastnic řízení

126 Společnost Transcatab tvrdí, že jelikož Komise činila společnost Alliance One odpovědnou za předmětná protiprávní jednání, uložila jí pokutu, která převyšuje maximální hodnotu 10 % jejího obratu za hospodářský rok předcházející přijetí napadeného rozhodnutí, která je stanovena v čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003. Pokuta, která jí byla uložena, totiž podle ní odpovídá přibližně 43 % jejího obratu.

127 V ostatním odkazuje společnost Transcatab na argumenty uplatněné společností Alliance One v její žalobě (věc T‑25/06), jejíž kopii přikládá.

128 Komise navrhuje, aby byly argumenty společnosti Transcatab odmítnuty.

Závěry Tribunálu

129 Zaprvé je třeba poznamenat, že tato část prvního žalobního důvodu úzce souvisí s jeho první částí, neboť zamítnutí první části tohoto žalobního důvodu má nutně dopad na opodstatněnost jeho druhé části. Proto s ohledem na úvahy, jež vedly k zamítnutí první části tohoto žalobního důvodu, je třeba učinit závěr, že se Komise nedopustila pochybení, když za referenční hodnotu pro výpočet maximální výše 10 % obratu stanovené v čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 vzala konsolidovaný obrat společnosti SCC (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 30. září 2009, Akzo Nobel a další v. Komise, bod 103 výše, bod 114).

130 Tato maximální výše totiž musí být vypočtena na základě společného obratu všech společností tvořících jedinou hospodářskou jednotku jednající jako podnik ve smyslu článku 81 ES, neboť pouze společný obrat společností tvořících dotčený podnik může být ukazatelem jeho velikosti a hospodářské síly (v tomto smyslu viz rozsudky Tribunálu ze dne 20. března 2002, HFB a další v. Komise, T‑9/99, Recueil, s. II‑1487, body 528 a 529, a ze dne 30. září 2009, Akzo Nobel a další v. Komise, bod 103 výše, bod 114).

131 Pokud jde zadruhé o obecný odkaz společnosti Transcatab na argumenty uplatněné v žalobě předložené její mateřskou společností Alliance One, je třeba poukázat na skutečnost, že takový obecný odkaz na přiloženou písemnost, který Tribunálu neumožňuje přesně identifikovat argumenty, jež by mohl považovat za argumenty doplňující žalobní důvody uplatněné v písemnostech, musí být považován za nepřípustný.

132 Je totiž třeba připomenout, že na základě článku 21 statutu Soudního dvora a čl. 44 odst. 1 písm. c) jednacího řádu musí všechny žaloby obsahovat předmět sporu a stručný popis dovolávaných žalobních důvodů. Podle ustálené judikatury je pro to, aby byla žaloba přípustná, nezbytné, aby hlavní skutkové a právní okolnosti, na kterých je založena, vyplývaly, přinejmenším stručně, ale uceleně a srozumitelně, z textu samotné žaloby. Ačkoliv obsah žaloby lze podpořit a doplnit v konkrétních bodech odkazy na určité výňatky z písemností, které tvoří její přílohu, obecný odkaz na ostatní písemnosti, byť přiložené k žalobě, nemůže zhojit neexistenci základních prvků právní argumentace, které podle výše uvedených ustanovení musejí být uvedeny v žalobě. Tribunálu mimoto nepřísluší vyhledávat a určovat v přílohách žalobní důvody a argumenty, které by mohl pokládat za důvody představující základ žaloby, neboť přílohy mají čistě důkazní a pomocnou funkci (viz rozsudky Tribunálu ze dne 14. prosince 2005, Honeywell v. Komise, T‑209/01, Sb. rozh. s. II‑5527, body 56 a 57, a ze dne 17. září 2007, Microsoft v. Komise, T‑201/04, Sb. rozh. s. II‑3601, bod 94 a citovaná judikatura).

133 Druhá část prvního žalobního důvodu tedy musí být zčásti zamítnuta jako neopodstatněná a zčásti odmítnuta jako nepřípustná.

134 Z výše uvedeného vyplývá, že první žalobní důvod musí být v plném rozsahu zamítnut.

2. Ke druhému žalobnímu důvodu, týkajícímu se stanovení výchozí částky pokuty

K první části druhého žalobního důvodu, týkající se závažnosti protiprávního jednání

135 V rámci první části druhého žalobního důvodu vznáší společnost Transcatab několik výtek k tomu, že protiprávní jednání bylo v napadeném rozhodnutí kvalifikováno jako „velmi závažné“.

136 Na úvod je třeba připomenout obecné zásady, jimiž se řídí určování výše pokut a zvláště posuzování závažnosti protiprávního jednání.

137 V článku 81 odst. 1 písm. a) a b) ES se výslovně prohlašuje, že dohody a jednání ve vzájemné shodě, které přímo nebo nepřímo určují nákupní nebo prodejní ceny anebo jiné obchodní podmínky nebo omezují nebo kontrolují výrobu nebo odbyt, jsou neslučitelné se společným trhem. Protiprávní jednání tohoto typu, zejména jedná-li se o horizontální kartelové dohody, kvalifikuje judikatura jako zvláště závažná, neboť mají přímý dopad na podstatné parametry hospodářské soutěže na dotčeném trhu (rozsudek Tribunálu ze dne 11. března 1999, Thyssen Stahl v. Komise, T‑141/94, Recueil, s. II‑347, bod 675), nebo jako zjevná protiprávní jednání porušující pravidla hospodářské soutěže (rozsudky Tribunálu ze dne 6. dubna 1995, Tréfilunion v. Komise, T‑148/89, Recueil, s. II‑1063, bod 109, a ze dne 14. května 1998, BPB de Eendracht v. Komise, T‑311/94, Recueil, s. II‑1129, bod 303).

138 Podle čl. 23 odst. 3 nařízení č. 1/2003 se při stanovování výše pokuty ukládané za porušení čl. 81 odst. 1 ES přihlíží k závažnosti a k délce trvání protiprávního jednání.

139 Podle ustálené judikatury musí být závažnost protiprávního jednání porušujícího právo hospodářské soutěže stanovena v závislosti na několika skutečnostech, jakými jsou zejména zvláštní okolnosti věci, její kontext a odrazující účinek pokut, a to aniž je sestaven závazný nebo taxativní výčet kritérií, ke kterým musí být povinně přihlédnuto (rozsudky Soudního dvora Dansk Rørindustri a další v. Komise, bod 88 výše, bod 241; Prym a Prym Consumer v. Komise, bod 114 výše, bod 54, a ze dne 24. září 2009, Erste Group Bank a další v. Komise, C‑125/07 P, C‑133/07 P, C‑135/07 P a C‑137/07 P, Sb. rozh. s. I‑8681, bod 91).

140 V zájmu zajištění průhlednosti a nestrannosti svých rozhodnutí, jimiž se stanovují pokuty za porušení pravidel hospodářské soutěže, přijala Komise pokyny (první pododstavec pokynů).

141 Pokyny představují nástroj, který je při dodržování právních norem vyšší síly určený k upřesnění kritérií, jež Komise hodlá používat v rámci výkonu své posuzovací pravomoci, kterou jí při stanovování pokut svěřuje čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003. Pokyny nepředstavují právní základ rozhodnutí, kterým se ukládají pokuty, vzhledem k tomu, že toto rozhodnutí je založeno na nařízení č. 1/2003, určují však obecným a abstraktním způsobem metodu, kterou si Komise stanovila pro účely stanovování výše pokut uložených tímto rozhodnutím, a v důsledku toho zajišťují právní jistotu podniků (rozsudek Dansk Rørindustri a další v. Komise, bod 88 výše, body 209 až 213, a rozsudek Tribunálu ze dne 14. prosince 2006, Raiffeisen Zentralbank Österreich a další v. Komise, T‑259/02 až T‑264/02 a T‑271/02, Sb. rozh. s. II‑5169, body 219 a 223).

142 Pokyny tedy sice nemohou být kvalifikovány jako právní norma, kterou musí správní orgán v každém případě dodržovat, představují však orientační pravidlo chování, podle něhož má být v praxi postupováno a od něhož se správa může v konkrétním případě odchýlit pouze tehdy, uvede-li k tomu důvody (v tomto smyslu viz rozsudky Soudního dvora Dansk Rørindustri a další v. Komise, bod 88 výše, body 209 a 210, a ze dne 18. května 2006, Archer Daniels Midland a Archer Daniels Midland Ingredients v. Komise, C‑397/03 P, Sb. rozh. s. I‑4429, bod 91).

143 Omezení posuzovací pravomoci Komise, které si sama stanovila přijetím pokynů, však není neslučitelné se zachováním podstatného prostoru pro její uvážení (v tomto smyslu viz rozsudek Tribunálu ze dne 8. července 2004, Mannesmannröhren-Werke v. Komise, T‑44/00, Sb. rozh. s. II‑2223, body 246, 274 a 275). Skutečnost, že Komise upřesnila v pokynech svůj přístup k posouzení závažnosti protiprávního jednání, totiž nebrání tomu, aby posoudila toto kritérium globálně v závislosti na všech relevantních okolnostech, včetně faktorů, které nejsou výslovně uvedeny v pokynech (rozsudek Raiffeisen Zentralbank Österreich a další v. Komise, bod 141 výše, bod 237).

144 Podle metody upravené v pokynech přijme Komise při stanovení výše pokut, které se ukládají dotyčným podnikům, jako výchozí bod částku stanovenou podle závažnosti „vlastní“ protiprávnímu jednání. Při hodnocení této závažnosti je třeba brát v úvahu povahu protiprávního jednání, jeho skutečný dopad na trh, pokud jej lze měřit, a velikost relevantního zeměpisného trhu (bod 1 A první pododstavec pokynů).

145 V tomto rámci se protiprávní jednání zařadí do jedné ze tří kategorií, a sice kategorie „méně závažná protiprávní jednání“, pro která jsou předpokládané pokuty 1000 eur až 1 milion eur, kategorie „závažná protiprávní jednání“, pro která jsou předpokládané pokuty 1 milion eur až 20 milionů eur, a kategorie „velmi závažná protiprávní jednání“, pro která jsou předpokládané pokuty nad 20 milionů eur (bod 1 A druhý pododstavec první až třetí odrážka pokynů). Pokud jde o velmi závažná protiprávní jednání, Komise upřesňuje, že těmi jsou obecně horizontální omezení jako „cenové kartely“ a kvóty podílů na trhu nebo jiné praktiky, které ohrožují řádné fungování vnitřního trhu, jako praktiky směřující k rozdělování vnitrostátních trhů nebo jasné zneužívání dominantního postavení podniky majícími praktický monopol (bod 1 A druhý pododstavec třetí odrážka pokynů).

146 Dále je třeba poukázat na skutečnost, že ona tři kritéria pro hodnocení závažnosti protiprávního jednání, která jsou zmíněna v bodě 144 výše, nemají v rámci globálního posuzování stejnou váhu. Povaha protiprávního jednání hraje prvořadou roli zejména při charakterizování „velmi závažných“ protiprávních jednání (rozsudek Erste Group Bank a další v. Komise, bod 139 výše, bod 101, a rozsudek Tribunálu ze dne 28. dubna 2010, Gütermann a Zwicky v. Komise, T‑456/05 a T‑457/05, Sb. rozh. s. II-01443, bod 137).

147 Ani skutečný dopad ani velikost zeměpisného trhu naproti tomu nejsou nezbytnými faktory pro kvalifikování protiprávního jednání jako velmi závažného v případě horizontálních kartelových dohod, jejichž cílem je tak jako v projednávané věci stanovování cen. Tato dvě kritéria jsou sice faktory, které je třeba brát v úvahu pro posouzení závažnosti protiprávního jednání, pro účely celkového posouzení závažnosti se ale jedná jen o dvě z mnoha kritérií (v tomto smyslu viz rozsudek Prym a Prym Consumer v. Komise, bod 114 výše, body 74 a 81, a rozsudky Tribunálu Raiffeisen Zentralbank Österreich v. Komise, bod 141 výše, body 240 a 311, a ze dne 8. října 2008, Carbone-Lorraine v. Komise, T‑73/04, Sb. rozh. s. II‑2661, bod 91).

148 Podle dnes již také ustálené judikatury tedy z pokynů vyplývá, že horizontální kartelové dohody, jejichž cílem je tak jako v projednávané věci zejména stanovování cen, mohou být kvalifikovány jako „velmi závažné“ již na základě jejich vlastní povahy, s tím, že Komise není povinna prokazovat skutečný dopad protiprávního jednání na trh (rozsudek Prym a Prym Consumer v. Komise, bod 114 výše, bod 75; v tomto smyslu viz také rozsudky Tribunálu ze dne 27. července 2005, Brasserie nationale a další v. Komise, T‑49/02 až T‑51/02, Sb. rozh. s. II‑3033, bod 178, a ze dne 25. října 2005, Groupe Danone v. Komise, T‑38/02, Sb. rozh.