ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
30.

Jak jsem přitom uvedl, Soudní dvůr již rozhodl o mnoha aspektech řízení o poskytnutí podpůrné ochrany v Irsku v rozsudcích ze dne 22. listopadu 2012, M. (C 277/11, EU:C:2012:744), ze dne 31. ledna 2013, D. a A. (C 175/11, EU:C:2013:45), a ze dne 8. května 2014, N. (C 604/12, EU:C:2014:302), a v blízké době rozhodne ve věci M (C 560/14), kterou nyní projednává. Projednávaná žádost o rozhodnutí o předběžné otázce je tedy pátou žádostí irského soudu týkající se procesních pravidel vztahujících se na žádosti o podpůrnou ochranu podané před reformami v letech 2013 a 2015 ( 16 ).
8.

Druhé opatření se týkalo prodloužení výlučných práv již dříve udělených společnosti OPAP na provozování třinácti hazardních her jakýmikoli prostředky (dále jen „dodatek“) o deset let, tj. od roku 2020 do roku 2030. Dodatek stanovil, že společnost OPAP za tato práva zaplatí i) paušální částku ve výši 375 milionů eur a ii) řeckému státu daň ve výši 5 % z hrubých příjmů z dotčených her za období od 13. října 2020 do 12. října 2030.
19.

Původní řízení se týká kolektivní žaloby podané sdružením Verein obecně jménem spotřebitelů. Není zde proto žádná určitá původní dohoda, která by měla být zkoumána a nic, co by naznačovalo, zda by jakákoliv konkrétní původní dohoda spadala či nespadala do působnosti směrnice 2008/48. Stejně tak chybí informace, zda vymahači pohledávek jako Inko poskytují zboží a služby v rámci vedlejší činnosti, jak je stanoveno v článku 7 směrnice 2008/48.
92.

Zrušení napadených ustanovení, jimiž se stanoví a rozdělují společné TAC pro hlavouna tuponosého a hlavouna severního, by mohlo v projednávané věci velmi nepříznivě ovlivnit zachování těchto druhů, neboť od data vydání příslušného rozsudku by jejich rybolov již nebyl upraven žádnými právními předpisy až do okamžiku, kdy by vstoupila v platnost nová ustanovení stanovící rybolovná práva pro tyto druhy.
12.

Kapitola III nařízení je nadepsaná „Přidávání některých dalších látek“. Obsahuje pouze článek 8. Článek 8 stanoví postup, který se „použije“ v zásadě tehdy, pokud se do potravin přidává jiná látka než vitaminy nebo minerální látky za podmínek, které by vedly k požívání této látky v množství, které překračuje běžná množství nebo které by mohlo představovat jiné možné nebezpečí pro spotřebitele. Článek 8 dále stanoví, že Komise „může“ přijmout rozhodnutí o zařazení látky nebo složky do přílohy III nařízení.
47.

Definice „plánů a programů“ použitá Soudním dvorem by mohla nasvědčovat tomu, že musí být splněna podmínka úplného rámce. Vztahuje se na „konkrétní kritéria a podmínky využití“ ( 25 ). To by bylo možné chápat tak, že v zásadě musí být součástí plánu nebo programu všechna kritéria a podmínky využití, tedy že musí být stanoven úplný rámec.
86.

O tom, že by toto řízení nemělo kontradiktorní povahu, nesvědčí ani skutečnost, že pravomoc ve věci řízení o zaplacení odměny advokátovi byla na secretario judicial přenesena proto, aby byly soudy zbaveny úkolů, které nespadají do jejich hlavní soudní činnosti. Uvedené platí o to více, že v rámci přenesení pravomoci ve věci řízení o zaplacení odměny advokátovi na secretarios judiciales se nezměnil průběh řízení ani vykonatelnost konečného rozhodnutí ( 44 ). Jak uvádí předkládající orgán, právě to je tím důvodem, proč přenesení pravomoci týkající se uvedeného řízení vyvolalo na vnitrostátní úrovni diskuzi, která se týká souladu přenesení kvazisoudních pravomocí na správní soudní orgány se zásadou právního státu. A konečně incidenční povaha řízení o zaplacení odměny advokátovi ani skutečnost, že toto řízení závisí na předcházejícím soudním řízení ( 45 ), nenasvědčuje tomu, že toto řízení o zaplacení odměny advokátovi, které se v tomto ohledu podobá řízení o určení výše nákladů řízení, které rovněž existuje před Soudním dvorem, není kontradiktorním řízením, jehož účelem je vyřešit projednávaný spor.
5.

Podle čl. 7 odst. 1 se drůbeží maso zařazuje do třídy jakosti „A“ nebo „B“. Pro účely zařazení do jedné z kategorií uvedených v daném ustanovení musí jatečně upravená těla drůbeže splňovat minimální požadavky uvedené v daném ustanovení, konkrétně musí být a) neporušená; b) čistá bez cizích látek, znečištění nebo krve; c) bez cizího zápachu; d) bez viditelných skvrn krve, s výjimkou skvrn malých a nenápadných; e) bez vyčnívajících zlomených kostí; f) bez viditelných pohmožděnin. Pro zařazení drůbežího masa do třídy jakosti „A“ musí být zároveň splněna některá další kritéria (stanovená v čl. 7 odst. 2) ( 7 ).
6.

Článek 8 odst. 1 ve spojení s čl. 8 odst. 4 nařízení č. 1393/2007 ukládá při doručování soudních písemností, a to i v případech, kdy se doručuje prostřednictvím poštovních služeb, povinnost přiložit formulář podle přílohy II. Účelem formuláře podle přílohy II je vyrozumět adresáta o tom, že přijetí doručované písemnosti může v okamžiku jejího doručení odmítnout nebo že může písemnost do jednoho týdne od doručení přijímajícímu subjektu vrátit, pokud není vyhotovena v jednom z následujících jazyků nebo k ní není připojen překlad do některého z těchto jazyků: a) jazyka, kterému adresát rozumí, nebo b) úředního jazyka přijímajícího členského státu nebo v případě, že v daném členském státě je několik úředních jazyků, úředního jazyka nebo jednoho z úředních jazyků místa, kam se má doručovat.
31.

Podle názoru společnosti Wortmann to znamená, že Soudní dvůr by měl předkládajícímu soudu odpovědět v tom smyslu, že článek 241 celního kodexu není použitelný a že dovozce, který zaplatil antidumpingové clo na základě nařízení zrušeného Soudním dvorem, má nárok na vrácení zaplacených částek i na odpovídající úroky plynoucí ode dne, kdy došlo k platbě, do úplného vrácení dané částky. Pro případ, že by Soudní dvůr považoval článek 241 celního kodexu za použitelný, navrhuje, aby byl vykládán v tom smyslu, že vnitrostátní právo, na které tento článek odkazuje, musí stanovit, že úroky z vráceného dovozního cla musí být vráceny i v případě, že nebylo zahájeno žádné řízení u vnitrostátního soudu.
224.

I přes opatření stanovená v čl. 8 odst. 1 až 4 zamýšlené dohody totiž odstavec 5 in fine tohoto článku opravňuje „Kanadu“ (a nikoliv výhradně příslušný kanadský orgán) uchovat citlivé údaje v souladu s čl. 16 odst. 5 zamýšlené dohody. Z tohoto ustanovení přitom zejména vyplývá, že tyto údaje lze uchovávat po dobu nejvýše pěti let, jsou-li tyto údaje „požadované pro jakékoli konkrétní opatření, přezkum, vyšetřování, vymáhání, soudní řízení, stíhání nebo vymáhání pokut, a to až do jejich ukončení“. Článek 16 odst. 5 zamýšlené dohody mimoto nijak neodkazuje na účely uvedené v článku 3 uvedené dohody na rozdíl od předcházejícího odstavce. Z toho vyplývá, že citlivé údaje občana Unie, který přiletěl do Kanady, by mohly být uchovány po dobu pěti let (a případně odmaskovány a analyzovány po tuto dobu) jakýmkoliv kanadským veřejným orgánem pro jakékoliv „konkrétní opatření“ nebo „přezkum“ nebo „soudní řízení“ bez jakéhokoliv vztahu s cílem sledovaným zamýšlenou dohodou, například – jak tvrdil Parlament – v případě řízení, které se týká smluvního práva nebo práva rodinného. Možnost, že k takovému případu dojde, vede k závěru, že smluvní strany v tomto ohledu neprovedly vyvážené poměření cílů sledovaných zamýšlenou dohodou.
37.

Fikce se týká v zásadě uzavřeného okruhu záměrů, a to záměrů, které byly povoleny více než tři roky před vstupem právní úpravy o fikci v platnost. Přesto je nejasné, jaké záměry skutečně využívají této právní úpravy, protože byly povoleny bez posouzení vlivů na životní prostředí, ačkoli toto posouzení bylo nezbytné. Aby toto bylo objasněno, musely by být prozkoumány všechny záměry, které byly během sporného období v Rakousku povoleny a mohly by spadat do oblasti působnosti směrnice o posuzování vlivů na životní prostředí, avšak nedošlo k posouzení jejich vlivů na životní prostředí.
„1)

Pokud veřejnoprávní subjekt vykonává činnost spočívající v poskytování přístupu k silnici zpoplatněné mýtem a pokud se v daném členském státě vyskytují soukromé subjekty, které vybírají mýtné na různých zpoplatněných silnicích na základě dohody s dotčeným veřejnoprávním subjektem podle vnitrostátních právních předpisů, musí být čl. 13 [odst. 1] druhý pododstavec směrnice 2006/112 vykládán v tom smyslu, že dotčený veřejnoprávní subjekt je nutné považovat za konkurující dotčeným soukromým subjektům, a že pokud by s tímto veřejnoprávním subjektem nebylo zacházeno jako s osobou povinnou k dani, je nutné mít za to, že by to vedlo k výraznému narušení hospodářské soutěže bez ohledu na skutečnost, že a) neexistuje a nemůže existovat žádná skutečná hospodářská soutěž mezi daným veřejnoprávním subjektem a dotčenými soukromými subjekty a b) neexistuje žádný důkaz, že by soukromý subjekt měl reálnou možnost vstoupit na trh za účelem výstavby a provozu zpoplatněné silnice, která by konkurovala zpoplatněné silnici provozované veřejnoprávním subjektem?
57.

Stejně tak podle názoru Soudního dvora ani činnost spočívající ve správě takto shromážděných údajů a jejich zpřístupňování veřejnosti, ať již prostřednictvím pouhého nahlížení, nebo pořizování výpisů v souladu s použitelnými vnitrostátními právními předpisy, nepředstavuje hospodářskou činnost, jelikož správa databáze obsahující takové údaje a její zpřístupňování veřejnosti jsou neoddělitelnými činnostmi od činnosti shromažďování těchto údajů. Shromažďování uvedených údajů by totiž bylo do značné míry zbytečné, pokud by nebyla vedena databáze, do níž jsou tyto údaje zanášeny za tím účelem, aby do nich mohla veřejnost nahlížet ( 19 ).
8.

Článek 6 odst. 3 směrnice o stanovištích stanoví posuzování vlivů některých plánů a projektů na životní prostředí v evropských chráněných oblastech: „Jakýkoli plán nebo projekt, který s určitou lokalitou přímo nesouvisí nebo není pro péči o ni nezbytný, avšak bude mít pravděpodobně na tuto lokalitu významný vliv, a to buď samostatně, nebo v kombinaci s jinými plány nebo projekty, podléhá odpovídajícímu posouzení jeho důsledků pro lokalitu z hlediska cílů její ochrany. S přihlédnutím k výsledkům uvedeného hodnocení důsledků pro lokalitu a s výhradou odstavce 4 schválí příslušné orgány příslušného státu tento plán nebo projekt teprve poté, co se ujistí, že nebude mít nepříznivý účinek na celistvost příslušné lokality, a co si v případě potřeby opatří stanovisko široké veřejnosti.“
33.

Oddělení zaměstnavatele od penzijního fondu sice do určité míry zajišťuje ochranu důchodových nároků zaměstnanců, samo o sobě však nepostačuje k řešení problémů vyvstávajících v projednávané věci ( 11 ). Existence právního oddělení mezi penzijním fondem a zaměstnavatelem neřeší problém, který vzniká tehdy, když zaměstnavatel neodvede ve skutečnosti příspěvky zaměstnance na důchodové zabezpečení penzijnímu fondu, ledaže by byl požadavek na právní oddělení mezi penzijním fondem a zaměstnavatelem vykládán velmi široce, a to tak, že se jedná o požadavek na bezprostřední a automatické oddělení jejich majetku. Takový extrémnější výklad však ze znění článku 8 směrnice 2003/41 nevyplývá. Mám tedy za to, že oddělení penzijního fondu od zaměstnavatele má význam pouze tehdy, pokud se předmětné finanční prostředky skutečně nacházejí v daném penzijním fondu.
Co se týče právní jistoty, nedomnívám se, že by bylo možné přijmout argument, že při odmítnutí promlčecí lhůty třiceti let by použití nové pětileté lhůty podle článku 2224 francouzského občanského zákoníku porušovalo tuto právní zásadu (teze společnosti Glencore). Opatření přijatá vůči zjištěným nesrovnalostem stran vývozních podpor pro ječmen a pšenici obecnou pocházejí z let 2004 a 2005 ( 62 ) a v každém případě přerušila tehdy platnou promlčecí lhůtu třiceti let. Po svém přijetí již opatření nespadala do působnosti odstavce 1, nýbrž odstavce 2 článku 3 nařízení č. 2988/95.
25.

S ohledem na výše uvedená upřesnění provedu nejprve přezkum vedlejšího kasačního opravného prostředku, jehož prostřednictvím, jak již bylo uvedeno výše, Rada zpochybnila zejména to, že v projednávané věci došlo k dostatečně závažnému porušení právní normy, jejímž cílem je přiznat práva jednotlivcům. Pokud by totiž tento důvod měl být považován za podložený, znamenalo by to, že nevznikla mimosmluvní odpovědnost Unie, a všechny návrhy, jež podala navrhovatelka v hlavním kasačním opravném prostředku, by musely být zamítnuty. Následně přistoupím k přezkumu hlavního kasačního opravného prostředku.
62.

Komise dodává, že pokud je záměrem normotvůrce Unie považovat rozhodnutí příslušných orgánů za rovnocenná rozhodnutím vydaným soudy členských států, výslovně to uvádí v příslušném právním nástroji, jak ukazuje například čl. 4 bod 7 nařízení č. 805/2004, který stanoví, že ve Švédsku se „soudem“ rozumí i švédský vykonávající úřad ve zkráceném řízení o platebním rozkazu. Pokud by tedy exekuční příkazy notářů měly být postaveny na roveň soudním rozhodnutím, předpokládalo by to změnu nařízení č. 805/2004.
10.

Téhož dne byla společnost Ultra-Brag informována, že jedna z jejích lodí, která měla druhý den v jedenáct hodin vyzvednout ve Štrasburku (Francie) turbínu o hmotnosti 301 t pro místo určení Antverpy (Belgie), měla technickou závadu, a proto nebyla k dispozici pro přepravu. Za obě přepravy byl odpovědný L, kterého zaměstnávala žalobkyně jako odborníka na přepravu těžkých nákladů na pozici vedoucího referenta. Při hledání náhradní lodě zvažoval L zároveň možnost, že by vyslal do Štrasburku MS Aargau, z níž nebyl dosud vyložen jeden z transformátorů se dvěma k němu náležejícími válci, která by zde převzala uvedenou turbínu. Pokud by se L pro tento postup rozhodl, musela by být turbína i transformátor následně přepraveny zpět do Švýcarska, kde by byl vyložen transformátor a k němu náležející válce. MS Aargau by následně přepravila turbínu do Antverp.
44.

Článek 8 odst. 3 směrnice 2006/115 přitom přiznává vysílacím organizacím nejen právo na odměnu, jak je uvedeno v čl. 8 odst. 2 směrnice, ale výlučné právo udělovat svolení nebo zakazovat sdělování jejich vysílání veřejnosti. Znamená to, že vysílací organizace mají právo bránit se tomu, aby konkrétní subjekt sděloval jejich vysílání veřejnosti. Uznat, že toto právo zahrnuje rovněž sdělování vysílání na hotelových pokojích, by znamenalo to samé jako přiznat televizním stanicím možnost rozhodovat o tom, zda někdo může poskytovat hotelové služby, či nikoli. I když cílem signatářů Římské úmluvy bylo ve skutečnosti umožnit televizním stanicím zakázat organizování veřejných placených sledování jejich vysílání, určitě nebylo jejich cílem přiznat jim právo rozhodovat o možnosti jiných subjektů provádět jiné druhy činností, v rámci kterých má sdělování televizního vysílání pouze podružný charakter ( 19 ). Výklad tohoto ustanovení navrhovaný žalobkyní v původním řízení by tedy byl zjevně v rozporu s cíli Římské úmluvy, a tudíž také s vůlí unijního normotvůrce.
5.

Ze spisu ve věci v původním řízení vyplývá, že v období od 1. října 2007 do 31. března 2010 společnost Oxycure uplatňovala na pronájem a prodej kyslíkových koncentrátorů a jejich příslušenství sníženou sazbu DPH ve výši 6 %, kterou pro výběr této daně zavedlo Belgické království v případě dodávek či pronájmu určitého zdravotního vybavení, prostředků nebo přístrojů na základě čl. 98 odst. 2 a přílohy III směrnice o DPH. Belgické daňové orgány ovšem mají za to, že plnění poskytovaná společností Oxycure mají podléhat uplatnění základní sazby DPH ve výši 21 % podle arrêté royal no 20 du 20 juillet 1970 fixant les taux de la taxe sur la valeur ajoutée et déterminant la répartition des biens et des services selon ces taux ( 5 ) (královské nařízení č. 20 ze dne 20. července 1970 o stanovení sazeb daně z přidané hodnoty a o zařazení zboží a služeb podle těchto sazeb). Belgické daňové orgány proto zaslaly společnosti Oxycure platební výměr, v němž od ní požadují, aby uhradila téměř 1300000 eur z titulu dlužné DPH a pokutu ve výši 10 % z požadované částky.
15.

Zároveň měl unijní normotvůrce za to, že „[p]ožadavek jmenování škodního zástupce nevylučuje právo poškozeného nebo jeho pojišťovny zahájit řízení přímo proti osobě, která nehodu způsobila, nebo její pojišťovně“ ( 14 ). Toto upřesnění by nebylo účelné, pokud by měl tento normotvůrce za to, že není možné podat žalobu k soudu proti samotnému škodnímu zástupci.
51.

Jiný názor by vedl k tomu, že osvobození od daně podle čl. 132 odst. 1 písm. f) směrnice o DPH by zahrnovalo i služby, které si mezi sebou poskytují členové – v tomto případě z hlediska DPH závislého – seskupení. To by nicméně značně rozšířilo působnost tohoto osvobození od daně a v závislosti na definici určitého seskupení by mohlo například osvobodit od daně i služby mezi společnostmi koncernu. To by sice ještě mohlo být v souladu s účelem čl. 132 odst. 1 písm. f) směrnice o DPH, který má podle judikatury zabránit tomu, aby „osoba, která poskytuje určité služby, byla povinna platit uvedenou daň, když spolupracuje s jinými profesionály prostřednictvím společné struktury, jež obstarává činnosti nezbytné k poskytování uvedených služeb“ ( 18 ). Takový výklad by se nicméně dostal do rozporu nejen se zněním osvobození od daně, jak vidíme v tomto případě, ale i s článkem 11 směrnice o DPH, který stanoví vlastní právní úpravu pro koncerny, která podléhá jiným podmínkám, jakož i s obecnou zásadou restriktivního výkladu osvobození od daně z přidané hodnoty, která je nyní zdůrazňována v ustálené judikatuře ( 19 ).
36.

Pokud jde konkrétně o obsah čl. 13 části A odst. 1 písm. n) šesté směrnice, je třeba konstatovat, že toto ustanovení nijak neuvádí, které činnosti mohou být osvobozeny od DPH. Naopak – jak jsem uvedl výše – toto ustanovení ponechává v tomto ohledu členským státům široký prostor pro uvážení. Mám tudíž za to, že vnitrostátní soudy nebo jiné orgány mohou jen stěží bezprostředně uplatňovat toto ustanovení, pokud členské státy nezavedly zvláštní opatření za účelem upřesnění jeho obsahu. Jinak by tomu bylo, pokud by – jako v případě čl. 13 části A odst. 1 písm. g) nebo čl. 13 části B písm. d) této směrnice, jejichž přímý účinek Soudní dvůr uznal ( 16 ) – použité výrazy byly jasné a přesné, přičemž by nenechávaly pochybnosti ohledně jejich výkladu, a tudíž by umožňovaly snadno určit osobu povinnou k dani, která má nárok na osvobození od daně.
51.

Od první skupiny obchodníků, která nemůže využít zvláštní režim, by se totiž požadovalo odvedení DPH státu vybrané z celkové prodejní ceny součástek, aniž by mohli využívat odpočtu daně. Jejich prodejní cena by tak byla nezbytně vyšší než prodejní cena druhé skupiny obchodníků povinných k dani, kteří využívají režimu ziskové přirážky, což by vyvolávalo ztrátu konkurenceschopnosti na trhu použitých náhradních dílů, pokud by se nevzdali části jejich daně z obratu. Takové narušení hospodářské soutěže by vedlo k rozdílnému zacházení vzhledem k DPH mezi dvěma službami, které jsou z pohledu spotřebitele podobné a uspokojují jeho stejné potřeby.
69.

Co se zadruhé týče argumentů Komise a Rady shrnutých v bodě 45 tohoto stanoviska, k jejich zamítnutí postačí uvést pouze to, že vycházejí z nesprávného výkladu napadeného rozsudku, a tudíž z mylného předpokladu. V žádném z bodů tohoto rozsudku neměl totiž Tribunál za to, že by orgány musely jasně prokázat, že se každý jednotlivý výrobce/vývozce podílí na překládce.
25.

Naproti tomu uvedená směrnice v čl. 1 odst. 2 podrobně definuje, co se pojmem „advokát“ rozumí v jednotlivých členských státech Unie. To by mohlo potvrdit závěr, že veškerá činnost svěřená advokátovi podle vnitrostátního práva představuje činnost advokáta, a že – jinými slovy – jde o decentralizovaný pojem, který není na unijní úrovni autonomní. To by mělo za následek, že činnost, jako je „prohlášení o pravosti podpisu“, by na základě článku 25a českého zákona představovala činnost advokáta.
47.

Podle mého názoru by pojem „existující dokument“ v kontextu elektronických databází mohl být vymezen dvěma způsoby: pozitivně a negativně. Pozitivní definice vychází z analogie s právem sui generis k duševnímu vlastnictví ( 21 ). To znamená, že v oblasti elektronických databází by se měl dokument považovat za „nový“, pokud je výsledkem podstatného vkladu, který by změnil samotnou databázi. Jinými slovy, množství práce potřebné pro vytvoření požadovaného dokumentu ve formě databáze nebo datového souboru by bylo natolik významné, že by se de facto jednalo o jinou, a tedy novou databázi nebo datový soubor.
5.

Podle bodu 23 odůvodnění směrnice 2007/64 by požadované informace měly být přiměřené potřebám uživatelů a měly by být sdělovány standardním způsobem. V daném bodě odůvodnění se nicméně uvádí, že požadavky na informace v případě jednorázové platební transakce by se měly lišit od požadavků v případě rámcové smlouvy (která zahrnuje řadu platebních transakcí). Bod 24 odůvodnění objasňuje požadavky na předběžné informace o rámcových smlouvách a poskytuje vodítka ohledně toho, co představuje „trvanlivé médium“, a uvádí jeho příklady. Bod 25 odůvodnění objasňuje požadavky na informace týkající se jednorázových platebních transakcí oproti rámcovým smlouvám, přičemž stanoví, že není nutné, aby byly informace v každém případě poskytnuty na papíře nebo na jiném trvanlivém médiu, s výjimkou případů, kdy o to spotřebitel požádá.
29.

Přitom právě otázka pobytu S. Ucar a R. Kilice je v jádru projednávaných žádostí o rozhodnutí o předběžných otázkách. Pokud S. Ucar a R. Kilic nabyli právo přístupu na trh práce v Německu na základě čl. 7 prvního pododstavce rozhodnutí č. 1/80, měl jim tedy cizinecký úřad přiznat právo pobytu, které se již nezakládá pouze na ustanoveních vnitrostátního práva, ale na uvedeném rozhodnutí. Problém vyvstává z toho důvodu, že turecký pracovník, kterého S. Ucar a R. Kilic následovali, neměl nebo si nezachoval postavení pracovníka působícího na řádném trhu práce po dobu tří let bezprostředně následujících po jejich příjezdu do Německa. Podle výkladu rozhodnutí č. 1/80 a dohody o přidružení EHS-Turecko, který zastávají německé orgány, by mohla S. Ucar nabýt práva podle čl. 7 prvního pododstavce rozhodnutí č. 1/80 pouze v případě, že by její manžel vykonával řádné a souvislé zaměstnání od listopadu 2001 – okamžik vstupu S. Ucar do Německa – do listopadu 2004. Obdobně by tato práva nabyl R. Kilic pouze za podmínky, že by jeho matka od dubna 1994 – okamžik vstupu R. Kilice do Německa – do dubna 1997 vykonávala řádné a souvislé zaměstnání. Takové je jádro první otázky předložené Soudnímu dvoru ve věci C‑508/15 ( 10 ).
46.

Z toho však nelze a contrario vyvodit, že by mimo Evropskou síť pro hospodářskou soutěž byla výměna informací a předávání důkazů z jednoho orgánu na druhý nepřípustné. Takovýto restriktivní výklad by odporoval zásadě procesní autonomie členských států. Zároveň by nepřiměřeně ztížil možnosti provádění důkazů, které má Komise a orgány pro ochranu hospodářské soutěže k dispozici v kartelovém řízení ( 25 ). Konečně by tím byl zmařen základní cíl práva Unie, a to účinné prosazování pravidel hospodářské soutěže na evropském vnitřním trhu ( 26 ).
38.

Vnitrostátní právní předpisy by měly být v co největší míře vykládány v souladu s příslušnými ustanoveními unijního práva ( 9 ). Soudní dvůr však připustil, že výklad v souladu s unijním právem má své meze. Zejména nemůže sloužit jako základ pro výklad vnitrostátního práva contra legem ( 10 ). V případě, že výklad v souladu s unijním právem není možný, je vnitrostátní soud povinen zajistit plný účinek unijního práva tak, že podle potřeby upustí od použití neslučitelných ustanovení vnitrostátního práva, aniž by nejprve musela být zrušena ( 11 ). Otázka, zda vnitrostátní soud může z vlastního podnětu nastolit otázku unijního práva, závisí na dodržení zásady rovnocennosti a konkrétně toho, zda by byl vnitrostátní soud ve srovnatelné situaci povinen z vlastního podnětu uplatnit ustanovení vnitrostátního práva ( 12 ).
41.

Při absenci takového odůvodnění založeného na ochraně osobních údajů účastníků by takové rozdílné zacházení vedlo k přímé diskriminaci mezi subjekty vykonávajícími činnost ve stejné oblasti na základě státní příslušnosti. To by představovalo závažné porušení obecné zásady unijního práva ( 12 ) a překážku volnému pohybu služeb ( 13 ) zaručenému článkem 56 SFEU ( 14 ).