ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3

Body 1, 2 a 6 až 9 odůvodnění směrnice 2011/16 uvádí: „(1) Nutnost vzájemné pomoci členských států v oblasti daní v době globalizace rychle roste. Dochází k obrovskému vývoji mobility daňových poplatníků, počtu přeshraničních transakcí a internacionalizace finančních nástrojů, což členským státům způsobuje těžkosti při správném vyměření daní. Tento rostoucí problém má dopad na fungování daňových systémů a způsobuje dvojí zdanění, což samo o sobě podněcuje k daňovým podvodům a daňovým únikům [...]. (2) Jediný členský stát proto nemůže bez informací pocházejících z jiných členských států spravovat svůj vnitřní daňový systém, zejména co se týče přímých daní. K překonání nepříznivých důsledků tohoto jevu je nevyhnutelné rozvíjet mezi daňovými správami členských států novou správní spolupráci. Je třeba, aby existovaly nástroje, které stanovením stejných pravidel, povinností a práv pro všechny členské státy umožní nastolit mezi členskými státy důvěru. [...] (6) [...] Za vhodný nástroj účinné správní spolupráce k tomuto účelu je považována nová směrnice. (7) Tato směrnice staví na výsledcích směrnice [Rady] 77/799/EHS [ze dne 19. prosince 1977 o vzájemné pomoci mezi příslušnými orgány členských států v oblasti přímých daní (Úř. věst. 1977, L 336, s. 15; Zvl. vyd. 09/01, s. 63)], ale stanoví jasnější a přesnější pravidla správní spolupráce mezi členskými státy tam, kde je to nutné, aby byla rozšířena, zejména co do výměny informací. Jasnější pravidla by také měla umožnit zejména zahrnout do působnosti všechny právnické i fyzické osoby v Unii, při zohlednění neustále rostoucí rozmanitosti právních uspořádání, jako jsou nejen tradiční svěřenství, nadace a investiční fondy, ale i veškeré nové nástroje vytvořené daňovými poplatníky v členských státech. (8) [...] Ke zefektivnění a zrychlení spolupráce by tedy mělo být zajištěno více přímých kontaktů mezi orgány. [...] (9) Členské státy by si na žádost jiného členského státu měly navzájem vyměňovat informace o jednotlivých případech a měly by provádět šetření nezbytná k získání těchto informací. Smyslem koncepce ‚předpokládaného významu‘ je stanovit výměnu informací v daňových otázkách v co nejširším rozsahu a současně upřesnit, že členské státy nemohou zcela libovolně podnikat kroky za účelem shromáždění informací nebo požadovat informace, které pravděpodobně nejsou významné pro daňové záležitosti daného poplatníka. Přestože článek 20 této směrnice obsahuje procesní požadavky, je třeba tato ustanovení vykládat volně, aby nebránila účinné výměně informací.“
15

Body 1 až 6 odůvodnění prováděcího nařízení 2018/468 uváděly: „(1) Dne 4. srpna 2017 přijala Rada prováděcí nařízení (EU) 2017/1420, kterým se provádí čl. 2 odst. 3 nařízení [č. 2580/2001] tím, že se stanoví aktualizovaný seznam osob, skupin a subjektů, na něž se vztahuje nařízení [č. 2580/2001] (dále jen ‚seznam‘). (2) Všem osobám, skupinám a subjektům, u nichž to bylo prakticky možné, poskytla Rada odůvodnění, proč byly na seznam zařazeny. (3) Oznámením zveřejněným v Úředním věstníku Evropské unie informovala Rada osoby, skupiny a subjekty zařazené na seznam, že se rozhodla je na něm ponechat. Rada dotyčné osoby, skupiny a subjekty rovněž informovala o možnosti požádat Radu o odůvodnění jejich zařazení na seznam v případě, že jim toto odůvodnění ještě nebylo sděleno. (4) Rada provedla přezkum seznamu podle čl. 2 odst. 3 nařízení [č. 2580/2001]. Při provádění tohoto přezkumu zohlednila Rada připomínky, jež jí dotčené osoby, skupiny a subjekty předložily, jakož i aktualizované informace o vnitrostátním statusu osob a subjektů zařazených na seznam, které získala od příslušných vnitrostátních orgánů. (5) Rada ověřila, že příslušné orgány podle čl. 1 odst. 4 společného postoje [2001/931] přijaly ve vztahu ke všem osobám, skupinám a subjektům rozhodnutí o tom, že byly zapojeny do teroristických činů ve smyslu čl. 1 odst. 2 a 3 společného postoje [2001/931]. Rada rovněž dospěla k závěru, že na osoby, skupiny a subjekty, na které se vztahují články 2, 3 a 4 společného postoje [2001/931], by se měla i nadále vztahovat zvláštní omezující opatření stanovená v nařízení [č. 2580/2001]. (6) Seznam by měl být odpovídajícím způsobem aktualizován a prováděcí nařízení (EU) 2017/1420 by mělo být zrušeno.“
26

IS byl zatčen v Maďarsku dne 25. srpna 2015 a téhož dne byl vyslechnut jako „podezřelý“. Před tímto výslechem požádal IS o pomoc obhájce a tlumočníka a při výslechu, kterého se obhájce nemohl zúčastnit, byl IS informován o podezřeních vůči jeho osobě. IS odmítl vypovídat z důvodu, že se nemohl poradit se svým obhájcem.
3

V bodě 22 odůvodnění směrnice 2016/343 je uvedeno: „Důkazní břemeno při prokazování viny podezřelé nebo obviněné osoby leží na obžalobě a jakákoli pochybnost by se měla vykládat ve prospěch podezřelé nebo obviněné osoby. K porušení presumpce neviny dojde tehdy, pokud by bylo důkazní břemeno přesunuto z obžaloby na obhajobu, aniž by tím byly dotčeny jakékoli vyhledávací pravomoci soudu z moci úřední, nezávislost soudní moci při posuzování viny podezřelé nebo obviněné osoby a uplatnění domněnek na základě skutečností či právních předpisů ve vztahu k trestní odpovědnosti podezřelé nebo obviněné osoby. Takové domněnky by měly být vymezeny v přiměřeném rozsahu s přihlédnutím k významu projednávané věci a při zachování práva na obhajobu, přičemž použité prostředky by měly být důvodně přiměřené sledovanému zákonnému účelu. Tyto domněnky by měly být vyvratitelné a v každém případě by měly být použity pouze tehdy, je-li dodrženo právo na obhajobu.“
12

Článek 38 této směrnice, nadepsaný „Pojem bezpečné třetí země“, stanoví: „1. Členské státy mohou použít pojem bezpečné třetí země pouze tehdy, pokud se příslušné orgány přesvědčily, že s osobou žádající o mezinárodní ochranu bude v dotyčné třetí zemi zacházeno podle těchto zásad: a) není ohrožen život a svoboda z důvodů rasových, náboženských nebo národnostních nebo z důvodů příslušnosti k určitým společenským vrstvám nebo zastávání určitých politických názorů; b) neexistuje riziko vážné újmy, jak je vymezena ve směrnici [2011/95]; c) je dodržována zásada nenavracení v souladu s [Úmluvou o právním postavení uprchlíků, podepsanou dne 28. července 1951 v Ženevě (Recueil des traités des Nations unies, sv. 189, s. 150, č. 2545) (1954), ve znění Protokolu týkajícího se právního postavení uprchlíků, který byl uzavřen v New Yorku dne 31. ledna 1967]; d) je dodržován zákaz vyhoštění, představuje-li to porušení zákazu mučení a krutého, nelidského nebo ponižujícího zacházení, jak je stanoven mezinárodním právem, a e) existuje možnost požádat o přiznání postavení uprchlíka a v případě uznání za uprchlíka obdržet ochranu v souladu s [Úmluvou o právním postavení uprchlíků]. 2. Použití pojmu bezpečné třetí země podléhá pravidlům stanoveným vnitrostátním právem, včetně: a) pravidel, která vyžadují, aby existovala vazba mezi žadatelem a dotyčnou třetí zemí, na jejímž základě by bylo odůvodněné, aby se tato osoba do dotyčné země odebrala; b) pravidel týkajících se metodiky, pomocí níž se mohou příslušné orgány přesvědčit, že pro konkrétní zemi nebo konkrétního žadatele lze použít pojem bezpečné třetí země. Tato metodika zahrnuje posuzování bezpečnosti země pro určitého žadatele případ od případu nebo vnitrostátní označení zemí, které se obecně považují za bezpečné; c) pravidel slučitelných s mezinárodním právem, která umožňují jednotlivě posoudit, zda dotyčná třetí země je pro určitého žadatele bezpečná, a poskytují žadateli alespoň možnost napadnout použití pojmu bezpečné třetí země z důvodu, že třetí země není v konkrétní situaci, ve které se osoba nachází, bezpečná. Žadatel musí mít rovněž možnost zpochybnit existenci spojitosti mezi ním a třetí zemí podle písmena a). […] 4. Pokud třetí země nepovolí žadateli vstup na své území, členské státy zajistí, aby mu byl poskytnut přístup k řízení v souladu se základními zásadami a zárukami stanovenými v kapitole II. […]“
180

Argumentace Tribunálu, podle které s ohledem na tento cíl nic nenasvědčuje tomu, že by soukromý subjekt souhlasil s tím, že by vycházel z údajů ze studie WSA z roku 1999 spíše než z údajů obsažených ve studii WSA z roku 2004, že by požadoval dodatečné jmenování znalce nebo by dal přednost použití údajů ze studie FM z roku 2005, tak umožňuje jasně pochopit, na rozdíl od toho, co tvrdí AW, že takový soukromý hospodářský subjekt by mezi všemi dostupnými nedokonalými možnostmi hodnocení vzal v úvahu tu, která by umožňovala co nejlépe určit nepříznivé důsledky uvedeného zákona, aby bylo zaručeno, že přiznaná náhrada bude v souladu s jeho smluvními závazky, aniž by je překročila.
10

Článek 6 tohoto rozhodnutí, nadepsaný „Rozdělení na dílčí zařízení“, v odstavci 1 uvádí: „Pro účely tohoto rozhodnutí členské státy rozdělí všechna zařízení způsobilá pro bezplatné přidělení povolenek na emise podle článku 10a směrnice [2003/87] na jedno nebo více těchto dílčích zařízení: a) dílčí zařízení pro referenční úroveň produktu; b) dílčí zařízení pro referenční úroveň tepla; c) dílčí zařízení pro referenční úroveň paliva; d) dílčí zařízení pro emise z procesů. Dílčí zařízení musí v co největší možné míře odpovídat fyzickým částem zařízení. U dílčích zařízení pro referenční úroveň tepla, dílčích zařízení pro referenční úroveň paliva a dílčích zařízení pro emise z procesů členské státy jasně rozliší na základě kódů NACE a Prodcom, zda příslušný proces spadá, nebo nespadá do odvětví či pododvětví, u nichž se má za to, že jim hrozí značné riziko úniku uhlíku, jak stanoví rozhodnutí [Komise] 2010/2/EU [ze dne 24. prosince 2009, kterým se podle směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/87/ES sestavuje seznam odvětví a pododvětví, u nichž se má za to, že jim hrozí značné riziko úniku uhlíku (Úř. věst. 2010, L 1, s. 10)]. Jestliže zařízení, na něž se vztahuje systém Unie, vyrobilo a vyvezlo měřitelné teplo do zařízení nebo jiného subjektu, na který se systém Unie nevztahuje, členské státy předpokládají, že příslušný proces dílčího zařízení pro referenční úroveň tepla spojený s tímto teplem nespadá do odvětví ani pododvětví, u něhož se má za to, že mu hrozí značné riziko úniku uhlíku, jak stanoví rozhodnutí [2010/2], ledaže příslušný orgán zjistí, že spotřebitel měřitelného tepla pochází z odvětví nebo pododvětví, u něhož se má za to, že mu hrozí značné riziko úniku uhlíku, jak stanoví rozhodnutí [2010/2].“
10

Lietuvos Respublikos Darbo kodeksas (zákoník práce Litevské republiky), ve znění použitelném na spor v původním řízení, v čl. 75 odst. 2 stanoví: „Agentura práce musí zajistit, aby odměna zaměstnance agentury práce za práci vykonávanou pro uživatele nebyla nižší než odměna, která by byla vyplacena, pokud by uživatel zaměstnance agentury práce zaměstnal na základě pracovní smlouvy na stejné pracovní místo, s výjimkou případů, kdy zaměstnanci agentury práce zaměstnaní agenturou práce na základě pracovní smlouvy uzavřené na dobu neurčitou obdrží mezi jednotlivými obdobími výkonu práce od agentury práce odměnu stejné výše, jako je výše odměny obdržené v období výkonu práce. Uživatel odpovídá podpůrně za splnění povinnosti vyplatit zaměstnanci agentury práce odměnu za práci vykonanou pro uživatele, která nebude nižší než odměna, která by mu byla vyplacena, kdyby uživatel přijal pracovníka agentury práce na základě pracovní smlouvy na stejné pracovní místo. V rámci této povinnosti musí uživatel agentuře práce na její žádost poskytnout informace týkající se odměny, kterou uživatel vyplácí vlastním zaměstnancům dotčené kategorie.“
21

Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že rozhodnutím Komise C(2010) 7694 final ze dne 9. listopadu 2010 v řízení podle článku 101 [SFEU], článku 53 Dohody o EHP a článku 8 dohody mezi Evropským společenstvím a Švýcarskou konfederací o letecké dopravě (věc COMP/39258 – letecká nákladní doprava) (dále jen „rozhodnutí z roku 2010“), Evropská komise konstatovala, že 21 právnických osob v odvětví letecké dopravy porušilo článek 101 SFEU nebo článek 53 Dohody o EHP a článek 8 Dohody mezi Evropským společenstvím a Švýcarskou konfederací o letecké dopravě tím, že koordinovaly svoje cenové politiky v oblasti služeb letecké nákladní dopravy, pokud jde o palivový příplatek, bezpečností příplatek a hrazení provizí z nich, a uložila těmto právnickým osobám pokuty za jednání, ke kterým došlo: – v obdobích od 7. prosince 1999 do 14. února 2006 pro služby letecké nákladní dopravy na spojích mezi letišti nacházejícími se v Evropském hospodářském prostoru (EHP); – v obdobích od 1. května 2004 do 14. února 2006 pro služby letecké nákladní dopravy na spojích mezi letišti nacházejícími se v Unii a letišti nacházejícími se mimo EHP, přičemž Komise měla za to, že před 1. květnem 2004 jí nařízení č. 3975/87 nepřiznávalo pravomoc používat na tyto služby článek 81 ES; – v obdobích od 19. května 2005 do 14. února 2006 pro služby letecké nákladní dopravy na spojích mezi letišti nacházejícími se v zemích, které jsou smluvními stranami Dohody o EHP, ale nikoli členskými státy, a třetími zeměmi, přičemž Komise měla za to, že nařízení č. 1/2003 nebylo v souvislosti s těmito službami před 19. květnem 2005 ještě použitelné pro účely provádění Dohody o EHP; – v obdobích od 1. června 2002 do 14. února 2006 pro služby letecké nákladní dopravy na spojích mezi letišti Unie a letišti nacházejícími se ve Švýcarsku, přičemž Komise měla za to, že před 1. červnem 2002 nebylo nařízení č. 3975/87 dosud začleněno do dohody mezi Evropským společenstvím a Švýcarskou konfederací o letecké dopravě.
3

Body 2, 6, 18, 19 a 22 odůvodnění směrnice 2014/41 znějí takto: „(2) V souladu s čl. 82 odst. 1 Smlouvy o fungování Evropské unie má být justiční spolupráce v trestních věcech v Unii založena na zásadě vzájemného uznávání rozsudků a soudních rozhodnutí, jež je od zasedání Evropské rady v Tampere ve dnech 15. a 16. října 1999 obecně označována za základní kámen justiční spolupráce v trestních věcech v rámci Unie. […] (6) Ve Stockholmském programu přijatém Evropskou radou ve dnech 10. – 11. prosince 2009 Evropská rada uvedla, že je třeba dále usilovat o zavedení komplexního systému pro získávání důkazů v případech, jež mají přeshraniční rozměr; tento systém by měl být založen na zásadě vzájemného uznávání. Evropská rada uvedla, že stávající nástroje v dané oblasti tvoří neuspořádaný systém a že je zapotřebí nového přístupu založeného na zásadě vzájemného uznávání, který však rovněž zohlední pružnost tradičního systému vzájemné právní pomoci. Evropská rada proto vyzvala k vytvoření komplexního systému, který nahradí všechny stávající nástroje v této oblasti včetně rámcového rozhodnutí 2008/978/SVV, který se bude v co největším rozsahu vztahovat na všechny druhy důkazů, bude obsahovat lhůty pro vykonání a co nejvíce omezí důvody pro odmítnutí. […] (18) Stejně jako je tomu u jiných nástrojů vzájemného uznávání, není ani touto směrnicí pozměněna povinnost dodržovat základní práva a obecné právní zásady zakotvené v článku 6 Smlouvy o Evropské unii a v Listině [základních práv Evropské unie]. Pro vyjasnění této skutečnosti je do znění směrnice vloženo zvláštní ustanovení. (19) Vytvoření prostoru svobody, bezpečnosti a práva v rámci Unie je založeno na vzájemné důvěře a na předpokladu dodržování práva Unie, a zejména základních práv, ze strany ostatních členských států. Tento předpoklad je však vyvratitelný. Existují-li tedy závažné důvody se domnívat, že provedení vyšetřovacího úkonu uvedeného v evropském vyšetřovacím příkazu by vedlo k porušení základního práva dotčené osoby a že vykonávající stát by porušil své povinnosti týkající se ochrany základních práv uznaných v Listině, měl by být výkon evropského vyšetřovacího příkazu odmítnut. […] (22) Opravné prostředky proti evropskému vyšetřovacímu příkazu by měly být přinejmenším rovnocenné prostředkům, které jsou proti danému vyšetřovacímu úkonu k dispozici ve vnitrostátním případě. Členské státy by v souladu se svými vnitrostátními právními předpisy měly zajistit uplatnitelnost těchto opravných prostředků, a to i prostřednictvím včasného informování každé zúčastněné strany o možnostech a způsobech jejich využití. V případech, kdy zúčastněná strana ve vykonávajícím státě vznese námitky proti evropskému vyšetřovacímu příkazu, pokud jde o věcné důvody k vydání příkazu, je vhodné, aby byly informace o tomto napadení předány vydávajícímu orgánu a aby byla zúčastněná strana odpovídajícím způsobem informována.“
92

Na třetím místě společnost Vialto tvrdí, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když v bodě 118 napadeného rozsudku rozhodl, že se společnost Vialto nemůže dovolávat porušení zásady ochrany legitimního očekávání, které vkládala do toho, že odlišný postup bude proveden v její prospěch, a to navzdory tomu, že odmítla vyhovět žádostem zaměstnanců úřadu OLAF v souladu s čl. 7 odst. 1 nařízení č. 2185/96. Konkrétně formulace tohoto bodu podle společnosti Vialto vyvolává dojem, že nejednala v dobré víře. Mimoto má společnost Vialto za to, že vzhledem k tomu, že žádosti zaměstnanců úřadu OLAF nebyly v souladu s tímto ustanovením, její odmítnutí vyhovět těmto žádostem bylo zcela legální. Pokud by zaměstnanci úřadu OLAF měli za to, že společnost Vialto svým chováním jednala protiprávně nebo bránila vyšetřování, byli by v souladu s články 4 a 9 nařízení č. 2185/96 povinni požádat vnitrostátní orgány o pomoc. Zaměstnanci OLAF se přitom podle společnosti Vialto rozhodli ukončit kontrolu, aniž o takovou pomoc požádali.
18

Za účelem získání formálního stanoviska uvedeného v čl. 28 písm. a) výkonnostních kritérií jakožto podmínky nezbytné pro organizaci a výkon činnosti veřejné služby dotčené v původním řízení, obdržel BX pokyn od svého zaměstnavatele, aby absolvoval 160 hodin odborné přípravy. Tuto odbornou přípravu absolvoval v březnu a dubnu 2017 na základě smlouvy o odborné přípravě podepsané správou obce D. s poskytovatelem odborné přípravy, ve které byl BX uveden jako konečný příjemce. Uvedená odborná příprava se konala v prostorách tohoto poskytovatele, od 15 hodin do 20 hodin od pondělí do pátku, od 13 hodin do 18 hodin v sobotu a od 13 hodin do 19 hodin v neděli. Konečně z hodin odborné přípravy, kterou BX absolvoval, se 124 konalo mimo jeho běžnou pracovní dobu.
„(29)

Je vhodné požadovat, aby i pacienti, kteří vyhledávají zdravotní péči v jiném členském státě za jiných okolností, než které jsou stanoveny nařízením [č. 883/2004], mohli využívat výhod plynoucích ze zásady volného pohybu pacientů, služeb a zboží v souladu se Smlouvou o fungování EU a touto směrnicí. Pacientům by měla být zaručena náhrada nákladů na uvedenou zdravotní péči přinejmenším v té výši, která by byla uhrazena za tutéž zdravotní péči, pokud by byla poskytnuta v členském státě, v němž je pacient pojištěn. Přitom by se měla plně uznat odpovědnost členských států za určení rozsahu zdravotního pojištění dostupného jejich občanům a mělo by se zabránit významnému dopadu na financování vnitrostátních systémů zdravotní péče.
34

Ze skutečností, které má Soudní dvůr k dispozici, vyplývá, že tyto otázky vycházejí z řady rozhodnutí Komise, kterými postupně schválila dne 3. května 2002 (podpora N 461/2001) (Úř. věst. 2002, C 146, s. 7) (dále jen „rozhodnutí o schválení z roku 2002“) původní režim podpory a poté dne 21. června 2005 (podpora N 582/2004) (Úř. věst. 2005, C 240, s. 21) (dál jen „rozhodnutí o schválení z roku 2005“) a 11. března 2008 (podpora N 326/2007) (Úř. věst. 2008, C 134, s. 1) (dál jen „rozhodnutí o schválení z roku 2008“) následné změny tohoto režimu (všechna tři rozhodnutí dále společně jen „dotyčná rozhodnutí o schválení“).
54

Mimoto, jak Tribunál konstatoval v bodě 38 napadeného rozsudku, těmto orgánům, institucím a subjektům přísluší naplňovat požadavek na nestrannost, a to obě jeho složky, a sice subjektivní nestrannost, tzn. že žádný člen dotyčného orgánu nesmí být podjatý nebo osobně zaujatý, a objektivní nestrannost, to znamená, že tento orgán musí poskytnout dostatečné záruky pro vyloučení veškerých legitimních pochybností o případné zaujatosti (rozsudek ze dne 25. února 2021, Dalli v. Komise,C‑615/19 P, EU:C:2021:133, bod 112 a citovaná judikatura). V tomto ohledu Soudní dvůr upřesnil, že není nutné prokázat existenci nedostatku nestrannosti, aby bylo prokázáno, že organizace správního řízení neskýtá dostatečné záruky k vyloučení jakýchkoliv legitimních pochybností o případné zaujatosti. Postačuje, že v tomto ohledu existuje legitimní pochybnost, která nemůže být rozptýlena (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 27. března 2019, August Wolff a Remedia v. Komise, C‑680/16 P, EU:C:2019:257, bod 37).
29

Článek 45 nařízení č. 1408/71 tak stejně jako článek 6 nařízení č. 883/2004 provádí zásadu sčítání dob pojištění, bydlení nebo zaměstnání, jak ji upravuje článek 48 SFEU. Jedná se o jednu ze základních zásad koordinace systémů sociálního zabezpečení členských států v rámci Unie, která má zajistit, aby výkon práva volného pohybu neměl za účinek zbavení pracovníka výhod sociálního zabezpečení, kterých by se mohl dovolávat, pokud by strávil celý svůj pracovní život pouze v jednom členském státě. Takový důsledek by totiž pracovníka Unie mohl odradit od výkonu práva svobodně se pohybovat, a tudíž by představoval překážku této svobody (v tomto smyslu viz rozsudek Tomaszewska, bod 30 a citovaná judikatura).
15

Článek 44 tohoto zákona stanoví: „1. Účastník [výběrového] řízení může podat odvolání k Sądowi Najwyższemu [(Nejvyššímu soudu)] z důvodu protiprávnosti usnesení [KRS], nestanoví-li zvláštní ustanovení jinak. […] 1a. V individuálních věcech týkajících se jmenování do funkce soudce Sądu Najwyższego [(Nejvyššího soudu)] lze podat odvolání k Naczelnemu Sądowi Administracyjnemu [(Nejvyššímu správnímu soudu)]. V těchto případech není možné se odvolat k Sądowi Najwyższemu [(Nejvyššímu soudu)]. Odvolání k Naczelnemu Sądowi Administracyjnemu [(Nejvyššímu správnímu soudu)] nesmí být založeno na tvrzení o nesprávném posouzení otázky, zda kandidáti splnili kritéria, která jsou zohledňována při rozhodování o předložení návrhu na jmenování do funkce soudce Sądu Najwyższego [(Nejvyššího soudu)]. 1b. Pokud usnesení uvedené v čl. 37 odst. 1 nenapadli v jednotlivých případech týkajících se jmenování do funkce soudce Sądu Najwyższego [(Nejvyššího soudu)] všichni účastníci [výběrového] řízení, nabývá právní moci ta část usnesení, která obsahuje rozhodnutí předložit návrh na jmenování do funkce soudce Sądu Najwyższego [(Nejvyššího soudu)], a pro účastníky řízení, kteří nepodali odvolání, ta část, která obsahuje rozhodnutí nepředložit návrh na jmenování do funkce soudce téhož soudu. […] 4. V individuálních věcech týkajících se jmenování do funkce soudce Sądu Najwyższego [(Nejvyššího soudu)] se rozhodnutí, jímž Naczelny Sąd Administracyjny [(Nejvyšší správní soud)] zrušil usnesení [KRS] nepředložit návrh na jmenování do funkce soudce Sądu Najwyższego [(Nejvyššího soudu)], rovná přijetí kandidatury účastníka, který podal odvolání, v řízení na uvolněné místo soudce Sądu Najwyższego [(Nejvyššího soudu)], a to na místo, v jehož případě nebylo ke dni vyhlášení rozsudku Naczelnego Sądu Administracyjnego [(Nejvyššího správního soudu)] řízení před [KRS] dosud skončeno, nebo, pokud takové řízení před [KRS] neprobíhá, na příští volné místo soudce Sądu Najwyższego [(Nejvyššího soudu)], které bude zveřejněno.“
18

Daňová a celní správa tvrdí, že portugalský daňový režim použitelný na SKI, které jsou založeny a provozují činnost v souladu s vnitrostátní právní úpravou, a režim použitelný na SKI založené a usazené v Německu nejsou svou povahou srovnatelné, jelikož ani první z těchto režimů nevylučuje zdanění dividend zatěžující subjekty, na které se vztahuje, ať již prostřednictvím kolkovného nebo zvláštní daně z příjmů stanovené v čl. 88 odst. 11 zákona o dani z příjmů právnických osob. S ohledem na to, že ke zdanění dividend dochází různými způsoby, nic nenasvědčuje tomu, že by daňové zatížení dividend obdržených SKI, které jsou založeny a provozují činnost v souladu s portugalskou právní úpravou, bylo nižší než daňové zatížení dividend obdržených v Portugalsku takovým subjektem, jako je AllianzGI-Fonds AEVN. Daňová a celní správa dodává, že není prokázáno ani to, že část daně, kterou AllianzGI-Fonds AEVN nezískal zpět, nebudou moci získat zpět jeho investoři.