ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Věc C‑592/14

European Federation for Cosmetic Ingredients

v.

Secretary of State for Business, Innovation and Skills

a

Attorney General

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court)]

„Řízení o předběžné otázce — Sbližování právních předpisů — Kosmetické přípravky — Nařízení (ES) č. 1223/2009 — Článek 18 odst. 1 písm. b) — Kosmetické přípravky obsahující přísady nebo kombinace přísad, které byly ‚za účelem splnění požadavků tohoto nařízení‘ podrobeny zkouškám na zvířatech — Zákaz uvádění na trh v Evropské unii — Rozsah“

Shrnutí – rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 21. září 2016

Soudní řízení – Žádost o znovuotevření ústní části řízení – Žádost o možnost předložit vyjádření k právním názorům vyjádřeným ve stanovisku generálního advokáta – Podmínky znovuotevření (Článek 252 pododstavec 2 SFEU; statut Soudního dvora, článek 23; jednací řád Soudního dvora, článek 83) Právo Evropské unie – Výklad – Metody – Doslovný, systematický a teleologický výklad Sbližování právních předpisů – Kosmetické přípravky – Nařízení č. 1223/2009 – Zákaz uvádět na trh přípravky obsahující přísady, které byly podrobeny zkouškám na zvířatech – Dosah – Provádění zkoušek na zvířatech ve třetích zemích, aby zde byly přípravky prodány – Zahrnutí – Podmínka – Použití údajů vyplývajících z uvedených zkoušek v rámci žádosti k prokázání bezpečnosti dotčených přípravků za účelem jejich uvedení na trh Unie [Nařízení Evropského parlamentu a Rady č. 1223/2009, čl. 18 odst. 1 písm. b)]
(viz body 23, 24)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 27–30, 33, 35 a výrok)

Pokud jde o požadavek týkající se dne, kdy bylo uskutečněno nebo dokončeno poskytnutí služby, toto datum umožňuje zkontrolovat, kdy bylo uskutečněno zdanitelné plnění, a tedy určit daňová ustanovení, která jsou z časového hlediska použitelná na plnění, kterého se tento dokument týká. Faktura uvádějící pouze text „právní služby poskytnuté do dnešního dne“ bez jakéhokoli upřesnění začátku období vyúčtování, proto nesplňuje požadavky čl. 226 bodu 7 směrnice 2006/112.

Co se tedy týče požadavku týkajícího se údaje o rozsahu a druhu poskytnutých služeb, údaj „právní služby“ zřejmě dostatečně podrobně neuvádí druh dotčené služby. Kromě toho je tento údaj tak obecný, že z něj nelze vyčíst rozsah poskytnutých služeb. Uvedený údaj proto a priori nesplňuje podmínky vyžadované čl. 226 bodu 6 směrnice 2006/112.

Článek 226 směrnice 2006/112 o společném systému daně z přidané hodnoty musí být vykládán v tom smyslu, že faktury uvádějící pouze text: „právní služby poskytnuté od [určitého data] do dnešního dne“, nejsou a priori v souladu s požadavky uvedenými v bodě 6 tohoto článku a že faktury uvádějící pouze text: „právní služby poskytnuté do dnešního dne“ nejsou a priori v souladu s požadavky uvedenými v bodě 6 ani v bodě 7 uvedeného článku, což však přísluší ověřit předkládajícímu soudu.

Článek 178 písm. a) směrnice 2006/112 o společném systému daně z přidané hodnoty musí být vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátním daňovým orgánům v tom, aby odmítly uznat nárok na odpočet daně z přidané hodnoty (DPH) pouze z toho důvodu, že osoba povinná k dani má fakturu, která nesplňuje podmínky vyžadované čl. 226 body 6 a 7 této směrnice, i když uvedené orgány disponují všemi informacemi nezbytnými k ověření, že byly splněny věcné hmotněprávní podmínky pro uplatnění tohoto nároku.

Základní zásada neutrality DPH totiž vyžaduje, aby odpočet DPH na vstupu byl přiznán, jestliže jsou splněny věcné hmotněprávní podmínky, i když osoby povinné k dani nevyhověly určitým formálním podmínkám. Platí tedy, že jakmile má správce daně k dispozici údaje potřebné k tomu, aby určil, že jsou splněny věcné hmotněprávní požadavky, nemůže, co se týče nároku osoby povinné k dani na odpočet této daně, vyžadovat splnění dalších podmínek, které by mohly vést k tomu, že by tento nárok nebylo možné uplatnit. V tomto ohledu se nemůže správce daně omezit pouze na přezkum samotné faktury. Musí rovněž zohlednit dodatečné informace poskytnuté osobou povinnou k dani. Toto konstatování je potvrzeno článkem 219 směrnice 2006/112, který za fakturu považuje i každý doklad nebo sdělení, které mění původní fakturu a výslovně a jednoznačně na ni odkazuje.

(viz body 42, 44, 49 a výrok)
Možnost, aby vnitrostátní soud v rámci provádění takového režimu státních podpor sám rozhodoval o slučitelnosti takového režimu s vnitřním trhem, by v podstatě vedla k tomu, že by tomuto soudu byla přiznána pravomoc nahradit svým vlastním posouzením posouzení provedené Komisí.

Posouzení slučitelnosti opatření podpory nebo režimu státních podpor s vnitřním trhem totiž spadá do výlučné pravomoci Komise, jejíž jednání podléhá přezkumu unijních soudů, přičemž vnitrostátní soudy se musejí zdržet přijímání rozhodnutí, jež by byla v rozporu s rozhodnutím Komise, byť prozatímním.

2. Článek 4 odst. 1 a 2 rozhodnutí 2009/287 o státní podpoře, kterou Polsko poskytlo v rámci dlouhodobých smluv o prodeji kapacity a elektrické energie, a státní podpoře, kterou Polsko hodlá poskytnout v rámci odškodnění za dobrovolné ukončení dlouhodobých smluv o prodeji kapacity a elektrické energie, ve světle sdělení Komise o metodice analýzy státních podpor souvisejících s uvízlými náklady, musí být vykládán v tom smyslu, že za okolností vyznačujících se změnou ve struktuře skupin podniků dotčených uvedeným rozhodnutím vyžaduje, aby při určení roční úpravy náhrady uvízlých nákladů, která má být zaplacena výrobci patřícímu do skupiny podniků, byla zohledněna tato příslušnost a tudíž finanční výsledek této skupiny ke dni, kdy byla tato úprava provedena.

Jelikož je rozhodnutí 2009/287 v souladu se svým čl. 4 odst. 2 založeno na metodice uvízlých nákladů a jelikož má být použito na náhrady uvízlých nákladů, které mají být zaplaceny za období od roku 2006 do roku 2025, je třeba mít za to, že spadá do téže vývojové logiky jako tato metodika, a musí proto být vykládáno podle dynamického přístupu. Na základě toho musí být roční úprava náhrady uvízlých nákladů uskutečněna s ohledem na skutečnou situaci na trhu v okamžiku, kdy je tato částka počítána, což vyžaduje posouzení vývoje hospodářské soutěže na dotyčném trhu. Z toho vyplývá, že všechny změny ve vlastnických strukturách výrobců elektřiny spadají do působnosti uvedeného rozhodnutí, a z tohoto důvodu musejí být zohledněny vnitrostátními orgány nebo soudy, když provádějí korekci roční výše náhrady uvízlých nákladů.

(viz body 51–53, 56, výrok 2)
Do vnější pravomoci Unie spadají body pořadu jednání 25. zasedání revizní komise Mezivládní organizace pro mezinárodní železniční přepravu k návrhům změn Úmluvy o mezinárodní železniční přepravě ze dne 9. května 1980, k nimž Rada stanovila postoj, který má být zaujat jménem Unie. Rada tudíž neporušila zásadu svěření pravomocí zakotvenou v čl. 5 odst. 2 první větě SEU.

Sporné změny se totiž týkají oblasti soukromého práva smluv v mezinárodní železniční přepravě, která spadá do politiky Unie, a sice do společné dopravní politiky, která je předmětem hlavy VI, nadepsané „Doprava“, části třetí, nadepsané „Vnitřní politiky a činnosti Unie“, Smlouvy o FEU, a na niž tedy musí být nahlíženo tak, že odpovídá jednomu z cílů Smlouvy o FEU. Vzhledem k tomu, že cílem ustanovení Úmluvy o mezinárodní železniční přepravě a přípojků k ní, jichž se týkají tyto změny, je zavést harmonizovaná pravidla na mezinárodní úrovni, a to i pro mezinárodní dopravu z nebo na území některého členského státu anebo procházející přes území jednoho nebo několika členských států, pro část trasy mimo území Unie a v zásadě i pro části uvedené trasy po území Unie, musí být na skutečnost, že Unie zaujme postoj k těmto změnám, nahlíženo tak, že přispívá k naplnění cílů společné dopravní politiky v rámci pravomoci, jíž je Unie nadána na základě čl. 91 odst. 1 SFEU a která zahrnuje i vnější aspekt. Toto zaujetí postoje je tudíž nezbytné pro to, aby v rámci politik Unie byl naplněn jeden z cílů uvedených ve Smlouvách ve smyslu čl. 216 odst. 1 SFEU.

Kromě toho nelze platně tvrdit, že jelikož oblast dopravy spadá na základě čl. 4 odst. 2 písm. g) SFEU do sdílené pravomoci Unie a jejích členských států, nemůže být Unie činná navenek předtím, než bude činná uvnitř Unie a přijme společná pravidla v oblastech, v nichž na sebe vzala mezinárodní závazky. Existence vnější pravomoci Unie totiž není v žádném případě podmíněna tím, že Unie předtím vykonávala vnitřní normativní pravomoc v dané oblasti. Článek 2 odst. 2 první věta SFEU, upravující sdílené pravomoci, tak nepodmiňuje existenci vnější pravomoci Unie, kterou tato sdílí s členskými státy, existencí ustanovení ve Smlouvách, jež by takovou vnější pravomoc výslovně svěřovalo Unii.

(viz body 56, 60, 62, 66, 67, 72)
Z toho vyplývá, že návrh na podání žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce týkající se platnosti unijního aktu lze odmítnout pouze v případě, že i kdyby byla žaloba na neplatnost unijního aktu zjevně přípustná, fyzická nebo právnická osoba, která může podat takovou žalobu, by tak neučinila ve stanovené lhůtě a dovolávala by se protiprávnosti tohoto aktu v rámci vnitrostátního řízení, aby přiměla vnitrostátní soud k předložení Soudnímu dvoru dotčené žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce týkající se platnosti uvedeného aktu, čímž by tak obešla konečnou povahu, kterou má vůči ní uvedený akt po uplynutí lhůty k podání žaloby (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 9. března 1994, TWD Textilwerke Deggendorf, C‑188/92, EU:C:1994:90, bod 18, a ze dne 15. února 2001, Nachi Europe, C‑239/99, EU:C:2001:101, bod 30).

Není zjevné ve smyslu judikatury založené na rozsudcích ze dne 9. března 1994 ve věci TWD Textilwerke Deggendorf (C‑188/92, EU:C:1994:90), a ze dne 15. února 2001 ve věci Nachi Europe (C‑239/99, EU:C:2001:101), že by byly přípustné žaloby na neplatnost podané k Tribunálu Evropské unie osobami, které se nacházejí v takové situaci, jako je situace navrhovatelů v původním řízení, proti prováděcímu nařízení Rady (EU) č. 610/2010 ze dne 12. července 2010, kterým se provádí čl. 2 odst. 3 nařízení č. 2580/2001 a kterým se zrušuje prováděcí nařízení (EU) č. 1285/2009, nebo proti unijním aktům předcházejícím tomuto prováděcímu nařízení, které se týkají zápisu subjektu „Tygři osvobození tamilského Ílamu (LTTE)“ na seznam uvedený v čl. 2 odst. 3 nařízení Rady (ES) č. 2580/2001 ze dne 27. prosince 2001 o zvláštních omezujících opatřeních namířených proti některým osobám a subjektům s cílem bojovat proti terorismu.

Zaprvé na seznam týkající se zmrazení finančních prostředků totiž nebyli zapsáni samotní navrhovatelé v původním řízení.

Dále, není zjevné, že byli „osobně“ dotčeni těmito akty ve smyslu čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU. Zápis subjektu LTTE na seznam týkající se zmrazení finančních prostředků má totiž ve vztahu k jiným osobám, než je tento subjekt, obecnou působnost v rozsahu, v němž je na jeho základě uložena neurčitému okruhu osob povinnost dodržovat zvláštní omezující opatření namířená proti uvedenému subjektu (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 3. září 2008, Kadi a Al Barakaat International Foundation v. Rada a Komise, C‑402/05 P a C‑415/05 P, EU:C:2008:461, body 241 až 244; ze dne 29. června 2010, E a F, C‑550/09, EU:C:2010:382, bod 51, a ze dne 23. dubna 2013, Gbagbo a další v. Rada, C‑478/11 P až C‑482/11 P, EU:C:2013:258, bod 56).

Konečně situace navrhovatelů v původním řízení byla přímo dotčena nikoli unijními akty týkajícími se tohoto zápisu, nýbrž uložením sankcí výlučně na základě nizozemského práva, které kromě jiných skutečností zohlednilo uvedený zápis.

(viz body 70, 72–75, výrok 1)
Soudní dvůr měl v bodě 61 rozsudku ze dne 19. června 2012, Chartered Institute of Patent Attorneys (C‑307/10, EU:C:2012:361), za to, že za účelem dodržení požadavků jasnosti a přesnosti stanovených ve směrnici 2008/95/ES, kterou se sbližují právní předpisy členských států o ochranných známkách, musí přihlašovatel národní ochranné známky, který pro identifikaci výrobků nebo služeb, pro které je ochrana ochranné známky požadována, použije všechna obecná označení uvedená v záhlaví konkrétní třídy Niceského třídění, upřesnit, zda se jeho přihláška k zápisu vztahuje na všechny výrobky nebo služby vyjmenované v abecedním seznamu dotčené konkrétní třídy, nebo pouze na některé z těchto výrobků nebo služeb. V případě, že se přihláška týká pouze některých z uvedených výrobků nebo služeb, musí přihlašovatel upřesnit, o jaké výrobky nebo služby náležející do této třídy se jedná.

Zaprvé se však bod 61 tohoto rozsudku týká nikoli majitelů již zapsané ochranné známky, ale pouze přihlašovatelů ochranných známek.

Zadruhé se Soudní dvůr v bodě 61 rozsudku ze dne 19. června 2012, Chartered Institute of Patent Attorneys, omezil na upřesnění požadavků, kterým i nadále podléhají noví přihlašovatelé národních ochranných známek, kteří pro identifikaci výrobků a služeb, pro které je ochrana ochranné známky požadována, používají obecná označení uvedená v záhlaví konkrétní třídy. Takové požadavky umožňují zabránit situaci, kdy by nebylo možné určit s jistotou rozsah ochrany přiznané ochrannou známkou, použije-li přihlašovatel všechna označení uvedená v záhlaví konkrétní třídy.

Nelze tedy mít za to, že Soudní dvůr v rozsudku ze dne 19. června 2012, Chartered Institute of Patent Attorneys, zamýšlel zpochybnit přístup uvedený ve sdělení prezidenta Úřadu Evropské unie pro duševní vlastnictví (EUIPO) č. 4/03 ze dne 16. června 2003 o užívání záhlaví tříd na seznamech výrobků a služeb pro přihlášky a zápisy ochranné známky Společenství, podle něhož použití všech obecných označení uvedených v záhlaví konkrétní třídy znamená uplatnění nároku ve vztahu ke všem výrobkům nebo službám spadajícím do této konkrétní třídy. V důsledku toho pravidlo uvedené v bodě 61 uvedeného rozsudku nelze použít na zápis ochranné známky, ke kterému došlo před vyhlášením zmíněného rozsudku.

(viz body 28–31)
Použití pravidel v oblasti státních podpor je založeno na povinnosti loajální spolupráce mezi vnitrostátními soudy na jedné straně a Komisí a unijními soudy na straně druhé, v jejímž rámci jedná každý v závislosti na úloze, jež je mu svěřena Smlouvou o FEU. V rámci této spolupráce musí vnitrostátní soudy přijímat všechna obecná i zvláštní opatření k plnění závazků, které vyplývají z unijního práva, a zdržet se přijímání všech opatření, jež by mohla ohrozit dosažení cílů Smlouvy, jak to vyplývá z čl. 4 odst. 3 SEU. Vnitrostátní soudy se tedy musí zejména zdržet přijímání rozhodnutí, jež by byla v rozporu s rozhodnutím Komise.

Vnitrostátním soudům kromě toho přísluší, aby ověřily, zda podmínky uplatnění režimu podpory nebyly změněny, a pokud by se mělo ukázat, že důsledkem uvedených změn bylo rozšíření působnosti režimu, mohlo by třeba mít za to, že se jedná o novou podporu, což by mělo za následek uplatnění oznamovacího postupu stanoveného v čl. 108 odst. 3 SFEU.

Proto vnitrostátní soud rozhodující o předběžném opatření týkajícím se sporu ve věci takové smlouvy má povinnost oznámit Komisi podle čl. 108 odst. 3 SFEU „všechna opatření, která ve stanoveném období ovlivňují výklad a provádění uvedené smlouvy, jež mohou mít dopad na fungování vnitřního trhu, hospodářskou soutěž nebo jednoduše na dobu skutečného trvání podpor, které ve své podstatě nadále existují.

Pokud by totiž vnitrostátním soudům, které rozhodují o předběžných opatřeních, byla přiznána možnost vyhnout se povinnostem, které jim jsou uloženy v rámci kontroly státních podpor, jež je zakotvena v článcích 107 a 108 SFEU, vedlo by to k tomu, že by tyto soudy jednaly v rozporu se svými pravomocemi, jejichž cílem je zajistit dodržování unijního práva, které se týká státních podpor, a k porušení povinnosti loajální spolupráce s unijními orgány, a proto by tím byl nepochybně narušen užitečný účinek uvedených článků.

(viz body 105–108)
25

Za těchto podmínek se Corte suprema di cassazione rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1) Vztahuje se definice obchodní transakce ve smyslu článku 2 směrnice 2000/35 a článku 2 směrnice 2011/7 na vztah pověření, který ze zákona existuje mezi státní správou a zemědělskými družstvy (vztah, na základě kterého vznikla pohledávka, jež byla později družstvy postoupena Federconsorzi a tímto sdružením v rámci insolvenčního řízení na jeho věřitele) pro dodávky a distribuci zemědělských výrobků, tak jak vyplývá z legislativního nařízení č. 169 ze dne 23. ledna 1948 a ze zákona č. 1294 ze dne 22. prosince 1957? 2) V případě kladné odpovědi na první otázku, znamená povinnost provést směrnice 2000/35 (čl. 6 odst. 2) a 2011/7 (čl. 12 odst. 3) s možností ponechat v platnosti příznivější právní předpisy povinnost neměnit in peius, či dokonce vyloučit sazbu úroku z prodlení, která se použije na vztahy již existující v okamžiku vstupu směrnic v platnost? 3) V případě kladné odpovědi na druhou otázku, musí se povinnost neměnit in peius sazbu úroku z prodlení, která se použije na již existující vztahy, posuzovat tak, že se vztahuje na jednotnou regulaci úroků, která v určitém období (v projednávaném případě od 31. ledna 1982 do 31. prosince 1995) přiznávala jiné než zákonem stanovené sazby a kapitalizaci, byť na ročním, a nikoli pololetním základě, jak požadoval věřitel, a po uplynutí výše uvedeného období pouze zaplacení zákonného úroku, a to na základě právní úpravy, která s ohledem na okolnosti projednávaného sporu […] není pro věřitele nezbytně nepříznivá? 4) Implikuje povinnost provést směrnice 2000/35 (článek 6) a 2011/7 (článek 12) v rozsahu, v němž tyto ve vztahu k zákazu zneužívání smluvní svobody na úkor věřitele stanoví v čl. 3 odst. 3 a článku 7 neúčinnost nekalých smluvních ujednání a praktik, zákaz, aby stát přijal právní předpisy, které s ohledem na vztahy, jejichž stranou je stát a které existují v okamžiku vstupu směrnic v platnost, vylučují placení úroků z prodlení? 5) V případě kladné odpovědi na čtvrtou otázku, vztahuje se povinnost nezasahovat do existujících vztahů, jejichž stranou je stát, prostřednictvím právního předpisu vylučujícího úroky z prodlení na jednotnou regulaci úroků, která v určitém období (v projednávaném případě od 31. ledna 1982 do 31. prosince 1995) přiznávala jiné než zákonem stanovené sazby a kapitalizaci, byť na ročním, a nikoli pololetním základě, jak požadoval věřitel, a po uplynutí výše uvedeného období pouze zaplacení zákonného úroku, a to na základě právní úpravy, která s ohledem na okolnosti projednávaného sporu (viz bod 3 výše) není pro věřitele nezbytně nepříznivá?“
51

Je sice pravda, jak již bylo uvedeno v bodě 40 tohoto rozsudku, že členský stát má v rámci provedení ustanovení 5 bodu 1 rámcové dohody právo přihlédnout k zvláštním potřebám specifického odvětví, toto právo nicméně nelze chápat tak, že mu v souvislosti s tímto odvětvím umožňuje zprostit se povinnosti přijmout vhodné opatření, které by předcházelo a případně sankcionovalo zneužití po sobě jdoucích pracovních smluv na dobu určitou. Pokud by se totiž členský stát mohl odvolat na takový cíl, jako je flexibilita, která vyplývá z využití pracovních smluv na dobu určitou, aby tuto povinnost nemusel splnit, bylo by to v rozporu s jedním z cílů sledovaných rámcovou dohodou, který je uveden v bodech 35 a 36 tohoto rozsudku, a to stabilitou zaměstnání, která představuje významný prvek ochrany zaměstnanců, a bylo by to způsobilé podstatným způsobem omezit kategorie osob požívajících výhod spojených s ochrannými opatřeními, která jsou uvedena v ustanovení 5 rámcové dohody.
3

Body 3, 4, 9, 10, 13 až 15, 18 a 25 odůvodnění směrnice 2001/84 znějí takto: „(3) Právo na opětný prodej má za cíl zajistit autorům výtvarných děl a plastik podíl na hospodářském úspěchu originálu jejich uměleckých děl. […] (4) Právo na opětný prodej je nedílnou součástí autorského práva a představuje základní výsadu autorů. Zavedení takového práva ve všech členských státech uspokojuje potřebu poskytnout tvůrcům přiměřenou a jednotnou úroveň ochrany. […] (9) V současné době vnitrostátní právní předpisy většiny členských států právo na opětný prodej stanovují. Takové právní předpisy, pokud existují, vykazují určité rozdíly, zejména pokud jde o umělecká díla, na která se vztahují, za která se vyplácejí autorské odměny a uplatňují sazby, o transakce spojené s výplatou autorských odměn a o základ pro jejich výpočet. Toto právo je tedy faktorem, který přispívá k narušení hospodářské soutěže a k přesunům prodejů v rámci Společenství. (10) Takové rozdíly v existenci a používání práva na opětný prodej členskými státy mají přímý negativní dopad na řádné fungování vnitřního trhu s uměleckými díly ve smyslu článku 14 Smlouvy. V těchto případech představuje vhodný právní základ článek 95 Smlouvy. […] (13) Stávající rozdíly v právních předpisech by měly být odstraněny, pokud narušují fungování vnitřního trhu, a mělo by být zabráněno vzniku nových rozdílů tohoto druhu. Není potřeba bránit vzniku rozdílů nebo mu předcházet, pokud se neočekává, že ovlivní fungování vnitřního trhu. (14) […] Existence rozdílů mezi vnitrostátními předpisy v právu na opětný prodej vytváří narušení hospodářské soutěže a přemísťování prodejů uvnitř Společenství a vede k nerovnému zacházení s umělci podle toho, kde jsou jejich díla prodávána. […] (15) S ohledem na rozsah rozdílů mezi vnitrostátními předpisy je nutné přijmout harmonizační opatření k odstranění rozdílů mezi právními předpisy jednotlivých členských států v oblastech, kde by tyto rozdíly mohly vytvářet nebo udržovat narušení hospodářské soutěže. Není však nutné harmonizovat každé ustanovení právních předpisů členských států v oblasti práva na opětný prodej, a pro ponechání největšího možného prostoru pro vnitrostátní rozhodování stačí, bude-li harmonizace omezena na ta vnitrostátní ustanovení, která mají nejpřímější dopad na fungování vnitřního trhu. […] (18) Obsah práva na opětný prodej by měl být rozšířen na všechny úkony opětného prodeje s výjimkou těch, které se uskutečňují přímo mezi osobami jednajícími jako soukromé osoby bez účasti profesionálního zástupce trhu s uměleckými díly. […] […] (25) V zásadě by osobou, která má autorskou odměnu platit, měl být prodejce. Členské státy by měly mít možnost odchýlit se od této zásady, pokud se týká odpovědnosti za platby. Prodejcem je osoba nebo podnik, jehož jménem se obchod uzavírá.“
22

Podle Parlamentu z důvodové zprávy k návrhu Komise COM (2012) 147 final vyplývá, že Komise má za to, že některá ustanovení směrnice 98/83, a sice ustanovení obsažená v části C přílohy I a v příloze II této směrnice, ve skutečnosti spadají do působnosti článků 30 AE až 32 AE. Nicméně nařízení č. 596/2009 doplnilo do části C přílohy I směrnice 98/83 poznámku 10 týkající se radioaktivních látek. Nařízení č. 596/2009 je založeno na čl. 175 odst. 1 ES, který je nyní čl. 192 odst. 1 SFEU. Ani unijní zákonodárce, ani Komise při této příležitosti nepovažovali za nutné doplnit jako právní základ tohoto nařízení ustanovení Smlouvy o založení ESAE.
22

Stran rozhodnutí a doporučení Unie cituje uvedený soud v této souvislosti články 148 SFEU upravující hlavní směry zaměstnanosti a článek 151 SFEU, rozhodnutí Rady 2008/618/ES ze dne 15. července 2008 o hlavních směrech politik zaměstnanosti členských států (Úř. věst. L 198, s. 47), sdělení Komise Evropskému parlamentu, Radě, Evropskému hospodářskému a sociálnímu výboru a Výboru regionů ze dne 18. dubna 2012 nazvané „Na cestě k hospodářské obnově vedoucí k intenzivnímu růstu pracovních míst“, [COM (2012) 173 final], rozhodnutí Rady 2010/707/EU ze dne 21. října 2010 o hlavních směrech politik zaměstnanosti členských států (Úř. věst. L 308, s. 46), doporučení Rady ze dne 12. července 2011 k národnímu programu reforem Španělska na rok 2011 a stanovisko Rady k aktualizovanému programu stability Španělska na období 2011-2014 (Úř. věst. C 212 s. 1), jakož i doporučení Rady ze dne 10. července 2012 k národnímu programu reforem Španělska na rok 2012 a stanovisko Rady k programu stability Španělska na období 2012-2015 (Úř. věst. C 219, s. 81).