Keywords

Summary



Keywords

1. Mezinárodní dohody – Dohody Společenství – Úmluva o mořském právu

(Článek 175 odst. 1 ES a čl. 176 ES)

2. Mezinárodní dohody – Dohody Společenství – Úmluva o mořském právu

(Článek 220 ES, čl. 227 ES a čl. 292 ES)

3. Členské státy – Povinnosti

(Článek. 227 ES a čl. 292 ES; čl. 142 AE a čl. 193 AE)

4. Členské státy – Povinnosti – Obecná povinnost vyplývající z článku 10 ES

(Článek 10 ES a čl. 292 ES)

5. Členské státy – Povinnosti – Povinnost spolupráce

(Článek 10 ES; čl. 192 AE)

Summary

1. Článek 175 odst. 1 ES představuje náležitý právní základ pro uzavírání mezinárodních dohod v oblasti ochrany životního prostředí jménem Společenství. Jak upřesňuje článek 176 ES, tato vnější pravomoc Společenství v oblasti ochrany životního prostředí, není výlučná, nýbrž, v zásadě, sdílená mezi Společenstvím a členskými státy. To, zda ustanovení smíšené dohody náleží do pravomoci Společenství, se nicméně týká přiznání, a tudíž vlastní existence vnější pravomoci Společenství v dotyčné oblasti, a nikoliv její výlučné nebo sdílené povahy. Z toho vyplývá, že existence vnější pravomoci Společenství v oblasti ochrany mořského prostředí v zásadě nezávisí na přijetí aktů sekundárního práva, které by pokrývaly dotyčnou oblast a mohly by být dotčeny, v případě účasti členských států na uzavření dotčené dohody. Společenství totiž může uzavírat dohody v oblasti ochrany životního prostředí, i když konkrétní oblasti pokryté těmito dohodami dosud nejsou, nebo jsou jen velmi částečně, předmětem právní úpravy na úrovni Společenství, která nemůže být z tohoto důvodu dotčena.

Nicméně ve zvláštních souvislostech Úmluvy Organizace spojených národů o mořském právu podléhá zjištění, že došlo k přenesení sdílených pravomocí na Společenství, existenci pravidel Společenství v oblastech, do kterých náleží dotyčná ustanovení Úmluvy, bez ohledu na jejich dosah a povahu. Oblasti pokryté ustanoveními Úmluvy, která se týkají předcházení znečišťování moří, zvláště články 123, 192, 193, 194, 197, 206, 207, 211 a 213 uvedené Úmluvy, jsou však ve velmi velkém rozsahu upraveny akty Společenství, z nichž řada je mimoto výslovně uvedena v příloze k prohlášení o pravomoci Společenství připojené k rozhodnutí Rady 98/392/ES, kterým byla Úmluva schválena jménem Společenství. Z toho vyplývá, že uvedená ustanovení Úmluvy náleží do pravomoci Společenství, které se rozhodlo ji vykonat tím, že se stalo stranou uvedené Úmluvy, takže ustanovení představují pravidla, která jsou součástí právního řádu Společenství. Soudní dvůr je tedy příslušný k rozhodování sporů o výklad a provádění uvedených ustanovení, jakož i k tomu, aby posoudil jejich dodržování členským státem.

(viz body 90, 92–95, 108, 110, 120–121)

2. Mezinárodní dohoda, jakou je Úmluva Organizace Spojených národů o mořském právu, nemůže zasahovat do pravomocí stanovených Smlouvami, a tedy do autonomie právního systému Společenství, jehož dodržování zajišťuje Soudní dvůr podle článku 220 ES. Tato výlučná pravomoc Soudního dvora je potvrzena článkem 292 ES, podle kterého se členské státy zavázaly, že spory o výklad nebo provádění Smlouvy o ES nebudou řešit jinak, než jak tato Smlouva stanoví. Krom toho dotčená Úmluva právě umožňuje zabránit tomu, aby pravomoc Soudního dvora byla tímto způsobem zasažena, tak aby byla zachována autonomie právního systému Společenství. Z článku 282 Úmluvy totiž vyplývá, že úprava řešení sporů obsažená ve Smlouvě o ES má v rozsahu, v němž stanoví řízení, jejichž výsledkem jsou závazná rozhodnutí pro řešení sporů mezi členskými státy, v zásadě přednost před úpravou stanovenou v části XV Úmluvy.

Z toho vyplývá, že články 220 ES a 292 ES brání předložení věci arbitrážnímu tribunálu ustavenému v souladu s přílohou VII Úmluvy, za účelem řešení sporů o výklad nebo provádění ustanovení Úmluvy náležející do pravomoci Společenství, které ji vykonalo přistoupením k Úmluvě, takže dotčená ustanovení tvoří nedílnou součást právního řádu Společenství. Mimoto spor mezi dvěma členskými státy ohledně údajného nedodržení povinností práva Společenství, které vyplývají z uvedené Úmluvy, zjevně patří mezi jeden ze způsobů řešení sporů zavedených Smlouvou ve smyslu článku 292 ES, a sice řízení upravené v článku 227 ES.

(viz body 123–126, 128, 133)

3. Skutečnost, že se členský stát, s ohledem na předpisy práva Společenství spadající do působnosti Smlouvy o ES nebo Smlouvy o ESAE, obrátí na jiný soud nežli Soudní dvůr, jakým je arbitrážní tribunál ustavený v souladu s přílohou VII Úmluvy Organizace spojených národů o mořském právu, za účelem jejich výkladu a jejich provedení v rámci řízení směřujícího k určení, že jiný členský stát porušil ustanovení uvedených předpisů, je v rozporu s povinností, která je členským státům uložena na základě článků 292 ES a 193 AE, respektovat výlučnou povahu pravomoci Soudního dvora k řešení sporů o výklad a provádění práva Společenství, zejména tím, že se uchýlí k řízením stanoveným v článcích 227 ES a 142 AE za účelem určení porušení takových ustanovení jiným členským státem. Mimoto v takových případech zahájení a pokračování v řízení před arbitrážním tribunálem zahrnují zjevné nebezpečí zásahu do pravomocí stanovených Smlouvami, a tedy do autonomie právního systému Společenství.

(viz body 151–152, 154)

4. Povinnost členských států stanovená v článku 292 ES použít soudní systém Společenství a respektovat výlučnou pravomoc Soudního dvora, která představuje základní rys tohoto systému, musí být chápána jako zvláštní vyjádření jejich obecnější povinnosti loajality, která vyplývá z článku 10 ES. Není tudíž namístě konstatovat nesplnění obecných povinností obsažených v ustanoveních článku 10 ES, jestliže je již určeno nesplnění konkrétnějších povinností Společenství, ke kterým je členský stát povinen podle článku 292 ES.

(viz body 169, 171)

5. Členské státy a orgány Společenství mají povinnost úzce spolupracovat při provádění závazků, které převzaly na základě sdílené pravomoci k uzavření smíšené dohody. Tak je tomu zejména v případě sporu, který se týká především závazků, které vyplývají ze smíšené dohody, jež náleží do oblasti, v níž mohou být pravomoci Společenství a členských států úzce provázány. Předložení sporu této povahy takovému soudu, jako je arbitrážní tribunál ustavený v souladu s přílohou VII Úmluvy Organizace spojených národů o mořském právu, zahrnuje nebezpečí, že jiný soud nežli Soudní dvůr bude rozhodovat o dosahu povinností, které pro členské státy vyplývají z práva Společenství.

Za těchto podmínek povinnost úzké spolupráce v rámci smíšené dohody pro členský stát zahrnuje povinnost předchozího informování a konzultace příslušných orgánů Společenství předtím, nežli zahájí řízení k vyřešení sporu v rámci Úmluvy.

(viz body 175–177, 179)