STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

ANTONIA TIZZANA

přednesené dne 10. listopadu 2005 1( )

Věc C‑234/04

Rosmarie Kapferer

proti

Schlank & Schick GmbH

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Landesgericht Innsbruck (Rakousko)]

„Konečné soudní rozhodnutí – Povinnost přezkumu – Zásada spolupráce – Článek 10 ES – Právní jistota – Přednost práva Společenství – Soudní příslušnost v občanských a obchodních věcech – Nařízení (ES) č. 44/2001 – Článek 5 odst. 1 písm. a), čl. 15 odst. 1 písm. c) a článek 16 – Žaloba směřující k vydání zdánlivě vyhrané ceny – Smluvní povaha“

1. Projednávaná věc se týká žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podle článku 234 ES předložil Soudnímu dvoru Landesgericht Innsbruck (Rakousko) a jejímž účelem je jednak zjistit, zda je předkládající soud na základě článku 10 ES povinen přezkoumat pravomocné soudní rozhodnutí, domnívá-li se, že je v rozporu s právem Společenství, a jednak obdržet výklad článku 15 nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (dále jen „nařízení č. 44/2001“ nebo pouze „nařízení“)( ).

I – Právní rámec

Právo Společenství

2. Po převedení problematiky soudní spolupráce v občanskoprávních věcech Amsterodamskou smlouvou na úroveň Společenství přijala Rada na základě čl. 61 písm. c) ES a čl. 67 odst. 1 ES nařízení č. 44/2001. Toto nařízení, které vstoupilo v platnost dne 1. března 2002, nahrazuje Bruselskou úmluvu( ), z níž přebírá podstatnou část ustanovení, některá v pozměněném znění.

3. Pro účely projednávané věci je třeba připomenout především článek 5 uvedený v oddílu 2 nazvaném „Zvláštní příslušnost“ kapitoly II nařízení („Příslušnost“), který ohledně toho, co je relevantní pro projednávanou věc, stanoví:

„Osoba, která má bydliště na území některého členského státu, může být v jiném členském státě žalována,

1) a) pokud předmět sporu tvoří smlouva nebo nároky ze smlouvy, u soudu místa, kde závazek, o nějž se jedná, byl nebo měl být splněn;

b) pro účely tohoto ustanovení a pokud nebylo dohodnuto jinak, je místem plnění zmíněného závazku:

– v případě prodeje zboží místo na území členského státu, kam podle smlouvy zboží bylo nebo mělo být dodáno,

– v případě poskytování služeb místo na území členského státu, kde služby podle smlouvy byly nebo měly být poskytovány,

c) nepoužije-li se písmeno b), použije se písmeno a);

[…]“

4. Dále je namístě zmínit články 15 a 16 uvedené v oddílu 4 téhož nařízení, který upravuje „Příslušnost ve věcech spotřebitelských smluv“.

5. Článek 15 stanoví, že:

„1. Ve věcech týkajících se smlouvy uzavřené spotřebitelem pro účel, který se netýká jeho profesionální nebo podnikatelské činnosti, se příslušnost určuje podle tohoto oddílu, aniž jsou dotčeny článek 4 a čl. 5 bod 5),

a) jedná-li se o koupi movitých věcí na splátky;

b) jedná-li se o půjčku návratnou ve splátkách nebo o jiný úvěrový obchod určený k financování koupě takových movitých věcí nebo

c) ve všech ostatních případech, kdy byla smlouva uzavřena s osobou, která provozuje profesionální nebo podnikatelské činnosti v členském státě, na jehož území má spotřebitel bydliště, nebo pokud se jakýmkoli způsobem taková činnost na tento členský stát nebo na několik členských států včetně tohoto členského státu zaměřuje, a smlouva spadá do rozsahu těchto činností […].“

6. Podle čl. 16 odst. 1:

„Spotřebitel může podat žalobu proti smluvnímu partnerovi buď u soudů členského státu, na jehož území má tento smluvní partner bydliště, nebo u soudu místa, kde má bydliště spotřebitel.“

7. Konečně článek 24 stanoví, že:

„Není-li soud jednoho členského státu příslušný již podle jiných ustanovení tohoto nařízení, stane se příslušným, jestliže se žalovaný dostaví k jednání k tomuto soudu. To neplatí, pokud se žalovaný dostaví proto, aby namítal nepříslušnost soudu, nebo je-li jiný soud podle článku 22 výlučně příslušný.“

Vnitrostátní právo

8. Prvním relevantním ustanovením je článek 5j Konsumentenschutzgesetz (rakouský zákon o ochraně spotřebitele, dále jen „KSchG“)( ), který stanoví:

„Podniky, které zasílají určitému spotřebiteli sliby udělení ceny nebo další podobné zprávy napsané tak, že vyvolávají dojem, že spotřebitel vyhrál určitou cenu, musí tuto cenu spotřebiteli vydat; tato cena může být rovněž požadována soudní cestou.“

9. Dále je namístě uvést, že článek 530 Zivilprozessordnung (rakouský občanský soudní řád, dále jen „ZPO“), který upravuje obnovy řízení, stanoví, že:

„1) V řízení, které bylo skončeno vydáním meritorního rozhodnutí, lze povolit obnovu řízení na návrh účastníka řízení,

[…]

7. pokud se účastník řízení dozví o existenci nových skutečností nebo odhalí či je s to uplatnit nové důkazy, jejichž předložení nebo využití v dřívějším řízení by mu umožnilo získat příznivější rozhodnutí.

2) Obnova řízení založená na okolnostech uvedených v odst. 1 bodu 7 je přípustná pouze tehdy, pokud účastník řízení bez své viny neměl možnost uplatnit nové skutečnosti nebo nové důkazy před ukončením ústní části řízení, po němž soud rozhodující v prvním stupni vydal rozhodnutí.“

10. Článek 534 téhož řádu konečně stanoví, že:

„1) Žaloba musí být podána ve stanovené lhůtě čtyř týdnů.

2) Tato lhůta běží:

[…]

4. v případě čl. 530 odst. 1 bodu 7 ode dne, kdy měl účastník řízení možnost předložit soudu skutečnosti nebo důkazy, o kterých se dozvěděl.

3) Po deseti letech od právní moci rozsudku již nelze žalobu podat [...].“

II – Skutkový stav a řízení

11. Rosmarie Kapferer, žalobkyně v původním řízení, je spotřebitelkou s bydlištěm v Hall v Tyrolsku (Rakousko). V roce 2000 obdržela dopis od Schlank & Schick GmbH, společnosti se sídlem v Německu, která vykonává činnost zásilkového prodeje v Rakousku a dalších zemích (dále jen „Schlank & Schick“ nebo „žalovaná“), který jí byl osobně adresován a podle kterého jí byla dána k dispozici výhra v hotovosti ve výši 53 750 ATS, tedy 3 906,16 eur. Po přibližně dvou týdnech jí byl společně s reklamním prospektem a katalogem výrobků nabízených výše uvedenou společností doručen nový dopis obsahující objednávku, oznámení s poslední výzvou týkající se výše uvedené částky v hotovosti a příslušný „kupón“, jakož i „výpis z účtu“, v němž byla uvedena tatáž částka. Na zadní straně oznámení byl dopis s hlavičkou „Credit International“, který potvrzoval disponibilitu výhry u této společnosti a v němž byly značně menším písmem a světle šedou barvou uvedeny podmínky upravující účast ve hře a udělení výher, mezi jiným učinění nezávazné zkušební objednávky výrobků.

12. Aby R. Kapferer dosáhla vyplacení slíbené výhry, zaslala tedy Schlank & Schick zpět objednávku poté, co ji, jak bylo požadováno, podepsala pod poznámku „[j]sem si vědoma podmínek účasti“ a nalepila „kupón“ vystavený na své jméno. Není však možné určit, zda při této příležitosti žalobkyně učinila rovněž objednávku výrobků.

13. Vzhledem k tomu, že R. Kapferer neobdržela cenu, o které se domnívala, že ji vyhrála, podala dne 27. listopadu 2002 žalobu na základě článku 5j KSchG proti Schlank & Schick, kterou se u Bezirkgericht (soud prvního stupně) v Hall domáhala, aby Schlank & Schick uložil, aby jí zaslala částku 3 906,16 eur, navýšenou o příslušný úrok.

14. Pokud jde o žalovanou, ta vznesla především námitku nepříslušnosti soudu, u něhož bylo řízení vedeno, přičemž uplatňovala, že na rozdíl od toho, co vyžadují články 15 a 16 nařízení č. 44/2001, nebyla žaloba podaná u rakouského soudu smluvní povahy. Rosmarie Kapferer totiž neučinila žádnou objednávku zboží, a tudíž neuzavřela žádnou smlouvu, ačkoli to byla jedna z podmínek účasti ve hře.

15. Rozsudkem ze dne 23. října 2003 zamítl soud prvního stupně námitku nepříslušnosti vznesenou žalovanou a uznal, že zasláním příslibu výhry a prohlášením spotřebitelky o jejím přijetí byl mezi oběma účastníky vytvořen vztah smluvní povahy. Ve věci samé však zamítl veškeré návrhy žalobkyně.

16. Rosmarie Kapferer tudíž podala odvolání u Landesgericht Innsbruck.

17. Z předkládacího usnesení vyplývá, že předkládající soud vyjadřuje pochybnosti, pokud jde o příslušnost soudu prvního stupně. Avšak vzhledem k tomu, že Schlank & Schick nenapadla rozhodnutí zamítající námitku nedostatku příslušnosti, předkládající soud se zabývá tím, je-li přesto povinen za použití článku 10 ES přezkoumat a zrušit pravomocný rozsudek v případě, že se jeví být v rozporu s právem Společenství. Předkládající soud se při uvádění existence takové povinnosti odvolává zvláště na rozsudek Kühne & Heitz( ), kterým Soudní dvůr určil, že článek 10 ukládá za určitých podmínek správnímu orgánu přezkoumat konečné správní rozhodnutí, aby zohlednil rozsudek následně vynesený soudem Společenství, a táže se na možnost převzetí zásad uvedených v uvedeném rozsudku i do soudních rozhodnutí.

18. Usnesením ze dne 26. května 2004 se tedy Landesgericht Innsbruck rozhodl položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

„1) K rozhodnutí o příslušnosti soudu prvního stupně:

a) Musí být zásada spolupráce zakotvená v článku 10 ES vykládána v tom smyslu, že také vnitrostátní soud je povinen podle podmínek vymezených v rozsudku Soudního dvora ve věci Kühne & Heitz přezkoumat pravomocné soudní rozhodnutí a zrušit je, pokud se jeví, že porušuje právo Společenství? Existují pro přezkum a zpětvzetí soudních rozhodnutí případně další podmínky ve srovnání se správními rozhodnutími?

b) V případě kladné odpovědi na první otázku písm. a):

Je lhůta stanovená v článku 534 ZPO pro zpětvzetí soudního rozhodnutí, které je v rozporu s právem Společenství, slučitelná se zásadou plné účinnosti práva Společenství?

c) Dále v případě kladné odpovědi na první otázku písm. a):

Představuje mezinárodní (nebo místní) nepříslušnost, která nebyla napravena podle článku 24 nařízení č. 44/2001, porušení práva Společenství, které podle výše uvedených zásad může prolomit právní moc soudního rozhodnutí?

d) V případě kladné odpovědi na první otázku písm. c):

Musí odvolací soud podle nařízení č. 44/2001 přezkoumat otázku mezinárodní (nebo místní) příslušnosti, pokud rozhodnutí o příslušnosti soudu prvního stupně sice nabylo právní moci, ale meritorní rozhodnutí dosud není pravomocné? Pokud ano, musí být tento přezkum proveden z moci úřední, nebo jen když to uplatní jeden z účastníků řízení?

2) K soudní příslušnosti spotřebitele podle čl. 15 odst. 1 písm. c) nařízení č. 44/2001:

a) Představuje klamavý příslib výhry, který slouží jako podnět k uzavření smlouvy, a tedy směřuje k uzavření smlouvy, dostatečně úzkou spojitost se zamýšleným uzavřením spotřebitelské smlouvy, takže pro nároky z něho plynoucí se použije soudní příslušnost spotřebitele podle čl. 15 odst. 1 písm. c) nařízení č. 44/2001?

b) V případě záporné odpovědi na druhou otázku písm. a):

Použije se soudní příslušnost spotřebitele pro nároky z předsmluvního závazkového vztahu a představuje klamavý příslib výhry, který směřuje k uzavření smlouvy, dostatečně úzkou spojitost s jím založeným předsmluvním závazkovým vztahem, takže se soudní příslušnost spotřebitele použije i pro tento případ?

c) Použije se soudní příslušnost spotřebitele jen tehdy, když jsou splněny podnikatelem sestavené podmínky pro účast na hře o ceny, i když se tyto podmínky pro věcný nárok podle článku 5j KSchG vůbec neberou v úvahu?

d) V případě záporné odpovědi na druhou otázku písm. a) a b):

Použije se soudní příslušnost spotřebitele pro zvláštní, zákonem upravený smluvní nárok na plnění sui generis, případně pro fingovaný quasi smluvní nárok na plnění sui generis, který vznikne na základě slibu výhry podnikatele a požadavku na výhru spotřebitele?“

III – Řízení před Soudním dvorem

19. V takto zahájeném řízení před Soudním dvorem předložila písemné vyjádření žalovaná, německá, francouzská, kyperská, rakouská, finská a švédská vláda, vláda Spojeného království a Komise.

20. Na jednání dne 8. září 2005 vystoupily žalovaná, česká, německá, francouzská, kyperská, holandská, rakouská, finská a švédská vláda, vláda Spojeného království a Komise.

IV – Právní rozbor

K první otázce

21. Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda je tento soud povinen na základě zásady spolupráce vyplývající z článku 10 ES přezkoumat pravomocné soudní rozhodnutí a zrušit je, domnívá-li se, že toto rozhodnutí porušuje právo Společenství.

22. Ve své judikatuře totiž Soudní dvůr uznal zásadní důležitost, která jak v právním řádu Společenství, tak ve vnitrostátních právních řádech přísluší zásadě překážky věci rozsouzené( ). Konkrétněji měl možnost zdůraznit, že „za účelem zajištění jak stability práva a právních vztahů, tak řádného výkonu spravedlnosti je důležité, aby soudní rozhodnutí, která se po vyčerpání možných procesních prostředků nebo po uplynutí lhůt stanovených pro tyto procesní prostředky stala konečnými, již nemohla být zpochybněna“( ).

23. Z toho dále podle Soudního dvora vyplývá, že právo Společenství neukládá vnitrostátnímu soudu, aby nepoužil vnitrostátní procesní pravidla přiznávající rozhodnutí povahu zakládající překážku věci rozsouzené i přesto, že by to umožnilo napravit porušení práva Společenství takovým rozhodnutím( ). V rozsudku Köbler, při rozhodování o dosahu zásady odpovědnosti státu za porušení práva Společenství vnitrostátním soudem, Soudní dvůr ve stejném smyslu upřesnil, že použití této zásady neukládá „v žádném případě […] obnovu řízení, ve kterém bylo vydáno soudní rozhodnutí, které způsobilo škodu“( ).

24. K výše předeslanému podotýkám, že tyto zásady nebyly rozsudkem Kühne & Heitz, na který se odvolává předkládající soud, pozměněny.

25. To lze vysvětlit především skutečností, že se tato věc týkala výlučně případného zrušení správních ustanovení, jež se staly konečnými, ale jež byly přijaty při porušení práva Společenství. Jde tedy o otázku jiné povahy a dosahu, než je otázka týkající se zásady překážky věci rozsouzené, tedy základní zásady, kterou se vyznačují pouze soudní rozhodnutí. Nezdá se mi tudíž, že závěry, ke kterým dospěl Soudní dvůr v tomto rozsudku, lze jednoduše použít na otázky takového typu, jakými jsou otázky v probíhajícím řízení.

26. Ale i kdybychom se chtěli klonit k tomuto přístupu, domnívám se, že i přesto bychom nedospěli k závěrům naznačeným předkládajícím soudem, neboť v projednávané věci nejsou splněny ani podmínky stanovené rozsudkem Kühne & Heitz.

27. Připomínám, že Soudní dvůr v tomto rozsudku především zdůraznil, že „právo Společenství nevyžaduje, aby byl správní orgán v zásadě povinen přezkoumat správní rozhodnutí, které nabylo […] povahy konečného rozhodnutí“( ), přičemž dále připouští výjimky z této zásady pouze za určitých podmínek. Podle soudu Společenství je správní orgán na základě zásady spolupráce vyplývající z článku 10 ES povinen přezkoumat konečné správní rozhodnutí, aby zohlednil výklad relevantního ustanovení práva Společenství přijatý poté Soudním dvorem, pouze pokud:

„– [správní orgán] má podle vnitrostátního práva pravomoc zrušit toto rozhodnutí;

– dotčené rozhodnutí se stalo konečným v důsledku rozsudku vnitrostátního soudu, který rozhoduje v posledním stupni;

– tento rozsudek se ve světle judikatury Soudního dvora následující po tomto rozsudku jeví být založen na chybném výkladu práva Společenství, který byl přijat, aniž Soudní dvůr zahájil řízení o předběžné otázce za podmínek stanovených čl. 234 odst. 3 ES, a

– zúčastněný se obrátil na správní orgán ihned poté, co se seznámil s uvedenou judikaturou“( ).

28. Přitom je nutno konstatovat, že v projednávané věci není splněna žádná z uvedených podmínek.

29. Zaprvé, dotyčné vnitrostátní právo nestanoví druh obnovy řízení zamýšlený předkládajícím soudem. Z předkládacího usnesení totiž jasně vyplývá, že podle rakouského občanského soudního řádu může být pravomocné soudní rozhodnutí předmětem obnovy řízení, pouze pokud jeden z účastníků řízení i) podal návrh na obnovu řízení a ii) uplatní nové skutečnosti nebo důkazy (viz výše, bod 9). Není tudíž stanoveno, jak potvrdila rakouská vláda jak ve svém písemném vyjádření, tak na jednání, že soud může přistoupit k tomuto řízení z moci úřední, přičemž se dovolává možného porušení právní normy vyššího stupně, jakou je právní norma Společenství.

30. Zadruhé, dotyčné rozhodnutí vydané soudem rozhodujícím v prvním stupni nenabylo povahy konečného rozhodnutí v důsledku rozsudku vnitrostátního soudu, který rozhodoval v posledním stupni, ale protože nebylo napadeno ve lhůtě stanovené rakouským právem.

31. Co se týče třetí podmínky zakotvené judikaturou Kühne & Heitz, ta se týká zcela jiné situace, než je situace projednávaná. V projednávaném případě totiž schází rozsudek potvrzující rozhodnutí vydané soudem rozhodujícím v prvním stupni, na který by bylo možné odkázat pro ověření uvedené podmínky.

32. Každopádně se nedomnívám, že v době, kdy bylo zahájeno probíhající řízení o předběžné otázce, již Soudní dvůr přijal výklad článku 15 nebo jakéhokoli jiného relevantního ustanovení nařízení č. 44/2001, který by mohl zpochybnit výklad přijatý rakouským soudem prvního stupně( ). A předkládající soud takový rozsudek skutečně neuvádí.

33. Konečně, v rozporu s tím, co výslovně požaduje rozsudek Kühne & Heitz, žádný z účastníků původního řízení nepodal návrh na obnovu řízení nebo na zrušení rozhodnutí soudu prvního stupně, ale naopak je to předkládající soud, kdo se táže, zda je z moci úřední povinen přezkoumat toto rozhodnutí.

34. Ve světle předchozích úvah se domnívám, že je možné dojít k závěru, že právo Společenství neukládá vnitrostátnímu soudu, aby přezkoumal pravomocné soudní rozhodnutí a zrušil je, pokud se jeví, že je v rozporu s právem Společenství.

35. Vzhledem k tomu, že jsem vyloučil, že předkládající soud je povinen přezkoumat rozhodnutí soudu rozhodujícího v prvním stupni, domnívám se, že odpověď na druhou otázku, jež se týká výkladu nařízení č. 44/2001 použitého v tomto rozhodnutí, není užitečná pro rozhodnutí sporu v původním řízení, a že tudíž Soudní dvůr není povinen se v tomto ohledu vyjádřit.

36. V případě, že by se však Soudní dvůr nechtěl řídit touto úvahou, jakož i z důvodů úplnosti tohoto rozboru, mám za to, že je přesto namístě přezkoumat rovněž otázku týkající se výkladu čl. 15 odst. 1 písm. c) nařízení č. 44/2001.

Ke druhé otázce

37. Jak jsme viděli, podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda příslib výhry takového typu, jakým je příslib výhry, který dal podnět ke sporu v původním řízení a jehož účelem je přimět spotřebitele uzavřít smlouvu, má „smluvní“ povahu nebo je každopádně srovnatelný či má dostatečnou spojitost se vztahem „smluvní“ povahy ve smyslu čl. 15 odst. 1 písm. c) nařízení, a zda tedy může spotřebitel oprávněně předložit věc soudu příslušnému v oblasti spotřebitelských smluv za účelem vydání údajně vyhrané ceny. Jinými slovy se jedná o to, zda taková soudní žaloba, jakou je žaloba podaná R. Kapferer, spadá do rozsahu působnosti článku 15 nařízení, či nikoli.

38. Na základě argumentů, které v nezbytném rozsahu vyložím dále, odpovídají na tuto otázku zcela odlišně Rakousko a Německo( ) na straně jedné a Schlank & Schick a Komise na straně druhé.

39. Obě vlády mají za to, že soudní žaloba podaná ve věci v původním řízení je smluvní povahy ve smyslu čl. 15 odst. 1 písm. c) nařízení. Zdůrazňují zvláště nezbytnost dát tomuto ustanovení extenzivní výklad za účelem ochrany spotřebitele, coby slabší strany smluvního vztahu, jakož i skutečnost, že zřejmým účelem zaslání „příslibu výhry“ bylo přimět posledně uvedeného, aby objednal zboží a tudíž uzavřel smlouvu.

40. Další dva účastníci řízení naopak tvrdí, aniž by uvedli alternativní řešení, že článek 15 není použitelný na projednávanou věc, přičemž zejména uplatňují, že zaslání příslibu výhry nebylo následováno uzavřením úplatné smlouvy, a že tudíž nebyla splněna nezbytná podmínka pro použití dotčeného ustanovení.

41. Pokud jde o mne, musím rovnou podotknout, že ve zcela nedávném rozsudku Engler( ), který byl vydán po zahájení probíhajícího řízení, a se kterým tudíž nebyl seznámen ani předkládající soud, ani účastníci řízení, rozhodoval Soudní dvůr o věci velmi podobné projednávanému případu, jak co se týče skutkových okolností, které byly základem sporu v původním řízení, tak právních otázek položených v této věci.

42. Věc Engler byla totiž rovněž zahájena žalobou podanou rakouským spotřebitelem u soudu vlastní země na základě téhož ustanovení vnitrostátního práva (článek 5j KSchG) a směřující k určení, že německá společnost zásilkového prodeje je povinna vyplatit výhru, kterou mu přislíbila zasláním podobné reklamní zásilky. Vzhledem k tomu, že příslušnost rakouských soudů rozhodnout o tomto návrhu byla zpochybněna, byla Soudnímu dvoru podána žádost o rozhodnutí o předběžné otázce ve věci výkladu různých ustanovení Bruselské úmluvy, což je text ratione temporis použitelný na projednávanou věc.

43. Vzhledem k podobnosti obou věcí se domnívám, že je tedy namístě krátce nastínit sled úvah, kterými se Soudní dvůr ve výše uvedeném rozsudku ubíral.

44. Při této příležitosti totiž Soudní dvůr především vyloučil, že „žaloba, jakou je žaloba podaná P. Engler ve věci v původním řízení [by mohla] být považována za žalobu smluvní povahy ve smyslu čl. 13 prvního pododstavce bodu 3 Bruselské úmluvy“( ) [stávající čl. 15 odst. 1 písm. c) nařízení]. Použití tohoto ustanovení je totiž, jak vyplývá ze samotného jeho znění, podmíněno řadou podmínek, mezi které spadá rovněž uzavření smlouvy mezi spotřebitelem a podnikajícím prodejcem. Přitom v projednávaném případě zaslání reklamního prospektu obsahujícího příslib udělení ceny nebylo následováno uzavřením takové smlouvy vzhledem k tomu, že spotřebitelka neučinila žádnou objednávku u společnosti zásilkového prodeje.

45. Poté, co Soudní dvůr vyloučil použití lex specialis ve věcech spotřebitelských smluv (kterým byl v rozhodné době, jak jsme uvedli, článek 13 Bruselské úmluvy), nicméně podotknul, že toto konstatování „[samo] o sobě nebrání tomu, aby [soudní žaloba podaná ve věci v původním řízení] mohla nicméně spadat pod předmět sporu, jenž tvoří věci týkající se smlouvy nebo nároků ze smlouvy ve smyslu čl. 5 bodu 1“ Bruselské úmluvy (dnes článek 5 nařízení), a tedy obecné právní normy, která pro předmět sporu, jenž tvoří věci týkající se smlouvy nebo nároků ze smlouvy, zakládá příslušnost u soudu „místa, kde závazek, o nějž se jedná, byl nebo měl být splněn“( ).

46. Za použití ustálené judikatury totiž Soudní dvůr uvedl, že pojem „smlouva nebo nároky ze smlouvy“ uvedený čl. 5 odst. 1 se na rozdíl od ustanovení uvedeného lex specialis v této oblasti (článek 13 Úmluvy a článek 15 nařízení) neomezuje na případy uzavření smlouvy, ale zahrnuje i vztahy a spojení srovnatelné se vztahy a spojeními existujícími mezi smluvními stranami za podmínky, že existuje „právní závazek dobrovolně přijatý jednou osobou vůči jiné osobě“( ).

47. V projednávané věci se jednalo tudíž o stanovení, zda zaslání sporného „příslibu výhry“ založilo pro společnost zásilkového prodeje takovou povinnost.

48. Soudní dvůr na tuto otázku odpověděl kladně a upřesnil, že zásilky uvedeného typu jsou způsobilé zavázat odesílatele, pokud: i) odesílatel „za účelem přimět spotřebitele k uzavření smlouvy mu zaslal jmenovitě určenou zásilku, která mohla vyvolat dojem, že mu bude udělena cena, pokud zašle zpět ,poukázku k vyplacení‘ přiloženou k této zásilce“, a ii) „spotřebitel [přijal] podmínky stanovené prodejcem a skutečně [požádal] o vyplacení slíbené výhry“( ) .

49. Pokud jsou tedy splněny tyto podmínky, žaloba, jakou je žaloba podaná P. Engler, kterou se spotřebitel domáhá určení podle právních předpisů smluvního státu, na jehož území má bydliště, že společnost zásilkového prodeje se sídlem v jiném smluvním státě je povinna vydat cenu zdánlivě jím vyhranou, může být založena na čl. 5 odst. 1 Úmluvy( ).

50. Soudní dvůr měl konečně možnost upřesnit, že v tomto ohledu nemá téměř žádný vliv okolnost, že udělení ceny nebylo závislé na objednávce zboží nebo že spotřebitel žádnou objednávku neučinil, neboť, jak bylo řečeno, čl. 5 odst. 1 nevyžaduje uzavření smlouvy( ).

51. S ohledem na výše uvedené se domnívám, že zásady uvedené Soudním dvorem v rozsudku Engler lze snadno použít mutatis mutandis na projednávanou věc.

52. Především se domnívám, že z týchž důvodů, jako byly uvedeny v tomto rozsudku, zde nelze použít čl. 15 odst. 1 písm. c) nařízení. Stejně jako článek 13 Bruselské úmluvy se totiž toto ustanovení, jak vyplývá z jeho znění, použije pouze tehdy, pokud „byla smlouva uzavřena“ mezi podnikatelem a spotřebitelem. Přitom v projednávaném případě předkládací usnesení z nemožnosti určit, zda R. Kapferer učinila objednávku zboží, vyvozuje, že nebyla uzavřena žádná smlouva.

53. Na rozdíl od toho, co navrhuje rakouská a německá vláda, se však rovněž nedomnívám, že nezbytnost uzavření smlouvy pro dotyčné účely byla odstraněna v důsledku změn zavedených článkem 15 nařízení č. 44/2001, co se týče článku 13 Úmluvy. Podle uvedených vlád tyto změny posílily ochranu spotřebitelů s tím důsledkem, že nové ustanovení by mělo být vykládáno pro slabší stranu smluvního vztahu ještě příznivěji, než to umožňoval článek 13 Úmluvy.

54. Musím však namítnout, že uvedené změny se týkaly výlučně věcné působnosti ustanovení ve věcech spotřebitelských smluv( ). Naproti tomu v ničem neovlivnily, jak jsem podotknul výše, požadavek na uzavření smlouvy mezi podnikatelem a spotřebitelem, stanovený oběma ustanoveními.

55. K výše uvedenému je však nutno zopakovat, že skutečnost, že zvláštní právní úpravu ve věcech spotřebitelských smluv nelze použít na projednávanou věc, nevylučuje, že, jako tomu bylo ve věci Engler, nemůže být přesto žaloba žalobkyně považována za žalobu smluvní povahy, a to zvláště na základě čl. 5 odst. 1 písm. a) nařízení, který je, pokud jde o účely projednávané věci, totožný s čl. 5 odst. 1 Úmluvy.

56. Je tedy namístě zabývat se tím, zda čl. 5 odst. 1 písm. a) nařízení je na projednávanou věc použitelný.

57. Rovnou upřesním, že pro vyloučení tohoto přezkumu se nelze dovolávat toho, že předkládající soud ve svém usnesení toto ustanovení výslovně neuvedl. Jak totiž upřesnila judikatura Společenství „úlohou Soudního dvora je vykládat všechna ustanovení práva Společenství, jež mohou být užitečná vnitrostátnímu soudu, u nějž je řízení vedeno, za účelem rozhodnutí sporu, i v případě, že uvedená ustanovení nejsou výslovně uvedena v předběžné otázce, jež mu byla položena“( ).

58. Přitom se mi zdá, že podmínky pro použití čl. 5 odst. 1 písm. a) jsou v projednávané věci zcela splněny. Jak totiž jasně vyplývá z překládacího usnesení, jsou podmínky uvedené v judikatuře Engler (viz výše, bod 48) splněny i v tomto případě. Jednak Schlank & Schick, coby podnikající prodejce, zaslala z vlastní iniciativy spotřebitelce dopis, za účelem přimět ji k učinění objednávky výrobků, který ji jmenovitě označoval jako výherkyni ceny. Jednak R. Kapferer výslovně přijala podmínky účasti na hře stanovené uvedenou společností a požádala o udělení ceny, kterou zdánlivě vyhrála.

59. Rovněž se nedomnívám, že argument Schlank & Schick a Komise, podle kterého se projednávaná věc liší od věci, jež dala podnět k rozsudku Engler, by mohl vést k jinému závěru. Podle názoru těchto účastníků řízení totiž vzhledem k tomu, že v projednávaném případě R. Kapferer nesplnila jednu z podmínek účasti ve hře, tedy učinění nezávazné zkušební objednávky, zde neexistuje vztah závazkové povahy.

60. Podotýkám především, že existence takové podmínky je v rámci vnitrostátního řízení spíše sporná( ). Ale i kdybychom připustili, že udělení výher bylo podmíněno objednáním zboží, zbývá nicméně skutečnost, kterou žádný z účastníků řízení nezpochybnil, že R. Kapferer výslovně přijala podmínky účasti ve hře a požadovala vyplacení dotčené ceny. To je přitom podle rozsudku Engler postačující k závěru, že příslib výhry představuje smluvní závazek ve smyslu čl. 5 odst. 1 písm. a) nařízení (viz výše, body 48 a 50).

61. Krom toho připomínám, jak upřesnila tatáž judikatura Společenství, že i spory týkající se existence samotného smluvního závazku, o nějž se jedná, spadají do rozsahu působnosti čl. 5 odst. 1( ). Toto ustanovení je totiž použitelné v případech, kdy je jako v projednávané věci jeden ze znaků zakládajících závazek, na kterém je založena žaloba žalobce, mezi účastníky řízení sporný.

62. Soudím tedy, že mohu dojít k závěru, že soudní žalobu podanou spotřebitelem za okolností uvedených v původním řízení, kterou se domáhá určení podle právních předpisů členského státu, na jehož území má své bydliště, že společnost zásilkového prodeje se sídlem v jiném členském státě je povinna vydat cenu zdánlivě jím vyhranou, nelze založit na čl. 15 odst. 1 písm. c) nařízení Rady č. 44/2001/ES, ale naopak spadá do rozsahu působnosti čl. 5 odst. 1 písm. a) téhož nařízení.

63. Jestliže na tento závěr přistoupíme, vyplývá z něj, že v projednávané věci je ve smyslu tohoto ustanovení příslušným soudem soud místa plnění smluvního závazku, kterého se dovolává R. Kapferer.

64. Ale které „místo“ to je? Nařízení uvádí místo plnění pouze u dvou druhů smluvních závazků: závazků plynoucích z prodeje zboží pro které je příslušný soud místa dodání zboží, a závazků z poskytování služeb, pro které je příslušný soud místa poskytnutí dotčených služeb [čl. 5 odst. 1 písm. b)].

65. Ohledně dalších forem smluvních vztahů, a tudíž i projednávané formy, článek 5 mlčí. Soudní dvůr měl nicméně vícekrát možnost upřesnit, že pojem „místo, kde závazek, o nějž se jedná, byl nebo měl být splněn“, „musí být vykládán tak, že odkazuje na zákon, jenž upravuje sporný závazek v souladu s kolizními normami soudu, který zahájil řízení“( ). Je tudíž věcí tohoto soudu „v souladu s vlastními pravidly o určení příslušnosti stanovit zákon, který se použije na dotyčný právní vztah, a poté na základě tohoto zákona stanovit místo plnění sporného smluvního závazku“( ).

66. V projednávané věci musí tedy předkládající soud nejprve přezkoumat, jaký je podle rakouského mezinárodního práva soukromého zákon, jenž upravuje dotčený příslib výhry, poté na jeho základě určit místo plnění tohoto závazku a nakonec se zabývat tím, zda toto místo „spadá do mezí jeho územní příslušnosti“( ).

67. Nedomnívám se, že je věcí Soudního dvora zacházet dále a provádět přezkum, který přísluší předkládajícímu soudu. Omezím se na připomínku, že podle údajů předložených na jednání, zejména Rakouskem, by tento přezkum měl vést k příslušnosti soudu tohoto státu.

68. Nicméně dodávám, že i pokud by přezkum vedl k jinému závěru, není to nezbytně důvod k tomu, abychom dospěli k nepříslušnosti rakouského soudu.

69. V tomto ohledu by mohl totiž v tomto případě hrát roli článek 24 nařízení, který uznává příslušnost soudu členského státu, k němuž se žalovaný dostaví k jednání, přičemž nenamítá nepříslušnost tohoto soudu, není-li výlučně příslušný jiný soud podle článku 22 téhož nařízení( ).

70. Přitom v projednávané věci je tato poslední podmínka bezpochyby splněna, poněvadž nemůže být vzato v úvahu žádné z kritérií výlučné příslušnosti stanovených výše uvedeným článkem 22. Domnívám se, že může být splněna i další podmínka, protože pokud je pravda, že příslušnost rakouských soudů byla namítána v prvním stupni, je rovněž pravda, že již nebyla napadena v odvolacím stupni. Neexistenci odvolání proti rozhodnutí soudu rozhodujícího v tomto bodě proti rozhodnutí vydanému v prvním stupni bychom tudíž mohli považovat za přijetí příslušnosti ve smyslu článku 24.

71. S ohledem na všechny výše uvedené úvahy se tudíž domnívám, že lze vyloučit, že by v projednávané věci existovalo porušení práva Společenství z důvodu nepříslušnosti soudu, jemuž byl spor předložen.

V – Závěry

72. V důsledku toho tedy navrhuji Soudnímu dvoru, aby na první otázku položenou Landesgericht Innsbruck odpověděl takto:

„Právo Společenství neukládá vnitrostátnímu soudu, aby přezkoumal pravomocné soudní rozhodnutí a zrušil je, pokud se jeví, že je v rozporu s právem Společenství“.

Podpůrně, bude-li mít Soudní dvůr za to, že je nezbytné odpovědět na druhou otázku, navrhuji na ni odpovědět následovně:

„Soudní žalobu podanou spotřebitelem za okolností uvedených v původním řízení, kterou se domáhá určení podle právních předpisů členského státu, na jehož území má své bydliště, že společnost zásilkového prodeje se sídlem v jiném členském státě je povinna vydat cenu zdánlivě jím vyhranou, nelze založit na čl. 15 odst. 1 písm. c) nařízení Rady (ES) č. 44/2001, ale naopak spadá do rozsahu působnosti čl. 5 odst. 1 písm. a) téhož nařízení.“