STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

MANUELA CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONY

přednesené dne 2. prosince 2021 ( 1 )

Věc C‑645/20

V A,

Z A

proti

TP

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Cour de cassation (Kasační soud, Francie)]

„Řízení o předběžné otázce – Justiční spolupráce v občanských věcech – Příslušnost v dědických věcech – Podpůrná příslušnost – Obvyklý pobyt zůstavitele ve třetím státě v době smrti – Zůstavitel se státní příslušností členského státu a majetkem v tomto státě – Povinnost prohlásit vlastní příslušnost z vlastního podnětu“

1. Cour de Cassation (Kasační soud, Francie) se Soudního dvora táže, zda orgány členského státu ( 2 ), v němž se nachází majetek zůstavitele, musí z vlastního podnětu určit svou příslušnost k rozhodování o celém dědictví za použití článku 10 nařízení č. 650/2012.

2. Tato otázka vyvstala v rámci sporu o dědická práva, v němž proti sobě stojí děti zesnulého francouzského státního příslušníka, jehož poslední obvyklý pobyt ve Francii je sporný, a jeho manželka (nikoli však matka těchto dětí) v době jeho smrti.

3. Žádný z účastníků řízení nezpochybňuje státní příslušnost zesnulého v době smrti, ani to, že byl vlastníkem nemovitosti nacházející se ve Francii. Rozpor se týká pouze místa, kde měl v době své smrti obvyklý pobyt.

4. V řízení v prvním stupni se francouzský soud prohlásil za příslušný k projednání žaloby podané dětmi zesnulého, které se domáhaly jmenování správce dědictví.

5. V odvolacím řízení však příslušný soud rozhodl, že francouzské soudy nemají pravomoc rozhodovat o dědictví jako celku, neboť zůstavitel měl poslední pobyt ve Spojeném království.

6. V řízení o kasačním opravném prostředku navrhovatelé tvrdí, že francouzské soudy měly v každém případě prohlásit svou příslušnost z vlastního podnětu, což je předmětem otázky předkládajícího soudu.

I. Použitelné právo. Nařízení č. 650/2012

7. Bod 7 odůvodnění uvádí: „Je třeba usnadnit řádné fungování vnitřního trhu odstraněním překážek volného pohybu osobám, které se v současnosti potýkají s obtížemi při uplatňování svých práv v souvislosti s dědictvím, jež má přeshraniční dopady. V evropském prostoru práva musí být občanům umožněno předem uspořádat své dědictví. Práva dědiců a odkazovníků, dalších osob zůstaviteli blízkých a věřitelů zůstavitele musí být účinným způsobem zaručena.“

8. V bodě 23 odůvodnění se uvádí: „S ohledem na rostoucí mobilitu občanů a za účelem zajištění řádného výkonu spravedlnosti v rámci Unie, jakož i zajištění toho, aby existovala skutečná vazba mezi danou dědickou věcí a členským státem, kde je příslušnost vykonávána, by mělo toto nařízení stanovit, že obecným hraničním určovatelem pro účely určení příslušnosti i rozhodného práva by měl být obvyklý pobyt zůstavitele v době smrti. […]“.

9. Bod 27 odůvodnění zní takto: „Pravidla tohoto nařízení jsou navržena tak, aby zajistila, že orgán projednávající dědictví bude ve většině případů používat své vlastní právo. Toto nařízení proto stanoví řadu mechanismů, jež se uplatní za předpokladu, že zůstavitel zvolil jako právo rozhodné pro dědění svého majetku právo členského státu, jehož byl státním příslušníkem“.

10. Bod 30 odůvodnění uvádí: „V zájmu zajištění toho, aby soudy všech členských států mohly ze stejných důvodů vykonávat příslušnost ve vztahu k dědictví osob, které v době smrti neměly obvyklý pobyt v žádném členském státě, by v tomto nařízení měl být uveden v hierarchickém pořadí taxativní výčet důvodů, na jejichž základě je možno založit podpůrnou příslušnost“.

11. V bodě 43 odůvodnění se uvádí: „Pravidla pro příslušnost stanovená tímto nařízením mohou v některých případech vést k situaci, kdy soud příslušný k rozhodování o dědictví nebude používat své vlastní právo. […]“.

12. Bod 57 odůvodnění připomíná, že: „Kolizní normy stanovené tímto nařízením mohou vést k použití práva třetího státu. V takových případech je třeba zohlednit pravidla mezinárodního práva soukromého tohoto státu. Pokud tato pravidla odkazují buď na právo členského státu, nebo na právo třetího státu, který by na dědictví uplatnil své vlastní právo, měl by být takový odkaz přijat, aby se zajistil soulad na mezinárodní úrovni. […]“.

13. Článek 4 („Obecná příslušnost“) zní takto: „Soudy členského státu, na jehož území měl zůstavitel obvyklý pobyt v době smrti, jsou příslušné rozhodovat o dědictví jako o celku.“

14. Článek 10 („Podpůrná příslušnost“) stanoví: „1. Nenachází-li se místo obvyklého pobytu zůstavitele v době smrti na území členského státu, jsou soudy členského státu, v němž se majetek tvořící pozůstalost nachází, přesto příslušné k rozhodování o dědictví jako celku, pokud: a) měl zůstavitel v době smrti státní příslušnost tohoto členského státu; nebo pokud tomu tak není, b) se místo předchozího obvyklého pobytu zůstavitele nacházelo na území tohoto členského státu, za podmínky, že v době zahájení řízení od změny tohoto místa obvyklého pobytu neuplynulo období delší než pět let. 2. Pokud žádný soud v členském státě není příslušný podle odstavce 1, jsou k rozhodování o majetku tvořícím pozůstalost přesto příslušné soudy členského státu, v němž se tento majetek nachází.“

15. Článek 15 („Přezkoumání příslušnosti“) zní: „Pokud je u soudu některého členského státu zahájeno řízení v dědické věci, k níž není příslušný podle tohoto nařízení, prohlásí tento soud z vlastního podnětu svou nepříslušnost.“

16. Článek 20 („Univerzální použitelnost“) stanoví: „Právo určené tímto nařízením se použije bez ohledu na to, zda je či není právem členského státu.“

II. Skutkový stav, řízení a předběžná otázka

17. Pan XA, francouzský státní příslušník, zemřel ve Francii dne 3. září 2015 a jako své dědice zanechal svoji manželku TP a své tři děti z prvního manželství, YA, ZA a VA (dále jen „spoluúčastníci A“).

18. Spoluúčastníci A se ve svém sporu s TP obrátili na tribunal de grande instance (soud prvního stupně, Francie), který je příslušný pro rozhodování o předběžných opatřeních, s návrhem na jmenování správce pozůstalosti.

19. V tomto návrhu se dovolávali příslušnosti francouzských soudů na základě článku 4 nařízení č. 650/2012 a tvrdili, že jejich otec měl v době smrti obvyklý pobyt ve Francii.

20. Soud prvního stupně považoval tuto okolnost za prokázanou a prohlásil, že je příslušný k projednání sporu, přičemž proti tomuto rozhodnutí se TP odvolala ke Cour d'appel de Versailles (odvolací soud ve Versailles, Francie).

21. Vzhledem k tomu, že poslední obvyklý pobyt zesnulého byl ve Spojeném království, odvolací soud rozhodl, že v souladu s článkem 4 nařízení č. 650/2012 nejsou francouzské soudy v této věci příslušné.

22. Před Cour de cassation (Kasační soud, Francie) spoluúčastníci A tvrdí, že: – odvolací soud měl zkoumat svou příslušnost z vlastního podnětu, a to v souladu s článkem 10 nařízení č. 650/2012 ( 3 ); – zesnulý měl francouzskou státní příslušnost a vlastnil majetek nacházející se ve Francii ( 4 ); – i kdyby se jeho poslední obvyklý pobyt nenacházel ve Francii, francouzské soudy by byly podpůrně příslušné rozhodnout o dědictví jako celku, neboť majetek tvořící pozůstalost se nacházel ve Francii a zůstavitel byl v době smrti státním příslušníkem tohoto státu, a – ustanovení nařízení č. 650/2012 mají povahu veřejného pořádku a soud je musí uplatňovat z vlastního podnětu.

23. V této situaci Cour de cassation (Kasační soud) pokládá Soudnímu dvoru následující otázku: „Musí být ustanovení čl. 10 odst. 1 písm. a) nařízení […] (EU) č. 650/2012 […] vykládána v tom smyslu, že nenachází-li se místo obvyklého pobytu zůstavitele v době smrti na území členského státu, musí soud členského státu, na jehož území nebyl zaznamenán obvyklý pobyt zůstavitele, ale který konstatuje, že zůstavitel měl státní příslušnost tohoto státu a vlastnil v něm majetek, z vlastního podnětu zkoumat svou podpůrnou příslušnost stanovenou v tomto ustanovení?“

III. Řízení před Soudním dvorem

24. Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce byla zapsána do rejstříku Soudního dvora dne 1. prosince 2020.

25. Písemná vyjádření předložily TP, španělská, francouzská a česká vláda a Evropská komise.

26. Ústní jednání nebylo shledáno potřebným.

IV. Analýza

A. Úvodní poznámky

1. Důvod kasačního opravného prostředku a jeho východisko

27. V kasačním opravném prostředku je odvolacímu soudu vytýkáno, že z vlastního podnětu nezkoumal svou příslušnost ve světle článku 10 nařízení č. 650/2012, ačkoli tak (údajně) učinit měl.

28. Analýza tohoto důvodu kasačního opravného prostředku logicky přísluší předkládajícímu soudu, který může nejlépe ověřit všechny aspekty sporu na úrovni nižších instancí.

29. Jak jsem však již uvedl, výklad rozsudku odvolacího soudu umožňuje přinejmenším diskutovat o tom, zda byl v tomto rozsudku nějak uplatněn článek 10 nařízení č. 650/2012.

30. Rozsudek, proti němuž byl podán kasační opravný prostředek, totiž reprodukuje článek 10 nařízení č. 650/2012 pod nadpisem „Sur la compétence“ (K příslušnosti), čímž z vlastního podnětu uvedl ustanovení, kterého se účastníci řízení nedovolávali.

31. Je pravda, že odvolací soud následně uvádí odůvodnění, které odpovídá článku 4 nařízení č. 650/2012. Nelze však zcela vyloučit, že zkoumal svou příslušnost podle článku 10 tohoto nařízení, aby (implicitně) dospěl k závěru, že neexistují důvody pro jeho použití.

32. Pokud odvolací soud takové posouzení provedl, nejspíše zkoumal svou mezinárodní soudní příslušnost podle článku 10 nařízení č. 650/2012. Jediné, o čem by se dalo diskutovat, je jeho chápání tohoto ustanovení ( 5 ) nebo případné pochybení týkající se jeho promítnutí do této věci.

2. Vymezení otázky

33. V návaznosti na toto upozornění se budu předběžnou otázkou zabývat tak, jak je položena, tedy zaměřím se na to, zda je třeba důsledky článku 10 nařízení č. 650/2012 vyvodit z vlastního podnětu, což odvolací soud podle všeho neučinil.

34. Je vhodné nejprve učinit dvě upřesnění.

a) „Z vlastního podnětu“

35. První se týká použití pravidla unijního práva „z vlastního podnětu“.

36. Kromě toho, že se týká rozdělení rolí mezi soud a účastníky řízení, není tento pojem jednoznačný: co patří do povinnosti nebo úlohy soudu a co náleží účastníkům řízení, nemá jednoznačnou odpověď. Liší se v závislosti na jednotlivých právních řádech a v jejich rámci na faktorech, jako je typ řízení, předmět sporu nebo procesní fáze, ve které se spor nachází. V průběhu času se samozřejmě také mění ( 6 ).

37. V projednávané věci „uplatnění z vlastního podnětu“ znamená, že soud musí vyřešit spor o příslušnost na základě jiného pravidla, než na které se odvolávají účastníci řízení, aniž však změní rozsah sporu a aniž bude vycházet z jiných skutečností, než které obě strany považují za prokázané.

38. V této situaci soud svou činností: – se omezuje na nahrazení právního základu, který považuje za chybný, jiným, který sice neuvedl navrhovatel, ale který sám soud považuje za správnější; – nemění nárok navrhovatele, sám neuvádí skutečnosti, ani nezkoumá, zda existují nové nebo jiné skutečnosti; omezuje se na výklad použitelného ustanovení, ačkoli na něj nebylo poukázáno, a neopouští tak pasivitu, která je typická pro postavení soudu v občanském soudním řízení; – neporušuje dispoziční zásadu, nerozhoduje ultra petita, ani neznemožňuje procesní obranu (ačkoli by měl předem informovat účastníky řízení o existenci jiného ratio decidendi, než jaké předložili, aby se v tomto ohledu mohli vyjádřit) ( 7 ).

39. Takto vymezená soudní činnost by však mohla vyvolat pochybnosti, neboť její konečný výsledek bude nevyhnutelně ve prospěch jedné strany (v tomto případě strany, která spor předložila francouzským soudům) a v neprospěch druhé strany (strany, která napadá mezinárodní příslušnost těchto soudů).

40. Pokud však soud při rozhodování o vlastní příslušnosti vychází pouze z objektivních údajů, které žádný z účastníků řízení nezpochybňuje, tak neupřednostňuje jednoho účastníka na úkor druhého ( 8 ), ale jedná v zájmu spravedlnosti a správného uplatňování nástroje určeného k rozdělení příslušnosti mezi členské státy.

b) Argumentace předkládajícího soudu

41. Druhé upřesnění se týká rozsahu předběžné otázky, kterou je třeba – ve stručnosti – upřesnit: – zda soud, u něhož navrhovatelé vznesli nárok na základě článku 4 nařízení č. 650/2012, musí z vlastního podnětu zkoumat svou příslušnost podle článku 10 tohoto nařízení; nebo – zda naopak bylo povinností navrhovatelů dovolávat se článku 10, a pokud tak neučinili, může soud návrh odmítnout (pro nedostatek příslušnosti).

42. Přestože je jádrem otázky článek 10 nařízení č. 650/2012 v rozsahu, v němž zakládá podpůrnou příslušnost, odůvodnění předkládajícího soudu se neomezuje pouze na tento článek, ale uvádí argumenty, které lze vyvodit z jiných článků tohoto textu nebo z celkové systematiky ( 9 ).

43. V souladu s těmito argumenty bude muset moje analýza jít nad rámec pouhého zkoumání článku 10 nařízení č. 650/2012.

B. Mezinárodní soudní příslušnost v nařízení č. 650/2012. Článek 10

1. Struktura systému

a) Kritéria příslušnosti a vztah mezi nimi

44. Nařízení č. 650/2012 ve své kapitole II zavádí systém mezinárodní soudní příslušnosti pro dědictví jako celek založený na objektivních (poslední obvyklý pobyt zůstavitele, přítomnost majetku tvořícího pozůstalost v členském státě) ( 10 ) a subjektivních kritériích (volba soudu dotčenými stranami a přijetí příslušnosti stranami řízení) ( 11 ).

45. Tento systém je uzavřený ( 12 ). V rámci věcné působnosti nařízení č. 650/2012 se příslušnost soudů členských států odvíjí výhradně od jednotných pravidel, která nařízení stanoví, s vyloučením jakýchkoli jiných pravidel ( 13 ).

46. Nařízení č. 650/2012 tím, že vychází především z cílů „zajištění řádného výkonu spravedlnosti v rámci Unie, jakož i zajištění toho, aby existovala skutečná vazba mezi danou dědickou věcí a členským státem, kde je příslušnost vykonávána“ ( 14 ): – především stanoví příslušnost soudů členského státu posledního obvyklého pobytu zůstavitele. Tyto soudy zpravidla uplatňují své vlastní právo ( 15 ); – navrhuje řešení pro případy, kdy se poslední obvyklý pobyt zůstavitele nachází ve třetím státě, ale dostatečná vazba na členský stát odůvodňuje přiznání příslušnosti orgánům tohoto státu. Tyto orgány zpravidla uplatňují právo třetího státu ( 16 ); – navrhuje mechanismy pro spojení forum a ius v případech, kdy a) v důsledku volby práva zůstavitelem orgán členského státu jeho posledního obvyklého pobytu musí v případě, že by mu byl spor předložen, použít právo, které není jeho vlastním právem, nebo b) jsou splněny podmínky pro to, aby rozhodoval unijní soud, a zůstavitel, jehož poslední obvyklý pobyt byl ve třetím státě, si jako rozhodné právo zvolil právo členského státu, jehož byl státním příslušníkem ( 17 ).

47. V nařízení č. 650/2012 není vztah sudišť přísně hierarchický, jak by se mohlo zdát ( 18 ), neboť každé z nich pokrývá jinou skutkovou situaci: buď měl zesnulý poslední obvyklý pobyt v členském státě Unie (rozsah kolizní normy stanovené v článku 4) nebo neměl (rozsah článku 10).

48. Příslušnost vyplývající z obou případů lze vyloučit pouze tehdy, pokud se zůstavitel rozhodl pro určité právo (rozsah článků 5 a následujících nařízení č. 650/2012).

49. V tomto kontextu nemá autonomie vůle, která podléhá přísným požadavkům, povahu zásady či jádra systému přiznávání příslušnosti, což je vysvětleno rolí, kterou má a která je odlišná od role, kterou má v jiných oblastech.

50. Dohoda o sudišti, které mohou strany dosáhnout – případně výslovné nebo konkludentní uznání příslušnosti soudu, u něhož byl podán návrh na zahájení řízení – je podmíněna především existencí volby práva zůstavitelem. Možnost volby příslušného soudu vzniká ve skutečnosti proto, že zůstavitel takovou volbu učinil.

51. Nařízení č. 650/2012 pojímá tuto možnost jako pragmatické usnadnění: jeho cílem je zabránit rozporu mezi forum a ius, který by vznikl v důsledku volby práva ze strany zesnulého ve prospěch práva, které z definice není právem orgánu, jemuž normotvůrce příslušnost svěřil v první řadě ( 19 ).

52. Možnost osob zúčastněných na dědictví zvolit si příslušný soud tedy neodráží přesvědčení o prospěšnosti nebo inherentních výhodách samoregulace. Ta je, jak jsem již naznačil, velmi omezená: pokud zůstavitel neurčí svým právním nástupcům místo, kde se o dědictví nutně rozhodne ( 20 ), je na něm, aby vytvořil příležitost, aby se tak nestalo v členském státě jeho posledního obvyklého pobytu (nebo za určitých podmínek v členském státě, kde vlastnil majetek).

53. Odchýlení se od příslušnosti objektivně příslušného orgánu vyžaduje, aby zůstavitel zvolil rozhodné právo, a dále a) dohodu všech dotčených stran ( 21 ), nebo b) aby strany, které nebyly stranami uvedené dohody, nenamítly nepříslušnost ( 22 ), nebo c) aby strany řízení výslovně uznaly příslušnost soudu ( 23 ). Odmítnutí byť jediné dotčené strany souhlasit s ostatními postačuje k vyloučení příslušnosti členského státu, jehož byl zůstavitel státním příslušníkem.

54. Podle mého názoru tato zjištění slouží k upřesnění právního názoru předkládajícího soudu, že články 4 a 10 nařízení č. 650/2012 odpovídají disponibilním právům účastníků řízení, jakož i jeho závěru, že „by bylo nelogické, aby byl soud povinen zkoumat podpůrné kritérium příslušnosti, které účastníci řízení nezamýšleli uplatnit“ ( 24 ).

b) Společná pravidla pro uplatnění kritérií příslušnosti. Článek 15 nařízení č. 650/2012

55. V souladu s ostatními nástroji justiční spolupráce v občanských věcech obsahuje nařízení č. 650/2012 ustanovení o provádění pravidel příslušnosti. Jeho článek 15, nadepsaný „Přezkoumání příslušnosti“, je jedním z nich.

56. Tento článek ukládá soudům, které mají rozhodnout o dědictví, povinnost odmítnout příslušnost z vlastního podnětu, pokud jejich příslušnost nevyplývá z nařízení č. 650/2012 ( 25 ).

57. Toto ustanovení bylo bez dalšího vysvětlení zahrnuto do návrhu nařízení předloženého Komisí a nevyvolalo další připomínky ani diskusi ( 26 ).

58. S ohledem na podobnost s pravidly podobného charakteru ( 27 ) je třeba poznamenat, že taková povinnost: – zajišťuje správné uplatňování nařízení č. 650/2012, a to i v případě, že strana příslušnost nenapadne, což se z různých důvodů nemusí stát ( 28 ); – je zárukou pro odpůrce, který se k soudnímu řízení nedostaví; – brání volnému pohybu rozhodnutí přijatých nepříslušným orgánem nebo orgánem, jehož příslušnost nesplňuje kritéria stanovená v nařízení č. 650/2012, v rámci evropského prostoru práva ( 29 ).

59. Článek 15 nařízení č. 650/2012 tedy přispívá k řádnému fungování justiční spolupráce v Unii v dědických věcech.

60. Toto ustanovení však nepůsobí automaticky v opačném smyslu, přinejmenším ve svém doslovném znění, neboť výslovně nenařizuje soudům členských států, aby z vlastního podnětu uplatňovaly pravidla nařízení č. 650/2012 za účelem prohlášení nebo potvrzení své příslušnosti na základě tohoto nařízení.

2. Zejména článek 10 nařízení č. 650/2012

61. Článek 10 nařízení č. 650/2012 přiznává příslušnost členskému státu (nebo státům), v němž (nebo v nichž) se nachází majetek tvořící pozůstalost, když se poslední obvyklý pobyt zůstavitele nacházel ve třetím státě.

62. Tato příslušnost: – se týká dědictví jako celku, pokud měl zůstavitel v době smrti státní příslušnost tohoto členského státu ( 30 ) nebo v něm měl obvyklý pobyt v období pěti let předcházejících zahájení soudního řízení ( 31 ), – v jiných případech se omezuje na majetek nacházející se na tomto území ( 32 ).

63. V rámci systému slouží článek 10 nařízení č. 650/2012 dvěma účelům: – zajistit jednotnost pravidel mezinárodní příslušnosti ve prospěch vzájemného uznávání rozhodnutí mezi členskými státy. Normotvůrce vyloučil jakýkoli odkaz na pravidla vnitrostátního práva tím, že taxativně vyjmenoval případy, v nichž bude soud členského státu vykonávat svou příslušnost ( 33 ); – zaručit dědicům a věřitelům přístup k právní ochraně v případě, že situace „vykazuje úzké vazby s členským státem z důvodu přítomnosti majetku“ ( 34 ).

64. Přítomnost majetku (bez dalšího nebo s výhradou požadavků týkajících se samotného majetku nebo zůstavitele) je známým kritériem příslušnosti ve srovnávacím právu ( 35 ). V nařízení č. 650/2012 je doplněno o podmínky státní příslušnosti nebo pobytu zůstavitele, které jsem uvedl ( 36 ). Úzký vazba s členským státem, jehož orgán věc projednává, tedy není sporná, i když poslední obvyklý pobyt zůstavitele nebyl v tomto státě.

65. Kvalifikace příslušnosti podle článku 10 nařízení č. 650/2012 jako „podpůrné“ neznamená, že toto ustanovení je méně normativní než článek 4. Mám tedy za to, že soud, který věc projednává, nemůže toto ustanovení ignorovat, i když se jej strana (strany) nedovolávala (nedovolávaly).

66. Obě pravidla jsou ve skutečnosti rovnocenná: článek 10 přiznává příslušnost v případě, kdy není naplněn rozsah článku 4, takže se článek 4 jednoduše nepoužije.

67. Hraniční určovatelé stanovení v těchto ustanoveních vyjadřují dostatečný vztah mezi rozsahem a sudištěm, který je intenzivnější v článku 4 a méně intenzivní v článku 10 nařízení č. 650/2012 (rozdíl se odráží v systematickém zařazení každého z nich). Pokud však okolnosti popsané v článku 4 nenastanou a okolnosti podle článku 10 ano, je nutné uplatnit navázání stanovené v článku 10.

68. K potvrzení tohoto závěru mě vedou následující argumenty: – články 4 a 10 nařízení č. 650/2012 se použijí stejným způsobem v případě volby práva zůstavitelem ( 37 ), v případě napadení příslušnosti dotčenými stranami, jež nejsou strany dohody, která ji přiznává ( 38 ), a ve vztahu k možnosti omezit řízení vyloučením majetku nacházejícího se ve třetích státech, pokud existují důvody se domnívat, že případné rozhodnutí nebude v těchto státech uznáno nebo vykonáno ( 39 ); – doslovně je článek 10 nařízení č. 650/2012 příkazem pro vnitrostátní soud, což neplatí pro jiná ustanovení, jako je článek 11, který jej opravňuje, ale neukládá mu povinnost, rozhodnout o dědictví. Na rozdíl od posledně uvedeného článku navíc výkon příslušnosti podle článku 10 není podmíněn nepříslušností nebo nečinností soudů jiného státu.

69. Předkládající soud uvádí jako argument na podporu hypotetického odmítnutí uplatnění článku 10 nařízení č. 650/2012 z vlastního podnětu to, že představuje „odchýlení se od zásady jednoty soudní a zákonodárné příslušnosti, z níž vychází nařízení“ ( 40 ).

70. S touto argumentací nesouhlasím. Účel sjednotit forum a ius není absolutní; normotvůrce sám připouští, že rozkol je možný ( 41 ). Kromě toho se řešení, která poskytuje ve snaze o obnovení shody, rozšiřují na případ, kdy soud, který má rozhodovat, rozhoduje podle článku 10.

71. Je třeba také vzít v úvahu, že pokud se poslední obvyklý pobyt zůstavitele nenachází v některém členském státě, nařízení č. 650/2012 nemůže z podstaty věci uložit ani zaručit příslušnost soudů v zemi tohoto pobytu, tím méně pak korelaci forum/ius.

72. Ze dvou možností (odkaz na sudiště stanovená ve vnitrostátních právních řádech nebo stanovení pravidla společného pro členské státy), které unijní normotvůrce měl, přijal druhou možnost. Tímto způsobem také podporuje cíl nařízení č. 650/2012 účinně zaručit práva dědiců, odkazovníků a dalších osob zůstaviteli blízkých tím, že jim usnadňuje přístup ke spravedlnosti ( 42 ).

C. Uplatnění článku 10 nařízení č. 650/2012 z vlastního podnětu nebo na návrh účastníka řízení

73. Nyní se vrátím k otázce předkládajícího soudu: má se soud prohlásit za příslušný na základě použití pravidla mezinárodní soudní příslušnosti, kterého se strany nedovolávají a které odpovídá skutkovým okolnostem, jež jsou ve sporu přítomny a nejsou sporné, ale nejsou tvrzeny za účelem založení takové příslušnosti?

74. Nařízení č. 650/2012 na první pohled výslovně nestanoví procesní úpravu pro článek 10. Z toho lze vyvodit, že normotvůrce nechtěl tento aspekt sjednotit a ponechal jeho právní úpravu na vnitrostátním procesním právu každého členského státu.

75. Domnívám se však, že takový závěr by nebyl správný. Podle mého názoru existují prvky, které vyvracejí formální argumentaci a umožňují podpořit jinou tezi, pokud se činnost, kterou soud provádí z vlastního podnětu, odráží v takových okolnostech, jako jsou okolnosti v projednávané věci.

76. Níže uvedu důvody, o které opírám svůj názor. Pouze podpůrně, pro případ, že by se s ním Soudní dvůr neztotožnil, odkážu na první tezi (která prosazuje ponechání řešení problému na právních předpisech jednotlivých členských států).

1. Argumenty pro uplatnění z vlastního podnětu (za okolností projednávané věci)

77. Mám za to, že za okolností projednávané věci by měl vnitrostátní soud, jemuž byla věc předložena na základě článku 4 nařízení č. 650/2012, z vlastního podnětu prohlásit, že je příslušný podle článku 10, i když se toho navrhovatelé nedovolávají.

78. Mé přesvědčení vychází z úvah spojených a) jednak se samotným přezkoumáním vlastní nepříslušnosti, které je stanoveno v článku 15 nařízení č. 650/2012, a b) jednak s rozhodnutími Soudního dvora o prvcích, které má soud zohlednit při posuzování své mezinárodní příslušnosti, pokud ji účastník řízení zpochybňuje.

79. Pokud jde o článek 15 nařízení č. 650/2012, jak jsem již uvedl, ten vyžaduje analýzu soudu z vlastního podnětu za účelem přezkoumání vlastní nepříslušnosti.

80. Při posuzování, zda je nepříslušný „podle tohoto nařízení“, musí soud zkoumat všechna kritéria stanovená v kapitole II. Z vlastního podnětu může prohlásit svou nepříslušnost pouze tehdy a v rozsahu, v jakém mu žádné pravidlo nařízení č. 650/2012 příslušnost nepřiznává. Neexistuje tedy žádné omezení přezkumu na určité normy předpisu nebo pouze na normu, které se dovolává zúčastněná strana.

81. Z tohoto předpokladu vyvozuji, že pokud má soud za to, že existuje ustanovení, podle kterého je příslušný, nemůže vyvodit důsledek z článku 15 nařízení č. 650/2012, kterým se musí nutně zabývat. I když pravidlo, na němž je založena jeho příslušnost, není pravidlem, kterého se navrhovatel dovolává, bylo by přílišným formalismem zavírat oči před jiným pravidlem, které, i když se ho nedovolává, mu dává dostatečnou příslušnost k projednání sporu ( 43 ).

82. Nařízení č. 650/2012 neupřesňuje podmínky kontroly příslušnosti, ať už z vlastního podnětu nebo na návrh účastníka řízení. Zejména neříká nic o tom, jaké údaje bude soud brát v úvahu nebo jak by je měl identifikovat.

83. V tomto ohledu však existují určitá vodítka v rozsudcích Soudního dvora ohledně kontroly příslušnosti v rámci nařízení (ES) č. 44/2001 ( 44 ).

84. Podle těchto rozsudků se úloha soudu provádějícího takovou analýzu neomezuje pouze na to, co tvrdí navrhovatel, ale zahrnuje všechny informace, které má k dispozici, aniž je povinen provádět dokazování (ani toho, zda existují další, ani jejich pravdivosti) ( 45 ).

85. Soudní dvůr vychází z cíle řádného výkonu spravedlnosti, který je základem nařízení č. 44/2001, a z respektování autonomie soudu při výkonu jeho funkcí ( 46 ).

86. Nevidím důvod, proč by se taková judikatura měla omezovat na konkrétní ustanovení, které vykládá, nebo na případ, kdy se příslušnost zkoumá na návrh účastníka řízení, a nikoli z vlastního podnětu ( 47 ).

87. Zdá se mi tedy legitimní vykládat článek 10 ve světle článku 15 nařízení č. 650/2012 v tom smyslu, že neukládají soudu povinnost, aby aktivně hledal skutkový základ pro rozhodnutí o své příslušnosti v určitém sporu, ale aby na základě nesporných skutečností nalezl základ pro svou příslušnost, který se může lišit od základu uvedeného navrhovatelem. Mám za to, že v této věci by se měl z vlastního podnětu prohlásit za příslušný.

2. Neexistence jasného řešení v nařízení č. 650/2012. Procesní autonomie a meze

88. Pro případ, že by tyto argumenty Soudní dvůr nepřesvědčily, budu podpůrně zkoumat odpověď, která se, jak jsem již uvedl ( 48 ), opírá o neexistenci výslovného procesního ustanovení v článku 10 nařízení č. 650/2012, a řešení vyvstalé otázky ponechává na procesním právu každého členského státu.

89. V rámci tohoto přístupu, který by se dal označit za klasický ( 49 ), stačí použít ustálenou judikaturu Soudního dvora, podle které: – pravidla unijního práva platí v rámci systémů členských států; – při neexistenci unijní právní úpravy v dané oblasti „jsou procesní podmínky zajišťující ochranu práv, která jednotlivcům vyplývají z unijního práva, upraveny vnitrostátním právním řádem každého členského státu na základě zásady procesní autonomie členských států, avšak za předpokladu, že tyto podmínky nejsou méně příznivé než ty, které se uplatní v obdobných situacích vnitrostátní povahy (zásada rovnocennosti), a že v praxi neznemožňují nebo nadměrně neztěžují výkon práv přiznaných právním řádem Unie (zásada efektivity)“ ( 50 ); – soudy použijí procesní úpravu stanovenou jejich vnitrostátním právním řádem „pouze v rozsahu, v němž nezpochybňují smysl, účel a plnou účinnost“ odpovídajícího pravidla unijního práva ( 51 ).

90. Opakuji, nařízení č. 650/2012 nestanoví konkrétní procesní úpravu pro článek 10. Naopak tak činí u jiných ustanovení, u nichž výslovně vyžaduje buď návrh jedné ze stran, nebo úkon orgánu, který věc projednává, z vlastního podnětu ( 52 ).

91. Chápat mlčení článku 10 nařízení č. 650/2012 v tomto ohledu jako implicitní odkaz na ustanovení vnitrostátního práva se zdá být stejně obhajitelné (pokud to odpovídá principiálnímu řešení) jako tvrdit, že se jedná o úmyslné vyloučení, nikoli o pouhé opomenutí. Pokud je na jiném místě téhož nařízení odkaz na vnitrostátní procesní právo výslovný (článek 66 nebo 71), jeho neexistence v článku 10 by mohla být vykládána tak, že tato otázka není ponechána na vnitrostátních právních řádech ( 53 ).

92. Za předpokladu, že by otázka předkládajícího soudu týkající se rozdělení rolí mezi soud a účastníky řízení podle článku 10 nařízení č. 650/2012 dostala odpověď, jakou dává francouzský právní řád, byly by důsledky pro tuto věc následující: – zkoumání příslušnosti podle článku 10 nařízení č. 650/2012 by se uskutečnilo z vlastního podnětu ( 54 ), pokud to toto právo stanoví pro srovnatelné nároky na něm založené ( 55 ); – tento článek by se naopak použil pouze tehdy, pokud by se ho dovolávala dotčená strana, pokud by takové bylo řešení srovnatelných nároků ve vnitrostátním právu, ledaže by tento návrh řešení prakticky znemožnil nebo nadměrně ztížil výkon práv přiznaných unijním právním řádem nebo by bránil užitečnému účinku předmětného pravidla.

93. Předkládající soud neposkytl dostatečné informace o svém vnitrostátním procesním právu ( 56 ). Za těchto podmínek by jakákoli moje úvaha o tom, zda je použití článku 10 nařízení č. 650/2012 výhradně na návrh strany v souladu se zásadami rovnocennosti a efektivity a s dodržováním užitečného účinku tohoto ustanovení, byla spekulací.

V. Závěry

94. S ohledem na výše uvedené úvahy navrhuji, aby Soudní dvůr odpověděl Cour de cassation (Kasační soud, Francie) takto: „Článek 10 odst. 1 písm. a) nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 650/2012 ze dne 4. července 2012 o příslušnosti, rozhodném právu, uznávání a výkonu rozhodnutí a přijímání a výkonu veřejných listin v dědických věcech a o vytvoření evropského dědického osvědčení musí být vykládán v tom smyslu, že nenachází-li se místo obvyklého pobytu zůstavitele v době smrti na území žádného členského státu, musí soud členského státu, ve kterém došlo ke sporu o dědictví, z vlastního podnětu prohlásit, že je příslušný rozhodnout o dědictví jako celku, jestliže na základě skutečností uváděných účastníky řízení, které nejsou sporné, měl zůstavitel v době své smrti státní příslušnost tohoto státu a vlastnil majetek nacházející se v tomto státě.“

( 1 ) – Původní jazyk: španělština.

( 2 ) – Níže budu výraz „členský stát“ používat pro označení států vázaných nařízením Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 650/2012 ze dne 4. července 2012 o příslušnosti, rozhodném právu, uznávání a výkonu rozhodnutí a přijímání a výkonu veřejných listin v dědických věcech a o vytvoření evropského dědického osvědčení (Úř. věst. 2012, L 201, s. 107). Dánsko a Irsko takovými státy nejsou; Spojené království, které bylo v době smrti zůstavitele členem Evropské unie, nebylo nařízením nikdy vázáno.

( 3 ) – Podle předkládacího usnesení se tohoto článku žádný z účastníků řízení v řízení v prvním stupni ani v odvolacím řízení nedovolával. Výklad rozsudku odvolacího soudu však umožňuje přinejmenším diskutovat o tom, zda byl článek 10 uplatněn (viz body 27 a násl. tohoto stanoviska).

( 4 ) – Z dostupných informací vyplývá, že XA žil ve Spojeném království od počátku 80. let až do srpna 2012, kdy se přestěhoval do Francie, kde o tři roky později zemřel. Byl spoluvlastníkem dvou nemovitostí ve Spojeném království a vlastnil 10 % akcií francouzské společnosti, která byla založena za účelem pořízení nemovitosti ve Francii, kterou plně financoval a kterou v době své smrti obýval.

( 5 ) – Španělská verze, stejně jako portugalská, článku 10 nařízení č. 650/2012 odkazuje doslovně na členský stát, kde se nachází „los bienes de la herencia“ [majetek tvořící pozůstalost] (kurzivou zvýraznil autor stanoviska), což by mohlo vést k domněnce, že se v tomto státě musí nacházet celá pozůstalost, aby jeho soudy byly příslušné. Ve francouzském znění, ani v jiných, do kterých jsem mohl nahlédnout, tomu tak není. Nepochybuji o tom, že správné jsou tyto posledně uvedené verze. To vyplývá z přípravných prací: viz návrh nařízení Evropského parlamentu a Rady o příslušnosti, rozhodném právu, uznávání a výkonu rozhodnutí a úředních listin ve věcech dědictví a vytvoření evropského dědického osvědčení, COM(2009) 154 final (dále jen „návrh Komise“), komentář k článku 6. To je také logický výklad, jinak by neexistovalo vysvětlení pro skutečnost, že příslušnost podle čl. 10 odst. 1 se výslovně vztahuje na dědictví jako celek. Stejně tak by nebylo možné vysvětlit omezení příslušnosti podle čl. 10 odst. 2 na majetek tvořící pozůstalost, který se nachází na tomto území.

( 6 ) – V tomto ohledu viz L’office du juge – Études de droit comparé, kolektiv autorů Chanais, C., Hess, B., Saletti, A. a van Drooghenbroeck, J. F., Bruylant, 2018. Stejnou nejednotnost lze pozorovat i v oblasti uplatňování unijního právního řádu z vlastního podnětu, například v oblasti spotřebitelského práva. V tomto ohledu viz Hess, B. a Taelman, P., „Consumer Actions before National Courts“, v Hess, B. a Law, S., Implementing EU Consumer Rights by National Procedural Law, Hart/Beck/Nomos, 2019, s. 95 a násl.

( 7 ) – Nařízení č. 650/2012 nebrání tomu, aby soud poskytl oběma stranám možnost vyjádřit se k použití článku 10. Naopak to může být povinné, a to v souladu s judikaturou Soudního dvora o nutnosti dodržovat požadavky spojené s právem na spravedlivý proces. Strany musí mít možnost seznamovat se s právními důvody uplatněnými soudem i bez návrhu, na kterých soud hodlá založit své rozhodnutí, a vyjadřovat se k nim; mimo jiné viz rozsudek ze dne 21. února 2013, Banif Plus Bank (C‑472/11, EU:C:2013:88), body 29 a násl.

( 8 ) – Dodávám, že sudiště podle nařízení č. 650/2012 neposkytují navrhovateli možnost volby, jako tak činí například články 4 a 7 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1215/2012 ze dne 12. prosince 2012 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 2012, L 351, s. 1). To znamená, že zásah soudu z vlastního podnětu jej neopravňuje ke „zhojení“ pochybení strany, která měla výhodu volby, ale chybovala při právním určení příslušnosti tím, že si zvolila „nevhodné“ sudiště.

( 9 ) – Viz bod 10 předkládacího usnesení o uzavřenosti systému mezinárodní soudní příslušnosti a bod 11, o korelaci forum/ius jako zásadě nařízení č. 650/2012, o disponibilní povaze soudní příslušnosti a rozsahu povinnosti kontrolovat vlastní příslušnost.

( 10 ) – Článek 4 a čl. 10 odst. 1 (za tam stanovených podmínek).

( 11 ) – Články 5, 7 a 9.

( 12 ) – A dostačující k vyřešení jakéhokoli aspektu dědictví, bez ohledu na to, kde se nachází majetek tvořící pozůstalost. Pouze výjimečně omezuje normotvůrce pravomoc příslušného orgánu na majetek nacházející se v samotném členském státě – viz čl. 10 odst. 2 nařízení č. 650/2012. Článek 12 odst. 1 stanoví možnost vynechat určitý majetek z řízení, ale důvodem není nedostatek mezinárodní soudní příslušnosti ve vztahu k tomuto majetku.

( 13 ) – Normotvůrce zahrnul „forum necessitatis“ do článku 11, aby zabránil možnému odepření spravedlnosti.

( 14 ) – Bod 23 odůvodnění. Normotvůrce se při dosahování těchto cílů opírá především o obvyklý pobyt zůstavitele v době smrti jako o „obecný hraniční určovatel“, který určuje jak mezinárodní soudní příslušnost, tak rozhodné právo.

( 15 ) – Článek 4 ve spojení s čl. 21 odst. 1 nařízení č. 650/2012.

( 16 ) – Článek 10 ve spojení s čl. 21 odst. 1 nařízení č. 650/2012.

( 17 ) – Ve prospěch právního řádu členského státu, jehož státní příslušnost měl v době smrti nebo v době volby, viz čl. 22 odst. 1.

( 18 ) – Existuje samozřejmě jasná koncepční preference soudní příslušnosti posledního obvyklého pobytu zůstavitele, pokud se nachází v členském státě, přičemž se má za to, že tento pobyt vytváří silnější vazbu (mezi dědictvím a soudem) než jiné prvky.

( 19 ) – Body 27 a 28 odůvodnění nařízení č. 650/2012. Umožnění volby stran je jedním – nikoli však jediným – z mechanismů, které umožňují orgánu projednávajícímu spor rozhodnout dědické řízení nebo jej vyřešit v souladu s vlastním právem.

( 20 ) – Kromě toho musí být splněny určité požadavky – viz následující bod.

( 21 ) – Článek 5 ve spojení s čl. 6 písm. b) a čl. 7 písm. b) nařízení č. 650/2012.

( 22 ) – Článek 9 nařízení č. 650/2012.

( 23 ) – Článek 7 písm. c) nařízení č. 650/2012.

( 24 ) – Předkládací usnesení, bod 11.

( 25 ) – Naopak neobsahuje sankce pro případ, že by byla tato povinnost ignorována.

( 26 ) – Návrh Komise, článek 11. Na návrh Evropského parlamentu bylo upřesněno, že věc uvedená v tomto ustanovení musí být „dědická“ – viz článek 11 návrhu legislativního usnesení Evropského parlamentu ze dne 6. března 2012, dokument A7-0045/2012.

( 27 ) – Zavedení přezkumu vlastní příslušnosti z vlastního podnětu se datuje k Úmluvě ze dne 27. září 1968 o soudní příslušnosti a výkonu rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 1972, L 299, s. 32; konsolidovaný text v Úř. věst. 1998, C 27, s. 1). Existuje ve všech pozdějších nařízeních o mezinárodní soudní příslušnosti v jakékoli oblasti. Rozsah tohoto pravidla se může lišit, ale zamýšlený právní důsledek nikoli: soud, který není příslušný, prohlásí svou nepříslušnost z vlastního podnětu.

( 28 ) – Aniž by šla dále, neboť řízení není kontradiktorní.

( 29 ) – Prohlášení nepříslušnosti z vlastního podnětu slouží jako nezbytný doplněk „kompenzující“ absenci zkoumání příslušnosti soudu původu v případě, kdy je soud jiného členského státu vyzván, aby uznal a prohlásil vykonatelnost rozhodnutí soudu původu. Viz článek 40 nařízení č. 650/2012, který taxativně vyjmenovává důvody, ze kterých se rozhodnutí neuznává, a článek 52, který tyto důvody rozšiřuje na zamítnutí a zrušení prohlášení vykonatelnosti.

( 30 ) – Článek 10 odst. 1 písm. a) nařízení č. 650/2012.

( 31 ) – Článek 10 odst. 1 písm. b) nařízení č. 650/2012.

( 32 ) – Článek 10 odst. 2 nařízení č. 650/2012.

( 33 ) – Bod 30 odůvodnění nařízení č. 650/2012. Viz také bod 13 odůvodnění návrhu Komise.

( 34 ) – Tuto formulaci používá Komise v důvodové zprávě ke svému návrhu, sub 4.2. Konečná verze nařízení č. 650/2012 je stručnější – viz bod 7 odůvodnění.

( 35 ) – Viz například § 105 ve spojení s § 343 německého zákona o řízení v rodinných a nesporných věcech (Gesetz über das Verfahren in Familiensachen und in den Angelegenheiten der freiwilligen Gerichtsbarkeit, FamFG); ve Španělsku čl. 22c písm. g) zákona 6/1985 ze dne 1. července o soudní moci (Ley Orgánica 6/1985, de 1 de julio, del Poder Judicial), v Itálii článek 50 zákona o mezinárodním právu soukromém (Legge 31 maggio 1995, n. 218).

( 36 ) – Připomínám, že bez jednoho z těchto prvků je příslušnost omezena na majetek nacházející se na území členského státu soudu, jenž má ve věci rozhodnout, a to v souladu s čl. 10 odst. 2 nařízení č. 650/2012.

( 37 ) – Podle článku 6 nařízení č. 650/2012 a v závislosti na tom, zda se jedná o okolnosti uvedené v písmenu a) nebo b), má soud povolaný k projednání věci možnost prohlásit nepříslušnost a stejně tak povinnost prohlásit nepříslušnost, ať už jeho příslušnost vyplývá z článku 4 nebo z článku 10. Podle článku 8 platí, že pokud se strany rozhodnou vypořádat dědictví mimosoudně v členském státě, jehož právo bylo zvoleno zůstavitelem, soud, který na základě článku 4 nebo článku 10 zahájil bez návrhu řízení o dědictví, toto řízení ukončí.

( 38 ) – Článek 9 odst. 2 nařízení č. 650/2012.

( 39 ) – Článek 12 odst. 1 nařízení č. 650/2012. V praxi je pravděpodobné, že uznání rozhodnutí, přijatého na základě pravomoci podle článku 10, ve třetím státě vyvolá větší neochotu než rozhodnutí založené na článku 4. Pravomoc obsažená v článku 12 však není omezena na první případ.

( 40 ) – Bod 11 předkládacího usnesení.

( 41 ) – Bez dalšího rozvinutí této myšlenky, a to v bodě 43 odůvodnění přímo a v bodě 57 odůvodnění nařízení č. 650/2012 nepřímo.

( 42 ) – Viz bod 63 tohoto stanoviska.

( 43 ) – V bodě 103 názoru předneseného ve věci Mercredi (C‑497/10 PPU, EU:C:2010:738) ohledně nařízení Rady (ES) č. 2201/2003 ze dne 27. listopadu 2003 o příslušnosti a uznávání a výkonu rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti a o zrušení nařízení (ES) č. 1347/2000 (Úř. věst. 2003, L 338, s. 1; Zvl. vyd. 19/06) generální advokát P. Cruz Villalón rovněž vyvodil, že tento systém ukládá soudům povinnost určit svou příslušnost na základě nařízení č. 2201/2003 i bez návrhu. Zastával názor, že povinnost soudu nekončí přezkoumáním podle článku 17 nařízení č. 2201/2003, který odpovídá článku 15 nařízení č. 650/2012. Neposkytl žádný jiný základ pro svou odpověď, neboť navrhovanou odpověď naprosto jasně („jistě“) našel v samotné systematice; zejména ji neomezil na skutečnost, že se věc týkala zájmu dítěte.

( 44 ) – Nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 2001, L 12, s. 1; Zvl. vyd. 19/04, s. 42).

( 45 ) – Viz rozsudky ze dne 28. ledna 2015, Kolassa (C‑375/13, EU:C:2015:37), bod 64, a ze dne 16. června 2016, Universal Music International Holding (C‑12/15, EU:C:2016:449), bod 45. Jednalo se o čl. 5 odst. 3 nařízení č. 44/2001.

( 46 ) – Tamtéž.

( 47 ) – Viz poznámka pod čarou 7 tohoto stanoviska o povinnosti soudu poskytnout stranám možnost vyjádřit se k právním důvodům, na kterých hodlá založit své rozhodnutí, pokud to vyžaduje dodržení zásady kontradiktornosti.

( 48 ) – Bod 74 tohoto stanoviska.

( 49 ) – A ke kterému existuje mnoho názorných příkladů. V oblasti nástrojů soudní spolupráce v občanských věcech viz např. rozsudky ze dne 8. listopadu 2005, Leffler (C‑443/03, EU:C:2005:665), body 49 až 51; ze dne 15. října 2015, Nike European Operations Netherlands (C‑310/14, EU:C:2015:690), bod 28; ze dne 9. listopadu 2016, ENEFI (C‑212/15, EU:C:2016:841), bod 30, a ze dne 8. června 2017, Vinyls Italia (C‑54/16, EU:C:2017:433), body 25 až 27, nebo usnesení ze dne 28. dubna 2016, Alta Realitat (C‑384/14, EU:C:2016:316), body 80 až 85.

( 50 ) – Mezi mnoha jinými rozsudek ze dne 20. května 2021, X (Cisternová vozidla na přepravu LPG) (C‑120/19, EU:C:2021:398), bod 69.

( 51 ) – Viz usnesení ze dne 28. dubna 2016, Alta Realitat (C‑384/14, EU:C:2016:316), bod 85. Toto řešení je někdy spojováno se zásadou efektivity. Podle mého názoru jde spíše o ochranu „užitečného účinku“ příslušného nástroje – obdobně viz Szpunar, M., „L’effet utile dans la jurisprudence de la Cour de justice en matière de droit international privé“, Travaux du Comité Français de Droit International Privé, 2018-2020, s. 153 a násl.

( 52 ) – Příkladem prvního je čl. 6 písm. a) nebo čl. 12 odst. 1 nařízení č. 650/2012, příkladem druhého je článek 15.

( 53 ) – Viz také body 77 a násl. tohoto stanoviska.

( 54 ) – Jak jsem uvedl výše, význam pojmu „z vlastního podnětu“ není jednoznačný. Francouzský právní řád totiž stanoví rozsah případné povinnosti použít unijní pravidlo z vlastního podnětu (například rozhodne, zda je soud povinen zkoumat skutečnosti, které určují jeho příslušnost, nebo zda může či musí požadovat, aby je dotčená strana prokázala).

( 55 ) – Určení vnitrostátního pravidla, jehož procesní úprava bude porovnávána s procesní úpravou pro článek 10 nařízení č. 650/2012, musí být provedeno s přihlédnutím k tomu, co bylo řečeno v souvislosti s tímto ustanovením, a k přívlastku „podpůrná“ ve vztahu k příslušnosti, kterou přiznává.

( 56 ) – Pokud se nemýlím, existují rozhodnutí Cour de cassation (Kasační soud) týkající se uplatňování pravidel unijního mezinárodního práva soukromého, a to bez ohledu na to, zda se jich strana dovolává. Například rozsudek Cour de cassation, Chambre civile 1 (Kasační soud, první občanskoprávní senát) ze dne 22. února 2005, 02-20.409, který právní nauka obsáhle komentuje, zrušil odvolací rozhodnutí, ve kterém nebyl z vlastního podnětu použit čl. 2 odst. 1 písm. b) nařízení Rady (ES) č. 1347/2000 ze dne 29. května 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti obou manželů k dětem (Úř. věst. 2000, L 160, s. 19; Zvl. vyd. 19/01, s. 209). Procesní základ namítaný v kasačním opravném prostředku není uveden. Nedávno tentýž soud rozhodl ve prospěch použití kolizní normy unijního práva z vlastního podnětu, a sice článku 6 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 864/2007 ze dne 11. července 2007 o právu rozhodném pro mimosmluvní závazkové vztahy (Úř. věst. 2007, L 199, s. 40). Opíral se o článek 12 občanského soudního řádu, podle kterého „le juge tranche le litige conformément aux règles de droit qui lui sont applicables“ („soud řeší spor v souladu s právními normami, které se na něj vztahují“), a o zásady přednosti a efektivity unijního práva – viz rozsudek Cour de cassation, Chambre civile 1 (Kasační soud, první občanskoprávní senát) ze dne 26. května 2021, 19-15.102. Nemám však k dispozici informace, které by potvrzovaly, že se jedná o ustálenou judikaturu.