ROZSUDEK SOUDU

29. dubna 2004( )

„Hospodářská soutěž – Kartelová dohoda – Trh grafitových elektrod – Stanovení cen a rozdělení trhů – Metoda stanovování pokut – Souběh sankcí – Pokyny o metodě stanovování pokut – Použitelnost – Závažnost a doba trvání protiprávního jednání – Přitěžující okolnosti – Polehčující okolnosti – Schopnost zaplatit – Spolupráce během správního řízení – Platební podmínky“

Ve spojených věcech T‑236/01, T‑239/01, T‑244/01 až T‑246/01, T‑251/01 a T‑252/01,

Tokai Carbon Co. Ltd, se sídlem v Tokiu (Japonsko), zastoupená původně G. Van Gervenem, T. Franchoem a M. De Gravem, poté Van Gervenem a T. Franchoem, advokáty, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

SGL Carbon AG, se sídlem ve Wiesbadenu (Německo), zastoupená M. Klusmannem, F. Wiemerem a C. Canenbleyem, advokáty,

Nippon Carbon Co. Ltd, se sídlem v Tokiu (Japonsko), zastoupená H. Gilliamsem, advokátem,

Showa Denko KK, se sídlem v Tokiu (Japonsko), zastoupená M. Dolmansem, P. Werdmullerem, advokáty, a J. Temple-Langem, solicitor,

GrafTech International Ltd, původně UCAR International Inc., se sídlem ve Wilmingtonu, Delaware (Spojené státy), zastoupená K. Lasokem, QC, a B. Hartnettem, barrister, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

SEC Corp., se sídlem v Amagasaki, Hyogo (Japonsko), zastoupená K. Platteauem, advokátem,

The Carbide/Graphite Group Inc., se sídlem v Pittsburghu (Spojené státy), zastoupená původně M. Seimetzem a J. Brücherem, poté P. Grundem, advokáty, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

žalobkyně,

proti

Komisi Evropských společenství, zastoupené W. Möllsem a P. Hellströmem a ve věci T‑246/01 W. Wilsem, jako zmocněnci, ve spolupráci ve věci T‑239/01 s H.‑J. Freundem, advokátem, a ve věcech T‑244/01, T‑246/01, T‑251/01 a T‑252/01 s J. Flynnem a C. Kilroy, barristers, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

žalované,

jejímž předmětem jsou návrhy na úplné nebo částečné zrušení rozhodnutí Komise 2002/271/ES ze dne 18. července 2001 v řízení podle článku 81 Smlouvy o ES a článku 53 Dohody o EHP – Věc COMP/E-1/36.490 – Grafitové elektrody (Úř. věst. L 100, s. 1),

SOUD PRVNÍHO STUPNĚ EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ (druhý senát),

ve složení N. J. Forwood, předseda, J. Pirrung a A. W. H. Meij, soudci,

vedoucí soudní kanceláře: J. Plingers, rada,

s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne

3. července 2003,

vydává tento

Rozsudek

Skutkový základ sporu a řízení

1 Rozhodnutím 2002/271/ES ze dne 18. července 2001 v řízení podle článku 81 Smlouvy o ES a článku 53 Dohody o EHP – Věc COMP/E-1/36.490 – Grafitové elektrody (Úř. věst. L 100, s. 1, dále jen „Rozhodnutí“) Komise konstatovala účast různých podniků na řadě dohod a jednání ve vzájemné shodě ve smyslu čl. 81 odst. 1 ES a čl. 53 odst. 1 Dohody o Evropském hospodářském prostoru (dále jen „dohoda o EHP“) v odvětví grafitových elektrod.

2 Grafitové elektrody se používají především pro výrobu oceli v elektrických obloukových pecích. Výroba oceli v elektrických obloukových pecích spočívá v podstatě v recyklaci, kterou je odpadová ocel přeměněna na novou ocel, na rozdíl od klasického procesu výroby ze surového železa vyrobeného ve vysokých pecích ze železné rudy. V elektrické obloukové peci se na roztavení ocelového šrotu používá devět elektrod spojených do skupin po třech. Z důvodu intenzity tavení je přibližně každých osm hodin spotřebovaná jedna elektroda. Výroba elektrody trvá přibližně dva měsíce. Grafitové elektrody nelze v procesu výroby ničím nahradit.

3 Poptávka po grafitových elektrodách přímo souvisí s výrobou oceli v elektrických obloukových pecích. Hlavními zákazníky jsou ocelářské podniky, které představují přibližně 85 % poptávky. V roce 1998 představovala světová produkce surové oceli 800 milionů tun, z čehož bylo 280 milionů tun vyrobeno v elektrických obloukových pecích. Během posledních 20 let nabyla výroba prostřednictvím elektrických obloukových pecí na významu (35 % světové produkce v roce 1998 oproti 18 % před 20 lety).

4 Cena grafitových elektrod je stanovena v národní měně za tunu. V roce 1998 činila cena 5600 německých marek (DEM) (přibližně 2863 eur) za tunu. U velkých elektrod se cena zvyšuje o 15 až 30 %.

5 Technologická zlepšení v osmdesátých letech umožnila podstatné snížení spotřeby elektrod na tunu vyrobené oceli. Ocelářský průmysl prošel v tomto období významnou restrukturalizací. Pokles poptávky po elektrodách vedl k restrukturalizaci světového elektrodového průmyslu. Bylo zavřeno několik závodů.

6 V roce 2001 zásobovalo evropský trh s grafitovými elektrodami devět západních výrobců: společnost SGL Carbon AG (dále jen „SGL“) usazená v Německu a společnost UCAR International Inc. (dále jen „UCAR“) usazená ve Spojených státech, které společně uspokojovaly více než [...]( ) poptávky, dva menší evropští výrobci, společnosti VAW Aluminium AG (dále jen „VAW“) a Conradty, usazené v Německu, které mají společně přibližně [...] % trhu. Společnost Carbide/Graphite Group Inc. (dále jen „C/G“), s podílem ve výši přibližně 7 %, zásobovala evropský trh ze Spojených států. Japonští výrobci Showa Denko KK (dále jen „SDK“), Tokai Carbon Co. Ltd. (dále jen „Tokai“), Nippon Carbon Co. Ltd. (dále jen „Nippon“) a SEC Corp. (dále jen „SEC“) měli společně na evropském trhu podíl ve výši 3 až 4 %.

7 Podle čl. 14 odst. 3 nařízení Rady č. 17 ze dne 6. února 1962, první nařízení, kterým se provádějí články [81] a [82] Smlouvy (Úř. věst. 13, s. 204; Zvl. vyd. 08/01, s. 3), provedli úředníci Komise dne 5. června 1997 souběžná neohlášená šetření v prostorách společností SGL, Conradty a VAW v Německu a UCAR ve Francii.

8 Téhož dne provedli agenti Federal Bureau of Investigation (Federálního úřadu pro vyšetřování) (FBI) ve Spojených státech prohlídky prostor několika výrobců. Po těchto prohlídkách byla zahájena trestní stíhání proti společnostem SGL, SDK, Tokai a UCAR pro protiprávní kartelovou dohodu. Všichni obvinění se přiznali ke skutkům, které jim byly vytýkány, a souhlasili se zaplacením pokuty stanovené pro společnost SGL na 135 milionů amerických dolarů (USD), pro společnost UCAR na 110 milionů USD, pro společnost SDK na 32,5 milionu USD a pro společnost Tokai na 6 milionů USD, zatímco na společnost C/G se vztahovala amnestie. Později se přiznaly rovněž společnosti SEC a Nippon a souhlasily se zaplacením pokut stanovených na 4,8 milionu (SEC) a 2,5 milionu USD (Nippon).

9 V lednu 2000 byla japonská společnost Mitsubishi Corp., která měla v období let 1991 až 1995 podíl ve výši 50 % na kapitálu společnosti UCAR, rovněž obviněna z trestného činu ve Spojených státech. V únoru 2001 byla společnost Mitsubishi odsouzena za podporu a pomoc při protiprávní kartelové dohodě mezi výrobci grafitových elektrod. Byla jí uložena pokuta ve výši 134 miliony USD.

10 Proti společnostem SGL, UCAR, C/G a SDK byly ve Spojených státech jménem skupiny odběratelů podány žaloby na náhradu trojnásobku škody (triple damages).

11 V Kanadě byla v březnu 1999 uložena společnosti UCAR pokuta ve výši 11 milionů kanadských dolarů (CAD) za porušení kanadského zákona o hospodářské soutěži. V červenci 2000 se SGL přiznala k protiprávnímu jednání a souhlasila se zaplacením pokuty ve výši 12,5 milionu CAD za totéž porušení. V červnu 1998 podali výrobci oceli v Kanadě proti společnostem SGL, UCAR, C/G a SDK občanskoprávní žaloby pro protiprávní kartelovou dohodu.

12 Dne 24. ledna 2000 zaslala Komise dotčeným podnikům oznámení námitek. Správní řízení skončilo dne 18. července 2001 přijetím Rozhodnutí, kterým bylo žalujícím podnikům a VAW vytknuto, že na celosvětové úrovni určily ceny a rozdělily národní a regionální trhy s dotčeným výrobkem podle zásady „domácí výrobce“: UCAR byla odpovědná za Spojené státy a za určité části Evropy, SGL byla odpovědná za zbývající část Evropy; SDK, Tokai, Nippon a SEC byly odpovědné za Japonsko a za určité části Dálného východu, zatímco C/G, která působila na americkém a evropském trhu, v podstatě pouze kopírovala ceny stanovené UCAR a SGL.

13 Podle téhož Rozhodnutí byly základními zásadami kartelové dohody následující zásady:

– ceny grafitových elektrod měly být určeny na celosvětové úrovni;

– rozhodnutí týkající se cen každé společnosti měla být přijímána výlučně prezidentem nebo generálními řediteli;

– „domácí výrobce“ měl určit tržní cenu na svém „území“ a ostatní výrobci měli tuto cenu „následovat“;

– co se týče „nedomácích trhů“, tedy trhů, na kterých neexistoval žádný „domácí“ výrobce, ceny byly určovány dohodou;

– „nedomácí“ výrobci neměli vykonávat žádnou agresivní hospodářskou soutěž a měli se stáhnout z „domácích“ trhů jiných výrobců;

– kapacita nesměla být zvyšována (japonští výrobci měli snížit svou kapacitu);

– nesmělo dojít k žádným převodům technologie mimo okruh výrobců podílejících se na kartelu.

14 V Rozhodnutí se dále uvádí, že výše uvedené základní zásady byly realizovány setkáními kartelu, která se konala na několika úrovních: setkání „manažerů“, „pracovní“ setkání, setkání skupiny evropských výrobců (bez japonských podniků), národní nebo regionální setkání věnovaná specifickým trhům a dvoustranné kontakty mezi podniky.

15 Pokud jde o dobu trvání kartelové dohody, článek 1 výroku Rozhodnutí stanoví počátek protiprávního jednání v případě všech dotčených podniků – s výjimkou společnosti C/G, v jejímž případě byl počátek stanoven na leden 1993 – na květen 1992. Pokud jde o ukončení protiprávního jednání, byla stanovena tato data: březen 1998 v případě společností SGL a UCAR, únor 1998 v případě společností Tokai, Nippon a SEC, duben 1997 v případě společnosti SDK, konec roku 1996 v případě společnosti VAW a listopad 1996 v případě společnosti C/G.

16 Na základě skutkových zjištění a právních posouzení provedených v Rozhodnutí uložila Komise dotčeným podnikům pokuty, jejichž výše byla stanovena v souladu s metodou uvedenou v pokynech o metodě stanovování pokut uložených podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 Smlouvy o ESUO (Úř. věst. C 9, s. 3; Zvl. vyd. 08/01, s. 171, dále jen „pokyny“), jakož i ve sdělení o neuložení nebo snížení pokut v případech kartelových dohod (Úř. věst. C 207, s. 4, dále jen „sdělení o spolupráci“).

17 Článek 3 výroku Rozhodnutí ukládá následující pokuty:

SGL: 80,2 milionu eur;

UCAR: 50,4 milionu eur;

VAW: 11,6 milionu eur;

SDK: 17,4 milionu eur;

Tokai: 24,5 milionu eur;

Nippon: 12,2 milionu eur;

SEC: 12,2 milionu eur;

C/G: 10,3 milionu eur.

18 Článek 4 výroku ukládá dotyčným podnikům, aby pokuty zaplatily ve lhůtě tří měsíců počínaje ode dne oznámení Rozhodnutí, v opačném případě jsou povinny zaplatit úrok ve výši 8,04 %.

19 Rozhodnutí bylo jednotlivým žalobkyním doručeno v období mezi 24. a 30. červencem 2001.

20 Rozhodnutí bylo doručeno společně s průvodním dopisem ze dne 23. července 2001, ve kterém byla uvedena výše uložené pokuty a platební podmínky (dále jen „dopis z července“). V dopise bylo uvedeno, že po uplynutí lhůty pro platbu určené v Rozhodnutí přistoupí Komise k vymáhání předmětné částky, avšak v případě podání žaloby k Soudu Komise nepodnikne žádné kroky k výkonu Rozhodnutí pod podmínkou, že byl uhrazen úrok ve výši 6,04 % a byla zřízena bankovní záruka.

21 Dopis z července byl doručen společnosti SGL dne 24. července a společnosti UCAR dne 26. července 2001. Na připomínky společnosti UCAR k platebním podmínkám odpověděla Komise dopisem ze dne 9. srpna 2001 (dále jen „dopis ze srpna“), když odmítla návrh směřující k zaplacení pokuty v neúplné výši a nezohlednění dlužných úroků i zástavní právo k majetku společnosti UCAR k zajištění platby pokuty. Dopis ze srpna byl doručen společnosti UCAR dne 10. srpna 2001.

22 Za těchto okolností podaly podniky, kterým bylo Rozhodnutí určeno, s výjimkou společnosti VAW, samostatnými návrhy došlými kanceláři Soudu v období mezi 1. a 9. říjnem 2001, projednávané žaloby.

23 Na základě zprávy soudce zpravodaje rozhodl Soud (druhý senát) o zahájení ústní části řízení a o tom, že položí účastnicím řízení několik otázek. Účastnice řízení na ně odpověděly ve stanovené lhůtě. Poté po vyslechnutí účastnic řízení k tomuto bodu spojil předseda druhého senátu usnesením ze dne 5. června 2003 všech sedm projednávaných věcí pro účely ústní části řízení a rozsudku v souladu s článkem 50 jednacího řádu Soudu. Krom toho rozhodl o přiznání důvěrného zacházení s některými dokumenty ze spisů. Řeči účastnic řízení a jejich odpovědi na otázky Soudu, s výjimkou společnosti C/G, která se jednání nezúčastnila, byly vyslechnuty na jednání konaném dne 3. července 2003.

24 Podáním došlým kanceláři Soudu dne 26. září 2003 podala společnost GrafTech International Ltd (dříve UCAR) návrh na odklad vykonatelnosti Rozhodnutí a na vydání předběžných opatření týkajících se podmínek platby pokuty stanovených v dopisech z července a ze srpna (věc T‑246/01 R). V návaznosti na vzetí návrhu na předběžná opatření společností GrafTech zpět rozhodl předseda Soudu usnesením ze dne 24. března 2004 o vyškrtnutí věci T‑246/01 R z rejstříku Soudu a uložil společnosti GrafTech, aby nesla náklady řízení vynaložené v této věci.

Návrhová žádání účastnic řízení

25 Tokai (T‑236/01) navrhuje, aby Soud:

– zrušil článek 3 (a v případě potřeby článek 4) Rozhodnutí v rozsahu, v němž jí ukládá pokutu ve výši 24,5 milionu eur, či podpůrně podstatně snížil výši pokuty;

– uložil Komisi náhradu nákladů řízení.

26 SGL (T‑239/01) navrhuje, aby Soud:

– zrušil Rozhodnutí v rozsahu, v němž se jí týká;

– podpůrně snížil náležitým způsobem výši uložené pokuty;

– uložil Komisi náhradu nákladů řízení.

27 Nippon (T‑244/01) navrhuje, aby Soud:

– zrušil článek 1 Rozhodnutí v rozsahu, v němž je v něm konstatováno, že se účastnila protiprávního jednání v rozporu s článkem 81 ES a čl. 53 odst. 1 dohody o EHP během období od května 1992 do března 1993;

– zrušil článek 3 Rozhodnutí v rozsahu, v němž je jí v něm uložena pokuta ve výši 12,2 milionu eur;

– podpůrně, podstatně snížil výši pokuty;

– uložil Komisi náhradu nákladů řízení.

28 SDK (T‑245/01) navrhuje, aby Soud:

– zrušil čl. 3 písm. d) Rozhodnutí;

– podpůrně, snížil výši pokuty na 2,95 milionu eur nebo na jakoukoliv jinou částku, kterou bude Soud považovat za přiměřenou;

– vyzval Komisi na základě čl. 65 písm. b) jednacího řádu, aby předložila veškeré dokumenty týkající se stanovení uložené pokuty;

– uložil Komisi náhradu nákladů řízení.

29 UCAR (T‑246/01) navrhuje, aby Soud:

– nařídil důkazní opatření, která se ukážou nezbytná;

– zrušil článek 3 Rozhodnutí v rozsahu, v němž je jí v něm uložena pokuta, nebo podpůrně snížil její výši;

– zrušil článek 4 Rozhodnutí v rozsahu, v němž se jí týká, nebo podpůrně, změnil podmínky platby pro dlužnou pokutu v souladu s ustanoveními obsaženými v příloze 50 žaloby;

– zrušil dopis z července nebo podpůrně změnil v něm zmíněné podmínky v souladu s ustanoveními obsaženými v příloze 50 žaloby;

– zrušil dopis ze srpna nebo podpůrně změnil v něm zmíněné podmínky v souladu s ustanoveními obsaženými v příloze 50 žaloby;

– nařídil jakékoliv jiné opatření, které se bude jevit jako spravedlivé;

– uložil Komisi náhradu nákladů řízení.

30 SEC (T‑251/01) navrhuje, aby Soud:

– zrušil článek 3 Rozhodnutí v rozsahu, v němž je jí v něm uložena pokuta ve výši 12,2 milionu eur;

– podpůrně podstatně snížil výši pokuty;

– uložil Komisi náhradu nákladů řízení.

31 C/G (T‑252/01) navrhuje, aby Soud:

– zrušil Rozhodnutí v rozsahu, v němž je jí v něm uložena pokuta;

– podpůrně, snížil výši její pokuty;

– uložil Komisi náhradu nákladů řízení.

32 Ve věcech T‑236/01, T‑239/01, T‑245/01, T‑251/01 a T‑252/01 Komise navrhuje, aby Soud:

– zamítl žalobu jako neopodstatněnou;

– uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.

33 Ve věcech T‑244/01 a T‑246/01 Komise navrhuje, aby Soud:

– zamítl žalobu jako neopodstatněnou;

– zvýšil pokutu;

– uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.

Právní otázky

34 Ve většině věcí se žalobkyně v podstatě domáhají pouze zrušení nebo snížení výše uložených pokut, když uvádějí, že Komise nezohlednila pokuty již uložené v jiných zemích a chybně použila své pokyny a dělení o spolupráci, aniž by zpochybňovaly věcnou správnost skutkových zjištění uvedených v Rozhodnutí. Některé žaloby však směřují mimoto ke zrušení Rozhodnutí v plném rozsahu a jsou založeny na žalobních důvodech, které vycházejí z protiprávnosti Rozhodnutí v plném rozsahu, nebo na žalobních důvodech, které vycházejí z pochybení Komise při zjišťování protiprávních jednání. Konečně jsou ve dvou věcech zpochybněny podmínky platby uložených pokut.

35 Je tak třeba nejprve přezkoumat návrhová žádání, jejichž cílem je zrušení Rozhodnutí v plném rozsahu nebo zrušení některých skutkových zjištění obsažených v tomto Rozhodnutí. Poté budou přezkoumána návrhová žádání, která směřují ke zrušení článku 3 Rozhodnutí nebo ke snížení pokut stanovených na základě pokynů a sdělení o spolupráci. Nakonec budou přezkoumány žalobní důvody týkající se podmínek platby pokut.

A – K návrhovým žádáním směřujícím ke zrušení Rozhodnutí v plném rozsahu nebo ke zrušení některých skutkových zjištění

1. K návrhovým žádáním směřujícím ke zrušení Rozhodnutí v plném rozsahu

a) Věc T‑239/01

36 SGL je jedinou žalobkyní, která se formálně primárně domáhá zrušení Rozhodnutí v plném rozsahu v části, v níž se jí týká. Žalobní důvody na podporu těchto návrhových žádání vycházejí z několika procesních vad.

K údajnému odmítnutí úplného přístupu ke spisu

37 SGL vytýká Komisi, že jí odepřela přístup k jejím interním dokumentům a že jí neposkytla žádný seznam ani žádné nedůvěrné shrnutí uvedených dokumentů ani jejích dokumentů obsahujících obchodní tajemství a důvěrné údaje. Z důvodu tohoto porušení jejích práv obhajoby nebylo možné, aby měla celkový přehled o kontaktech, které se odehrály mezi Komisí a ostatními dotčenými podniky v rámci jejich spolupráce. V důsledku toho je třeba Rozhodnutí zrušit.

38 V tomto ohledu Soud připomíná, že podle ustálené judikatury je Komise povinna dotčeným podnikům zpřístupnit celý vyšetřovací spis – s výjimkou dokumentů obsahujících obchodní tajemství jiných podniků nebo jiné důvěrné informace, jakož i s výjimkou interních dokumentů Komise – aby se mohly užitečně bránit proti námitkám vůči nim vzneseným v oznámení námitek (viz rozsudek Soudu ze dne 20. března 2002, LR AF 1998 v. Komise, T‑23/99, Recueil, s. II‑1705, bod 170 a citovaná judikatura).

39 Pokud SGL před Soudem tvrdí, že jí měla Komise předat alespoň seznam nebo nedůvěrné shrnutí svých dokumentů obsahujících tajné či důvěrné informace, je třeba konstatovat, že v průběhu správního řízení nepodala žalobkyně žádost v tomto smyslu. Její dopis ze dne 9. března 2000 a její odpověď ze dne 4. dubna 2000 na oznámení námitek totiž odkazují výlučně na interní dokumenty Komise; ve svém dopise ze dne 9. března SGL dokonce uznala, že jí Komise poskytla seznam dokumentů, do nichž lze nahlédnout. Za těchto okolností Komise nebyla ze svého vlastního podnětu povinna zpřístupnit dané seznamy a shrnutí (viz v tomto smyslu rozsudek Soudu ze dne 15. března 2000, Cimenteries CBR a další v. Komise, T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95 až T‑32/95, T‑34/95 až T‑39/95, T‑42/95 až T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95 až T‑65/95, T‑68/95 až T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 a T‑104/95, Recueil, s. II‑491, dále jen „rozsudek Cement“, bod 383).

40 Pokud jde o žádost o přístup k interním dokumentům, které Komise není povinna zpřístupnit (rozsudek LR AF 1998 v. Komise, bod 38 výše, bod 170), je třeba připomenout, že toto omezení přístupu je odůvodněno potřebou zajistit řádné fungování Komise v oblasti boje proti protiprávním jednáním porušujícím pravidla hospodářské soutěže stanovená Smlouvou; interní dokumenty mohou být zpřístupněny, pouze pokud to vyžadují výjimečné okolnosti projednávané věci, na základě vážných indicií, které má poskytnout dotčená strana, a to jak před soudem Společenství, tak i v rámci správního řízení vedeného Komisí (viz rozsudek Cement, bod 39 výše, bod 420 a citovaná judikatura). Když přitom SGL obecně tvrdí, že z interních dokumentů Komise by mohlo vyplývat, že při posuzování její spolupráce byla znevýhodněna ve srovnání s ostatními podniky, neposkytuje vážné indicie, ze kterých by vyplývaly okolnosti, které by vyžadovaly přístup k dotčeným dokumentům.

41 Komise mimoto zdůraznila, aniž byla v tomto ohledu rozporována společností SGL, že dokumenty týkající se spolupráce podniků nebyly součástí jejího interního spisu, ale nacházely se ve vyšetřovacím spise, ke kterému měly podniky přístup. Nakonec, jak vyplývá z několika výtek podaných proti stanovení její pokuty (viz bod 384 a následující dále), SGL ve skutečnosti provedla srovnání své spolupráce se spoluprací ostatních účastníků kartelové dohody, což potvrzuje tvrzení Komise.

42 Za těchto okolností nelze Komisi vytýkat, že nezpřístupnila své interní dokumenty společnosti SGL a nepředala jí seznam nebo nedůvěrná shrnutí uvedených dokumentů.

43 V důsledku toho musí být žalobní důvod zamítnut.

K údajně nedefinitivní povaze oznámení námitek

44 SGL tvrdí, že oznámení námitek ze dne 24. ledna 2000 nebylo konečné. I když Komise dopisem ze dne 4. května 2000 konstatovala, že odpovědi některých podniků na toto oznámení jsou nepřesné a vnitřně rozporné, nenahradila jej před přijetím Rozhodnutí. SGL tedy nemohla vykonat své právo být vyslechnuta ke konečnému výsledku vyšetřování.

45 V tomto ohledu Soud připomíná, že žádné ustanovení Komisi nezakazuje zpřístupnit dotčeným osobám po zaslání oznámení námitek nové písemnosti, o kterých se domnívá, že podporují její tvrzení, s tou výhradou, že podniky musí mít čas nutný pro předložení svého stanoviska v tomto ohledu (viz rozsudek LR AF 1998 v. Komise, bod 38 výše, bod 190 a citovaná judikatura).

46 V projednávané věci Komise připouští, že některé odpovědi na oznámení námitek byly vnitřně rozporné a týkaly se jiných podniků. Z tohoto důvodu zpřístupnila nedůvěrnou verzi těchto odpovědí a podnikům umožnila, aby podaly své připomínky k této verzi během slyšení, které se konalo 25. května 2000. Z této skutečnosti však nevyvodila žádný přitěžující závěr.

47 Podle ustálené judikatury musí oznámení námitek dotčeným osobám umožňovat skutečně zjistit, jaké chování jim Komise vytýká, přičemž tento požadavek je dodržen, když konečné rozhodnutí dotčeným osobám nepřičítá protiprávní jednání, která nebyla uvedena v oznámení námitek, a obsahuje pouze skutkové okolnosti, ke kterým se dotčené osoby měly příležitost vyjádřit (rozsudek Soudu ze dne 19. března 2003, CMA CGM a další v. Komise, T‑213/00, Recueil, s. II‑913, dále jen „rozsudek FETTCSA“, bod 109). V projednávané věci přitom nic společnosti SGL nebránilo, aby srovnala oznámení námitek se zněním Rozhodnutí, aby ověřila, zda Komise vycházela z nových námitek, které nebyly obsaženy v oznámení námitek a ke kterým se SGL před přijetím Rozhodnutí nemohla vyjádřit. SGL se však takového rozporu mezi oznámením námitek a Rozhodnutím nedovolává.

48 V každém případě stačí, aby Komise umožnila podnikům se konkrétně vyjádřit k připomínkám vzneseným ve vztahu k oznámení námitek. V projednávané věci SGL nevytýká Komisi, že porušila její právo být vyslechnuta v tomto konkrétním bodě. Stěžuje si pouze na ústní povahu vyjádření připuštěných Komisí, aniž však prokazuje, že pouze písemné připomínky by jí umožnily užitečně bránit své stanovisko.

49 Tento žalobní důvod musí být v důsledku toho zamítnut.

K údajně protiprávní zprávě úředníka pro slyšení

50 Soud konstatuje, že dne 28. května 2001 předložil úředník pro slyšení na základě článku 15 rozhodnutí Komise 2001/462/ES, ESUO ze dne 23. května 2001 o mandátu úředníků pro slyšení v určitých řízeních ve věcech hospodářské soutěže (Úř. věst. L 162, s. 21; Zvl. vyd. 08/02, s. 151) konečnou zprávu, která uváděla následující:

„Návrh Rozhodnutí nevznáší zvláštní připomínky týkající se práva být vyslechnut. Dotčené podniky nepoukázaly na žádnou procesní vadu. Návrh Rozhodnutí neobsahuje žádnou námitku, ke které by dotčené podniky nemohly předem zaujmout stanovisko.“

51 V tomto kontextu SGL tvrdí, že úředník pro slyšení chybně konstatoval, že nepoukazuje na žádnou procesní vadu. Rozhodnutí samo uznává, že si SGL stěžovala na neúplný přístup ke spisu. V rozporu s článkem 8 rozhodnutí 2001/462 úředník pro slyšení nerozhodl o žádosti o přístup ke spisu podané společností SGL v odpověď na oznámení námitek. Jeho konečná zpráva tedy obsahovala vady, které mohly ovlivnit v neprospěch společnosti SGL výsledek porad kolegia členů Komise. Úředník pro slyšení se ani nezabýval odpověďmi některých podniků na oznámení námitek, které byly vnitřně rozporné a obsahovaly obvinění, vůči kterým se SGL mohla vyjádřit pouze ústně při slyšení. I když SGL poukázala na tento způsob postupu, zpráva úředníka pro slyšení tuto procesní vadu neuvádí.

52 Soud připomíná, že podle bodů 2, 3 a 8 odůvodnění rozhodnutí 2001/462 musí Komise zajistit, aby právo dotčených osob být vyslechnut bylo zaručeno v celém řízení o hospodářské soutěži; musí svěřit provádění správních řízení nezávislé osobě, jejíž bezúhonnost přispívá k objektivitě, průhlednosti a účinnosti těchto jednání. Na základě článku 15 a čl. 16 odst. 1 uvedeného rozhodnutí úředník pro slyšení připraví konečnou zprávu o dodržování práva na slyšení, která také vezme v úvahu, zda se návrh rozhodnutí zabývá pouze námitkami, u kterých byla stranám poskytnuta příležitost oznámit svá stanoviska, a která se připojí k návrhu rozhodnutí předloženému Komisi, aby se zajistilo, že při přijímání rozhodnutí je Komise plně informována o „všech důležitých informacích“ týkajících se průběhu řízení a dodržování práva na slyšení.

53 Jak vyplývá z výše uvedených ustanovení, úředník pro slyšení není povinen shromáždit veškeré procesní výtky, které byly předloženy dotčenými osobami v průběhu správního řízení. Je povinen oznámit kolegiu členů Komise pouze námitky, které jsou relevantní pro posouzení legality průběhu správního řízení. Jak bylo přitom uvedeno výše, dva žalobní důvody předložené společností SGL ve vztahu k jejímu přístupu k interním dokumentům Komise a odpovědím na oznámení námitek nejsou opodstatněné. Úředník pro slyšení jakožto objektivní a nezávislý úředník proto nebyl povinen oznámit kolegiu členů Komise tyto dvě irelevantní výtky.

54 V důsledku toho je třeba tento žalobní důvod zamítnout.

55 Z toho vyplývá, že žádný z žalobních důvodů, kterými SGL tvrdí, že Rozhodnutí je postiženo formálními vadami, nelze přijmout.

b) Věc T‑246/01

56 UCAR, ačkoli nepředložila formální návrhová žádání směřující ke zrušení Rozhodnutí v plném rozsahu, ve své žalobě tvrdí, že Rozhodnutí je třeba „zrušit v plném rozsahu či částečně“. Když Komise nepřezkoumala roli společností Mitsubishi a Union Carbide, jejích mateřských společností v letech 1992 až 1995, při vytváření kartelové dohody a během počáteční doby jejího fungování, porušila svou povinnost provést nestranné vyšetřování a její práva obhajoby. Ve své replice však UCAR uvedla, že se nedomáhá zrušení Rozhodnutí v plném rozsahu z důvodu porušení podstatné procesní náležitosti, ale zrušení nebo snížení výše pokuty, která jí byla uložena v článku 3 Rozhodnutí. Podle společnosti UCAR byla výše uvedená část její žaloby podána výlučně v tomto, právě uvedeném, kontextu.

57 Soud z toho vyvozuje závěr, že žaloba podaná společností UCAR nesměřuje ke zrušení Rozhodnutí v plném rozsahu. Výtka vycházející z toho, že Komise nevzala v úvahu roli společností Mitsubishi a Union Carbide při účasti společnosti UCAR na dotčené kartelové dohodě, bude tedy přezkoumána v rámci žalobních důvodů předložených společností UCAR proti stanovení její pokuty.

2. K návrhovým žádáním směřujícím k částečnému zrušení článku 1 Rozhodnutí a některých skutkových zjištění obsažených v tomto Rozhodnutí

a) K žalobnímu důvodu vycházejícímu ve věci T‑239/01 z chybného zjištění týkajícího se provádění centrálního systému dohledu

58 V rámci skupiny žalobních důvodů vycházejících z chybného stanovení její pokuty SGL vytýká Komisi, že ji diskriminovala ve vztahu ke společnosti SDK, když snížila pokutu uloženou tomuto podniku z toho důvodu, že oznámil existenci a fungování centrálního systému dohledu (Central Monitoring System, dále jen „CMS“) prováděného v rámci kartelové dohody. SGL tvrdí, že tento systém nebyl nikdy používán. Informovala o tom Komisi ve své odpovědi na oznámení námitek.

59 V tomto ohledu Soud konstatuje, že SGL ve své žalobě uvádí, že se ve své odpovědi na oznámení námitek výslovně zdržela zpochybnění skutečností, tak jak byly uvedeny Komisí. V této odpovědi SGL nicméně opravila některá skutková zjištění; pokud jde o CMS, uvedla, že „centrální systém dohledu nebyl […] nikdy uskutečněn“.

60 Soud připomíná, že i přes odpověď SGL měla Komise v Rozhodnutí v tomto bodě za to, že zjištěné protiprávní jednání spočívalo zejména v zavedení mechanismu kontroly a provádění kartelových dohod (bod 2 odůvodnění). Popsala podrobnosti CMS (body 72, 73, 91 a 92 odůvodnění), když uvedla, že tvrzení společnosti SGL bylo vyvráceno listinnými důkazy a prohlášeními ostatních výrobců, jako jsou Tokai a UCAR. Žalobní odpověď Komise odkazuje na tyto části Rozhodnutí, zatímco replika společnosti SGL se omezuje stále na tvrzení, že CMS nebyl realizován.

61 Za okolností projednávané věci nestačí skutečnost, že se SGL omezila na obecné opakování pouhého nepodloženého tvrzení týkajícího se neuskutečnění CMS, k platnému oslabení skutkových zjištění v opačném smyslu obsažených v Rozhodnutí.

62 Žalobní důvod podaný proti skutkovým zjištěním týkajícím se uplatňování CMS je tedy třeba zamítnout.

b) K žalobnímu důvodu vycházejícímu ve věci T‑236/01 z chybného zjištění světového charakteru kartelové dohody

63 V rámci žalobního důvodu vycházejícího z toho, že Komise nesprávně vycházela z jejího celkového obratu, Tokai tvrdí, že zeměpisný trh grafitových elektrod nemá světový charakter. V každém případě Komise relevantní zeměpisný trh patřičně nezanalyzovala. Ve svém rozhodnutí ze dne 4. ledna 1991 (Mitsubishi/UCAR, IVM024) přijatém na základě nařízení o kontrole spojování podniků totiž Komise dospěla k závěru, že trh grafitových elektrod je trhem Společenství.

64 V tomto ohledu Soud připomíná výslovné prohlášení samotné společnosti Tokai v její žalobě, podle kterého není cílem její žaloby zpochybnit věcnou správnost skutkových zjištění učiněných v Rozhodnutí. Skutková zjištění, podle kterých byl předmětem kartelové dohody světový trh grafitových elektrod, jsou přitom obsažena jak v Rozhodnutí (viz například body 14 až 18, 46, 47, 49, 51, 71, 72 a 73 odůvodnění), tak i v oznámení námitek (body 33, 34, 35, 37, 39, 59, 60 a 61). Z toho vyplývá, že samotná podstata kartelové dohody spočívala podle zjištění Komise v uspořádání odvětví grafitových elektrod ve světě podle systému tří „pilířů“: SGL jako zástupce pro Evropu, UCAR pro Spojené státy a SDK, Tokai, Nippon a SEC pro Japonsko (bod 47 odůvodnění Rozhodnutí). Mimoto mezi základními zásadami kartelové dohody zjištěnými Komisí byla zásada „domácího výrobce“, který měl stanovit ceny na svém území, zatímco ostatní výrobci jej následovali (viz body 12 a 13 výše) s tím upřesněním, že „nedomácí“ výrobci se měli stáhnout z „domácích“ trhů ostatních výrobců (bod 50 odůvodnění Rozhodnutí). Nakonec Komise uvedla příklad americké společnosti C/G, která aniž měla jakoukoliv výrobní lokalitu mimo Spojené státy, získala přibližně 7% podíl na trhu v Evropě a přibližně třetinu své výroby prodávala v EHP (body 16, 30 a 85 odůvodnění Rozhodnutí), což Komise považovala za důkaz existence světového trhu a skutečnosti, že i „nedomácí“ výrobce mohl narušit fungování kartelové dohody.

65 Projednávaný žalobní důvod je přitom zjevně neslučitelný s uznáním právě uvedených skutkových zjištění ze strany Tokai, která Tokai platně nezpochybnila ani při správním řízení, ani před Soudem. Tento žalobní důvod, který je v této souvislosti nahrazen ostatními důvody vycházejícími z chybného stanovení pokut, směřuje spíše k posouzení skutečného dopadu jednání Tokai na hospodářskou soutěž v EHP Komisí. Tokai totiž v rámci těchto žalobních důvodů zdůrazňuje zcela konkrétně své pasivní jednání a neexistenci svého hospodářského zájmu prodávat dotčený výrobek na evropském trhu. Skutečný dosah žalobního důvodu tedy spočívá ve výtce Komisi, že v rámci stanovení výše pokuty uložené Tokai nevzala v úvahu výlučně pasivní roli Tokai.

66 Tento závěr není vyvrácen odkazem Tokai na rozhodnutí ze dne 4. ledna 1991 (Mitsubishi/UCAR, IVM024), ve kterém se Komise v oblasti spojování podniků domnívala, že trh grafitových elektrod je trhem Společenství. V tomto ohledu stačí uvést, že toto rozhodnutí bylo přijato v jiné souvislosti, než je souvislost projednávané věci a že bylo přijato před vyšetřováním Komise v projednávané věci i před dobou trvání protiprávního jednání konstatovanou v Rozhodnutí. Přitom právě odhalení kartelu od roku 1997, na kterém se Tokai účastnila, umožnilo Komisi konstatovat, že si účastníci kartelu rozdělili trh grafitových elektrod ve světovém měřítku. Odkaz na rozhodnutí ze dne 1991 je tedy neúčinný.

67 V důsledku toho je třeba žalobní důvod zamítnout v části, v níž zpochybňuje skutková zjištění týkající se světového charakteru trhu grafitových elektrod.

c) K žalobnímu důvodu vycházejícímu ve věci T‑239/01 z chybného zjištění doby trvání protiprávního jednání

68 V rámci skupiny žalobních důvodů vycházejících z chybného stanovení její pokuty SGL vytýká Komisi, že zaprvé konstatovala, aniž měla důkaz, příliš dlouhou dobu trvání její účasti na protiprávním jednání: Komise nesprávně konstatovala, že SGL pokračovala v protiprávním jednání po šetření v červnu 1997, a to až do února/března 1998. V důsledku toho je stanovení její pokuty chybné, jelikož obsahuje zvýšení za toto období. Mimoto Komise chybně považovala údajné pokračování protiprávního jednání po šetření za přitěžující okolnost ke škodě SGL. V této souvislosti SGL tvrdí, že setkání, která se konala v rámci kartelové dohody po spornou dobu, se netýkala evropského trhu, ale pouze asijských trhů, o čemž již informovala Komisi při správním řízení. Důkazy dovolávané Komisí na podporu jejího tvrzení nejsou důvěryhodné.

69 SGL poukazuje zadruhé na chybné zjištění v bodě 57 odůvodnění Rozhodnutí, podle kterého se evropská skupina kartelové dohody dále scházela od roku „1999“. Domnívá se, že nelze vyloučit, že tato chyba měla negativní vliv na stanovení výše její pokuty. Mimoto v bodě 124 odůvodnění Rozhodnutí Komise tvrdí, že existují indicie, které umožňují dospět k závěru, že v roce 2001 nebylo protiprávní jednání stále ukončeno. SGL navrhuje, aby Soud v rámci organizačního procesního opatření přezkoumal, zda chybné číslo 1999 bylo předáno kolegiu členů Komise za účelem přijetí Rozhodnutí.

70 Pokud jde o první část žalobního důvodu předloženého SGL, je třeba připomenout sled událostí a přesné znění připomínek formulovaných SGL v odpověď na zjištění Komise.

71 Zaprvé, v odpověď na žádost Komise o informace společnost SGL memorandem ze dne 8. června 1999 prohlásila, že nejvýznamnější výrobci grafitových elektrod, mezi které patří SGL a UCAR, jednali ve vzájemné shodě v oblasti hospodářské soutěže v letech 1992 „až 1998“. Dále uvedla výčet setkání, ke kterým došlo v rámci kartelové dohody. Pokud jde o setkání, která se konala po červnu 1997, uvedla vždy jednou větou setkání v červenci 1997 v Malajsii, setkání v listopadu 1997 v Hongkongu a setkání v únoru 1998 v Bangkoku, když poznamenala, že předmětem těchto setkání byla výhradně asijská témata.

72 Zadruhé, v oznámení námitek ze dne 24. ledna 2000 je uvedeno, že protiprávní jednání vytýkané SGL pokračovalo až do března 1998 s tím, že je upřesněno, že setkání v Hongkongu a Bangkoku se týkala aktualizace tabulek CMS týkajících se objemů prodeje pro všechny regiony a všechny trhy a že SGL a UCAR informovaly japonské účastníky kartelové dohody o cenách nově uplatňovaných v Evropě (body 78 a 79). Podle oznámení námitek mimoto docházelo k dvoustranným kontaktům mezi SGL a UCAR alespoň do března 1998 (bod 80). Většina těchto zjištění vycházela z prohlášení bývalého obchodního ředitele pro Evropu UCAR p. [...]. Oznámení námitek obsahuje konečně objemný seznam přiložených dokumentů, které byly použity jako důkazy, včetně prohlášení p. [...].

73 Zatřetí, odpověď SGL ze dne 4. dubna 2000 na oznámení námitek poté, co v ní SGL potvrdila, že skutkový základ oznámení námitek v zásadě („grundsätzlich“) nezpochybňuje, pouze odkazuje na memorandum ze dne 8. června 1999 a nevyjadřuje se k novým zjištěním a listinným důkazům týkajícím se sporné doby trvání protiprávního jednání, tak jak byly uvedeny v oznámení námitek. Obzvláště nezpochybnila prohlášení p. [...], i když k tomuto prohlášení měla SGL přístup.

74 Před Soudem SGL nedodala žádné podstatné skutečnosti ke své argumentaci před zahájením soudního řízení. Pouze tvrdila, že hodnota prohlášení p. [...] by měla být podstatně relativizována s ohledem na okolnosti, které předcházely jeho vypracování. Tato poznámka se týká skutečnosti uvedené Komisí, že poté, co UCAR propustila p. [...], podmínila jakékoliv smírné řešení sporu o propuštění zahájeného posledně uvedeným podmínkou, že bude souhlasit se spoluprácí s Komisí v rámci jejího vyšetřování.

75 Nicméně, znění doplňujícího prohlášení (supplemental statement) p. [...], ze kterého Komise zejména vycházela, neobsahuje nic, co by mohlo odůvodňovat podezření vznesená SGL: skutečnosti, které uvádí, jsou konkrétní a nejsou vnitřně rozporné; p. [...] uvádí jména několika zástupců ostatních účastníků kartelové dohody, mezi kterými jsou p. [...] ze společnosti SGL a p. [...] ze společnosti UCAR, takže pravdivost jeho prohlášení mohla být ověřena při slyšení těchto osob jako svědků. SGL však nežádala, aby byly tyto osoby předvolány; neobrátila se ani na Komisi v průběhu správního řízení, aby jí sdělila vyvracející prohlášení, například ze strany jejího bývalého obchodního ředitele, p. [...]. Konečně z prohlášení p. […], které bylo rovněž předáno Komisi na žádost UCAR, vyplývá, že cílem jeho prohlášení nebylo vyvinit UCAR ke škodě ostatních účastníků kartelové dohody proto, aby byl příznivě vyřešen jeho spor s UCAR. Pan [...] totiž uvádí, že jeho nadřízení v podniku věděli o jeho protiprávních jednáních a tato jednání schválili.

76 Z toho vyplývá, že se SGL nepodařilo právně dostačujícím způsobem prokázat, že skutková zjištění Komise týkající se její účasti na protiprávním jednání během období od června 1997 do března 1998 (body 91 až 93 odůvodnění Rozhodnutí) jsou chybná. První část žalobního důvodu je proto třeba zamítnout.

77 Pokud jde o druhou část podanou proti bodu 57 odůvodnění Rozhodnutí, Komise připustila, že věta obsažená v oznámené německé verzi Rozhodnutí, podle které k setkání evropské skupiny v rámci kartelové dohody docházelo „od roku 1999“, je překlep. Zjevný charakter této chyby přitom vyplývá ze srovnání s anglickou verzí Rozhodnutí, tedy jiným závazným zněním (kromě znění německého), která správně uvádí rok „1992“. Krom toho, německá verze bodu 57 odůvodnění (s chybným datem roku 1999) je sama o sobě nesrozumitelná: podle UCAR totiž dotčená setkání byla ukončena „přibližně po roce“ (tedy v roce 2000 podle chybného znění), přičemž evropští výrobci měli podle UCAR za to, že již nebylo nutné se setkávat v průběhu roku „1993“. Tato věta zjevně dává smysl pouze tehdy, je-li referenčním rokem rok 1992.

78 Nakonec a zvláště, článek 1, jakož i body 3, 114 a 155 odůvodnění Rozhodnutí jasně označují březen 1998 jako konec protiprávního jednání, kterého se dopustila SGL. Toto zjištění není vyvráceno bodem 124 odůvodnění Rozhodnutí, podle kterého protiprávní jednání případně neskončilo ani v roce 2001. Tato část totiž nemění skutková zjištění týkající se doby trvání protiprávního jednání, ale pouze odůvodňuje článek 2 výroku Rozhodnutí, který – z důvodu obezřetnosti – nařizuje dotčeným podnikům, aby neprodleně ukončily uvedená protiprávní jednání, pokud tak již neučinily.

79 Z důvodu svého zjevného charakteru nemohl překlep zasáhnout zájmy SGL, pokud jde o stanovení její pokuty: kapitola „Doba trvání protiprávní jednání“, obsažená v části Rozhodnutí věnované stanovení pokut, uvádí měsíce „únor/březen 1998“ jakožto konec protiprávního jednání, kterého se dopustily SGL, UCAR, Tokai, Nippon a SEC (bod 155 odůvodnění).

80 V důsledku toho taková chyba nemůže odůvodnit zrušení skutkových zjištění týkajících se doby trvání protiprávního jednání, kterého se dopustila SGL. Za těchto okolností není třeba vydat organizační procesní opatření navržené SGL.

81 Obě části žalobního důvodu předloženého SGL je tedy třeba zamítnout.

d) K žalobním důvodům vycházejícím ve věci T‑244/01 z porušení podstatných procesních náležitostí z důvodu neexistence dostatečných důkazů o účasti Nippon na protiprávním jednání během období od května 1992 do března 1993 a nedostatku odůvodnění v tomto ohledu

Argumenty účastnic řízení

82 Na podporu svých návrhových žádání směřujících k částečnému zrušení článku 1 Rozhodnutí Nippon tvrdí, že důkazní břemeno náleží Komisi, vydává-li rozhodnutí obviňující podnik z porušení ustanovení práva Společenství. V projednávané věci není zjištění v Rozhodnutí, podle kterého se Nippon účastnila protiprávního jednání od května 1992 do března 1993, podpořeno dostatečnými a nezvratnými důkazy. Pokud totiž Komise tvrdí, že se Nippon účastnila setkání konaných během tohoto období, není toto tvrzení prokázáno. Obvinění Komise zcela vycházelo z prohlášení učiněných některými z konkurentů Nippon (SDK, UCAR a SGL) pouze s cílem získat prospěch ze sdělení o spolupráci. Za těchto okolností Komise nebyla oprávněna přiznat těmto prohlášením, jejichž důvěryhodnost je omezená, jakoukoliv průkazní hodnotu.

83 Pokud jde o první setkání „manažerů“, které se konalo v Londýně dne 21. května 1992, Nippon tvrdí, že zjištění v Rozhodnutí, podle kterého Tokai zastupovala zájmy žalobkyně, není podpořeno žádným důkazem. V rozsudku Cement (bod 39 výše, body 2773 až 2782) přitom Soud rozhodl, že neprokáže-li Komise, že účastník dal příkazy k tomu, aby byl zastoupen na setkání, není oprávněna vyvodit, že se tento účastník skutečně účastnil nebo byl zastoupen, a že souhlasil s dohodou uzavřenou během tohoto setkání. Podle žalobkyně je třeba takové uvažování přijmout i v projednávané věci. Komise konkrétně neposkytuje žádný důkaz, který by prokazoval, že žalobkyně dala skutečně příkaz Tokai, aby ji při tomto setkání zastupovala.

84 Pokud se Komise dovolává prohlášení SDK o setkání, které se zjevně konalo v rámci úvodních kontaktů před setkáním, které se konalo dne 21. května 1992, Nippon nechápe, jak by odkaz na setkání, které se konalo před vytvořením kartelové dohody, mohl případně prokazovat její tvrzení. Pokud jde o prohlášení učiněné SGL, je obecné bez jakéhokoliv odlišení a představuje zobecněné přiznání SGL, pokud jde o její vlastní účast na údajném protiprávním jednání od roku 1992 do roku 1998. Toto prohlášení nelze vykládat tak, že se týká účasti Nippon na různých setkáních, která se konala v průběhu sporného období. Neuvádělo ani, že zájmy žalobkyně byly zastoupeny Tokai.

85 Nippon dodává, že nepřesná prohlášení učiněná UCAR, podle kterých se uvedeného setkání účastnili „někteří japonští konkurenti“ a „několik japonských konkurentů“, nemohou sloužit jako základ pro tvrzení Komise, že Nippon byla zastoupena konkrétním podnikem, který se tohoto setkání účastnil.

86 Pokud jde o „pracovní“ setkání konaná dne 25. května a 19. září 1992, Nippon tvrdí, že zjištění Komise týkající se její přítomnosti na těchto setkáních zcela vycházejí z nepřesných a nekonsistentních prohlášení učiněných konkurenty žalobkyně. V Rozhodnutí Komise neposkytuje v tomto ohledu žádný faktický ani listinný důkaz.

87 Pokud jde konkrétněji o setkání konané v Curychu dne 25. května 1992, údajná přítomnost Nippon vychází pouze z prohlášení SDK, která tvrdí, že se setkání účastnili „zástupci Nippon“, aniž uvádí, kdo ji ve skutečnosti při této příležitosti zastupoval. Naopak ve svých prohlášeních týkajících se ostatních společností, SDK uvádí tuto informaci podrobně. Pokud jde o prohlášení UCAR, tato společnost vůbec setkání v Curychu nezmiňuje. Prohlášení SGL neuvádí přítomnost Nippon na tomto setkání.

88 Pokud jde o setkání konané v Luganu dne 19. září 1992, je údajná přítomnost Nippon opět zcela založena na pouhém prohlášení SGL. Toto prohlášení je v rozporu s prohlášeními SDK a UCAR, která setkání v Luganu nezmiňují.

89 V rozsahu, v němž Rozhodnutí tvrdí, že stvrzenky o cestovních výdajích předložené Nippon prokazují její přítomnost na daných setkáních (bod 48 odůvodnění), Nippon připomíná, že předala Komisi tyto stvrzenky v návaznosti na formální žádost o informace na základě článku 11 nařízení č. 17. Komise však nemá pravomoc shromažďovat informace mimo území Společenství. Tyto informace byly proto shromážděny protiprávně a nemohou sloužit jako základ pro prokázání účasti Nippon na údajném protiprávním jednání. V každém případě, žádost zaslaná v projednávané věci Nippon nesplňovala požadavky stanovené nařízením č. 17, jelikož Komise neuvedla sankce stanovené v čl. 15 odst. 1 písm. b), jak ukládá čl. 11 odst. 3 nařízení č. 17. Nakonec tyto stvrzenky o cestovních výdajích neprokazují účast Nippon na setkáních, která se konala od května 1992 do března 1993.

90 Nippon tvrdí, že ve své korespondenci s Komisí nikdy nepřipustila svou přítomnost na jakémkoliv setkání organizovaném v průběhu období od května 1992 do března 1993. V tomto ohledu zdůrazňuje, že její dopisy ze dne 30. března a 17. května 2000 v odpověď na oznámení námitek je třeba chápat v kontextu jejího dopisu ze dne 18. prosince 1998.

91 V uvedeném dopise Nippon odpověděla na žádost Komise učiněnou s cílem zjistit, zda se Nippon účastnila setkání organizovaných kartelovou dohodou. Odpověď byla jasná a podrobná ve vztahu ke každému z období uvedených Komisí. Nippon přitom nezmínila žádné setkání v průběhu období od května 1992 do března 1993, i když se Komise výslovně na toto období dotázala.

92 Nippon připouští, že ve svém dopise ze dne 30. března 2000 uznala, že její zaměstnanci či manažeři se „několikrát“ účastnili mezinárodních schůzek mezi konkurenty, a prohlásila, že se nebude ke své přítomnosti na setkáních vyjadřovat. Toto obecné prohlášení však nelze vykládat jako přiznání k tomu, že se Nippon účastnila všech setkání, zejména těch, která se konala právě během období od května 1992 do března 1993.

93 Ve svém následujícím dopise ze dne 17. května 2000 Nippon objasnila, že „v podstatě“ nezpochybňuje skutečnosti uvedené v oznámení námitek. Tento dopis však neznamenal, že se Nippon účastnila všech setkání. Naopak výslovně připomněla svůj dopis ze dne 18. prosince 1998, a zopakovala tedy, že se Nippon účastnila pouze některých setkání.

94 Nippon dodává, že Rozhodnutí není v tomto ohledu náležitě odůvodněno. I kdyby totiž byla její přítomnost během tohoto období prokázána, Komise neposkytla důvod, proč je zvýšení základní částky pokuty odůvodněno s ohledem na skutečnost, že pokuta uložená žalobkyni byla rovněž zvýšena z důvodu údajného pokračování protiprávního jednání po vyšetřování Komise. Rozhodnutí toto dvojí zvýšení nevysvětluje.

95 Pokud jde o návrhová žádání Komise směřující k tomu, aby Soud zvýšil výši pokuty uložené žalobkyni, žalobkyně má za to, že se jedná o nepřiměřený a neopodstatněný návrh.

96 Komise zdůrazňuje, že před podáním své žaloby k Soudu Nippon nikdy nezpochybnila svou účast na setkáních organizovaných od května 1992 do března 1993. Naopak se dovolávala toho, že nezpochybnila skutečnosti, na kterých Komise založila svá tvrzení, aby jí byla snížena pokuta na základě sdělení o spolupráci. V každém případě účast Nippon na dotčených setkáních je prokázána prohlášeními SDK a SGL.

97 Komise připouští, že nemá k dispozici stvrzenky o cestovních výdajích Nippon vztahující se ke spornému období. Nicméně s ohledem na výše uvedené důkazy nebylo nutné se těmito stvrzenkami zabývat.

98 Nakonec Komise navrhuje, aby Soud zvýšil na základě své pravomoci v plné jurisdikci pokutu uloženou Nippon. V rozporu se svou odpovědí na oznámení námitek totiž Nippon nyní zpochybňuje zjištění týkající se doby trvání její účasti. Podle Komise by zvýšení pokuty mělo odpovídat alespoň snížení ve výši 10 % poskytnutému Nippon na základě sdělení o spolupráci.

Závěry Soudu

99 Úvodem je třeba připomenout, že v Rozhodnutí (bod 113 odůvodnění) Komise omezila své posouzení s ohledem na pravidla hospodářské soutěže, jakož i zohledněnou dobu trvání při stanovení pokuty na období od května 1992, tedy data prvního setkání „manažerů“ v Londýně, v jehož průběhu byly přijaty základní zásady, které měly vést ke kartelizaci trhu. Podle Komise nemá skutečnost, že se Nippon tohoto setkání neúčastnila, význam, jelikož byla zastoupena Tokai a sama se účastnila prvního „pracovního“ setkání, které se konalo pouze o čtyři dny později.

100 Za účelem posouzení dosahu projednávaného žalobního důvodu s ohledem na toto zjištění je třeba znovu připomenout sled jednotlivých fází správního řízení a zanalyzovat znění dokumentů předložených Komisí i prohlášení učiněných společností Nippon.

101 V tomto ohledu je třeba zaprvé uvést, že v odpověď na žádost Komise o informace společnost Nippon dopisem ze dne 18. prosince 1998 poskytla informace o cestách svého generálního ředitele, p. [...], a některých jiných manažerů. Je skutečností, že tento dopis nezmiňuje žádnou cestu během sporného období.

102 Zadruhé oznámení námitek ze dne 24. ledna 2000 v bodech 36, 37, 39, 40 a 101 uvádí s odkazem na prohlášení SGL, SDK a UCAR:

– že účastníky prvního setkání „manažerů“, které se konalo dne 21. května 1992 v Londýně, byly SGL, UCAR, Mitsubishi, SDK a Tokai, „přičemž Tokai zastupovala rovněž zájmy Nippon a SEC“, a že při tomto setkání byla stanovena základní pravidla kartelové dohody;

– že po tomto setkání následovalo téměř neprodleně „pracovní“ setkání v Curychu dne 25. května 1992, kterého se účastnili zástupci všech podniků, kterým bylo určeno oznámení námitek, včetně Nippon, a v jehož průběhu byl světový trh grafitových elektrod přezkoumáván region po regionu (Dálný východ, Střední východ a Afrika, Západní Evropa, Východní Evropa, Latinská Amerika a Severní Amerika) a byly rozděleny podíly na trhu;

– že Nippon a SEC nemohou tvrdit, že se setkání konaného dne 21. května 1992 neúčastnily, jelikož se nechaly obě zastoupit Tokai a samy se účastnily prvního „pracovního“ setkání, které se konalo již o čtyři dny později;

– že druhé „pracovní“ setkání se konalo v Luganu dne 19. září 1992 „za přítomnosti japonských výrobců“, v jehož průběhu byly těmto výrobcům sděleny minimální ceny pro evropský trh a rovněž byly stanoveny objemy, jakož i množstevní omezení pro každý region.

103 Zatřetí byla odpověď Nippon na oznámení námitek vypracována dne 30. března 2000, aniž Nippon konzultovala vyšetřovací spis Komise, i když Komise ve dnech 14. až 23. února 2000 k tomuto spisu poskytla přístup (bod 38 odůvodnění Rozhodnutí); Nippon se ani neúčastnila slyšení, které Komise zorganizovala dne 25. května 2000 (bod 40 odůvodnění Rozhodnutí). V této odpovědi Nippon připouští, že se její zástupci „několikrát“ zúčastnili mezinárodních setkání mezi konkurenty, a prohlašuje, že „pokud jde o počáteční fázi [kartelové dohody]“, neúčastnila se všech setkání, i když k tomu byla vyzvána. Dále zdůrazňuje „ve vztahu k oznámení námitek“, že „z faktického hlediska nezpochybňuje svou účast na setkáních“ a že s Komisí spolupracuje v co největším možném rozsahu.

104 Začtvrté následující dopis ze dne 17. května 2000, kterým Nippon žádá o použití sdělení o spolupráci, připomíná s odkazem na bod 6 odpovědi ze dne 30. března 2000, že Nippon „v podstatě nezpochybňuje věcnou správnost skutkových zjištění učiněných v oznámení námitek“. Jako příklad své úplné spolupráce s Komisí uvádí zejména svůj dopis ze dne 18. prosince 1998, když podotýká, že v něm jsou uvedena všechna setkání, kterých se její zástupci účastnili. Nakonec výslovně uvádí, že po únoru 1998 protiprávní jednání ukončila.

105 Listinné písemnosti, které byly shrnuty, nemohou podpořit tvrzení zastávané Nippon. Je totiž sice skutečností, že Nippon ze své vlastní iniciativy netvrdila (dopis ze dne 18. prosince 1998), že se účastnila setkání zorganizovaných během relevantního období, následné oznámení námitek však obsahovalo velmi konkrétní informace o její účasti a jejím zastoupení společností Tokai v průběhu těchto setkání s tím, že uvádělo navíc, že při těchto příležitostech byly diskutovány klíčové otázky pro fungování kartelové dohody. Tyto informace byly založeny na prohlášeních jiných podniků než Nippon. Nippon tedy musela rozumně při čtení oznámení námitek dospět k závěru, že Komise přikládá těmto prohlášením větší význam a důvěryhodnost než dopisu Nippon ze dne 18. prosince 1998.

106 Za těchto okolností, pokud Nippon nesouhlasila s tvrzeními týkajícími se její účasti a jejího zastoupení na setkáních zorganizovaných během relevantního období, tak jak byly uvedeny v oznámení námitek, ani s významem a důkazní hodnotou prohlášení SGL, SDK a UCAR, o která Komise opřela svá tvrzení, měla je zpochybnit ve své odpovědi na oznámení námitek. Pouze takové konkrétní zpochybnění již v této fázi správního řízení by Komisi poskytlo možnost prohloubit její vyšetřování a pokusit se předložit dodatečné důkazy.

107 Dopisy Nippon ze dne 30. března a 17. května 2000 přitom neobsahují žádné zpochybnění těchto tvrzení a výše uvedených prohlášení. Naopak, ve snaze dosáhnout snížení pokuty Nippon zdůrazňuje svou ochotu spolupracovat a prohlašuje, že nezpochybňuje věcnou správnost skutkových zjištění v oznámení námitek. Jediná konkrétní poznámka týkající se doby trvání protiprávního jednání se týká konečné fáze, a sice ukončení veškerého protiprávního jednání po únoru 1998. V tomto kontextu mohla být neexistence zpochybnění týkajícího se prvních deseti měsíců protiprávního jednání – ve spojení s nekonzultováním vyšetřovacího spisu Komise ze strany Nippon a její nepřítomnosti na slyšení organizovaném Komisí – rozumně Komisí vykládána v tom smyslu, že Nippon v rámci své spolupráce poskytnuté Komisi hodlá usnadnit Komisí její úkol, který spočívá v prokázání doby trvání protiprávního jednání, tím, že souhlasí se zjištěními týkajícími se jeho začátku a upřesňuje pouze jeho ukončení.

108 Pokud jde o to, zda se Nippon může vrátit k této spolupráci a před Soudem tvrdit, že se protiprávního jednání neúčastnila v období od května 1992 do března 1993, je třeba připomenout, že podle judikatury Soudního dvora v případě neexistence výslovného uznání ze strany stíhaného podniku musí Komise skutkové okolnosti prokázat, přičemž podnik může v rámci sporného řízení rozvinout jakékoli důvody obhajoby, které se mu zdají být užitečné (rozsudek Soudního dvora ze dne 16. listopadu 2000, SCA Holding v. Komise, C‑297/98 P, Recueil, s. I‑10101, bod 37). A contrario lze z toho vyvodit, že tak tomu nemůže být v případě, že dotčený podnik výslovným, jasným a přesným způsobem uznal skutková zjištění: připustil-li tento podnik výslovně v rámci správního řízení věcnou správnost skutečností, které mu Komise vytýká v oznámení námitek, je tyto skutečnosti třeba považovat za prokázané s tím, že podnik je již v zásadě nemůže zpochybnit v rámci sporného řízení před Soudem.

109 V projednávané věci však byla účast Nippon na dané kartelové dohodě v období od května 1992 do března 1993 Komisí vyvozena nikoliv z jasného a přesného prohlášení Nippon výslovně se vztahujícímu k tomuto období, ale ze souboru skutečností, jako jsou její objektivní jednání ve vztahu ke Komisi při správním řízení a její spíše obecná prohlášení o nezpochybnění. Za těchto okolností nemůže být Nippon bráněno, aby před Soudem tvrdila, že tento soubor skutečností byl chybně vyložen v tom smyslu, že prokazuje její účast během výše uvedeného období.

110 Toto opožděné zpochybnění však nemůže mít význam z hlediska věci samé. Jak totiž bylo konstatováno výše, Komise byla oprávněna se domnívat, že Nippon, která měla k dispozici důkazy předložené v oznámení námitek, nezpochybnila svou účast na kartelové dohodě během relevantního období. V důsledku toho se Komise mohla před Soudem omezit na připomenutí jednání Nippon při správním řízení a uvedených důkazů spočívajících zejména v prohlášeních SGL, SDK a UCAR. Tato prohlášení – která byla v odpověď na písemnou otázku Soudu předložena Komisí ve stručné verzi – přitom umožňují právně dostačujícím způsobem prokázat účast Nippon na kartelové dohodě během relevantního období.

111 Z toho vyplývá, že Komise nebyla před Soudem povinna nově provést důkazy a vyjádřit se k argumentům předloženým poprvé Nippon před Soudem za účelem oslabení výše uvedených důkazů. Obzvláště argumentace Nippon týkající se jejích stvrzenek o cestovních výdajích může být považována za irelevantní. Úkol Komise, který spočívá v prokázání protiprávního jednání a který byl usnadněn v průběhu správního řízení jednáním a prohlášeními Nippon, tedy nebyl objektivně ztížen následným zpochybněním Nippon před Soudem.

112 Nelze však opomenout, že Komise proti veškerému očekávání, které mohla rozumně přikládat objektivní spolupráci Nippon při správním řízení, byla povinna vypracovat a předložit před Soudem svou obranu vztahující se ke zpochybnění protiprávních skutečností, o kterých se právem domnívala, že je Nippon již nezpochybní. Za těchto okolností se Soud domnívá, že je třeba, aby vykonal svou pravomoc v plné jurisdikci, která je mu svěřena na základě článku 17 nařízení č. 17, a zvýšil pokutu uloženou Nippon o 2 procentní body (viz bod 457 dále).

113 Tento závěr nenaráží na rozsudek Soudu ze dne 28. února 2002, Stora Kopparbergs Bergslags v. Komise (T‑354/94, Recueil, s. II‑843, bod 85). V tomto rozsudku Soud poté, co mu Soudní dvůr věc vrátil v rámci kasačního opravného prostředku, rozhodl, že riziko, že podnik, kterému byla snížena výše pokuty za jeho spolupráci, následně podá žalobu na neplatnost rozhodnutí, které jej sankcionuje za jeho porušení pravidel hospodářské soutěže, a před Soudem nebo Soudním dvorem bude mít úspěch, je běžným důsledkem výkonu opravných prostředků stanovených Smlouvou; proto pouhá skutečnost, že tento podnik měl před soudy úspěch, nemůže odůvodnit nové posouzení rozsahu snížení, které mu bylo poskytnuto. V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že v rozsudku Soudu ze dne 14. května 1998, Stora Kopparbergs Bergslags v. Komise (T‑354/94, Recueil, s. II‑2111), proti kterému byl podán kasační opravný prostředek, nebylo rozhodnuto o náležitém charakteru snížení pokuty z titulu spolupráce poskytnuté podnikem, a mimoto, že v rozsudku Soudního dvora ze dne 16. listopadu 2000, Stora Kopparbergs Bergslags v. Komise (C‑286/98 P, Recueil, s. I‑9925), který částečně zrušil tento rozsudek, nebylo o problematice uvedeného snížení pokuty rovněž rozhodováno. Vzhledem k této zvláštní procesní situaci nelze skutečnost, že Soud odmítl ve výše uvedeném rozsudku ze dne 28. února 2002 provést „nové posouzení rozsahu poskytnutého snížení […]“, vykládat v tom smyslu, že Soud nemůže za žádných okolností při výkonu své pravomoci v plné jurisdikci zvýšit výši pokuty uložené podniku, který poté, co mu byla pokuta snížena za to, že nezpochybnil věcnou správnost skutkových zjištění učiněných Komisí při správním řízení, zpochybní pravdivost těchto zjištění poprvé před Soudem.

114 Pokud Nippon dále tvrdí, že bod 48 odůvodnění Rozhodnutí chybně uvádí, že její stvrzenky o cestovních výdajích prokazují její přítomnost na setkání „manažerů“ a na „pracovních“ setkáních, stačí připomenout, že znění uvedeného bodu odůvodnění, podle kterého je účast zástupců Tokai, Nippon a SEC na uvedených setkáních „uznána těmito společnostmi či potvrzena jejich stvrzenkami o cestovních výdajích“. S ohledem na okolnost, že Nippon objektivně uznala, že se účastnila kartelové dohody po celou dobu jejího trvání, nelze tuto část vykládat v tom smyslu, že Komise chtěla založit účast na protiprávním jednání v období od května 1992 do března 1993 společnosti Nippon pouze na stvrzenkách o cestovních výdajích této společnosti.

115 Nakonec výtka vycházející z nedostatku odůvodnění není podána ani proti Rozhodnutí v plném rozsahu, ani proti skutkovému zjištění týkajícímu se výše uvedeného období účasti. Je podána pouze proti zvýšení základní částky pokuty uložené Nippon o 55 %. V důsledku toho, i kdyby tato výtka byla opodstatněná, nezpůsobovala by zrušení Rozhodnutí v plném rozsahu nebo daného skutkového zjištění, ale vedla by pouze ke změně Rozhodnutí, pokud jde o zvýšení o 55 %.

116 Z výše uvedeného vyplývá, že žalobní důvody vycházející z porušení podstatných procesních náležitostí z důvodu neexistence dostatečných důkazů o účasti Nippon na protiprávním jednání během období od května 1992 do března 1993 a nedostatku odůvodnění, je třeba zamítnout.

117 Přezkum první skupiny žalobních důvodů ukázal, že žádná skutečnost uvedená žalobkyněmi neodůvodňuje zrušení Rozhodnutí v plném rozsahu ani zrušení skutkových zjištění v tomto Rozhodnutí obsažených. V důsledku toho je třeba návrhová žádání směřující k úplnému zrušení Rozhodnutí či k částečnému zrušení jeho článku 1 zamítnout.

118 Při následujícím přezkumu návrhových žádání a žalobních důvodů podaných proti stanovení pokut budou tudíž zohledněna veškerá uvedená skutková zjištění.

B – K návrhovým žádáním směřujícím ke zrušení článku 3 Rozhodnutí nebo ke snížení uložených pokut

1. K žalobním důvodům vycházejícím z porušení zásady zákazu souběhu sankcí a povinnosti Komise zohlednit dříve uložené sankce, jakož i z nedostatku odůvodnění v tomto ohledu

a) Argumenty účastnic řízení

119 Všechny žalobkyně, s výjimkou C/G, tvrdí, že svým odmítnutím odečíst od pokut uložených Rozhodnutím výši pokut již uložených ve Spojených státech a v Kanadě, jakož i částku náhrady škody, která již byla v těchto zemích zaplacena, Komise porušila pravidlo zakazující souběh sankcí za stejné protiprávní jednání. Toto pravidlo vychází ze zásad ekvity a proporcionality zakotvených v ústavním právu Společenství; bylo potvrzeno článkem 50 listiny základních práv Evropské unie, vyhlášené v Nice dne 7. prosince 2000 (Úř. věst. C 364, s. 1), a články 54 až 58 úmluvy k provedení Schengenské dohody mezi vládami států Hospodářské unie Beneluxu, Spolkové republiky Německo a Francouzské republiky o postupném odstraňování kontrol na společných hranicích ze dne 14. června 1985 (Úř. věst. L 239, s. 19; Zvl. vyd. 19/02, s. 3), podepsané dne 19. června 1990 v Schengenu (Lucembursko). Zásada non bis in idem je rovněž zakotvena článkem 4 protokolu č. 7 k Evropské úmluvě o ochraně lidských práv a základních svobod (EÚLP), podepsané dne 4. listopadu 1950 v Říme, ve znění výkladu podaného zejména rozsudkem Evropského soudu pro lidská práva ze dne 29. května 2001, Fischer v. Rakousko.

120 Jak vyplývá z rozsudku Soudního dvora ze dne 14. prosince 1972, Boehringer v. Komise (7/72, Recueil, s. 1281), Komise je povinna započíst sankci uloženou orgány třetí země, jsou-li skutková zjištění uplatňovaná proti žalující společnosti Komisí na straně jedné a těmito orgány na straně druhé totožná. Tak je tomu právě v projednávaném případě, jelikož na rozdíl od věci, ve které byl vydán výše uvedený rozsudek ze dne 14. prosince 1972, byla kartelová dohoda sankcionovaná americkými a kanadskými orgány svým předmětem, územním umístěním a trváním totožná s kartelovou dohodou sankcionovanou Komisí.

121 Nezohlednění zásady započtení mimoto porušuje rozsudek Soudního dvora ze dne 13. února 1969, Walt Wilhelm a další (14/68, Recueil, s. 1, bod 11), jakož i rozsudky Soudu ze dne 6. dubna 1995, Sotralentz v. Komise (T‑149/89, Recueil, s. II‑1127, bod 29), a ze dne 20. dubna 1999, Limburgse Vinyl Maatschappij a další v. Komise (T‑305/94 až T‑307/94, T‑313/94 až T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 a T‑335/94, Recueil, s. II‑931, bod 96), podle kterých obecný požadavek ekvity vyžaduje, aby při stanovení výše pokuty Komise zohlednila sankce, které již byly stejnému podniku uloženy za stejný skutek.

122 V tomto ohledu SGL zpochybňuje posouzení obsažené v Rozhodnutí, podle kterého pokuty uložené ve Spojených státech a v Kanadě zohlednily pouze protisoutěžní účinky kartelové dohody v oblasti pravomoci těchto orgánů (body 179 a 180 odůvodnění Rozhodnutí). K prokázání toho, že totožné skutky byly sankcionovány ve Spojených státech a v Evropě, SGL odkazuje na zjištění uvedená v Rozhodnutí. Body 14, 17, 18, 71 až 73, 106 a 149 odůvodnění tohoto Rozhodnutí tak prokazují, že Komise obecně připustila, že protiprávní jednání byla tvořena dohodami na světové úrovni založenými na globálním plánu, kterých se účastnily dotčené podniky. Komise netvrdila, že skutky, za které uložila pokuty, tvoří události oddělitelné od skutků, které již byly sankcionovány ve Spojených státech. Pokud jde o věcnou výtku, na kterou odkazuje sankce uložená žalobkyni ve Spojených státech, z transakce (plea agreement) potvrzené před soudem vyplývá, že dotčené dohody o cenách a množstevních omezeních existovaly „ve Spojených státech a v jiných zemích“, a to od roku 1992 do června 1997.

123 SGL dodává, že trestní sankce, která jí byla uložena ve Spojených státech ve výši 135 milionů USD, již překračuje maximální výši sankcí (10 % celkového obratu) stanovenou v čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17. Komise jí proto nemohla uložit doplňující sankci ve výši 80,2 milionu eur.

124 SGL navíc zdůrazňuje, že tím, že Komise nezapočetla sankce již uložené v ostatních zemích, porušila oznámení učiněné bývalým generálním ředitelem generálního ředitelství pro hospodářskou soutěž, p. Alexandrem Schaubem, který v průběhu setkání dne 1. prosince 1998 slíbil, že při stanovení pokuty Komise zohlední sankce uložené ve Spojených státech.

125 Žalobkyně mají mimoto za to, že Komise porušila zásadu zákazu souběhu sankcí s ohledem na jejich celkový obrat, který zahrnuje obrat dosažený ve Spojených státech a v Kanadě. Tento obrat byl totiž již zohledněn americkými a kanadskými orgány za účelem stanovení jimi uložených pokut. K tomu, aby bylo zabráněno dvojí sankci, bylo podle žalobkyň tedy třeba, aby Komise zohlednila pouze část obratu, která pocházela z prodejů grafitových elektrod v Evropě.

126 Žalobkyně dodávají, že Komise porušila odrazující účinek již uložených pokut. Opomenula totiž při stanovení výše pokut zohlednit skutečnost, že žalobkyně již byly ve třetích zemích odsouzeny k pokutám a náhradě škody dostatečně vysokým k tomu, aby se nedopustily nového protiprávního jednání v rozporu s právem hospodářské soutěže. Žalobkyně proto byly již dostatečně sankcionovány.

127 Nakonec Tokai a Nippon vytýkají Komisí, že Rozhodnutí v tomto ohledu dostatečně neodůvodnila. Zaprvé se nevypořádala s argumentem Tokai týkajícím se zásady non bis in idem předloženým v její odpovědi na oznámení námitek a tento argument zdůraznil nutnost náležitého „územního umístnění“ pro stanovení pokuty. Zadruhé měla podle Nippon povinnost uvést odůvodnění v projednávané věci zvláštní význam, jelikož Komise uložila pokuty stanovené v závislosti na celkovém obratu, přičemž tato metoda představuje novou fázi v rozhodovací praxi Komise.

128 Komise v podstatě uvádí, že pokuty uložené orgány třetích států sankcionují pouze porušení jejich vnitrostátního práva hospodářské soutěže a že nejsou příslušné k uložení sankcí za porušení práva hospodářské soutěže Společenství. Okolnost, že různé orgány přezkoumávaly tytéž skutky, je irelevantní, jelikož stejný skutek může tvořit protiprávní jednání z hlediska několika právních řádů.

129 Pokud jde o odrazující charakter pokut, Komise připomíná, že základním kritériem pro stanovení pokuty je závažnost protiprávního jednání. Nic neumožňuje dospět k závěru, že pokuty musí být sníženy, protože žalobkyně již byly dostatečně odrazeny sankcemi uloženými v jiných zemích. Žalobkyně byly sankcionovány, protože nerespektovaly pravidla hospodářské soutěže Společenství tím, že se dopustily protiprávního jednání v Evropě. Tato pravidla hospodářské soutěže je třeba brát stejně vážně jako pravidla jiných zemí proto, aby bylo dosaženo zamýšleného odrazujícího účinku.

b) Závěry Soudu

130 Z judikatury vyplývá, že zásada non bis in idem zakotvená rovněž v čl. 4 protokolu č. 7 EÚLP je obecnou zásadou práva Společenství, jejíž dodržování zajišťuje soud (rozsudky Soudního dvora ze dne 5. května 1966, Gutmann v. Komise ESAE, 18/65 a 35/65, Recueil, s. 149, 172, a ze dne 15. října 2002, Limburgse Vinyl Maatschappij a další v. Komise, C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P až C‑252/99 P a C‑254/99 P, Recueil, s. I‑8375, dále jen „rozsudek LVM“, bod 59, jakož i rozsudek Boehringer v. Komise, bod 120 výše, bod 3).

131 V oblasti práva hospodářské soutěže Společenství tato zásada zakazuje, aby byl podnik Komisí opětovně sankcionován nebo stíhán pro protisoutěžní chování, za něž mu již byla uložena sankce nebo za něž byl shledán odpovědným, a to dřívějším rozhodnutím Komise, proti kterému již nelze podat žalobu.

132 Judikatura nicméně připustila možnost kumulovat sankce, jednu podle práva Společenství, druhou vnitrostátní, jako důsledek dvou paralelních řízení, majících rozdílný účel, jejichž přípustnost vyplývá ze zvláštního systému rozdělení pravomocí mezi Společenství a členské státy v oblasti kartelových dohod. Důsledkem obecného požadavku ekvity však je, že Komise je při stanovení částky pokuty povinna zohlednit sankce, které již byly stejnému podniku uloženy za stejné skutky, pokud se jedná o sankce uložené za porušení práva kartelových dohod členského státu, a tedy ke kterým došlo na území Společenství (rozsudek Walt Wilhelm a další, bod 121 výše, bod 11, a rozsudek Boehringer v. Komise, bod 120 výše, bod 3; rozsudek Soudu ze dne 6. dubna 1995, Tréfileurope v. Komise, T‑141/89, Recueil, s. II‑791, bod 191, a rozsudek Sotralentz v. Komise, bod 121 výše, bod 29).

133 Pokud žalobkyně tvrdí, že uložením pokuty za účast na kartelové dohodě již sankcionované americkými a kanadskými orgány Komise porušila zásadu non bis in idem, podle které stejné osobě nelze uložit druhou sankci za totéž protiprávní jednání, je třeba připomenout, že soud Společenství připustil, že vůči podniku mohou být platně vedena dvě souběžná řízení pro totéž protiprávní jednání, a mohou mu být tedy uloženy dvě různé sankce, jedna příslušným orgánem dotčeného členského státu a druhá orgánem Společenství. Tato možnost souběhu sankcí je odůvodněna skutečností, že uvedená řízení sledují odlišné cíle (rozsudky Walt Wilhelm a další, bod 121 výše, bod 11; Tréfileurope v. Komise, bod 132 výše, bod 191, a Sotralentz v. Komise, bod 121 výše, bod 29).

134 Za těchto podmínek nemůže být zásada non bis in idem tím spíše použita v takovém případě, jako je projednávaný případ, kde zahájená řízení a sankce uložené Komisí na jedné straně a americkými a kanadskými orgány na straně druhé nesledují zjevně tytéž cíle. Pokud jde totiž v prvním případě o ochranu nenarušené hospodářské soutěže na území Evropské unie nebo v EHP, v druhém případě se sledovaná ochrana týká amerického nebo kanadského trhu (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne 15. července 1970, Buchler v. Komise, 44/69, Recueil, s. 733, body 52 a 53). Použití zásady non bis in idem je totiž podmíněno nejen totožností protiprávních skutků a sankcionovaných osob, ale rovněž jednotností chráněného právního zájmu (stanoviska generálního advokáta p. Ruiz-Jarabo Colomera ve věci C‑213/00 P předcházející rozsudku Soudního dvora ze dne 7. ledna 2004, Aalborg Portland a další v. Komise, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P a C‑219/00 P, Recueil, s. I‑123, I‑230, bod 89).

135 Tento závěr je podpořen dosahem zásady zákazu souběhu sankcí, jak byla zakotvena v článku 4 protokolu č. 7 EÚLP. Ze znění uvedeného článku vyplývá, že účelem této zásady je pouze zakázat vnitrostátnímu soudu, aby soudil nebo trestal trestný čin, za který již byla dotčená osoba osvobozena nebo odsouzena v tomtéž státě. Zásada non bis in idem naopak nezakazuje, aby osoba byla více než jednou stíhána nebo odsouzena za stejné skutkové jednání ve dvou nebo více státech. V důsledku toho je rozsudek Fischer v. Rakousko dovolávaný SGL irelevantní pro projednávaný spor, jelikož byl vydán na základě článku 4 protokolu č. 7 EÚLP a týká se dvou odsouzení uložených v rámci téže země.

136 Je třeba rovněž zdůraznit, že se žalobkyně nedovolávaly žádné úmluvy nebo normy mezinárodního práva, která by zakazovala orgánům nebo soudům různých států, aby stíhaly a odsoudily stejnou osobu za tytéž skutky. Takový zákaz dnes může být stanoven jen v rámci velmi úzké mezinárodní spolupráce vedoucí k přijetí takových společných pravidel, jaká jsou obsažena ve výše uvedené Úmluvě k provedení Schengenské dohody. V tomto ohledu žalobkyně neuvedly žádnou závaznou dohodu mezi Společenstvím a třetími státy, jako jsou Spojené státy nebo Kanada, která by takový zákaz stanovila.

137 Je sice pravda, že článek 50 výše uvedené listiny základních práv stanoví, že nikdo nesmí být stíhán nebo potrestán v trestním řízení za čin, za který již byl v Unii osvobozen nebo odsouzen konečným trestním rozsudkem podle zákona. Je však třeba konstatovat, že tento předpis se použije pouze na území Unie a že výslovně vymezuje dosah práva vymezeného ve svém článku 50 na případy, kdy bylo rozhodnutí o osvobození či o odsouzení přijato na tomto území.

138 Z toho vyplývá, že v rozsahu, v němž se žalobkyně dovolávají porušení zásady non bis in idem z důvodu, že za dotčenou kartelovou dohodu byla rovněž uložena sankce mimo území Společenství nebo že Komise v Rozhodnutí zohlednila jejich celkový obrat, který zahrnuje obrat dosažený ve Spojených státech a Kanadě, již zohledněný americkými a kanadskými orgány pro stanovení pokut, je třeba tuto výtku zamítnout.

139 Pokud žalobkyně tvrdí, že Komise nerespektovala rozsudek Boehringer v. Komise, bod 120 výše, podle kterého je Komise povinna od pokuty odečíst sankci uloženou orgány třetí země, pokud jsou skutečnosti uvedené proti žalujícímu podniku Komisí na straně jedné a těmito orgány na straně druhé totožné, je třeba připomenout, že v tomto rozsudku Soudní dvůr uvedl následující (bod 3):

„[...] pokud jde o otázku, zda může být Komise rovněž povinna započíst sankci uloženou orgány třetího státu, bylo by třeba jí rozhodnout pouze tehdy, pokud skutky uplatněné v projednávané věci proti žalobkyni Komisí na jedné straně a americkými orgány na straně druhé jsou totožné.“

140 Z této části zjevně vyplývá, že, Soudní dvůr stanovil – aniž řešil otázku, zda je Komise povinna započítat sankci uloženou orgány třetího státu v případě, že skutky vytýkané podniku Komisí a uvedenými orgány jsou totožné – že totožnost skutků, které podniku vytýká Komise a orgány třetího státu, jsou předběžnou podmínku výše uvedené otázky.

141 Krom toho s přihlédnutím ke zvláštní situaci, vyplývající jednak z úzké vzájemné závislosti vnitrostátních trhů členských států a společného trhu, jednak ze zvláštního systému rozdělení pravomocí mezi Společenství a členské státy v oblasti kartelových dohod na tomtéž společném trhu, Soudní dvůr poté, co připustil možnost dvojího stíhání, rozhodl s ohledem na případnou dvojí sankci, která z něj vyplývá, že je nutné zohlednit první represivní rozhodnutí v souladu s požadavkem ekvity (rozsudek Walt Wilhelm a další, bod 121 výše, bod 11, a stanovisko generálního advokáta p. Mayrase předcházející rozsudku Boehringer v. Komise, bod 120 výše, Recueil, s. 1293, 1301 až 1303).

142 Taková situace přitom v projednávaném případě zcela zřejmě nenastala. Při neexistenci tvrzení výslovného smluvního ustanovení ukládajícího Komisi povinnost při stanovení částky pokuty zohlednit sankce již uložené témuž podniku za stejné skutky orgány nebo soudy třetího státu, jako jsou Spojené státy nebo Kanada, proto žalobkyně nemohou Komisi platně vytýkat, že v projednávaném případě tuto údajnou povinnost nedodržela.

143 V každém případě, i pokud by bylo dovozováno a contrario z rozsudku Boehringer v. Komise, bod 120 výše, že Komise je skutečně povinna započíst jakýkoli trest uložený orgány třetího státu v případě, že skutky vytýkané dotčenému podniku Komisí a uvedenými orgány jsou totožné, je třeba připomenout, že nehledě na skutečnost, že v rozsudku vyneseném proti SGL ve Spojených státech je uvedeno, že účelem kartelové dohody v odvětví grafitových elektrod bylo omezit výrobu a zvýšit ceny těchto výrobků „ve Spojených státech a v jiných zemích“, nebylo nijak prokázáno, že trest uložený ve Spojených státech se týká jednání kartelu nebo jeho účinků v jiných zemích než ve Spojených státech (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Boehringer v. Komise, bod 6), a zejména v EHP, což by ostatně zasahovalo do územní působnosti Komise. Tato úvaha platí stejně i pro trest uložený v Kanadě.

144 Pokud jde o odrazující účinek již uložených pokut, je třeba zdůraznit, že podle judikatury pravomoc Komise ukládat pokuty podnikům, které úmyslně nebo z nedbalosti porušily ustanovení čl. 81 odst. 1 ES nebo článku 82 ES, představuje jeden z prostředků svěřených Komisi, aby mohla plnit úkol dohledu, který jí svěřuje právo Společenství. Tento úkol zahrnuje povinnost provádět obecnou politiku směřující k uplatňování v oblasti hospodářské soutěže zásad stanovených ve Smlouvě a v tomto smyslu směrovat chování podniků (rozsudek Soudního dvora ze dne 7. června 1983, Musique diffusion française a další v. Komise, 100/80 až 103/80, Recueil, s. 1825, bod 105).

145 Z toho plyne, že Komise má pravomoc rozhodovat o výši pokut s cílem posílit jejich odrazující účinek, pokud jsou protiprávní jednání stejného typu stále poměrně častá, byť jejich protiprávnost byla ustanovena od počátku politiky Společenství v oblasti hospodářské soutěže, z důvodu zisku, který z nich mohou mít určité dotyčné podniky (rozsudek Musique diffusion française a další v. Komise, bod 144 výše, bod 108).

146 Žalobkyně nemohou platně tvrdit, že se v jejich případě nejednalo o žádné odrazení z toho důvodu, že již byly za tytéž skutky odsouzeny soudy třetích států. Tato argumentace žalobkyň je totiž smíšena s argumentací týkající se porušení zásady zákazu souběhu sankcí, která byla zamítnuta výše.

147 Mimoto, jak vyplývá z výše uvedené judikatury, cíl spočívající v odrazení, který je Komise oprávněna sledovat při stanovení výše pokuty, má zajistit, aby podniky dodržovaly pravidla hospodářské soutěže upravená Smlouvou, pokud jde o výkon jejich činností uvnitř Společenství nebo EHP. Odrazující povaha pokuty uložené z důvodu porušení pravidel Společenství v oblasti hospodářské soutěže proto nemůže být určena pouze v závislosti na konkrétní situaci podniku, který byl shledán odpovědným, ani v závislosti na tom, zda podnik dodržel pravidla hospodářské soutěže stanovená ve třetích státech mimo EHP.

148 Komise tedy byla oprávněna uložit SGL pokutu v dostatečně odrazující výši v mezích stanovených čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17, aniž byla povinna zohlednit americké a kanadské sankce pro účely stanovení těchto mezí.

149 Pokud jde o žalobní důvod vycházející z nedostatku odůvodnění, stačí připomenout, že podle ustálené judikatury musejí z odůvodnění aktu jasně a jednoznačně vyplývat úvahy orgánu, jenž akt vydal, tak, aby se zúčastněné osoby mohly seznámit s důvody, které vedly k přijetí opatření, aby mohly vykonat svá práva obhajoby a soud Společenství mohl vykonávat svůj přezkum (viz rozsudky Soudu ze dne 20. října 1999, Swedish Match Philippines v. Rada, T‑171/97, Recueil, s. II‑3241, bod 82 a citovaná judikatura, a ze dne 12. července 2001, UK Coal v. Komise, T‑12/99 a T‑63/99, Recueil, s. II‑2153, bod 196).

150 V projednávané věci je přitom v bodech 179 až 183 odůvodnění Rozhodnutí výslovně zamítnuta argumentace, kterou SGL předložila v průběhu správního řízení s cílem dosáhnout uplatnění zásady non bis in idem. Komise tak uvedla, že podle jejího názoru se tato zásada neuplatní ve vztahu k sankcím uloženým americkými a kanadskými orgány. I kdyby nebylo v těchto bodech odůvodnění zaujato stanovisko ke konkrétnímu argumentu Tokai (viz bod 127 výše) a přístup Komise by skutečně představoval novou fázi v její rozhodovací praxi, nic žalobkyním nebránilo, aby si užitečně zajistily obranu svých zájmů před Soudem prostřednictvím uplatnění všech žalobních důvodů a argumentů, které se jim zdají být relevantní pro zpochybnění tvrzení Komise. Mimoto Soud mohl vykonat svůj přezkum tím, že rozhodl o různých aspektech zásady non bis in idem.

151 Z výše uvedeného vyplývá, že žalobní důvody vycházející z porušení zásady zákazu souběhu sankcí a povinnosti Komise zohlednit dříve uložené sankce, jakož i nedostatku odůvodnění v tomto bodě je třeba zamítnout.

152 Pokud jde o zvláštní výtku SGL, podle které jí příslušný generální ředitel Komise slíbil, že na pokutu uloženou Komisí budou započteny americké sankce, žalobkyně se dovolává zásady ochrany svého legitimního očekávání. Tato zásada se vztahuje na každého jednotlivce, který se nachází v situaci, kdy u něj správa Společenství vyvolala podloženou naději (rozsudky Soudního dvora ze dne 11. března 1987, Van den Bergh en Jurgens v. Komise, 265/85, Recueil, s. 1155, bod 44, a ze dne 26. června 1990, Sofrimport v. Komise, C‑152/88, Recueil, s. I‑2477, bod 26), přičemž nikdo se nemůže dovolávat porušení této zásady v případě, že mu správa neposkytla přesná, nepodmíněná a shodující se ujištění (rozsudky Soudu ze dne 6. července 1999, Forvass v. Komise, T‑203/97, Recueil FP, s. I‑A-129, II‑705, bod 70 a citovaná judikatura, a ze dne 18. ledna 2000, Mehibas Dordtselaan v. Komise, T‑290/97, Recueil, s. II‑15, bod 59).

153 V tomto ohledu stačí připomenout, že Rozhodnutí bylo přijato kolegiem členů Komise v souladu se zásadou kolegiality zakotvenou článkem 1 jednacího řádu Komise ze dne 29. listopadu 2000 (Úř. věst. L 308, s. 26; Zvl. vyd. 01/03, s. 213), a nikoliv generálním ředitelem (viz v tomto smyslu rozsudek Soudu ze dne 20. března 2002, ABB Asea Brown Boveri v. Komise, T‑31/99, Recueil, s. II‑1881, bod 104). Mimoto SGL nemohla rozumně očekávat, že by Rozhodnutí, které jí ukládá pokutu jako sankci za její účast na aktivní kartelové dohodě na světové úrovni na trhu grafitových elektrod, mohlo být přeneseno jakožto „řídící nebo správní opatření“ ve smyslu článku 14 jednacího řádu na generálního ředitele příslušného v oblasti hospodářské soutěže. V důsledku toho nemohl generální ředitel jakkoliv poskytnout společnosti SGL „přesná ujištění z oprávněného a důvěryhodného zdroje“, pokud jde o započtení sankcí, které jí byly uloženy ve Spojených státech a v Kanadě, jelikož jeho pravomoc spočívá pouze v předkládání návrhů kolegiu, které kolegium může přijmout či zamítnout.

154 Mimoto se zdá, že SGL sama pochybovala o přesnosti ujištění údajně poskytnutých p. Schaubem dne 1. prosince 1998. Ve své odpovědi ze dne 4. dubna 2000 na oznámení námitek se totiž SGL uvedených ujištění nedovolává, ale naopak vytýká Komisi, že neuvedla, zda a v jakém rozsahu zohlední z hlediska zásady non bis in idem sankce již uložené ve Spojených státech. V každém případě, SGL netvrdila, že byla motivována sporným slibem p. Schauba ke spolupráci s Komisí a k uznání věcné správnosti vytýkaných skutků.

155 Z toho vyplývá, že výtku vycházející z porušení zásady ochrany legitimního očekávání ve vztahu k započtení sankce uložené SGL ve Spojených státech je třeba rovněž zamítnout.

2. K žalobním důvodům vycházejícím z porušení pokynů, protiprávnosti pokynů a nedostatku odůvodnění v tomto bodě

a) Úvodní poznámky k právnímu rámci, v němž byly pokuty uloženy žalobkyním

156 Podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 „Komise může podnikům […] uložit rozhodnutím pokuty ve výši od 1000 [eur] do 1 000 000 [eur] nebo v částce tuto výši přesahující, ale nepřesahující 10 % obratu dosaženého v předchozím účetním roce všemi podniky, které se na porušení [protiprávním jednání] podílely, pokud úmyslně nebo z nedbalosti […] poruší čl. [81] odst. 1 […] Smlouvy“. V tomtéž ustanovení je stanoveno, že „při stanovení výše pokuty se bere v úvahu závažnost a trvání daného porušení [doba trvání daného protiprávního jednání]“.

157 Toto ustanovení poskytuje Komisi prostor pro posouzení při stanovení pokut (rozsudek Soudu ze dne 21. října 1997, Deutsche Bahn v. Komise, T‑229/94, Recueil, s. II‑1689, bod 127), který je vlastní zejména její obecné politice v oblasti hospodářské soutěže (rozsudek Musique diffusion française a další v. Komise, bod 144 výše, body 105 a 109). V tomto rámci za účelem zajištění transparentnosti a objektivní povahy svých rozhodnutí v oblasti pokut Komise přijala v roce 1998 pokyny. Jedná se o nástroj, který má v souladu s normami vyšší právní síly upřesnit kritéria, která hodlá používat v rámci výkonu své posuzovací pravomoci; z toho vyplývá omezení této vlastní pravomoci (rozsudek Soudu ze dne 30. dubna 1998, Vlaams Gewest v. Komise, T‑214/95, Recueil, s. II‑717, bod 89), jelikož je věcí Komise, aby respektovala indikativní pravidla, která si sama uložila (rozsudek Soudu ze dne 12. prosince 1996, AIUFFASS a AKT v. Komise, T‑380/94, Recueil, s. II‑2169, bod 57).

158 V projednávané věci podle bodů 126 až 144 odůvodnění Rozhodnutí Komise uložila pokuty všem žalobkyním za zjištěné protiprávní jednání v rozporu s čl. 81 odst. 1 ES a čl. 53 odst. 1 dohody o EHP. Z těchto bodů odůvodnění vyplývá, že pokuty byly uloženy na základě čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a že Komise − ačkoli Rozhodnutí na pokyny výslovně neodkazuje − určila výši pokut na základě způsobu výpočtu pokut stanoveného v pokynech.

159 Podle této metody použije Komise při stanovení výše pokut, které mají být uloženy dotyčným podnikům, jako výchozí bod částku stanovenou v závislosti na závažnosti protiprávního jednání. Při hodnocení závažnosti protiprávního jednání je třeba brát v úvahu jeho povahu, skutečný dopad na trh, pokud jej lze měřit, a velikost relevantního zeměpisného trhu (bod 1 A první pododstavec). V tomto rámci se protiprávní jednání zařadí do jedné ze tří kategorií, a sice „méně závažná protiprávní jednání“, pro která jsou předpokládané pokuty 1000 eur až 1 milion eur, „závažná protiprávní jednání“, pro která jsou předpokládané pokuty 1 milion eur až 20 milionů eur, a „velmi závažná protiprávní jednání“, pro která jsou předpokládané pokuty nad 20 milionů eur (bod 1 A druhý pododstavec první až třetí odrážka). V každé z těchto kategorií navrhovaný rozsah pokut podle pokynů umožní, aby se na podniky použilo rozdílné zacházení podle povahy protiprávního jednání, kterého se dopustily (bod 1 A třetí pododstavec). Rovněž je nezbytné brát v úvahu, zda původci protiprávních jednání skutečně měli hospodářskou schopnost způsobit významnou škodu jiným hospodářským subjektům, zejména pak spotřebitelům, a určit výši pokuty na úrovni, která zajistí její dostatečně odrazující účinek (bod 1 A čtvrtý pododstavec).

160 V rámci každé ze tří takto vymezených kategorií protiprávního jednání je podle Komise v některých případech nezbytné zvážit určenou částku, aby se brala v úvahu specifická váha, a tedy skutečný dopad protiprávního jednání každého podniku na hospodářskou soutěž, zejména pokud existuje značný nepoměr ve velikosti podniků, které se dopustily protiprávního jednání stejného typu, a aby se v důsledku toho přizpůsobil výchozí bod základní částky (dále jen „výchozí částka“) zvláštní povaze každého podniku (bod 1 A šestý pododstavec).

161 Pokud jde o faktor týkající se délky trvání protiprávního jednání, pokyny rozlišují mezi krátkodobými protiprávními jednáními (obecně kratšími než jeden rok), za která částka určená podle závažnosti protiprávního jednání nemůže být zvýšena, střednědobými protiprávními jednáními (obecně jeden až pět roků), za která může být tato částka zvýšena až o 50 %, a dlouhodobými protiprávními jednáními (obecně déle než pět roků), za která může být uvedená částka zvýšena o 10 % za každý rok (bod 1 B první pododstavec první až třetí odrážka).

162 Pokyny jako příklad dále uvádějí seznam přitěžujících a polehčujících okolností, které mohou být vzaty v úvahu za účelem zvýšení nebo snížení základní částky.

163 Nakonec pokyny upřesňují, že konečná částka vypočítaná podle této metody (základní částka zvýšená nebo snížená o příslušné procentní body) nemůže v žádném případě překročit 10 % celosvětového obratu podniků, jak je stanoveno v čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 [bod 5 písm. a)]. Navíc pokyny stanoví, že po provedení výše uvedených výpočtů je třeba podle okolností vzít v úvahu určité objektivní faktory, např. zvláštní hospodářské souvislosti, jakékoli hospodářské nebo finanční výnosy, které případně získali účastníci protiprávního jednání, zvláštní povahu dotyčných podniků a jejich skutečnou schopnost zaplatit v určitých sociálních souvislostech, a v souladu s tím je třeba upravit zamýšlené pokuty [bod 5 písm. b)].

164 V tomto kontextu je třeba posoudit, jak tvrdí žalobkyně, zda jsou pokuty uložené v článku 3 Rozhodnutí nadměrné a byly stanoveny na základě špatné metodologie.

165 V tomto ohledu je třeba připomenout, že ačkoliv Komise disponuje za účelem stanovení částky každé pokuty posuzovací pravomocí, aniž by musela používat přesný matematický vzorec (rozsudek Soudu ze dne 6. dubna 1995, Martinelli v. Komise, T‑150/89, Recueil, s. II‑1165, bod 59), Soud nicméně na základě článku 17 nařízení č. 17 rozhoduje s pravomocí v plné jurisdikci ve smyslu článku 229 ES o žalobách podaných proti rozhodnutím, kterými Komise stanoví pokutu, a může v důsledku toho uloženou pokutu zrušit, snížit nebo zvýšit. V tomto rámci může jeho posouzení přiměřenosti pokuty bez ohledu na případná zjevně nesprávná posouzení Komise odůvodňovat předložení a zohlednění doplňujících informací, které nejsou v rozhodnutí Komise uvedeny (rozsudek SCA Holding v. Komise, bod 108 výše, bod 55).

b) K výchozím částkám uvedeným v Rozhodnutí v závislosti na závažnosti protiprávního jednání

Shrnutí Rozhodnutí

166 V bodech 129 až 154 odůvodnění Rozhodnutí Komise stanovila výchozí částku každé pokuty v závislosti na závažnosti protiprávního jednání. V tomto kontextu zohlednila:

– povahu protiprávního jednání (rozdělení trhů a stanovování cen ve významném průmyslovém odvětví), když se domnívala, že se jedná o velmi závažné protiprávní jednání v rozporu s čl. 81 odst. 1 ES a čl. 53 odst. 1 dohody o EHP;

– skutečný dopad protiprávního jednání na trh grafitových elektrod v EHP, když se domnívala, že ceny byly nejen dohodnuty, ale rovněž oznámeny a uplatňovány s tím, že uplatňované ceny (zejména zvyšování cen) v širokém rozsahu odpovídaly cenám, o kterých rozhodl kartel, po dobu šesti let;

– velikost relevantního zeměpisného trhu, když uvedla, že se kartel vztahuje k celému společnému trhu a po jeho vytvoření na celý trh EHP.

167 S ohledem na tyto faktory se Komise domnívala, že dotčené podniky se dopustily „velmi závažného protiprávního jednání“.

168 Dále, aby Komise zohlednila skutečnou hospodářskou schopnost každého podniku způsobit závažnou škodu hospodářské soutěži a s ohledem na rozdílnou velikost dotčených podniků, Komise uplatnila odlišné zacházení. Za tímto účelem rozdělila dotčené podniky do třech kategorií, když vycházela z celkového obratu každého podniku z prodeje relevantního výrobku. Srovnání bylo založeno na údajích týkajících se obratu přičitatelnému danému výrobku za poslední rok protiprávního jednání, a sice rok 1998, tak jak vyplývají z tabulky uvedené v bodě 30 odůvodnění Rozhodnutí:

Společnost Celkový obrat z grafitových elektrod (1998, v milionech eur) + podíl na světovém trhu grafitových elektrod (1992–1998) Obrat v EHP z grafitových elektrod (1998) + podíl na trhu grafitových elektrod v EHP (1992–1998) Celkový celosvětový obrat (2000, v milionech eur) SGL […] [… %] […] [… %] 1262 UCAR […] [… %] […] [… %] 841 VAW […] [… %] […] [… %] 3693 C/G […] [… %] […] [… %] 225 SDK […] [… %] […] [… %] 7508 Tokai […] [… %] […] [… %] 652 SEC […] [… %] […] [… %] 155 Nippon […] [… %] […] [… %] 189

169 Vzhledem k údajům v této tabulce byly společnosti SGL a UCAR, dva hlavní výrobci grafitových elektrod na světové úrovni a na úrovni EHP, zařazeny do první kategorie (výchozí částka ve výši 40 milionů eur). Společnosti C/G, SDK a Tokai s mnohem nižšími podíly na trhu na světové úrovni (mezi 5 a 10 %) byly zařazeny do druhé kategorie (výchozí částka ve výši 16 milionů eur). Společnosti VAW, SEC a Nippon, jejichž podíly na světovém trhu byly nižší než 5 %, byly zařazeny do třetí kategorie (výchozí částka ve výši 8 milionů eur).

170 Konečně, aby byla zohledněna velikost a celkové zdroje VAW a SDK, vynásobila Komise výchozí částku VAW koeficientem 1,25, aby získala částku 10 milionů eur, a v případě výchozí částky SDK – považované za zdaleka největší z podniků dotčených Rozhodnutím – koeficientem 2,5, aby získala částku 40 milionů eur.

Argumenty účastnic řízení

171 SGL popírá použitelnost pokynů, když tvrdí, že způsob stanovení pokut, který upravují, se zcela odchyluje od předchozího přístupu, když není uplatňována přiměřenost k obratu. Pouze sankce přiměřená celkovému obratu je přitom slučitelná s článkem 15 nařízení č. 17. Jinak by podniky, jako je SGL, které dosahují svého obratu především díky prodeji relevantního výrobku, byly znevýhodněny ve srovnání s podniky, které dosahují největší část svého obratu prostřednictvím jiných výrobků.

172 UCAR naopak Komisi vytýká, že zohlednila celkový obrat jako kritérium relativního významu dotčených podniků. Tento způsob potrestal UCAR, americkou společnost, jelikož úroveň jejích hospodářských činností ve Spojených státech se nutně odrazila na jejím celkovém obratu.

173 SGL dále poukazuje na nedostatek transparentnosti a nedostatek odůvodnění, pokud jde o stanovení třech kategorií, do kterých byly dotčené podniky zařazeny, zejména v případě volby částek a kritérií pro zařazení. Takto stanovené částky jsou svévolné, jelikož z Rozhodnutí nevyplývá, zda Komise vycházela z celkového obratu dotčených podniků nebo z jejich obratu dosaženého prostřednictvím relevantního výrobku. Mimoto velmi vysoká výchozí částka ve výši 40 milionů eur, stanovená pro SGL v závislosti na závažnosti protiprávního jednání, je neslučitelná s předchozí rozhodovací praxí Komise.

174 Komise rovněž neprokázala, že kartelová dohoda vedla konkrétně ke skutečnému zvýšení cen. Nevzala v úvahu, že existuje alternativní vysvětlení pro zvyšování cen, ke kterým došlo v letech 1992 až 1996: při ochromující strukturální krizi počátkem 90. let byly ceny mnohem nižší než prodejní náklady; následná zvýšení byla proto nezbytná pro přežití odvětví a za účelem investic do zlepšení kvality. Mimoto Komise sama uznává (bod 139 odůvodnění Rozhodnutí), že je obtížné zjistit, zda a v jakém rozsahu by ceny byly v případě neexistence kartelové dohody odlišné.

175 SGL dodává, že Komise odůvodnila značné výchozí částky pouze nezbytností zajistit „odrazující účinek“ (body 146, 148 a 152 odůvodnění Rozhodnutí). Nevzala tak v úvahu skutečnost, že zásada ekvity vyžaduje, aby byly rovněž zohledněny okolnosti vlastní každému podniku, jako jsou aspekty zvláštní prevence a přiměřenosti.

176 Čtyři japonské žalobkyně a společnost C/G, pro které nebyl EHP „domácím trhem“, tvrdí, že Komise namísto toho, aby přičetla rozdílný význam celkovým obratům a podílům na světovém tru pro relevantní výrobek, měla vycházet z obratů a podílů na trhu v EHP. Pouze taková metoda by respektovala omezenou územní pravomoc Komise a umožnila by posoudit skutečnou schopnost každého podniku závažně narušit hospodářskou soutěž v EHP.

177 Podíly na trhu v EHP Tokai [... %], Nippon [… %], SDK [... %], SEC [... %] a C/G [... %] byly přitom pouze marginální ve srovnání s podíly SGL a UCAR; jejich účast na evropských činnostech kartelové dohody byla výlučně pasivní. V tomto kontextu provádějí mnohá srovnání mezi výchozími, základními a konečnými částkami jim uložených pokut s odpovídajícími čísly vůdců kartelu SGL a UCAR a mezi jednotlivými obraty dotčených podniků, aby prokázaly nadměrnou výši svých sankcí ve srovnání s jejich hospodářskou přítomností v EHP. Navíc srovnávají metodu stanovení pokut použitou Komisí s údajně spravedlivější metodou použitou americkými orgány.

178 Upřesňují, že jejich okrajová a pasivní přítomnost na trhu EHP nijak nevyplývá z účinků kartelové dohody, ale je důsledkem autonomních rozhodnutí, která přijaly, ostatně dlouho před začátkem období, ve kterém docházelo k protiprávnímu jednání, v jejich vlastním hospodářském zájmu. Komisi se nepodařilo prokázat, že neprodávaly relevantní výrobek v EHP právě z důvodu kartelové dohody. Neprokázala zejména to, že by jejich podíly na trhu nebo jejich prodeje v EHP byly v případě neexistence kartelové dohody mnohem vyšší.

179 Tokai, Nippon, SEC a C/G dodávají, že i podle logiky použité Komisí a bylo-li by přijato stanovení jejich výchozí částky na základě celkového obratu, které dosáhly v roce 1998 s relevantním výrobkem, jejich zařazení Komisí do tří výše uvedených kategorií a stanovení odpovídajících částek (40 milionů, 16 milionů a 8 milionů eur) porušují zásady proporcionality a rovného zacházení. Jejich výchozí částka je totiž proporcionálně, tedy ve srovnání s celkovými obraty a podíly na světovém trhu, mnohem vyšší než výchozí částka SGL, UCAR a SDK.

180 Pokud jde o individuální účast C/G na protiprávním jednání, C/G dále uvádí, že její situace se odlišuje v několika bodech od situace ostatních účastníků kartelové dohody. V tomto ohledu se dovolává kromě své okrajové role několika skutečností, ze kterých vyvozuje, že její jednání nemohlo být kvalifikováno jako „velmi závažné“.

181 SDK vytýká Komisi, že uměle navýšila její pokutu dodatečným použitím faktoru odrazení ve výši 2,5, což zvýšilo její výchozí částku o 24 miliony eur. Takový faktor nebyl přitom použit ani na vůdce kartelové dohody ani na účastníky kartelové dohody s významnějšími podíly na trhu v EHP ani na podniky, které bránily vyšetřování Komise a pokračovaly v protiprávním jednání i po tomto vyšetřování. Jedná se tedy o dvojí diskriminační a nepřiměřenou sankci pouze společnosti SDK, třebaže násobící koeficient použitý na VAW činil pouze 1,25 a zvýšil částku pro tuto společnost pouze o 2 miliony eur.

182 Pokud se Komise dovolává její velikosti a jejích celkových zdrojů (body 152 až 154 odůvodnění Rozhodnutí), SDK s odkazem na hospodářský znalecký posudek tvrdí, že hospodářská síla nezávisí na velikosti jako takové. Na jedné straně velké společnosti s podíly na trhu omezenými na relevantní trh, jako je SDK, neměly žádnou sílu díky své přítomnosti na jiných trzích, které nemají spojitost s relevantním trhem. Na straně druhé velký konglomerát se slabým finančním postavením rovněž nelze považovat za hospodářsky silný pouze z důvodu jeho velikosti. Podnik s omezeným podílem na trhu týkající se relevantního výrobku nemá z kartelové dohody větší prospěch pouze z důvodu skutečnosti, že prodává rovněž výrobky, které nemají spojitost s kartelovou dohodou a které touto dohodou proto nejsou dotčeny. V každém případě, i kdyby bylo třeba faktor odrazení použít, musí tento faktor závist na situaci na trhu EHP, na kterém má SDK pouze marginální postavení, a je přitom třeba zohlednit výlučně pravděpodobnost objevení kartelové dohody a plánované zisky účastníků této dohody.

183 Podle SDK je použití násobícího koeficientu 2,5 rovněž neslučitelné s několika předchozími rozhodnutími Komise. Komise tedy posuzuje jednotlivé věci nekonsistentně. Nakonec, práva obhajoby SDK byla porušena, jelikož nebyla vyslechnuta k důvodům a kritériím volby násobícího koeficientu 2,5.

184 Všechny japonské žalobkyně poukazují na nedostatečné odůvodnění k jednotlivým bodům, které byly právě shrnuty.

185 Podle Komise vyplývá z důvodů uvedených v Rozhodnutí a z judikatury, že žádný ze žalobních důvodů není opodstatněný.

186 Zvláště pokud jde o rozdělení podniků do tří kategorií a stanovení výchozích částek, Komise zpochybňuje, že vycházela výlučně z celkového obratu dosaženého prodejem relevantního výrobku. Výchozím bodem pro stanovení pokut byla závažnost protiprávního jednání (povaha a dopad, jakož i velikost relevantního zeměpisného trhu). Obraty a podíly na trhu na světové úrovni sloužily