STANOVISKO GENERÁLNÍ ADVOKÁTKY

VERICI TRSTENJAK

přednesené dne 27. února 2007( )

Věc C‑330/05

Fredrik Granberg

proti

Åklagaren

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Hovrätten för Övre Norrland (Švédsko)]

„Daňová ustanovení – Harmonizace právních předpisů – Směrnice 92/12/EHS – Spotřební daně – Minerální oleje – Neobvyklý způsob přepravy – Nabytí a dopravení do jiného členského státu jednotlivcem k uspokojení jeho potřeb – Článek 7 odst. 4 směrnice – Možnost, aby členský stát určení vyžadoval zřízení záruky zajišťující platbu spotřebních daní a držení zjednodušeného průvodního dokladu při přepravě – Článek 9 odst. 3 směrnice – Možnost, aby členský stát určení vybral spotřební daň“

I – Úvod

1. V žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce pokládá Hovrätten för Övre Norrland (odvolací soud v Övre Norrland) (Švédsko) Soudnímu dvoru čtyři otázky týkající se výkladu čl. 7 odst. 4 a čl. 9 odst. 3 směrnice Rady 92/12/EHS ze dne 25. února 1992 o obecné úpravě, držení, pohybu a sledování výrobků podléhajících spotřební dani( ), ve znění směrnice Rady 92/108/EHS ze dne 14. prosince 1992( ) (dále jen „směrnice“).

2. Fredrik Granberg je stíhán za to, že z Finska do Švédska dovezl ve třech nádržích umístěných v nákladním prostoru dodávkového vozidla 3 000 litrů mazutu určených pro osobní použití, aniž by dodržel požadavky stanovené švédským právem, jejichž cílem je zajištění zaplacení spotřební daně ve Švédsku.

II – Použitelné právo Společenství

3. Pátý až sedmý bod odůvodnění směrnice stanoví:

„[v]zhledem k tomu, že každé dodání, držení za účelem dodání, zásobování hospodářského subjektu vykonávajícího nezávisle hospodářskou činnost nebo zásobování veřejnoprávního subjektu, které se uskutečňuje na území jiného členského státu, než ve kterém je výrobek propuštěn pro domácí spotřebu, zakládá daňovou povinnost ke spotřební dani v tomto jiném členském státě;

vzhledem k tomu, že výrobky podléhající spotřební dani nabyté jednotlivci pro jejich soukromé použití a jimi přepravované musí být zdaněny v zemi, v níž byly nabyty;

vzhledem k tomu, že pro určení, že výrobek podléhající spotřební dani není držen pro soukromé, ale pro obchodní účely, musí členské státy vzít v úvahu určitá kritéria.“

4. Podle článku 7 směrnice:

„1. Skladují-li se pro obchodní účely v některém členském státě výrobky podléhající spotřební dani, které již byly v jiném členském státě propuštěny pro domácí spotřebu, vyměří se spotřební daň v tom členském státě, ve kterém se výrobky skladují.

[…]

4. Výrobky uvedené v odstavci 1 jsou přepravovány mezi územími různých členských států s průvodním dokladem uvádějícím hlavní údaje z dokladu uvedeného v čl. 18 odst. 1. Obsah a forma tohoto dokladu se stanoví postupem podle článku 24.

[…]“

5. Článek 8 směrnice stanoví:

„Pokud jde o výrobky nabyté jednotlivci k uspokojení jejich potřeb a jimi přepravované, z hlavní zásady vnitřního trhu vyplývá, že se spotřební daň vyměří v členském státě, kde byly výrobky nabyty.“

6. Článek 9 odst. 3 uvedené směrnice stanoví:

„Členské státy mohou rovněž stanovit, že daňová povinnost ke spotřební dani vzniká v členském státě spotřeby při nabývání minerálních olejů, které již byly propuštěny pro domácí spotřebu v jiném členském státě, jsou-li tyto výrobky přepravovány neobvyklým způsobem přepravy jednotlivci nebo na jejich účet. Neobvyklým způsobem přepravy se rozumí jiná přeprava pohonných hmot než v nádržích vozidel nebo ve vhodných rezervních nádržích na pohonné hmoty a přeprava kapalných topných produktů jiná než cisternovými vozidly použitými na účet oborových hospodářských subjektů.“

III – Relevantní ustanovení švédského práva

7. Článek 1 kapitoly 4 zákona o zdanění energie (dále jen „LSE“) stanoví:

„Poplatníkem daně z energie je, […]

5. každý […] kdo do Švédska doveze nebo ve Švédsku nabude pohonné hmoty pocházející z jiného členského státu Evropského společenství.“

8. Článek 1a uvedený v kapitole 4 LSE stanoví odchylku od tohoto odstavce 5:

„Daň se podle čl. 1 odst. 5 neplatí […]

z pohonných hmot dovezených do Švédska pro soukromou potřebu v nádrži vozidla, lodi nebo letadla anebo v rezervních nádržích o maximální objemové kapacitě 10 litrů.“

9. Článek 6 kapitoly 1 zákona o kontrole přepravy, mezi jinými operacemi, alkoholických a tabákových výrobků a minerálních olejů, v rámci vybírání spotřebních daní (dále jen „LPK“) stanoví:

„Výrobek podléhající spotřební dani může být přepravován jen tehdy, jsou-li splněny povinnosti týkající se průvodního dokladu, záruky [k zajištění platby daně], důkazu o zřízení záruky a prohlášení vyplývajícího ze zákonů uvedených v článku 2 nebo z ustanovení uvedených v článku 5a.“

10. Na základě článku 1 kapitoly 5 LPK bude ten, kdo úmyslně doveze výrobky podléhající spotřební dani do Švédska z jiného státu, který náleží do oblasti dotčené právní úpravou Společenství o spotřebních daních, v rozporu s článkem 6 kapitoly 1 tohoto zákona a kdo tímto způsobem může vážně ztížit výkon daňových kontrol týkajících se přepravy zboží, potrestán za protiprávní přepravu výrobků podléhajících spotřební dani trestem odnětí svobody až na dva roky. Pachateli se uloží peněžitý trest, je-li protiprávní jednání považováno za méně závažné.

IV – Spor v původním řízení a předběžné otázky

11. Fredrik Granberg je švédskými orgány stíhán za to, že dne 7. prosince 2003 do Švédska dovezl 3 000 litrů mazutu pocházejícího z Finska, aniž by předtím finančním orgánům oznámil přepravu předmětného výrobku, aniž by zřídil záruku k zajištění platby dlužných daní a aniž by měl průvodní doklad nebo důkaz o zřízení záruky.

12. Výrobek byl přepravován v nákladním prostoru dodávkového vozidla ve třech nádržích, z nichž každá měla objem 1 000 litrů. Tento výrobek měl sloužit k vytápění domu s garáží F. Granberga, a byl tedy určen pro jeho osobní použití.

13. Fredrik Granberg skutek uznal, ale zpochybnil, že by se dopustil protiprávního jednání.

14. Haparanda tingorätt (soud prvního stupně v Haparandě) rozsudkem ze dne 4. května 2004 uznal F. Granberga vinným z protiprávní přepravy výrobků podléhajících spotřební dani. Fredrik Granberg se proti tomuto rozsudku odvolal u Hovrätten för Övre Norrland.

15. Podle tohoto soudu byly použitelnými ustanoveními vnitrostátního práva LPK a LSE. Jakékoli porušení LPK je trestně stíháno. LPK odkazuje na směrnici.

16. Hovrätten för Övre Norrland se tedy rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

„1) Umožňuje čl. 9 odst. 3 směrnice […] členským státům vyloučit obecným ustanovením mazut z působnosti článku 8 směrnice, takže členský stát může stanovit, že jednotlivec, který nabyl sám a pro vlastní potřebu mazut v jiném členském státě, kde bylo uvedené zboží propuštěno pro domácí spotřebu, a který jej sám přepravil […] do členského státu určení, je povinen uhradit spotřební daň v posledně uvedeném státě, bez ohledu na způsob, jímž byl mazut přepraven?

2) V případě, že bude na první otázku odpovězeno kladně, je čl. 9 odst. 3 směrnice […] slučitelný se zásadou volného pohybu zboží zakotvenou Smlouvou o ES, jakož i se zásadou proporcionality, přičemž má čl. 9 odst. 3 směrnice zřejmě za cíl vést jednotlivce k tomu, aby nepřepravovali minerální oleje, když stanoví odchylku od obecného pravidla, podle nějž platí, že je u výrobků, které jednotlivci nabudou pro vlastní potřebu a sami je přepraví, vyměřena spotřební daň v členském státě, kde jsou výrobky nabyty? Je takový cíl slučitelný s právním základem směrnice, dovolávaným Radou, nebo je čl. 9 odst. 3 směrnice protiprávní?

3) V případě, že bude na první otázku odpovězeno záporně, představuje přeprava 3 000 litrů mazutu, uskutečněná jednotlivcem, ve třech nádržích běžně nazývaných ,velké nádrže pro volně ložené zboží‘, které mohou být samy o sobě schváleny pro podnikatelsky prováděnou přepravu nebezpečného zboží, zejména v tekuté podobě, naložených v malém nákladním vozidle, neobvyklý způsob přepravy ve smyslu čl. 9 odst. 3 směrnice […]?

4) Je slučitelné s čl. 7 odst. 4 směrnice […], aby členský stát přijal ustanovení, podle něhož jednotlivec, který nabyl sám a pro vlastní potřebu mazut v jiném členském státě, kde bylo dané zboží propuštěno pro domácí spotřebu, a který jej sám přepravil […] do členského státu určení neobvyklým způsobem přepravy ve smyslu čl. 9 odst. 3 směrnice, je povinen zřídit záruku k zajištění platby spotřební daně, jakož i mít u sebe při přepravě zjednodušený průvodní doklad a důkaz o zřízení záruky, pokud jde o platbu spotřební daně?“

17. Předkládající soud mimoto zdůrazňuje, že projednává šest jiných podobných věcí.

V – Vyjádření předložená Soudnímu dvoru

18. Švédská, řecká, italská a polská vláda, jakož i Rada Evropské unie a Komise Evropských společenství předložily písemná vyjádření. Na jednání F. Granberg přednesl své stanovisko.

A – K první otázce

19. Předkládající soud se táže, zda čl. 9 odst. 3 směrnice umožňuje vyloučit veškerou přepravu mazutu nabytého pro vlastní potřebu, uskutečněnou jednotlivcem, z jednoho členského státu do jiného, z působnosti článku 8 této směrnice, a tedy ji podřídit platbě spotřební daně v členském státě spotřeby.

20. Podle polské vlády, Rady a Komise to čl. 9 odst. 3 směrnice obecným způsobem neumožňuje.

21. Komise uvádí, že pouze v případě způsobu přepravy, který je neobvyklý, může být spotřební daň vyměřena v členské státě určení. Opačně, pokud způsob přepravy může být považován za obvyklý, spotřební daň nemůže být vybrána v členském státě určení. „Neobvyklým způsobem přepravy“ je třeba ve smyslu čl. 9 odst. 3 směrnice rozumět jakoukoli přepravu, s výjimkou určité přepravy, která je upřesněna. Druhá věta ustanovení upřesňuje, že se odchylka, kterou stanoví, nepoužije, pokud jsou pohonné hmoty přepravovány v nádržích vozidla nebo jsou přepravovány ve vhodných rezervních nádržích na pohonné hmoty. Třetí případ, který se vztahuje na projednávanou věc, se týká „přeprav[y] kapalných topných produktů jin[é] než cisternovými vozidly použitými na účet oborových hospodářských subjektů“.

22. Rada dodává, že čl. 9 odst. 3 směrnice, tvořící odchylku od obecného pravidla stanoveného článkem 8 této směrnice, musí být vykládán restriktivním způsobem. Pokud by zákonodárce Společenství chtěl, aby bylo možné vyloučit veškerou přepravu minerálních olejů uskutečněnou jednotlivci z působnosti článku 8 uvedené směrnice, vyjádřil by to jasně. V takovém případě by čl. 9 odst. 3 směrnice neobsahoval druhou větu a zněl by následovně:

„Členské státy mohou rovněž stanovit, že daňová povinnost ke spotřební dani vzniká v členském státě spotřeby při nabývání minerálních olejů, které již byly propuštěny pro domácí spotřebu v jiném členském státě, jsou-li tyto výrobky přepravovány jednotlivci.“

23. Švédská, řecká a italská vláda mají naopak za to, že členské státy mohou vyloučit jakoukoli přepravu minerálních olejů uskutečněnou jednotlivci z působnosti článku 8 směrnice, a tedy způsobit, že daňová povinnost ke spotřební dani, pokud jde o tyto výrobky, vznikne v členském státě určení.

24. Podle švédské vlády podle čl. 9 odst. 3 směrnice neexistuje žádná možnost pro jednotlivce přepravovat minerální oleje obvyklým způsobem přepravy, neboť jednotlivec nemůže přepravovat takový výrobek cisternovými vozidly na účet oborových hospodářských subjektů, což tak pro členské státy, které si to přejí, znamená možnost vyloučit tento výrobek z působnosti článku 8 uvedené směrnice.

25. Tyto tři vlády krom toho uvádějí, že tato možnost vyloučení vychází ze zvláštní povahy minerálních olejů, které obvykle jednotlivci nesmějí přepravovat z bezpečnostních důvodů a z důvodů ochrany životního prostředí.

B – Ke druhé otázce

26. V případě kladné odpovědi na první otázku se předkládající soud táže jednak, zda je čl. 9 odst. 3 směrnice slučitelný se zásadami volného pohybu zboží a proporcionality, a jednak, zda cíl zabránění jednotlivcům v přepravě minerálních olejů tím, že se vyměří spotřební daň, a to jako odchylka od obecného pravidla stanoveného článkem 8 této směrnice, v členském státě spotřeby, je slučitelný s právním základem uvedené směrnice.

27. Pokud jde o první část druhé otázky, Komise má zejména za to, že čl. 9 odst. 3 směrnice je slučitelný se zásadou volného pohybu zboží a v tomto ohledu uvádí bod 32 rozsudku ze dne 17. června 2003, De Danske Bilimportører, podle něhož „[je] třeba připomenout, že se působnost článku 28 ES netýká překážek uvedených v jiných zvláštních ustanoveních a že se na překážky daňové povahy nebo s účinkem rovnocenným clům uvedeným v článcích 23 ES, 25 ES a 90 ES nevztahuje zákaz článku 28 ES“( ). Komise rovněž zdůrazňuje, že čl. 9 odst. 3 směrnice nezpochybňuje volný pohyb zboží, neboť jak bylo uvedeno v odpovědi na první otázku, umožňuje jednotlivcům přepravovat pro vlastní potřebu topný olej s osvobozením od spotřební daně v případě „nikoli neobvyklého způsobu přepravy“.

28. Pokud jde o druhou část této otázky, Hovrätten för Övre Norrland ve své žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce uvádí, že směrnice odkazuje zejména na článek 93 ES( ), který zřejmě neumožňuje přijetí opatření směřujících ke zvýšení bezpečnosti přepravy, zatímco podle zprávy Komise čl. 9 odst. 3 této směrnice směřuje k zabránění nebezpečí spojených s přepravou minerálních olejů pro soukromé účely( ). Předkládající soud tak pokládá otázku platnosti tohoto ustanovení.

29. Podle řecké a italské vlády, jakož i Rady je čl. 9 odst. 3 směrnice platný. Za předpokladu, že čl. 9 odst. 3 této směrnice zohledňuje požadavky související s bezpečností přepravy, se jedná pouze o druhořadý cíl v porovnání s hlavním cílem daňové povahy uvedené směrnice. Podle judikatury musí akt vycházet z právního základu vztahujícího se k hlavnímu cíli předpisu.

30. Švédská a řecká vláda krom toho uvádějí, že daňová harmonizace provedená směrnicemi o spotřebních daních je pouze částečná. Tyto směrnice se spokojují v podstatě se zařazením výrobků v závislosti na objektivních hlediscích, s vymezením podmínek vzniku daňové povinnosti ke spotřební dani, s organizací režimu pohybu výrobků podléhajících spotřební dani, s určením základu spotřební daně a se stanovením minimálních sazeb.

C – Ke třetí otázce

31. V případě záporné odpovědi na první otázku se předkládající soud táže, zda přeprava 3 000 litrů mazutu, uskutečněná jednotlivcem, ve třech nádržích umístěných v malém nákladním vozidle představuje neobvyklý způsob přepravy ve smyslu čl. 9 odst. 3 směrnice.

32. Polská vláda, Rada a Komise se domnívají, že je taková přeprava neobvyklá. Švédská a řecká vláda z důvodu odpovědí, které poskytly na předcházející otázky, nemají za to, že je užitečné odpovídat na tuto otázku. F. Granberg se nevyjádřil.

D – Ke čtvrté otázce

33. Touto otázkou se uvedený soud táže, zda čl. 7 odst. 4 směrnice umožňuje členskému státu vyžadovat, aby jednotlivec přepravující mazut pro vlastní potřebu z jednoho členského státu do jiného neobvyklým způsobem přepravy zřídil záruku zajišťující platbu spotřební daně a aby měl při této přepravě zjednodušený průvodní doklad.

34. Komise uvádí, že čl. 7 odst. 1 směrnice, který vymezuje výrobky, kterých se týká čl. 7 odst. 4 této směrnice, se týká pouze výrobků „[které se] [s]kladují […] pro obchodní účely“. V důsledku toho se čl. 7 odst. 4 uvedené směrnice netýká výrobků nabytých pro vlastní potřebu.

35. Komise mimoto odkazuje zejména na bod 23 rozsudku ze dne 2. dubna 1998, EMU Tabac a další( ), podle něhož „ze třetího, pátého, šestého a jedenáctého bodu odůvodnění vyplývá, [že] směrnice rozlišuje jednak mezi zbožím, které je drženo pro obchodní účely, které je přepravováno s průvodními doklady, a jednak mezi zbožím, které je drženo pro soukromé účely“.

36. Komise dodává, že i když členský stát, který má právo vyměřit spotřební daň v souladu s čl. 9 odst. 3 směrnice, má také právo použít kontrolní nástroje k ověření, zda byla spotřební daň skutečně zaplacena, tato možnost nemůže vyplývat z čl. 7 odst. 4 této směrnice.

37. Podle švédské a polské vlády naopak z čl. 9 odst. 3 směrnice vyplývá, že jakákoli neobvyklá přeprava je uskutečněna pro obchodní účely. Tyto vlády mají za to, že jednotlivci nesmí přepravovat mazut, a že tedy jakákoli přeprava mazutu, i když uskutečněná jednotlivcem pro vlastní potřebu, musí být považována za přepravu obchodní povahy, a tedy podléhat povinnostem čl. 7 odst. 4 této směrnice.

VI – Úvodní poznámky

38. Obtíže při harmonizaci spotřebních daní z minerálních olejů byly velké, jak z důvodu samotného významu dotčených výrobků pro hospodářství členských států, tak proto, že dotčené výrobky (motorový benzín, plynový olej, topná nafta, petrolej, atd.) mají úzké a důležité vazby s jinými odvětvovými politikami.

39. Souběžně se směrnicí Rady 92/81/EHS ze dne 19. října 1992 o harmonizaci struktury spotřebních daní z minerálních olejů( ) stanoví směrnice, o kterou se jedná v projednávaném případě, pravidla vhodná pro organizaci daňového režimu obchodu s výrobky podléhajícími spotřební daní v prostoru bez vnitřních hranic.

40. Článek 8 směrnice stanoví obecnou zásadu, podle které se spotřební daň, pokud jde o výrobky nabyté jednotlivci k uspokojení jejich potřeb a jimi přepravované, vyměří v členském státě nabytí.

41. Článek 9 odst. 3 směrnice ponechává členským státům možnost se za určitých podmínek od této zásady odchýlit tím, že stanoví vyměření spotřební daně v členském státě spotřeby.

42. Tento článek by však mohl být na základě podnětu Komise zrušen( ).

43. Za současného stavu pozitivního práva je nicméně třeba použít čl. 9 odst. 3 směrnice doslovným způsobem, byť by toto použití vedlo k omezení volného pohybu zboží( ), které před touto směrnicí neexistovalo a které by již neexistovalo po zrušení tohoto ustanovení.

VII – Posouzení

A – K první otázce

44. Odpověď na první otázku předpokládá pozorný výklad každého z výrazů použitých v čl. 9 odst. 3 směrnice, které je třeba vykládat ve vzájemném spojení s článkem 8 směrnice, který stanoví, že pokud jde o výrobky nabyté jednotlivci k uspokojení jejich potřeb a jimi přepravované, „se spotřební daň vyměří v členském státě, kde byly výrobky nabyty“.

45. Článek 9 odst. 3 uvedené směrnice stanoví výjimku z použití tohoto článku 8, podle níž „[č]lenské státy mohou rovněž stanovit, že daňová povinnost ke spotřební dani vzniká v členském státě spotřeby při nabývání minerálních olejů, které již byly propuštěny pro domácí spotřebu v jiném členském státě, jsou-li tyto výrobky přepravovány neobvyklým způsobem přepravy jednotlivci nebo na jejich účet“( ).

46. Je přitom třeba zdůraznit, že tento čl. 9 odst. 3 poskytuje definici pojmu neobvyklý způsob přepravy, podle níž „[n]eobvyklým způsobem přepravy se rozumí jiná přeprava pohonných hmot než v nádržích vozidel nebo ve vhodných rezervních nádržích na pohonné hmoty a přeprava kapalných topných produktů jiná než cisternovými vozidly použitými na účet oborových hospodářských subjektů“.

47. Článek 9 odst. 3 směrnice tak poskytuje definici obvyklé přepravy a contrario. Obvyklou přepravou je jednak přeprava pohonných hmot v nádržích vozidel nebo ve vhodných rezervních nádržích na pohonné hmoty a jednak přeprava kapalných topných produktů cisternovými vozidly použitými na účet oborových hospodářských subjektů.

48. Veškerá přeprava, která nespadá do některé z těchto kategorií obvyklé přepravy, je neobvyklou přepravou.

49. Stanovil-li zákonodárce podmínku neobvyklého způsobu přepravy( ) k tomu, aby ponechal členským státům možnost odchýlit se od obecné zásady místa vzniku daňové povinnosti ke spotřební dani, je zřejmé, že zákonodárce zamýšlel, aby tato možnost byla přípustná pouze pro neobvyklou přepravu. Tato zřejmost je ještě podpořena skutečností, že zákonodárce definoval to, na co se vztahuje tento pojem neobvyklé přepravy.

50. Švédská vláda uplatňuje, že pro jednotlivce neexistuje žádná možnost přepravy mazutu obvyklým způsobem přepravy, neboť jednotlivec nemůže přepravovat mazut cisternovými vozidly na účet oborových hospodářských subjektů, a v důsledku toho se domnívá, že členské státy mohou vyloučit veškerou přepravu minerálních olejů uskutečněnou jednotlivci z působnosti článku 8 směrnice.

51. Tento argument by neměl být přijat, neboť čl. 9 odst. 3 směrnice, který představuje odchylku od obecného pravidla stanoveného článkem 8 této směrnice, musí být vykládán restriktivně( ).

52. I když by tak pro jednotlivce neexistovala možnost přepravy mazutu obvyklým způsobem( ), je třeba na první otázku odpovědět záporně, tedy tak, že členské státy nemohou obecným ustanovením vyloučit mazut z působnosti článku 8 směrnice v případě přepravy mazutu nabytého pro vlastní potřebu uskutečněnou jednotlivcem, neboť tak mohou učinit pouze v případě neobvyklé přepravy.

B – Ke druhé otázce

53. Vzhledem k tomu, že na první otázku je třeba podat zápornou odpověď, není namístě odpovídat na druhou otázku.

C – Ke třetí otázce

54. Ze znění čl. 9 odst. 3 směrnice vyplývá, že veškerá přeprava kapalných topných produktů, která není uskutečněna „cisternovými vozidly použitými na účet oborových hospodářských subjektů“, musí být považována za neobvyklý způsob přepravy.

55. V důsledku toho se zdá být nesporné, že přeprava 3 000 litrů mazutu ve třech nádržích umístěných v malém nákladním vozidle, uskutečněná jednotlivcem, představuje neobvyklý způsob přepravy ve smyslu čl. 9 odst. 3 směrnice.

D – Ke čtvrté otázce

56. Jak uvádí Komise, čl. 7 odst. 1 směrnice definuje výrobky, kterých se týká čl. 7 odst. 4 této směrnice. Jedná se pouze o výrobky „sklad[ované] […] pro obchodní účely“.

57. Soudní dvůr již přitom rozhodl o tom, že směrnice zavádí, jak vyplývá zejména z jejího pátého a šestého bodu odůvodnění, rozlišení jednak mezi výrobky drženými pro obchodní účely, které jsou přepravovány s průvodními doklady, a jednak mezi výrobky drženými pro soukromé účely, které lze přepravovat bez průvodních dokladů( ).

58. V důsledku toho se zdá, že se čl. 7 odst. 4 směrnice netýká výrobků nabytých pro vlastní potřebu a nemůže sloužit jako právní základ pro to, aby členský stát vyžadoval zřízení záruky za platbu spotřební daně a v případě přepravy takových výrobků držení důkazu o tomto zřízení během přepravy.

VIII – Závěry

59. S ohledem na předcházející úvahy je navrhováno, aby Soudní dvůr na otázky položené Hovrätten för Övre Norrland odpověděl následujícím způsobem:

„1) Článek 9 odst. 3 směrnice Rady 92/12/EHS ze dne 25. února 1992 o obecné úpravě, držení, pohybu a sledování výrobků podléhajících spotřební dani, ve znění směrnice Rady 92/108/EHS ze dne 14. prosince 1992, neumožňuje členským státům, aby obecným ustanovením vyloučily mazut z působnosti článku 8 této směrnice tak, aby členský stát mohl stanovit, že jednotlivec, který nabyl sám a pro vlastní potřebu mazut v jiném členském státě, kde bylo zboží propuštěno pro domácí spotřebu, a který jej sám přepravil do členského státu určení, je povinen uhradit spotřební daň v tomto posledně uvedeném státě, bez ohledu na způsob, jímž byl mazut přepraven.

2) S ohledem na zápornou odpověď poskytnutou na první otázku není nezbytné odpovídat na druhou otázku.

3) Přeprava 3 000 litrů mazutu ve třech nádržích umístěných v malém nákladním vozidle, uskutečněná jednotlivcem, představuje neobvyklý způsob přepravy ve smyslu čl. 9 odst. 3 uvedené směrnice.

4) Článek 7 odst. 4 uvedené směrnice se nepoužije na případ, kdy jednotlivec přepravuje mazut, který nabyl sám pro vlastní potřebu v členském státě, kde bylo uvedené zboží propuštěno pro domácí spotřebu, a který sám přepravil do členského státu určení neobvyklým způsobem přepravy ve smyslu čl. 9 odst. 3 této směrnice.“