Věc T-279/02

Degussa AG

v.

Komise Evropských společenství

„Hospodářská soutěž – Článek 81 ES – Kartelové dohody – Trh s methioninem –Jednotná a nepřetržitá povaha protiprávního jednání – Pokuta – Pokyny o metodě stanovování pokut – Závažnost a délka trvání protiprávního jednání – Spolupráce během správního řízení – Článek 15 odst. 2 nařízení č. 17/62 – Presumpce neviny“

Rozsudek Soudu (třetího senátu) ze dne 5. dubna 2006

Shrnutí rozsudku

1. Právo Společenství – Obecné právní zásady – Právní jistota – Ukládání trestů jen na základě zákona

2. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Určení

(Nařízení Rady č. 17, čl. 15 odst. 2; sdělení Komise 98/C 9/03)

3. Hospodářská soutěž – Pokuty

(Článek 81 ES, článek 82 ES, čl. 83 odst. 1 a 2 písm. a) a d) ES, čl. 202 třetí odrážka ES a čl. 211 první odrážka ES; nařízení Rady č. 17)

4. Hospodářská soutěž – Správní řízení – Rozhodnutí Komise, kterým se určuje, že došlo k protiprávnímu jednání

5. Právo Společenství – Zásady – Základní práva – Presumpce neviny

(Jednotný evropský akt, preambule; Smlouva o Evropské unii, čl. 6 odst. 2; Listina základních práv Evropské unie, článek 47)

6. Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Jednání ve vzájemné shodě – Pojem

(Článek 81 odst 1 ES)

7. Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Zákaz – Protiprávní jednání

(Článek 81 odst 1 ES)

8. Hospodářská soutěž – Pokuty – Rozhodnutí ukládající pokuty

(Článek 253 ES; nařízení Rady č. 17, čl. 15 odst. 2)

9. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Určení – Kritéria – Závažnost protiprávního jednání

(Nařízení Rady č. 17, čl. 15 odst. 2)

10. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Určení – Kritéria – Závažnost protiprávního jednání

(Nařízení Rady č. 17, čl. 15 odst. 2)

11. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Určení – Kritéria – Odrazující povaha pokuty

(Nařízení Rady č. 17, čl. 15 odst. 2; sdělení Komise 98/C 9/03, bod 1 A pododstavce 4, 5 a 6)

12. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Určení

(Nařízení Rady č. 17, čl. 15 odst. 2; sdělení Komise 98/C 9/03, bod 1 A pododstavec 6)

13. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Určení – Kritéria – Závažnost protiprávního jednání – Polehčující okolnosti

(Nařízení Rady č. 17, článek 15)

14. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Určení

(Článek 18 odst. 1 ES; nařízení Rady č. 17, čl. 15 odst. 2)

15. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Určení – Neuložení nebo snížení pokuty za spolupráci obviněného podniku

(Nařízení Rady č. 17, čl. 15 odst. 2; sdělení Komise 96/C 207/04, část D bod 1)

16. Právo Společenství – Obecné právní zásady – Zákaz zpětné účinnosti trestních ustanovení

(Nařízení Rady č. 17, článek 15; sdělení Komise 98/C 9/03)

17. Hospodářská soutěž – Správní řízení – Profesní tajemství

(Článek 287 ES)

1. Zásada ukládání trestů jen na základě zákona je logickým důsledkem zásady právní jistoty, která je obecnou zásadou práva Společenství a která vyžaduje jasnost a přesnost všech předpisů Společenství, především pokud tyto ukládají či umožňují uložit sankce, aby tak dotčené osoby mohly jednoznačně rozpoznat svá práva a povinnosti, které z nich vyplývají, a aby mohly následně přijmout odpovídající opatření. Tuto zásadu, která je součástí ústavních tradic společných členským státům a byla zakotvena v různých mezinárodních smlouvách, zejména v článku 7 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod, je nutné dodržovat jak v předpisech trestněprávní povahy, tak ve zvláštních správních nástrojích ukládajících či umožňujících ukládat správní sankce. Použití zásady se vztahuje nejen na předpisy, které stanovují skutkovou podstatu protiprávního jednání, ale i na ty předpisy, které stanovují důsledky plynoucí z protiprávního jednání porušujícího prvně uvedené předpisy. V tomto ohledu z čl. 7 odst. 1 uvedené Úmluvy vyplývá, že zákon musí jasně stanovit protiprávní jednání i tresty, které je potlačují. Tato podmínka je splněna, pokud se má procesní subjekt možnost z textu příslušného ustanovení, a v případě potřeby z výkladu, který k němu podaly soudy, dozvědět, z jakých úkonů a opomenutí mu vzniká trestněprávní odpovědnost.

Z judikatury Evropského soudu pro lidská práva vyplývá, že pro splnění požadavků tohoto ustanovení není nutné, aby znění ustanovení, podle nichž jsou sankce ukládány, bylo natolik přesné, aby důsledky, které mohou z protiprávního jednání porušujícího uvedená ustanovení nastat, bylo možné předvídat s absolutní jistotou. Podle této judikatury totiž neurčitost ustanovení nemusí být nutně porušením článku 7 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod a skutečnost, že zákon přiznává posuzovací pravomoc, jako taková neodporuje požadavku předvídatelnosti, pokud jsou rozsah výkonu posuzovací pravomoci a pravidla jejího výkonu dostatečně jasně vymezena vzhledem ke stanovenému legitimnímu cíli, aby byla jednotlivci poskytnuta přiměřená ochrana proti svévoli. V tomto ohledu, nehledě na samotný text zákona, Evropský soud pro lidská práva zohledňuje i otázku, zda neurčité pojmy byly upřesněny v ustálené a zveřejněné judikatuře. Krom toho, zohlednění ústavních tradic společných členským státům nevede k podání odlišného výkladu obecné zásady práva Společenství, již představuje i zásada ukládání trestů jen na základě zákona.

(viz body 66–69, 71–73)

2. I za předpokladu, že je možné čl. 7 odst. 1 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod uplatnit na sankce uložené Komisí v případech porušení pravidel Společenství v oblasti hospodářské soutěže, čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17, který se týká ukládání pokut podnikům, jež porušily pravidla Společenství v oblasti hospodářské soutěže, neporušuje zásadu ukládání trestů jen na základě zákona, s ohledem na následující skutečnosti:

– Komise nedisponuje neomezeným prostorem pro uvážení při stanovování pokut, protože musí dodržovat maximální výši pokut stanovenou v závislosti na obratu dotyčných podniků a musí zohlednit závažnost a dobu trvání protiprávního jednání;

– Komise je povinna, když stanoví pokuty, dodržovat obecné právní zásady, zejména pak zásadu rovného zacházení a zásadu proporcionality;

– stejná omezení se použijí pro výkon posuzovací pravomoci Komise při rozhodnutí, zda je, či není namístě uložit pokutu;

– přezkum soudu Společenství umožnil upřesnit, prostřednictvím ustálené a zveřejněné judikatury, neurčité pojmy, které může obsahovat čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17;

– Komise vyvinula správní praxi, která je známá a dostupná a která sice nepředstavuje právní rámec pokut, ale může sloužit jako vztažný bod ohledně dodržování zásady rovného zacházení, přičemž je nadále možné zvýšení úrovně pokut v mezích stanovených výše uvedeným čl. 15 odst. 2, pokud tak vyžaduje účinné použití pravidel v oblasti hospodářské soutěže;

– Komise přijala pokyny o metodě stanovování pokut, takže se sama omezuje při výkonu své posuzovací pravomoci, čímž přispívá k zaručení právní jistoty a musí dodržovat zásady rovného zacházení nebo ochrany legitimního očekávání;

– Komise je podle článku 253 ES povinna uvést odůvodnění rozhodnutí, kterými ukládá pokuty.

(viz body 71, 74–84)

3. Pravomoc ukládat pokuty v případech porušení článků 81 ES a 82 ES nelze považovat za původně příslušející Radě, která ji svěřila či jejím výkonem pověřila Komisi ve smyslu čl. 202 třetí odrážky ES. Podle čl. 83 odst. 1 a 2 písm. a) a d) ES a první odrážky článku 211 ES spadá tato pravomoc do úkolu Komise dbát na uplatňování práva Společenství, přičemž je tento úkol upřesněn, upraven a formalizován, pokud jde o uplatňování článků 81 ES a 82 ES, nařízením č. 17. Pravomoc ukládat pokuty, kterou uvedené nařízení přiznává Komisi, vyplývá tedy z ustanovení samotné Smlouvy a jejím cílem je umožnit faktické provádění zákazů stanovených v uvedených článcích.

(viz body 86–87)

4. Požadavek právní jistoty, na kterou mají nárok všechny hospodářské subjekty, znamená, že dojde-li ke sporu ohledně existence protiprávního jednání porušujícího pravidla hospodářské soutěže, musí Komise, která nese důkazní břemeno ohledně protiprávních jednání, která zjistila, předložit důkazy, které mohou dostatečně právně doložit existenci skutkových okolností zakládajících protiprávní jednání. Pokud jde o uvedenou délku trvání protiprávního jednání, tatáž zásada právní jistoty stanoví, že jestliže neexistují důkazy, na jejichž základě by bylo možné přímo určit délku trvání protiprávního jednání, Komise uplatní alespoň důkazy, jež se vztahují na skutečnosti, které jsou dostatečně časově blízké, aby tak bylo možné důvodně připustit, že toto protiprávní jednání trvalo nepřetržitě mezi dvěma danými daty.

(viz body 114, 153)

5. Zásada presumpce neviny, jak vyplývá především z čl. 6 odst. 2 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod, je součástí základních práv, která jsou podle judikatury Soudního dvora, mimoto opětovně potvrzené i v preambuli Jednotného evropského aktu a v čl. 6 odst. 2 Smlouvy o Evropské unii, jakož i v článku 47 Listiny [základních práv Evropské unie], uznaná právním řádem Společenství. S ohledem na povahu dotčených protiprávních jednání i na povahu a míru přísnosti příslušných sankcí se zásada presumpce neviny vztahuje zejména na řízení o porušení pravidel v oblasti hospodářské soutěže vůči podnikům, která by mohla vést k uložení pokut či penále.

(viz bod 115)

6. Pojem „jednání ve vzájemné shodě“ spočívá ve formě koordinace mezi podniky, která, aniž by byla dovedena k uzavření dohody ve vlastním slova smyslu, úmyslně nahrazuje rizika hospodářské soutěže praktickou spoluprací mezi podniky. Kritéria dotčené koordinace a spolupráce, která zdaleka nevyžadují zpracování opravdového „plánu“, je třeba chápat ve světle koncepce vlastní ustanovením Smlouvy týkajícím se hospodářské soutěže, podle které si každý hospodářský subjekt musí určovat politiku, kterou hodlá uplatňovat na společném trhu, autonomně. Ačkoliv tento požadavek autonomie nevylučuje právo hospodářských subjektů na rozumné přizpůsobení se existujícímu nebo očekávanému chování svých soutěžitelů, striktně brání všem přímým nebo nepřímým kontaktům mezi těmito subjekty, jejichž cílem nebo výsledkem je ovlivnění tržního chování skutečného nebo potenciálního soutěžitele či odhalení tržního chování, o kterém tyto subjekty samy rozhodly nebo mají v úmyslu rozhodnout, takovému soutěžiteli.

Za účelem prokázání jednání ve vzájemné shodě tedy není nutné dokázat, že se daný soutěžitel formálně zavázal vůči jinému či několika jiným soutěžitelům k tomu či onomu chování nebo že soutěžitelé společně stanovili své budoucí chování na trhu. Postačí, aby soutěžitel prostřednictvím prohlášení o úmyslu vyloučil, či alespoň podstatně snížil nejistotu ohledně chování na trhu, jež lze od něj očekávat. Krom toho, ačkoli vzájemné sdělení záměru účastníků kartelu ukončit kartelovou dohodu nepředstavuje podmínku jejího zániku, nic to nemění na skutečnosti, že z ustálené judikatury vyplývá, že pokud se podnik účastní, i když nikoli aktivně, setkání podniků, jež mají protisoutěžní cíl, a sám se veřejně nedistancuje od obsahu těchto setkání, čímž vede ostatní účastníky k domnění, že souhlasí s výsledky setkání a že se jimi bude řídit, lze považovat za prokázané, že se účastní kartelové dohody vyplývající z uvedených setkání.

Navíc, i když z ustanovení čl. 81 odst. 1 ES vyplývá, že jednání ve vzájemné shodě kromě dohody mezi podniky předpokládá i chování na trhu v návaznosti na tuto vzájemnou shodu a příčinnou souvislost mezi oběma skutečnostmi, je namístě se domnívat, neexistuje-li důkaz o opaku, jehož předložení přísluší zúčastněným subjektům, že podniky, které jednají ve vzájemné shodě a které zůstávají na trhu aktivní, zohledňují při určování svého chování na trhu informace, které si vyměnily se svými konkurenty. Je tomu tak tím spíše, když k jednání ve vzájemné shodě dochází pravidelně v průběhu dlouhého období.

(viz body 132–134, 136)

7. K porušení čl. 81 odst. 1 ES může dojít nejen jedním jednáním, ale i řadou po sobě následujících jednání, ale také trvajícím chováním. Tento výklad nelze zpochybňovat z důvodu, že jeden nebo více prvků této řady po sobě následujících jednání nebo tohoto trvajícího chování by jako takový mohl při samostatném posouzení rovněž představovat porušení uvedeného ustanovení. Když se jednotlivé úkony stanou součástí „celku“, a to vzhledem k jejich totožnému předmětu, jímž je narušování hospodářské soutěže na společném trhu, Komise má právo přičíst odpovědnost za ně podle účasti na protiprávním jednání posuzovaném v jeho celku.

(viz bod 155)

8. Pokud jde o stanovování výše pokut uložených Komisí za protiprávní jednání porušující soutěžní právo Společenství, jsou podstatné náležitosti, které povinnost uvést odůvodnění představuje, splněny, jestliže Komise ve svém rozhodnutí uvede prvky posouzení, které jí umožnily vymezit závažnost a délku trvání protiprávního jednání. Krom toho musí být rozsah povinnosti uvést odůvodnění vymezený ve světle skutečnosti, že závažnost protiprávního jednání je třeba zjistit v závislosti na mnoha skutečnostech, aniž by byl sestaven závazný nebo taxativní výčet kritérií, ke kterým musí být povinně přihlédnuto. Navíc povinnost uvést odůvodnění Komisi neukládá, aby ve svém rozhodnutí uvedla číselné údaje týkající se způsobu výpočtu pokut, ale pouze prvky posouzení, které jí umožnily vymezit závažnost a délku trvání protiprávního jednání.

(viz body 193–194)

9. Při určování závažnosti protiprávního jednání je namístě zohlednit zejména právní a ekonomický kontext dotčeného jednání. Při posuzování konkrétního účinku protiprávního jednání na trhu, které musí Komise provést vždy, kdy je to možné, má vycházet z hospodářské soutěže, která by normálně existovala, kdyby nedošlo k protiprávnímu jednání. Z toho vyplývá, že když v případě dohod o cenách Komise zjistí, že dohody skutečně umožnily dotyčným podnikům dosáhnout vyšších cenových úrovní, než jakých by bylo dosaženo bez kartelové dohody, opravňuje to Komisi, aby při stanovování výše pokuty zohlednila rozsah škodlivých účinků protiprávního jednání na trhu, a aby tak stanovila pokutu s ohledem na závažnost protiprávního jednání na úrovni vyšší, než jakou by stanovila bez takového zjištění. V rámci tohoto posuzování musí brát Komise do úvahy všechny objektivní podmínky na relevantním trhu a příslušný ekonomický a případně právní kontext. Je třeba zohlednit možnost existence „objektivních ekonomických faktorů“, z níž vyplývá, že v rámci „volné hospodářské soutěže“ by se úroveň cen nevyvíjela stejně jako úroveň uplatněných cen.

(viz body 216, 222–224)

10. Závažnost porušení pravidel hospodářské soutěže může být zjištěna s ohledem na povahu a účel zneužívajícího chování. Faktory vztahující se k účelu chování mohou mít větší význam pro stanovení výše pokuty než faktory vztahující se k jeho účinkům. Účinek jednání narušujícího hospodářskou soutěž totiž není určujícím kritériem při stanovování přiměřené výše pokuty. Okolnosti týkající se úmyslu mohou být důležitější než ty, které se týkají účinků jednání, zejména pokud se jedná o protiprávní jednání, které je skutečně závažné, jako je určování cen a rozdělování trhů. Kromě toho horizontální kartelové dohody o cenách byly vždy považovány za součást nejzávažnějších protiprávních jednání porušujících soutěžní právo Společenství.

(viz body 250–252)

11. Při stanovování výše pokut za protiprávní jednání porušující právo hospodářské soutěže musí Komise vzít v úvahu nejen závažnost protiprávního jednání a zvláštní okolnosti případu, ale i kontext, v němž k protiprávnímu jednání došlo, a dbát na to, aby její konání mělo odrazující účinek, zejména pokud jde o protiprávní jednání, která zvláště ohrožují dosažení cílů Společenství.

V tomto ohledu ostatně pokyny o metodě stanovování pokut uložených podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 Smlouvy o ESUO stanoví, že kromě vlastní povahy protiprávního jednání, jeho konkrétního dopadu na trh a jeho zeměpisného rozsahu je třeba vzít v úvahu skutečnou hospodářskou schopnost účastníků protiprávního jednání způsobit významnou škodu jiným subjektům, zejména pak spotřebitelům, a stanovit pokutu ve výši, která zajistí její dostatečně odrazující účinek (čtvrtý pododstavec bodu 1 A). Rovněž lze vzít do úvahy skutečnost, že velké podniky jsou lépe vybaveny pro to, aby rozpoznaly, že jejich chování představuje protiprávní jednání a jaké důsledky z něj vyplývají (pátý pododstavec bodu 1 A).

Pokud jde o první z těchto faktorů, odrazující cíl, který Komise oprávněně sleduje při stanovení výše pokuty, usiluje o zajištění dodržování Smlouvou stanovených pravidel hospodářské soutěže podniky při uskutečňování jejich aktivit v rámci Společenství nebo Evropského hospodářského prostoru. Tohoto cíle nelze právoplatně dosáhnout bez přihlédnutí k situaci podniku v den uložení pokuty. Je totiž třeba rozlišovat mezi rozsahem protiprávního jednání na trhu a částí odpovědnosti, kterou nese každý z účastníků kartelové dohody (což pokrývá čtvrtý a šestý pododstavec bodu 1 A pokynů), a odrazujícím účinkem, který musí zajistit uložení pokuty.

Pokud jde o rozsah protiprávního jednání na trhu a o část odpovědnosti, kterou nese každý z účastníků kartelové dohody, má část obratu z prodeje zboží, které je předmětem protiprávního jednání, povahu přesného ukazatele rozsahu protiprávního jednání na relevantním trhu. Obrat z prodeje výrobků, které byly předmětem restriktivního jednání, je objektivním kritériem, které udává skutečnou míru škodlivosti tohoto jednání pro běžnou hospodářskou soutěž.

Ačkoliv nutnost zajistit dostatečně odrazující účinek pokuty neodůvodňuje zvýšení celkové úrovně pokut v rámci provádění politiky hospodářské soutěže, vyžaduje nicméně, aby výše pokuty byla přizpůsobena sledovanému dopadu na podnik, jemuž je pokuta uložena, a to tak, aby se zejména s přihlédnutím k finanční způsobilosti dotyčného podniku nestala zanedbatelnou či naopak nepřiměřenou v souladu s požadavky vycházejícími jednak z nutnosti zajistit účinnost pokuty, a jednak z dodržování zásady proporcionality. Přitom celkové finanční zdroje podniku mohou, zejména v důsledku převodů a spojování, značně kolísat, a to vzestupně i sestupně, v relativně krátké době, především v období od ukončení protiprávního jednání až do přijetí rozhodnutí ukládajícího pokutu.

Z toho vyplývá, že aby bylo dosaženo náležitě odrazujícího cíle se současným dodržením zásady proporcionality, musí být tyto zdroje posouzeny ke dni uložení pokuty. V tomto ohledu je z týchž důvodů namístě poznamenat, že v rámci čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 je maximální výše pokuty stanovená na 10 % obratu dotyčného podniku určována podle celkového obratu dosaženého na celém světě v hospodářském roce předcházejícím rozhodnutí. Navíc v rámci stanovení případného zvýšení pokuty s cílem zajistit její odrazující účinek je třeba vzít v úvahu finanční způsobilost a skutečné zdroje podniku v době uložení pokuty, a nikoli pro forma hodnocení zapsané v její rozvaze, která je svou povahou fiktivní, vyplývající z uplatnění pravidel účetnictví, jimiž se dotyčný podnik řídí.

Pokud jde o druhý z faktorů, totiž právní a ekonomické infrastruktury, kterými disponují velké podniky, aby mohly snadněji rozpoznat, že jejich chování představuje protiprávní jednání, jeho cílem je více trestat velké podniky, o nichž se předpokládá, že mají k dispozici dostatečné znalosti a strukturální prostředky na to, aby byly schopny rozeznat, že jejich chování představuje protiprávní jednání, a odhadnout zisky, které by z něj případně plynuly. Za tímto účelem se musí obrat, na jehož základě Komise určuje velikost dotčených podniků, potažmo jejich schopnost rozpoznat povahu a důsledky jejich chování vztahovat na jejich situaci v době protiprávního jednání.

(viz body 95–96, 272–274, 278–280, 283, 285, 289–290, 302)

12. Přístup spočívající, pokud jde o stanovení pokut ukládaných různým účastníkům kartelové dohody, v rozdělení těchto účastníků do několika kategorií, což způsobuje paušalizaci základní částky pokuty stanovené pro podniky spadající do téže kategorie, ačkoli nebere ohled na rozdíly velikosti podniků téže kategorie, v zásadě nelze pokládat za protiprávní. V případě, že pokuty jsou ukládány několika podnikům účastnícím se téhož protiprávního jednání, Komise totiž není povinna při stanovování výše pokut zajistit, aby konečné částky pokut vyjadřovaly veškeré rozdíly mezi dotyčnými podniky, pokud jde o jejich celkový obrat.

To však nic nemění na tom, že takové rozdělení do kategorií musí dodržovat zásadu rovného zacházení, podle které je zakázáno zacházet se stejnými situacemi odlišně nebo s odlišnými situacemi stejně, není-li takové zacházení objektivně odůvodněné. V témže smyslu stanoví pokyny o metodě stanovování pokut uložených podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 Smlouvy o ESUO v bodě 1 A šestém pododstavci, že „značný“ nepoměr ve velikosti podniků, které se dopustily protiprávního jednání stejného typu, je jednoznačně takové povahy, že odůvodňuje rozlišení za účelem posouzení závažnosti protiprávního jednání. Dále musí být výše pokut alespoň přiměřená skutečnostem zohledněným při posuzování závažnosti protiprávního jednání. Následně, pokud Komise rozdělí dotyčné podniky do kategorií za účelem stanovení výše pokut, musí být stanovení prahových hodnot pro jednotlivé takto určené kategorie soudržné a musí být objektivně odůvodněno.

S ohledem na svůj cíl, totiž přizpůsobit výši pokuty celkovým zdrojům podniku a jeho schopnosti shromáždit finanční prostředky potřebné k zaplacení uvedené pokuty, směřuje stanovení míry zvýšení základní částky pokuty s cílem zajistit její dostatečně odrazující účinek spíše k zajištění účinnosti pokuty než k upozornění na škodlivé účinky protiprávního jednání na běžnou hospodářskou soutěž, potažmo na jeho závažnost. Z toho vyplývá, že požadavek týkající se objektivně odůvodněné povahy metody spočívající v kategorizaci podniků je třeba vykládat restriktivněji, pokud je kategorizace provedena nikoli za účelem stanovení výše pokuty v závislosti na závažnosti protiprávního jednání, nýbrž za účelem určení zvýšení základní částky uložené pokuty s cílem zajistit její dostatečně odrazující účinek.

V rámci stanovování výše pokuty v závislosti na závažnosti, přestože se v případě některých podniků v důsledku kategorizace uplatňuje základní částka pokuty v totožné výši, zatímco velikost podniků je různá, je totiž toto rozdílné zacházení objektivně odůvodněno předností, kterou má při určování závažnosti protiprávního jednání jeho povaha před velikostí podniků. Toto odůvodnění se však neuplatní při určování míry zvýšení pokuty s cílem zajistit její dostatečně odrazující účinek, a to vzhledem k tomu, že zvýšení je zásadně a objektivně založeno na velikosti a zdrojích podniku, a nikoli na povaze protiprávního jednání.

(viz body 323–325, 328–331)

13. V rámci určení částky pokuty ukládané za porušení pravidel hospodářské soutěže, i když je důležité, že podnik přijímá opatření k zabránění novým porušením soutěžního práva Společenství v budoucnu ze strany svých zaměstnanců, tato skutečnost však nemění nic na existenci protiprávního jednání, které bylo konstatováno. Z toho vyplývá, že ze samotné skutečnosti, že Komise v některých případech ve své rozhodovací praxi zohlednila zavedení programu slučitelnosti jako polehčující okolnost, nelze dovozovat její povinnost postupovat v projednávaném případě stejně. Komise tedy není povinna považovat takovou skutečnost za polehčující okolnost, pokud dodrží zásadu rovného zacházení, která stanoví, že v tomto bodě nemůže dospět k rozdílnému posouzení věci u podniků, které jsou adresáty stejného rozhodnutí.

Dále není pochyb o tom, že pouhé přijetí programu uvedení do souladu s pravidly v oblasti hospodářské soutěže podnikem nemůže představovat právoplatnou a spolehlivou záruku budoucího dlouhodobého dodržování uvedených pravidel, takže takový program nemůže přimět Komisi ke snížení pokuty proto, že by účelu sledovaného uložením pokuty bylo již částečně dosaženo.

(viz body 350–351, 361)

14. Zákaz uvádět jako důvod všeobecnou prevenci se sice vztahuje na zvláštní situaci opatření, která se odchylují od zásady volného pohybu občanů Unie zakotvené v čl. 18 odst. 1 ES a která přijaly členské státy z důvodu ochrany veřejného pořádku, nepředstavuje však obecnou zásadu, a zjevně jej tak nelze jednoduše přenést do rámce pokut, které Komise ukládá podnikům za protiprávní jednání porušující soutěžní právo Společenství. Naopak, Komise je oprávněna zohlednit skutečnost, že jednání narušující hospodářskou soutěž jsou zatím relativně častá, ačkoli jejich protiprávnost byla stanovena v počátcích politiky Společenství v oblasti hospodářské soutěže, a to z důvodu zisku, který z něj mohou některé zúčastněné podniky vytěžit, a tudíž se lze domnívat, že je namístě zvednout výše pokut k posílení jejich odrazujícího účinku, což odpovídá, přinejmenším částečně, potřebě zajistit, aby pokuty měly odrazující povahu i vůči jiným podnikům, než těm, kterým byly tyto pokuty uloženy.

(viz body 359–360)

15. Snížení pokut v případě spolupráce podniků podílejících se na protiprávních jednáních porušujících právo Společenství v oblasti hospodářské soutěže se zakládá na úvaze, podle níž taková spolupráce usnadňuje úlohu Komise.

V tomto ohledu podnik, který ve správním řízení nezaujal stanovisko ke skutkovým tvrzením předloženým Komisí, a neuznal tedy jejich pravdivost, nepřispívá ke skutečnému usnadnění její úlohy. Stejně tak podle sdělení o spolupráci nestačí, když podnik obecně tvrdí, že nezpochybňuje tvrzená skutková zjištění ve věcech týkajících se kartelových dohod, pokud toto tvrzení není pro Komisi nijak užitečné za okolností daného případu. Konečně může být snížení na základě sdělení o spolupráci odůvodněné pouze tehdy, pokud poskytnuté informace a obecněji jednání dotčeného podniku mohou být považovány v tomto ohledu za prokazující skutečnou spolupráci z jeho strany. Jak vyplývá ze samotného pojmu spolupráce, jak je používán v textu sdělení o spolupráci, a zejména v úvodu a v části D bodu 1 tohoto sdělení, může být totiž snížení pokuty na základě uvedeného sdělení poskytnuto pouze tehdy, svědčí-li jednání dotčeného podniku o takovém duchu spolupráce.

(viz body 380–383)

16. Pokud jde o změnu obecné soutěžní politiky Komise v oblasti pokut vyplývající zejména z pokynů o metodě stanovování pokut uložených podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 Smlouvy o ESUO, je za účelem přezkumu dodržování zákazu zpětné účinnosti namístě ověřit, zda byla uvedená změna rozumně předvídatelná v době, kdy k dotyčným protiprávním jednáním došlo.

V tomto ohledu hlavní inovace pokynů spočívá v tom, že východiskem pro výpočet je základní částka určená rozpětími stanovenými za tímto účelem, přičemž tato rozpětí odrážejí různé stupně závažnosti protiprávního jednání, které ale jako takové nesouvisejí s relevantním obratem. Tato metoda je tak v podstatě založena na stanovení sazeb pokut, byť relativním a pružném. Je tedy třeba zkoumat, zda tato nová metoda výpočtu pokut, za předpokladu, že má přitěžující účinek na úroveň ukládaných pokut, byla rozumně předvídatelná v době, kdy došlo k dotyčnému protiprávnímu jednání. Přitom skutečnost, že Komise v minulosti použila pokuty určité úrovně na různé typy protiprávního jednání, ji nemůže zbavit možnosti zvýšit tuto úroveň v mezích uvedených v nařízení č. 17, pokud je to nezbytné k zajištění uplatňování politiky Společenství v oblasti hospodářské soutěže, ale že účinné použití pravidel Společenství v oblasti hospodářské soutěže naopak vyžaduje, aby Komise mohla kdykoli přizpůsobit úroveň pokut potřebám této politiky.

Z toho plyne, že podniky, vůči nimž se vede správní řízení, jež může vyústit v pokutu, nemohou nabýt legitimního očekávání, že Komise nepřekročí úroveň pokut používanou dříve, ani očekávání ohledně metody jejich výpočtu. Uvedené podniky tedy musí vzít v úvahu možnost, že se Komise kdykoli rozhodne, při dodržení pravidel pro svou činnost, zvýšit úroveň pokut ve srovnání s úrovní používanou v minulosti. To platí nejen tehdy, když Komise přikročí ke zvýšení úrovně pokut při jejich uložení v individuálních rozhodnutích, ale i tehdy, když k tomuto zvýšení dojde v projednávaných případech v důsledku použití obecných pravidel chování, jako jsou pokyny. Z judikatury Evropského soudu pro lidská práva ostatně vyplývá, že předvídatelnost zákona nebrání tomu, aby dotyčná osoba byla přinucena obstarat si odbornou radu pro přiměřené posouzení důsledků, jež mohou za okolností konkrétního případu z daného jednání vyplývat. To platí zvláště pro podnikatele, kteří obvykle musí při výkonu svého povolání prokazovat značnou obezřetnost. Lze tedy od nich očekávat, že pečlivě posoudí rizika, která toto povolání zahrnuje.

Z toho je tedy nutno vyvodit závěr, že pokyny, a zvláště nová metoda výpočtu pokut, již tyto pokyny obsahují, za předpokladu, že má přitěžující účinek, pokud jde o úroveň ukládaných pokut, byly pro podniky rozumně předvídatelné v době, kdy k dotyčnému protiprávnímu jednání došlo.

(viz body 388–396)

17. Článek 287 ES ukládá členům, úředníkům a jiným zaměstnancům orgánů Společenství povinnost „nevyzrazovat takové informace, jaké jsou profesním tajemstvím, zejména údaje o podnicích, o jejich obchodních stycích nebo struktuře jejich nákladů“. Ačkoli se uvedené ustanovení týká především informací získaných u podniků, příslovce „zejména“ poukazuje na to, že se jedná o obecnou zásadu vztahující se rovněž na jiné důvěrné informace. Přitom v případě sporných řízení, která mohou skončit uložením sankce, jsou povaha a výše navrhované sankce ze své podstaty předmětem profesního tajemství, dokud sankce nebyla definitivně schválena a vynesena. Tato zásada vyplývá zejména z nutnosti dbát pověsti a důstojnosti účastníka řízení, dokud mu není uložena sankce.

Povinnost Komise nevyzrazovat tisku přesné informace o zamýšlené sankci se tak nepřekrývá pouze s její povinností dodržovat profesní tajemství, ale i s její povinnosti řádné správy. Nakonec, zásada presumpce neviny se vztahuje na řízení o porušení pravidel hospodářské soutěže podniky, která mohou skončit uložením pokut nebo penále. Tuto presumpci Komise zjevně porušuje, když před formálním uložením sankce podniku, jejž obviňuje, sděluje tisku verdikt, který podléhá schválení poradního výboru a kolegia komisařů.

Nicméně, na jedné straně skutková podstata protiprávního jednání prokázaná v průběhu správního řízení nemůže být zpochybněna důkazem o předčasném vyjádření přesvědčení Komise o existenci protiprávního jednání a výše pokuty, kterou za něj hodlá podniku uložit. Krom toho nelze tvrdit, že vyzrazení obsahu rozhodnutí Komisí v závěru správního řízení a před jeho formálním přijetím je samo o sobě důkazem toho, že věc předem rozhodla anebo že by při šetření nebyla nestranná.

Na druhé straně, pokud podobná vada může vést ke zrušení dotčeného rozhodnutí, je to za podmínky, že je prokázáno, že při neexistenci této vady by byl obsah uvedeného rozhodnutí odlišný.

V této posledně uvedené podmínce není možné vidět porušení práva na účinnou soudní ochranu práv, které jednotlivcům přiznává právní řád Společenství, které je součástí obecných právních zásad vyplývajících ze společných ústavních tradic členských států a které bylo rovněž zakotveno články 6 a 13 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod. Tato ochrana totiž musí být slučitelná se zásadou právní jistoty a s presumpcí legality aktů orgánů Společenství.

(viz body 409–411, 414–416, 421–423)

ROZSUDEK SOUDU (třetího senátu)

5. dubna 2006( )

„Hospodářská soutěž – Článek 81 ES – Kartelové dohody – Trh s methioninem – Jednotná a nepřetržitá povaha protiprávního jednání – Pokuta – Pokyny o metodě stanovování pokut – Závažnost a délka trvání protiprávního jednání – Spolupráce během správního řízení – Článek 15 odst. 2 nařízení č. 17/62 – Presumpce neviny“

Ve věci T‑279/02,

Degussa AG, se sídlem v Düsseldorfu (Německo), zastoupená R. Bechtoldem, M. Karlem, a C. Steinlem, advokáty,

žalobkyně,

proti

Komisi Evropských společenství, zastoupené A. Bouquetem a W. Möllsem, jako zmocněnci, ve spolupráci s H.‑J. Freundem, advokátem, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

žalované,

podporované

Radou Evropské unie, zastoupené E. Karlsson a S. Marquardt, jako zmocněnkyněmi,

vedlejším účastníkem,

jejímž předmětem je návrh na zrušení rozhodnutí Komise 2003/674/ES ze dne 2. července 2002 v řízení podle článku 81 Smlouvy o ES a článku 53 Dohody o EHP (věc C.37.519 – Methionin) (Úř. věst. 2003, L 255, s. 1) a podpůrně návrh na snížení pokuty uložené žalobkyni uvedeným rozhodnutím,

SOUD PRVNÍHO STUPNĚ

EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ (třetí senát),

ve složení M. Jaeger, předseda, V. Tiili a O. Czúcz, soudci,

vedoucí soudní kanceláře: K. Andová, rada,

s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 27. dubna 2005,

vydává tento

Rozsudek

Skutkový základ sporu

1 Degussa AG (Düsseldorf) je společnost podle německého práva založená v roce 2000 spojením SKW Trostberg a Degussa-Hüls, přičemž posledně uvedená sama vznikla v roce 1998 fúzí německých chemických podniků Degussa AG (Frankfurt nad Mohanem) a Hüls AG (Marl) (dále jen „Degussa“ anebo „žalobkyně“). Působí zejména v oblasti krmiv a je jediným podnikem vyrábějícím všechny tři nejdůležitější esenciální aminokyseliny: methionin, lyzin a threonin.

2 Esenciální aminokyseliny jsou aminokyseliny, které organismus sám nemůže přirozeně vyprodukovat, a které tudíž musí být přidávány do potravy. Primární aminokyselina, jejíž nedostatek přerušuje proteinovou syntézu dalších aminokyselin, se nazývá „primární limitní aminokyselina“. Methionin je esenciální aminokyselina, která se přidává do krmných směsí a do premixů určených pro všechny druhy zvířat. Používá se zejména v krmivech pro drůbež (pro niž představuje primární limitní aminokyselinu) a v rostoucí míře i v krmivech pro prasata a pro zvířata ke zvláštním účelům.

3 Methionin se vyskytuje ve dvou základních formách: DL-methionin (dále jen „DLM“) a hydroxyanalog methionin (dále jen „HAM“). DLM se vyrábí v krystalické podobě a jeho aktivní obsah se blíží hodnotě 100 %. HAM, s jehož výrobou začala Monsanto, předchůdce společnosti Novus International Inc. v osmdesátých letech, vykazuje nominální aktivní obsah v hodnotě 88 %. V roce 2002 představoval přibližně 50 % světové spotřeby.

4 V rozhodné době byli třemi hlavními světovými výrobci methioninu Rhône-Poulenc (nyní Aventis SA), jejíž dceřinou společností odpovědnou za výrobu methioninu byla Rhône-Poulenc Animal Nutrition (nyní Aventis Animal Nutrition SA), Degussa a Novus. Rhône-Poulenc vyráběla methionin v obou jeho formách, zatímco Degussa nevyráběla DLM a Novus HAM.

5 Dne 26. května 1999 podala Rhône-Poulenc ke Komisi prohlášení, v němž připustila svou účast na kartelové dohodě o určování cen a přidělování kvót na methionin a požádala o použití sdělení Komise o neuložení nebo snížení pokut v případech kartelových dohod (Úř. věst. 1996, C 207, s. 4, dále jen „sdělení o spolupráci“).

6 Dne 16. června 1999 přistoupili úředníci Komise a Bundeskartellamtu (německého spolkového úřadu pro ochranu hospodářské soutěže) k šetřením v provozovnách Degussa-Hüls ve Frankfurtu nad Mohanem podle čl. 14 odst. 3 nařízení Rady č. 17 ze dne 6. února 1962, první nařízení, kterým se provádějí články [81] a [82] Smlouvy (Úř. věst. 1962, 17, s. 204; Zvl. vyd. 08/01, s. 3) v tehdy platném znění.

7 Po těchto šetřeních zaslala Komise dne 27. července 1999 podle čl. 11 nařízení č. 17 společnosti Degussa-Hüls žádost o informace týkající se získaných dokumentů. Degussa-Hüls na tuto žádost odpověděla dne 9. září 1999.

8 Komise zaslala dne 7. prosince 1999 žádosti o informace rovněž společnostem Nippon Soda Co. Ltd (dále jen „Nippon Soda“), Novus International Inc. (dále jen „Novus“) a Sumitomo Chemical Co. Ltd (dále jen „Sumitomo“), a dne 10. prosince 1999 společnosti Mitsui & Co. Ltd. Uvedené podniky odpověděly během února 2000 a Nippon Soda podala dne 16. května 2000 doplňující prohlášení.

9 Dne 1. října 2001 přijala Komise oznámení námitek proti pětici výrobců methioninu, včetně žalobkyně. Stejné oznámení námitek bylo zasláno i podniku Aventis Animal Nutrition (dále jen „AAN“), 100% dceřiné společnosti Aventis.

10 V oznámení námitek vytkla Komise uvedeným podnikům, že se od roku 1986 do – ve většině případů – začátku roku 1999 účastnily trvající dohody v rozporu s článkem 81 ES a článkem 53 dohody o Evropském hospodářském prostoru (dále jen „dohoda o EHP“), která se týkala celého EHP. Podle Komise spočívala dohoda v určování cen methioninu, zavedení prováděcího mechanismu zvyšování cen, přidělování vnitrostátních trhů a kvót podílů na trhu a v kontrolním a prováděcím mechanismu uvedených dohod.

11 Všichni účastníci předložili v odpovědi na oznámení námitek Komise svá písemná vyjádření, přičemž Aventis a AAN informovaly Komisi o skutečnosti, že jménem obou společností předkládají jedinou odpověď.

12 Komise obdržela odpovědi mezi 10. a 18. lednem 2002. Aventis, AAN (dále jen společně „Aventis/AAN“) a Nippon Soda uznaly protiprávnost svého jednání a skutkovou podstatu jako celek. Degussa rovněž uznala protiprávnost svého jednání, ale pouze pro období 1992–1997. Jednání s dotčenými společnostmi se konalo dne 25. ledna 2002.

13 Vzhledem k tomu, že se Aventis/AAN, Degussa a Nippon Soda účastnily trvající dohody narušující hospodářskou soutěž nebo jednání ve vzájemné shodě týkajících se celého EHP, v jejichž rámci se shodly na cenových cílech pro výrobky, že přijaly a zavedly prováděcí mechanismus zvyšování cen, že si vyměňovaly informace týkající se objemu prodeje a podílů na trhu a že dodržování dohod kontrolovaly a prosazovaly, Komise na konci řízení přijala rozhodnutí 2003/674/ES ze dne 2. července 2002 v řízení podle článku 81 Smlouvy o ES a článku 53 Dohody o EHP (věc C.37.519 – Methionin) (Úř. věst. 2003, L 255, s. 1, dále jen „Rozhodnutí“).

14 V bodech 63 až 81 odůvodnění Rozhodnutí Komise popisuje kartelovou dohodu jako stanovující cenová rozpětí a „absolutní cenová minima“. Účastníci se údajně domluvili na potřebě zvyšování cen a na prozkoumání úrovně, jakou je trh schopen akceptovat. Ceny byly následně postupně zvyšovány v několika „kampaních“, jejichž provádění bylo vyhodnocováno na setkáních kartelu. Mimo to si účastníci vyměňovali informace o objemech prodeje a výrobních kapacitách, jakož i odhadech uvedených veličin vzhledem k celkovému rozsahu trhu.

15 Pokud jde o provádění cenových cílů, Komise zdůraznila, že prodej byl pod dohledem účastníků, kteří na pravidelných setkáních vzájemně vyměněná data shromažďovali a zkoumali, aniž by ovšem existoval systém řízení objemů doprovázený vyrovnávacím mechanismem, přestože Degussa v tomto smyslu učinila návrh. Pravidelná mnohostranná (více než 25 v období 1986 až 1999) a dvoustranná setkání tvořila základní složku kartelu. Měla formu setkání vysokých představitelů vedení společností a odbornějších setkání na úrovni spolupracovníků.

16 Konečně, kartelová dohoda se údajně uskutečňovala ve třech odlišných etapách. První, v jejímž průběhu ceny stoupaly, trvala od února 1986 do roku 1989 a skončila, když od kartelové dohody odstoupila Sumitomo a na trh vstoupila Monsanto a HAM. V průběhu druhé etapy, od roku 1989 do roku 1991, začaly ceny pozoruhodně klesat. Členové kartelu tehdy hledali způsob, jak reagovat na novou situaci (znovu získat podíly na trhu anebo se soustředit na ceny) a po několika setkáních v letech 1989 až 1990 dospěli k závěru, že je třeba soustředit své síly na zvýšení cen. Během třetí a poslední etapy, která trvala od roku 1991 do února 1999, přimělo zvyšování objemů prodeje HAM vyráběného podnikem Monsanto (Novus od roku 1991) účastníky kartelové dohody především k udržení úrovně cen.

17 Rozhodnutí obsahuje zejména následující ustanovení:

„Článek 1

Aventis […] a [AAN], zodpovědné společně a nerozdílně, Degussa […] a Nippon Soda […] porušily ustanovení čl. 81 odst. 1 Smlouvy a čl. 53 odst. 1 dohody o EHP tím, že se způsobem a v rozsahu, jež jsou popsány v odůvodnění, účastnily souboru dohod a jednání ve vzájemné shodě v odvětví methioninu.

Protiprávního jednání se dopustily

– od února 1986 do února 1999.

[…]

Článek 3

Za protiprávní jednání zjištěné v článku 1 se podnikům uvedeným v témže článku ukládají následující pokuty:

– Degussa […], pokuta ve výši 118 125 000 eur,

– Nippon Soda […], pokuta ve výši 9 000 000 eur

[…]“ (neoficiální překlad)

18 Komise, aniž by na ně výslovně odkazovala, použila pro účely výpočtu pokuty v zásadě metodologii vymezenou v pokynech o metodě stanovování pokut uložených podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 Smlouvy o ESUO (Úř. věst. C 9, s. 3, dále jen „pokyny“), jakož i ve sdělení o spolupráci.

19 Pro účely určení základní částky pokuty Komise vycházela v první řadě ze závažnosti protiprávního jednání. Konstatovala, že vzhledem k povaze dotčeného jednání, k jeho dopadům na trh s methioninem a k velikosti relevantního zeměpisného trhu se podniky uvedené v Rozhodnutí dopustily velmi závažného protiprávního jednání porušujícího čl. 81 odst. 1 ES a čl. 53 odst. 1 dohody o EHP (body 270 až 293 odůvodnění).

20 Komise krom toho, považujíc za nutné použít vzhledem ke skutečné hospodářské schopnosti podniků způsobit významnou újmu soutěžitelům rozdílné zacházení a stanovit pokutu na úrovni zajišťující dostatečně odrazující účinek, má za to, že s ohledem na značné rozdíly ve velikosti podniků je třeba za základ vzít jejich podíly na světovém trhu s methioninem, a že v důsledku toho tvoří Rhône-Poulenc a Degussa první kategorii podniků a sama Nippon Soda druhou kategorii. Komise proto stanovila základní částku pokuty podnikům Aventis/AAN a Degussa na 35 milionů eur a podniku Nippon Soda na 8 milionů (body 294 až 302 odůvodnění).

21 Za účelem zajištění dostatečně odrazujícího účinku a s přihlédnutím ke skutečnosti, že velké podniky mají právní a ekonomické znalosti a infrastruktury, které jim umožňují snadněji rozeznat, že se jejich činnost zakládá na protiprávním jednání, a díky nimž si mohou být vědomy následků tohoto jednání z hlediska práva hospodářské soutěže, Komise nakonec dospěla k závěru, že základní částka pokuty uložené podnikům Aventis/AAN a Degussa, vypočtena na základě jejich relativního významu na relevantním trhu, by kvůli zohlednění velikosti a celkových zdrojů každého z těchto podniků, měla být navýšena. Komise tedy rozhodla, že základní částku pokuty pro podniky Aventis/AAN a Degussa je třeba zvýšit o 100 % na 70 milionů eur (body 303 až 305 odůvodnění).

22 Pokud jde, zadruhé, o délku trvání protiprávního jednání, Komise má za to, že Aventis/AAN, Degussa a Nippon Soda se na porušování podílely nepřetržitě od února 1986 do února 1999, tedy dvanáct let a deset měsíců. Základní částky pokut stanovené v závislosti na závažnosti protiprávního jednání proto byly navýšeny o 10 % za rok a o 5 % za pololetí, tedy o 125 %. Základní částka pokuty byla tedy stanovena na 157,5 milionů eur, pokud jde o podniky Aventis/AAN a Degussa, a na 18 milionů, pokud jde o Nippon Soda (body 306 až 312 odůvodnění).

23 Zatřetí se Komise domnívá, že vůči podnikům, které se podílely na protiprávním jednání, neexistují žádné přitěžující ani polehčující okolnosti (body 313 až 331 odůvodnění).

24 Začtvrté a konečně, Komise uplatnila sdělení o spolupráci a podniku Aventis/AAN na základě části B sdělení snížila výši pokuty o 100 %. Byla naopak přesvědčena, že Nippon Soda a Degussa nesplňovaly podmínky ani pro velmi podstatné snížení pokuty na základě části B, ani pro velmi podstatné snížení pokuty na základě části C sdělení o spolupráci. Nicméně připustila, že Nippon Soda splnila podmínky stanovené sdělením v části D bodě 2 první a druhé odrážce a že Degussa splnila podmínky stanovené v části D bodě 2 první odrážce, v důsledku čehož snížila pokuty uložené uvedeným podnikům o 50 %, resp. o 25 % (body 332 až 355 odůvodnění).

Řízení a návrhová žádání účastníků řízení

25 Návrhem došlým kanceláři Soudu dne 16. září 2002 podala žalobkyně projednávanou žalobu.

26 Dne 13. prosince 2002 podala Rada návrh na vstup do řízení jako vedlejší účastník. Usnesením ze dne 13. února 2003 předseda čtvrtého senátu Soudu povolil vedlejší účastenství Rady na podporu návrhových žádání Komise.

27 Rozhodnutím Soudu byl soudce zpravodaj přidělen ke třetímu senátu, kterému byla v důsledku toho přidělena projednávaná věc.

28 V rámci organizačních procesních opatření upravených v čl. 64 odst. 3 písm. c) a d) jednacího řádu vyzval Soud účastníky řízení, aby odpověděli na některé otázky a předložili některé dokumenty. Účastníci této žádosti vyhověli.

29 Soud (třetí senát) na základě zprávy soudce zpravodaje rozhodl o zahájení ústní části řízení. Řeči a odpovědi účastníků řízení na otázky Soudu byly vyslechnuty na jednání konaném dne 27. dubna 2005.

30 Žalobkyně navrhuje, aby Soud:

– zrušil rozhodnutí;

– podpůrně snížil pokutu, která jí byla uložena;

– uložil Komisi náhradu nákladů řízení.

31 Komise navrhuje, aby Soud:

– zamítnul žalobu;

– uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.

32 Rada navrhuje, aby Soud:

– zamítnul žalobu;

– rozhodl o náhradě nákladů řízení podle práva.

Právní otázky

33 Žalobkyně se na podporu své žaloby v podstatě dovolává čtyř žalobních důvodů. První žalobní důvod, v jehož rámci žalobkyně vznesla námitku protiprávnosti čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17, vychází z porušení zásady ukládání trestů jen na základě zákona. Druhý žalobní důvod vychází z nesprávného posouzení, pokud jde o jednotnou a nepřetržitou povahu a o délku trvání protiprávního jednání, na němž se žalobkyně podílela. Třetí žalobní důvod vychází z nesprávného posouzení skutkových okolností, nesprávného právního posouzení, nesprávných skutkových zjištění a z porušení zásady proporcionality, zákazu zpětné účinnosti trestů a zásady rovného zacházení a povinnosti uvést odůvodnění při stanovování výše pokuty. Nakonec čtvrtý žalobní důvod vychází z porušení zásad „dodržování profesního tajemství“, řádné správy a presumpce neviny.

I – K prvnímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení zásady ukládání trestů jen na základě zákona

A – K námitce protiprávnosti čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17

1. Argumenty účastníků řízení

34 Žalobkyně vznesla námitku protiprávnosti podle článku 241 ES a uplatňuje, že čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17, tedy ustanovení, jež opravňuje Komisi k ukládání pokut za protiprávní jednání porušující soutěžní právo Společenství, jen na základě zákona porušuje zásadu ukládání trestů, která je logickým důsledkem zásady právní jistoty, obecné zásady práva Společenství, protože uvedené ustanovení nepředurčuje dostatečně rozhodovací praxi Komise.

35 Úvodem žalobkyně připomíná, že zásada ukládání trestů jen na základě zákona je zakotvená v čl. 7 odst. 1 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod (dále jen „EÚLP“), který stanoví, že „nesmí být uložen trest přísnější, než jaký bylo možno uložit v době spáchání trestného činu“. Dále uvádí, že stejná zásada (nulla poena sine lege) je zakotvena také v čl. 49 odst. 1 Listiny základních práv Evropské unie vyhlášené v Nice dne 7. prosince 2000 (Úř. věst. C 364, s. 1) (dále jen „Listina“) a je nedílnou současí ústavních tradic členských států (viz např. čl. 103 odst. 2 německé ústavy). Z této zásady podle výkladu Evropského soudu pro lidská práva a Soudního dvora vyplývá jak zákaz zpětné účinnosti trestů, tak zásada ukládání trestů jen na základě zákona (viz zejména Evropský soud pro lidská práva, rozsudek S.W. v. Spojené království ze dne 22. listopadu 1995, řada A, č. 335, § 35, a rozsudek Soudního dvora ze dne 12. prosince 1996, X, C‑74/95 a C‑129/95, Recueil, s. I‑6609, bod 25). Podle ustálené judikatury Soudního dvora je zásada ukládání trestů jen na základě zákona vyjádřením zásady právní jistoty, která je považována za obecnou zásadu práva Společenství (rozsudky Soudního dvora ze dne 12. listopadu 1981, Salumi a další, 212/80 až 217/80, Recueil, s. 2735, bod 10, a ze dne 22. února 1984, Kloppenburg, 70/83, Recueil, s. 1075, bod 11) a která vyžaduje zejména, aby právní předpisy Společenství byly z pohledu procesních subjektů jasné a předvídatelné a aby požadavek jistoty a předvídatelnosti byl v případě právní úpravy, z níž mohou vyplynout finanční důsledky, zvláště přísně dodržovaným požadavkem, aby tak dotčené osoby mohly s přesností rozpoznat rozsah jim uložených povinností (viz rozsudek Soudního dvora ze dne 13. března 1990, Komise v. Francie, C‑30/89, Recueil, s. I‑691, bod 23 a citovaná judikatura).

36 Co se týče kritérií, na jejichž základě by mělo být možné posoudit, zda je „zákon“ dostatečně jasný a předvídatelný ve smyslu čl. 7 odst. 1 EÚLP, žalobkyně připomíná, že Evropský soud pro lidská práva vyžaduje, aby „zákon“ byl dotčeným osobám přístupný a jeho formulace byla natolik přesná, aby těmto osobám umožnila – při obstarání odborné rady v případě potřeby – přiměřeně posoudit důsledky, které mohou za okolností konkrétního případu z daného jednání vyplývat. Podle Evropského soudu pro lidská práva nicméně zákon, který svěřuje posuzovací pravomoc, jako takový neodporuje uvedenému požadavku, pokud jsou rozsah výkonu posuzovací pravomoci a pravidla jejího výkonu dostatečně jasně vymezena vzhledem ke stanovenému legitimnímu cíli, aby byla jednotlivci poskytnuta přiměřená ochrana proti svévoli (Evropský soud pro lidská práva, rozsudky Margareta a Roger Andersson v. Švédsko ze dne 25. února 1992, řada A, č. 226, § 75, a Malone v. Spojené království ze dne 2. srpna 1984, řada A, č. 82, § 66).

37 Žalobkyně uplatňuje, že zásada ukládání trestů jen na základě zákona je použitelná nejen na trestněprávní sankce, ale i na sankce jiné než trestněprávní povahy stricto sensu, a tudíž i na čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17, a to bez ohledu na otázku právní povahy pokut, které Komise ukládá na základě uvedeného ustanovení. Soudní dvůr totiž shledal, že „sankci, byť jiné než trestněprávní povahy, [lze] uložit pouze v případě, že spočív[á] na jasném a jednoznačném právním základě“ (rozsudky Soudního dvora ze dne 25. září 1984, Könecke, 117/83, Recueil, s. 3291, bod 11, a ze dne 18. listopadu 1987, Maizena, 137/85, Recueil, s. 4587, bod 15). Informace v čl. 15 odst. 4 nařízení č. 17, podle níž rozhodnutí Komise o uložení pokuty za porušení soutěžního práva Společenství „nemají trestněprávní povahu“, je v tomto ohledu bezvýznamná, jelikož pojmenování právního aktu není pro jeho posouzení rozhodující (Evropský soud pro lidská práva, rozsudek Engel a další v. Nizozemsko ze dne 8. června 1976, řada A, č. 22, § 81). Naopak ze závažnosti uložených pokut a z jejich represivní a preventivní funkce spíše vyplývá, že v podstatě mají povahu téměř trestněprávní, či dokonce trestněprávní v širším smyslu.

38 Tento výklad je mimo jiné v souladu s výkladem Evropského soudu pro lidská práva, pokud jde o pojem trestního obvinění (Evropský soud pro lidská práva, rozsudky Belilos v. Švýcarsko ze dne 29. dubna 1988, řada A, č. 132, § 62 a 68; Öztürk v. Německo ze dne 21. února 1984, řada A, č. 73, § 46 a následující, a Engel a další v. Nizozemsko, bod 37 výše, § 80 a následující), podle nějž i nižší pokuty uložené ve správním řízení mají trestněprávní povahu. Žalobkyně se a fortiori domnívá, že vzhledem k výši pokut ukládaných Komisí za porušení práva Společenství je tomu tak i v projednávaném případě.

39 Žalobkyně připomíná, že podle Soudního dvora je požadavek právní jasnosti „zvláště naléhavý v oblasti, kde jakákoli nejistota může způsobit […] uložení obzvláště citlivých sankcí“ (rozsudek Soudního dvora ze dne 10. července 1980, Komise v. Spojené království, 32/79, Recueil, s. 2403, bod 46), což je i případ pokut ukládaných na základě čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17.

40 Nadto žalobkyně zdůrazňuje, že z rozdělení pravomocí mezi Radu a Komisi podle článků 83 ES a 85 ES vyplývá, že jedině Rada je oprávněna vydávat nařízení nebo směrnice potřebné k provedení zásad uvedených v článcích 81 ES a 82 ES. Z požadavků vycházejících ze zásady ukládání trestů jen na základě zákona tedy vyplývá, že Rada není oprávněna zmocnit Komisi k ukládání pokut, aniž by existoval dostatečně určitý režim.

41 Žalobkyně přitom tvrdí, že Komise má pravomoc vyšetřovat, vznášet obvinění i soudit zároveň. Takové pravomoci, které jsou v rozporu s ústavními tradicemi členských států, by měly být upraveny jasnými a jednoznačnými pravidly. Žalobkyně se proto domnívá, že prováděcí nařízení Rady k článkům 81 ES a 82 ES má přesně vymezit obsah, cíl i intenzitu sankcí. Krom toho, jedním z požadavků zásady ukládání trestů jen na základě zákona je stanovení maximální výše, která by neměla být nepřiměřeně vysoká, aby pokuta nezískala trestněprávní povahu. Za předpokladu, že výše pokuty může být neomezená, by totiž pokuta v konečném důsledku nebyla stanovena předem Radou, ale uložena Komisí jakožto výkonným orgánem.

42 Žalobkyně se domnívá, že čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 nesplňuje výše popsané požadavky vyplývající ze zásady ukládání trestů jen na základě zákona.

43 Zaprvé tvrdí, že nařízení č. 17 nestanoví, v jakých případech má být protiprávní jednání porušující čl. 81 ES a 82 ES sankcionováno pokutou, a tak ponechává Komisi posuzovací pravomoc k rozhodování o účelnosti pokuty. V této souvislosti připomíná rozsudek Soudního dvora ze dne 12. července 1979, BMW Belgium a další v. Komise (32/78, 36/78 až 82/78, Recueil, s. 2435, bod 53), podle nějž má Komise úplnou svobodu při výkonu své posuzovací pravomoci, jíž disponuje při rozhodování o uložení či neuložení pokuty.

44 Zadruhé žalobkyně uplatňuje, že čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 nevyčísluje maximální výši. Žalobkyně se proto domnívá, že tato úprava není slučitelná se zásadou ukládání trestů jen na základě zákona a že na Komisi přenáší pravomoc, která podle Smlouvy patří Radě. Výše pokuty tak ve skutečnosti není stanovena předem nařízením, ale výlučně Komisí, a to způsobem, jenž není ani předvídatelný, ani přezkoumatelný (viz rozsudek Komise v. Francie, bod 35 výše, bod 23 a citovaná judikatura). Nutností zajistit dostatečně odrazující účinek pokuty nelze ospravedlnit skutečnost, že není stanovena maximální možná výše, pokud má být uvedený požadavek slučitelný se základní zásadou práva Společenství s vyšší právní sílou, a sice se zásadou ukládání trestů jen na základě zákona (rozsudky Kloppenburg, bod 35 výše, bod 11, a Salumi a další, bod 35 výše, bod 10).

45 Zatřetí žalobkyně upozorňuje, že zákonodárce nestanovil, s výhradou závažnosti a délky trvání protiprávního jednání, žádná kritéria pro určení výše pokuty. V praxi ovšem tato dvě kritéria nemají žádný omezující vliv na posuzovací pravomoc Komise. Komise totiž není vázána žádným závazným a taxativním výčtem povinně zohledňovaných kritérií (usnesení Soudního dvora ze dne 25. března 1996, SPO a další v. Komise, C‑137/95 P, Recueil, s. I‑1611, bod 54, a rozsudek Soudního dvora ze dne 17. července 1997, Ferriere Nord v. Komise, C‑219/95 P, Recueil, s. I‑4411, bod 33; rozsudek Soudu ze dne 20. března 2002, HFB a další v. Komise, T‑9/99, Recueil, s. II‑1487, bod 443), a naopak bere v úvahu mnohé přitěžující a polehčující okolnosti, jež procesní subjekty nemohou znát předem.

46 Mimoto nemohou požadavky vycházející z dodržování zásady rovného zacházení vyvážit uvedenou nepřesnost vzhledem k tomu, že podle judikatury nemá Komise povinnost dbát na to, aby konečné částky pokut odrážely všechny rozdíly mezi dotyčnými podniky, pokud jde o jejich obrat (rozsudek Soudu ze dne 20. března 2002, LR AF 1998 v. Komise, T‑23/99, Recueil, s. II‑1705, bod 278).

47 Tvrzení žalobkyně potvrdil Bundesverfassungsgericht (německý ústavní soud) v rozsudku, podle nějž trestněprávní norma, která jako maximální výši trestu stanoví majetek odsouzeného, musí být zrušena jako odporující zásadě ukládání trestů jen na základě zákona (rozsudek ze dne 20. března 2002, BvR 794/95, NJW 2002, s. 1779). Na rozdíl od tvrzení Rady neobsahuje čl. 81 odst. 2 německého zákona o omezování hospodářské soutěže [Gesetz gegen Wettbewerbsbeschränkungen (GWB)] žádné ustanovení obdobné čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17, jelikož zákonodárce se takové úpravy dobrovolně vzdal.

48 Začtvrté žalobkyně uvádí, že rozhodovací praxe Komise je příkladem potvrzujícím správnost jejího tvrzení. Tato praxe je provázena velkými rozdíly mezi částkami uložených pokut a prudkým růstem uvedených částek v poslední době. V této souvislosti zdůrazňuje zejména, že osm z deseti nejvyšších pokut bylo uloženo po roce 1998 a že pokuta v rekordní výši 855,23 milionů eur, z nichž 462 milionů jedinému podniku, byla uložena v roce 2001 ve věci nazývané „Vitaminy“ [rozhodnutí Komise K (2001) 3695 v konečném znění, ze dne 21. listopadu 2001, věc COMP/E-1/37.512]. Posledně uvedená částka je patnáctinásobně vyšší než průměrná výše pokut uložených v letech 1994 až 2000 a druhá nejvyšší pokuta za rok 2001 [rozhodnutí Komise K (2001) 4573 v konečném znění, COMP/E-1/36.212 – Samopropisovací papír] představuje šestinásobek uvedené průměrné hodnoty.

49 Zapáté se žalobkyně domnívá, že současný systém nelze odůvodňovat nezbytností odrazujícího účinku, jejž mají mít pokuty vůči podnikům. Žalobkyně totiž jednak uznává, že ačkoli přesná částka pokuty nemusí být nutně určitelná předem, odrazující cíl neopravňuje Radu, aby opomenula „jasně vymezit pravomocí svěřené Komisi“. Dále poznamenává, že nedostatek alespoň minimální předvídatelnosti pokuty ve skutečnosti podniky odrazuje od spolupráce s Komisí. Možnost odhadnout, byť přibližně, možné důsledky jednání by naopak mohlo mnohem lépe zajistit kýžený odrazující účinek podobně, jako je tomu ve vnitrostátních trestněprávních předpisech.

50 Zašesté žalobkyně tvrdí, že pokyny nelze považovat za zmírnění protiprávnosti čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17. Jednak podle ní pokyny nemohou být právním aktem podle článku 249 ES, a jednak zmocnění přijímat opatření v dané oblasti má podle článku 83 ES pouze Rada. Žalobkyně se domnívá, že dodržovat zásadu ukládání trestů jen na základě zákona tedy přísluší Radě. Ze stejných důvodů nemůže výkon soudního přezkumu v plné jurisdikci přiznaný Soudnímu dvoru v článku 17 nařízení č. 17 vyvážit protiprávnost čl. 15 odst. 2 téhož nařízení. Žalobkyně totiž připomíná, že i přes tuto pravomoc náleží především právě Komisi, aby během správního řízení určila částku pokuty a zjistila skutkový stav. Navíc žalobkyně připomíná, že neurčitost čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a neexistence kritérií přezkumu by mohly zbavit výkon soudního přezkumu v plné jurisdikci přiznaný soudům Společenství jeho smyslu. Žalobkyně nakonec poznamenává, že od procesních subjektů nelze vyžadovat, aby z důvodu nedostatečně určitého právního rámce ukládání pokut systematicky podávali opravné prostředky. Dodává, že náprava chyb zákonodárce soudem Společenství by byla překročením úkolů soudnictví, a byla by tím pádem zpochybnitelná s ohledem na čl. 7 odst. 1 ES.

51 Komise se domnívá, že argumentace žalobkyně je neopodstatněná.

52 Zdůrazňuje, že čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 představuje jasný a jednoznačný právní základ, který podnikům umožňuje předvídat možné důsledky jejich úkonů s dostatečnou přesností.

53 Dále připomíná, že při výkonu posuzovací pravomoci, jíž disponuje, se musí řídit kritérii závažnosti a délky trvání protiprávního jednání stanovenými v uvedeném článku, obecnými zásadami práva Společenství, zejména zásadami proporcionality a rovného zacházení, jakož i judikaturou Soudního dvora a Soudu. Komise tak tvrdí, že musí uvedené zásady dodržovat při každém užití posuzovací pravomoci (viz, pokud jde o dodržování zásady rovného zacházení, rozsudky Soudu ze dne 20. března 2002, Brugg Rohrsysteme v. Komise, T‑15/99, Recueil, s. II‑1613, body 149 a následující, a ze dne 9. července 2003, Archer Daniels Midland a Archer Daniels Midland Ingredients v. Komise, T‑224/00, Recueil, s. II‑2597, body 69, 207, 281 a 308; stanoviska generálního advokáta Ruiz-Jaraba Colomera k rozsudku Soudního dvora ze dne 7. ledna 2004, Aalborg Portland a další v. Komise, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P a C‑219/00 P, Recueil, s. I‑123, s. I‑133, body 96 a následující).

54 V rozporu s tvrzeními žalobkyně nelze v tomto ohledu z rozsudku BMW Belgium a další v. Komise, bod 43 výše, vyvodit, že by se přezkum nevztahoval na rozhodnutí uložit, či neuložit pokutu. V tomto případě totiž skutečnost, že Soudní dvůr uznal možnost Komise uložit pokutu dalším prodejcům, zatímco v předchozích případech tak neučinil, neznamená, že je pravomoc Komise uložit, či neuložit pokutu neomezená, ale že výkon této pravomoci se musí zakládat na objektivních důvodech odpovídajících účelu ustanovení, které Komisi tuto pravomoc svěřuje.

55 Žalobkyně se nemůže dovolávat „překvapivosti“ Rozhodnutí vzhledem k tomu, že odrazující funkce pokuty předpokládá, že podniky si mohou pokutu předem vypočítat a porovnat ji s předpokládaným ziskem. Komise připomíná, že žalobkyně každopádně nebyla oprávněna legitimně očekávat, že jí nebude uložena pokuta vyšší než nejvyšší pokuty uložené během protiprávního jednání (rozsudky LR AF 1998 v. Komise, bod 46 výše, bod 241, a Archer Daniels Midland a Archer Daniels Midland Ingredients v. Komise, bod 53 výše, body 63 a 64).

56 Mimoto výkon soudního přezkumu Soudem v plné jurisdikci, jakož i přijetí pokynů v lednu 1998, přičemž pokyny byly prohlášeny za slučitelné s čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17, odporují stanovisku žalobkyně, podle něhož je určování pokuty svévolné a netransparentní.

57 Radě rovněž nelze vytýkat, že by na Komisi přenesla pravomoci v rozporu se Smlouvou, a to vzhledem k tomu, že čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 díky kritériím, jež zmiňuje, a jejichž výklad podaly soudy Společenství, a díky požadavku na dodržování obecných zásad práva Společenství představuje dostatečně určitý právní základ vzhledem k cíli sledovanému při ukládání pokut. Žalobní důvod vycházející z toho, že pokyny nejsou s to zmírnit neurčitost uvedeného ustanovení, je tedy bezpředmětný. Pokyny mimo to zlepšily právní jistotu a transparentnost rozhodovacího procesu.

58 Nakonec, pokud jde o zvyšující se částky během posledních let, Komise jednak zdůrazňuje, že zvyšování obratu podniků od 60. let samo o sobě odůvodňuje prostor, jejž Komisi ponechává napadené ustanovení, a jednak že podle ustálené judikatury (rozsudek Soudního dvora ze dne 7. června 1983, Musique diffusion française a další v. Komise, 100/80 až 103/80, Recueil, s. 1825, body 108 a 109; rozsudky Soudu LR AF 1998 v. Komise, bod 46 výše, bod 237, a ze dne 12. července 2001, Tate & Lyle a další v. Komise, T‑202/98, T‑204/98 a T‑207/98, Recueil, s. II‑2035, body 144 a 145) Komise musí zvyšovat pokuty, aby posilovala jejich odrazující účinek. Tato posuzovací pravomoc nicméně není neomezená, jelikož Soudní dvůr a Soud přezkoumávají, zda zvýšení, o nichž Komise rozhodla, jsou odůvodněná uvedeným zájmem (rozsudky Soudu ze dne 14. května 1998, Sarrió v. Komise, T‑334/94, Recueil, s. II‑1439, body 323 až 335, a ze dne 20. března 2002, Lögstör Rör v. Komise, T‑16/99, Recueil, s. II‑1633, bod 251). Nakonec poznamenává, že i přes toto zvyšování pokut jsou zjevná, závažná a dlouhodobá protiprávní jednání stále relativně častá.

59 Rada se jako vedlejší účastník domnívá, že námitka protiprávnosti článku 15 nařízení č. 17 musí být zamítnuta jako neopodstatněná. Rada uznává, že pokuta, ačkoli je jinou než trestněprávní sankcí, se musí opírat o jasný a jednoznačný právní základ. Podle ní však čl. 15 nařízení č. 17 tento požadavek splňuje. Krom toho připomíná, že zásada nulla poena sine lege se uplatňuje pouze na trestněprávní sankce, což není případ pokut uložených podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 vzhledem k odstavci 4 téhož článku. Požadavky vycházející z této zásady tedy nemohou být v projednávaném případě uplatněny (rozsudek Maizena, bod 37 výše, bod 14; Evropský soud pro lidská práva, rozsudek Welch v. Spojené království ze dne 9. února 1995, řada A, č. 307).

60 Navíc má Rada za to, že výše sankce je dostatečně určena, jelikož čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 stanoví maximální výši pokuty v závislosti na obratu dotyčného podniku. Maximální možnou výši nelze upravit jinak, protože rozhodnutí Komise se týkají zvláštních případů. Posuzovací pravomoc Komise, zdaleka ne absolutní, je navíc omezena povinností brát v úvahu kritéria délky trvání a závažnosti protiprávního jednání, jež stanoví uvedený článek. Komise rovněž musí dodržovat zásady proporcionality a zákazu diskriminace.

61 Rada se domnívá, že není snadné vymezit restriktivnější rámec, který by umožňoval vzít v potaz specifické okolnosti každého protiprávního jednání a zajistit dostatečně odrazující účinek. Soud ostatně nikdy nezpochybnil platnost čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17, ale spíše ji potvrzoval (rozsudek Tate & Lyle a další v. Komise, bod 58 výše, body 98 až 101).

62 Pokud jde o žalobní důvod žalobkyně vycházející z toho, že se praxe Komise vyznačuje značnými rozdíly v částkách uložených pokut a jejich prudkým růstem v poslední době, Rada uvádí, že tato zjištění pouze odrážejí skutečnost, že výše obratu dotčených podniků jsou rozdílné a že velikost dotyčných podniků roste.

63 Rovněž je mylné tvrzení, že se v rukou Komise hromadí funkce vyšetřovacího, obviňovacího i soudního orgánu, neboť Komise podléhá soudnímu přezkumu v plné jurisdikci, a tedy ji nelze považovat za soudce i stranu.

64 To samé platí o tvrzení, podle něhož Rada přenesla na Komisi svou pravomoc stanovování pokut. Rada totiž připomíná, že zmocnění Komise se týká pouze přijímání rozhodnutí na základě čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17, který je vyjádřením pravomoci Rady. To je v souladu s čl. 202 třetí odrážkou ES.

65 Rada nakonec poznamenává, že na rozdíl od tvrzení žalobkyně existují srovnatelná pravidla na úrovni členských států, zejména Švédska a Německa.

2. Závěry Soudu

66 Je namístě připomenout, že z judikatury Soudního dvora vyplývá, že zásada ukládání trestů jen na základě zákona je logickým důsledkem zásady právní jistoty, která je obecnou zásadou práva Společenství a která vyžaduje jasnost a přesnost všech předpisů Společenství, především pokud tyto ukládají či umožňují uložit sankce, aby tak dotčené osoby mohly jednoznačně rozpoznat svá práva a povinnosti, které z nich vyplývají, a aby mohly následně přijmout odpovídající opatření (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne 9. července 1981, Gondrand Frères a Garancini, 169/80, Recueil, s. 1931, bod 17; Maizena, bod 37 výše, bod 15; ze dne 13. února 1996, van Es Douane Agenten, C‑143/93, Recueil, s. I‑431, bod 27, a X, bod 35 výše, bod 25).

67 Tuto zásadu, která je součástí ústavních tradic společných členským státům a byla zakotvena v různých mezinárodních smlouvách, zejména v článku 7 EÚLP, je nutné dodržovat jak v předpisech trestněprávní povahy, tak ve zvláštních správních nástrojích ukládajících či umožňujících ukládat správní sankce (viz rozsudek Maizena, bod 37 výše, body 14 a 15 a citovaná judikatura). Použití zásady se vztahuje nejen na předpisy, které stanovují skutkovou podstatu protiprávního jednání, ale i na ty předpisy, které stanovují důsledky plynoucí z protiprávního jednání porušujícího prvně uvedené předpisy (viz v tomto smyslu rozsudek X, bod 35 výše, body 22 a 25).

68 V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že podle čl. 7 odst. 1 EÚLP:

„Nikdo nesmí být odsouzen za jednání nebo opomenutí, které v době, kdy bylo spácháno, nebylo podle vnitrostátního nebo mezinárodního práva trestným činem. Rovněž nesmí být uložen trest přísnější, než jaký bylo možno uložit v době spáchání trestného činu.“

69 Podle Evropského soudu pro lidská práva z uvedeného ustanovení vyplývá, že zákon musí jasně stanovit protiprávní jednání i tresty, které je potlačují. Tato podmínka je splněna, pokud se má procesní subjekt možnost z textu příslušného ustanovení, a v případě potřeby z výkladu, který k němu podaly soudy, dozvědět, z jakých úkonů a opomenutí mu vzniká trestněprávní odpovědnost (Evropský soud pro lidská práva, rozsudek Coëme v. Belgie ze dne 22. června 2000, Sbírka rozsudků a rozhodnutí, 2000-VII, § 145).

70 Rada tvrdí, že se Soud při zkoumání protiprávnosti čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 nemůže opřít o čl. 7 odst. 1 EÚLP ani o judikaturu Evropského soudu pro lidská práva vztahující se k tomuto článku, jelikož čl. 15 odst. 4 nařízení č. 17 stanoví, že rozhodnutí Komise, zejména podle odstavce 2 uvedeného ustanovení, nemají trestněprávní povahu.

71 Aniž by přitom bylo třeba se vyslovit k otázce, zda je z důvodu povahy a míry přísnosti pokut ukládaných Komisí podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 možné na tyto sankce uplatnit čl. 7 odst. 1 EÚLP, je nutné uvést, že i kdyby měl být čl. 7 odst. 1 EÚLP považován za použitelný na uvedené sankce, z judikatury Evropského soudu pro lidská práva vyplývá, že pro splnění požadavků stanovených v citovaném ustanovení není nutné, aby znění ustanovení, podle nichž jsou sankce ukládány, bylo natolik přesné, aby důsledky, které mohou z protiprávního jednání porušujícího uvedená ustanovení nastat, bylo možné předvídat s absolutní jistotou.

72 Podle judikatury Evropského soudu pro lidská práva totiž neurčitost ustanovení nemusí být nutně porušením článku 7 EÚLP a skutečnost, že zákon přiznává posuzovací pravomoc, jako taková neodporuje požadavku předvídatelnosti, pokud jsou rozsah výkonu posuzovací pravomoci a pravidla jejího výkonu dostatečně jasně vymezena vzhledem ke stanovenému legitimnímu cíli, aby byla jednotlivci poskytnuta přiměřená ochrana proti svévoli (Evropský soud pro lidská práva, rozsudek Margareta a Roger Andersson v. Švédsko, bod 36 výše, § 75). V tomto ohledu, nehledě na samotný text zákona, Evropský soud pro lidská práva zohledňuje i otázku, zda neurčité pojmy byly upřesněny v ustálené a zveřejněné judikatuře (rozsudek G. v. Francie ze dne 27. září 1995, řada A, č. 325-B, § 25).

73 Krom toho, zohlednění ústavních tradic společných členským státům nevede k podání odlišného výkladu obecné zásady práva Společenství, již představuje i zásada ukládání trestů jen na základě zákona. Pokud jde o argumenty žalobkyně založené na rozsudku, jejž vydal Bundesverfassungsgericht dne 20. března 2002 (bod 47 výše), i za předpokladu, že by se tento mohl v rámci pokut ukládaných podnikům za porušování pravidel v oblasti hospodářské soutěže jevit jako relevantní, a na čl. 81 odst. 2 GWB, který neobsahuje žádné ustanovení obdobné čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17, je třeba zdůraznit, že ústavní tradici společnou členským státům nelze vyvodit z právního stavu jednoho členského státu. V tomto ohledu je naopak namístě uvést, jak upozornila Rada, aniž by jí žalobkyně v tomto bodě odporovala, že rozhodné právo jiných členských států obsahuje při ukládání správních sankcí, jako například za porušení vnitrostátních pravidel v oblasti hospodářské soutěže, srovnatelnou mezní úroveň, jakou stanovuje čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17, a dokonce kritéria obdobná či totožná s těmi, jež stanovují uvedené ustanovení práva Společenství, přičemž Rada v tomto ohledu uvádí příklad Švédského království.

74 Pokud jde o platnost čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 z pohledu zásady ukládání trestů jen na základě zákona, jak ji potvrdil soud Společenství v souladu s vysvětlením podaným Úmluvou a s ústavními tradicemi členských států, je nutné uvést, že na rozdíl od tvrzení žalobkyně Komise nedisponuje neomezeným prostorem pro uvážení při stanovování pokut za protiprávní jednání porušující pravidla v oblasti hospodářské soutěže.

75 Článek 15 odst. 2 nařízení č. 17 totiž sám omezuje posuzovací pravomoc Komise. Tím, že na jedné straně stanoví, že „Komise může podnikům nebo sdružením podniků uložit rozhodnutím pokuty ve výši od [1 000 eur] do [1 milionu eur] nebo v částce tuto výši přesahující, ale nepřesahující 10 % obratu dosaženého v předchozím účetním roce všemi podniky, které se na porušení podílely“, stanoví i maximální výši pokut v závislosti na obratu dotyčných podniků, to znamená na základě objektivního kritéria. Přestože, jak uvádí žalobkyně, není stanovena maximální možná výše pokut platná pro veškerá protiprávní jednání porušující pravidla v oblasti hospodářské soutěže, má pokuta, již lze uložit, horní hranici, která je vyčíslitelná a nepřekročitelná, vypočtenou pro každý podnik a pro každý jednotlivý případ protiprávního jednání tak, aby nejvyšší možnou pokutu, již lze danému podniku uložit, bylo možné určit předem. Na druhé straně toto ustanovení ukládá Komisi, aby pokuty stanovovala pro každý konkrétní případ zvlášť a aby při stanovování jejich výše brala „v úvahu závažnost a trvání daného porušení“.

76 Ačkoli je pravda, že obě uvedená kritéria ponechávají Komisi široký prostor pro uvážení, nic to nemění na skutečnosti, že jde o kritéria přijatá jinými zákonodárci v obdobných předpisech a umožňující Komisi přijímat sankce s ohledem na míru protiprávnosti dotyčného chování. Je tedy namístě se v této fázi domnívat, že čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 stanovuje kritéria a meze, které vážou Komisi při výkonu svých pravomocí v oblasti pokut, přičemž jí zároveň ponechává i určitý prostor pro uvážení.

77 Mimoto je třeba poznamenat, že při stanovování pokut podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 je Komise povinna dodržovat obecné právní zásady, obzvláště zásady rovného zacházení a proporcionality, jak je vymezila judikatura Soudního dvora a Soudu.

78 V rozporu s tvrzeními žalobkyně se meze posuzovací pravomoci Komise popsané výše vztahují rovněž na rozhodnutí, zda uložit pokutu, či nikoli, zejména pokud Komise použije sdělení o spolupráci, jehož platnost ostatně není zpochybňována. V tomto ohledu okolnost, že Soudní dvůr v rozsudku uvedeném žalobkyní (rozsudek BMW Belgium a další v. Komise, bod 43 výše, bod 53), připustil, že skutečnost, že Komise v podobných případech v minulosti nepokládala za potřebné uložit pokutu některým hospodářským subjektům, ji této pravomoci, výslovně přiznané nařízením č. 17, nezprošťuje, jelikož podmínky pro její výkon byly splněny, nemůže znamenat, že by Komise disponovala posuzovací pravomocí neuložit pokutu, aniž by byla povinna dodržovat jednak sebeomezení při výkonu své posuzovací pravomoci, jež vyplývá z pokynů a sdělení o spolupráci, a jednak především obecné právní zásady, zejména pak zásadu rovného zacházení a zásadu proporcionality, jakož i užitečný účinek čl. 81 ES a 82 ES obecně, a zásadu volné hospodářské soutěže vyplývající z čl. 4 odst. 1 ES.

79 Je třeba rovněž dodat, že podle článku 229 ES a článku 17 nařízení č. 17 mají Soudní dvůr a Soud pravomoc přezkoumávat v plné jurisdikci žaloby proti rozhodnutím, kterými Komise uložila pokutu, a mohou tak nejen zrušit rozhodnutí přijatá Komisí, ale rovněž uloženou pokutu zrušit, snížit nebo zvýšit. Správní praxe Komise tak podléhá plné kontrole soudu Společenství. Na rozdíl od tvrzení žalobkyně tato kontrola nevede soud Společenství k překračování svých pravomocí a porušování čl. 7 odst. 1 ES, jelikož tato kontrola je jednak výslovně stanovena v uvedených ustanoveních, jejichž platnost není zpochybňována, a jednak ji soud Společenství vykonává v souladu s kritérii stanovenými v čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17. Výkon kontroly soudem Společenství tak v ustálené a zveřejněné judikatuře velmi přispěl k upřesnění neurčitých pojmů, které může čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 obsahovat.

80 Krom toho na základě kritérií stanovených v čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a upřesněných judikaturou Soudního dvora a Soudu vyvinula sama Komise správní praxi, která je známá a dostupná. Přestože rozhodovací praxe Komise sama o sobě nevytváří právní rámec pro pokuty v oblasti hospodářské soutěže (viz rozsudek Soudu ze dne 18. července 2005, Scandinavian Airlines System v. Komise, T‑241/01, Sb. rozh. s. II‑2917, bod 87 a citovaná judikatura), nic to nemění na skutečnosti, že podle zásady rovného zacházení Komise nesmí zacházet se stejnými situacemi odlišně anebo s odlišnými situacemi stejně, není-li takové zacházení objektivně odůvodněné (rozsudek Soudního dvora ze dne 13. prosince 1984, Sermide, 106/83, Recueil, s. 4209, bod 28, a rozsudek Soudu ze dne 14. května 1998, BPB de Eendracht v. Komise, T‑311/94, Recueil, s. II‑1129, bod 309).

81 Navíc podle ustálené judikatury Komise může kdykoli přizpůsobit výši pokut, pokud tak vyžaduje účinné použití pravidel Společenství v oblasti hospodářské soutěže (rozsudek Musique diffusion française a další v. Komise, bod 58 výše, bod 109, a rozsudek LR AF 1998 v. Komise, bod 46 výše, body 236 a 237), přičemž takové pozměnění správní praxe může být považováno za objektivně odůvodněné účelem všeobecné ochrany před protiprávními jednáními porušujícími pravidla v oblasti hospodářské soutěže. Zvýšení pokut v poslední době, jejž uvádí a napadá žalobkyně, tedy nelze samo o sobě považovat za protiprávní s ohledem na zásadu ukládání trestů jen na základě zákona, jelikož nepřekračuje právní rámec stanovený v čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17, jak jej vykládají soudy Společenství.

82 Mimoto je třeba mít na zřeteli, že Komise ve snaze o transparentnost a za účelem zvýšení právní jistoty dotyčných podniků zveřejnila pokyny, v nichž stanovuje metodu výpočtu, kterou se zavázala v každém jednotlivém případě dodržovat. V tomto ohledu má ostatně Soudní dvůr za to, že se Komise přijetím takových pravidel chování a zveřejněním oznámení, že je napříště použije na případy jimi dotčené, sama omezuje při výkonu své posuzovací pravomoci a nemůže se od těchto pravidel odchýlit, aniž by byla případně sankcionována z důvodu porušení obecných právních zásad, jako je zásada rovného zacházení nebo ochrana legitimního očekávání. Krom toho pokyny, i když nepředstavují právní základ Rozhodnutí, stanoví obecným a abstraktním způsobem metodologii, kterou si Komise uložila za účelem stanovování výše pokut uložených tímto Rozhodnutím, a v důsledku toho zajišťují právní jistotu podniků (rozsudek Soudního dvora ze dne 28. června 2005, Dansk Rørindustri a další v. Komise, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P až C‑208/02 P a C‑213/02 P, Sb. rozh. s. I‑5425, body 211 a 213). Z toho vyplývá, že na rozdíl od tvrzení žalobkyně skutečnost, že Komise přijala pokyny, jestliže nepřekročila právní rámec stanovený čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17, nemůže být považována za stiženou nedostatkem pravomoci a pouze přispívá k přesnějšímu vymezení posuzovací pravomoci Komise, která již sama plyne z uvedeného ustanovení.

83 S ohledem na výše zjištěné skutečnosti tak obezřetný subjekt může, při obstarání odborné rady v případě potřeby, s dostatečnou přesností předvídat metodu stanovení i výši pokut, které mu hrozí za dané chování. Skutečnost, že tento subjekt není s to předem znát přesnou výši pokut, které Komise v jednotlivých případech uloží, nemůže představovat porušení zásady ukládání trestů jen na základě zákona, jelikož cíle potlačování a odrazování odůvodňují to, že vzhledem k závažnosti protiprávních jednání, která má Komise sankcionovat, bylo dotyčným podnikům znemožněno odhadnout zisky, jež by jim byly plynuly z účasti na protiprávním jednání s předchozím zohledněním výše pokuty, která jim z důvodu protiprávního chování bude uložena.

84 V tomto ohledu, ačkoli podniky nejsou s to předem znát přesnou výši pokut, jež Komise v každém jednotlivém případě uloží, je třeba poznamenat, že podle článku 253 ES je Komise v rozhodnutí o uložení pokuty povinna, i přes obecně známý kontext tohoto rozhodnutí, uvést odůvodnění, a to zejména pokud jde o výši uložené pokuty a zvolenou metodu jejího stanovení. Z odůvodnění musí jasně a jednoznačně vyplývat úvahy Komise tak, aby dotčené osoby mohly rozpoznat důvody, které vedly k přijetí opatření, a mohly tak posoudit možnost zahájit řízení před soudem Společenství, a případně aby tento soud mohl vykonat svůj přezkum.

85 Nakonec, pokud jde argument, podle nějž Rada vymezením rámce pokuty podle ustanovení čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 de facto přenesla na Komisi pravomoc, která podle Smlouvy přísluší jí samotné, a porušila tak články 83 ES a 229 ES, je namístě se domnívat, že je neopodstatněný.

86 Na jedné straně, jak již bylo uvedeno výše, sice čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 ponechává Komisi široký prostor pro uvážení, ale zároveň omezuje její výkon tím, že zavádí objektivní kritéria, která Komise musí dodržovat. Na druhé straně je třeba připomenout, jak na jednání poznamenala Rada, že nařízení č. 17 bylo přijato na základě čl. 83 odst. 1 ES, který stanoví, že „[n]ařízení nebo směrnice potřebné k provedení zásad uvedených v článcích 81 ES a 82 ES přijímá Rada na návrh Komise a po konzultaci s Evropským parlamentem […]“. Cílem těchto nařízení nebo směrnic je podle čl. 83 odst. 2 písm. a) a d) ES zejména „zajistit dodržování zákazů uvedených v čl. 81 odst. 1 [ES] a v článku 82 [ES] stanovením pokut a penále“ a „vymezit úlohy Komise a Soudního dvora při provádění ustanovení uvedených v tomto odstavci“. Ostatně je namístě připomenout, že podle čl. 211 první odrážky ES Komise „dbá na provádění této smlouvy, jakož i aktů přijatých orgány Společenství na jejím základě“ a že na základě třetí odrážky stejného článku disponuje „vlastní rozhodovací pravomoc[í]“.

87 Z toho vyplývá, že pravomoc ukládat pokuty v případech porušení článků 81 ES a 82 ES nelze považovat za původně příslušející Radě, která ji svěřila či jejím výkonem pověřila Komisi ve smyslu čl. 202 třetí odrážky ES. Podle výše uvedených ustanovení Smlouvy totiž tato pravomoc spadá do úkolu Komise dbát na uplatňování práva Společenství, přičemž je tento úkol upřesněn, upraven a formalizován, pokud jde o uplatňování článků 81 ES a 82 ES, nařízením č. 17. Pravomoc ukládat pokuty, kterou uvedené nařízení přiznává Komisi, vyplývá tedy z ustanovení samotné Smlouvy a jejím cílem je umožnit faktické provádění zákazů stanovených v uvedených článcích (viz v tomto smyslu rozsudek Tate & Lyle a další v. Komise, bod 58 výše, bod 133). Argument žalobkyně musí tedy být zamítnut.

88 Ze všech těchto úvah plyne, že námitka protiprávnosti čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 musí být zamítnuta jako neopodstatněná.

B – K výkladu čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 ve světle zásady ukládání trestů jen na základě zákona

89 Žalobkyně podpůrně tvrdí, že pokud by Soud neprohlásil čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 za neplatný, mělo by uvedené ustanovení být konkretizováno a vyloženo právě podle zásady ukládání trestů jen na základě zákona, podobně jako rozhodovací praxe Komise a judikatura vztahující se k článkům 81 ES a 82 ES. V tomto ohledu uvádí určité návrhy na umožnění dostatečné předvídatelnosti pokuty a žádá zrušení Rozhodnutí.

90 Komise a Rada mají za to, že uvedené argumenty jsou neopodstatněné.

91 V tomto ohledu přitom stačí nejprve uvést, že argumenty žalobkyně uvedené v rámci druhé, podpůrné části žalobního důvodu vycházejícího z porušení zásady ukládání trestů jen na základě zákona zčásti pouze opakují některé argumenty rozvedené v první části téhož žalobního důvodu, přičemž je žalobkyně směřuje proti rozhodovací praxi Komise vyplývající z uplatňování pokynů a proti Rozhodnutí, které tuto praxi odráží. Přitom kromě toho, že rozhodovací praxi Komise nelze žádným způsobem napadnout žalobou na neplatnost, je namístě připomenout, jak již bylo uvedeno výše, že čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 neporušuje zásadu ukládání trestů jen na základě zákona a že rozhodovací praxe Komise a pokyny pod dohledem soudů Společenství právě přispěly ke zvyšování právní jistoty podniků. Rozhodnutí proto nelze považovat za protiprávní pouze z důvodu, že představuje uplatnění údajně protiprávní rozhodovací praxe Komise v oblasti pokut. Tyto části žalobního důvodu tak musí být zamítnuty.

92 Mimoto, pokud chtěla žalobkyně v rámci této části žalobního důvodu předložit argumenty týkající se údajně nedostatečného odůvodnění Rozhodnutí, zejména jde-li o stanovení základní částky, skutečný účinek protiprávního jednání na trhu a zvýšení pokuty za účelem zajistit její dostatečně odrazující účinek, je třeba zdůraznit, že tyto argumenty v podstatě vycházejí z třetího žalobního důvodu, který se zvlášť zabývá otázkou odůvodnění Rozhodnutí, a v jehož rámci je tedy jejich posouzení vhodnější.

93 Ostatní argumenty žalobkyně spočívají v obecných a teoretických úvahách o tom, jakou rozhodovací praxi by měla vést Komise, jaká nová ustanovení by měla přijmout Rada, jakož i o tom, k jakému vývoji soudních rozhodnutí by mělo dojít v judikatuře Soudu, tedy nevznášejí žádnou právní námitku proti Rozhodnutí, a tudíž musí být zamítnuty.

94 V replice a na jednání ostatně žalobkyně dodala, že za obrat uvedený v souvislosti s horní hranicí pokuty stanovené na 10 % obratu dosaženého v účetním roce předcházejícím přijetí rozhodnutí o uložení pokuty měl být považován obrat dosažený na dotčeném trhu, nikoli celkový obrat.

95 Pokud lze z uvedeného tvrzení vyvodit, že žalobkyně zamýšlí zpochybnit Rozhodnutí proto, že jí uložilo pokutu přesahující 10 % obratu dosaženého na trhu s methioninem v účetním roce předcházejícím přijetí Rozhodnutí, postačí připomenout, aniž by bylo nutné se tázat na přípustnost této argumentace s ohledem na čl. 48 odst. 2 jednacího řádu, a zejména na existenci úzké vazby mezi touto argumentací a žalobními důvody obsaženými v žalobě, že ani nařízení č. 17, ani judikatura, ani pokyny nestanoví, že pokuty musí být vypočítávány přímo podle velikosti dotčeného trhu; tento faktor je pouze jedním z několika faktorů. V souladu s nařízením č. 17, tak jak je vykládáno judikaturou, musí být totiž pokuta uložená podniku za protiprávní jednání v oblasti hospodářské soutěže přiměřená protiprávnímu jednání posuzovanému v celkových souvislostech s přihlédnutím zejména k jeho závažnosti (viz v tomto smyslu rozsudky Soudu ze dne 6. října 1994, Tetra Pak v. Komise, T‑83/91, Recueil, s. II‑755, bod 240, a obdobně ze dne 21. října 1997, Deutsche Bahn v. Komise, T‑229/94, Recueil, s. II‑1689, bod 127). Jak Soudní dvůr prohlásil v bodě 120 svého rozsudku Musique diffusion française a další v. Komise, bod 58 výše, je nutné pro posouzení závažnosti protiprávního jednání přihlédnout ke značnému počtu skutečností, jejichž povaha a význam se mění podle druhu daného protiprávního jednání a jeho zvláštních okolností (rozsudek Soudu ze dne 8. července 2004, JFE Engineering v. Komise, T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 a T‑78/00, Sb. rozh. s. II‑2501, bod 532).

96 V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že podle ustálené judikatury jediná výslovná zmínka o obratu dotčeného podniku, tedy hranice 10 % obratu stanoveného pro účely stanovení výše pokut v čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17, se vztahuje na celkový celosvětový obrat podniku (viz v tomto smyslu rozsudek Musique diffusion française a další v. Komise, bod 58 výše, bod 119), a nikoli na její obrat dosažený na trhu dotčeném sankcionovaným chováním narušujícím hospodářskou soutěž. Z téhož bodu uvedeného rozsudku totiž vyplývá, že cílem této hranice je předcházet tomu, aby pokuty byly nepřiměřené v poměru k celkovému významu podniku (rozsudek JFE Engineering v. Komise, bod 95 výše, bod 533).

97 Z uvedeného vyplývá, že druhá část prvního žalobního důvodu musí být zamítnuta.

98 První žalobní důvod proto musí být zamítnut v plném rozsahu.

II – K druhému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z nesprávného posouzení, pokud jde o jednotnou a nepřetržitou povahu o délku trvání protiprávního jednání

99 Žalobkyně zpochybňuje svoji účast na jednotném a nepřetržitém protiprávním jednání v období od února 1986 do února 1999. Připouští svoji účast na protiprávním jednání v letech 1986 až 1988 a po roce 1992, ale tvrdí jednak, že jednání narušující hospodářskou soutěž bylo v letech 1988 až 1992 přerušeno, a jednak, že je definitivně ukončila v roce 1997. Podpůrně se domnívá, že Komise měla v každém případě zohlednit skutečnost, že dohody byly přinejmenším v letech 1988 až 1992 a po roce 1997 pozastaveny.

A – K přerušení protiprávního jednání v letech 1988 až 1992

1. Argumenty účastníků řízení

100 Podle žalobkyně poté, co Sumitomo od kartelové dohody odstoupila, byla setkání vysokých představitelů vedení společností a dohody narušující hospodářskou soutěž v roce 1988 přerušeny a k jejich obnovení došlo až v roce 1992.

101 V první řadě se domnívá, že když Komise v bodě 212 odůvodnění Rozhodnutí uvedla, že jelikož účastníci kartelové dohody nevyjádřili svůj úmysl dohody změnit či vypovědět, nebylo možné považovat za prokázané, že kartelová dohoda v letech 1988 až 1992 zanikla, a že když v bodech 251 a následující odůvodnění Rozhodnutí shledala, že si účastníci kartelové dohody nikdy vzájemně nesdělili svůj záměr dohody ukončit, bylo třeba vyvodit, že nedošlo ke vzniku nové kartelové dohody, ale pouze k organickému vývoji struktury komplexní kartelové dohody, sama implicitně uznala, že neměla přímý důkaz o existenci kartelové dohody v letech 1988 až 1992. Opírá se tedy, podle svého názoru, o nutné domněnky a chování a přitom nedodržuje náležitosti předkládání důkazů ani zásadu in dubio pro reo (rozsudky Soudního dvora ze dne 16. prosince 1975, Suiker Unie a další v. Komise, 40/73 až 48/73, 50/73, 54/73 až 56/73, 111/73, 113/73 a 114/73, Recueil, s. 1663, bod 354; ze dne 14. února 1978, United Brands v. Komise, 27/76, Recueil, s. 207, body 261 až 266, a ze dne 28. března 1984, CRAM a Rheinzink v. Komise, 29/83 a 30/83, Recueil, s. 1679, bod 16). Krom toho vzájemné sdělení záměru ukončit kartelovou dohodu v žádném případě nepředstavuje podmínku zániku dohody porušující právo hospodářské soutěže (rozsudek LR AF 1998 v. Komise, bod 46 výše, body 59 a následující). Tudíž nepřísluší žalobkyni, aby prokazovala svou neúčast na protiprávním jednání v průběhu sledovaného období, nýbrž Komisi, aby předložila důkaz o tom, že se na něm skutečně podílela (rozsudek Soudního dvora ze dne 17. prosince 1998, Baustahlgewebe v. Komise, C‑185/95 P, Recueil, s. I‑8417, bod 58).

102 V druhé řadě žalobkyně v podstatě uplatňuje, že Komise nesprávně posoudila různé dokumenty, které měly prokázat existenci kartelové dohody v letech 1988 až 1992.

103 Na podporu svých tvrzení žalobkyně zaprvé poznamenává, že vylíčení skutečností, jež podala Nippon Soda ve svém vyjádření ze dne 23. února 2000 a o něž se opírá Komise, pouze jedenkrát zmiňuje existenci setkání v letech 1988 až 1990, která v té či oné podobě měla pokračovat pouze na úrovni spolupracovníků až do 13. května 1998. Komise tudíž nevzala do úvahy skutečnost, že Nippon Soda ve svých prohlášeních klade důraz jednak na to, že setkání vysokých představitelů vedení společností ustala v roce 1988, a jednak na to, že setkání na úrovni spolupracovníků v letech 1988 až 1990 se omezovala na způsob, jak se mohou účastníci chránit před konkurencí společnosti Monsanto, a na organizaci výměny informací, která nepředstavuje protiprávní jednání porušující právo hospodářské soutěže.

104 Zadruhé, pokud jde o zprávu ze dne 5. května 1990, již předložila Nippon Soda (dále jen „zpráva ze dne 5. května 1990“) a z níž Komise vyvodila, že v roce 1989 proběhlo setkání, žalobkyně naopak uplatňuje, že písemnost v úvodu zmiňuje důvod, pro nějž byly v roce 1989 obchodní styky v oblasti spolupráce přerušeny, totiž spor mezi jednak společností Sumitomo, a jednak společnostmi Degussa a Rhône-Poulenc. Dále zpráva ze dne 5. května 1990 uvádí, že cílem setkání v srpnu 1989 bylo odradit společnost Degussa od prodávání methioninu za snížené ceny. Z uvedené zprávy ovšem vyplývá, že Degussa kategoricky odmítala jakoukoli snahu o odrazení, majíc na zřeteli svůj obchodní cíl konkurovat společnostem Monsanto a Sumitomo. Uvedené setkání lze tedy nanejvýše považovat za pokus společností Nippon Soda a Rhône-Poulenc navést žalobkyni k účasti na protiprávním jednání a, každopádně, za důkaz toho, že žalobkyně neměla úmysl narušovat hospodářskou soutěž.

105 Komise v bodech 103 až 106 odůvodnění Rozhodnutí krom toho ze zprávy ze dne 5. května 1990 nesprávně vyvozuje, že byla dána možnost nového setkání, ale že není známo, zda k němu skutečně došlo, zatímco Nippon Soda naopak konstatuje, že nebylo možné dospět ke společnému odhadu prodejních cen, jelikož ani Rhône-Poulenc neměla zájem na společné cenové politice.

106 Konečně zpráva ze dne 5. května 1990 uzavírá, že bylo možné „se důvodně domnívat, že se Degussa příliš nezabýv[ala] tím, co Rhône-Poulenc skutečně zamýšl[ela]“. Žalobkyně tedy navrhuje přezkoumat opodstatněnost tvrzení Komise v bodě 106 odůvodnění Rozhodnutí, podle nějž se Degussa, Rhône-Poulenc a Nippon Soda opakovaně setkaly v letech 1989 a 1990, aby projednaly ceny a údaje týkající se trhu a aby rozhodly o společné odpovědi na novou situaci na trhu. Připomíná, že Degussa naopak dala dotyčným podnikům jasně najevo svůj úmysl nepokračovat v provádění dohod.

107 Zatřetí žalobkyně tvrdí, že Komise rovněž dostatečně právně neprokázala její účast na protiprávním jednání v letech 1990 až 1992. Z doplňujícího prohlášení společnosti Rhône-Poulenc ze dne 5. prosince 2000 totiž vyplývá, že na setkání dne 10. června 1990 dospěly Degussa a Rhône-Poulenc pouze k rozhodnutí navázat styk s Nippon Soda, aby projednaly snižování cen a uspořádání pravidelnějších setkání. Tvrzení Komise, podle nějž kartelová dohoda z roku 1986 nebyla nikdy ukončena a Nippon Soda se již podílela na přijímání příslušných opatření, je tedy nesprávné (bod 110 odůvodnění Rozhodnutí).

108 Krom toho zpráva společnosti Nippon Soda týkající se setkání v Soulu dne 7. listopadu 1990 (dále jen „zpráva o setkání dne 7. listopadu 1990“) neobsahuje žádnou zmínku o dohodě o oznámení zvýšení cen či jejím provedení, ale naopak zdůrazňuje, že Rhône-Poulenc a Degussa nezamýšlely zvednout ceny podruhé bez účasti společnosti Monsanto. Z uvedeného dokumentu tak rovněž nelze dovodit, jak tvrdí Komise, že došlo k prvnímu zvýšení cen, což má zpráva ze dne 5. května 1990 potvrzovat. Navíc žalobkyně v podstatě tvrdí, že se nelze spolehnout na znění uvedené zprávy, protože se nejedná o originál, ale o překlad pravděpodobně z japonštiny, o čemž svědčí jak typografie zprávy, tak zjevný omyl v roce uvedeného data „listopad 1998“.

109 Podobně Komise nebyla s to prokázat existenci jakékoli dohody za rok 1991. V prohlášení ze dne 26. května 1999 Rhône-Poulenc totiž uvedla, že setkání v roce 1991 „si kladla za cíl vytvořit a zvýšit důvěru mezi všemi třemi soutěžiteli“. Tato setkání tedy představovala přípravná vyjednávání, která nedosáhla ani fáze pokusu o uzavření dohody či o jednání ve vzájemné shodě. Právě uvedenou analýzu ostatně potvrzuje i doplňující prohlášení společnosti Rhône-Poulenc ze dne 5. prosince 2000.

110 Komise tvrdí, že dostatečně právně prokázala účast žalobkyně na jednotném a nepřetržitém protiprávním jednání v období od února 1986 do února 1999 a opakuje svá tvrzení uvedená v bodech 96 až 115, 212, 255 a 256 odůvodnění Rozhodnutí.

2. Závěry Soudu

111 Je namístě konstatovat, že žalobkyně v rámci této žaloby nezpochybňuje svoji účast na dvou kartelových dohodách, které považuje za odlišné, a to na jedné dohodě v období od února 1986 do podzimu 1988, v jehož průběhu kartelová dohoda zahrnovala japonského výrobce Sumitomo, a na druhé dohodě v období od března 1992 do října 1997, kdy podle ní bylo protiprávní jednání ukončeno, na rozdíl od tvrzení Komise, podle které protiprávní jednání pokračovalo až do února 1999. Pokud jde o období 1988–1992, žalobkyně má za to, že Komise neprokázala existenci kartelové dohody, jíž se měla účastnit, a tudíž se dopustila nesprávného posouzení, když se domnívala, že se žalobkyně podílela na jednotném a nepřetržitém protiprávním jednání od března 1986 do března 1999.

112 Je tedy třeba zjistit, zda Komise dostatečně právně prokázala, že se žalobkyně v období od podzimu 1988 do března 1992 podílela na činnostech představujících protiprávní jednání porušující čl. 81 odst. 1 ES a článek 53 dohody o EHP, a stala se, ve vztahu k nezpochybněným protiprávním jednáním, k nimž došlo před a po tomto období, součástí „celku“, a to vzhledem k jejich totožnému předmětu, jímž je narušování hospodářské soutěže na společném trhu. Z tohoto hlediska je třeba posoudit důkazy, jež pro uvedené období shromáždila Komise, jakož i závěry, k nimž dospěla v bodech 95 a následující odůvodnění Rozhodnutí.

a) K účasti žalobkyně na dohodě nebo na jednání ve vzájemné shodě v letech 1988 až 1992

113 Úvodem je třeba poznamenat, že žalobkyně Komisi v první řadě vytýká, že v bodech 212 a 251 a následující odůvodnění Rozhodnutí vyvodila z pouhé skutečnosti, že účastníci kartelové dohody z roku 1986 nedali po odchodu společnosti Sumitomo v roce 1988 najevo záměr ujednání ukončit, že přerušení kartelové dohody nebylo prokázáno. Tím, že se Komise opírá o uvedenou domněnku, obrátila důkazní břemeno, které má v zásadě nést sama.

114 Je namístě v tomto ohledu připomenout, že podle ustálené judikatury požadavek právní jistoty, na kterou mají nárok všechny hospodářské subjekty, znamená, že dojde-li ke sporu ohledně existence protiprávního jednání porušujícího pravidla hospodářské soutěže, musí Komise, která nese důkazní břemeno ohledně protiprávních jednání, která zjistila, předložit důkazy, které mohou dostatečně právně doložit existenci skutkových okolností zakládajících protiprávní jednání. Pokud jde o uvedenou délku trvání protiprávního jednání, tatáž zásada právní jistoty stanoví, že jestliže neexistují důkazy, na jejichž základě by bylo možné přímo určit délku trvání protiprávního jednání, Komise uplatní alespoň důkazy, jež se vztahují na skutečnosti, které jsou dostatečně časově blízké, aby tak bylo možné důvodně připustit, že toto protiprávní jednání trvalo nepřetržitě mezi dvěma danými daty (rozsudek Baustahlgewebe v. Komise, bod 101 výše, bod 58, a rozsudek Soudu ze dne 7. července 1994, Dunlop Slazenger v. Komise, T‑43/92, Recueil, s. II‑441, bod 79).

115 Zásada presumpce neviny, jak vyplývá především z čl. 6 odst. 2 EÚLP, je součástí základních práv, která jsou podle judikatury Soudního dvora, mimoto opětovně potvrzené i v preambuli Jednotného evropského aktu a v čl. 6 odst. 2 Smlouvy o Evropské unii, jakož i v článku 47 Listiny, uznaná právním řádem Společenství. S ohledem na povahu dotčených protiprávních jednání i na povahu a míru přísnosti příslušných sankcí se zásada presumpce neviny vztahuje zejména na řízení o porušení pravidel v oblasti hospodářské soutěže vůči podnikům, která by mohla vést k uložení pokut či penále (viz v tomto smyslu zejména Evropský soud pro lidská práva, rozsudky Öztürk v. Německo, bod 38 výše, a Lutz v. Německo ze dne 25. srpna 1987, řada A, č. 123-A; rozsudky Soudního dvora ze dne 8. července 1999, Hüls v. Komise, C‑199/92 P, Recueil, s. I‑4287, body 149 a 150, a Montecatini v. Komise, C‑235/92 P, Recueil, s. I‑4539, body 175 a 176).

116 V projednávané věci je skutečně namístě poznamenat, že Komise v bodě 212 odůvodnění Rozhodnutí uvedla:

„[…] V bodech 95 až 125 odůvodnění je vskutku prokázáno, že účastníci se i nadále účastnili setkání v letech 1989, 1990 a 1991, aniž by se veřejně distancovali od jejich obsahu. Vzhledem ke zjevně protisoutěžní povaze předchozích setkání lze bez důkazů o tom, že účast na setkáních neměla sebemenší úmysl narušovat hospodářskou soutěž, stanovit, že protiprávní záměr ve skutečnosti pokračoval […] .“ (neoficiální překlad)

117 Z argumentace Komise uvedené v bodech 96 až 125, 212 a 255 odůvodnění Rozhodnutí ovšem vyplývá, že se zdaleka neopírala pouze či převážně o chybějící projev záměru účastníků dohody z roku 1986 tuto kartelovou dohodu po roce 1988 ukončit, ale že podrobně analyzovala listinné důkazy, které jí účastníci dohody dali k dispozici, z nichž vyvodila, že nejenže účastníci nikdy neprojevili záměr ujednání ukončit, ale že činnost kartelu navíc nebyla nikdy přerušena.

118 S ohledem na Rozhodnutí jako celek nelze tedy Komisi vyčítat, že se při posuzování jednotné a nepřetržité povahy protiprávního jednání, a tudíž jeho existence v letech 1988 až 1992, opřela pouze o úvahu, podle níž se z důvodu, že účastníci kartelové dohody z roku 1986 neprojevili záměr dohodu ukončit, bylo třeba domnívat, že cílem setkání uskutečněných v letech 1989 až 1991 bylo narušovat hospodářskou soutěž a že tato jednání představovala pokračování předchozí dohody. V důsledku toho nemůže být přijat argument žalobkyně, podle nějž Komise prokázala existenci protiprávního jednání v období po