3.

Třetí žalobní důvod vycházející z tvrzení, že Rada se dopustila nesprávného právního posouzení a nesprávného posouzení skutkového stavu, když přijala rozhodnutí Rady 2013/661/SZBP ze dne 15. listopadu 2013 a prováděcí nařízení (EU) č. 1154/2013 ze dne 15. listopadu 2013 v rozsahu, v jakém se týkají žalobkyně, a to z těchto důvodů: — Konkrétní důvod zařazení Post Bank Iran na seznam není odůvodněný. Žalobkyně jasně popřela, že by poskytovala finanční podporu íránské vládě. Navíc žalobkyně Íránu neposkytovala podporu v šíření jaderných zbraní. Proto nebyly splněny požadavky čl. 20 odst. 1 písm. c) rozhodnutí Rady 2010/413/SZBP (následně pozměněného čl. 1 odst. 7 rozhodnutí Rady 2012/35/SZBP ze dne 23. ledna 2012, čl. 1 odst. 8 rozhodnutí Rady 2012/635/SZBP ze dne 15. října 2012 a čl. 1 odst. 2 rozhodnutí Rady 2012/829/SZBP ze dne 21. prosince 2012) a požadavky čl. 23 odst. 2 písm. d) nařízení Rady (EU) č. 267/2012 (následně pozměněného čl. 1 odst. 11 nařízení Rady č. 1263/2012 ze dne 21. prosince 2012). — Sankcionováním Post Bank Iran pouze na základě důvodu, že je to vládou vlastněná společnost, Rada diskriminovala žalobkyni ve srovnání s jinými íránskými společnostmi ve veřejném vlastnictví, které nejsou sankcionovány. Takovým postupem Rada porušila zásady rovnosti, zákazu diskriminace a řádné správy. — Rada neuvedla přiměřené odůvodnění svého rozhodnutí o setrvání žalobkyně na seznamu sankcionovaných subjektů. Odkazujíc na „dopad opatření v kontextu cílů politiky Unie“ Rada opomenula specifikovat druh dopadu, na který odkazuje, a jak mají opatření zajistit takový dopad. — Ponecháním žalobkyně na seznamu sankcionovaných společností Rada zneužila své pravomoci. Rada prakticky odmítla podřídit se rozsudku Tribunálu ve věci T-13/11. Rada ohrozila institucionální strukturu Evropské unie a právo žalobkyně na spravedlnost a její uplatnění. Rada se také vyhnula vlastní odpovědnosti a povinnostem podle rozhodnutí Rady 2013/661/SZBP ze dne 15. listopadu 2013 a prováděcího nařízení Rady (EU) č. 1154/2013 ze dne 15. listopadu 2013, jak Tribunál jasně specifikoval Radě ve svém výše uvedeném rozsudku. — Rada porušila zásadu legitimního očekávání, když se nepodřídila rozsudku Tribunálu, jehož byla účastníkem proti žalobkyni a v němž Rada neuspěla, když se nepodřídila ani odůvodnění rozsudku, když se dopustila nesprávného skutkového posouzení týkajícího se podnikání žalobkyně a její údajné úlohy ve vztahu k íránské vládě, když neprovedla žádný přezkum týkající se skutečné úlohy a podnikání žalobkyně v Íránu, ačkoli to bylo uvedeno Tribunálem jako důležitý aspekt režimu sankcí EU vůči Íránu a když zachovala sankce i po 20. lednu 2014, což je datum, kdy EU rozhodla o souhlasu s činnostmi vytvářejícími pro Írán zisky, jelikož Írán nadále není považován za zapojený do činností šíření jaderných zbraní. — Rada porušila zásadu proporcionality. Sankce jsou zaměřeny na činnosti Íránu v šíření jaderných zbraní. Rada neprokázala a nemůže prokázat, že žalobkyně přímo či nepřímo poskytovala podporu šíření jaderných zbraní v Íránu. Rada už ani netvrdí, že žalobkyně konkrétně napomáhá šíření jaderných zbraní v Íránu. Vzhledem k nedostatku vlivu sankcí na šíření jaderných zbraní, cíl sankcí neodůvodňuje zrušení výhod vyplývajících žalobkyni z rozsudku Tribunálu, ani tlak vyvolaný na celkový systém soudní ochrany v EU, natož porušení vlastnického práva žalobkyně a jejího práva na výkon podnikání. Tento závěr je podpořen přijetím nařízení Rady o zrušení některých sankcí ze dne 20. ledna 2014, které vycházelo z konstatování, že Írán se už nezapojuje do činností šíření jaderných zbraní.