ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
29.

Zadruhé je namístě uvést v souladu s argumentací generální advokátky J. Kokott v jejím výše zmíněném stanovisku, se kterou se ztotožňuji, že kdyby bylo možné dovolávat se zásady ochrany legitimního očekávání zakotvené ve vnitrostátním právu za účelem získání výhod a práv vyplývajících z unijní právní úpravy – jako je například nařízení č. 1307/2013 – mohlo by to v konečném důsledku vést k rozdílnému uplatňování této právní úpravy v jednotlivých členských státech ( 27 ). Na tomto místě se jedná o úvahu týkající se jednotnosti unijního práva a jeho jednotného uplatňování na celém území Unie. Vzhledem k tomu, že se oblast působnosti zásady ochrany legitimního očekávání může v každém jednotlivém vnitrostátním právním řádu lišit, když některé členské státy mají, pokud jde o tuto ochranu v rámci jejich jurisdikce ( 28 ), příznivější úpravu než jiné členské státy, mohlo by totiž docházet při uplatňování nařízení č. 1307/2013 k rozdílnému zacházení s jednotlivci a podniky. To by mohlo současně vést k narušení hospodářské soutěže v členských státech, neboť některým jednotlivcům a podnikům by byly přiznány určité výhody a jiným nikoli.
28.

Předkládající soud dále poukazuje na skutečnost, že ručení za neodvedenou daň podle čl. 19 odst. 2 DOPK je společné a nerozdílné povahy, neboť sice vzniká poté, co vznikne daňová povinnost osoby povinné k dani, trvá však až do zániku této daňové povinnosti. Toto ručení se přitom žádným způsobem nezakládá na podvodném nebo zneužívajícím jednání v rámci nezávislé hospodářské činnosti osoby povinné k dani (to znamená společnosti).
41.

Tyto údaje byly shromážděny, jak jsem již vysvětlil, ve dvou různých kontextech: – V trestním řízení zahájeném státním zastupitelstvím v roce 2013 v souvislosti se skutky, v nichž VS vystupoval jako údajná oběť. Tyto údaje byly následně použity proti VS jako obviněnému ve stejném trestním řízení. – V dalších trestních řízeních, zahájených v letech 2016 a 2017 stejným státním zastupitelstvím na základě různých oznámení směřujících mimo jiné proti VS, a to pro skutky, které nesouvisely se skutky z roku 2013 ( 14 ). V tomto případě státní zastupitelství požádalo (a příslušný soud jeho žádosti vyhověl) o použití údajů obsažených v těchto řízeních ke své obhajobě v občanskoprávním řízení zahájeném VS, který po něm požadoval náhradu škody.
53.

Je však vhodné připomenout, že judikatura neupřesňuje, zda by měla být dotčená úplata analyzována z hlediska původce, z hlediska subparticipanta nebo z hlediska obou těchto subjektů. Zatímco tedy zájmem původce může být například snížení rizika expozice, diverzifikace jeho portfolia zápůjček nebo uvolnění regulativního kapitálu, cílem subparticipanta může být získání příjmů z hlavních pohledávek, aniž by byl jejich skutečným vlastníkem a aniž by navázal jakýkoli vztah s určitým konkrétním hlavním dlužníkem, čímž by se vyhnul nutnosti správy plnění poskytovaných na danou zápůjčku.
43.

V projednávané věci je třeba s ohledem na výše uvedené úvahy konstatovat, že pokud by měla být smlouva o zpětném pronájmu považována za „fakturu“ ve smyslu článku 203 směrnice o DPH, musela by společnost Raiffeisen odvést celou výši DPH splatné v souvislosti se smlouvou o zpětném pronájmu, a sice částku 110056,86 eura, a to v okamžiku uzavření této smlouvy. Pouze tímto postupem by bylo nebezpečí ztráty daňových příjmů – což je cíl sledovaný tímto ustanovením – vyloučeno, neboť by k takové ztrátě z důvodu, že společnost RED uplatní svůj nárok na odpočet daně, nemohlo dojít. Kromě toho skutečnost, že se tyto dvě smluvní strany o přibližně čtyři roky později rozhodly smlouvu o zpětném pronájmu ukončit, by odůvodňovala požadavek na opravu DPH za účelem získání náhrady na základě výpočtu pro rata temporis.
57.

Uplatníme-li výše uvedené na spor v původním řízení, vyplývá z toho, že článek 15 nařízení č. 2017/1001 a článek 15 směrnice 2015/2436 neumožňují vlastníku ochranné známky pro láhve CO2 určené k opětovnému naplnění a opětovnému použití bránit tomu, aby byly tyto láhve poté, co byly zakoupeny spotřebiteli, kteří plyn spotřebovali, co je spotřebitelé odevzdali obchodníkům pověřeným sběrem prázdných lahví a co byly opětovně naplněny třetí osobou – soutěžitelem, dále prodávány touto třetí osobou, která na ně připojila vlastní ochrannou známku, avšak zároveň nechala viditelnou ochrannou známku vlastníka, ledaže je vlastník ochranné známky schopen prokázat oprávněný důvod ve smyslu výše uvedených ustanovení. Předkládající soud tak musí určit, zda jednání dotčené ve věci v původním řízení vážně poškozuje dobré jméno vlastníka ochranné známky nebo zda takové užívání shodného označení může vyvolat dojem, že mezi tímto vlastníkem a dotčenou třetí osobou existuje hospodářské propojení. Za tímto účelem se předkládající soud musí zaměřit na to, zda běžně informovaný a přiměřeně pozorný a obezřetný spotřebitel může získat dojem o možné existenci hospodářského propojení mezi vlastníkem ochranné známky a třetí osobou – soutěžitelem. Přitom bude nutné zohlednit spotřebitelské zvyklosti a tržní praxi. Konečně bude muset předkládající soud rovněž ověřit, zda označení provedené třetí osobou – soutěžitelem nevede ke změně stavu lahví.
48.

Tuto dvojí výzvu převzala judikatura Soudního dvora týkající se veřejných zakázek v širším smyslu. Z této judikatury vyplývá, že: – Hospodářská soutěž mezi hospodářskými subjekty by mohla být narušena, pokud by jeden z hospodářských subjektů neoprávněně využil citlivých informací poskytnutých ostatními hospodářskými subjekty v rámci těchto řízení. V rozsudku Klaipėdos Soudní dvůr potvrdil, že „[…] je třeba, aby veřejní zadavatelé nezveřejňovali žádné informace týkající se řízení o zadání veřejných zakázek, jejichž obsah by mohl být použit k narušení hospodářské soutěže, ať již v probíhajícím nebo v pozdějších zadávacích řízeních“ ( 25 ). – Logickým limitem pro poskytnutí informací, které hospodářské subjekty předaly veřejnému zadavateli, je nezbytnost vyvarovat se poškození oprávněných zájmů jiných hospodářských subjektů, ať už veřejných nebo soukromých ( 26 ). Posouzení, zda existuje oprávněný zájem na zachování důvěrnosti určitých informací, přísluší právě veřejnému zadavateli, a to na žádost uchazeče, který o to požádá.
13.

TO byla od 1. listopadu 1996 do 31. července 2017 u LB zaměstnána jako daňový specialista a účetní. Měla nárok na 24 dnů dovolené za kalendářní rok. LB dopisem ze dne 1. března 2012 potvrdil TO, že její nárok na zbývající dovolenou v délce 76 dní z kalendářního roku 2011 a předcházejících let nezaniká dne 31. března 2012, protože na dovolenou nemohla nastoupit z důvodu vysokého pracovního nasazení v jeho advokátní kanceláři. V letech 2012 až 2017 LB poskytl TO celkem 95 dnů dovolené. TO svou zákonem stanovenou minimální dovolenou nevyčerpala v plném rozsahu. LB nevyzval TO, aby čerpala další dovolenou, ani ji neinformoval o tom, že o dovolenou, o kterou nepožádala, může přijít uplynutím kalendářního roku nebo období převoditelnosti.
47.

Pokud bychom vycházeli ze závěru Soudního dvora ve věci ALTI, smysl a účel řízení o nuceném prodeji by byl doveden ad absurdum. Majetek povinného z výkonu rozhodnutí, který je podnikatelem, by bylo de facto možné zpeněžit jen ve prospěch fyzických osob (a společností, které neuskutečňují plnění, která by je opravňovala k odpočtu daně), protože těmto osobám by nemohl být zkrácen odpočet daně. To by značně zúžilo okruh potenciálních kupujících, a bylo by to tudíž v rozporu s účelem řízení o nuceném prodeji. Ten totiž spočívá ve snaze co nejlépe zpeněžit majetek, aby byli věřitelé uspokojeni v co možná nejvyšší míře.
13.

Článek 60 („Technické specifikace“) stanoví: „1. Technické specifikace vymezené v bodu 1 přílohy VIII se uvádějí v zadávacích podmínkách. V technick[ých] specifikac[ích] se stanoví požadované vlastnosti stavebních prací, služeb nebo dodávky. […] 2. Technické specifikace musí hospodářským subjektům poskytovat rovný přístup k zadávacímu řízení a nesmějí vytvářet neodůvodněné překážky pro otevření veřejné zakázky hospodářské soutěži. 3. Aniž jsou dotčena právně závazná vnitrostátní technická pravidla, jsou-li v souladu s právem Unie, musí být technické specifikace formulovány jedním z následujících způsobů: a) formou požadavků na výkon nebo funkci, včetně vlastností z hlediska vlivu na životní prostředí, pokud jsou tyto parametry dostatečně přesné, aby umožnily uchazeči určit předmět zakázky a zadavateli zadat zakázku; b) odkazem na technické specifikace a, v pořadí podle významu, na vnitrostátní normy přejímající evropské normy, evropská technická schválení, obecné technické specifikace, mezinárodní normy nebo jiný technický referenční systém vypracovaný evropskými normalizačními subjekty nebo, pokud tyto neexistují, na vnitrostátní normy, vnitrostátní technická schválení nebo vnitrostátní technické specifikace týkající se projektování, výpočtu a realizace stavebních prací a použití dodávek; každý odkaz je doprovázen slovy ‚nebo rovnocenný‘; c) formou požadavků na výkon nebo funkci uvedených v písmenu a) s odkazem na technické specifikace uvedené v písmenu b) jako prostředek pro předpoklad shody s takovými požadavky na výkon nebo funkci; d) odkazem na technické specifikace uvedené v písmenu b) pro určité vlastnosti a odkazem na požadavky na výkon nebo funkci uvedené v písmenu a) pro ostatní vlastnosti. 4. Není-li to odůvodněno předmětem zakázky, nesmějí technické specifikace odkazovat na určité provedení nebo zdroj nebo konkrétní postup, který je příznačný pro výrobky nebo služby poskytované určitým hospodářským subjektem, nebo na obchodní značky, patenty, typy nebo určitý původ či výrobu, pokud by to mělo za důsledek zvýhodnění nebo vyloučení určitých podniků nebo určitých výrobků. Takový odkaz je výjimečně povolen, pokud není možný dostatečně přesný a srozumitelný popis předmětu veřejné zakázky podle odstavce 3. Takový odkaz musí být doprovázen slovy ‚nebo rovnocenný‘. 5. Pokud zadavatel využije možnosti odkázat na technické specifikace podle odst. 3 písm. b), nesmí odmítnout nabídku pouze z důvodu, že nabízené stavební práce, dodávky nebo služby nejsou shodné s technickými specifikacemi, na které odkázal, pokud uchazeč ve své nabídce jakýmkoli vhodným prostředkem, včetně dokladů uvedených v článku 62, prokázal, že navrhovaná řešení vyhovují rovnocenným způsobem požadavkům definovaným technickými specifikacemi. 6. […] Ve své nabídce uchazeč prokáže jakýmikoliv vhodnými prostředky, včetně dokladů uvedených v článku 62, že dodávky, služba nebo stavební práce splňující normu jsou v souladu s požadavky na výkon nebo funkci, které zadavatel stanovil.“
27.

Podle předkládajícího soudu tedy maďarské právní předpisy vedou k tomu, že v konečném výsledku namísto rozhodujícího orgánu posuzují mezinárodní ochranu ve věci samé a přijímají příslušné rozhodnutí dva specializované orgány státu, a to v rozporu s tím, co stanoví směrnice 2013/32, což může vést k ohrožení procesních záruk stanovených unijním právem a je rovněž v rozporu s tím, co stanoví směrnice 2011/95.
22.

Za těchto podmínek se cour d’appel de Bruxelles (Odvolací soud v Bruselu) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku: „Musí být článek 4 odst. 1 směrnice [90/435], popřípadě ve spojení s ustanoveními směrnic [78/855] a [82/891/EHS] o právu společností, vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátním právním předpisům, které stanoví, že rozdělené zisky uvedené v prvně uvedené směrnici jsou zahrnuty do zdanitelného základu společnosti, která je příjemcem dividend, a poté jsou od něj odečteny až do výše 95 % a jsou případně převedeny do následujících zdaňovacích období, avšak vzhledem k tomu, že neexistuje zvláštní ustanovení stanovící pro případ reorganizace společností, aby takto převedené odpočty na straně zanikající společnosti byly úplně převedeny na nástupnickou společnost, mají ten důsledek, že předmětné zisky jsou nepřímo daněny při uvedené operaci z toho důvodu, že se na ně použije ustanovení, které omezuje převod uvedených odpočtů poměrně k podílu, který představují čistá daňová aktiva slučovaných částí zanikající společnosti před operací na součtu, rovněž před operací, čistých daňových aktiv nástupnické společnosti a čisté daňové hodnoty slučovaných částí?“
78.

Umožnit správcům, aby se vyhnuli odpovědnosti za zpracování osobních údajů na základě možnosti, že dotčené údaje od nich nebyly získány, by zbavilo účinnosti jakoukoliv povinnost v tomto ohledu za okolností, kdy jsou údaje propojeny nebo kopírovány na internetu. Takový přístup by dokonce mohl představovat nevhodnou pobídku k šíření údajů, za účelem vyhnutí se této povinnosti. Při přijetí argumentu společnosti Proximus do jeho nejzazších důsledků by žádný poskytovatel účastnických seznamů nebyl odpovědný za dodržení čl. 17 odst. 2 GDPR tím, že informuje provozovatele internetových vyhledávačů o žádosti stěžovatele, neboť všichni tito provozovatelé se mohou dovolávat jakékoli nejistoty ohledně původu údajů. Kromě toho, jelikož společnost Telenet nezveřejňuje seznamy, provozovatelé internetových vyhledávačů nemohli získat údaje od telekomunikačního operátora. To znamená, že účastník by musel zjistit, kde jsou jeho kontaktní údaje k dispozici, a zaslat žádosti o výmaz každému subjektu, který je zveřejňuje. Takový přístup by zjevně nebyl v souladu s čl. 7 odst. 3 GDPR, který stanoví, že odvolat souhlas musí být stejně snadné jako jej poskytnout.
74.

V konečném důsledku platí, že – jak uvádí společnost Porr Bau – kdyby nekontaminovaný vytěžený materiál nejvyšší jakosti nebyl v důsledku kontroly jakosti považován za materiál, který přestal být odpadem, tato půda, jejíž vlastnosti mohou být využity ke zlepšení zemědělských struktur, by byla v souladu s povinnostmi stanovenými směrnicí 2008/98 a rakouskou vnitrostátní právní úpravou odstraněna na skládce. To by vedlo nejen k potenciálnímu snížení kapacity skládky, ale rovněž ke kontaminaci této půdy, která by již nemohla být využívána pro užitečné účely. Kromě toho namísto zavedení hierarchie způsobů nakládání s odpady a podpory využívání odpadů za účelem zachování přírodních zdrojů, jak již bylo uvedeno, by držitel tohoto odpadu podle rakouských právních předpisů musel platit příspěvek za kontaminované lokality, což by mohlo podkopat zásadu „znečišťovatel platí“, která je podle bodů 1 a 26 odůvodnění směrnice 2008/98 hlavní zásadou evropského environmentálního práva a politiky.
85.

Připomínám, že v bodech 101 až 137 napadeného usnesení Tribunál odmítl jako nepřípustnou žalobu navrhovatele v rozsahu, v němž směřovala proti údajnému zamítnutí žádosti ze dne 20. prosince 2019 ze strany předsedy Parlamentu. Tribunál především konstatoval, že žaloba směřovala proti neexistujícímu aktu. V tomto ohledu Tribunál zdůraznil, že předseda Parlamentu tuto žádost výslovně nezamítl, že jednací řád nestanoví lhůtu pro odpověď na takovou žádost a že neexistují žádné zvláštní okolnosti, které by vyžadovaly, aby nečinnost předsedy Parlamentu byla považována za implicitní zamítnutí. Podpůrně Tribunál rozhodl, že i kdyby musela být konstatována existence zamítnutí, toto zamítnutí by nebylo napadnutelné, neboť by postrádalo právní účinky. Zaprvé podnět předsedy Parlamentu přijatý na základě článku 8 jednacího řádu totiž spadá do jeho diskreční pravomoci a členové Parlamentu nemají právo požadovat, aby byl takový podnět přijat. Předseda Parlamentu není povinen na takové žádosti, jako je dotčená žádost, reagovat. Zadruhé podnět předsedy Parlamentu nemá závazné účinky pro orgány členských států, které by mohly změnit právní postavení člena Parlamentu.
47.

To platí tím spíše, že podle bodu 11 odůvodnění směrnice 2003/86 by právo na sloučení rodiny mělo být vykonáváno v náležitém souladu s hodnotami a zásadami uznávanými členskými státy, které jsou zaměřeny zejména na ochranu práv žen a dětí. Tato směrnice proto také sleduje cíl předcházet nuceným sňatkům ( 15 ). Článek 5 odst. 5 uvedené směrnice mimoto stanoví, že při posuzování žádosti o sloučení rodiny musí být brán náležitý ohled na nejlepší zájmy dětí. Stejně tak článek 24 Listiny základních práv Evropské unie stanoví, že při všech činnostech týkajících se dětí je prvořadým hlediskem nejvlastnější zájem dítěte. Jakýkoli výklad, který by podmiňoval postavení „nezletilé osoby bez doprovodu“ tím, že tato osoba není sezdaná, by byl podle mého názoru rovněž v rozporu s těmito zásadami, jelikož by vedl k zabránění sloučení rodiny, pokud jde o tyto děti, s jejich příbuznými v přímé vzestupné linii, navzdory jejich situaci zvláštní zranitelnosti.
–

„Bylo [by] v rozporu se zásadou efektivity, kdyby poškozeným byla uložena povinnost systematicky využívat veškeré právní prostředky, které mají k dispozici, třebaže by tím byly vyvolány nadměrné obtíže nebo by to od nich nemohlo být spravedlivě požadováno“ ( 19 ).
81.

Není-li to možné, jak se zdá z vyjádření předkládajícího soudu, protože by to předpokládalo předchozí uvedení konečného místa určení zboží vlastníkem ochranné známky, bylo by možné odložit takové ověření dokonce až do okamžiku výkonu rozhodnutí, pokud by v tomto řízení žalovaný mohl využít procesní prostředky, které by mu umožnily získat rozhodnutí „soudu“ o skutkové otázce relevantní pro rozhodnutí sporu, který je předmětem daného řízení, tedy o přesné identifikaci výrobků uvedených na trh v EHP a chráněných ochrannou známkou.
40.

Článek 12 směrnice 2014/24 stanoví minimální podmínky možnosti, jejíž uplatnění, jak zdůrazňuji, mohou členské státy zcela vyloučit. Není-li toto vyloučení uplatněno, jediným myslitelným případem přímého účinku článku 12 (kterého by se mohl dovolávat pouze hospodářský subjekt, který by se považoval za poškozený) by byl případ, kdy by se veřejný zadavatel snažil obejít pravidla pro zadávání veřejných zakázek a provést interní operaci nebo horizontální spolupráci, aniž by byly splněny minimální podmínky stanovené v článku 12.
29.

Výklad dotčeného ustanovení, který by subjektu údajů odepřel možnost získat informace o konkrétních příjemcích sdělení jeho osobních údajů, by měl za následek, že bez znalosti totožnosti těchto příjemců by subjekt údajů vůči nim nemohl uplatnit práva, která mu přiznávají výše uvedená ustanovení GDPR, nebo by je mohl uplatnit pouze s nepřiměřeným úsilím ( 16 ). Takový výklad by tedy v těchto situacích zbavil tato ustanovení a práva jimi přiznaná užitečného účinku.
118.

To ale neznamená, že odklad vyhoštění musí být nutně přiznán na základě čl. 9 odst. 1 této směrnice. Podle tohoto ustanovení je totiž odklad vyhoštění povinný pouze tehdy, pokud by byl jeho výkon v rozporu se zásadou nenavracení [písm. a)] nebo v případě, že by žalobě podané proti rozhodnutí o vyhoštění byl přiznán odkladný účinek [písm. b)]. První předpoklad se netýká práva na respektování soukromého života. U druhého předpokladu nelze a priori vyloučit, že zásah do práva na respektování soukromého života by v případě vyhoštění vážně nemocného státního příslušníka třetí země mohl být považován za „vážný a nenapravitelný“ ve smyslu rozsudku Abdida ( 72 ), a odůvodnit tak přiznání odkladného účinku žalobě. Musím nicméně připustit, že si nedovedu dobře představit situaci, ve které by tomu tak bylo.
18.

Pokud jde nyní o předběžnou otázku, není znění čl. 3 odst. 3 písm. a) směrnice 98/71 tak jasné, jak by se mohlo na první pohled zdát. Toto ustanovení totiž vyžaduje, jak zdůrazňuje společnost Monz ve svém vyjádření, aby daná součást, začleněná do složeného výrobku, „zůstala“ ( 6 ) viditelná při obvyklém používání tohoto výrobku. Tato formulace by mohla být vykládána v tom smyslu, že postačuje, pokud dotčená součást není po jejím namontování do složeného výrobku zcela zakryta, aby jí bylo možné vidět, byť čistě teoreticky a nezávisle na případně neobvyklém úhlu pohledu, který by byl pro tento účel nutný. Z ochrany podle této směrnice by tak byly vyloučeny pouze (průmyslové) vzory použité na součástech, jejichž viditelnost vyžaduje provedení opatření, která nejsou součástí obvyklého používání výrobku, například jeho rozebrání.
24.

Jak poznamenává Komise, otázka, zda je A způsobilý k výkonu dotčeného povolání v Estonsku, by měla být dále zkoumána v původním řízení za účelem ověření, zda se použije směrnice 2005/36. Následující analýza vychází z předpokladu, že tomu tak skutečně je. Pokud by předkládající soud dospěl k opačnému závěru, situace navrhovatele bude i nadále spadat do oblasti působnosti použitelných ustanovení Smlouvy, konkrétně článků 45 a 49 SFEU, a zásad vyplývajících z judikatury Soudního dvora ve věci Vlassopoulou ( 5 ). O tomto aspektu bude stručně pojednáno v oddílu E tohoto stanoviska.
7.

Abych mohl zodpovědět tuto otázku, vysvětlím v tomto stanovisku důvody, proč se domnívám, že rozsudek ve věci Raugevicius by neměl být chápán tak, že ukládá dožádanému státu, aby automaticky a absolutně odmítl vydání státního příslušníka jiného členského státu, který má trvalé bydliště na jeho území, k výkonu trestu v rozporu s tím, co mu ukládá Evropská úmluva o vydávání. To, co Soudní dvůr rozhodl v tomto rozsudku, znamená podle mého názoru spíše to, že dožádaný členský stát je podle článků 18 a 21 SFEU povinen aktivně pátrat po tom, zda existuje alternativní opatření k vydání, jež by méně zasahovalo do výkonu práva na volný pohyb a pobyt, které požívá občan Unie, na něhož se vztahuje žádost o vydání. Vzhledem k tomu, že navzdory postupu, který dožádaný členský stát uplatnil vůči dožadujícímu třetímu státu, nelze nalézt alternativní opatření k vydání, nelze tyto články podle mého názoru vykládat tak, že brání dožádanému členskému státu vydat tohoto občana Unie.
33.

Pokud by měl převážit výklad zastávaný Rumunskem, znamenalo by to, že líh určený k výrobě takových přísad by byl osvobozen od spotřební daně, zatímco líh již obsažený v těchto přísadách nikoli. Takový výklad by vedl k absurdnímu výsledku, a sice že poté, co by byl líh osvobozen od daně ve fázi, kdy je určen k použití při výrobě přísad, jakmile by byl tento líh použit k výrobě těchto přísad, opět by podléhal spotřební dani. Takový výsledek by zcela jistě nevedl k dosažení cíle, kterým je vyloučení dopadu spotřebních daní na alkohol používaný k výrobě přísad pro přípravu nealkoholických nápojů s obsahem alkoholu nepřesahujícím 1,2 % objemových.
72.

Komise rovněž tvrdí, že ustanovení služebního řádu týkající se sazby pro nabytí nároků na důchod a věku odchodu do důchodu nabývají prakticky účinek až ke dni odchodu zaměstnance do důchodu. Podle Komise nemůže navrhovatel žádat o předběžné stanovení některých svých nároků na důchod, a to tím spíše, že tato ustanovení se mohou do data jeho odchodu do důchodu ještě změnit. Z toho Komise vyvozuje, že jediným opatřením, které může nepříznivě zasahovat do právního postavení M. Picarda, je rozhodnutí, které bude přijato při jeho odchodu do důchodu.
65.

Poskytovatel navíc nemůže jednostranně a se zpětnou účinností měnit daňovou povinnost příjemce. Předpokládejme, že žalobkyně by vědomě vycházela z „běžného“ řetězového obchodu, pak by společnosti M s.r.o. vystavila fakturu s českou DPH, kterou by obdržela a odvedla v České republice. Má pak mít žalobkyně prostřednictvím nové faktury se zpětnou platností přece jen ještě možnost využít zjednodušující režim? Důsledkem by bylo, že by se společnost M s.r.o. proti své vůli (v případě nedoručení faktury dokonce bez svého vědomí) stala se zpětnou platností osobou povinnou odvést daň a musela by správci daně odvést daň z přidané hodnoty znovu (jednou už ji totiž zaplatila žalobkyni). Pokud vůbec, pak by to bylo možné pouze ex nunc a po zaplacení celé ceny včetně DPH pouze se souhlasem příjemce plnění.