ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Článek 5 odst. 3 písm. k) směrnice 2001/29 o harmonizaci určitých aspektů autorského práva a práv s ním souvisejících v informační společnosti musí být vykládán v tom smyslu, že podstatné znaky parodie jsou, že evokuje existující dílo a přitom se od něj zřetelně liší a že je komická nebo ironická. Pojem „parodie“ ve smyslu tohoto ustanovení nemusí splňovat podmínky, podle kterých by parodie měla vykazovat původní osobitost jinak než skrze zřetelné odlišnosti od parodovaného původního díla, měla by být racionálně připsatelná jinému autorovi než samotnému autorovi původního díla, měla by se týkat samotného původního díla nebo by měla uvádět zdroj parodovaného díla.

Uplatnění výjimky pro parodii ve smyslu čl. 5 odst. 3 písm. k) směrnice 2001/29 v určité konkrétní situaci musí respektovat přiměřenou rovnováhu mezi zájmy a právy osob uvedených v článcích 2 a 3 této směrnice na straně jedné a svobodou projevu uživatele chráněného díla, který se dovolává výjimky pro parodii ve smyslu citovaného čl. 5 odst. 3 písm. k), na straně druhé.

Předkládající soud musí s přihlédnutím ke všem okolnostem věci v původním řízení posoudit, zda uplatnění výjimky pro parodii ve smyslu čl. 5 odst. 3 písm. k) směrnice 2001/29 za předpokladu, že dotčená kresba naplňuje uvedené podstatné znaky parodie, respektuje tuto přiměřenou rovnováhu.

(viz body 33–35, výrok 2)
(viz body 24, 88–90)

Viz znění rozhodnutí.

Nařízení č. 1049/2001 o přístupu veřejnosti k dokumentům Evropského parlamentu, Rady a Komise nestanoví možnost se od lhůt uvedených ve svých článcích 7 a 8 odchýlit, jelikož tyto lhůty jsou rozhodující pro průběh řízení o přístupu k dokumentům dotyčných orgánů, jehož cílem je rychlé a snadné vyřizování žádostí o přístup k těmto dokumentům.

V tomto ohledu platí, že v případě žádosti týkající se velmi rozsáhlého dokumentu nebo velmi velkého počtu dokumentů je možné pouze výjimečně lhůtu stanovenou v čl. 8 odst. 1 tohoto nařízení prodloužit o patnáct dnů. V takovém případě sice čl. 6 odst. 3 uvedeného nařízení umožňuje dotyčnému orgánu pokusit se s žadatelem o přístup k jím drženým dokumentům nalézt přijatelné řešení, toto řešení se však může týkat pouze obsahu nebo počtu požadovaných dokumentů. Orgán by mohl za účelem ochrany zájmu řádné správy za výjimečných okolností zamítnout přístup k určitým dokumentům z důvodu, že pracovní zátěž spojená s jejich zpřístupněním by byla nepřiměřená cílům, na něž míří žádost o přístup k těmto dokumentům. Uplatnění zásady proporcionality však nemůže umožnit změnit lhůty stanovené nařízením č. 1049/2001, neboť opačný případ by měl za následek právní nejistotu.

(viz body 25, 26, 28)
Článek 3 odst. 2 nařízení č. 1346/2000 u úpadkovém řízení musí být vykládán v tom smyslu, že v rámci likvidace společnosti v jiném členském státě, než ve kterém má statutární sídlo, může být proti této společnosti zahájeno rovněž vedlejší úpadkové řízení ve druhém členském státě, ve kterém má statutární sídlo a právní subjektivitu.

Článek 2 písm. h) nařízení č. 1346/2000 totiž nevylučuje, že provozovna může mít pro účely tohoto ustanovení právní subjektivitu a může se nacházet v členském státě, ve kterém má společnost statutární sídlo, a to pod podmínkou, že splňuje kritéria stanovená v tomto ustanovení.

Pokud by tedy pojem „provozovna“ měl být vykládán v tom smyslu, že nemůže zahrnovat místo podnikání společnosti, která je dlužníkem, tedy místo, které splňuje kritéria výslovně stanovená v uvedeném čl. 2 písm. h) a nachází se na území členského státu, ve kterém se nachází statutární sídlo této společnosti, místním zájmům, mezi něž patří mimo jiné zájmy věřitelů usazených v tomto členském státě, by byla odepřena ochrana stanovená v nařízení ve formě zahájení vedlejšího řízení v tomto členském státě. Takový výklad by konečně mohl vést k diskriminačnímu zacházení s věřiteli usazenými v členském státě, ve kterém má společnost, která je dlužníkem, statutární sídlo, zejména ve srovnání s věřiteli usazenými v jiných členských státech, ve kterých se případně nacházejí další provozovny dlužníka.

(viz body, 35, 38, 39, výrok 1)
Pojem „prodejní nebo licenční podmínky“ uvedený v čl. 5 odst. 3 písm. n) směrnice 2001/29 o harmonizaci určitých aspektů autorského práva a práv s ním souvisejících v informační společnosti musí být chápán v tom smyslu, že znamená, že nositel práv a taková instituce uvedená v tomto ustanovení, jako je veřejně přístupná knihovna, musí mít uzavřenou licenční smlouvu nebo smlouvu o užívání dotyčného díla, ve které jsou upřesněny podmínky, za kterých může tato instituce toto dílo užívat.

Opačný výklad totiž znamená, že nositel práva by mohl jednostranně a v podstatě libovolně zbavit dotyčnou instituci práva na využití tohoto omezení a zabránit tak naplnění jejího základního účelu a podpoře veřejného zájmu souvisejícího s podporou výzkumu a soukromého studia šířením znalostí.

V kontextu výjimek a omezení uvedených v čl. 5 odst. 3 směrnice 2001/29 je odkazováno na skutečné smluvní vztahy, jakož i na uzavření a provádění skutečných smluvních dohod, a nikoliv na pouhé nabídky smluv nebo licencí.

Pokud by pouhá nabídka na uzavření licenční smlouvy nebo smlouvy o užívání díla stačila k vyloučení použití čl. 5 odst. 3 písm. n) směrnice 2001/29, takový výklad by zbavil toto omezení velké části jeho podstaty, či dokonce jeho užitečného účinku, jelikož byl-li by tento výklad přijat, uvedené omezení by se uplatnilo pouze na díla – která jsou stále ojedinělejší – jejichž elektronická verze, zejména ve formě elektronických knih, není ještě na trhu nabízena.

(viz body 27, 28, 30, 32, 35, výrok 1)
(viz body 33, 39, 43, výrok 1)

(viz body 41, 42)

Články 49 a 50 nařízení č. 800/1999, kterým se stanoví společná prováděcí pravidla k režimu vývozních náhrad pro zemědělské produkty, ve znění nařízení č. 2299/2001, musejí být vykládány v tom smyslu, že s výjimkou případu vyšší moci nemůže vývozce, který k prokázání toho, že vyvážené zboží bylo dopraveno do země určení, předložil celní doklady, u nichž se následně ukázalo, že jsou padělané, předložit po uplynutí lhůt stanovených v těchto článcích v rámci probíhajícího soudního řízení týkajícího se poskytnutí vývozní náhrady platné celní doklady, byť bylo toto poskytnutí opožděno z jiných důvodů, než jsou důvody týkající se prokázání dopravení tohoto zboží.

Náhrada se totiž neposkytne, pokud nejsou dodrženy lhůty pro vývoz nebo pro předložení dokladů nezbytných pro obdržení výplaty náhrady. V tomto ohledu může nedodržení procesních pravidel upravených v právních předpisech obecně vést k omezení nebo i k pozbytí nároku na vývozní náhradu, přičemž tak je tomu zejména v případě, kdy vývozce předloží důkazy nezbytné k získání vývozní náhrady až po uplynutí lhůt uvedených v čl. 49 odst. 2 a čl. 50 odst. 2 nařízení č. 800/1999. Tento závěr není vyvrácen okolností, že opožděné předložení důkazu o dopravení vyvezeného zboží do země určení nemá žádný vliv na průběh postupu týkajícího se poskytnutí vývozní náhrady, neboť k průtahům tohoto postupu došlo z jiných důvodů, než jsou důvody týkající se prokázání tohoto dopravení.

Kromě toho nelze dobu trvání šetření prováděného příslušnými vnitrostátními orgány umožňujícího zjistit, že byly padělány doklady, jež měly prokázat dopravení vyvezeného zboží do země určení, postavit naroveň případu vyšší moci ve smyslu čl. 49 odst. 2 nařízení č. 800/1999, neboť průtahy vnitrostátních orgánů mohou představovat případ vyšší moci, pokud mají správní povahu a nelze je přičíst vývozci. Přitom sice zavinění nebo pochybení smluvního partnera vývozce mohou představovat okolnost, která není v moci vývozce, avšak to nic nemění na tom, že jsou součástí běžného obchodního rizika, a nelze je tedy považovat za nepředvídatelné v rámci obchodních transakcí. Vývozce má při výběru svých smluvních partnerů volnost a je na něm, aby projevil náležitou obezřetnost tím, že vtělí do smluv, které se smluvními partnery uzavírá, odpovídající ujednání, nebo tím, že sjedná zvláštní pojištění.

(viz body 52, 53, 55–57, výrok 2)
Kontroly na hranicích, azyl a přistěhovalectví — Překračování vnějších hranic členských států — Společná pravidla týkající se předpisů a postupů v oblasti kontrol — Cestovní pasy a cestovní doklady vydávané členskými státy — Nařízení č. 2252/2004 o normách pro bezpečnostní a biometrické prvky v uvedených cestovních pasech a cestovních dokladech — Vnitrostátní právní úprava, podle níž je jméno člověka tvořeno jeho osobními jmény a příjmením — Možnost členského státu zapsat rodné příjmení jako primární identifikační znak do pole 06 strojově čitelné stránky s biografickými údaji v cestovním pase, jako sekundární identifikační znak do pole 07 této stránky, nebo do společného pole tvořeného těmito poli — Přípustnost

(Nařízení Rady č. 2252/2004, ve znění nařízení Evropského parlamentu a Rady č. 444/2009, body 2 a 3 odůvodnění a příloha)
Spojené věci C‑344/13 a C‑367/13

Cristiano Blanco

a

Pier Paolo Fabretti

v.

Agenzia delle Entrate – Direzione Provinciale I di Roma – Ufficio Controlli

(žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce podané Commissione tributaria provinciale di Roma)

„Řízení o předběžné otázce — Volný pohyb služeb — Omezení — Daňové právní předpisy — Příjmy z výher v hazardních hrách — Rozdíl ve zdanění výher dosažených v zahraničí a výher pocházejících z vnitrostátních heren“

Shrnutí – rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 22. října 2014

Volný pohyb služeb — Omezení — Hazardní hry — Vnitrostátní právní úprava, která zavádí rozdíl ve zdanění příjmů z těchto her dosažených v zahraničí a příjmů pocházejících z vnitrostátních heren — Nepřípustnost — Odůvodnění — Neexistence

(články 52 SFEU a 56 SFEU)

Články 52 SFEU a 56 SFEU musí být vykládány v tom smyslu, že brání právním předpisům členského státu, které podrobují dani výhry z hazardních her organizovaných v hernách nacházejících se v jiných členských státech a osvobozují od daně obdobné příjmy pocházející z heren nacházejících se na území tohoto státu.

Takové právních předpisy, které jsou zjevně diskriminační, mohou být odůvodněny pouze tehdy, pokud sledují cíle související s veřejným pořádkem, veřejnou bezpečností a ochranou zdraví ve smyslu článku 52 SFEU a pokud omezení, která obsahují, splňují podmínky přiměřenosti. To nicméně není případ těchto právních předpisů, jelikož pokud jde zaprvé o cíle týkající se předcházení praní špinavých peněz a nutnosti omezení uniku peněz s nejistým původem do zahraničí nebo jejich dovozu do dotyčného členského státu, orgány tohoto členského státu nemohou obecně a bez rozlišování platně vycházet z domněnky, že organizace a subjekty usazené v jiném členském státě páchají trestnou činnost. Pokud jde zadruhé o boj proti herní závislosti, který spadá pod ochranu veřejného zdraví, nejsou dotčené právní předpisy vhodné k dosažení cíle boje proti herní závislosti koherentním způsobem, jelikož osvobození výher pocházejících z heren s hazardními hrami nacházejících se na území dotčeného členského státu od daně může podněcovat spotřebitele k účasti na hazardních hrách, u nichž je možné využít takového osvobození.

(viz body 32, 33, 39, 41, 44, 46–48 a výrok)
Článek 126 odst. 1 nařízení č. 73/2009, kterým se stanoví společná pravidla pro režimy přímých podpor v rámci společné zemědělské politiky a kterým se zavádějí některé režimy podpor pro zemědělce a kterým se mění nařízení č. 1290/2005, č. 247/2006, č. 378/2007 a zrušuje nařízení č. 1782/2003, musí být vykládán tak, že pojem „kritéria přijatá příslušným členským státem v roce 2006 a 2007“ zahrnuje hospodářský rok, který měl tento členský stát do 30. dubna 2006 určit jako reprezentativní období pro účely poskytnutí oddělené platby na cukr podle čl. 143ba odst. 1 nařízení č. 1782/2003, kterým se stanoví společná pravidla pro režimy přímých podpor v rámci společné zemědělské politiky a kterým se zavádějí některé režimy podpor pro zemědělce a kterým se mění nařízení č. 2019/93, č. 1452/2001, č. 1453/2001, č. 1454/2001, č. 1868/94, č. 1251/1999, č. 1254/1999, č. 1673/2000, č. 2358/71 a č. 2529/2001, ve znění nařízení č. 319/2006, č. 2011/2006 a č. 2012/2006.

Vzhledem k účelu oddělené platby na cukr, kterým je kompenzovat ztráty příjmů utrpěné v důsledku reformy společné organizace trhů v odvětví cukru, je totiž třeba mít za to, že cílem článku 143ba nařízení č. 1782/2003 a článku 126 nařízení č. 73/2009 je podpořit zemědělce, kteří byli před reformou, k níž došlo v roce 2006, příjemci podpor v rámci trhu s cukrem. Pro tyto účely jsou v čl. 143ba odst. 1 nařízení č. 1782/2003 výslovně vyjmenovány hospodářské roky 2004/2005, 2005/2006 a 2006/2007 coby období, ze kterých členské státy mohou vybírat při určování referenčního období pro účely poskytnutí oddělené platby na cukr. Kromě toho měl příslušný členský stát určit toto reprezentativní období do 30. dubna 2006 bez možnosti ho změnit. V této souvislosti je nutno konstatovat, že uvedené hospodářské roky představují období, ve kterém zemědělci využívali institucionální podpory ceny cukru Společenství. Za těchto podmínek nelze čl. 126 odst. 1 nařízení č. 73/2009 vykládat tak, že by pro účely poskytnutí oddělené platby na cukr uváděl jiné reprezentativní období než některý z hospodářských roků vyjmenovaných v citovaném čl. 143ba odst. 1, které měl podle tohoto ustanovení určit příslušný členský stát do 30. dubna 2006 bez možnosti toto období změnit.

(viz body 32, 34, 35, 37, 38 a výrok)
Článek 49 SFEU brání právní úpravě členského státu, podle níž přiznání nároku na starobní důchod podléhá předchozímu splnění podmínky spočívající v přerušení placení příspěvků na sociální pojištění v souvislosti s činností vykonávanou v jiném členském státě.

Takové přerušení placení příspěvků může být obtížné nebo zcela nemožné pro pracovníka, který výkonem profesní činnosti jakožto zaměstnaná osoba nebo osoba samostatně výdělečně činná v jiném členském státě využívá svobody pohybu nebo svobody usazování. Zvláště administrativní úkony, které mohou být důsledkem tohoto přerušení v jiném členském státě, by mohly pracovníka motivovat či dokonce nutit k tomu, aby pro účely přiznání starobního důchodu na základě této právní úpravy ukončil svou profesní činnost na předem neurčitelnou dobu.

Takové přerušení by přitom mohlo ohrozit pokračování profesní činnosti osoby samostatně výdělečně činné a vést k její nejisté profesní situaci, vzhledem k tomu, že v důsledku tohoto přerušení by neměla žádnou záruku, že bude moci v této činnosti pokračovat nebo si najít jinou.

Toto přerušení by mohlo mít po návratu uvedeného pracovníka do zaměstnání negativní dopady na výdělek, průběh jeho kariéry a postup v ní, například ve formě ztráty nároků na placenou dovolenou, nižší kariérní zařazení nebo méně odpracovaných let.

Z toho vyplývá, že taková právní úprava může bránit osobám s nárokem na starobní důchod na základě právních předpisů dotyčného členského státu ve výkonu profesní činnosti v jiném členském státě, nebo je od tohoto výkonu odrazovat, a představuje tedy překážku volného pohybu a zejména svobody usazování, která je upravena v článku 49 SFEU.

Čistě formální požadavek přerušení takové činnosti není navíc odůvodněn cílem obecného zájmu, jehož dosažení by měl zaručit, jelikož podle názoru dotyčného členského státu se jedná o neexistující cíl, který je bezvýznamný a nelogický, takže byl v mezidobí zrušen, přičemž mezi vyplácením starobního důchodu na základě práva uvedeného členského státu a ukončením výdělečné profesní činnosti neexistuje nutně daný a přímý vztah, jelikož si pojištěný zachovává po přiznání svých důchodových nároků právo výkonu výdělečné profesní činnosti.

(viz body 42–45, 47–50, výrok 1)
Článek 12 odst. 3 nařízení č. 2201/2003 o příslušnosti a uznávání a výkonu rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti a o zrušení nařízení č. 1347/2000 musí být vykládán v tom smyslu, že pro účely řízení o rodičovské zodpovědnosti umožňuje založit příslušnost soudu členského státu, v němž dítě nemá obvyklé bydliště, i v případě, že u zvoleného soudu neprobíhá žádné jiné řízení.

Kdyby totiž byla působnost čl. 12 odst. 3 nařízení č. 2201/2003 omezena na situace, kdy lze řízení ve věci rodičovské zodpovědnosti spojovat s jiným, již probíhajícím řízením, značně by to omezilo možnosti využít prorogace příslušnosti, kterou upravuje toto ustanovení, neboť nutnost zahájit řízení ve věci rodičovské zodpovědnosti může nastat nezávisle na jakémkoliv jiném řízení, a ohrozilo by to tak užitečný účinek tohoto ustanovení a cíl rovnosti všech dětí.

(viz body 46, 50, 52, výrok 1)
(viz bod 25)

Článek 2 odst. 2, čl. 4 odst. 1 a čl. 6 odst. 1 druhý pododstavec písm. c) směrnice 2000/78, kterou se stanoví obecný rámec pro rovné zacházení v zaměstnání a povolání, musí být vykládány v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, která maximální věk pro přijetí příslušníků místní policie stanoví na 30 let.

Je zajisté pravda, že disponování zvláštními fyzickými schopnostmi může být považováno za „podstatný a určující profesní požadavek“ ve smyslu čl. 4 odst. 1 směrnice 2000/78 pro výkon povolání příslušníka místní policie. Krom toho potřeba zabezpečit operační schopnost a řádné fungování policejního sboru představuje legitimní cíl ve smyslu téhož ustanovení.

Taková vnitrostátní právní úprava však ukládá nepřiměřený požadavek, jelikož nebylo prokázáno, že zvláštní fyzické schopnosti požadované pro výkon funkce příslušníka místní policie nezbytně souvisí s určitou věkovou skupinou nebo se nevyskytují u osob překračujících určitý věk, ani to, že cíl zaručení operační schopnosti a řádného fungování sboru příslušníků místní policie vyžaduje zachovat určitou věkovou strukturu tohoto sboru, což by vyžadovalo přijímání výhradně příslušníků nedosahujících věku 30 let.

Navíc se nejeví, že je taková právní úprava přiměřená a nezbytná s ohledem na cíl spočívající v zajištění vzdělávání dotčených příslušníků ve smyslu čl. 6 odst. 1 druhého pododstavce písm. c) směrnice. Konečně takovou právní úpravu nelze považovat za nezbytnou s ohledem na to, aby uvedeným příslušníkům byla zajištěna přiměřená doba zaměstnání před odchodem do důchodu ve smyslu téhož ustanovení.

(viz body 41, 44, 48, 56, 57, 70, 72, 74 a výrok)
(viz body 43 a 44)

Viz znění rozhodnutí.

Právo být vyslechnut v každém řízení, jak je uplatňováno v rámci směrnice 2008/115 o společných normách a postupech v členských státech při navracení neoprávněně pobývajících státních příslušníků třetích zemí, a zejména jejího článku 6, musí být vykládáno v tom smyslu, že nebrání tomu, aby vnitrostátní orgán nevyslechl státního příslušníka třetí země specificky ve věci rozhodnutí o navrácení, pokud vůči němu hodlá vydat takové rozhodnutí poté, co konstatoval neoprávněnost jeho pobytu na území státu v návaznosti na řízení, v němž bylo jeho právo být vyslechnut plně respektováno, a to bez ohledu na to, zda má být toto rozhodnutí o navrácení vydáno po zamítnutí žádosti o povolení k pobytu, či nikoli.

Jelikož je rozhodnutí o navrácení podle směrnice 2008/115 úzce svázáno s konstatováním neoprávněnosti pobytu, právo být vyslechnut nemůže být vykládáno v tom smyslu, že pokud příslušný vnitrostátní orgán zamýšlí přijmout současně rozhodnutí konstatující neoprávněný pobyt a rozhodnutí o navrácení, musí nutně vyslechnout dotyčnou osobu a umožnit jí uplatnit své stanovisko specificky ke druhému z těchto rozhodnutí, pokud měla tato osoba možnost vyjádřit užitečným a účinným způsobem své stanovisko k neoprávněnosti svého pobytu a skutečnostem, které by mohly být na základě vnitrostátního práva důvodem k tomu, aby uvedený orgán nepřijal rozhodnutí o navrácení.

Z povinnosti přijmout rozhodnutí o navrácení státních příslušníků třetích zemí neoprávněně pobývajících na území státu, stanovené čl. 6 odst. 1 uvedené směrnice, ve spravedlivém a transparentním řízení nicméně plyne, že členské státy musí v rámci své procesní autonomie ve svém vnitrostátním právu výslovně stanovit povinnost opuštění území v případě neoprávněného pobytu a dále zajistit, aby dotčené osoby byly v rámci řízení o žádosti o povolení pobytu nebo případně o neoprávněnosti svého pobytu platně vyslechnuty. V tomto ohledu však nemůže být právo být vyslechnut před přijetím rozhodnutí o navrácení využíváno pro neomezené znovuotevírání správního řízení, a to s cílem zachovat rovnováhu mezi základním právem dotyčné osoby na vyslechnutí před přijetím rozhodnutí nepříznivě zasahujícího do jejího právního postavení a povinností členských států bojovat proti nelegálnímu přistěhovalectví.

(viz body 60–62, 71, 82 a výrok)
Pro účely zjištění, zda je určitý výrobek předmětem dumpingu, se pojem běžný obchodní styk týká povahy samotného prodeje a nikoli ceny výrobku. Pokud je prodej uzavřen za podmínek, které neodpovídají obchodnímu styku týkajícímu se prodeje obdobného výrobku na tomto trhu v okamžiku relevantním pro účely určení dumpingu, nepředstavuje vhodný základ k určení běžné hodnoty obdobného výrobku na uvedeném trhu.

Jelikož je cena výrobku jen jednou z podmínek obchodní operace, závisí otázka, zda je cena uplatňována v běžném obchodním styku, rovněž na dalších podmínkách obchodu, které mohou mít vliv na uplatňované ceny, jako je objem tohoto obchodu, dodatečné povinnosti stran účastnících se tohoto obchodu nebo lhůta pro dodání. V rámci tohoto posouzení, které musí být provedeno případ od případu, musí orgány zohlednit všechny relevantní faktory a všechny zvláštní okolnosti týkající se dotčených prodejů.

Zahrnutí rizikové prémie za nezaplacení do výpočtu ziskového rozpětí stanoveného pro účely určení běžné hodnoty, kterážto uměle zvyšuje výsledek výpočtu běžné hodnoty, takže tento výsledek již neodráží co nejspolehlivěji prodejní cenu výrobku, kterou by výrobek měl, kdyby byl prodán v zemi původu v běžném obchodním styku, znamená zapojit do stanovení této hodnoty faktor, který není určený ke stanovení ceny, za kterou by byl výrobek prodáván za běžných podmínek na domácím trhu. V takovém případě musí orgány posoudit, zda by se tyto podmínky uplatnily obecně na všechny zákazníky na trhu s obdobným výrobkem.

(viz body 25, 27–30, 32)
(viz body 14, 15)

Viz znění rozhodnutí.

(viz bod 20)

Viz znění rozhodnutí.

Článek 30 SFEU brání poplatku z dovozu upravenému vnitrostátním opatřením o ochraně životního prostředí proti znečišťování hnojivy, jenž se vztahuje pouze na dovozy přebytků statkových a dalších hnojiv do regionu nacházejícího se v tuzemsku, který se vybírá od dovozce, kdežto poplatek z přebytků hnojiv vyprodukovaných na tuzemském území se vybírá od producenta a vypočítává se podle jiných metod, než jsou metody upravující výpočet posledně uvedeného poplatku. V tomto ohledu není relevantní, že členský stát, z něhož jsou přebytky hnojiv dovezeny do regionu v tuzemsku, stanoví snížení poplatku v případě vývozu těchto přebytků do jiných členských států.

Poplatek uložený z důvodu přechodu územní hranice uvnitř členského státu představuje totiž poplatek s účinkem rovnocenným clu. Cla a poplatky s účinkem rovnocenným těmto clům jsou zakázány bez ohledu na cíl jejich zavedení, jakož i určení příjmů, které z nich plynou.

(viz body 24, 35, 37 a výrok)