Věc C-417/10

Ministero dell’Economia e delle Finanze

a

Agenzia delle Entrate

v.

3M Italia SpA

(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce

podaná Corte suprema di cassazione)

„Přímé daně — Ukončení daňových sporů probíhajících před soudem rozhodujícím v posledním stupni — Zneužití práva — Článek 4 odst. 3 SEU — Svobody zaručené Smlouvou — Zásada zákazu diskriminace — Státní podpory — Povinnost zajistit účinné uplatňování unijního práva“

Shrnutí rozsudku

Členské státy — Povinnosti — Povinnost loajální spolupráce — Provádění unijního práva — Zásada zákazu zneužití práva — Volný pohyb kapitálu — Zásada zákazu diskriminace — Pravidla státní podpory — Přímé daně členských států

(Článek 4 odst. 3, SEU; článek 63 SFEU a čl. 107 odst. 1 SFEU)

Unijní právo, zejména pak zásada zákazu zneužití práva, čl. 4 odst. 3 SEU, svobody zaručené Smlouvou o FEU, zásada zákazu diskriminace, pravidla v oblasti státních podpor, jakož i povinnost zajistit účinné uplatňování unijního práva, musí být vykládáno v tom smyslu, že nebrání ve věci týkající se přímých daní členského státu použít vnitrostátní ustanovení, které stanoví ukončení daňových sporů probíhajících před soudem rozhodujícím v posledním stupni na základě zaplacení částky rovnající se 5 % hodnoty nároku, pokud tyto spory měly původ v žalobách podaných v prvním stupni více než deset let před vstupem tohoto ustanovení v platnost a pokud daňová správa nebyla úspěšná v prvních dvou stupních soudního řízení.

V každém případě v unijním právu neexistuje žádná obecná zásada, ze které by vyplývala povinnost členských států potírat zneužívající jednání v oblasti přímých daní a která by bránila uplatnění takového vnitrostátního ustanovení, když předmětná zdanitelná operace v probíhajícím řízení pramení z takových jednání a unijní právo není dotčeno.

Takové ustanovení nadto nelze kvalifikovat jako státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU. Zvýhodnění vyplývající z obecného opatření, které je bez rozdílu použitelné na všechny hospodářské subjekty, totiž nejsou státními podporami. I za předpokladu, že by použití výše uvedeného ustanovení mohlo v dané situaci vést k poskytnutí výhody tomu, kdo tohoto ustanovení využije, platí, že se toto opatření použije na všechny poplatníky, kteří jsou účastníky daňového řízení probíhajícího před soudem rozhodujícím v posledním stupni, a to bez ohledu na povahu dotčené daně, pokud má toto řízení původ v žalobě podané v prvním stupni více než deset let před vstupem tohoto ustanovení v platnost a pokud daňová správa neměla úspěch v prvních dvou stupních soudního řízení. Skutečnost, že z tohoto opatření mohou mít prospěch pouze poplatníci, kteří splňují tyto podmínky, nemůže sama o sobě tomuto opatření dát selektivní povahu. Osoby, které jej nemohou využít, se totiž nenacházejí ve skutkové a právní situaci srovnatelné se situací uvedených poplatníků s ohledem na cíl sledovaný vnitrostátním zákonodárcem, kterým je zajistit dodržování zásady přiměřené lhůty.

Při neexistenci porušení unijního práva nelze mít za to, že je takové ustanovení z důvodu, že je jeho důsledkem – stejně jako u jakéhokoliv jiného ustanovení stanovícího ukončení řízení před rozhodnutím ve věci samé – nemožnost vnitrostátního soudu, který rozhoduje v posledním stupni, provést přezkum legality v dotčených řízeních v souladu s unijním právem poté, co případně předložil věc Soudnímu dvoru na základě článku 267 SFEU, v rozporu s povinností vnitrostátních soudů rozhodujících v posledním stupni zajistit v rámci svých pravomocí účinné uplatňování unijního práva.

(viz body 32, 39, 41–42, 44, 46–47 a výrok)

Věc C-417/10

Ministero dell’Economia e delle Finanze

a

Agenzia delle Entrate

v.

3M Italia SpA

(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce

podaná Corte suprema di cassazione)

„Přímé daně — Ukončení daňových sporů probíhajících před soudem rozhodujícím v posledním stupni — Zneužití práva — Článek 4 odst. 3 SEU — Svobody zaručené Smlouvou — Zásada zákazu diskriminace — Státní podpory — Povinnost zajistit účinné uplatňování unijního práva“

Shrnutí rozsudku

Členské státy – Povinnosti – Povinnost loajální spolupráce – Provádění unijního práva – Zásada zákazu zneužití práva – Volný pohyb kapitálu – Zásada zákazu diskriminace – Pravidla státní podpory – Přímé daně členských států

(Článek 4 odst. 3, SEU; článek 63 SFEU a čl. 107 odst. 1 SFEU)

Unijní právo, zejména pak zásada zákazu zneužití práva, čl. 4 odst. 3 SEU, svobody zaručené Smlouvou o FEU, zásada zákazu diskriminace, pravidla v oblasti státních podpor, jakož i povinnost zajistit účinné uplatňování unijního práva, musí být vykládáno v tom smyslu, že nebrání ve věci týkající se přímých daní členského státu použít vnitrostátní ustanovení, které stanoví ukončení daňových sporů probíhajících před soudem rozhodujícím v posledním stupni na základě zaplacení částky rovnající se 5 % hodnoty nároku, pokud tyto spory měly původ v žalobách podaných v prvním stupni více než deset let před vstupem tohoto ustanovení v platnost a pokud daňová správa nebyla úspěšná v prvních dvou stupních soudního řízení.

V každém případě v unijním právu neexistuje žádná obecná zásada, ze které by vyplývala povinnost členských států potírat zneužívající jednání v oblasti přímých daní a která by bránila uplatnění takového vnitrostátního ustanovení, když předmětná zdanitelná operace v probíhajícím řízení pramení z takových jednání a unijní právo není dotčeno.

Takové ustanovení nadto nelze kvalifikovat jako státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU. Zvýhodnění vyplývající z obecného opatření, které je bez rozdílu použitelné na všechny hospodářské subjekty, totiž nejsou státními podporami. I za předpokladu, že by použití výše uvedeného ustanovení mohlo v dané situaci vést k poskytnutí výhody tomu, kdo tohoto ustanovení využije, platí, že se toto opatření použije na všechny poplatníky, kteří jsou účastníky daňového řízení probíhajícího před soudem rozhodujícím v posledním stupni, a to bez ohledu na povahu dotčené daně, pokud má toto řízení původ v žalobě podané v prvním stupni více než deset let před vstupem tohoto ustanovení v platnost a pokud daňová správa neměla úspěch v prvních dvou stupních soudního řízení. Skutečnost, že z tohoto opatření mohou mít prospěch pouze poplatníci, kteří splňují tyto podmínky, nemůže sama o sobě tomuto opatření dát selektivní povahu. Osoby, které jej nemohou využít, se totiž nenacházejí ve skutkové a právní situaci srovnatelné se situací uvedených poplatníků s ohledem na cíl sledovaný vnitrostátním zákonodárcem, kterým je zajistit dodržování zásady přiměřené lhůty.

Při neexistenci porušení unijního práva nelze mít za to, že je takové ustanovení z důvodu, že je jeho důsledkem – stejně jako u jakéhokoliv jiného ustanovení stanovícího ukončení řízení před rozhodnutím ve věci samé – nemožnost vnitrostátního soudu, který rozhoduje v posledním stupni, provést přezkum legality v dotčených řízeních v souladu s unijním právem poté, co případně předložil věc Soudnímu dvoru na základě článku 267 SFEU, v rozporu s povinností vnitrostátních soudů rozhodujících v posledním stupni zajistit v rámci svých pravomocí účinné uplatňování unijního práva.

(viz body 32, 39, 41–42, 44, 46–47 a výrok)