STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

P. MENGOZZIHO

přednesené dne 12. září 20061( )

Věc C‑385/05

Confédération générale du travail (CGT),

Confédération française démocratique du travail (CFDT),

Confédération française de l’encadrement (CGC),

Confédération française des travailleurs chrétiens (CFTC),

Confédération générale du travail − Force ouvrière (CGT‑FO)

proti

Premier ministre,

Ministre de l’Emploi, de la Cohésion sociale et du Logement

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Conseil d’État (Francie)]

„Sociální politika – Směrnice 98/59/ES a 2002/14/ES – Hromadné propouštění – Informování zaměstnanců a projednávání se zaměstnanci – Metoda pro stanovení prahových hodnot pro počet zaměstnaných zaměstnanců – Vyloučení zaměstnanců náležejících do určité věkové kategorie“

I – Úvod

1. Mohou vnitrostátní právní předpisy k provedení určitých ustanovení pracovního práva vyloučit z výpočtu počtu zaměstnanců v podnicích některé kategorie zaměstnanců bez ohledu na ustanovení směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/14/ES ze dne 11. března 2002, kterou se stanoví obecný rámec pro informování zaměstnanců a projednávání se zaměstnanci v Evropském společenství( ), a ustanovení směrnice Rady 98/59/ES ze dne 20. července 1998 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se hromadného propouštění( )?

2. To je podstatou předmětu obou otázek položených Soudnímu dvoru Conseil d’État (Francie) v návaznosti na žalobu na neplatnost podanou pěti francouzskými odborovými organizacemi proti legislativnímu nařízení č. 2005-892 ze dne 2. srpna 2005 o úpravě pravidel výpočtu počtu zaměstnanců v podnicích (dále jen „legislativní nařízení č. 2005-892“)( ). Již v této fázi je třeba podotknout, že projednávaná věc poskytuje Soudnímu dvoru poprvé příležitost k výkladu směrnice 2002/14, někdy také nazývané směrnice „Vilvoorde“( ).

II – Právní rámec

A – Právo Společenství

1. Směrnice 98/59

3. Pro účely použití směrnice 98/59 čl. 1 odst. 1 této směrnice stanoví:

„a) ‚hromadným propouštěním‘ [se rozumí] propouštění ze strany zaměstnavatele z jednoho nebo několika důvodů, které nesouvisí s osobou zaměstnance, pokud počet propuštěných zaměstnanců činí podle volby členských států:

i) buď v období 30 dnů:

– alespoň 10 v podnicích, které obvykle zaměstnávají více než 20 a méně než 100 zaměstnanců,

– alespoň 10 % z počtu zaměstnanců v podnicích, které obvykle zaměstnávají alespoň 100, ale méně než 300 zaměstnanců,

– alespoň 30 v podnicích, které obvykle zaměstnávají alespoň 300 zaměstnanců;

ii) nebo v období 90 dnů alespoň 20 bez ohledu na počet zaměstnanců, kteří jsou obvykle zaměstnáni v dotyčných podnicích;

b) ‚zástupci zaměstnanců‘ [se rozumí] zástupci zaměstnanců podle právních předpisů nebo zvyklostí členských států.

Pro stanovení počtu propouštěných zaměstnanců podle prvního pododstavce písm. a) lze za propouštění považovat i další formy skončení pracovního poměru ze strany zaměstnavatele, z jednoho nebo několika důvodů, které se netýkají osoby zaměstnance, je-li propuštěných zaměstnanců nejméně pět.“

4. Článek 2 odst. 1 uvedené směrnice stanoví, že „[p]okud zaměstnavatel zamýšlí provést hromadné propouštění, musí včas zahájit projednání se zástupci zaměstnanců s cílem dosáhnout dohody“.

5. Krom toho podle článku 3 směrnice 98/59 je zaměstnavatel povinen písemně oznámit příslušnému orgánu veřejné moci veškeré návrhy na hromadné propouštění. Kopie tohoto oznámení se předá zástupcům zaměstnanců, kteří mohou příslušnému orgánu veřejné moci zaslat své případné připomínky.

2. Směrnice 2002/14

6. Článek 1 odst. 1 směrnice 2002/14 stanoví, že „cílem této směrnice je zavedení obecného rámce, kterým se stanoví minimální požadavky pro právo na informování zaměstnanců a projednávání se zaměstnanci v podnicích nebo závodech ve Společenství“.

7. Článek 2 písm. d) směrnice 2002/14 uvádí, že „ ‚zaměstnancem‘ se rozumí jakákoli osoba, která je v dotyčném členském státě chráněna jako zaměstnanec podle vnitrostátního pracovního práva a v souladu s vnitrostátními zvyklostmi“.

8. Článek 3 směrnice 2002/14 stanoví:

„1. Tato směrnice se vztahuje podle rozhodnutí učiněného členskými státy na:

a) podniky zaměstnávající nejméně 50 zaměstnanců v některém z členských států, nebo

b) závody zaměstnávající nejméně 20 zaměstnanců v některém z členských států.

Členské státy určí metodu pro stanovení prahových hodnot pro počet zaměstnaných zaměstnanců.

[…]“

9. V tomto ohledu devatenáctý bod odůvodnění této směrnice upřesňuje, že účelem obecného rámce, který zavádí, „je rovněž vyhnout se jakýmkoli administrativním, finančním nebo právním překážkám, které by mohly bránit zakládání a rozvoji malých a středních podniků“ a že za tímto účelem „[j]e třeba oblast působnosti této směrnice omezit, podle volby učiněné členskými státy, na podniky s nejméně 50 zaměstnanci nebo závody zaměstnávající nejméně 20 zaměstnanců“.

10. Článek 4 směrnice 2002/14 stanoví, že v souladu se zásadami stanovenými v článku 1 téže směrnice a aniž jsou dotčeny jakékoli platné předpisy nebo zvyklosti příznivější pro zaměstnance, stanoví členské státy postupy pro výkon práva na informování a projednávání na příslušné úrovni.

11. Článek 9 odst. 1 téže směrnice uvádí, že touto směrnicí nejsou dotčeny zvláštní postupy pro informování a projednávání uvedené v článku 2 směrnice 98/59.

12. Konečně článek 11 směrnice 2002/14 uvádí:

„1. Členské státy přijmou právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení souladu s touto směrnicí nejpozději do 23. března 2005 nebo zajistí, aby nejpozději k uvedenému dni sociální partneři přijali formou dohody nezbytná opatření, a členské státy přitom musí přijmout všechna nezbytná opatření, aby mohly kdykoli zaručit, že výsledků předepsaných touto směrnicí bude dosaženo. Neprodleně o nich uvědomí Komisi.

[…]“

B – Vnitrostátní právní předpisy

13. Podle článku L. 421-1 francouzského zákoníku práce je ustanovení zástupců zaměstnanců povinné pro všechny závody zaměstnávající nejméně jedenáct zaměstnanců.

14. Mimoto podle článků L. 321-1 až L. 321-17 francouzského zákoníku práce je povinnost projednat propouštění z hospodářských důvodů se zaměstnanci stanovena tehdy, pokud podnik zaměstnává více než deset zaměstnanců.

15. Před přijetím legislativního nařízení č. 2005-892 zněl článek L. 620-10 francouzského zákoníku práce následovně:

„K provedení ustanovení tohoto zákoníku se počet zaměstnanců v podniku stanoví podle následujících ustanovení:

Zaměstnanci v pracovním poměru na dobu neurčitou na plný úvazek a domáčtí pracovníci se do počtu zaměstnanců v podniku počítají v plné míře.

Zaměstnanci v pracovním poměru na dobu určitou, příležitostní zaměstnanci, zaměstnanci poskytnutí podniku určitým externím podnikem, včetně dočasných pracovníků, se do počtu zaměstnanců v podniku počítají poměrně k času strávenému v práci v průběhu předchozích dvanácti měsíců. Zaměstnanci v pracovním poměru na dobu určitou, dočasní pracovníci nebo zaměstnanci poskytnutí podniku určitým externím podnikem jsou však z výpočtu počtu zaměstnanců v podnicích vyloučeni, pokud zastupují nepřítomného zaměstnance nebo zaměstnance, jehož pracovní poměr je přerušen.

Zaměstnanci na částečný úvazek, ať již je povaha jejich pracovní smlouvy jakákoli, se pro účely počtu zaměstnanců počítají v poměru celkového rozsahu pracovní doby stanovené v jejich pracovních smlouvách k zákonné pracovní době nebo pracovní době stanovené kolektivní smlouvou.“

16. Článek 1 legislativního nařízení č. 2005-892 doplnil článek L. 620-10 francouzského zákoníku práce o nový pododstavec. Tento pododstavec stanoví:

„K zaměstnanci přijatému do zaměstnání v období ode dne 22. června 2005, mladšímu 26 let, se pro účely stanovení počtu zaměstnanců v podniku, v němž je zaměstnán, nepřihlíží, dokud nedosáhne věku 26 let, a to ať již je povaha smlouvy, jež jej k podniku váže, jakákoli. Toto ustanovení nemůže mít za účinek zrušení orgánu sloužícího k zastupování zaměstnanců nebo mandátu zástupce zaměstnanců. Ustanovení tohoto pododstavce se použijí do dne 31. prosince 2007.“

III – Spor v původním řízení a předběžné otázky

17. Za účelem zlepšení stavu zaměstnanosti ve Francii předložil předseda vlády ve svém prohlášení k obecné politice ze dne 8. června 2005 parlamentu krizový plán pro zaměstnanost. Aby tato opatření mohla vstoupit v platnost již dne 1. září 2005, požádala vláda o zmocnění k vydání právního předpisu formou legislativního nařízení.

18. Článek 1 zákona č. 2005-846 ze dne 26. července 2005 tak vládu pověřil přijmout formou legislativního nařízení veškerá opatření, jejichž účelem je zejména „upravit pravidla výpočtu počtu zaměstnanců používaná k provedení ustanovení týkajících se pracovního práva nebo finančních závazků uložených jinými právními předpisy, s cílem podpořit od 22. června 2005 u zaměstnanců mladších 26 let jejich zaměstnávání podniky“.

19. Dne 2. srpna 2005 přijala vláda legislativní nařízení č. 2005-892, jehož článek 1 doplnil článek L. 620-10 francouzského zákoníku práce o doplňující pododstavec, který je uveden v bodě 16 výše.

20. Confédération générale du travail (CGT), Confédération française démocratique du travail (CFDT), Confédération française de l’encadrement (CGC), Confédération française des travailleurs chrétiens (CFTC) a Confédération générale du travail – Force ouvrière (CGT‑FO) podaly žaloby na neplatnost článku 1 legislativního nařízení č. 2005-892.

21. Na podporu těchto žalob u Conseil d’État žalobkyně vznesly zejména žalobní důvod vycházející z toho, že úprava pravidel výpočtu počtu zaměstnanců stanovená legislativním nařízením č. 2005-892 porušuje cíle směrnic 98/59 a 2002/14.

22. Předkládající soud poukazuje na to, že přímým důsledkem článku 1 legislativního nařízení č. 2005-892 sice není vyloučení použití vnitrostátních ustanovení zajišťujících provedení směrnic 98/59 a 2002/14 do francouzského právního řádu, avšak to nic nemění na tom, že co se týče závodů, jejichž počet zaměstnanců činí více než dvacet, přičemž však méně než jedenáct z nich je ve věku dvaceti šesti let nebo více, použití sporného ustanovení může mít za následek zproštění zaměstnavatele některých povinností, jež z těchto dvou směrnic vyplývají.

23. Avšak vzhledem k tomu, že Conseil d'État měl za to, že o výkladu obou výše uvedených směrnic přetrvávají určité pochybnosti, rozhodl se přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

„1) Musí být s přihlédnutím k cíli směrnice 2002/14 […], kterým je podle jejího čl. 1 [odst.] 1 zavedení obecného rámce, kterým se stanoví minimální požadavky pro právo na informování zaměstnanců a projednávání se zaměstnanci v podnicích nebo závodech ve Společenství, odkaz na to, aby metoda pro stanovení v této směrnici uvedených prahových hodnot pro počet zaměstnaných zaměstnanců byla určena členskými státy, považován za oprávnění, které umožňuje těmto členským státům, aby při uplatňování těchto prahových hodnot přihlížely k některým kategoriím zaměstnanců s určitým časovým odstupem?

2) V jaké míře může být směrnice 98/59 […] vykládána tak, že povoluje úpravu, jejímž důsledkem je, že některé závody zaměstnávající obvykle více než dvacet zaměstnanců jsou osvobozeny, byť dočasně, od povinnosti vytvořit strukturu zastoupení zaměstnanců z důvodu, že pravidla výpočtu počtu zaměstnanců vylučují, aby bylo při uplatňování ustanovení upravujících toto zastoupení přihlédnuto k některým kategoriím zaměstnanců?“

IV – Řízení před Soudním dvorem

24. Ve svém rozhodnutí vnitrostátní soud požádal Soudní dvůr o projednání žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce ve zrychleném řízení na základě čl. 104a prvního pododstavce jednacího řádu.

25. Tato žádost byla zamítnuta usnesením předsedy Soudního dvora ze dne 21. listopadu 2005.

26. Žalobkyně v původním řízení, francouzská vláda a Komise Evropských společenství předložily písemné vyjádření před Soudním dvorem v souladu s článkem 23 statutu. Tyto účastnice řízení byly rovněž vyslechnuty při jednání konaném dne 7. června 2006.

V – Přezkum předběžných otázek

A – K první předběžné otázce

1. Úvodní poznámky

27. Za účelem přesného vymezení problematiky předložené překládajícím soudem je nejprve namístě jednak poznamenat, že jak správně uvádí Komise, legislativní nařízení č. 2005-892 nezavádí žádnou diskriminaci mezi zaměstnanci bez ohledu na to, zda jsou starší dvaceti šesti let, či nikoliv. Je totiž nesporné, že zaměstnanci mladší dvaceti šesti let mají nadále individuální práva, která pro ně vyplývají z jejich postavení zaměstnance uznaného vnitrostátním právem.

28. Naopak, ačkoliv legislativní nařízení č. 2005-892 upřesňuje, že nemůže vést ke zrušení již existujících orgánů sloužících k zastupování zaměstnanců nebo mandátu zástupce zaměstnanců, práva, která mohou být dotčená sporným ustanovením jsou právy, která pro všechny zaměstnance podniku nebo závodu vyplývají ze směrnice 2002/14 z důvodu informování zaměstnanců a projednávání se zaměstnanci, ke kterým je povinen jejich zaměstnavatel. Jak bude totiž uvedeno dále, na základě legislativního nařízení č. 2005-892 mohou být případně zbaveni práv, která pro ně vyplývají ze směrnice 2002/14, za určitých okolností všichni zaměstnanci závodu nebo podniku – a nikoliv pouze zaměstnanci mladší dvaceti šesti let.

29. Dále se mi zdá užitečným provést významové upřesnění ohledně otázky položené předkládajícím soudem. Posledně uvedený soud se Soudního dvora táže na takové právní předpisy, jako jsou předpisy ve věci v původním řízení, které ukládají při uplatňování prahových hodnot stanovených směrnicí 2002/14 povinnost „přihlížet k některým kategoriím zaměstnanců s určitým časovým odstupem“. Taková kvalifikace se mi však nezdá zcela správnou. Legislativní nařízení č. 2005-892 dle mého názoru nelze posuzovat tak, že ukládá povinnost přihlížet ke stejné kategorii osob, a sice zaměstnancům mladším dvaceti šesti let, s určitým časovým odstupem. Jakmile totiž zaměstnanci uvedení v legislativním nařízení č. 2005-892 dosáhnou věku dvaceti šesti let a počítají se tedy do počtu zaměstnanců podniků pro účely ověření překročení prahových hodnot, nadále již pojmově nepatří do kategorie osob mladších dvaceti šesti let. Nejedná se tedy o přihlédnutí ke kategorii zaměstnanců mladších dvaceti šesti let „s určitým časovým odstupem“, ale spíše o vyloučení této kategorie z výpočtu zaměstnanců, kteří tvoří počet zaměstnanců podniků pro účely ověření překročení prahové hodnoty stanovené vnitrostátními právními předpisy na základě směrnice 2002/14, po dobu časové působnosti legislativního nařízení č. 2005-892.

30. Je třeba ostatně poznamenat, že jak ve svých písemnostech, tak při jednání francouzská vláda při několika příležitostech zmínila vylučující povahu legislativního nařízení č. 2005-892 a že druhá otázka položená předkládajícím soudem kvalifikuje tento akt jako právní předpisy stanovící „pravidla výpočtu počtu zaměstnanců, která vylučují, aby bylo přihlédnuto“ ke kategorii zaměstnanců mladších dvaceti šesti let.

31. V důsledku toho navrhuji Soudnímu dvoru přeformulovat první otázku položenou předkládajícím soudem tak, že se tento soud táže, zda s přihlédnutím k cíli směrnice 2002/14 musí být čl. 3 odst. 1 druhý pododstavec této směrnice vykládán v tom smyslu, že pravomoc „určit metodu pro stanovení prahových hodnot pro počet zaměstnaných zaměstnanců“ přiznaná členským státům zahrnuje rovněž pravomoc vyloučit, i dočasně, celou kategorii zaměstnanců (v projednávaném případě zaměstnance mladší dvaceti šesti let).

32. V tomto ohledu je třeba poznamenat, že žalobkyně v původním řízení – které předložily Soudnímu dvoru společné vyjádření – a Komise navrhují na tuto otázku odpovědět záporně.

33. Naopak francouzská vláda se domnívá, že čl. 3 odst. 1 druhý pododstavec směrnice 2002/14 ji opravňuje dočasně vyloučit celou kategorii zaměstnanců, pokud je toto vyloučení odůvodněno cíli obecného zájmu a je nezbytné, jakož i přiměřené z hlediska sledování uvedených cílů. Francouzská vláda má za to, že tyto podmínky jsou v projednávaném případě zjevně splněny, jelikož:

– cíl sledovaný legislativním nařízením č. 2005-892, a sice boj s nezaměstnaností mladých, je slučitelný s cílem uvedeným v devatenáctém bodě odůvodnění směrnice 2002/14, jakož i s úsilím o vysokou úroveň zaměstnanosti ve Společenství;

– tím, že se jedná o opatření s omezenou časovou působností, je přiměřené z hlediska sledovaného cíle;

– dopad sporného ustanovení je omezen pouze na podniky, jejichž počet zaměstnanců činí nejvýše dvacet, přičemž však méně než jedenáct z nich je ve věku dvaceti šesti let nebo více;

– použití sporného ustanovení nemůže mít za účinek zrušení již existujícího orgánu sloužícího k zastupování zaměstnanců nebo mandátu zástupce zaměstnanců.

34. Po těchto úvodních poznámkách a upřesněních se osobně domnívám, že odpověď na první otázku položenou předkládajícím soudem lze nalézt prostřednictvím určení dosahu čl. 3 odst. 1 směrnice 2002/14, jehož druhý pododstavec přiznává členským státům pravomoc určit „metodu pro stanovení prahových hodnot pro počet zaměstnaných zaměstnanců“. Tento rozbor provedu dále.

2. K dosahu čl. 3 odst. 1 směrnice 2002/14

35. Je namístě připomenout, že podle čl. 3 odst. 1 prvního pododstavce směrnice 2002/14 jsou subjekty, vůči kterým musí členské státy zavést postupy pro informování zaměstnanců a projednávání s nimi, které tato směrnice uvádí, dle volby buď podniky zaměstnávající nejméně 50 zaměstnanců v některém z členských států, nebo závody zaměstnávající nejméně 20 zaměstnanců. Po provedení této volby uvedená směrnice připouští, aby členské státy mohly zachovat v platnosti nebo přijímat ustanovení stanovená vnitrostátním právem, která jsou pro zaměstnance příznivější.

36. V tomto ohledu také připomínám, že, jak vyplývá z výše uvedených ustanovení francouzského zákoníku práce, Francouzská republika si zvolila druhou alternativu čl. 3 odst. 1 prvního pododstavce směrnice 2002/14, když současně snížila prahovou hodnotu, při jejímž překročení je povinnost informování zaměstnanců a projednání s nimi požadována v závodech zaměstnávajících nejméně jedenáct zaměstnanců.

37. Článek 3 odst. 1 první pododstavec směrnice 2002/14 musí být dle mého názoru v rozsahu, v němž odkazuje na prahové hodnoty „pro počet zaměstnanců“ vykládán ve spojení s čl. 2 písm. d) této směrnice, který upřesňuje, co je třeba rozumět pod pojmem „zaměstnanec“ ve smyslu uvedené směrnice. Podle tohoto ustanovení se jedná o „jakoukoli osobu, která je v dotyčném členském státě chráněna jako zaměstnanec podle vnitrostátního pracovního práva a v souladu s vnitrostátními zvyklostmi“.

38. Pro účely směrnice přitom pokud osoba odpovídá definici uvedené v čl. 2 písm. d) této směrnice, tedy je chráněna jako zaměstnanec podle vnitrostátního práva, k této osobě musí být nutně přihlédnuto při stanovení zaměstnanců pro účely použití prahových hodnot stanovených v čl. 3 odst. 1 prvním pododstavci směrnice 2002/14. Tato osoba tak musí být již z důvodu svého postavení zaměstnance ve smyslu uvedené směrnice započtena při stanovení zaměstnanců, kteří tvoří počet zaměstnanců dotčeného závodu nebo podniku pro účely použití prahových hodnot stanovených tímto aktem.

39. Ve sporu v původním řízení je nesporné, že zaměstnanci dotčení článkem 1 legislativního nařízení č. 2005-892 jsou chráněni jako takoví francouzskými pracovněprávními předpisy. Na základě společného výkladu čl. 3 odst. 1 prvního pododstavce a čl. 2 písm. d) směrnice 2002/14 by tedy k zaměstnancům uvedeným v článku 1 uvedeného legislativního nařízení mělo být pro účely použití relevantní prahové hodnoty pro počet zaměstnanců stanovené směrnicí 2002/14 přihlédnuto jako k zaměstnancům závodů umístěných ve Francii.

40. Musím podotknout, že směrnice 2002/14 nepřipouští pro členské státy žádnou možnost odchýlit se od jejích ustanovení, kromě možnosti, která je jim poskytnuta čl. 3 odst. 3 této směrnice, pokud jde o posádky plavidel plavících se na volném moři, která je ve věci v původním řízení irelevantní.

41. Po této poznámce je nicméně třeba ověřit, zda, jak tvrdí francouzská vláda, druhý pododstavec čl. 3 odst. 1 směrnice 2002/14 přiznává členským státům takovou možnost, jako je možnost stanovená právními předpisy dotčenými ve věci v původním řízení, vyloučit celou kategorii zaměstnanců z výpočtu počtu zaměstnanců závodů pro účely použití relevantní prahové hodnoty pro počet zaměstnanců stanovené uvedenou směrnicí.

42. Druhý pododstavec čl. 3 odst. 1 směrnice 2002/14 přiznává členským státům pravomoc určit „metodu pro stanovení prahových hodnot pro počet zaměstnaných zaměstnanců“.

43. V tomto ohledu musím zdůraznit, že odkaz tohoto ustanovení na to, aby „metoda pro stanovení prahových hodnot pro počet zaměstnaných zaměstnanců“ byla určena členskými státy, se týká pouze určení této metody, a nikoliv samotné definice tohoto výrazu.

44. Jsem totiž přesvědčen, že směrnice 2002/14 nezamýšlela ponechat definici tohoto výrazu na členských státech. Je třeba připomenout, že část věty uvedená v předchozím bodě je součástí článku, který definuje „působnost“ uvedené směrnice, která nemůže vyplývat z volného uvážení práva členských států. Požadavky na jednotné použití práva Společenství musí tak vést k tomu, že výrazy tohoto ustanovení práva Společenství musí být v celém Společenství vykládány autonomně a jednotně, přičemž výklad je třeba hledat s přihlédnutím k celkovým souvislostem ustanovení a cíli sledovanému dotčenou právní úpravou( ).

45. Obecně je třeba připustit, že dosah výrazu uvedeného v čl. 3 odst. 1 druhém pododstavci směrnice 2002/14 se nezdá příliš jasný. Důvodem první otázky položené předkládajícím soudem je ostatně nejednoznačná povaha výrazu uvedeného v tomto ustanovení.

46. Zatímco se totiž, když toto ustanovení uvádí „metodu pro stanovení prahových hodnot“, zdá, že se vztahuje pouze k tomu, co lze nazvat „pravidly o prahových hodnotách“, a sice postupy pro stanovení referenčního období, které je zohledněno pro překročení prahových hodnot (například v určitý okamžik trvání činnosti několik měsíců nebo let nebo průměr za několik měsíců nebo let činnosti), je možné rovněž navrhnout, podobně jak navrhují žalobkyně v původním řízení a Komise, že tento výraz se týká také metody pro stanovení počtu zaměstnanců závodu (a tedy pravidel týkajících se postupů pro stanovení počtu zaměstnanců, kteří jsou spojeni se svým závodem pracovními smlouvami různých druhů, a sice zejména smlouvami na částečný úvazek nebo na dobu určitou), protože prahová hodnota se vyjadřuje odkazem na určitý počet zaměstnanců. V následujících úvahách budou tato posledně uvedená pravidla nazývána z důvodu jazykového zjednodušení „pravidly modulace“.

47. Ani přezkum všech jazykových verzí čl. 3 odst. 1 druhého pododstavce směrnice 2002/14 nám nevyjasňuje přesný dosah výrazu obsaženého v tomto ustanovení, protože naprostá většina těchto verzí odkazuje na „prahové hodnoty“ pro počet zaměstnaných zaměstnanců( ), přičemž některé verze se však týkají „počtu“ zaměstnaných zaměstnanců( ). Jelikož mimoto z přípravných prací na uvedené směrnici jasně nevyplývá úmysl jejích tvůrců, pokud jde o dosah dotčeného výrazu( ), ani tyto práce nemohou poskytnout užitečné údaje ohledně toho, jak je třeba tento výraz vykládat( ).

48. Zdá se mi však, že dosah čl. 3 odst. 1 druhého pododstavce směrnice 2002/14 lze dovodit z logického cíle, který vedl k jeho vložení.

49. V tomto ohledu je třeba vycházet ze zjištění: alternativní prahové hodnoty uvedené v čl. 3 odst. 1 prvním pododstavci směrnice 2002/14 mohou být konkrétně použity jen tehdy, jsou-li stanovena „pravidla o prahových hodnotách“ a „pravidla modulace“. Bez přijetí tohoto druhu pravidel by totiž pro závody a podniky dotčené uvedenou směrnicí bylo nemožné určit, kdy a zda překročí prahové hodnoty pro počet zaměstnanců uvedené touto směrnicí.

50. Vzhledem k tomuto zjištění měl zákonodárce Společenství tři možnosti.

51. První možností byla možnost stanovení „prahových hodnot“ a „pravidel modulace“ v některém ustanovení samotné směrnice 2002/14. Sociální právo Společenství ostatně poskytuje přinejmenším částečný příklad směrnice v tomto smyslu( ).

52. Druhá možnost mohla spočívat v nestanovení žádného ustanovení ve znění směrnice 2002/14, přičemž neexistence žádného ustanovení v této směrnici by znamenala, že by si členské státy mlčky na základě své zbytkové pravomoci zachovaly právo přijmout tyto dva druhy pravidel, aby mohly zajistit konkrétní použití ustanovení směrnice. Jak uvedu v rámci odpovědi, kterou navrhuji na druhou otázku položenou předkládajícím soudem, tak je tomu v případě směrnice 98/59.

53. Řešení přijaté směrnicí 2002/14 odpovídá třetí možnosti, kterou měl zákonodárce Společenství: když nepovažoval za možné nebo praktické stanovit „pravidla o prahových hodnotách“ a „pravidla modulace“ v samotné směrnici, výslovně přiznal členským státům pravomoc přijmout tato opatření( ).

54. Bez ohledu na volbu provedenou ve směrnici 2002/14 je jasné, že logickým cílem, který vede k nutnosti přijmout „pravidla o prahových hodnotách“ a „pravidla modulace“, je zajistit, jednoduchým, ale zásadním způsobem, konkrétní použití prahových hodnot stanovených uvedenou směrnicí a zajistit tak použití této posledně uvedené směrnice.

55. Přiznat členským státům pravomoc stanovit prováděcí pravidla ohledně prahových hodnot pro počet zaměstnanců je přitom zcela odlišnou věcí, než je oprávnit, jak to navrhuje v konečném důsledku francouzská vláda, k určení těch zaměstnanců, kteří mohou patřit do „základu“ pro stanovení prahové hodnoty počtu zaměstnanců vynětím celé kategorie zaměstnanců z tohoto základu.

56. Z toho dle mého názoru vyplývá, že čl. 3 odst. 1 druhý pododstavec směrnice 2002/14 nemůže být vykládán v tom smyslu, že členskému státu umožňuje vyloučit použití ustanovení této směrnice vynětím celé kategorie zaměstnanců ze stanovení zaměstnaných zaměstnanců závodů, které spadají do působnosti uvedené směrnice, pro účely použití prahové hodnoty dvaceti zaměstnanců stanovené touto směrnicí.

57. Tento závěr je třeba přijmout a fortiori tehdy, pokud se podobně jako právní předpisy dotčené ve věci v původním řízení, kritérium, na základě kterého jsou uvedení zaměstnanci vyloučeni z tohoto stanovení, zakládá na skutečnosti zcela nesouvisející se skutečnou velikostí dotyčného závodu.

58. Nejedná se sice o připuštění toho, že je členský stát oprávněn vyloučit zaměstnance ve smyslu směrnice 2002/14 – a tedy chráněné jako zaměstnance podle vnitrostátního práva – ze stanovení počtu zaměstnanců závodu na základě kritéria, které je spojeno s dobou zaměstnání strávenou v tomto závodu. Zásada, podle které musí být k jakémukoli zaměstnanci ve smyslu směrnice 2002/14 přihlédnuto při stanovení počtu zaměstnaných zaměstnanců pro účely použití směrnice, totiž zůstává použitelná i v tomto případě.

59. Odkaz na skutečnou velikost závodu má však vysvětlit důvod, proč může být „pravidlo modulace“ zaměstnanců, zvláště v závislosti na době zaměstnání strávené v dotčeném závodu, považováno za pravidlo spadající do působnosti čl. 3 odst. 1 druhého pododstavce směrnice 2002/14. Při neexistenci takového pravidla modulace by totiž jakýkoli zaměstnanec, bez ohledu na dobu strávenou v závodu, musel být započten jako jednotka pro účely ověření překročení prahové hodnoty dvaceti zaměstnanců stanovené uvedenou směrnicí. Důsledkem takové situace by přitom bylo, že by závody, jejichž skutečná velikost je nižší, než prahová hodnota stanovená touto směrnicí, musely nicméně zavést postupy pro informování zaměstnanců a projednávání s nimi upravené touto směrnicí. Aniž by byla dotčena možnost volby ponechaná členským státům, přijmout příznivější opatření pro zaměstnance, právo členských států přijmout „pravidla modulace“ se podílí na dosažení cíle, připomenutého v devatenáctém bodě odůvodnění směrnice 2002/14, podle kterého byly prahové hodnoty stanovené tímto aktem stanoveny za účelem vyhnout se jakýmkoli překážkám, které by mohly bránit rozvoji malých a středních podniků. Jedná se tedy o uznání, výslovným způsobem v rámci výše navrženého výkladu druhého pododstavce čl. 3 odst. 1 směrnice 2002/14, že členské státy zůstávají příslušnými k přijetí „pravidel modulace“ zaměstnanců v závislosti na skutečné velikosti závodu (nebo podniku). Musím rovněž poznamenat, že tento výklad dotčeného ustanovení by umožňoval přezkoumat případně nepřiměřenou povahu „pravidla modulace“ zaměstnanců přijatého některým členským státem( ).

60. Toto krátké odbočení nic nemění na tom, že takové právní předpisy, jako jsou právní předpisy dotčené ve věci v původním řízení, které nespadají ani do kategorie „pravidel o prahových hodnotách“, ani do kategorie „pravidel modulace“ a jejichž cílem není umožnit konkrétní použití relevantní prahové hodnoty pro počet zaměstnanců stanovené v čl. 3 odst. 1 prvním pododstavci směrnice 2002/14, nespadají do působnosti druhého pododstavce tohoto článku směrnice a zdají se být s touto směrnicí v rozporu.

61. Tento závěr nemůže být zpochybněn dvěma hlavními argumenty předloženými francouzskou vládou, podle kterých je jednak cíl sledovaný francouzským zákonodárcem směřující k podněcování malých a středních podniků zaměstnávat více osob mladších dvaceti šesti let, snížením nákladů, jež je zatěžují, slučitelný s cílem směrnice 2002/14, a jednak konkrétní situace, za kterých by použitím článku 1 legislativního nařízení č. 2005-892 mohla být zaměstnancům odepřena práva, která jim vyplývají z uvedené směrnice, jsou ojedinělé.

62. Pokud jde o první argument a v rozsahu, v němž se cíl dovolávaný francouzskou vládou vztahuje především k boji s nezaměstnaností osob mladších dvaceti šesti let, i když je skutečností, že směrnice 2002/14 nebrání tomuto chvályhodnému cíli, nic to nemění na tom, že je členský stát povinen plně dodržovat ustanovení tohoto aktu.

63. V rozsahu, v němž se cíl dovolávaný francouzskou vládou spíše vztahuje ke snížení nákladů, které nesou malé a střední podniky, je namístě uvést, že stanovením prahových hodnot v čl. 3 odst. 1 prvním pododstavci směrnice 2002/14, tato směrnice již sleduje cíl tvrzený francouzskou vládou: devatenáctý bod odůvodnění směrnice 2002/14 to jasně připomíná, když upřesňuje, že účelem obecného rámce, který směrnice zavádí, „je rovněž vyhnout se jakýmkoli administrativním, finančním nebo právním překážkám, které by mohly bránit zakládání a rozvoji malých a středních podniků“ a že za tímto účelem „[j]e třeba oblast působnosti této směrnice omezit, podle volby učiněné členskými státy, na podniky s nejméně 50 zaměstnanci nebo závody zaměstnávající nejméně 20 zaměstnanců“. Je ostatně namístě poznamenat, že legislativní nařízení č. 2005-892 se nevztahuje pouze na malé a střední podniky, ale na všechny závody umístěné na francouzském území. Mimoto skutečnost, že ve Francii, jak francouzská vláda uvedla při jednání, jsou mnohé náklady uložené podnikům, jako je platba vyšších zaměstnavatelských příspěvků nebo zavedení vnitřního řádu, podřízeny překročení prahových hodnot pro počet zaměstnanců, vyplývá výlučně z použití ustanovení vnitrostátního práva a v každém případě nemůže osvobozovat tento členský stát od povinnosti plně dodržovat ustanovení směrnice 2002/14.

64. Pokud jde o druhý argument, mám nejprve za to, že objektivní výklad právní normy je těžko slučitelný s pravděpodobnostními úvahami, jako je úvaha navrhovaná francouzskou vládou.

65. Dále je třeba připomenout, že podle čl. 11 odst. 1 směrnice 2002/14 musí členské státy přijmout „všechna nezbytná opatření, aby mohly kdykoli zaručit, že výsledků předepsaných touto směrnicí bude dosaženo“. I kdyby přitom, jak tvrdí francouzská vláda, použití legislativního nařízení č. 2005-892 vylučovalo minimální požadavky na informování zaměstnanců a projednání s nimi, stanovené uvedenou směrnicí pouze v přesně vymezených situacích( ), nic to nemění na tom, že francouzský stát tím, že vyloučil kategorii zaměstnanců mladších dvaceti šesti let z výpočtu počtu zaměstnanců závodů, již nemůže zcela, byť dočasně, zaručit, že všechny závody umístěné na francouzském území, které spadají do působnosti směrnice 2002/14, budou schopny umožnit informování jimi zaměstnaných zaměstnanců a projednání s nimi.

66. Konečně, jestliže by měl být přijat výklad francouzské vlády, členské státy by mohly chtít například zítra vyloučit z výpočtu počtu zaměstnanců podniku různé kategorie zaměstnanců, jako jsou zaměstnanci na částečný úvazek, zaměstnanci starší padesáti let nebo tělesně postižení zaměstnanci. Je zřejmé, že případné kumulativní vyloučení celých kategorií zaměstnanců členskými státy by v konečném výsledku téměř vyloučilo situace, ve kterých by podniky a závody, které spadají do působnosti směrnice 2002/14, musely vykonat práva na informování zaměstnanců a na projednání s nimi stanovená touto směrnicí a porušilo by tak jednotné uplatňování ustanovení tohoto předpisu ve Společenství.

67. S přihlédnutím k předcházejícím úvahám navrhuji odpovědět na první otázku položenou předkládajícím soudem záporně, a sice, že s ohledem na účel směrnice 2002/14 nelze odkaz na to, aby metoda pro stanovení prahových hodnot pro počet zaměstnaných zaměstnanců podle čl. 3 odst. 1 druhého pododstavce směrnice 2002/14 byla určena členskými státy, vykládat v tom smyslu, že těmto státům umožňuje dočasně vyloučit některé kategorie zaměstnanců při uplatňování těchto prahových hodnot.

B – K druhé předběžné otázce

68. Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, aby Soudní dvůr uvedl, zda a v jaké míře povoluje směrnice 98/59 přijetí vnitrostátního opatření, jehož důsledkem je, že některé závody zaměstnávající obvykle více než dvacet zaměstnanců jsou osvobozeny, byť dočasně, od povinnosti vytvořit strukturu zastoupení zaměstnanců z důvodu, že pravidla výpočtu počtu zaměstnanců vylučují, aby bylo při uplatňování ustanovení upravujících toto zastoupení přihlédnuto k některým kategoriím zaměstnanců.

69. Směrnice 98/59 přebírá směrnici Rady 75/129/EHS ze dne 17. února 1975 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se hromadného propouštění( ), v pozměněném znění.

70. Základním cílem směrnice 98/59 je zajistit zaměstnancům ve Společenství prostřednictvím společných pravidel zavádějících upravené postupy projednávání a hromadného propouštění, aby zástupci zaměstnanců( ) byli včas informováni zaměstnavatelem, který zamýšlí provést hromadné propouštění, a hromadné propouštění s nimi bylo projednáno. Osobní působnost této povinnosti zaměstnavatele je nicméně omezena na závody, které dosahují prahových hodnot stanovených směrnicí 98/59( ). Tyto prahové hodnoty se jednak týkají počtu zaměstnanců závodů, a sice závodů, které zaměstnávají alespoň 20 zaměstnanců, a jednak počtu zaměstnanců dotčených hromadným propouštěním v těchto závodech v souladu s článkem 1 směrnice 98/59. Přestože na rozdíl od toho, co navrhuje předkládající soud, uvedená směrnice neukládá přinejmenším přímo a formálně vytvoření struktury zastoupení zaměstnanců, ukládá jako podmínku předcházející informování zástupců zaměstnanců a projednání s nimi v rámci hromadného propouštění, že členské státy přijmou opatření nezbytná k zajištění jmenování těchto zástupců.

71. Z vyjádření účastníků řízení v projednávané věci vyplývá, že legislativní nařízení č. 2005-892 se nedotýká výpočtu počtu zaměstnanců, jejichž propouštění je plánováno. Jak jsem již uvedl, toto legislativní nařízení rovněž upřesňuje, že nemůže vést ke zrušení již existujících orgánů sloužících k zastupování zaměstnanců nebo mandátu zástupce zaměstnanců.

72. Jak jsem již zdůraznil v rámci svých poznámek k první otázce položené Conseil d’État, legislativní nařízení č. 2005-892 se však dotýká stanovení zaměstnanců závodů v rozsahu, v němž dočasně vylučuje z tohoto výpočtu zaměstnance mladší dvaceti šesti let.

73. Ačkoliv ve Francii články L. 321-1 a následující zákoníku práce stanoví, že projednání se zaměstnanci je nezbytné při propouštění z hospodářských důvodů, pokud podnik zaměstnává více než 10 zaměstnanců( ), nic to nemění na tom, že výsledkem, ke kterému může vést legislativní nařízení č. 2005-892, je zbavení zaměstnanců práv, která jim přiznává směrnice 98/59, pokud dotyčný závod zaměstnává více než dvacet zaměstnanců – a překračuje tak prahovou hodnotu dvaceti zaměstnanců, stanovenou uvedenou směrnicí, bez ohledu na věk těchto zaměstnanců – ale zaměstnává méně než jedenáct zaměstnanců starších dvaceti šesti let, na základě pravidel stanovených francouzským zákoníkem práce a článkem 1 legislativního nařízení č. 2005-892.

74. Jelikož je totiž dotyčný podnik v této situaci osvobozen od povinnosti zajistit jmenování zástupců zaměstnanců, neexistoval by tudíž žádný zástupce zaměstnanců, kterého by bylo třeba informovat před zamýšleným hromadným propouštěním a projednat s ním tento záměr, v rozporu s ochranou přiznanou zaměstnancům směrnicí 98/59.

75. Je třeba poznamenat, že na rozdíl od směrnice 2002/14 neobsahuje směrnice 98/59 žádnou definici pojmu zaměstnanec a neobsahuje ustanovení obdobné čl. 3 odst. 1 druhému pododstavci směrnice 2002/14.

76. Ve svých písemných vyjádřeních a při jednání se účastníci jednání zabývali otázkou, zda ustanovení směrnice 2002/14, která, jak připomínám, stanoví obecný rámec pro informování zaměstnanců a projednávání se zaměstnanci, neměla za cíl vyjasnit ustanovení směrnice 98/59 nebo dokonce doplnit jejich případné mezery, zejména definici pojmu zaměstnanec a případné použití per analogiam čl. 3 odst. 1 druhého pododstavce směrnice 2002/14.

77. Žalobkyně v původním řízení a francouzská vláda navrhly na tuto otázku kladnou odpověď.

78. Při jednání vznesla Komise vážné námitky proti rozšíření navrženému ostatními účastníky řízení v projednávané věci. Uplatnila zejména, že obě dotčené směrnice se zakládají na odlišných právních základech, když směrnice 98/59, založená na článku 100 Smlouvy o ES (nyní článek 94 ES), ponechává členským státům mnohem menší prostor pro volné uvážení než ustanovení směrnice 2002/14, která má za právní základ čl. 137 odst. 2 ES. Komise rovněž uvedla, že důvody časové povahy, spojené s nezávislostí působnosti každé z těchto směrnic, tak jak byla zakotvena v článku 9 směrnice 2002/14, rovněž brání přístupu navrhovanému ostatními účastníky řízení v projednávané věci.

79. I když argument vycházející z článku 9 směrnice 2002/14 není zvláště přesvědčivý, jelikož se toto ustanovení týká pouze vztahů mezi směrnicí 2002/14 a článkem 2 směrnice 98/59, a nikoliv ve vztahu k ostatním ustanovením této posledně uvedené směrnice, nejsem na druhou stranu netečný k ostatním námitkám vzneseným Komisí, byť jen proto, že je poněkud riskantní chtít automaticky vykládat ustanovení jednoho aktu s přihlédnutím k druhému aktu, přijatému přibližně čtyři roky po prvním aktu.

80. Příkladem složitosti a nebezpečí postupu navrženého žalobkyněmi v původním řízení a francouzskou vládou je srovnání pojmu „závod“ použitého v obou směrnicích 98/59 a 2002/14. Při neexistenci definice tohoto pojmu ve znění směrnice 98/59 Soudní dvůr ve výše uvedeném rozsudku Rockfon prohlásil, že „závod“ ve smyslu téže směrnice nelze definovat odkazem na právní předpisy členských států a musí být vykládán, podle okolností, jako jednotka, ke které jsou zaměstnanci dotčení propuštěním přiděleni, aby zde plnili své úkoly, bez ohledu na skutečnost, že dotčená jednotka má vedení, které může nezávisle přistoupit k hromadnému propouštění( ). Naopak je třeba podotknout, že směrnice 2002/14 tím, že ve svém čl. 2 písm. b) upřesňuje, že „závodem“ se rozumí „podnikatelská jednotka definovaná v souladu s vnitrostátními právními předpisy a zvyklostmi […], ve které je za použití lidských a materiálových zdrojů vykonávána stálá hospodářská činnost“, zvolila jiný přístup k tomuto pojmu, když výslovně odkázala na právní předpisy a zvyklosti členských států.

81. Tento příklad samozřejmě neznamená, že je v rámci směrnice 98/59 nemožné definovat pojem zaměstnance stejně, jako je definován ve směrnici 2002/14. Mimoto, pokud jde o prahovou hodnotu dvaceti zaměstnanců, stanovenou směrnicí 98/59, členské státy nutně musely i přes neexistenci ustanovení v tomto předpisu přijmout „pravidla o prahových hodnotách“ a „pravidla modulace“ podobná pravidlům uvedeným v čl. 3 odst. 1 druhém pododstavci směrnice 2002/14, aby zajistily konkrétní použití směrnice 98/59.

82. Pojmy uvedené ve směrnici 2002/14 proto nemají být rozšířeny na směrnici 98/59, zejména při neexistenci jasných důkazů o tom, že takový byl úmysl vyjádřený tvůrci směrnice 2002/14.

83. Mimoto pragmatičtějším způsobem se domnívám, že Soudní dvůr může poskytnout předkládajícímu soudu užitečnou odpověď, aniž by rozhodl o diskusi, která rozdělila účastníky řízení, ohledně vztahů mezi směrnicemi 2002/14 a 98/59.

84. I kdybychom se totiž domnívali, že je možné rozšíření pojmu „zaměstnanec“ a výrazu uvedeného v čl. 3 odst. 1 druhém pododstavci směrnice 2002/14, tak jak jsem je navrhl vykládat výše, na směrnici 98/59, toto rozšíření by nijak nezměnilo odpověď na druhou otázku položenou předkládajícím soudem.

85. Jak v tomto případě, tak v případě odmítnutí vykládat směrnici 98/59 s přihlédnutím ke směrnici 2002/14 jsou právní předpisy, jako jsou ty v původním řízení, dle mého názoru v rozporu se směrnicí 98/59. Vynětím celé kategorie zaměstnanců ze stanovení prahové hodnoty dvaceti zaměstnanců totiž právní předpisy, jako jsou ty v původním řízení, umožňují některým závodům vyhnout se povinnosti dodržovat postupy na ochranu zaměstnanců, které ukládá směrnice 98/59. Takové právní předpisy tak mohou odpírat skupinám zaměstnanců právo být informován a vyslechnut, které je jim běžně přiznáno na základě tohoto aktu( ), přestože směrnice 98/59 nepřipouští žádnou výjimku, na základě které by členské státy mohly porušit povinnost informování zástupců zaměstnanců a projednání s nimi, kterou směrnice 98/59 zaručuje( ).

VI – Závěry

86. S přihlédnutím k předcházejícím úvahám navrhuji Soudnímu dvoru, aby o předběžných otázkách položených Conseil d’État v projednávané věci rozhodl následovně:

„1) S ohledem na účel směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/14/ES ze dne 11. března 2002, kterou se stanoví obecný rámec pro informování zaměstnanců a projednávání se zaměstnanci v Evropském společenství, nelze odkaz na to, aby metoda pro stanovení prahových hodnot pro počet zaměstnaných zaměstnanců podle čl. 3 odst. 1 druhého pododstavce směrnice 2002/14 byla určena členskými státy, vykládat v tom smyslu, že těmto státům umožňuje dočasně vyloučit některé kategorie zaměstnanců při uplatňování těchto prahových hodnot.

2) Směrnice Rady 98/59/ES ze dne 20. července 1998 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se hromadného propouštění musí být vykládána v tom smyslu, že brání vnitrostátnímu opatření, jehož důsledkem je, že některé závody zaměstnávající obvykle více než dvacet zaměstnanců jsou osvobozeny, byť dočasně, od povinnosti zajistit zastoupení zaměstnanců z důvodu, že pravidla výpočtu počtu zaměstnanců vylučují, aby bylo při uplatňování ustanovení upravujících toto zastoupení přihlédnuto k některým kategoriím zaměstnanců.“