Věc T-186/06

Solvay SA

v.

Evropská komise

„Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Peroxid vodíku a perboritan sodný – Rozhodnutí konstatující porušení článku 81 ES – Doba trvání protiprávního jednání – Pojmy ‚dohoda‘ a ‚jednání ve vzájemné shodě‘ – Přístup ke spisu – Pokuty – Sdělení o spolupráci – Rovné zacházení – Legitimní očekávání – Povinnost uvést odůvodnění“

Shrnutí rozsudku

1. Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Dohody mezi podniky – Pojem – Shoda vůle ohledně chování na trhu – Zahrnutí

(Článek 81 odst. 1 ES)

2. Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Jednání ve vzájemné shodě – Pojem – Výměna informací v rámci kartelové dohody nebo za účelem její přípravy

(Článek 81 odst. 1 ES)

3. Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Komplexní protiprávní jednání vyznačující se prvky dohody a prvky jednání ve vzájemné shodě – Jediná kvalifikace jakožto „dohoda a/nebo jednání ve vzájemné shodě“ – Přípustnost

(Článek 81 odst. 1 ES)

4. Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Narušení hospodářské soutěže – Kritéria posouzení – Protisoutěžní předmět – Dostatečné zjištění

Článek 81 odst. 1 ES)

5. Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Dohody a jednání ve vzájemné shodě tvořící jediné protiprávní jednání

(Článek 81 odst. 1 ES)

6. Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Zákaz – Kartelové dohody, které mají účinky i po svém formálním ukončení

(Článek 81 ES)

7. Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Důkaz – Nepřímé důkazy předložené Komisí – Účast na schůzkách majících protisoutěžní cíl

(Článek 81 odst. 1 ES)

8. Hospodářská soutěž – Správní řízení – Dodržování práv obhajoby – Přístup ke spisu – Rozsah – Nezpřístupnění dokumentu – Důsledky

(Nařízení Rady č. 1/2003, čl. 27 odst. 2)

9. Hospodářská soutěž – Správní řízení – Dodržování práv obhajoby – Sdělení odpovědí na oznámení námitek – Podmínky – Meze

(Nařízení Rady č. 1/2003, čl. 27 odst. 2)

10. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Určení – Kritéria – Závažnost protiprávního jednání

(Nařízení Rady č. 1/2003, čl. 23 odst. 3)

11. Hospodářská soutěž – Pokuty – Rozhodnutí o uložení pokut – Povinnost uvést odůvodnění – Rozsah

(Článek 253 ES; nařízení Rady č. 1/2003, čl. 23 odst. 3)

12. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Určení – Kritéria – Závažnost protiprávního jednání – Povinnost zohlednit skutečný dopad na trh – Rozsah

(Nařízení Rady č. 1/2003, čl. 23 odst. 2; sdělení Komise 98/C 9/03, bod 1 A)

13. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Určení – Odrazující povaha – Zohlednění velikosti sankcionovaného podniku – Relevance

(Nařízení Rady č. 1/2003, článek 23; sdělení Komise 98/C 9/03, bod 1 A)

14. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Určení – Kritéria – Zohlednění spolupráce obviněného podniku s Komisí nad rámec stanovený sdělením o spolupráci – Podmínky – Meze

[Nařízení Rady č. 1/2003, článek 23; sdělení Komise 98/C 9/03, bod 3, a sdělení Komise 2002/C 45/03, bod 23 písm. b) třetí pododstavec]

15. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Určení – Neuložení nebo snížení pokuty za spolupráci obviněného podniku – Určení data žádosti o shovívavost – Kritéria

[Nařízení Rady č. 1/2003, článek 23; sdělení Komise 2002/C 45/03, bod 21 a bod 23 písm. b)]

16. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Určení – Kritéria – Posouzení míry spolupráce poskytnuté každým podnikem během správního řízení – Dodržení zásady rovného zacházení

(Nařízení Rady č. 1/2003, článek 23; sdělení Komise 2002/C 45/03)

17. Řízení – Náklady řízení – Nahraditelné náklady řízení – Pojem

[Jednací řád Tribunálu, čl. 91 písm. b)]

1. K tomu, aby existovala dohoda ve smyslu čl. 81 odst. 1 ES, postačuje, aby dotčené podniky vyjádřily svou společnou vůli chovat se na trhu určitým způsobem.

Dohodu ve smyslu čl. 81 odst. 1 ES lze považovat za uzavřenou, existuje-li shoda vůle ohledně principu omezení, i když určité prvky zamýšleného omezení jsou ještě předmětem jednání.

V tomto ohledu, pokud je prokázáno, že jednání byla jednoznačně vedena společnou vůlí účastníků dohodnout se na samotném principu omezení hospodářské soutěže, nemůže být toto zjištění vyvráceno skutečností, že určité prvky zamýšleného omezení byly předmětem jednání mezi účastníky a že závazná dohoda byla poté uzavřena s odlišnými podmínkami, než o kterých se jednalo během dřívějších schůzek. Komise může tak oprávněně dospět k závěru, že jednání účastníků spadající do počáteční fáze kartelové dohody jsou součástí stejného protisoutěžního projektu, v důsledku čehož se na ně vztahuje zákaz stanovený v čl. 81 odst. 1 ES.

(viz body 85–86, 139, 142–143)

2. Pojem jednání ve vzájemné shodě představuje formu koordinace mezi podniky, jež i bez realizace uzavření dohody ve vlastním slova smyslu vědomě předchází rizikům hospodářské soutěže prostřednictvím praktické spolupráce mezi podniky.

V tomto ohledu čl. 81 odst. 1 ES brání jakýmkoli přímým nebo nepřímým kontaktům mezi hospodářskými subjekty, které mohou buď ovlivnit tržní chování skutečného či potenciálního soutěžitele, nebo takovému soutěžiteli odhalit chování, o kterém tyto subjekty rozhodly, že jej budou samy uskutečňovat na trhu, nebo které zamýšlí samy uskutečňovat na trhu, pakliže je cílem nebo výsledkem těchto kontaktů omezení hospodářské soutěže.

Sdělení informací svým soutěžitelům za účelem přípravy protisoutěžní dohody postačuje k tomu, aby bylo prokázáno, že existuje jednání ve vzájemné shodě ve smyslu článku 81 ES.

V tomto ohledu, i když tedy Komise neprokáže, že podniky uzavřely dohodu v úzkém slova smyslu, ke konstatování porušení čl. 81 odst. 1 ES postačí, že se soutěžitelé přímo kontaktovali za účelem stabilizace trhu.

V každém případě je třeba se domnívat, s výhradou důkazu opaku, že zúčastněným subjektům přísluší prokázat, že podniky účastnící se jednání ve vzájemné shodě, které nadále působí na trhu, zohledňují informace vyměněné se svými soutěžiteli, aby určovaly své chování na trhu.

(viz body 87–89, 147–148, 160)

3. Pojmy dohody a jednání ve vzájemné shodě ve smyslu čl. 81 odst. 1 ES zahrnují formy koluze, které mají stejnou povahou a odlišují se pouze svou intenzitou a formami, ve kterých se projevují.

V rámci komplexního protiprávního jednání, jehož se účastnilo více výrobců po dobu několika let a jehož cílem je společná regulace trhu, nelze po Komisi požadovat, aby přesně kvalifikovala protiprávní jednání jako dohodu nebo jako jednání ve vzájemné shodě, neboť na obě tyto formy protiprávního jednání se v každém případě vztahuje článek 81 ES.

Dvojí kvalifikaci protiprávního jednání jako dohodu a/nebo jednání ve vzájemné shodě je třeba chápat jako komplexní celek, jenž zahrnuje skutkové okolnosti, z nichž některé byly kvalifikovány jako dohoda a jiné jako jednání ve vzájemné shodě ve smyslu čl. 81 odst. 1 ES, který pro tento typ komplexního protiprávního jednání nestanoví zvláštní kvalifikaci.

(viz body 90–92, 130)

4. Pro účely použití čl. 81 odst. 1 ES je zohlednění konkrétních účinků dohody nebo jednání ve vzájemné shodě nadbytečné, pakliže se ukáže, že protiprávní jednání má za cíl vyloučení, omezení nebo narušení hospodářské soutěže v rámci společného trhu.

Obzvláště skutečnost, že jednání ve vzájemné shodě nemá přímý vliv na úroveň cen, nebrání konstatování, že omezuje hospodářskou soutěž mezi dotčenými podniky, a to zejména tím, že zmírňuje konkurenční tlak.

(viz body 158, 162)

5. V rozsahu, v němž Komise kartelovou dohodu kvalifikovala jako jediné protiprávní jednání, není v rámci této kvalifikace povinna uvést odlišnou dobu trvání opatření týkajících se jednoho z dotyčných trhů. Vzhledem k tomu, že se nejedná o rozdílná protiprávní jednání, nemusí za účelem určení trvání protiprávního jednání, které bylo posouzeno jako celek, tuto odlišnost zohledňovat.

Bylo by totiž nepřirozené, kdyby se pokračující jednání vyznačující se jediným cílem rozdělilo do několika odlišných protiprávních jednání z toho důvodu, že koluzní praktiky se lišily ve své intenzitě dle dotčeného trhu. Tyto okolnosti je třeba zohlednit až při posouzení závažnosti protiprávního jednání, případně stanovení výše pokuty.

(viz body 165–166)

6. Článek 81 ES je použitelný na dohody, které mají účinky i po svém formálním ukončení. Komise může legálně konstatovat, že kartelová dohoda má účinky i po formálním ukončení koluzních schůzek, zvláště uplatní-li se zvýšení cen stanovených na těchto schůzkách v pozdějším období.

(viz body 174–175)

7. S ohledem na soubor nepřímých shodujících se důkazů, které prokazují existenci kartelové dohody, je potřeba skutečně přesvědčivého vysvětlení, aby se prokázalo, že během dané schůzky se dospělo k naprosto jiným výsledkům, než jak tomu bylo během schůzek dřívějších, i když všech těchto schůzek se účastnil stejný okruh účastníků, odehrávaly se za obdobných vnějších okolností a měly nepopiratelně stejný cíl.

(viz bod 181)

8. Právo přístupu ke spisu, důsledek zásady ochrany práva na obhajobu, ve správním řízení v oblasti použití pravidel hospodářské soutěže, znamená, že Komise musí dotčenému podniku umožnit přezkum všech dokumentů obsažených ve vyšetřovacím spise, které by mohly být relevantní pro jeho obhajobu.

Mezi tyto dokumenty patří písemnosti svědčící jak v neprospěch, tak ve prospěch, s výjimkou obchodních tajemství jiných podniků, interních dokumentů Komise a jiných důvěrných informací.

Ohledně usvědčující písemnosti zakládá nezpřístupnění dokumentu porušení práva na obhajobu pouze tehdy, jestliže dotčený podnik prokáže, že Komise z tohoto dokumentu vycházela na podporu své námitky týkající se existence protiprávního jednání, a dále že tato námitka mohla být prokázána pouze odkazem na tento dokument. Dotčený podnik má tedy povinnost prokázat, že výsledek, ke kterému Komise dospěla ve svém rozhodnutí, by byl odlišný, pokud by tento nezpřístupněný dokument musel být jakožto důkaz odmítnut.

Naopak, pokud jde o nezpřístupnění dokumentu ve prospěch, dotčený podnik musí pouze prokázat, že dané nezpřístupnění tohoto dokumentu mohlo ovlivnit k jeho újmě průběh řízení a obsah rozhodnutí Komise. Postačí, že podnik prokáže, že uvedené dokumenty ve prospěch mohl použít ke své obhajobě tím, že zejména prokáže, že se mohl dovolávat skutečností, které se neshodují s posouzeními Komise učiněnými ve fázi oznámení námitek, a tím mohl jakýmkoliv myslitelným způsobem ovlivnit závěry učiněné v rozhodnutí.

(viz body 205–208)

9. V rámci správního řízení v oblasti hospodářské soutěže nejsou odpovědi na oznámení námitek součástí vyšetřovacího spisu v pravém slova smyslu. Ohledně dokumentů, které nejsou součástí spisu vytvořeného k okamžiku oznámení námitek, je Komise povinna zpřístupnit uvedené odpovědi ostatním dotčeným stranám, pouze ukáže-li se, že obsahují nové skutečnosti v neprospěch či ve prospěch.

Mimoto i když nemůže příslušet pouze Komisi, aby určila dokumenty užitečné k obhajobě dotčeného podniku, tuto úvahu týkající se dokumentů ze spisu Komise nelze uplatnit na odpovědi poskytnuté ostatními dotčenými podniky na námitky oznámené Komisí.

Úvahy založené na dodržování zásady rovnosti zbraní a práva na obhajobu nemohou Komisi v podstatě zavazovat ke zpřístupnění odpovědí na oznámení námitek ostatním stranám, aby tak mohly ověřit, že z nich nevyplývají případné skutečnosti ve prospěch.

V rozsahu, v němž se dotčený podnik dovolává u Tribunálu údajných skutečností ve prospěch, jež jsou obsaženy v nezpřístupněných odpovědích, má povinnost uplatnit ke své obhajobě první náznak užitečnosti těchto dokumentů. Musí především označit dotyčné možné skutečnosti ve prospěch nebo poskytnout nepřímý důkaz potvrzující jejich existenci, a tím jejich užitečnost pro potřeby řízení. V tomto ohledu samotný fakt, že ostatní dotčené podniky předložily v podstatě tytéž argumenty, jako předložil dotčený podnik, nestačí k tomu, aby tyto argumenty byly považovány za skutečnosti svědčící ve prospěch. Obdobně skutečnost, že se některým podnikům v jejich odpovědi na oznámení námitek podaří prokázat, že jejich účast na údajných protiprávních jednáních není dostatečně dokázána, vůbec neznamená, že tyto odpovědi obsahují skutečnosti umožňující vyložit přímé listinné důkazy, z nichž Komise vychází ve vztahu k ostatním podnikům, v jiném světle.

(viz body 224–225, 228–231, 233–234)

10. Závažnost porušení pravidel hospodářské soutěže je určena s ohledem na řadu faktorů, jako například konkrétní okolnosti věci, její kontext a odrazující účinek pokut, u nichž má Komise prostor pro uvážení.

Ačkoli je výchozí částka pokuty určena v závislosti na závažnosti protiprávního jednání jako celku, v případě jediného a trvajícího protiprávního jednání se v této fázi určování výše pokuty může ukázat vhodným zohlednění různé intenzity protiprávních chování.

(viz body 255, 260)

11. Pokud jde o odůvodnění rozhodnutí Komise ohledně určení výchozí částky pokuty uložené za porušení pravidel hospodářské soutěže, jsou požadavky na tyto podstatné formální náležitosti splněny, jestliže Komise ve svém rozhodnutí uvede posuzované skutečnosti, které jí umožnily vymezit závažnost a délku trvání protiprávního jednání. Komise dané požadavky splní, pokud ve svém rozhodnutí uvede prvky související s povahou protiprávního jednání, rozsahem a velikostí dotčených trhů, a objasní jejich uplatnění na projednávaný případ.

Mimoto co se týče odůvodnění výchozí částky pokuty v absolutní hodnotě, pokuty představují nástroj politiky hospodářské soutěže Komise, která musí mít možnost využívat prostoru pro uvážení při stanovení jejich výší, aby mohla směrovat jednání podniků k dodržování pravidel hospodářské soutěže. Tudíž nelze požadovat, aby Komise poskytla v tomto ohledu jiné prvky odůvodnění než ty, které se týkají závažnosti a doby trvání protiprávního jednání.

(viz body 271–273)

12. Ačkoli je v rámci stanovení výše pokuty uložené za porušení pravidel hospodářské soutěže existence skutečného dopadu protiprávního jednání na trh prvkem, jenž musí být zohledněn při posuzování závažnosti protiprávního jednání, jedná se jen o jedno z kritérií, jako jsou povaha protiprávního jednání a velikost zeměpisného trhu. Stejně tak z bodu 1 A prvního pododstavce pokynů o metodě stanovování pokut udělených podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 Smlouvy o ESUO vyplývá, že tento dopad má být zohledněn pouze je-li změřitelný.

Cenové horizontální kartelové dohody nebo horizontální kartelové dohody o rozdělení trhu mohou být tak kvalifikovány jako velmi závažná protiprávní jednání na základě jejich samotné povahy, a Komise přitom není povinna prokazovat skutečný dopad protiprávního jednání na trh. Skutečný dopad protiprávního jednání představuje pouze jednu z řady skutečností, která, je-li měřitelná, může Komisi umožnit zvýšit výchozí částku pokuty nad rámec minimální předpokládané částky.

Co se ostatně týče skutečnosti, která v rámci určování výše pokuty nemusí být povinně zohledněna, nelze Komisi platně vytýkat, že neuvede důvody svého zjištění ohledně neměřitelné povahy skutečného dopadu protiprávního jednání.

Při stanovování výchozí částky uložené pokuty může Komise oprávněně odhlédnout od dotčeného faktoru a opřít se o jiné skutečnosti, jako je povaha protiprávního jednání, zeměpisný rozsah a velikost trhu, a to bez povinnosti tuo volbu odůvodnit.

(viz body 277–278, 288–289)

13. Při určování výše pokuty uložené za porušení pravidel hospodářské soutěže musí Komise dbát na její odrazující povahu. Komise v tomto ohledu může zohlednit obzvláště velikost a hospodářskou sílu dotčeného podniku.

Odpovídá-li sankcionované protiprávní jednání jednáním, jejichž protiprávnost byla Komisí několikrát potvrzena již od jejích prvních zásahů v této oblasti, může Komise stanovit výši pokuty na dostatečně odrazující úrovni, aniž je povinna posoudit pravděpodobnost opakování protiprávního jednání ze strany žalobkyně.

(viz body 297–298, 300)

14. V případě porušení pravidel hospodářské soutěže, která spadají do rámce působnosti sdělení o neuložení nebo snížení pokut v případech kartelových dohod, podnik Komisi v zásadě nemůže platně vytýkat, že nevzala v úvahu stupeň jeho spolupráce jako polehčující okolnost mimo právní rámec sdělení o spolupráci. Pokud tak Komise zohlednila spolupráci podniku tím, že v souladu se sdělením o spolupráci snížila výši pokuty, nelze Komisi platně vytýkat, že nad rámec působnosti daného sdělení neuplatnila dodatečné snížení výše pokuty uložené tomuto podniku.

(viz body 314–315)

15. Za účelem uplatnění pásem snížení pokuty uložené za porušení pravidel hospodářské soutěže stanovených v bodě 23 písm. b) sdělení o neuložení nebo snížení pokut v případech kartelových dohod musí Komise určit okamžik, ve kterém jí podnik skutečně poskytl důkazy představující významnou přidanou hodnotu ve vztahu k těm, které již Komise vlastní. Komise je povinna určit přesný okamžik, kdy jsou podmínky pro snížení pokuty daným podnikem splněny tím, že srovná poskytnuté důkazy s důkazy, které již k datu podání žádosti vlastnila, a tyto důkazy tak musí skutečně mít k dispozici.

V tomto ohledu musejí být situace podniků, které podávají žádost o shovívavost na základě sdělení o spolupráci, považovány za srovnatelné, a to nezávisle na způsobech předložení důkazů, které si žadatel zvolil. S těmito situacemi tedy musí být zacházeno stejně.

Pokud tak podnik kontaktuje Komisi za účelem podání ústního prohlášení, avšak předloží důkazy o dotyčném protiprávním jednání až následujícího dne, může Komise oprávněně konstatovat, že podnik splnil předpoklad stanovený v bodě 21 sdělení o spolupráci až k tomuto datu.

Právě proto, že ústní předání informací se jeví jako pomalejší způsob spolupráce než předání informací písemně, si dotčený podnik, který se rozhodl předat informace ústně, musí být vědom rizika, že jiný podnik Komisi doručí určující důkazy k prokázání existence kartelové dohody písemnou cestou a dříve než on.

(viz body 365–366, 370–372, 374)

16. I když Komise v rámci svého posouzení spolupráce účastníků kartelové dohody nemůže porušit zásadu rovného zacházení, při hodnocení kvality a užitečnosti spolupráce poskytnuté určitým podnikem má široký prostor pro uvážení. Postihováno tudíž může být pouze zjevně nesprávné posouzení ze strany Komise. V tomto ohledu podnik nemůže pouze navrhovat v příloze své žaloby své vlastní posouzení příspěvků jiných podniků, ale musí konkrétními argumenty prokázat, v čem je posouzení Komise stiženo zjevnou vadou.

(viz body 394–395)

17. Poplatky, které vyplývají ze zřízení a zachovávání bankovní záruky za účelem předejití nucenému výkonu rozhodnutí Komise, nepředstavují náklady řízení.

(viz bod 444)

ROZSUDEK TRIBUNÁLU (šestého rozšířeného senátu)

16. června 2011( )

„Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Peroxid vodíku a perboritan sodný – Rozhodnutí konstatující porušení článku 81 ES – Doba trvání protiprávního jednání – Pojmy ‚dohoda‘ a ‚jednání ve vzájemné shodě‘ – Přístup ke spisu – Pokuty – Oznámení o spolupráci – Rovné zacházení – Legitimní očekávání – Povinnost uvést odůvodnění“

Ve věci T‑186/06,

Solvay SA, se sídlem v Bruselu (Belgie), původně zastoupená O. W. Brouwerem, D. Mesem, advokáty, M. O’Reganem a A. Villette, solicitors, poté O. W. Brouwerem, A. Stoffer, advokátem, M. O’Reganem a A. Villette,

žalobkyně,

proti

Evropské komisi, původně zastoupené F. Arbaultem, poté V. Di Buccim a V. Bottkou, jako zmocněnci, ve spolupráci s M. Gray, barrister,

žalované,

jejímž předmětem je návrh na částečné zrušení rozhodnutí Komise K (2006) 1766 v konečném znění ze dne 3. května 2006 v řízení podle článku 81 [ES] a článku 53 Dohody o EHP (Věc COMP/F/38.620 – peroxid vodíku a perboritan), a dále návrh na zrušení nebo snížení výše pokuty uložené žalobkyni,

TRIBUNÁL (šestý rozšířený senát),

ve složení V. Vadapalas (zpravodaj), zastupující předseda, A. Dittrich a L. Truchot, soudci,

vedoucí soudní kanceláře: J. Palacio González, vrchní rada,

s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 3. března 2010,

vydává tento

Rozsudek

Skutkový základ sporu

1 Žalobkyně, společnost Solvay SA, je společností založenou podle belgického práva, která v rozhodné době vyráběla zejména peroxid vodíku (dále jen „PV“) a perboritan sodný (dále jen „PS“).

2 Dne 7. května 2002 žalobkyně získala 100 % kontrolu nad společností Ausimont SpA (nyní společnost Solvay Solexis SpA), jež v rozhodné době byla pod 100 % kontrolou společnosti Montedison SpA (nyní společnost Edison SpA).

3 V listopadu 2002 informovala společnost Degussa AG Komisi Evropských společenství o existenci kartelu na trzích PV a PS a požádala o uplatnění oznámení Komise o ochraně před pokutami a snížení pokut v případech kartelů (Úř. věst. C 45, 2002, s. 3, dále jen „oznámení o spolupráci“).

4 Společnost Degussa poskytla Komisi hmotné důkazy, které jí ve dnech 25. a 26. března 2003 umožnily provést šetření v prostorách tří společností, včetně prostor žalobkyně.

5 Následně po těchto šetřeních některé podniky, z nichž zejména EKA Chemicals AB (dále jen „EKA“), Arkema SA (dříve Atofina SA) a žalobkyně požádaly, aby bylo použito oznámení o spolupráci a předaly Komisi důkazy týkající se dotčené kartelové dohody.

6 Dne 26. ledna 2005 Komise žalobkyni a dalším dotčeným podnikům zaslala oznámení námitek.

7 Žalobkyně dopisy ze dne 29. dubna a 27. června 2005 požádala o přístup k nedůvěrným verzím odpovědí ostatních dotčených podniků na oznámení námitek, a dále k některým důvěrným dokumentům ve spise, jež poskytla společnost Degussa.

8 Dopisy ze dne 4. května a 20. července 2005 Komise odmítla zpřístupnit odpovědi na oznámení námitek, a dále částečně zpřístupnila dokumenty poskytnuté společností Degussa.

9 Po slyšení dotčených podniků, které se konalo ve dnech 28. a 29. června 2005, přijala Komise rozhodnutí K (2006) 1766 v konečném znění ze dne 3. května 2006 ohledně postupu podle článku 81 [ES] a článku 53 Dohody o EHP proti společnostem Akzo Nobel NV, Akzo Nobel Chemicals Holding AB, EKA Chemicals, Degussa, Edison, FMC Corp., FMC Foret S.A., Kemira Oyj, Air liquide SA, Chemoxal SA, SNIA SpA, Caffaro Srl, žalobkyni, Solvay Solexis, Total SA, Elf Aquitaine SA a Arkema (věc COMP/F/38.620 – peroxid vodíku a perboritan) (dále jen „napadené rozhodnutí“), jehož shrnutí je zveřejněno v Úředním věstníku Evropské unie ze dne 13. prosince 2006 (Úř. věst. L 353, s. 54). Rozhodnutí bylo žalobkyni oznámeno dopisem ze dne 8. května 2006.

Napadené rozhodnutí

10 Komise v napadeném rozhodnutí uvedla, že jeho adresáti se podíleli na jediném a trvajícím jednání porušujícím článek 81 ES a článek 53 Dohody o Evropském hospodářském prostoru (EHP) ohledně PV a navazujícího produktu PS (bod 2 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

11 Konstatované protiprávní jednání spočívalo především v tom, že si soutěžitelé vzájemně vyměňovali hospodářsky významné a důvěrné informace týkající se trhů a podniků, omezovali a kontrolovali výrobu a její možné i skutečné kapacity, rozdělovali si podíly na trhu a zákazníky a rovněž stanovovali a monitorovali dodržování cílových cen.

12 Komise pro účely výpočtu výše pokut uplatnila metodologii uvedenou v pokynech o metodě stanovování pokut udělených podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 Smlouvy o [UO] (Úř. věst. 1998, C 9, s. 3, dále jen „pokyny“).

13 Komise určila základní částky pokut v závislosti na závažnosti a době trvání protiprávního jednání (bod 452 odůvodnění napadeného rozhodnutí); dotčené protiprávní jednání přitom bylo kvalifikováno jako velmi závažné (bod 457 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

14 Na základě uplatnění rozdílného zacházení byla žalobkyně coby největší účastník dotčených trhů v EHP zařazena do první kategorie odpovídající výchozí částce 50 milionů eur (bod 460 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

15 Za účelem zachování dostatečného odrazujícího účinku byla výchozí částka vynásobena koeficientem 1,5 a to s ohledem na vysoký obrat žalobkyně (bod 463 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

16 Vzhledem k tomu, že žalobkyně se podle Komise účastnila protiprávního jednání od 31. ledna 1994 do 31. prosince 2000, a to během období šesti let a jedenácti měsíců, byla výchozí částka pokuty zvýšena o 65 % (bod 467 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

17 Co se přitěžujících okolností týče, byla základní výše pokuty z důvodu opakování protiprávního jednání zvýšena o 50 % (bod 469 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

18 Komise má za to, že žalobkyně byla třetím podnikem, který naplnil podmínku stanovenou v bodě 21 oznámení o spolupráci a z toho titulu jí poskytla snížení pokuty o 10 % (body 501 až 524 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

19 Článek 1 písm. m) napadeného rozhodnutí uvádí, že žalobkyně porušila čl. 81 odst. 1 ES a článek 53 dohody o EHP tím, že se od 31. ledna 1994 do 31. prosince 2000 podílela na protiprávním jednání.

20 Konečná výše pokuty uložená žalobkyni podle čl. 2 písm. h) napadeného rozhodnutí činí 167 062 milionů eur.

Řízení a návrhová žádání účastnic řízení

21 Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 17. července 2006 podala žalobkyně projednávanou žalobu.

22 Vzhledem k tomu, že složení senátů Tribunálu bylo změněno, byl soudce zpravodaj přidělen šestému senátu a po vyslechnutí stran byla projednávaná věc předána šestému rozšířenému senátu.

23 Dne 22. července 2009 a 6. ledna 2010 položil Tribunál v rámci organizačních procesních opatření účastnicím řízení písemné otázky, na které odpověděly dne 15. září 2009 a 29. ledna 2010.

24 Na základě zprávy soudce zpravodaje Tribunál rozhodl o zahájení ústní části řízení. Řeči účastnic řízení a jejich odpovědi na otázky Tribunálu byly vyslechnuty na jednání, které proběhlo dne 3. března 2010.

25 Jelikož se tito členové z důvodu překážky na straně dvou členů senátu neúčastnili porady, v souladu s článkem 32 jednacího řádu Tribunálu se porady Tribunálu zúčastnili tři soudci, jejichž podpisy jsou uvedeny na tomto rozsudku.

26 Žalobkyně navrhuje, aby Tribunál:

– zcela nebo částečně zrušil napadené rozhodnutí, obzvláště v rozsahu, v němž Komise konstatovala její účast na protiprávním jednání během období od 31. ledna 1994 do srpna 1997, a dále v období od 18. května do 31. prosince 2000;

– zrušit nebo podstatně snížit pokutu, která jí byla uložena, a rovněž pokutu uloženou společnosti Solvay Solexis ;

– uložil Komisi náhradu nákladů řízení, včetně nákladů za zřízení bankovní záruky za účelem zaplacení pokuty.

27 Komise navrhuje, aby Tribunál:

– zamítl žalobu;

– uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.

28 Návrhem ze dne 15. září 2009 se žalobkyně částečně vzdala druhého bodu svého návrhového žádání v rozsahu, v němž směřoval ke zrušení nebo ke snížení pokuty uložené společnosti Solvay Solexis. Toto vzdání se bylo potvrzeno během jednání, což bylo zaznamenáno v protokolu o jednání.

Právní otázky

29 Na podporu žaloby se žalobkyně dovolává pěti žalobních důvodů, jež vycházejí z nesprávného právního posouzení a nesprávného posouzení skutkového stavu, zaprvé při konstatování její účasti na protiprávním jednání za období od 31. ledna 1994 do srpna 1997, zadruhé při konstatování její účasti na protiprávním jednání za období od 18. května do 31. prosince 2000, zatřetí při použití oznámení o spolupráci, začtvrté při určení výše pokuty a zapáté při odmítnutí přístupu k některým informacím ve spise.

30 Z argumentace žalobkyně vyplývá, že žalobní důvody vztahující se k délce trvání její účasti na protiprávním jednání (první a druhý žalobní důvod) a přístupu do spisu (pátý žalobní důvod) jsou určeny k podpoře jejího návrhu na zrušení napadeného rozhodnutí, zatímco žalobní důvody ohledně určení výše pokuty (čtvrtý žalobní důvod) a jejího snížení podle oznámení o spolupráci (třetí žalobní důvod) jsou uvedeny na podporu jejího návrhu na zrušení pokuty nebo snížení její výše.

31 Je tedy třeba je zkoumat v tomto pořadí.

K délce trvání účasti žalobkyně na protiprávním jednání

Argumenty účastnic řízení

32 Prvním a druhým žalobním důvodem žalobkyně popírá zjištění její účasti na protiprávním jednání ohledně počátečního a konečného období kartelové dohody, tedy období od 31. ledna 1994 do srpna 1997 a období od 18. května do 31. prosince 2000.

– K období od 31. ledna 1994 do srpna 1997

33 Žalobkyně zpochybňuje závěr Komise týkající se její účasti na protiprávním jednání mezi 31. lednem 1994 a srpnem 1997. Rozlišuje období předcházející květnu 1995 a období mezi květnem 1995 a srpnem 1997.

34 Ohledně období mezi 31. lednem 1994 a květnem 1995 žalobkyně argumentuje, že Komise neprokázala její účast na jakýchkoli jednáních nebo výměnách informací se soutěžiteli.

35 Zaprvé, pokud jde o setkání ve Stockholmu mezi společnostmi EKA Chemicals a Kemira ze dne 31. ledna 1994, jež bylo stanoveno jako datum počátku protiprávního jednání, nebylo jasně dokázáno, že se opravdu uskutečnilo, neboť jej společnost Kemira nepotvrdila.

36 Zápisky sepsané společností EKA Chemicals během tohoto setkání, které odkazují na jednání společnosti Kemira s ostatními podniky, včetně žalobkyně, mimoto neprokazují, že tato jednání byla protiprávní. Tato skutečnost nebyla potvrzená žádným dalším důkazem umožňujícím stanovit spojitost mezi dvoustrannou kartelovou dohodou na skandinávském trhu společností EKA Chemicals a Kemira a údajnou kartelovou dohodou prováděnou na evropské úrovni.

37 Poznámky společnosti EKA Chemicals, jež uvádějí, že výsledky jednání se společností Air Liquide „nebyly příliš dobré“, a že jednání s žalobkyní „postupovala uspokojivěji“, prokázaly, že společnost Kemira neuzavřela dohodu ani se společností Air Liquide, ani s žalobkyní. Vzhledem k tomu, že Komise konstatovala, že Air Liquide se k tomuto datu na protiprávním jednání neúčastnila, měla na základě toho dospět ke stejnému závěru ohledně žalobkyně.

38 Schůzka v Göteborgu ze dne 2. listopadu 1994 zadruhé neměla protisoutěžní cíl. Tvrzení Komise ohledně výměny obchodních údajů během tohoto setkání nejsou potvrzena důkazy předloženými společností EKA Chemicals, naopak jsou vyvrácena informacemi poskytnutými žalobkyní.

39 Zatřetí, pokud jde o kontakty, ke kterým došlo při zasedání Evropské rady chemického průmyslu (CEFIC) dne 29. dubna 1994 v Římě a dne 25. listopadu 1994 v Zaventem, samotná prohlášení společnosti Degussa o výměně „citlivých informací o hospodářské soutěži“ nepostačují k prokázání jejich protiprávní povahy.

40 Ohledně období mezi květnem 1995 a srpnem 1997 žalobkyně připouští, že si se soutěžiteli vyměnila informace, avšak tvrdí, že tyto výměny nelze kvalifikovat jako dohodu nebo jednání ve vzájemné shodě.

41 Pouhé přání omezit hospodářskou soutěž není porušením článku 81 ES. Komise měla prokázat existenci dohody, jež vyplývala ze společné vůle chovat se na trhu určitým způsobem. Všechna jednání uvedená v napadeném rozhodnutí, jež se odehrála do srpna 1997, byla přitom ukončena, aniž se podniky shodly na uskutečňování sebemenšího protiprávního jednání.

42 V rozporu s požadavky vyplývajícími z judikatury uvedené v bodě 305 odůvodnění napadeného rozhodnutí tak Komise neprokázala, že se dotčené podniky shodly na jakémkoli zvláštním postupu, který by mohl omezit hospodářskou soutěž.

43 Komise ani nedokázala, že výměny informací během dotčeného období vedly k jednání ve vzájemné shodě.

44 Podle žalobkyně jednání ve vzájemné shodě vyžaduje, aby se soutěžitelé shodli na určitém jednání, aby jim kontakty mezi podniky umožnily vyvrátit veškerou nejistotu ohledně jejich vzájemného chování, a aby toto chování mělo dopad na jednání na trhu.

45 Judikatura uplatňovaná v bodě 298 odůvodnění napadeného rozhodnutí, podle níž může být výměna informací s cílem přípravy kartelové dohody považována za jednání ve vzájemné shodě, se podle žalobkyně uplatní pouze v případě, že dohoda již byla uzavřena a výměna informací probíhá s cílem jejího uskutečnění. V projednávané věci však dohoda nebo jednání ve vzájemné shodě výměně dotčených informací nepředcházely.

46 Neshody mezi účastníky na dotčených jednáních byly totiž natolik závažné, že mezi nimi nemohla existovat praktická spolupráce, a tudíž ani jednání ve vzájemné shodě.

47 Mimoto nebyly vyměněné informace s to ovlivnit chování soutěžitelů, ani podstatně snížit nejistotu ohledně jednání jiných podniků na trhu.

48 Během dotčeného období se jednání týkala kapacit a objemů dodávek různých dodavatelů, způsobu řešení problému nových výrobních kapacit a rozdělení dodávky odpovídající dodatečné poptávce. Výměna informací se týkala objemů výroby a byla určena k vypracování modelů jejich rozdělení tak, aby byla zajištěna přiměřená úroveň využití těchto výrobních kapacit a netýkala se rozdělení trhu. Nejednalo se o informace, které by podnikům umožnily přizpůsobit jejich obchodní chování.

49 Jelikož Komise nepřezkoumala, zda bylo možné vyměněné informace použít k protisoutěžním cílům, nemohla stanovit příčinnou souvislost mezi údajnými jednáními ve vzájemné shodě a jednáním na trhu.

50 Oznámení společnosti Degussa ohledně výměny „citlivých informací o hospodářské soutěži“ k prokázání jejich protiprávní povahy nestačí.

51 Společnost Degussa ve své žádosti o shovívavost a ve své odpovědi na žádost Komise o informace ze dne 5. září 2003 zmínila, že kontakty se soutěžiteli údajně trvaly více let, aniž ohledně obsahu vyměněných informací podala nejmenší upřesnění. Tato oznámení, učiněná v rámci žádosti o shovívavost, je třeba vykládat s opatrností. Prohlášení společnosti Degussa jsou dvojznačná a mají pochybnou důkazní hodnotu, jelikož nepochází z rozhodné doby a neumožňují identifikovat jednotlivé svědky. Vzhledem k tomu, že další důkazy ve spise je nepotvrzují, nestačí k prokázání protiprávního jednání.

52 Samotná Degussa nepřiznala, že se před „polovinou roku 1997“ dopustila protiprávního jednání. Degussa upřesnila, že „výraz ,výměna citlivých informací o trhu‘ charakteriz[oval] typický obsah diskuzí mezi obchodími týmy konkurenčních podniků“, a že [neznamenal] „aktivní spolupráci mezi podniky ohledně jejich postupu“. Degussa dodala, že výměny „byly určeny pouze ke zvýšení rozsahu informací potřebných pro budoucí rozhodnutí podniků“. Jejich cílem tak bylo pouze vytvoření vhodného „klimatu“ pro přijímání rozhodnutí v budoucnu.

53 Další podniky prohlášení společnosti Degussa nepodpořily. Dokumenty poskytnuté společností EKA Chemicals potvrzují pouze výměnu informací mezi ní a společností Kemira. Arkema pouze odkázala na neúspěšná jednání ohledně modelu, který mohl být použit na rozdělení výrobních „kapacit“. Z toho vyplývá, že dokonce na začátku roku 1997, se výrobci ani nedohodli, ani neshodli na „organizaci trhu v evropském měřítku“, i přesto, že se o to snažili.

54 To, že neexistovala dohoda nebo jednání ve vzájemné shodě, potvrzuje tehdejší chování společnosti Degussa, zejména její plán „WAR“ zaměřený na zvýšení jejího prodeje bez ohledu na ceny, a dále neúspěch jednání během setkání v Seville v květnu 1997, jež Degussa a Arkema“ kvůli nedostatku důvěry mezi výrobci popsaly jako „slepou uličku“. Sama Komise v bodě 164 odůvodnění napadeného rozhodnutí uznala, že během tohoto setkání, kdy zástupce žalobkyně „práskl dveřmi a odešel“, ještě nebyla uzavřena žádná dohoda.

55 Komise bez prokázání, že dohoda existovala, nemohla předpokládat, že podniky zohledňovaly informace sdělené ostatními podniky. V rozporu s případem, v němž byl vydán rozsudek Soudního dvora ze dne 8. července 1999, Hüls v. Komise, (C‑199/92 P, Recueil, s. I‑4287, body 161 a 162), nebyly dotyčné podniky v projednávané věci schopny dosáhnout dohody ohledně jakéhokoli aspektu jejich obchodní politiky a vyměněné informace každopádně nebylo možné vzít v úvahu za účelem provádění jakéhokoli jednání ve vzájemné shodě.

56 Neexistenci jednání ve vzájemné shodě potvrzuje i skutečnost, že trh s PV byl až do srpna 1997 vysoce konkurenční. Zvlášť koncem roku 1996 a začátkem roku 1997 se ceny PV výrazně snížily, a to až pod úroveň variabilních nákladů.

57 Důkazy předloženými několika podniky během správního řízení bylo prokázáno, že trh byl v dotčeném období vysoce konkurenční. S ohledem na tento důkaz byla Komise nucena dokázat, že výměna informací skutečně měla vliv na jednání podniků na trhu.

58 Nakonec ohledně PS nesvědčí žádný důkaz o tom, že se žalobkyně účastnila na protiprávním jednání před setkáním v Evian-les-Bains dne 14. května 1998. Před tímto datem nebyla uzavřena žádná smlouva a mezi výrobci nedošlo k výměně žádných citlivých obchodních informací.

59 Komise tvrdí, že právně dostačujícím způsobem prokázala, že jednání žalobkyně od 31. ledna 1994 spadalo pod zákaz stanovený v čl. 81 odst. 1 ES.

60 Komise prokázala, že během období od 31. ledna 1994 do srpna 1997 si dotčené podniky vyměňovaly citlivé informace konkrétně proto, aby mohly navzájem předvídat svá jednání na trhu ohledně objemů produkce, jejich možného snížení a možnosti zabránit vstupu na trh subjektům s novými výrobními kapacitami (body 104 až 170 a 304 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

61 Prohlášení společnosti Degussa prokázala, že podniky si v průběhu 90. let vyměňovaly „citlivé informace o hospodářské soutěži“. Z popisu společnosti Degussa vyplývá, že zveřejněné informace se týkaly zamýšleného jednání na trhu, a sice vývoje objemů produkce a cen“ a „vstupu či odchodu soutěžitelů“ (bod 104 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

62 Tyto skutečnosti jsou potvrzeny listinnými důkazy poskytnutými společností EKA Chemicals, která uvedla, že „dodavatelé se dohodli, že si nebudou navzájem vstupovat na své trhy“. EKA Chemicals sestavila seznam schůzek, které se podle ní vyznačovaly koluzním jednáním. Poznámky sepsané společností EKA Chemicals během dvoustranného setkání se společností Kemira ve Stockholmu dne 31. ledna 1994 zdůrazňují zejména diskuze se žalobkyní. Z těchto informací jasně vyplývá, že si výrobci navzájem kontrolovali chování svých konkurentů a společnosti Air Liquide v tomto kontextu chyběla kázeň, zatímco žalobkyně odpovídala očekáváním ostatních. EKA Chemicals rovněž odkázala na dvoustrannou schůzku mezi ní a žalobkyní v Göteborgu dne 2. listopadu 1994 (body 106 až 108 a 111 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

63 V rozporu s tím, co tvrdí žalobkyně, Kemira nepopírá, že se dne 31. ledna 1994 zúčastnila schůzky se společností EKA Chemicals, a naopak přiznala, že od tohoto data se podílela na protiprávním jednání. Vzhledem k tomu, že tato dvoustranná schůzka měla protiprávní účel, je zřejmé, že vyjednávání s ostatními soutěžiteli, včetně žalobkyně, na které je v zápisech společnosti EKA Chemicals odkazováno, byla také protiprávní.

64 Žalobkyně neprávem tvrdí, že neexistuje žádný důkaz o protiprávnosti její schůzky se společností EKA Chemicals dne 2. listopadu 1994 v Göteborgu. Z informací poskytnutých společností EKA Chemicals totiž vyplývá, že během tohoto jednání došlo k výměně obchodních údajů (bod 113 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

65 Degussa oznámila, že i v rámci zasedání CEFIC dne 29. dubna 1994 v Římě a dne 25. listopadu 1994 v Zaventem se odehrávala výměna „citlivých informací o hospodářské soutěži“ (bod 114 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

66 Tato fakta podpořila společnost Arkema svými prohlášeními, podle kterých se žalobkyně v dubnu nebo červnu 1995 účastnila jednání ohledně „vývoje trhu a nově příchozích subjektů na trh“, v jejichž rámci „se Degussa a [žalobkyně] vyjádřily, že si přejí zachovat situaci na trhu a jejich pozice co nejstabilnější“ a „model rozdělení mezi výrobce [byl] bezpochyby předmětem diskuzí od let 1994-1995“ (body 115 a 116 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

67 Žalobkyně mimoto ve své odpovědi na oznámení námitek uznala, že měla s konkurenty kontakty a že od května 1995 sdílela informace o trhu.

68 Tyto kontakty během počátečního období kartelové dohody, jejichž cílem bylo omezení hospodářské soutěže a vedly k uzavření dohody o cenách a rozdělení trhu, spadají do zákazu stanoveného v čl. 81 odst. 1 ES (bod 305 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Lze je tedy považovat za součást jednoho koluzního projektu.

69 Komise uznala, že žádná „závazná“ dohoda o modelu rozdělení trhu, o němž se jednalo v Miláně dne 31. října 1995 a v Seville v květnu 1997, uzavřena nebyla, ale tvrdí, že skutečnost, že takový model byl navrhnut a projednáván stačí k odůvodnění závěru o existenci protiprávního jednání podle čl. 81 odst. 1 ES.

70 Samotný fakt, že během dotčeného období se jednalo o objemech produkce, cenách a modelech rozdělení zákazníků, prokazuje společnou vůli omezit hospodářskou soutěž. V rozporu s tvrzením žalobkyně se tak nejednalo o „pouhý úmysl“, ale o společný projekt s cílem uzavřít dohodu, jež ovlivní jejich chování na trhu.

71 Podpůrně Komise poukazuje na to, že chování soutěžitelů během dotčeného období představuje jednání ve vzájemné shodě ve smyslu čl. 81 odst. 1 ES. Toto chování lze považovat za zakázané podle čl. 81 odst. 1 ES, přestože nedosáhlo fáze, kdy „je možné říci, že dohoda [v pravém slova smyslu] byla uzavřena“ (bod 309 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

72 Během tohoto období si totiž soutěžitelé vyměňovali informace ohledně objemu prodeje, cen a zákazníků, které jim umožnily přizpůsobit své chování na trhu (bod 308 odůvodnění napadeného rozhodnutí a body 120, 127 a 144).

73 Vyměněné informace stačily ke snížení nejistoty ohledně chování konkurentů na trhu. Žalobkyně sama připustila, že od května 1995 s konkurenty sdílela důvěrné informace a prohlásila, že „účastníci zkoumali možnosti, jak zlepšit situaci na trhu a jak předvídat zvýšení kapacit na trhu“; otázkou přitom bylo, „zda je možné dospět k uzavření smlouvy (body 130 a 133 odpovědi žalobkyně na oznámení námitek a body 317 až 319 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Toto prohlášení potvrzuje, že dotčené výměny informací konkurentům umožnily přizpůsobit jejich jednání na trhu. Tyto výměny nadto sloužily k „přípravě půdy“ pro zvýšení cen a rozdělení trhu.

74 Při souhrnném posouzení je tedy soubor nepřímých důkazů, jež je uveden v napadeném rozhodnutí, dostatečně konkrétní a konzistentní na to, aby podložil pevné přesvědčení o tom, že se žalobkyně ode dne 31. ledna 1994 dopouštěla protiprávního jednání.

– K období od 18. května do 31. prosince 2000

75 Žalobkyně tvrdí, že Komise se dopustila nesprávného právního a skutkového posouzení tím, že dospěla k závěru, že kartelová dohoda pokračovala po datu 18. května 2000.

76 Komise neprokázala, že účastníci se během jednání v Turku dne 18. května 2000 rozhodli pokračovat v provádění dohody nebo jednání ve vzájemné shodě.

77 Komise vycházela pouze z podružného důkazu společnosti Arkema, jenž nebyl podložen dalšími důkazy. Údaje poskytnuté společností Arkema jsou protichůdné, neboť sama rovněž potvrdila, že dotčená schůzka byla „pro některé výrobce příležitostí dát najevo, že doba se změnila “ a „oznámit přerušení spolupráce“. Její zmínku o „shodě“, ke které během dotčeného jednání došlo, ostatní podniky popřely.

78 Žalobkyně společnosti Degussa před schůzkou dne 18. května 2000 při dvoustranném jednání v Krefeldu oznámila, že o kartelovou dohodu již nemá zájem. Komise nesprávně uvedla, že setkání v Krefeldu následovalo až po setkání v Turku.

79 Pokud jde o dvoustranný kontakt mezi žalobkyní a společností FMC Foret z konce roku 2000, tento izolovaný kontakt týkající se PS nemůže prokázat, že se pokračovalo v kartelové dohodě ohledně PV. Kartelová dohoda týkající se PS již byla ukončena, a u PV společnost FMC Foret svoji účast na kartelové dohodě ukončila na závěr roku 1999.

80 Dále Komise neprávem vycházela z domněnky o trvání účinků kartelu po květnu 2000. Aby mohla Komise stanovit, že dohoda, která již nebyla v platnosti, pokračovala ve svých účincích, musela by prokázat její účinky na ceny.

81 Komise především nezohlednila důkazy dokládající, že po květnu 2000 byl trh konkurenční. Ohledně vývoje cen Komise vycházela pouze z dokumentu společnosti Arkema, z něhož vyplývá, že její průměrné ceny zůstaly během celého roku 2000 relativně stabilní. Přitom jiné dokumenty společnosti Arkema uvádějí, že v roce 2000 se její ceny v Evropské unii snížily a průměrná cena nebyla vypočítána pouze na základě prodeje v rámci EHP. Mimoto, i kdyby ceny zůstaly stabilní, lze to vysvětlit vysokým nárůstem poptávky a zvýšením nákladů.

82 Vzhledem k tomu, že Komise uvedla, že žalobkyně se od kartelu po 18. květnu 2000 jasně nedistancovala, popřela skutečnost, že kartelová dohoda se k tomuto datu „zhroutila“, obrátila tak důkazní břemeno, čímž porušila zásadu presumpce neviny.

83 Komise zpochybňuje argumenty žalobkyně tím, že odkazuje zejména na důvody uvedené v bodech 355 až 360 odůvodnění napadeného rozhodnutí.

Závěry Tribunálu

84 Podle čl. 81 odst. 1 ES jsou veškeré dohody mezi podniky, rozhodnutí sdružení podniků a jednání ve vzájemné shodě, které by mohly ovlivnit obchod mezi členskými státy a jejichž účelem nebo důsledkem je vyloučení, omezení nebo narušení hospodářské soutěže na společném trhu, se společným trhem neslučitelné, a proto zakázané.

85 K tomu, aby existovala dohoda ve smyslu čl. 81 odst. 1 ES, postačuje, aby dotčené podniky vyjádřily svou společnou vůli chovat se na trhu určitým způsobem (rozsudky Soudu ze dne 17. prosince 1991, Hercules Chemicals v. Komise, T‑7/89, Recueil, s. II‑1711, bod 256, a ze dne 20. března 2002, HFB Holding a další v. Komise, T–9/99 , Recueil, s. II‑1487, bod 199).

86 Dohodu ve smyslu čl. 81 odst. 1 ES lze považovat za uzavřenou, existuje-li shoda vůle ohledně principu omezení, i když určité prvky zamýšleného omezení jsou ještě předmětem jednání (viz v tomto smyslu rozsudek HFB Holding a další v. Komise, bod 85 výše, body 151 až 157 a 206).

87 Pojem jednání ve vzájemné shodě představuje formu koordinace mezi podniky, jež i bez realizace uzavření dohody ve vlastním slova smyslu vědomě předchází rizikům hospodářské soutěže prostřednictvím praktické spolupráce mezi podniky (rozsudky Soudního dvora ze dne 8. července 1999, Komise v. Anic Partecipazioni, C‑49/92 P, Recueil, s. I‑4125, bod 115, a Hüls v. Komise, bod 55 výše, bod 158).

88 V tomto ohledu čl. 81 odst. 1 ES brání jakýmkoli přímým nebo nepřímým kontaktům mezi hospodářskými subjekty, které mohou buď ovlivnit tržní chování skutečného či potenciálního soutěžitele, nebo takovému soutěžiteli odhalit chování, o kterém tyto subjekty rozhodly, že jej budou samy uskutečňovat na trhu, nebo které zamýšlí samy uskutečňovat na trhu, pakliže je cílem nebo výsledkem těchto kontaktů omezení hospodářské soutěže (viz v tomto smyslu rozsudek Komise v. Anic Partecipazioni, bod 87 výše, body 116 a 117).

89 Sdělení informací svým soutěžitelům za účelem přípravy protisoutěžní dohody postačuje k tomu, aby bylo prokázáno, že existuje jednání ve vzájemné shodě ve smyslu článku 81 ES (rozsudky Soudu ze dne 6. dubna 1995, Tréfilunion v. Komise, T‑148/89, Recueil, s. II‑1063, bod 82, a ze dne 8. července 2008, BPB v. Komise, T‑53/03, Recueil, s. II‑1333, bod 178).

90 Podle ustálené judikatury pojmy dohody a jednání ve vzájemné shodě ve smyslu čl. 81 odst. 1 ES zahrnují formy koluze, které mají stejnou povahou a odlišují se pouze svou intenzitou a formami, ve kterých se projevují (rozsudky Komise v. Anic Partecipazioni, bod 87 výše, bod 131 a 132, a HFB Holding a další v. Komise, bod 85 výše, bod 190).

91 V rámci komplexního protiprávního jednání, jehož se účastnilo více výrobců po dobu několika let a jehož cílem je společná regulace trhu, nelze po Komisi požadovat, aby přesně kvalifikovala protiprávní jednání jako dohodu nebo jako jednání ve vzájemné shodě, neboť na obě tyto formy protiprávního jednání se v každém případě vztahuje článek 81 ES (viz v tomto smyslu rozsudek Komise v. Anic Partecipazioni, bod 87 výše, body 111 až 114, a rozsudek Soudu ze dne 20. dubna 1999, Limburgse Vinyl Maatschappij a další v. Komise, T‑305/94 až T‑307/94, T‑313/94 až T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 a T‑335/94, Recueil, s. II‑931, bod 696).

92 Dvojí kvalifikaci protiprávního jednání jako dohodu „a/nebo“ jednání ve vzájemné shodě je třeba chápat jako komplexní celek, jenž zahrnuje skutkové okolnosti, z nichž některé byly kvalifikovány jako dohoda a jiné jako jednání ve vzájemné shodě ve smyslu čl. 81 odst. 1 ES, který pro tento typ komplexního protiprávního jednání nestanoví zvláštní kvalifikaci (rozsudky Hercules Chemicals v. Komise, bod 85 výše, bod 264, a HFB Holdings a další v. Komise, bod 85 výše, bod 187).

93 Ohledně provádění důkazů o protiprávním jednání je třeba připomenout, že Komise je povinna předložit důkazy, které jsou schopny právně dostačujícím způsobem prokázat skutečnosti zakládající protiprávní jednání, jež porušuje čl. 81 odst. 1, ES (rozsudek Soudního dvora ze dne 17. prosince 1998, Baustahlgewebe v. Komise, C‑185/95 P, Recueil, s. I‑8417, bod 58).

94 V tomto ohledu musí uvést přesné a shodující se důkazy (viz rozsudek Soudu ze dne 6. července 2000, Volkswagen v. Komise, T‑62/98, Recueil, s. II‑2707, bod 43 a citovaná judikatura).

95 Avšak těmto kritériím nemusí nutně odpovídat každý z důkazů předložených Komisí ve vztahu ke každému jednotlivému prvku protiprávního jednání. Stačí, když soubor nepřímých důkazů, kterého se orgán dovolává, tomuto požadavku odpovídá ve svém celku (viz v tomto smyslu rozsudek Soudu ze dne 8. července 2004, JFE Engineering v. Komise, T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 a T‑78/00, Sb. rozh. s. II‑2501, body 179 a 180 a citovaná judikatura).

96 Nepřímé důkazy, kterých se Komise v rozhodnutí dovolává za účelem prokázání porušení čl. 81 odst. 1 ES podnikem, je třeba posuzovat nikoli izolovaně, ale jako celek (viz rozsudek BPB v. Komise, bod 89 výše, bod 185 a citovaná judikatura).

97 Rovněž je třeba zohlednit skutečnost, že protisoutěžní činnosti se odehrávají tajně, a existence protisoutěžní praktiky nebo dohody proto ve většině případů musí být dovozena z určitého počtu shodujících se skutečností a nepřímých důkazů, které ve svém celku mohou představovat důkaz o porušení pravidel hospodářské soutěže, neexistuje-li jiné logické vysvětlení (rozsudek Soudního dvora ze dne 7. ledna 2004, Aalborg Portland a další v. Komise, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P a C‑219/00 P, Recueil, s. I‑123, body 55 až 57).

98 Podle ustálené judikatury ohledně rozsahu soudního přezkumu platí, že je-li Tribunálu předložena žaloba na neplatnost rozhodnutí vydaného podle čl. 81 odst. 1 ES, je tento obecně povinen provést celkový přezkum otázky, zda jsou splněny podmínky pro použití čl. 81 odst. 1 ES, či nikoli (viz rozsudek Soudu ze dne 26. října 2000, Bayer v. Komise, T‑41/96, Recueil, s. II‑3383, bod 62 a citovaná judikatura).

99 Má-li soudce pochybnosti, musí být tato skutečnost ku prospěchu podniku, jemuž je určeno rozhodnutí, kterým se konstatuje protiprávní jednání, v souladu se zásadou presumpce neviny, která se jakožto obecná zásada práva Unie uplatní zejména na řízení o porušení pravidel hospodářské soutěže použitelných na podniky, která mohou vést k uložení pokut nebo penále (rozsudek Hüls v. Komise, bod 55 výše, body 149 a 150, a rozsudek Soudu ze dne 27. září 2006, Dresdner Bank a další v. Komise, T‑44/02 OP, T‑54/02 OP a T‑56/02 OP, T‑60/02 OP a T‑61/02 OP, Sb. rozh. s. II‑3567, body 60 a 61).

100 Ve světle těchto úvah je tedy třeba přezkoumat, zda Komise v projednávané věci právně dostačujícím způsobem prokázala, že během sporných období jednání žalobkyně porušovalo čl. 81 odst. 1 ES.

– K období od 31. ledna 1994 do května 1995

101 Žalobkyně v podstatě tvrdí, že Komise nesprávně posoudila skutkové okolnosti tím, že jako datum počátku protiprávního jednání označila den 31. ledna 1994. Žalobkyně namítá, že pro období před květnem 1995 nebylo prokázáno, že se účastnila jakéhokoli kontaktu s konkurenty, který mohl porušit čl. 81 odst. 1 ES.

102 Z bodů 104 až 114 a 351 odůvodnění napadeného rozhodnutí vyplývá, že Komise stanovila den 31. ledna 1994 jako datum počátku účasti žalobkyně na protiprávním jednání na základě prohlášení společnosti Degussa v rámci její žádosti o ochranu, jež podporují listinné důkazy od společnosti EKA Chemicals, a rovněž prohlášení společnosti Arkema.

103 Komise nejdříve uvedla, že podle prohlášení společnosti Degussa si soutěžitelé v průběhu 90. let čím dál častěji vyměňovali „citlivé informace o hospodářské soutěži“, či dokonce „informace o trhu“. Na základě těchto prohlášení „vystihoval [výraz] ,výměna informací o trhu‘ typický obsah jednání mezi obchodními týmy konkurenčních podniků“. Komise doplnila, že podle stejných prohlášení měly „informace poskytnuté ústně souvislost s vývojem objemů a cen, s chováním soutěžitelů a zákazníků na trhu, s příchodem či odchodem soutěžitelů, s vývojem kapacit výroby, s inovací výrobků na straně nabídky a poptávky, jakož i s jinými otázkami stejné povahy“ (bod 104 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Soutěžitelé podle společnosti Degussa jednali především s cílem určit a ověřit části trhu konkurentů a poskytnout informace o chování zákazníků (bod 105 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

104 Komise dále v otázce přesného data začátku protiprávního jednání určila, že první důkaz potvrzující prohlášení společnosti Degussa, a to zejména ve vztahu k žalobkyni, se týkal setkání mezi společností EKA Chemicals a Kemira dne 31. ledna 1994 ve Stockholmu, a dále schůzky ze stejného dne mezi společnostmi Degussa a EKA Chemicals. Podle Komise tento důkaz prokázal, že „společnosti EKA [Chemicals], Kemira, Degussa a [žalobkyně] se účastnily koluzních jednání nejméně od počátku roku 1994“ (body 106 až 108 a 351 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

105 Na konec Komise stanovila existenci dalších protiprávních kontaktů v letech 1994 a 1995, které oznámila společnost EKA Chemicals (body 110 a 111 odůvodnění napadeného rozhodnutí), společnost Degussa (bod 114) i společnost Arkema (bod 115 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

106 V tomto ohledu je nejprve třeba uvést, že prohlášení společnosti Degussa, jejichž obsah je žalobkyní zpochybňován, samy o sobě nepředstavují dostatečný důkaz o účasti žalobkyně na protiprávním jednání.

107 Podle ustálené judikatury totiž prohlášení podniku obviněného z účasti na kartelové dohodě, jehož správnost je popírána obviněnými podniky, nemůže být považováno za dostatečný důkaz protiprávního jednání spáchaného těmito posledně uvedenými podniky, aniž je podpořeno jinými důkazy (rozsudky Soudu JFE Engineering v. Komise, bod 155 výše, bod 219, a ze dne 25. října 2005, Groupe Danone v. Komise, T‑38/02, Sb. rozh. s. II‑4407, bod 285).

108 Uvedená úvaha se v projednávaném případě uplatní tím spíše, přihlédne-li se k obecnosti termínů, které Degussa použila, jež odkazují na všechna setkání uskutečněná v počátečním období kartelové dohody mezi lety 1994 a 1996. Tato prohlášení tedy sama o sobě nestačí k tomu, aby za datum počátku účasti žalobkyně na protiprávním jednání byl stanoven začátek roku 1994.

109 V rozsahu, v němž se Komise odvolává na prohlášení společnosti Degussa, podle nichž během mnohostranných kontaktů v rámci zasedání CEFIC ve dnech 29. dubna a 25. listopadu 1994 docházelo k výměně „citlivých informace o hospodářské soutěži“ (bod 114 odůvodnění napadeného rozhodnutí), je třeba poznamenat, že tato informace, jež žalobkyni přímo nezmiňuje, je součástí výše uvedených prohlášení společnosti Degussa, a nelze ji tedy považovat za poznatek, který by je potvrzoval.

110 Dále je ohledně důkazu předloženého Komisí za účelem podpoření prohlášení společnosti Degussa v otázce dotčeného období nepochybné, že žalobkyně se neúčastnila schůzek uvedených v bodě 351 odůvodnění napadeného rozhodnutí, a to schůzky společností EKA Chemicals a Kemira ze dne 31. ledna 1994 ve Stockholmu a schůzky ze stejného dne mezi společností EKA Chemicals a Degussa.

111 V kontextu těchto schůzek Komise odkazuje pouze na dokument společnosti EKA Chemicals pořízený v rozhodné době, podle kterého si společnosti EKA Chemicals a Kemira v rámci schůzky ze dne 31. ledna 1994 vyměnily informace ohledně skandinávského trhu, a posledně jmenovaná „oznámila, že jednala se společností [Air Liquide], ale výsledky těchto diskuzí nebyly příliš dobré“. Podle názoru Komise, bylo v témže dokumentu uvedeno, že „jednání se společností [Degussa] a [žalobkyní] postupovaly uspokojivějším způsobem“ (bod 106 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

112 Přestože tento dokument informuje o výměnách informací mezi skandinávskými výrobci Kemira a EKA Chemicals, a dále o jejich jednáních s některými výrobci na „kontinentálním trhu“, není odkaz na žalobkyni v tomto kontextu dostatečným důkazem její účasti na protiprávních kontaktech, které dotčenou schůzku provázely.

113 Jedná se totiž o nepřímý důkaz předložený podnikem, jenž se údajných jednání s žalobkyní neúčastnil, a který nebyl společností Kemira potvrzen. Údaje obsažené v dotčeném dokumentu mimoto neumožňují identifikovat předmět daných jednání.

114 V tomto ohledu měla Komise nesprávně za to, že nemá „důvod pochybovat o skutečnosti, že informace obsažené v tomto dokumentu jsou věrným odrazem jednání vedených v daném období“ a základem kartelové dohody, jíž se žalobkyně účastnila (bod 317 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

115 U dalších dvoustranných kontaktů z roku 1994, které nahlásila EKA Chemicals, Komise odkazuje na schůzku mezi společností EKA Chemicals a žalobkyní ze dne 2. listopadu 1994 v Göteborgu, jejíž účastníci podle společnosti EKA Chemicals „jednali o trhu s PV v Evropě“ (bod 111 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

116 Je přitom třeba uvést, že tato jediná obecně formulovaná informace nestačí k prokázání protiprávnosti dotčené schůzky, kterou žalobkyně popírá. Protiprávní předmět této schůzky nelze ani prokázat odkazem Komise na další prohlášení společnosti EKA Chemicals, neboť se k této schůzce výslovně nevztahují, ale zdůrazňují pouze, že „od 90. let se schůzky mezi společností EKA [Chemicals] a [žalobkyní] týkaly zejména obecných otázek o trhu, jako informací o cenách, předpovědí ohledně trhu atd.“ (bod 113 a poznámka pod čarou č. 84 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

117 Konečně, má-li Komise za to, že prohlášení společnosti Degussa byla podpořena prohlášeními společnosti Arkema ohledně schůzek během roku 1995, podle nichž byl zejména „model rozdělení mezi výrobce bezpochyby projednáván od let 1994-1995“ (body 104 a 115 odůvodnění napadeného rozhodnutí), je však třeba podotknout, že posledně uvedená prohlášení se vztahují k mnohostrannému jednání z „dubna nebo května 1995“ (bod 115 odůvodnění napadeného rozhodnutí), a dále k následným kontaktům, a nemohou tak sloužit jako důkazy podporující prohlášení společnosti Degussa ohledně účasti žalobkyně na protiprávním jednání během předcházejících období.

118 Z výše uvedeného vyplývá, že jsou-li skutečnosti uvedené v bodech 104 až 115 a 351 odůvodnění napadeného rozhodnutí posouzeny jako celek, nepředstavují soubor nepřímých důkazů dostačujících k odůvodnění zjištění Komise ohledně účasti žalobkyně na protiprávním jednání během období od 31. ledna 1994 do května 1995.

119 Samotná prohlášení společnosti Degussa uvedené v bodech 104 a 105 odůvodnění napadeného rozhodnutí nestačí k prokázání účasti žalobkyně na koluzních schůzích od roku 1994, a dále jiné skutečnosti uvedené v bodech 106 až 115 a 351 odůvodnění napadeného rozhodnutí nejsou dostatečným důkazem pro podporu těchto prohlášení, pokud jde o účast žalobkyně při protiprávních kontaktech před květnem 1995.

120 Následkem toho je třeba vyhovět výtce žalobkyně vycházející z nesprávného posouzení skutkového stavu ohledně její účasti na protiprávním jednání od 31. ledna 1994 do května 1995.

– K období od května 1995 do srpna 1997

121 V napadaném rozhodnutí Komise dospěla k závěru, že podniky, jimž je toto rozhodnutí určeno, včetně žalobkyně, se účastnily komplexní kartelové dohody, která se skládala ze souboru dohod a jednání ve vzájemné shodě s cílem omezení hospodářské soutěže ve smyslu čl. 81, odst. 1 ES. Jejími základními aspekty byly výměna informací o trzích, omezení výroby a jejích kapacit, rozdělení trhu a stanovení cen (bod 337 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

122 Co se konkrétně týče počátečního období kartelové dohody, Komise zejména uvedla, že nejméně od 31. ledna 1994 se účastníci kartelové dohody pravidelně setkávali za účelem výměny citlivých informací o trhu a jednání o objemech výroby, o jejich možném snížení nebo o možnosti zabránit subjektům s novými výrobními kapacitami ve vstupu na trh (bod 304 odůvodnění napadeného rozhodnutí) a že tyto koluzní kontakty, které vedly k uzavření závazných dohod o cenách a o rozdělení trhu, je možno považovat za součást jednoho koluzního projektu (bod 305 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

123 Komise se mimoto domnívala, že výměna informací o objemech prodeje, cenách a klientech během počátečního období kartelové dohody umožnila dotčeným podnikům zohlednit tyto informace za účelem stanovení jejich vlastního chování na trhu, a že proto lze předpokládat, že dané podniky zohlednily informace vyměněné se svými soutěžiteli za účelem určení svého vlastního chování na trhu (bod 308 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

124 Komise shledala, že „ačkoli nebyla od začátku protiprávního jednání dosažena fáze, kdy je možné říct, že dohoda [ve vlastním slova smyslu] byla uzavřena, [dotčené chování] bylo alespoň možné označit […] za spadající do zákazu stanoveného v čl. 81 odst. 1, [ES …], přičemž soubor koluzních jednání v různých formách [vykazoval] všechny znaky dohody nebo jednání ve vzájemné shodě“ (bod 309 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

125 Na podporu tohoto závěru ohledně období od května 1995 do srpna 1997 Komise zmínila zejména následující skutečnosti:

– mnohostranná schůzka z dubna nebo května 1995 v Paříži byla organizována s cílem vytvořit trvalé kontakty mezi soutěžiteli; Degussa a žalobkyně vyjádřily vůli stabilizovat pozice na trhu v nejvyšší možné míře (body 115 až 117 odůvodnění napadeného rozhodnutí);

– dvoustranné kontakty v rámci zasedání CEFIC ze dne 11. nebo ze dne 12. května 1995 v Drážďanech se týkala otázky očekávaného snížení cen z důvodu dokončení nových zařízení na výrobu (body 118 a 119 odůvodnění napadeného rozhodnutí);

– dvoustranné schůzky z června 1995 mezi společnostmi Atofina a Air Liquide (bod 120 odůvodnění napadeného rozhodnutí), mezi Atofina a Degussa (bod 121 odůvodnění napadeného rozhodnutí) a mezi Degussa a EKA Chemicals (bod 122 odůvodnění napadeného rozhodnutí) byly určeny k jednáním o nadbytečných kapacitách na trhu s PV a o možnostech spolupráce mezi výrobci, a to na základě tabulky obsahující detailní údaje ke každému zákazníkovi a každému výrobci, včetně údajů o žalobkyni;

– obecně, kolem roku 1995„cirkulovalo“ více jak rok několik nabídek ohledně prodejních kvót a kontroly nadbytečných kapacit, které byly předmětem jednání mezi společnostmi Atofina, Degussa a žalobkyní (body 123 a 124 odůvodnění napadeného rozhodnutí);

– schůzka mezi společnostmi Atofina, Degussa a Chemoxal v Paříži dne 23. října 1995 se týkala zejména návrhu obsahujícího číselné údaje o omezení nových výrobních kapacit, včetně kapacity pocházející z nové továrny žalobkyně, jakož i nabídky dohody o cenách (body 126 a 127 odůvodnění napadeného rozhodnutí);

– výrobci byli rozděleni do dvou skupin „A“ a „B“ řízených žalobkyní a společností Degussa s tím, že skupina „B“ si měla rozdělit části trhu určené skupinou „A“, tvořenou „vedoucími podniky na trhu“, a to společností Degussa a žalobkyní a dále skandinávskými společnostmi EKA Chemicals a Kemira (body 130 a 131 odůvodnění napadeného rozhodnutí);

– na schůzce skupiny „B“ ze dne 31. října 1995 v Miláně se jednalo o „základech modelu umožňujícím rozdělit nárůst“ a zápisky z této schůzky zmiňují zejména informace o žalobkyni (body 132 a 133 odůvodnění napadeného rozhodnutí);

– dvoustranné kontakty zahrnující také žalobkyni, které probíhaly na zasedání CEFIC ve dnech 21. a 22. listopadu 1995 v Bruselu i schůzka v Itálii obsahovaly výměnu informací o trhu a určení úrovní cen PV pro následující rok, které však nebyly dodrženy (body 134 až 136 odůvodnění napadeného rozhodnutí);

– cílem dvoustranné schůzky mezi společností Atofina a žalobkyní na začátku roku 1996 v Paříži bylo srovnání pozic skupin „A“ a „B“ (bod 139 odůvodnění napadeného rozhodnutí);

– setkání v rámci zasedání CEFIC dne 24. května 1996 v Göteborgu a dne 27. listopadu 1996 v Bruselu, kterých se žalobkyně účastnila, se týkala návrhů obsahujících číselné údaje o rozdělení trhu a o cenách, avšak bez dosažení konkrétní dohody (body 141 až 145 odůvodnění napadeného rozhodnutí);

– množství dvoustranných kontaktů v letech 1996 a 1997, včetně schůzky společnosti EKA Chemicals a žalobkyně v dubnu nebo květnu 1997 v Kodani, v rámci níž se žalobkyně dotázala, zda je společnost EKA Chemicals připravená spojit se s ostatními výrobci ve společném úsilí o snížení kapacit, naznačují existenci projektů ohledně snížení kapacit (body 154 a 155 odůvodnění napadeného rozhodnutí);

– schůzky konané ve dnech 28. nebo 29. května 1997 v rámci zasedání CEFIC v Seville shromáždily skupiny „A“ a „B“ a týkaly se propracovaného modelu o rozdělení trhu s PV, avšak ke konečné dohodě nedošlo a jednání byla odložena na srpen 1997 (body 156 až 167 odůvodnění napadeného rozhodnutí);

– po jmenovaných schůzkách následovaly v průběhu léta 1997 dvoustranné kontakty mezi žalobkyní, EKA Chemicals a Degussa (body 168 až 170 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

126 Žalobkyně nepopírá skutečnou podstatu daných kontaktů ani obsah diskuzí popsaných ve výše uvedených bodech odůvodnění napadeného rozhodnutí.

127 Tvrdí však, že tyto skutečnosti neumožňují dospět k závěru o existenci dohody nebo jednání ve vzájemné shodě před mnohostranným jednáním v srpnu 1997 v Bruselu, které vedlo k uzavření závazné dohody o zvýšení cen PV (body 171 až 174 odůvodnění napadeného rozhodnutí) a žalobkyně je uznala jako počátek své účasti na protiprávním jednání.

128 Zaprvé žalobkyně odkazem na skutečnosti uvedené v bodech 115 až 170 odůvodnění napadeného rozhodnutí namítá, že účastníci dotčených jednání nemohli až do jmenované schůzky v srpnu 1997 uzavřít dohodu o rozdělení trhů nebo o cenách a neúčastnili se jednání ve vzájemné shodě.

129 Žalobkyně v tomto ohledu usuzuje, že Komise vycházela z chybného výkladu pojmů dohody a jednání ve vzájemné shodě ve smyslu čl. 81 odst. 1 ES a dopustila se nesprávného posouzení skutkového stavu.

130 Ohledně právního omylu je třeba připomenout, že Komise není v rámci komplexního protiprávního jednání povinna kvalifikovat každé zjištěné jednání jako dohodu nebo jednání ve vzájemné shodě ve smyslu čl. 81 odst. 1 ES, jedná-li se o formy koluzí, které mají stejnou povahu. Mimoto nelze požadovat, aby Komise protiprávní jednání přesně kvalifikovala jako dohodu nebo jednání ve vzájemné shodě, jelikož obě tyto formy jsou každopádně upraveny výše uvedeným ustanovením (viz body 90 a 91 výše).

131 V projednávané věci tak nelze oprávněně Komisi kritizovat za to, že soubor dotčených jednání definovala tak, že naplňuje všechny znaky „dohody nebo jednání ve vzájemné shodě “ v rozsahu, v němž je lze považovat za jednu z forem koluzí upravených v čl. 81 odst. 1 ES.

132 Ohledně údajného nesprávného posouzení skutkových okolností žalobkyně v podstatě tvrdí, že soutěžitelé před srpnem 1997 nedosáhli dohody o konkrétním jednání na trhu, a dále nepřijali formu spolupráce, jež by mohla být kvalifikována jako , a dále jednání ve vzájemné shodě.

133 Žalobkyně odkazuje obzvláště na informace uvedené v napadeném rozhodnutí, podle nichž jednání v roce 1996 „ již rok nikam nepostoupila“ a zdála se být „ve slepé uličce“. Zdůrazňuje, že ještě v květnu 1997 „ [b]yl nedostatek důvěry průvodním důvodem absence dohody o udržení status quo ohledně podílů na trhu“, „přičemž nejmenší výrobci hlasovali proti stanovení podílů na trhu“ (body 140, 142 a 164 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

134 Přestože skutečnosti uvedené žalobkyní svědčí o tom, že výrobcům, kteří se účastnili schůzek mezi květnem 1995 a srpnem 1997, se nepodařilo dosáhnout dohody „v pravém slova smyslu“ ohledně rozdělení trhu, což konstatovala i sama Komise v bodě 309 odůvodnění napadeného rozhodnutí, nic to však nemění na faktu, že během dlouhého období pravidelně jednali ohledně projektu takovéto dohody.

135 Ze skutečností, které žalobkyně nepopírá, totiž vyplývá, že poté, co Degussa a žalobkyně opakovaně zvaly své konkurenty na trhu s PV, došlo během května 1995 k setkáním s cílem navázat trvalé kontakty mezi soutěžiteli. Účastníci jednali o vývoji na trhu a o nově příchozích subjektech na evropský trh s PV, a Degussa a žalobkyně přitom chtěly, aby stávající pozice na trhu zůstaly co nejstabilnější (body 115 až 117 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

136 Mezi květnem 1995 a srpnem 1997 probíhala pravidelná jednání, jejichž předmětem byly nabídky prodejních kvót a kontroly nadbytečných kapacit (body 123 a 124 odůvodnění napadeného rozhodnutí), návrh obsahující číselné údaje o omezení nových kapacit, včetně kapacity žalobkyně, jakož i nabídka dohody o cenách (body 126 a 127 odůvodnění napadeného rozhodnutí), „základy modelu, který by umožnil rozdělit nárůst“ (body 132 a 133 odůvodnění napadeného rozhodnutí), návrhy obsahující číselné údaje o rozdělení trhu a dohodu o cenách (body 143 až 145 odůvodnění napadeného rozhodnutí), společné úsilí o snížení kapacit (body 154 a 155 odůvodnění napadeného rozhodnutí), nebo také propracovaný model o rozdělení trhu s PV (body 159 až 167 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

137 Obsah jednání, který žalobkyně nezpochybnila, prokazuje, že existovala společná vůle omezit hospodářskou soutěž.

138 Tyto pravidelné po sobě jdoucí schůzky, během nichž se podniky setkávaly s cílem jednat o projektech ohledně omezení nových kapacit, rozdělení podílů na trhu a dohody o cenách, by nebyly možné, kdyby v daném období mezi účastníky schůzek neexistovala společná vůle stabilizovat trh prostřednictvím opatření omezujících hospodářskou soutěž (viz v tomto smyslu rozsudek Soudu ze dne 20. března 2002, Dansk Rørindustri v. Komise, T‑21/99, Recueil, s. II‑1681, bod 46).

139 Vzhledem k tomu, že dotčená jednání byla jednoznačně vedena společnou vůlí účastníků dohodnout se na samotném principu omezení hospodářské soutěže, nemůže být toto zjištění vyvráceno skutečností, že určité prvky zamýšleného omezení byly předmětem jednání mezi účastníky do srpna 1997 a že závazná dohoda z měsíce srpna 1997 ohledně společného zvýšení cen PV byla uzavřena s odlišnými podmínkami, než o kterých se jednalo během dřívějších schůzek.

140 Zapojení žalobkyně do těchto koluzních kontaktů ostatně vyplývá z její aktivní účasti na diskuzích. V dotčeném období se účastnila většiny schůzek tím, že „shrnula“ nabídky (body 123 a 124 odůvodnění napadeného rozhodnutí) a řídila skupinu složenou z „vedoucích podniků na trhu“ (body 130 a 131 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

141 Odkaz žalobkyně na skutečnost, že během jednání v květnu 1997 (bod 162 odůvodnění napadeného rozhodnutí) její zástupce „odešel s bouchnutím dveří […] pobouřený požadavky malých výrobců“, v tomto ohledu nepředstavuje indicii prokazující, že její účast na dotčené schůzce ani a fortiori soubor dotčených kontaktů neměly žádný protisoutěžní záměr.

142 S ohledem na tyto úvahy mohla Komise oprávněně dospět k závěru, že dotčená jednání spadající do počáteční fáze kartelové dohody, na kterých se žalobkyně účastnila, byla součástí stejného protisoutěžního projektu, v důsledku čehož se na ně vztahoval zákaz stanovený v čl. 81 odst. 1 ES.

143 Nejprve je třeba připomenout, že dohodu ve smyslu čl. 81 odst. 1 ES lze považovat za uzavřenou, existuje-li shoda vůle ohledně samotného principu omezení, i když určité prvky zamýšleného omezení jsou ještě předmětem jednání (viz bod 86 výše).

144 V projednávané věci tedy žalobkyně nemohla platně tvrdit, že dokud se podniky neshodly na konkrétním způsobu chování na trhu, představují dotčená jednání nanejvýš pouhý úmysl hospodářskou soutěž omezit, jenž nespadá do forem koluzí stanovených v čl. 81 odst. 1 ES.

145 Daná jednání je třeba v rozsahu, v němž výše uvedené skutečnosti prokazují, že soutěžitelé již měli společný plán, jehož cílem bylo uzavření protisoutěžní dohody, považovat za jednání překračující rámec pouhého úmyslu či pokusu o dohodu.

146 Dále je třeba zdůraznit, že kontakty v dotčeném období lze v každém případě kvalifikovat jako kontakty spadající do působnosti čl. 81 odst. 1 ES, jako jednání ve vzájemné shodě.

147 Je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury k prokázání existence jednání ve vzájemné shodě ve smyslu článku 81 ES stačí, že došlo ke sdělení informací svým soutěžitelům za účelem připravení protisoutěžní dohody (viz bod 89 výše).

148 V tomto ohledu, i když tedy Komise neprokáže, že podniky uzavřely dohodu v úzkém slova smyslu, ke konstatování porušení čl. 81 odst. 1 ES postačí, že se soutěžitelé přímo kontaktovali za účelem „stabilizace trhu“ (viz v tomto smyslu rozsudek BPB v. Komise, bod 89 výše, bod 170).

149 S ohledem na tyto úvahy je třeba zamítnout žalobkyní předložené tvrzení, podle něhož lze poskytování informací soutěžitelům považovat za jednání ve vzájemné shodě pouze v případě, že již byla uzavřena protisoutěžní dohoda a jednání probíhají pouze za účelem umožnění jejího provádění.

150 Komise v projednávané věci prokázala, že žalobkyně se účastnila určitého počtu schůzek se svými soutěžiteli a že během nich probíhala výměna informací ohledně podmínek na trhu, diskutovalo se o cenách a účastníci představovali obchodní strategii, již hodlali na trhu přijmout. Mimoto je prokázáno, že cílem výměny dotčených informací bylo připravit dohodu o rozdělení trhu nebo o cenách, takže její předmět byl zjevně protisoutěžní.

151 V důsledku toho mohla Komise oprávněně konstatovat, že se žalobkyně účastnila jednání ve vzájemné shodě, jehož předmětem bylo omezení hospodářské soutěže.

152 Tuto úvahu nezpochybňuje argument žalobkyně, že vzhledem k nedostatku vzájemné důvěry mezi soutěžiteli bylo nemyslitelné, aby se mohli zapojit do jednání ve vzájemné shodě.

153 Rozdílné názory účastníků, či dokonce vzájemná nedůvěra, nejsou jako takové dostačující pro vyloučení toho, že existuje shoda, jež by mohla být kvalifikována jako jednání ve vzájemné shodě. Argumenty žalobkyně přitom nemohou vyvrátit skutečnosti prokázané Komisí, z nichž vyplývá, že navzdory určité vzájemné nedůvěře se soutěžitelé v dotčeném období pravidelně setkávali a vyměňovali si informace o podmínkách na trhu a o obchodní strategii s cílem připravit protisoutěžní dohodu.

154 V rozporu s tím, co tvrdí žalobkyně, nelze Komisi vytýkat, že neprokázala, že vyměněné informace mohly být s ohledem na jejich obsah použity k protisoutěžním cílům.

155 Protisoutěžní účel dotčeného jednání totiž jasně vyplývá z povahy informací vyměněných při schůzkách v dotčeném období, jež obsahují číselné údaje o prodeji v minulých letech a odhady do budoucna (bod 120 odůvodnění napadeného rozhodnutí), a dále z obsahu projednávaných nabídek, které se týkaly udržení status quo na trhu, rozdělení nových výrobních kapacit a vymezení úrovní cen PV (viz například body 115, 127, 133, 136 a 144 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

156 Následkem toho Komise právně dostačujícím způsobem prokázala, že výměna dotčených informací, jež „ připravovala půdu“ pro zvýšení cen a pro rozdělení trhů, které z dané výměny informací vyplývaly, představovala formu koluze, na kterou se vztahuje čl. 81 odst. 1 ES.

157 Z těchto úvah vyplývá, že Komise oprávněně konstatovala, že sporná jednání bylo možné považovat za zakázaná podle čl. 81 odst. 1 ES v rozsahu, v němž tvořila část celku, který naplňuje znaky dohody „a/nebo“ jednání ve vzájemné shodě (body 308 a 309 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

158 Ohledně argumentu žalobkyně založeného na skutečnosti, že trh s PV do srpna nebo září 1997 zůstal konkurenční s tím, že ceny PV se na začátku roku 1997 výrazným způsobem snížily, je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury je pro účely použití čl. 81 odst. 1 ES zohlednění konkrétních účinků dohody nebo jednání ve vzájemné shodě nadbytečné, pakliže se ukáže, že protiprávní jednání má za cíl vyloučení, omezení nebo narušení hospodářské soutěže v rámci společného trhu (rozsudky Soudního dvora ze dne 19. března 2009, Archer Daniels Midland v. Komise, C‑510/06 P, Sb. rozh. s. I‑1843, bod 140, a ze dne 4. června 2009, T‑Mobile Netherlands a další v. Komise, C‑8/08, Sb. rozh. s. I‑4529, bod 29).

159 Vzhledem k tomu, že Komise v projednávané věci zjistila, že se žalobkyně podílela na protisoutěžní dohodě nebo jednání ve vzájemné shodě, jehož účelem bylo omezení hospodářské soutěže na trhu s PV, nemusela zohlednit konkrétní účinky dotčeného jednání.

160 V každém případě je konkrétně ohledně jednání ve vzájemné shodě třeba se podle ustálené judikatury domnívat, že není-li prokázán opak, přísluší zúčastněným subjektům prokázat, že podniky účastnící se jednání ve vzájemné shodě, které nadále působí na trhu, zohledňují informace vyměněné se svými soutěžiteli, aby na uvedeném trhu určovaly své chování (rozsudky Komise Anic Partecipazioni, bod 87 výše, body 118 a 121, a Hüls v. Komise, bod 55 výše, body 161 a 162).

161 I kdyby se v tomto ohledu prokázalo, že jednání během dotčeného období neměla vliv na ceny, nebude tím zpochybněna legalita posouzení Komise.

162 Obzvláště skutečnost, že jednání ve vzájemné shodě nemá přímý vliv na úroveň cen, nebrání konstatování, že omezuje hospodářskou soutěž mezi dotčenými podniky, a to zejména tím, že zmírňuje konkurenční tlak (viz v tomto smyslu rozsudek Dansk Rørindustri v. Komise, bod 138 výše, body 139 až 140).

163 Argument žalobkyně, podle kterého Komise neuznala důkaz, že trh zůstal během dotčeného období konkurenční, proto nemůže obstát.

164 Pokud jde o argument žalobkyně, podle něhož se skutečnosti uvedené v napadeném rozhodnutí ohledně dotčeného období týkají z převážné části trhu s PV, a ne trhu s PS, je třeba připomenout, že napadené rozhodnutí je založeno na zjištění jediného protiprávního jednání vztahujícího se k oběma dotčeným trhům (body 328 a násl. odůvodnění napadeného rozhodnutí), což je kvalifikace, kterou žalobkyně v projednávané věci nezpochybňuje.

165 V rozsahu, v němž Komise dotčenou kartelovou dohodu kvalifikovala jako jediné protiprávní jednání, pak v rámci této kvalifikace nebyla povinna uvést odlišnou dobu trvání opatření týkajících se pouze trhu s PS. Vzhledem k tomu, že se nejedná o rozdílná protiprávní jednání, nemusela za účelem určení trvání protiprávního jednání, které bylo posouzeno jako celek, tuto odlišnost zohledňovat.

166 Bylo by totiž nepřirozené, kdyby se pokračující jednání vyznačující se jediným cílem rozdělilo do několika odlišných protiprávních jednání z toho důvodu, že koluzní praktiky se lišily ve své intenzitě dle dotčeného trhu. Tyto okolnosti je třeba zohlednit až při posouzení závažnosti protiprávního jednání, případně stanovení výše pokuty (viz obdobně rozsudek Komise v. Anic Partecipazioni, bod 87 výše, bod 90).

167 V souladu s těmito úvahami Komise v projednávané věci uvedla, že pokud jde o stanovení výše pokuty, zohlednila skutečnost, že v případě PS kartelová dohoda později začala než v případě PV a skončila dříve (bod 331 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

168 Argument žalobkyně založený na nedostatku důkazů ohledně protisoutěžních opatření na trhu s PS během dotčeného období tak nemůže obstát.

169 Nakonec vzhledem k tomu, že žalobkyně neprokázala, že napadené rozhodnutí bylo stiženo nesprávným právním posouzením v rámci použití čl. 81 odst. 1 ES, je rovněž třeba zamítnout její argument založený v podstatě na stejné premise, podle níž Komise toto ustanovení vyložila příliš extenzivním způsobem, čímž porušila zásadu legality trestů.

170 S ohledem na výše uvedené nelze výtce vztahující se ke konstatování protiprávního jednání za období od května 1995 do srpna 1997 vyhovět.

– K období trvajícímu od 18. května do 31. prosince 2000

171 Ohledně závěrečného období protiprávního jednání Komise v bodě 356 odůvodnění napadeného rozhodnutí uvedla, že čl. 81 odst. 1 ES se použije na kartelovou dohodu, jejíž účinky trvají i po jejím formálním ukončení, a že o tento případ se jedná zejména tehdy, když podniky nepřestanou používat referenční ceny dohodnuté během schůzek kartelové dohody.

172 Při uplatnění těchto závěrů na projednávanou věc Komise uvedla, že podle prohlášení společnosti Arkema, která se shodují s dalšími důkazy, se dne 18. května 2000 při mnohostranné schůzce v Turku dospělo k obecnému souhlasu na udržení úrovně cen během celého roku 2000, a bylo tedy možné mít za to, že účinek na ceny přetrvával alespoň v rámci druhého pololetí roku 2000 (bod 357 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Datum 31. prosince 2000 tak bylo stanoveno jako datum ukončení protiprávního jednání, a to zejména s ohledem na žalobkyni (bod 360 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

173 Žalobkyně v podstatě tvrdí, že Komise se dopustila nesprávného právního posouzení a nesprávného posouzení skutkového stavu, když konstatovala, že kartelová dohoda pokračovala po schůzce ze dne 18. května 2000.

174 V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury je článek 81 ES rovněž použitelný na dohody, které mají účinky i po svém formálním ukončení (rozsudek Soudního dvora ze dne 3. července 1985, Binon, 243/83, Recueil, s. 2015, bod 17, a rozsudek Soudu ze dne 10. března 1992, Montedipe v. Komise, T‑14/89, Recueil, s. II‑1155, bod 231).

175 Komise může legálně konstatovat, že kartelová dohoda má účinky i po formálním ukončení koluzních schůzek, zvláště uplatní-li se zvýšení cen stanovených na těchto schůzkách v pozdějším období (viz v tomto smyslu rozsudek Soudu ze dne 26. dubna 2007, Bolloré a další v. Komise, T‑109/02, T‑118/02, T‑122/02, T‑125/02, T‑126/02, T‑128/02, T‑129/02, T‑132/02 a T‑136/02, Sb. rozh. s. II‑947, bod 186).

176 Jelikož Komise v projednávané věci prokázala, že schůzka ze dne 18. května 2000 vedla k dosažení obecného souhlasu ohledně udržení úrovní cen ve druhé polovině roku 2000, mohla oprávněně dospět k závěru, že účinky kartelové dohody trvaly až do dne 31. prosince 2000.

177 Tento závěr nezpochybnily argumenty žalobkyně založené zaprvé na nedostatku důkazů přeložených Komisí.

178 Je třeba podotknout, že žalobkyně nepopírá konání dotčené neformální schůzky, ani svoji účast na ní. V tomto ohledu nesprávně tvrdí, že prohlášení společnosti Arkema, jež odkazují na „souhlas“, nezahrnují existenci společné vůle účastníků ohledně pokračování účinků dohody. Takový argument je totiž v rozporu se zněním těchto prohlášení, které vypovídají o „posledních diskuzích“ o cenách ke dni 1. ledna 2001 a o „obecném souhlasu“, pokud jde o udržení jejich úrovní (bod 282 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

179 Žalobkyně se rovněž neoprávněně dovolává údajného rozporu mezi zprávou od společnosti Arkema ohledně souhlasu o cenách a jejími dalšími prohlášeními, podle nichž byla schůzka v Turku „příležitostí pro některé výrobce dát najevo, že doba se změnila “ a „oznámit přerušení spolupráce a tím ukončit kontrolovanou regulaci trhu“. Tato poslední prohlášení, jež vypovídají o úmyslu ukončení protisoutěžního jednání a svědčí o formálním ukončení kartelové dohody, nevylučují souhlas se zachováním jejích účinků až do konce roku.

180 Mimoto se prohlášení společnosti Arkema v protikladu k tomu, co tvrdí žalobkyně, shodují s jinými skutečnostmi uvedenými ve spise, a to zejména s informací potvrzenou několika podniky, kterou žalobkyně nezpochybnila, podle níž byly obvykle v rámci schůzek konaných při pololetních zasedáních CEFIC stanovovány ceny pro šest následujících měsíců (bod 357 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

181 V tomto ohledu je třeba poznamenat, že s ohledem na soubor nepřímých shodujících se důkazů, které prokazují existenci kartelové dohody, je potřeba skutečně přesvědčivého vysvětlení, aby se prokázalo, že během dané schůzky se dospělo k naprosto jiným výsledkům, než jak tomu bylo během schůzek dřívějších, i když všech těchto schůzek se účastnil stejný okruh účastníků, odehrávaly se za obdobných vnějších okolností a měly nepopiratelně stejný cíl (stanovisko soudce B. Vesterdorfa, vykonávajícího funkci generálního advokáta, předcházející rozsudku Soudu ze dne 24. října 1991, Rhône-Poulenc v Komise, T‑1/89, Recueil, s. II‑867, II‑954).

182 V každém případě byla zpráva, podle níž pokračovalo v koluzi více soutěžitelů nejméně do konce roku 2000, a to navzdory jejímu formálnímu ukončení, potvrzena některými dvoustrannými kontakty, jež následovaly po schůzce ze dne 18. května 2000 (bod 357 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

183 Argument žalobkyně směřující k prokázání legální povahy jednoho z těchto kontaktů, a sice setkání se společností FMC Foret, v tomto ohledu nemůže zpochybnit zjištění Komise ohledně pokračování účinků kartelové dohody vzhledem k tomu, že toto zjištění není založeno na této jediné skutečnosti představující pouze druhotný prvek v souboru nepřímých důkazů uvedených Komisí.

184 Žalobkyně již nemůže platně tvrdit, že během dvoustranného jednání v květnu nebo červnu 2000 (body 283 až 285 odůvodnění napadeného rozhodnutí) se společností Degussa uvedla, že „již nebylo možné na základě diskuzí mezi výrobci na trhu dále pokračovat v rozdělování kapacit a jejich přerozdělování“.

185 V tomto ohledu stačí konstatovat, že tento postoj vyslovený žalobkyní během jednoho dvoustranného kontaktu, který mimoto lze vyložit jako vykreslení obtížnosti udržet kartelovou dohodu, nedokazuje, že by se veřejně distancovala od protiprávního jednání, čímž by svoji účast na kartelové dohodě ukončila.

186 Z těchto úvah vyplývá, že Komise právně dostačujícím způsobem prokázala, že schůzka ze dne 18. května 2000 vyústila v obecný souhlas o stabilizaci úrovní cen, a proto kartelová dohoda pokračovala ve svých účincích během druhé poloviny roku 2000.

187 Zadruhé tento závěr nebyl vyvrácen argumentací žalobkyně jež vychází z pochybení v analýze skutečných cen uplatňovaných na trhu během dotčeného období, ani tím, že ve spise existují údaje ohledně konkurenční povahy trhu.

188 Pokud Komise prokázala, že úrovně cen, které byly během dotčené schůzky předmětem obecného souhlasu, se měly použít během druhého pololetí roku 2000, mohla konstatovat pokračování účinků kartelové dohody v tomto období, aniž byla povinna prokázat, že kartelová dohoda měla konkrétní dopad na uplatňované ceny (viz v tomto smyslu rozsudek Bolloré a další v. Komise, bod 175 výše, bod 186).

189 Vzhledem k tomu, že toto zjištění je založeno na právně dostatečným způsobem prokázané úvaze, která se vztahuje k existenci společné vůle stran prodloužit účinky kartelové dohody, a to navzdory jejímu formálnímu ukončení, nevede toto zjištění v rozporu s tvrzením žalobkyně k obrácení důkazního břemene, a proto nemůže porušovat zásadu presumpce neviny.

190 S ohledem na výše uvedené je třeba konstatovat, že žalobkyní předložené argumenty nezpochybnily zjištění Komise, podle něhož protiprávní jednání pokračovalo až do 31. ledna 2000.

191 Této výtce tedy rovněž nelze vyhovět.

192 Na základě přezkumu prvního a druhého žalobního důvodu je třeba konstatovat, že Komise právně dostačujícím důvodem neprokázala, že se žalobkyně účastnila protiprávního jednání trvajícího v období od 31. ledna 1994 do května 1995.

193 Ve zbývající části je třeba zamítnout první a druhý žalobní důvod.

194 Následkem toho je třeba zrušit čl. 1 písm. m) napadeného rozhodnutí v rozsahu, v němž Komise v daném článku konstatovala účast žalobkyně na protiprávním jednání v období předcházejícím květnu 1995 a upravit výši pokuty, která jí byla uložena v čl. 2 písm. h) napadeného rozhodnutí, aby bylo zohledněno kratší období její účasti na protiprávním jednání. Konkrétní důsledky této změny jsou upřesněny v bodech 440 a 441 níže.

K údajnému porušení práva na obhajobu

Argumenty účastnic

195 V rámci pátého žalobního důvodu žalobkyně tvrdí, že Komise jí odmítla přístup k části dokumentů ve spise předložených společností Degussa, a dále k odpovědím ostatních dotčených podniků na oznámení námitek. Toto odmítnutí představuje porušení práva žalobkyně na obhajobu, a rovněž čl. 27 odst. 2 nařízení Rady (ES) č. 1/2003 ze dne 16. prosince 2002 o provádění pravidel hospodářské soutěže stanovených v článcích [81 ES] a [82 ES] (Úř. věst. L 1, 2003, s. 1; Zvl. vyd. 08/02, s. 205).

196 Žalobkyně nejprve uvádí, že měla omezený přístup k dokumentům poskytnutým společností Degussa, jež obsahovaly měsíční interní zprávy ohledně trhu s PV za rok 2000. Komise se dopustila nesprávného právního posouzení a nesprávného posouzení skutkového stavu tím, že žalobkyni odmítla úplný přístup k těmto dokumentům.

197 Dotčené informace nemohly být objektivně považovány za důvěrné, neboť se jednalo o zprávy vypovídající o krátkodobých strategiích, které byly minimálně pět let staré. Ohledně srovnatelných informací poskytnutých žalobkyní, měla Komise po třech letech za to, že je již nebylo možné považovat za důvěrné.

198 Důvěrná povaha dokumentu mimoto nepředstavuje absolutní překážku jeho zveřejnění. Právo žalobkyně na obhajobu mělo převážit nad důvěrností údajů. K ochraně důvěrnosti informací bylo možné přijmout přiměřená opatření.

199 Dokument společnosti Degussa byl relevantní pro stanovení, zda k protiprávnímu jednání došlo po schůzce ze dne 18. května 2000, a proto byl pro obhajobu žalobkyně nezbytný. Části dokumentů společnosti Degussa ohledně roku 2000 naznačovaly, že trh byl konkurenční, což by umožnilo vyvrátit existenci protiprávního jednání během tohoto období.

200 Zadruhé žalobkyně tvrdí, že Komise porušila čl. 27 odst. 2 nařízení č. 1/2003 a její právo na obhajobu tím, že jí odmítla přístup k odpovědím ostatních dotčených podniků na oznámení námitek.

201 Komise nesprávně uvedla, že právo Společenství takový přístup nevyžaduje. V dřívějších řízeních odpovědi na oznámení námitek zveřejňovala. Bod 27 oznámení Komise o pravidlech pro přístup do spisu Komise v případech podle článků 81[ES] a 82 [ES], článků 53, 54 a 57 Dohody o EHP a nařízení Rady (ES) č. 139/2004 (Úř. věst. C 325, 2005, s. 7; Zvl. vyd. 08/03, s. 40) by byl v podstatě protiprávní v rozsahu, v němž vylučuje přístup k dotčeným odpovědím.

202 Žalobkyně tvrdí, že odpovědi ostatních dotčených podniků na oznámení námitek mohly potvrdit její postoj ohledně doby trvání protiprávního jednání, a tyto ostatní podniky přitom rovněž zpochybňují data počátku a konce kartelové dohody, zejména pokračování v protiprávním jednání mezi dny 18. května a 31. prosince 2000.

203 Komise zpochybňuje argumenty žalobkyně.

Závěry Tribunálu

204 Článek 27 odst. 2 nařízení č. 1/2003 stanoví:

„Při řízení musí být plně dodržováno právo dotyčných stran na obhajobu. Musí mít právo nahlížet do spisů Komise, s výhradou oprávněného zájmu podniků na ochraně jejich obchodního tajemství. […] “

205 Právo přístupu ke spisu, důsledek zásady ochrany práva na obhajobu, podle ustálené judikatury znamená, že Komise musí dotčenému podniku umožnit přezkum všech dokumentů obsažených ve vyšetřovacím spise, které by mohly být relevantní pro jeho obhajobu (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne 2. října 2003, Corus UK v. Komise, C‑199/99 P, Recueil, s. I‑11177, body 125 až 128, a rozsudek Soudu ze dne 29. června 1995, Solvay v. Komise, T‑30/91, Recueil, s. II‑1775, bod 81).

206 Mezi tyto dokumenty patří písemnosti svědčící jak v neprospěch, tak ve prospěch, s výjimkou obchodních tajemství jiných podniků, interních dokumentů Komise a jiných důvěrných informací (rozsudek Aalborg Portland a další v. Komise, bod 97 výše, bod 68).

207 Ohledně usvědčující písemnosti zakládá nezpřístupnění dokumentu porušení práva na obhajobu pouze tehdy, jestliže dotčený podnik prokáže, že Komise z tohoto dokumentu vycházela na podporu své námitky týkající se existence protiprávního jednání, a dále že tato námitka mohla být prokázána pouze odkazem na tento dokument. Dotčený podnik má tedy povinnost prokázat, že výsledek, ke kterému Komise dospěla ve svém rozhodnutí, by byl odlišný, pokud by tento nezpřístupněný dokument musel být jakožto důkaz odmítnut (rozsudek Aalborg Portland a další v. Komise, bod 97 výše, body 71 až 73).

208 Naopak, pokud jde o nezpřístupnění dokumentu ve prospěch, dotčený podnik musí pouze prokázat, že dané nezpřístupnění tohoto dokumentu mohlo ovlivnit k jeho újmě průběh řízení a obsah rozhodnutí Komise. Postačí, že podnik prokáže, že uvedené dokumenty ve prospěch mohl použít ke své obhajobě (rozsudek Soudního dvora ze dne 15. října 2002, Limburgse Vinyl Maatschappij a další v Komise, C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P až C‑252/99 P a C‑254/99 P, Recueil, s. I‑8375, bod 318, a rozsudek Hercules Chemicals v. Komise, bod 85 výše, bod 81) tím, že zejména prokáže, že se mohl dovolávat skutečností, které se neshodují s posouzeními Komise učiněnými ve fázi oznámení námitek, a tím mohl jakýmkoliv myslitelným způsobem ovlivnit závěry učiněné v rozhodnutí (rozsudek Aalborg Portland a další v. Komise, bod 97 výše, bod 75).

209 V rámci projednávaného žalobního důvodu žalobkyně tvrdí, že neměla přístup k části dokumentů ve spise Komise poskytnutých společností Degussa, a dále k odpovědím ostatních dotčených podniků na oznámení námitek.

– K přístupu k dokumentům společnosti Degussa

210 Ze spisu vyplývá, že během správního řízení žalobkyně požádala o přístup ke zprávám prodejní služby společnosti Degussa vztahujících se k období protiprávního jednání.

211 Komise udělila souhlas k úplnému přístupu k dokumentům týkajícím se let 1996 až 1999, ale zpřístupnila pouze části dokumentů ohledně let 2000 a 2001, jež byly na žádost společnosti Degussa považovány za důvěrné.

212 V rámci projednávaného žalobního důvodu žalobkyně vytýká odmítnutí přístupu k úplné verzi dokumentů týkajících se roku 2000, a se dovolává se přitom jednak porušení čl. 27 odst. 2 nařízení č. 1/2003, a dále porušení jejího práva na obhajobu.

213 Je třeba připomenout, že právo přístupu ke spisu stanovené v čl. 27 odst. 2 nařízení č. 1/2003 je součástí procesních záruk, jejichž účelem je chránit právo na obhajobu, a především zajistit účinný výkon práva být slyšen.

214 Nahlížení do spisu tak není samo o sobě cílem, nýbrž prostředkem k zajištění ochrany práva na obhajobu (viz v tomto smyslu rozsudek Soudu ze dne 15. března 2000, Cimenteries CBR a další v. Komise, T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95 až T‑32/95, T‑34/95 až T‑39/95, T‑42/95 až T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95 až T‑65/95, T‑68/95 až T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 a T‑104/95, Recueil, s. II‑491, bod 156).

215 Z toho vyplývá, že když žalobkyně uplatňuje odmítnutí úplného přístupu k dotčeným dokumentům, může se dovolávat porušení čl. 27 odst. 2 nařízení č. 1/2003 pouze v rozsahu, v němž tyto dokumenty mohly být relevantní pro její obhajobu, což jí přísluší prokázat.

216 V tomto ohledu žalobkyně namítá, že dotčené dokumenty mohly obsahovat nepřímé důkazy o konkurenční povaze trhu s PV během druhého pololetí roku 2000, které mohly být v otázce pokračování v protiprávním jednání během tohoto období důkazem v její prospěch. Žalobkyně uvádí, že už jejich zpřístupněné části prokazují, že trh s PV byl v roce 2000 konkurenční vzhledem k tomu, že náklady na výrobu se zvýšily a ceny se nezměnily.

217 Jak již bylo konstatováno v bodě 188 výše v rozsahu, v němž Komise právně dostačujícím způsobem prokázala, že během schůzky v Turku existoval obecný souhlas ohledně udržení úrovní cen během druhého pololetí roku 2000, mohla pak oprávněně dojít k závěru, že účinky kartelové dohody pokračovaly až do konce tohoto období, aniž byla povinna zohlednit možné nepřímé důkazy ohledně skutečnosti, že cíle daného souhlasu nebylo možné naplnit.

218 Nepřímé důkazy ohledně situace na trhu během druhého pololetí roku 2000, a zejména ohledně úrovní cen uplatňovaných dotčenými podniky, tedy nemohly žádným způsobem ovlivnit posouzení Komise ohledně pokračování protiprávního jednání do konce roku 2000. V otázce pokračování kartelové dohody během tohoto období tedy tyto nepřímé důkazy nemohou představovat skutečnosti ve prospěch.

219 Vzhledem k tomu, že žalobkyně neprokázala, že na svoji obhajobu mohla uplatnit skutečnosti vyplývající z dotčených dokumentů, musí být projednávaný žalobního důvod zamítnut, aniž je třeba přezkoumat její argumentaci vycházející z údajného nesprávného posouzení důvěrnosti daných dokumentů Komisí.

– K přístupu k odpovědím ostatních dotčených podniků na oznámení námitek

220 Ze spisu vyplývá, že Komise během správního řízení odmítla žádost žalobkyně o přístup k nedůvěrným verzím odpovědí na oznámení námitek poskytnutých ostatními podniky, jimž bylo oznámení určeno.

221 Žalobkyně tvrdí, že toto odmítnutí přístupu porušilo její právo na obhajobu, vzhledem k tomu, že dotčené odpovědi mohly obsahovat skutečnosti ve prospěch.

222 Je třeba připomenout, že oznámení námitek je akt určený k vymezení předmětu řízení zahájeného proti podniku a zajištění účinného výkonu práva na obhajobu (viz rozsudek Soudu ze dne 8. října 2008, Schunk et Schunk Kohlenstoff-Technik v. Komise, T‑69/04, Sb. rozh. s. II‑2567, bod 80 a citovaná judikatura).

223 Právě v tomto kontextu mají podniky, kterým je určeno oznámení námitek, procesní záruky v souladu se zásadou dodržování práva na obhajobu, mezi něž patří právo přístupu k dokumentům obsaženým ve spisu Komise.

224 Odpovědi na oznámení námitek nejsou součástí vyšetřovacího spisu v pravém slova smyslu (rozsudek Cimenteries CBR a další v. Komise, bod 214 výše, bod 380).

225 Ohledně dokumentů, které nejsou součástí spisu vytvořeného k okamžiku oznámení námitek, je Komise povinna zpřístupnit uvedené odpovědi ostatním dotčeným stranám, pouze ukáže-li se, že obsahují nové skutečnosti v neprospěch či ve prospěch.

226 Jedná-li se v tomto ohledu o nové skutečnosti v neprospěch, ustálená judikatura uvádí, že pokud se Komise zamýšlí za účelem prokázání existence protiprávního jednání opřít o skutečnost vyplývající z odpovědi na oznámení námitek, musí ostatním podnikům, jež se účastní uvedeného řízení, umožnit, aby se k takovému novému důkazu mohly vyjádřit (rozsudky Soudu Cimenteries CBR a další v. Komise, bod 214 výše, bod 386, a ze dne 27. září 2006, Avebe v. Komise, T‑314/01, Sb. rozh. s. II‑3085, bod 50).

227 Komise dále podle této judikatury není povinna zpřístupňovat z vlastní iniciativy nové skutečnosti ve prospěch. Odmítne-li Komise během správního řízení žádost žalující strany o přístup k dokumentům, jež nejsou součástí vyšetřovacího spisu, porušení práva na obhajobu lze konstatovat pouze tehdy, prokáže-li se, že správní řízení mohlo vést k jinému výsledku v případě, že by žalující strana měla během tohoto řízení k dotčeným dokumentům přístup (rozsudek Cimenteries CBR a další v. Komise, bod 214 výše, bod 383).

228 Žalobkyně se mimoto nemůže dovolávat úvahy vyplývající z rozsudku Aalborg Portland a další v. Komise, bod 97 výše (bod 126), podle níž nemůže příslušet pouze Komisi, aby určila dokumenty užitečné k obhajobě dotčeného podniku. Danou úvahu týkající se dokumentů ze spisu Komise nelze uplatnit na odpovědi poskytnuté ostatními dotčenými podniky na námitky oznámené Komisí.

229 Úvahy založené na dodržování zásady rovnosti zbraní a práva na obhajobu na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, Komisi v podstatě nemohou zavazovat ke zpřístupnění dotčených odpovědí ostatním stranám, aby tak mohly ověřit, že z nich nevyplývají případné skutečnosti ve prospěch.

230 V rozsahu, v němž se žalobkyně dovolává údajných skutečností ve prospěch, jež jsou obsaženy v nezpřístupněných odpovědích, má povinnost uplatnit ke své obhajobě první náznak užitečnosti těchto dokumentů.

231 Musí především označit dotyčné možné skutečnosti ve prospěch nebo poskytnout nepřímý důkaz potvrzující jejich existenci, a tím jejich užitečnost pro potřeby řízení (viz v tomto smyslu rozsudek Soudu ze dne 27. září 2006, Jungbunzlauer v. Komise, T‑43/02, Sb. rozh. s. II‑3435, body 351 až 359).

232 V projednávané věci žalobkyně tvrdí, že odpovědi ostatních podniků na oznámení námitek mohly podpořit její argumenty směřující k prokázání kratší doby trvání protiprávního jednání. Obzvláště uvádí, že některé jiné podniky popřely datum počátku a konce kartelové dohody, a zpochybnily přitom zejména analýzu Komise ohledně pokračování kartelové dohody do konce roku 2000. Dále tvrdí, že dotčené odpovědi mohly obsahovat skutečnosti schopné objasnit ex