ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
18

Dne 21. ledna 2013 se finanční úřad rozhodl provést kontrolu na místě v době od 11. února do 17. května 2013, aby ověřil správnost daňových přiznání společnosti Senatex za roky 2008 až 2011. Při této kontrole měl finanční úřad za to, že odpočet DPH zaplacené na vstupu na základě vyúčtování provizí, které Senatex vyplatila svým obchodním zástupcům, nebyl možný, protože taková vyúčtování nejsou řádnými fakturami ve smyslu § 15 odst. 1 a § 14 odst. 4 UStG. Podle finančního úřadu tyto dokumenty totiž neobsahovaly, ať již na samotných vyúčtováních provizí nebo v jejich přílohách, daňové číslo ani identifikační číslo pro účely DPH osob, kterým byly určeny. Uvedená vyúčtování dále neobsahují odkaz na žádný jiný dokument, z něhož by bylo možno tyto údaje dovodit. Ze stejných důvodů finanční úřad konstatoval, že nebyl přípustný ani odpočet na základě faktur vystavených reklamní agenturou.
88

Pokud jde zadruhé o opatření spočívající v úplném přerušení internetového připojení, je třeba konstatovat, že jeho realizace by znamenala závažný zásah do svobody podnikání osoby, která provozuje hospodářskou činnost spočívající v poskytování internetového přístupu pouze doplňkově tím, že by jí ve skutečnosti zcela znemožnila vyvíjet tuto činnost za účelem zhojení omezeného porušování autorského práva, aniž by bylo zváženo přijetí opatření méně zasahujících do této svobody.
36

Za těchto podmínek by možnost, aby vnitrostátní soud v rámci provádění takového režimu státních podpor, jako je režim dotčený v původním řízení, sám rozhodoval o slučitelnosti takového režimu s vnitřním trhem, v podstatě vedla k tomu, že by tomuto soudu byla přiznána pravomoc nahradit svým vlastním posouzením posouzení provedené Komisí, v projednávané věci v jejím rozhodnutí 2009/287. To by vedlo k tomu, že by uvedenému soudu bylo v rozporu s judikaturou uvedenou v bodě 32 tohoto rozsudku umožněno zasáhnout do výlučných pravomocí vyhrazených Komisi, pokud jde o posouzení slučitelnosti státních podpor s vnitřním trhem.
30

Soudní dvůr kromě toho konstatoval, že tento pojem zahrnuje rovněž pravidla stanovení výpovědní lhůty použitelné v případě ukončení pracovních smluv na dobu určitou. V tomto ohledu upřesnil, že výklad ustanovení 4 bodu 1 rámcové dohody, který by z definice pojmu „pracovní podmínky“ ve smyslu tohoto ustanovení vylučoval podmínky ukončení pracovní smlouvy na dobu určitou, by v rozporu s cílem zmíněného ustanovení vedl k zúžení oblasti působnosti ochrany proti diskriminaci, poskytované zaměstnancům v pracovním poměru na dobu určitou (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 13. března 2014, Nierodzik, C‑38/13, EU:C:2014:152, body 27 a 29).
Proto v případě – což musí ověřit předkládající soud – že by A. Rendόn Marín, státní příslušník třetího státu, do jehož výlučné péče byly tyto děti svěřeny, musel v důsledku odepření pobytu opustit území Unie, mohlo by to vést k omezení onoho práva, konkrétně práva pobytu, jelikož tyto děti by mohly být nuceny doprovázet A. Rendόn Marína, a tudíž opustit území Unie chápané jako celek. Případná povinnost otce opustit území Unie by je připravila o možnost skutečně využívat podstatné části práv plynoucích z jejich statusu občana Unie (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 15. listopadu 2011, Dereci a další, C‑256/11, EU:C:2011:734, bod 67; ze dne 8. listopadu 2012, Iida, C‑40/11, EU:C:2012:691, bod 71; ze dne 8. května 2013, Ymeraga a další, C‑87/12, EU:C:2013:291, bod 36, a ze dne 10. října 2013, Alokpa a Moudoulou, C‑86/12, EU:C:2013:645, bod 32).
18

Ministrovi vnitra bylo povoleno podat odvolání k Upper Tribunal (Immigration and Asylum Chamber) [Vrchní soud (senát pro imigrační a azylové otázky), Spojené království]. Ministr vnitra namítal, že se prvostupňový soud vyhověním žalobě CS dopustil nesprávného právního posouzení, a to zejména v rámci závěrů týkajících se jak práv, kterých dítě CS požívá podle článku 20 SFEU, tak rozsudku ze dne 8. března 2011, Ruiz Zambrano (C‑34/09, EU:C:2011:124), a také odvozených práv, kterých požívá CS. Ministr vnitra poukázal zejména na to, že unijní právo nebrání správnímu vyhoštění CS do státu jejího původu, byť by to její dítě, které je občanem Unie, zbavilo možnosti řádně využívat podstatné části jeho práv spojených s tímto statusem.
37

Ustanovení § 7 uvedeného zákona obsahuje následující definice: „2) Dovoz výrobků podléhajících spotřební dani: vstup zboží podléhajícího spotřební dani na území státu přímo z třetí země nebo přes některý z členských států, s tím, že k takovému dovozu dojde, jestliže takový výrobek vstoupí do vnitrozemí v rámci celního režimu, v okamžiku, kdy dojde k vypořádání celního režimu, který vede k propuštění daného výrobku ke spotřebě v souladu s celními předpisy. 7/I) Neoprávněné opuštění režimu s podmíněným osvobozením od daně: jakýkoli úkon nebo okolnost, která ve vztahu k výrobkům podléhajícím spotřební dani, které se pohybují v režimu Společenství s podmíněným osvobozením, neposkytuje osvobození od dočasně pozastavené povinnosti zúčtovat a odvést daň podle čl. 21 odst. 1 nebo podle čl. 26/B odst. 3. 22) Propuštění ke spotřebě: situace, kdy výrobek podléhající spotřební dani podléhající spotřební dani opouští sklad s daňovým dozorem v tuzemsku nebo v některém z ostatních členských států nebo zařízení uživatele osvobozeného od daně, s výjimkou situace, kdy výrobek směřuje do skladu s daňovým dozorem, do skladu s daňovým dozorem některého z ostatních členských států, k hospodářskému subjektu registrovanému v jiném členském státě, do třetí země nebo k uživateli osvobozenému od daně; převzetí výrobku podléhajícího spotřební dani registrovaným hospodářským subjektem; prodej velkého množství sudového vína z hroznů producentem ve skladu s daňovým dozorem; uskutečnění celních formalit k výrobku podléhajícímu spotřební dani dovezenému ze třetí země, které mají podle celních předpisů za následek propuštění ke spotřebě, nebo jakékoli opatření správního orgánu, jehož účinkem je, že výrobek musí být považován za propuštěný ke spotřebě podle celních předpisů, pokud se po uskutečnění celních formalit nebo vydání rozhodnutí výrobek neskladuje ve skladu s daňovým dozorem nebo u uživatele osvobozeného od daně nebo ho registrovaný odesílatel na základě § 18 odst. 2 neodesílá do některého z míst uvedených v § 18 odst. 1.“
2

Body 2, 5, 10, 12 a 14 odůvodnění jednotného nařízení o SOT uvádějí: „(2) Toto nařízení by mělo obsahovat všechny základní prvky společné organizace trhů se zemědělskými produkty. [...] (5) Podle čl. 43 odst. 3 Smlouvy o fungování EU přijme Rada opatření týkající se stanovení cen, dávek, podpor a množstevních omezení. V případech, kdy se použije čl. 43 odst. 3 Smlouvy o fungování EU, by toto nařízení mělo z důvodu jasnosti výslovně odkazovat na skutečnost, že Rada přijme opatření na tomto právním základě. [...] (10) Ke stabilizaci trhů a zajištění přiměřené životní úrovně zemědělců byl vytvořen rozlišený režim podpory trhu v různých odvětvích a zavedeny režimy přímých podpor s ohledem na různé potřeby v každém z těchto odvětví a na jejich vzájemnou závislost. Tato opatření mají podobu veřejné intervence nebo vyplácení podpory soukromého skladování. Je třeba nadále zachovat opatření podpory trhu, která by však měla být zefektivněna a zjednodušena. [...] (12) Z důvodů jasnosti a transparentnosti by ustanovení týkající se veřejné intervence měla mít společnou osnovu a současně by měla dále sledovat politiku, jíž se řídí jednotlivá odvětví. Proto je třeba rozlišovat mezi referenčními prahovými hodnotami a cenami intervenčními, které je třeba definovat. Při tom je třeba vyjasnit, že pouze ceny v rámci veřejné intervence odpovídají uplatněným regulovaným cenám uvedeným příloze 3 bodu 8 první větě Dohody WTO o zemědělství (tj. podpora tržní ceny). V této souvislosti by mělo být jasné, že tržní intervence může mít podobu veřejné intervence i jiných forem intervence, při kterých se nevyužívají předem stanovené cenové indikace. [...] (14) Cena v rámci veřejné intervence by měla sestávat z pevně stanovené ceny pro určitá množství některých produktů a v jiných případech by měla záviset na nabídkovém řízení a vycházet z praxe a zkušeností z předchozích společných organizací trhů.“
23

CFB má obecně za to, že pokud plnění zakázky vede k obtížím – což není neobvyklé u některých typů zakázek, jako jsou například zakázky týkající se vývoje počítačových systémů – musí být veřejnému zadavateli přiznán široký prostor pro uvážení, aby mu bylo umožněno nalézt vhodné řešení v případě obtíží s plněním. Tvrdí, že jinak by se veřejný zadavatel musel vzdát možnosti učinit vhodných změn nebo ukončení smlouvy s riziky a ztrátami, které to s sebou nese. Vykládat směrnici 2004/18 v tom smyslu, že ukládá povinnost zahájit nové zadávací řízení na veřejnou zakázku v podobném případě, by podle něj v praxi bránilo uzavření dohody o narovnání, což by bylo zásahem do závazkového práva, který Smlouvy nepovolují.
34

Komise mimoto uvádí, že vzhledem ke složitým ekonomickým podmínkám neumožňujícím původcům odpadu nebo jiným investorům investovat do vytvoření jednotek pro nakládání s nebezpečnými odpady nebyla povinnost posledně uvedených vytvořit tato zařízení dodržena. V tomto ohledu Komise upřesňuje, že podle řeckých orgánů se nabízí jiné řešení, a to určení veřejného subjektu, který by mohl být pověřen vybudováním skládek nebezpečných odpadů.
7

Článek 9 Úmluvy o přístupu k informacím, účasti veřejnosti na rozhodování a přístupu k právní ochraně v záležitostech životního prostředí, podepsané dne 25. června 1998 a přijaté jménem Evropského společenství rozhodnutím Rady 2005/370/ES ze dne 17. února 2005 (Úř. věst. 2005, L 124, s. 1) (dále jen „Aarhuská úmluva“), stanoví: „1. Každá strana v rámci své vnitrostátní právní úpravy zajistí, aby každý, kdo se domnívá, že jeho žádost o informace podle článku 4 byla ignorována, neprávem zamítnuta, ať již částečně nebo plně, nesprávně zodpovězena nebo nebyla jinak vyřízena podle ustanovení článku 4, měl možnost dosáhnout přezkoumání postupu před soudem nebo jiným nezávislým a nestranným orgánem zřízeným ze zákona. [...] 2. Každá strana v rámci své vnitrostátní právní úpravy zajistí, aby osoby z řad dotčené veřejnosti a) mající dostatečný zájem nebo b) u nichž trvá porušování práva v případech, kdy to procesní správní předpis strany požaduje jako předběžnou podmínku, mohly dosáhnout toho, že soud nebo jiný nezávislý a nestranný orgán zřízený zákonem přezkoumá po stránce hmotné i procesní zákonnost jakýchkoliv rozhodnutí, aktů nebo nečinnosti podle ustanovení článku 6 a v případech, kdy je tak stanoveno vnitrostátním právem a aniž by tím byl dotčen odstavec 3 článku 9, i dalších relevantních ustanovení této úmluvy. Co představuje dostatečný zájem a porušování práva, bude určeno v souladu s požadavky vnitrostátního práva a v souladu s cílem poskytnout dotčené veřejnosti široký přístup k právní ochraně v rozsahu působnosti této úmluvy. K tomuto účelu je zájem jakékoli nestátní neziskové organizace splňující požadavky čl. 2 odst. 5 pokládán za dostatečný pro účely písmene a). U těchto organizací se bude pro účely písmene b) předpokládat, že mají práva, která mohou být porušována. [...] 3. Navíc – aniž by tím bylo dotčeno přezkoumání zmíněné výše v odstavcích 1 a 2 – každá strana zajistí, aby osoby z řad veřejnosti splňující kritéria, pokud jsou nějaká stanovena ve vnitrostátním právu, měly přístup ke správním nebo soudním řízením, aby mohly vznášet námitky proti jednání, aktům nebo nečinnosti ze strany soukromých osob nebo orgánů veřejné správy, jež jsou v rozporu s ustanoveními jejího vnitrostátního práva týkajícího se životního prostředí. 4. Navíc – a aniž by tím byl dotčen odstavec 1 – postupy přezkoumání uvedené v odstavcích 1, 2 a 3 mají zajistit přiměřenou a účinnou nápravu, včetně právně přikázaných úlev ve vhodných případech, a měly by být čestné, spravedlivé, včasné a neměly by vyžadovat vysoké náklady. Rozhodnutí vydaná podle tohoto článku budou předávána či archivována v písemné formě. Rozhodnutí soudů, a kdykoli možno i jiných orgánů, budou veřejně dostupná. 5. K zajištění vyšší účinnosti ustanovení tohoto článku každá strana zajistí poskytování informací veřejnosti o přístupu ke správním a soudním postupům přezkoumání a zváží zavedení vhodných podpůrných mechanismů k odstranění nebo snížení finančních a jiných překážek v přístupu k právní ochraně.“
„(11)

Aby se zajistilo jednotné a účinné uplatňování tohoto nařízení v celém Společenství v souladu se základní zásadou, podle níž zvířata nesmějí být přepravována způsobem, při němž by mohlo dojít k jejich zranění nebo zbytečnému utrpení, je vhodné stanovit podrobná pravidla, která se zabývají specifickými potřebami vznikajícími v souvislosti s různými druhy dopravy. Tato podrobná pravidla by měla být vykládána a uplatňována v souladu s výše zmíněnou zásadou a měla by se včas aktualizovat, kdykoli se ukáže, zejména na základě nových vědeckých poznatků, že pro určité druhy zvířat nebo druhy dopravy již nezajišťují její dodržování.
27

Nemůže však být vyloučeno, že za určitých okolností poskytovatel, který se jeví jako nezávislý, ve skutečnosti jedná pod vedením nebo kontrolou podniku, který využívá jeho služby. Tak by tomu bylo například tehdy, kdy by disponoval jen málo či vůbec nedisponoval samostatností a flexibilitou, pokud je o způsob výkonu dohodnuté činnosti, přičemž jeho údajná nezávislost by zakrývala pracovní vztah (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 4. prosince 2014, FNV Kunsten Informatie en Media, C‑413/13, EU:C:2014:2411, body 35 a 36). Kromě toho takové vedení nebo taková kontrola mohou být vyvozeny z existence zvláštních organizačních, hospodářských a právních vazeb mezi dotčeným poskytovatelem a příjemcem služeb, obdobně jako ve vztahu mezi mateřskou společností a jejími dceřinými společnostmi (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 24. června 2015, Fresh Del Monte Produce v. Komise a Komise v. Fresh Del Monte Produce, C‑293/13 P a C‑294/13 P, EU:C:2015:416, body 75 a 76, jakož i citovaná judikatura). Za takových okolností může být podnik využívající služby shledán odpovědným za případná jednání poskytovatele.
20

Společnost Dilly’s Wellnesshotel podala dodatečný správní opravný prostředek k Unabhängiger Finanzsenat (nezávislý daňový senát), kterým se tato společnost v podstatě domáhala, aby bylo v plném rozsahu vyhověno její žádosti o vrácení energetických daní za období od ledna do prosince 2011. Podle Dilly’s Wellnesshotel v případě, že by kombinované použití § 2 odst. 1 a § 4 odst. 7 EAVG odporovalo unijnímu právu, nová zákonná úprava zavedená BBG 2011 by byla neplatná a na podniky poskytující služby by se mohlo dále vztahovat vrácení energetických daní za celý rok 2011 i po tomto období.
10

Tribunál shrnul skutečnosti předcházející sporu následovně: „1 Dne 23. října 2008 vedlejší účastníci, Juan Cándido Rubio Ferrer a Alberto Rubio Ferrer, podali u [EUIPO] přihlášku obrazové ochranné známky Evropské unie na základě nařízení [č. 40/94, kodifikovaného nařízením č. 207/2009]. 2 Ochrannou známkou, jejíž zápis byl požadován, je následující obrazové označení: [...] 3 Výrobky a služby, pro které byl zápis požadován, náležejí do tříd 31, 35 a 39 ve smyslu Niceské dohody o mezinárodním třídění výrobků a služeb pro účely zápisu známek ze dne 15. června 1957, ve znění změn a doplňků [...]. [...] 5 Dne 10. srpna 2009 [...] [X.] Grau Ferrer podal proti zápisu obrazové ochranné známky Evropské unie přihlášené pro výrobky a služby uvedené v bodě 3 výše na základě článku 41 nařízení č. 207/2009 námitky. 6 Námitky byly založeny na následujících starších obrazových ochranných známkách: — španělském zápisu č. 2600724 obrazového označení, jehož přihláška byla podána dne 8. června 2004 a které bylo zapsáno dne 22. listopadu 2004 pro všechny výrobky třídy 31: [...] — zápisu Evropské unie č. 2087534 níže uvedeného obrazového označení, jehož přihláška byla podána dne 14. února 2001 a které bylo zapsáno dne 14. června 2002 pro výrobky a služby v následujících třídách: — třída 31: [...]; — třída 32: [...]; — třída 39: […]. [...] 8 Dne 21. prosince 2010 námitkové oddělení námitkám částečně vyhovělo. Jednak mělo za to, že [X. Grau Ferrer] ve lhůtě stanovené za tímto účelem nepředložil dokument obsahující vyobrazení starší španělské obrazové ochranné známky v podobě, ve které byla zapsána [...]. Námitkové oddělení tedy námitky založené na starší španělské obrazové ochranné známce zamítlo z důvodu, že ve stanovené lhůtě nebyla dostatečně podložena její existence a platnost. Dále pak námitkové oddělení námitkám založeným na starší ochranné známce Evropské unie vyhovělo [...]. Námitkové oddělení mělo totiž nejprve za to, že byl předložen důkaz o skutečném užívání starší ochranné známky Evropské unie [...]. 9 Dne 10. února 2011 [X. Grau Ferrer] podal u EUIPO odvolání proti rozhodnutí námitkového oddělení (R 520/2011-4) a dne 14. února 2011 podali vedlejší účastníci [J. C. Rubio Ferrer a A. Rubio Ferrer] u EUIPO odvolání proti rozhodnutí námitkového oddělení (R 274/2011-4), a to na základě článků 58 až 64 nařízení č. 207/2009. 10 Rozhodnutím ze dne 11. října 2012 [...] čtvrtý odvolací senát EUIPO odvolání vyhověl ve věci R 274/2011-4 a odvolání zamítl ve věci R 520/2011-4. Odvolací senát v podstatě potvrdil rozhodnutí námitkového oddělení, podle něhož důkaz o existenci starší španělské obrazové ochranné známky předložen nebyl. Dále pak měl odvolací senát za to, že předložené důkazy nejsou dostatečné k prokázání, že starší ochranná známka Evropské unie byla v průběhu relevantního období skutečně užívána v podobě, ve které byla zapsána, nebo v podobě nezhoršující rozlišovací způsobilost ochranné známky, pokud jde o některý z výrobků, pro které byla zapsána. Odvolací senát tedy rozhodnutí námitkového oddělení ze dne 21. prosince 2010 zrušil a námitky zamítl v plném rozsahu.“
19

Body 40 až 46 tohoto sdělení znějí: „40. Státní podpora může vytvářet morální hazard a narušovat tržní disciplínu. V zájmu snížení morálního hazardu by podpora měla být poskytována pouze za podmínek zahrnujících přiměřené sdílení nákladů ze strany stávajících investorů. 41. Přiměřené sdílení nákladů obvykle znamená, že napřed jsou ztráty absorbovány do vlastního kapitálu a poté se předpokládají příspěvky držitelů hybridního kapitálu a držitelů podřízeného dluhu. Držitelé hybridního kapitálu a podřízeného dluhu se musí co nejvíce podílet na snížení nedostatku kapitálu. Jejich spoluúčast může mít buď podobu konverze nástrojů zahrnovaných do vedlejšího kapitálu tier 1 […] nebo úplného odpisu jejich jistiny. V každém případě se musí v co největší míře zákonným způsobem zabránit odlivu hotovosti od příjemce podpory směrem k držitelům takových cenných papírů. 42. Komise nebude požadovat příspěvek od držitelů přednostních dluhů (zejména z pojištěných vkladů, nepojištěných vkladů, dluhopisů a všech ostatních přednostních dluhů) jakožto povinnou složku sdílení nákladů podle pravidel státní podpory, a to ani konverzí těchto nástrojů na kapitál ani jejich odepsáním. 43. Pokud kvóta vlastního kapitálu banky, která má zjištěný nedostatek kapitálu, zůstává nad regulačním minimem [Unie], měla by tato banka být schopna sama obnovit kapitálovou pozici, zvláště s pomocí opatření na navýšení kapitálu, jak je uvedeno v bodě 35. Pokud neexistují žádné jiné možnosti jak překonat nedostatek kapitálu, (včetně jiného opatření orgánu dohledu, jako jsou opatření včasného zásahu, nebo jiného nápravného opatření potvrzeného příslušným orgánem dohledu nebo orgánem příslušným k řešení), musí být podřízený dluh přeměněn na vlastní kapitál a zásadně až poté lze poskytnout státní podporu. 44. V případech, kdy banka již nesplňuje minimální regulatorní kapitálové požadavky, musí se podřízený dluh přeměnit nebo odepsat zásadně před poskytnutím státní podpory. Státní podpora nesmí být poskytnuta dříve, dokud se na vyrovnání ztrát nepoužil v plné výši vlastní kapitál, hybridní kapitál a podřízený dluh. 45. Výjimku z požadavků uvedených v bodech 43 a 44 lze přiznat, pokud by realizace takových opatření ohrozila finanční stabilitu nebo by vedla k nepřiměřeným výsledkům. Tato výjimka by se mohla týkat případů, kdy je výše podpory, jež má být poskytnuta, nízká ve srovnání s rizikově váženými aktivy banky a kdy byl nedostatek kapitálu výrazně snížen zejména cestou opatření na navýšení kapitálu, jak se uvádí v bodě 35. Nepřiměřené výsledky nebo ohrožení finanční stability lze řešit též opětovným zvážením posloupnosti opatření zaměřených na řešení nedostatku kapitálu. 46. V souvislosti s prováděním bodů 43 a 44 by měla být dodržena zásada ‚žádný věřitel nesmí být v nevýhodnějším postavení‘ […]. Podřízení věřitelé by tak v ekonomickém vyjádření neměli dostat méně, než kolik by byla hodnota jejich nástroje, kdyby nebyla poskytnuta státní podpora.“
34

Komise tak navrhuje dva alternativní způsoby výkladu čl. 24 odst. 1 druhého pododstavce první věty SEU a čl. 275 prvního pododstavce SFEU, které částečně vedou k odlišnému výsledku, co se týče pravomoci unijního soudu, a sice první způsob, podle něhož se zkoumá obsah dotčeného aktu a jednání nebo opomenutí, a druhý způsob vycházející z žalobních důvodů uplatněných před unijním soudem. Podle prvního výkladu by měl Soudní dvůr konstatovat, že unijní soud nemá pravomoc rozhodnout v této věci, neboť sporná rozhodnutí jsou operativními akty z oblasti SZBP a nevyvolávají vůči osobě navrhovatelky právní účinky, jež by mohly být v rozporu s jejími základními právy. Druhý výklad by pak měl vést k posouzení žalobních důvodů uplatněných v žalobě v prvním stupni. Pokud by Soudní dvůr zvolil uvedený výklad, musel by žalobu zčásti odmítnout jako nepřípustnou z důvodu nedostatku pravomoci a vrátit věc zpět Tribunálu k novému rozhodnutí, anebo rozhodnout o přípustnosti a meritu.
33

Komise zadruhé poukazuje na to, že v době rozhodné z hlediska skutkových okolností každé z věcí v původních řízeních koncese udělené žalobcům v těchto věcech nespadaly ratione temporis pod článek 34k nařízení s mocí zákona č. 179/2012. Toto ustanovení, které prodlužuje koncese na veřejný majetek, jejichž platnost měla původně skončit ke dni 31. srpna 2015, do 31. prosince 2020, bylo totiž přijato po rozhodnutích napadených ve sporu v původním řízení. Tento orgán z toho vyvozuje, že předběžné otázky jsou přípustné pouze v rozsahu, v němž se týkají prodloužení koncesí do 31. prosince 2015.
44

Z definice obsažené v čl. 2 bodě 7 tohoto nařízení však vyplývá, že porušení unijních právních předpisů představuje nesrovnalost ve smyslu tohoto ustanovení pouze tehdy, pokud vede nebo by mohlo vést ke ztrátě v souhrnném unijním rozpočtu, a to započtením neoprávněného výdaje do tohoto rozpočtu. Takové porušení je tedy nutno považovat na nesrovnalost, pokud může mít jako takové dopad na rozpočet. Naproti tomu se nevyžaduje, aby byla prokázána existence konkrétního finančního dopadu (obdobně viz rozsudek ze dne 21. prosince 2011, Chambre de commerce et d’industrie de l’Indre, C‑465/10, EU:C:2011:867, bod 47).
12

Článek 6 odst. 1 až 3 této směrnice stanoví: „1. Pro zvláštní oblasti ochrany stanoví členské státy nezbytná ochranná opatření zahrnující v případě potřeby odpovídající plány péče vypracované speciálně pro dané lokality nebo integrované do jiných plánů rozvoje a vhodná opatření právního, správního nebo smluvního charakteru, která odpovídají ekologickým požadavkům typů přírodních stanovišť uvedených v příloze I a druhů uvedených v příloze II, jež se na těchto lokalitách vyskytují. 2. Členské státy přijmou vhodná opatření, aby v oblastech zvláštní ochrany vyloučily poškozování přírodních stanovišť a stanovišť druhů [jakož i] vyrušování druhů, pro něž jsou tato území určena, pokud by takové vyrušování mohlo být významné ve vztahu k cílům této směrnice. 3. Jakýkoli plán nebo projekt, který s určitou lokalitou přímo nesouvisí nebo není pro péči o ni nezbytný, avšak bude mít pravděpodobně na tuto lokalitu významný vliv, a to buď samostatně, nebo v kombinaci s jinými plány nebo projekty, podléhá odpovídajícímu posouzení jeho důsledků pro lokalitu z hlediska cílů její ochrany. S přihlédnutím k výsledkům uvedeného hodnocení důsledků pro lokalitu a s výhradou odstavce 4 schválí příslušné orgány příslušného státu tento plán nebo projekt teprve poté, co se ujistí, že nebude mít nepříznivý účinek na celistvost příslušné lokality, a co si v případě potřeby opatří stanovisko široké veřejnosti.“