ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
28

V projednávané věci měl odvolací senát za to, že přihlašovaná ochranná známka je popisná pro potravinářské výrobky patřící do tříd 29, 30 a 32, jakož i služby související s výživou patřící do třídy 43, neboť německý výraz „zum Wohl“ bude chápán v tom smyslu, že výrobky a služby přispívají ke zdraví či pohodě a že obrazové prvky doprovázející tento výraz neumožní odvést pozornost od tohoto sdělení a dále že postrádá rozlišovací způsobilost jakožto pochvalné vyjádření, jež je běžné v souvislosti s těmito výrobky a službami (viz bod 6 výše). Je sice pravda, že pro účely usnadnění vypracování rozhodnutí a při neexistenci zpochybnění týkajícího se konkrétně jednoho z dotčených výrobků či služeb, odvolací senát několikrát obecně odkázal na uvedené výrobky a služby, přičemž zmiňoval zejména „výrobky a služby patřící do potravinářského odvětví“ (body 18 a 28 napadeného rozhodnutí). Nicméně v případě, kdy to analýza vyžadovala, odvolací senát své odůvodnění přizpůsobil podle toho, o které výrobky nebo služby se jednalo, a konkretizoval své odůvodnění ve vztahu k uvedeným výrobkům tak, že některé z nich seskupil podle druhu potraviny nebo nápoje a zvláště zmínil ty, které nebylo možno takto seskupit (body 20 a 21 napadeného rozhodnutí).
29

Je třeba připomenout, že žalobkyně vznáší několik vytýkaných skutečností, které mají všechny prokázat, že odvolací senát porušil čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009 v důsledku pochybení týkajících se posouzení rozlišovací způsobilosti zpochybněné ochranné známky. V rámci prvního a třetího žalobního důvodu žalobkyně zpochybňuje posouzení odvolacího senátu týkající se rozlišovací způsobilosti zpochybněné ochranné známky s ohledem na zvyklosti uplatňované v dotčeném odvětví a vnímání relevantní veřejnosti. Kromě toho se čtvrtý žalobní důvod týká vnímání „vzoru objevujícího se na ochranné známce“ jakožto struktury dřeva. Při přezkumu tohoto žalobního důvodu by se přitom Tribunál měl zabývat otázkou, zda odvolací senát mohl platně vycházet nikoli ze zpochybněné ochranné známky, tak jak byla zapsána, ale z podob, o nichž měl odvolací senát za to, že se v nich projevuje skutečné užívání této ochranné známky. Ačkoli je pravda, že v rámci čtvrtého žalobního důvodu je tato otázka vznesena ze zvláštního hlediska posouzení odvolacího senátu týkajícího se vnímání zpochybněné ochranné známky jako struktury dřeva, nic to nemění na tom, že možnost, aby odvolací senát založil své úvahy na podobách, o nichž měl za to, že se v nich projevuje skutečné užívání zpochybněné ochranné známky, představuje nezbytný předpoklad pro posouzení uvedená v napadeném rozhodnutí o rozlišovací způsobilosti zpochybněné ochranné známky.
58

V této souvislosti je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury soudů Spojeného království musí mít osoba podávající žalobu týkající se neoprávněného užívání označení „goodwill“, chápaný jako klientela, ve Spojeném království [rozsudek Supreme Court of the United Kingdom (Nejvyšší soud, Spojené království) Starbucks (HK) Ltd and another v. British Sky Broadcasting Group Plc and others, (2015) UKSC 31]. Podnik usazený v zahraničí může mít „goodwill“ ve Spojeném království, pokud jsou jeho výrobky předmětem poptávky ve Spojeném království a této poptávce lze vyhovět (Wadlow, C., The Law of Passing-Off: Unfair Competition by Misrepresentation, 5. vyd., Sweet & Maxwell, Londýn, 2016, body 1-17 a 3-93). Ve věci, ve které bylo vydáno rozhodnutí High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division [Vrchní soud (Anglie a Wales), Kancléřské oddělení] SA des Anciens Établissements Panhard a Levassor v. Panhard Levassor Motor Co [(1901) 18 R.P.C. 405], například prodej výrobků navrhovatele třetí osobou, jakož i jejich nákup a dovoz osobami s bydlištěm či sídlem ve Spojeném království, byly považovány za dostatečnou činnost. Jak správně uvádí EUIPO, skutečnost, že společnost Jackson Family Farms je usazena ve Spojených státech a prodává své víno prostřednictvím svého distributora ve Spojeném království, nemůže tedy změnit závěr odvolacího senátu, že společnost Jackson Family Farms měla „goodwill“ ve Spojeném království.
11

Zrušovací oddělení mělo zejména za to, že dohoda nebrání přípustnosti návrhu vedlejší účastnice na prohlášení neplatnosti, neboť tuto dohodu, jež nemá přesný obsah, pokud jde o území a dobu platnosti, nelze považovat za poskytnutí výslovného souhlasu ve smyslu čl. 53 odst. 3 nařízení č. 207/2009. Pokud jde o důkaz vedlejší účastnice o užívání starší ochranné známky, zrušovací oddělení shledalo, že tento důkaz byl podán, avšak pouze pro výrobky „šunka, salámy a masné výrobky“, náležející do podkategorie „maso“. Pokud jde o srovnání výrobků, zrušovací oddělení uvedlo, že v rámci výrobků, na které se vztahuje sporná ochranná známka, pouze výrobky „maso, ryby, drůbež a zvěřina; vejce“ jsou totožné nebo podobné s výrobky, pro které byla užívána starší ochranná známka, tj. výrobky náležející do podkategorie „maso“. Pokud jde o srovnání označení, zrušovací oddělení uvedlo, že sporná ochranná známka vykazuje průměrnou podobnost se starší ochrannou známkou, neboť obě tyto ochranné známky obsahují téže příjmení Montorsi. Zrušovací oddělení mělo konečně za to, že vzhledem k totožnosti nebo podobnosti výrobků a kolidujících ochranných známek existuje u italské veřejnosti nebezpečí záměny, pokud jde o výrobky „maso, ryby, drůbež a zvěřina; vejce“, na které se vztahuje sporná ochranná známka, a že tato ochranná známka musí být pro tyto výrobky prohlášena za neplatnou.
18

V tomto ohledu je třeba připomenout, že administrativní stížnost a její výslovné nebo implicitní zamítnutí tvoří nedílnou součást komplexního řízení a jsou jen jedním z předpokladů, které musí být splněny před podáním žaloby. Za těchto podmínek je žalobou, i když formálně směřující proti zamítnutí stížnosti, předložen soudu k přezkumu akt nepříznivě zasahující do právního postavení, proti němuž byla stížnost podána, ledaže by byl dopad zamítnutí stížnosti odlišný od dopadu aktu napadeného touto stížností. Výslovné rozhodnutí o zamítnutí stížnosti nemusí vzhledem ke svému obsahu potvrzovat akt napadený žalobcem. Je tomu tak tehdy, když rozhodnutí o zamítnutí stížnosti obsahuje přezkum situace žalobce na základě nových právních a skutkových okolností nebo mění či doplňuje původní rozhodnutí. V těchto případech představuje zamítnutí stížnosti akt podléhající přezkumu soudem, který jej vezme v úvahu při posouzení legality napadeného aktu, případně jej posoudí jako akt nepříznivě zasahující do právního postavení nahrazující napadený akt (viz rozsudek ze dne 21. května 2014, Mocová v. Komise, T‑347/12 P, EU:T:2014:268, bod 34, a citovaná judikatura).
5

Podvýbor pro odměňování po řadě zasedání, z nichž poslední se konalo dne 21. září 2009, přijal kladné doporučení k přijetí takové metody. Toto doporučení zní takto: „[Podvýbor pro odměňování] podporuje zavedení nového přístupu stran roční úpravy [platové stupnice základních platů] na základě inflace v Lucembursku během tří průběžných let. Tento přístup by se měl použít v období sedmi let. Poté bude rozhodnuto o tom, zda je tento přístup třeba zachovat či změnit. Kromě toho bude posouzeno, zda mechanismus vycházející ze tří průběžných let sleduje reálnou míru inflace. Pokud ne, bude míra úpravy [platové stupnice základních platů] snížena nebo zvýšena tak, aby odpovídala míře inflace. První posouzení a z něj vyplývající úprava budou provedeny v roce 2012 za účelem úpravy [platové stupnice základních platů] v roce 2013. Od uvedeného okamžiku bude úprava prováděna každoročně.“
42

Pravidlo 19 odst. 2 písm. d) nařízení č. 2868/95 [nyní čl. 7 odst. 2 písm. d) nařízení Komise v přenesené pravomoci (EU) 2017/1430 ze dne 18. května 2017, kterým se doplňuje nařízení č. 207/2009 a zrušují nařízení Komise (ES) č. 2868/95 a (ES) č. 216/96 (Úř. věst. 2017, L 205, s. 1)] ukládá osobě, která námitky podala, povinnost předložit EUIPO nejen údaje svědčící o tom, že splňuje podmínky požadované podle vnitrostátních právních předpisů, o jejichž použití žádá, aby mohla podat námitky proti zápisu ochranné známky Evropské unie na základě staršího práva, ale také údaje dokládající, co je obsahem těchto právních předpisů (v tomto smyslu a obdobně viz rozsudek ze dne 5. července 2011, Edwin v. OHIM, C‑263/09 P, EU:C:2011:452, bod 50). Je pravda, že odvolací senát a unijní soud jsou povinny obeznámit se z moci úřední s ustanoveními vnitrostátního práva, pokud je takové obeznámení nezbytné pro posouzení podmínek použití dotčeného důvodu pro zamítnutí zápisu, což znamená, že vezmou v úvahu kromě skutečností výslovně uváděných účastníky řízení skutečnosti všeobecně známé, tedy skutečnosti, které může znát každý nebo se kterými je možno se seznámit ze všeobecně přístupných zdrojů (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 27. března 2014, OHIM v. National Lottery Commission, C‑530/12 P, EU:C:2014:186, body 39, 44 a 45, a ze dne 28. října 2015, Маска, T‑96/13, EU:T:2015:813, bod 31 a citovaná judikatura). Tato povinnost se však uplatní pouze za předpokladu, že EUIPO nebo unijní soud již mají k dispozici údaje týkající se vnitrostátního práva buď ve formě tvrzení, co se týče jeho obsahu, nebo ve formě skutečností předložených v rámci diskuze, jejichž důkazní síla byla uplatněna (v tomto smyslu a obdobně viz rozsudek ze dne 28. října 2015, Маска, T‑96/13, EU:T:2015:813, bod 31 a citovaná judikatura).
5

Rozhodnutím ze dne 6. října 2016 (dále jen „napadené rozhodnutí“) pátý odvolací senát EUIPO odvolání zamítl. V tomto ohledu zaprvé odvolací senát v bodech 15 a 16 napadeného rozhodnutí uvedl, že vzhledem k tomu, že přihlášenou ochrannou známku tvoří německá slova, je třeba zohlednit německy hovořící veřejnost nebo veřejnost ovládající základní slovník německého jazyka, která je běžně informovaná a přiměřeně pozorná a obezřetná. Zadruhé odvolací senát v bodech 17 až 26 napadeného rozhodnutí uvedl, že slovo „klosterstoff“, které je složeno ze slov „kloster“ a „stoff“, označuje výrobky obsahující alkohol pocházející z kláštera nebo vyrobený na takovém místě. Podle odvolacího senátu přihlášené slovní označení představuje prosté spojení dvou výrazů, jejichž sloučení je popisné, pokud jde o výrobky „pivo a pivovarské výrobky; míchané nápoje na bázi piva; přípravky pro výrobu nápojů“ náležející do třídy 32 a „alkoholické nápoje s výjimkou piva; lihoviny a likéry, zvláště whisky, brandy, matolinové víno; předem namíchané alkoholické nápoje, s výjimkou nápojů na bázi piva; přípravky pro výrobu alkoholických nápojů“ náležející do třídy 33. Odvolací senát tak v bodě 26 napadeného rozhodnutí dospěl k závěru, že zápis ochranné známky musí být zamítnut na základě čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 207/2009 s ohledem na uvedené výrobky. Zatřetí měl odvolací senát v bodech 27 až 33 napadeného rozhodnutí za to, že přihlášená ochranná známka postrádá rovněž rozlišovací způsobilost ve smyslu čl. 7 odst. 1 písm. b) uvedeného nařízení s ohledem na tytéž výrobky vzhledem k tomu, že se omezuje na pouhé sdělení, že dotčené výrobky obsahují alkohol pocházející z kláštera nebo vyrobený na takovém místě. Spotřebitel při pohledu na označení tudíž není s to zjistit obchodní původ. Začtvrté měl odvolací senát v bodech 34 až 37 napadeného rozhodnutí za to, že přihlášená ochranná známka je klamavá ve smyslu čl. 7 odst. 1 písm. g) téhož nařízení, jelikož u spotřebitelů navozuje dojem, že nealkoholické nápoje obsahují alkohol, a z tohoto důvodu tedy nemůže být zapsána pro „nealkoholické nápoje, zejména nealkoholické pivo“ obsažené ve třídě 32. Zapáté měl odvolací senát v bodech 38 a 39 napadeného rozhodnutí za to, že skutečnost, že dříve byly zapsány různé ochranné známky obsahující prvek „stoff“, není určující pro posouzení legality zápisu přihlášené ochranné známky.
41

Možnost napravit naprostou absenci odůvodnění po podání žaloby by ostatně zasáhla do práva na obhajobu, neboť žalobci by k předložení žalobních důvodů proti odůvodnění, s nímž se seznámil až po podání žaloby, zbývala už jen replika. Tím by byla porušena zásada rovnosti stran před unijním soudem (rozsudky ze dne 6. července 2004, Huygens v. Komise, T‑281/01, EU:T:2004:207, bod 109, a ze dne 29. září 2005, Napoli Buzzanca v. Komise, T‑218/02, EU:T:2005:343, bod 62, viz také usnesení ze dne 8. března 2012, Marcuccio v. Komise, T‑126/11 P, EU:T:2012:115, bod 47 a citovaná judikatura).
33

Tento výklad je mimoto v souladu s cílem uvedeným v bodech 25 a 26 odůvodnění nařízení č. 1290/2005, který směřuje k ochraně finančních zájmů Unie, na nichž stojí pravidla kontroly řádného plnění rozpočtu zemědělských fondů stanovená v hlavě IV uvedeného nařízení, jejíž součástí jsou články 31 až 33 tohoto nařízení. Kdyby byla vyloučena možnost uplatnit paušální finanční opravu, znamenalo by to zaprvé zbavit Komisi všech prostředků ochrany finančních zájmů Unie, pokud není s to přesně vyčíslit částky, které mají být vyloučeny z financování z rozpočtu Unie podle článků 32 a 33 nařízení č. 1290/2005, a to z důvodu, že jí dotyčný členský stát neposkytl nezbytné informace v tomto ohledu, a zadruhé umožnit členskému státu, který nesplnil svoji povinnost, aby se vyhnul svým povinnostem, a těžil tak z neplnění svých povinností.
18

Žalobce má za to, že OOJ porušil čl. 3 pátou odrážku druhou větu OPU k článku 45. Jeho zprávy nebyly podle něj dokončeny z důvodu, který mu nelze přičítat, a sice jeho volna z důvodu nemoci. Má za to, že znění tohoto ustanovení neumožňuje vyloučit jeho případ z povyšovacího řízení 2015. Domnívá se, že OOJ měl neprávem za to, že přerušení hodnotícího a povyšovacího řízení, která se jej týkala, až do jeho návratu do služby, jej nezbavuje jeho práv zakotvených v článcích 43 a 45 služebního řádu. Takový přístup podle něj s sebou nese určité nevýhody, zejména v případě úmrtí nebo trvalé invalidity dotčeného úředníka. Má rovněž za to, že OOJ nemůže odůvodnit skutečnost, že žalobce se nemohl zúčastnit dotčeného povyšovacího řízení, neposouzením srovnatelných zásluh, jelikož mu nelze tuto okolnost přičítat. Podle žalobce mohl totiž OOJ použít k tomuto účelu jiné informace, které měl k dispozici. Má tedy za to, že vzhledem k tomu, že OOJ nedodržel článek 3 OPU k článku 45, porušil článek 45 služebního řádu.
23

Odvolací senát však shledal, že tyto důkazy mají takový dosah, že nemohou podložit námitky, zejména existenci nebezpečí parazitování, a to v zásadě ze tří následujících důvodů. Zaprvé odvolací senát konstatoval, že uvedené důkazy nedokládají, že vedlejší účastnice užívá v Evropské unii provedení vyobrazené na její internetové stránce „www.mastercola.com“. Na podporu tohoto zjištění poukázal odvolací senát na to, že tato internetová stránka je vypracována převážně v arabštině, navzdory existenci stránky v angličtině, a na neexistenci jakéhokoli údaje o možnosti internetové objednávky nabízených výrobků a jejich zasílání do Unie. Zadruhé měl odvolací senát za to, že pouhá skutečnost, že je přihlášena ochranná známka Evropské unie – jejíž provedení se liší od provedení vyobrazeného na internetové stránce vedlejší účastnice – neukazuje, že by vedlejší účastnice měla v úmyslu propagovat své výrobky v Unii stejným způsobem jako v Sýrii a na Blízkém východě. Odvolací senát zejména tvrdil, že neví, kdo je majitelem práv v těchto zemích, a že žalobkyně nepoukázala na zásah do svých práv v této zeměpisné oblasti. Zatřetí odvolací senát shledal, že žalobkyně neukázala ani konkrétní image, která by mohla být přenesena ze čtyř starších ochranných známek Coca-Cola na dotčenou přihlášku v Unii nebo mimo Unii, zejména pro výrobky náležející do tříd 29 a 30, ale i pro nápoje náležející do třídy 32. Podle odvolacího senátu nebylo tedy z předložených důkazů možno jasně dovodit, co znamená Coca-Cola. Odvolací senát podotkl, že jelikož je podle článku 76 nařízení č. 207/2009 (nyní článek 95 nařízení 2017/1001) vázán argumenty účastníků řízení, nepřísluší mu, aby se sám pokusil předložení těchto argumentů získat. Odvolací senát mimoto uplatnil obdobný argument ve vztahu k nebezpečí rozmělnění nebo pošpinění. Konečně s přihlédnutím ke všem předloženým důkazům měl odvolací senát za to, že námitky nebyly opodstatněné a odvolání zamítl.
9

V napadeném rozhodnutí měl odvolací senát zaprvé za to, že pokud jde o použití čl. 8 odst. 5 nařízení č. 207/2009, dobré jméno starších ochranných známek bylo prokázáno na relevantním území pro služby náležející do tříd 35 a 36, nicméně s výjimkou služby „seskupování různých výrobků na účet třetí osoby, což umožňuje zákazníkům, aby je […] pohodlně […] koupili v určitých nespecializovaných maloobchodních prodejnách“ obsažené ve třídě 35. Zadruhé, pokud jde o důvod uvedený v čl. 8 odst. 4 zmíněného nařízení, měl odvolací senát v podstatě za to, že žalobkyně v projednávané věci neprokázala, že byly splněny podmínky nezbytné k prokázání klamavé prezentace a újmy způsobené cílové veřejnosti. Zatřetí, pokud jde o čl. 8 odst. 1 písm. b) uvedeného nařízení, měl odvolací senát v podstatě za to, že dotčené výrobky a služby jsou odlišné a že bylo ostatně vyloučeno jakékoli nebezpečí záměny nezávisle na podobnosti dotčených ochranných známek.
8

Dne 10. prosince 2015 PMO zaslal žalobkyni rozhodnutí, kterým jí bylo uznáno započtení příspěvkových let pro důchod (dále jen „napadené rozhodnutí“), a to v návaznosti na převod kapitálu podle článku 11 přílohy VIII služebního řádu, který odpovídá nárokům na důchod, které nabyla u DRV před svým vstupem do služby Unie, a vzhledem k obecným prováděcím ustanovením článků 11 a 12 přílohy VIII služebního řádu, která byla přijata rozhodnutím Komise C(2011) 1278 ze dne 3. března 2011, jež bylo publikováno v Administrativních sděleních č. 17-2011 ze dne 28. března 2011 (dále jen „OPU“). Podle tohoto rozhodnutí převod nároků na důchod žalobkyně vedl k uznání příspěvkového období v délce 3 let a 4 měsíců. K tomuto výsledku PMO dospěl tím, že kapitál ve výši 146714,33 eur převedený ze strany DRV snížil o jednoduchý úrok ve výši 3,1 % za uplynulý rok, a to za dobu mezi podáním žádosti o převod a dnem skutečného převodu, došlo tedy ke snížení o částku odpovídající kapitálovému zhodnocení mezi dnem žádosti o převod a dnem skutečného převodu ve výši 20666,28 eura. PMO uvedl, že částka představující předchozí nároky na důchod nabyté žalobkyní za účelem určení započítaných příspěvkových let pro důchod činí 126048,05 eura.
56

K tomu, aby procesní vada mohla mít v projednávané věci za následek zrušení výplatnic žalobců vyhotovených od března 2015 do 28. prosince 2015 v rozsahu, v němž je v nich uplatněna nová sazba PŽP, jak byla stanovena rozhodnutím ze dne 23. února 2015, je ještě třeba prokázat, že v případě neexistence této vady by uvedené rozhodnutí mohlo mít odlišný obsah, a v těchto samotných výplatnicích by tedy mohla být uplatněna odlišná sazba PŽP (v tomto smyslu a obdobně viz rozsudek ze dne 13. července 2000, Hendrickx v. Cedefop, T‑87/99, EU:T:2000:191, bod 64 a citovaná judikatura).
54

Žalobkyně totiž prohlašuje, že od září 1998 do dubna 2005 pracovala v různých zdravotnických zařízeních, jakožto „lékař s přípravou na specializaci v interním lékařství“. Tento samotný údaj však výběrové komisi neumožňuje dospět k závěru, že žalobkyně doložila odbornou praxi v délce nejméně tří let v oboru interního lékařství. Z těchto informací tedy nevyplývá, že by žalobkyně při této příležitosti vykonávala plnohodnotnou činnost interního lékaře, jak je uvedeno v oznámení o výběrovém řízení. Výběrová komise tudíž mohla mít za to, že toto období činnosti nelze považovat za období příslušné odborné praxe.
36

Pokud jde o jednotlivé výrobky a služby, na které se vztahuje sporná ochranná známka, jak uvedl odvolací senát v bodě 76 napadeného rozhodnutí, aniž to bylo v rámci projednávané žaloby popřeno, žalobkyně nepředložila důkazy o získání rozlišovací způsobilosti sporné ochranné známky užíváním pro výrobky a služby náležející do tříd 9, 28, 35, 36, 38 a 42. I když některé z těchto výrobků nebo služeb mají spojitost se službami sázek a hazardních her náležejícími do třídy 41 a vyjmenovanými v zápise, vzhledem k neexistenci jakéhokoli důkazu, který by dokládal byť jen to, že uvedená ochranná známka byla užívána pro tyto výrobky nebo služby, není myslitelné, aby se na ten či onen výrobek nebo službu vztáhly závěry, jež budou učiněny níže o výše zmíněných služeb sázek a hazardních her, pro které naopak byly předloženy důkazy dokládající získání rozlišovací způsobilosti této ochranné známky užíváním. Za těchto podmínek se již nyní jeví, že napadené rozhodnutí nemůže být zrušeno v rozsahu, v němž se týká výrobků a služeb vyjmenovaných v napadeném zápisu, jež náleží to tříd 9, 28, 35, 36, 38 a 42, a následující analýza Tribunálu se tedy týká pouze služeb sázek a hazardních her náležejících do třídy 41 a vyjmenovaných v tomto zápisu.
ECB se v podstatě domnívala, že případné oddělení bude mít pro žalobkyni tři různé typy důsledků. Zaprvé by to ovlivnilo její obchodní model. V tomto ohledu odkázala na zvýšení konkurenčního tlaku, kterému by žalobkyně musela čelit ze strany subjektů skupiny Crédit mutuel, a na pochybnosti ohledně možnosti používat značku Crédit mutuel v případě oddělení. Zadruhé by oddělení mohlo mít vliv na výpočet minimálních požadavků na kmenový kapitál „CET 1“ žalobkyně, jelikož by žalobkyně již nemohla využívat pokročilý přístup a musela by použít standardizovaný přístup, což by vedlo ke zvýšení kapitálových požadavků. Zatřetí by takové oddělení mělo rovněž vliv na profil rizika likvidity žalobkyně, jelikož by ztratila výhodu mechanismu solidarity, který funguje v rámci skupiny Crédit mutuel. To by mohlo mít vliv na výsledky externího ratingu, a následně na náklady refinancování.
72

V této souvislosti je třeba upřesnit, že lhůta tří měsíců pro podání žaloby, jak vyplývá z judikatury uvedené výše v bodě 65, prodloužená o jednotnou lhůtu deseti dnů z důvodu vzdálenosti, nemůže být v projednávané věci použita jako prekluzivní lhůta, nýbrž může sloužit pouze jako relevantní základ pro srovnání. Je třeba rovněž konstatovat, že EIB neuvádí žádný argument, kterým by se snažila prokázat, že překročení uvedené lhůty o jeden den (případně jen o několik sekund v noci z 25. na 26. května 2010) by stačilo, aby dotčená lhůta přišla o svoji „přiměřenost“ v tom smyslu, že tento rozdíl by byl skutečně s to zpochybnit požadavek právní jistoty, který vyžaduje, aby se po uplynutí určité lhůty staly akty přijaté unijními subjekty definitivními.
46

Je třeba uvést, že argumenty uplatněnými na podporu svých prvních čtyř žalobních důvodů žalobkyně v podstatě zpochybňuje způsob, jakým Komise splnila povinnosti plynoucí z rozsudku Tribunálu ze dne 19. března 2013, Firma Van Parys v. Komise (T‑324/10, EU:T:2013:136). Podle ní nebylo zaprvé třeba přijmout žádné nové rozhodnutí. Zadruhé i za předpokladu, že by takové rozhodnutí mohlo být přijato, má za to, že by se tak muselo stát ve lhůtě nepřesahující původní prekluzivní lhůtu devíti měsíců stanovenou v článku 907 nařízení č. 2454/93. Zatřetí má za to, že za předpokladu, že by Komise disponovala přiměřenou lhůtou pro splnění povinností plynoucích z rozsudku ze dne 19. března 2013, Firma Van Parys v. Komise (T‑324/10, EU:T:2013:136), ta by nemohla v žádném případě překročit novou prekluzivní lhůtu devíti měsíců stanovenou v článku 907 nařízení č. 2454/93. A konečně začtvrté tvrdí, že částečné zrušení prvního rozhodnutí neposkytuje Komisi novou a plnou rozhodovací pravomoc pro provedení nového šetření a přijetí nového rozhodnutí, založeného navíc na důvodech, které již byly Tribunálem zkoumány.
57

Pokud by stačilo, aby žalobkyně mohla pro účely prokázání dobrého jména starší ochranné známky vycházet z dřívějšího rozhodnutí odvolacího senátu, porušovalo by to jednak práva obhajoby vedlejší účastnice řízení, jelikož tato by nemohla přezkoumat, posoudit a zpochybnit skutkové okolnosti, z nichž odvolací senát vycházel, a dále by tím byla nesprávně rozšířena zásada překážky věci pravomocně rozsouzené na správní rozhodnutí, které se týkalo jiných účastníků řízení, než jsou ti, které se zúčastnili řízení, a bránilo by to kontrole zákonnosti správního rozhodnutí soudem, což by bylo ve zjevném rozporu se zásadou zákonnosti (obdobně viz rozsudek ze dne 23. října 2015, dadida, T‑597/13, nezveřejněný, EU:T:2015:804, bod 46).