ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
48

Skutečnost, že žalobci v žalobě neuplatnili takovou diskriminaci, má v projednávaném případě zvláštní význam. Napadené rozhodnutí totiž nelze vytrhnout z kontextu. Konkrétně ze spisu vyplývá, že v době podání žaloby měli žalobci k dispozici e-mail tiskové služby, kterým Parlament odmítl poskytnout U. Voigtovi zařízení nezbytná k tiskové konferenci, jež byla rovněž plánována na 16. června 2015. Toto odmítnutí přitom spočívá na dvou důvodech. Zaprvé v e-mailu tiskové služby se připomíná omezení vstupu, která orgán uložil vůči ruským diplomatům a ruským politikům, a sice konkrétně vůči členům Gosudarstvennaja Duma Federalnego Sobranija Rossiskoj Federaciji (Státní duma Federálního shromáždění Ruské federace) a Sovjet Federaciji Federalnego Sobranija Rossiskoj Federaciji (Rada federace Federálního shromáždění Ruské federace), jak vyplývá z odpovědí Parlamentu na organizační procesní opatření uvedená v bodě 14 výše. Zadruhé, v tomtéž e-mailu se zmiňuje riziko, že přítomnost A. Petrova a F. Birjukova naruší činnosti orgánu. Navíc cílem napadeného rozhodnutí bylo zakázat žalobcům vstoupit do budov Parlamentu, který je politickou instancí, aby se na pozvání poslance účastnili schůze na politické téma, a to „evropská spolupráce“. Mimoto první dva žalobci zastávají v ruské politické straně Rodina významné funkce a třetí žalobce je prezentován jako univerzitní profesor v oblasti mezinárodních vztahů. Navíc dotčená schůze se měla konat v návaznosti na politické fórum, a sice „Ruské národní fórum“, jehož se zúčastnili tři žalobci a které Parlament podrobil kritice v usnesení ze dne 10. června 2015. Konečně na jednání žalobci potvrdili, že akce ze dne 16. června 2015, na které byli pozváni, měly za cíl umožnit jim vyjádřit jejich politický názor na „evropskou spolupráci“ za účelem poskytnutí objasnění k fóru nazvanému „Ruské národní fórum“, které se liší od toho, co bylo uvedeno v usnesení ze dne 10. června 2015, a dále za účelem pokračovat v práci, která tam byla započata. Za těchto podmínek měl politicky angažovaný a běžně obezřetný žalobce věnovat pozornost politickému kontextu, který doprovází napadené rozhodnutí.
52

Žalobce tvrdí, že podle čl. 4 odst. 1 pravidel pro schůze politických skupin mají nezařazení poslanci právo využívat prostory orgánu pro účely pořádání tiskových konferencí v rozsahu dostupné kapacity a pokud poskytnutí těchto prostor nepředstavuje riziko pro běžný průběh prací pléna. Kromě toho článek 8 týchž pravidel výslovně umožňuje poslancům pozvat na své schůze třetí osoby, jako jsou novináři. Parlament přitom neuvedl, že by přijímací kapacity byly dne 16. června 2015 vyčerpány. Mimoto je vyloučeno, že by tisková konference mohla narušit parlamentní činnost, a to tím spíše, že žalobce již pořádal podobné události, aniž to představovalo problémy. Konečně nic nenasvědčuje tomu, že by přítomnost A. Petrova a F. Birjukova mohla ovlivnit fungování Parlamentu, jak uvedl Parlament v e-mailu tiskové služby.
81

Zejména musí být odmítnut argument Komise, že společnost PLGK neprokázala, v jakém rozsahu mohla mít skutečnost, že nebyla vyzvána vyjádřit se k uplatnění pokynů z roku 2014, vliv na její právní postavení, ani v jakém rozsahu mohla možnost vyjádřit se v tomto ohledu vést k odlišnému obsahu napadeného rozhodnutí. Právo zúčastněných stran mít možnost podat připomínky má totiž povahu podstatné formální náležitosti ve smyslu článku 263 SFEU, jejíž porušení zjištěné v projednávané věci má za následek zrušení vadného aktu, aniž je nezbytné prokazovat dopad na účastníka řízení, který se takového porušení dovolává, či to, že správní řízení mohlo vést k jinému výsledku (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 6. dubna 2000, Komise v. ICI, C‑286/95 P, EU:C:2000:188, bod 52, a ze dne 8. září 2016, Goldfish a další v. Komise, T‑54/14, EU:T:2016:455, bod 47; stanovisko generálního advokáta P. Mengozziho ve věci Bensada Benallal, C‑161/15, EU:C:2016:3, bod 92). Kromě toho a každopádně vzhledem ke změnám provedeným v souvislosti s právním základem podle Smlouvy o FEU [článek 107 SFEU odst. 3 písm. a), poté článek 107 SFEU, odst. 3 písm. c)] a s použitelnými pokyny, které podstatně mění právní režim posuzování slučitelnosti provozní podpory, nelze předjímat rozsah připomínek, které by mohly zúčastněné strany podat, třebaže Komise dospěla v napadeném rozhodnutí ke stejnému závěru jako v dříve platném rozhodnutí.
87

Konečně je také třeba připomenout, že k porušení práva na obhajobu dochází podle judikatury tehdy, pokud existuje možnost, že z důvodu pochybení Komise bude mít jí vedené správní řízení odlišný výsledek. Žalující podnik prokáže, že k takovému porušení došlo, dokáže-li dostačujícím způsobem nikoli to, že by rozhodnutí Komise mělo odlišný obsah, ale to, že by svou obhajobu mohl zajistit lépe, kdyby k pochybení nedošlo, například tím, že by na svou obhajobu mohl použít dokumenty, k nimž mu byl ve správním řízení odepřen přístup (viz rozsudek ze dne 24. května 2012, MasterCard a další v. Komise, T‑111/08, EU:T:2012:260, bod 269 a citovaná judikatura).
87

Pokud jde o otázku, zda vyplývá z účelu a struktury nařízení č. 1083/2006, že překročení lhůty tří měsíců má za následek ztrátu pravomoci Komise rozhodnout o žádosti o potvrzení předložené členským státem, je zaprvé nutno uvést, že pokud by Komise nesměla pokračovat v přezkumu žádosti o potvrzení v situaci, kdy překročí tříměsíční lhůtu, poškodilo by to v konečném důsledku účel původní žádosti členského státu, a sice dosáhnout potvrzení finančního příspěvku z EFRR nebo z Fondu soudržnosti, a to z důvodů, které nemá pod kontrolou. Stejně tak pokud by Komise měla zahájit nový postup posouzení velkého projektu, na který by se vztahovala nová tříměsíční lhůta, prohloubilo by to prakticky jen porušování uvedené lhůty, neboť přijetí rozhodnutí o žádosti o potvrzení by se odsunulo na pozdější okamžik. Kromě toho z důvodu, že uvedené překročení lhůty nepředstavuje schválení žádosti, jak již bylo uvedeno, by případné zrušení rozhodnutí z důvodu, že bylo přijato po lhůtě, rovněž vedlo pouze k dalšímu porušování této lhůty.
26

Ač formálně nevznesla námitku nepřípustnosti, Komise tvrdí, že žaloba je nepřípustná, jelikož žalobkyně požaduje náhradu škody tak, že pokud by jí bylo vyhověno, uvedlo by ji to do situace, ve které by se nacházela, pokud by obdržela dotčenou veřejnou zakázku. Ve skutečnosti žaloba směřuje k tomu, aby bylo zrušeno individuální rozhodnutí, které se stalo konečným, a měla by tak za následek, pokud by jí bylo vyhověno, zrušení právních účinků tohoto rozhodnutí, které se stalo konečným, o zadání zakázky konsorciu, jehož členem byla společnost A. Žaloba na náhradu škody má za cíl zpochybnit rozhodnutí o udělení zakázky, jelikož protiprávnost, jíž se žalobkyně dovolává, je spojena s uvedeným rozhodnutím. Kromě toho je žaloba nepřípustná, jelikož ze srovnání mezi požadovanou částkou náhrady škody a úroků a ziskem, který by žalobkyně získala, kdyby získala zakázku, vyplývá, že se tyto částky shodují.
69

Tribunál má za to, že s ohledem na to, co bylo konstatováno v bodě 55 výše o důvěryhodnosti příloh D 4a a D 4b, odvolací senát neprávem dospěl k závěru o nedůvěryhodnosti přílohy D 4b, která ostatně vykazuje, jak odvolací senát konstatoval v bodě 33 napadeného rozhodnutí, znaky společné se znaky zpochybněného (průmyslového) vzoru.
120

V tomto ohledu, pokud jde o argument žalobce, že relevantní kritérium není naplněno proto, že jeho jméno bylo na seznam zapsáno nikoli z důvodu stíhání nebo soudního řízení, ale z důvodu předběžného šetření, je třeba uvést, že užitečný účinek rozhodnutí o zmrazení prostředků by byl ohrožen, kdyby přijetí omezujících opatření podléhalo trestnímu odsouzení osob podezřelých ze zpronevěry finančních prostředků, jelikož tyto osoby by mezitím získaly čas nezbytný k převedení svého majetku do států, které nijak nespolupracují s orgány státu, jejichž jsou tyto osoby občany nebo kde bydlí (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 5. března 2015, Ezz a další v. Rada, C‑220/14 P, EU:C:2015:147, bod 71). Kromě toho jakmile je zjištěno, že je dotčená osoba, jako je tomu v předmětné věci, vyšetřována v rámci trestního řízení ukrajinskými soudními orgány pro skutky týkající se zneužití veřejných prostředků, potom přesné stadium, v němž se řízení nachází, není okolností způsobilou odůvodnit její vynětí z kategorie dotčených osob (v tomto smyslu viz obdobně rozsudek ze dne 14. dubna 2016, Ben Ali v. Rada, T‑200/14, nezveřejněný, EU:T:2016:216, bod 124).
73

V projednávaném případě EMA v napadeném rozhodnutí připomíná, že studie byly koncipovány v souladu s mezinárodně přijímanými pokyny a doporučeními. Uvádí konkrétně „[p]okyny OECD k testování chemických látek, [o]ddíl 4, [ú]činky na zdraví, č. 410, [d]ermální toxicita při opakované aplikaci: 21/28 dní, přijaté dne 12. května 1981“, „International Conference on Harmonisation of Technical Requirements for Registration of Pharmaceuticals for Human Use, Topic S 3A Toxicokinetics: A Guidance for Assessing Systemic Exposure in Toxicology Studies (CPMP/ICH/384/95)“ [Mezinárodní konference o harmonizaci technických požadavků na registrace humánních léčivých přípravků (CIH), téma S 3A, toxikokinetika: pokyny pro hodnocení systémové expozice v toxikologických studiích], „VICH, Guideline 31, Studies to evaluate the Safety of Residues of Veterinary Drugs in Human Food: Repeat-Dose (90 Days) Toxicity Testing, říjen 2002“ [Mezinárodní konference o harmonizaci technických požadavků na registrace veterinárních léčivých přípravků (CIHV), pokyn 31, studie hodnocení bezpečnosti reziduí veterinárních léčivých přípravků v potravinách pro člověka: studie toxicity při opakované aplikaci (90 dnů), říjen 2002] a „Guidance for Industry. Bioanalytical Method Validation, U. S. Department of Health and Human Services, Food and Drug Administration, Center for Drug Evaluation and Research (CDER), Center for Veterinary Medicine (CVM), květen 2001“ [Pokyny pro průmysl. Validace bioanalytické metody, Ministerstvo zdravotnictví a sociálních věcí Spojených států, odbor potravin a léčivých přípravků, středisko pro hodnocení a výzkum léčivých přípravků (CERM), středisko veterinární medicíny (CMV), květen 2001].
78

Žalobkyně přitom neprokázala, že by rešerše veřejných vědeckých údajů a jejich sestava odrážely tvůrčí strategii a představovaly přidanou hodnotu ve smyslu judikatury citované v bodě 77 výše. To platí tím spíše, že v projednávaném případě byly předmětné veřejné údaje předloženy za účelem odpovědi na přesné otázky položené agenturou EMA (viz bod 73 výše), že byly snadno identifikovatelné ve zprávách výboru CMUH a že pocházejí od organizací nebo sdružení – například od samotné agentury EMA, [důvěrné] – jež jsou farmaceutickým podnikům dobře známy. Rešerše tohoto typu informací jsou navíc usnadněny nástroji informačních technologií, jako jsou například vyhledávače. K získání uvedených informací tak podle všeho nebylo zapotřebí zvláštní kreativity ani finančně náročných prostředků. Tato zjištění tak relativizují komerční hodnotu kompilace veřejně přístupných informací. Vzhledem k těmto skutečnostem je nutné mít za to, že žádný z argumentů přednesených žalobkyní neumožňuje učinit závěr, že by zpřístupnění veřejně přístupných informací a sestavených žalobkyní do kompilace porušilo ochranu jejích obchodních zájmů.
94

A konečně žalobkyně poukazuje na nebezpečí okamžité ztráty prospěchu z období exkluzivity údajů v případě zpřístupnění sporné zprávy z důvodu, že by tato zpráva mohla být využita konkurenty v třetích zemích, které by to umožnily. Avšak vedle toho, že tento argument je vágní, nic neumožňuje dospět k závěru, že by přístup k informacím obsaženým ve sporné zprávě, které nemají důvěrnou povahu z hlediska obchodních zájmů žalobkyně, sám o sobě usnadnil konkurenčnímu farmaceutickému podniku získání registrace v třetí zemi. Toto je o to zjevnější, že takové relevantní údaje, jako jsou údaje týkající se kvantitativního a kvalitativního popisu metody měření koncentrace léčivého přípravku, zůstávají jako takové nadále důvěrné. Žalobkyně neuvedla žádný konkrétní argument, jímž by mohla prokázat údajnou existenci nebezpečí v některých třetích zemích. Nezpřístupnění všech studií k zabránění tomu, aby orgány třetí země poskytly přístup na trh výrobci, aniž by tento výrobce byl povinen předložit vlastní studie, by navíc vedlo k popření práva na přístup k dokumentům obsahujícím informace o registrovaných léčivých přípravcích, jež veřejnosti přiznává unijní právo.
29

V rámci prvního žalobního důvodu žalobkyně v podstatě tvrdí, že napadené rozhodnutí porušuje povinnost uvést odůvodnění zakotvenou v čl. 296 druhém pododstavci SFEU a v čl. 8 odst. 1 druhé větě nařízení č. 1049/2001. Podle žalobkyně napadené rozhodnutí neobsahuje důvody pro odepření přístupu k požadovanému dokumentu, ale pouze odkazuje na skutečnost, že žalobkyně již obdržela podrobné vysvětlení těchto důvodů v původním rozhodnutí v prvním řízení, v potvrzujícím rozhodnutí v prvním řízení a v původním rozhodnutí ve druhém řízení. Odkaz na důvody uvedené v daných rozhodnutích je nedostatečný. Jednalo se totiž o různá řízení, vedená s různými právnickými osobami, tudíž by měla být posuzována samostatně, jako plyne již z usnesení ze dne 26. října 2016, Edeka-Handelsgesellschaft Hessenring v. Komise (T‑611/15, nezveřejněné, EU:T:2016:643). Dále podle žalobkyně měly být důvody odmítnutí uvedeny v samotném napadeném rozhodnutí, s ohledem na základní právo, které vyplývá z povinností uvést odůvodnění, která je součástí základního práva na řádnou správu, jakož i základního práva na účinnou soudní ochranu podle čl. 6 odst. 1 SEU ve spojení s čl. 41 odst. 2 písm. c) a čl. 47 prvním pododstavcem Listiny základních práv Evropské unie, jelikož v opačném případě by žalobkyni nebylo umožněno využít svého práva na soudní ochranu za co nejlepších podmínek a soudu Evropské unie provést přezkum. Napadené rozhodnutí navíc neobsahuje žádný samostatný důvod pro zamítnutí týkající se žádosti o přístup k obsahu.
81

Pokud bychom přijali výklad Francouzské republiky, že dodržení kritéria míry zatížení musí být posuzováno na základě výpočtu průměrné hodnoty za rok, mohli by příjemci překračovat v některých obdobích daného roku horní a spodní prahové hodnoty v rámci rozmezí stanovených v programu rozvoje na období 2007–2013, za předpokladu, že by takovým překročením nebyla dotčena konečná průměrná hodnota za celý rok. Takový postup by tak podporoval taktizování na straně příjemců, které by bylo sotva slučitelné se stanovenými cíli dotčených podpor, zejména přispívat k zachování a podpoře udržitelných systémů zemědělského hospodaření (viz bod 33 odůvodnění nařízení č. 1698/2005). Překročení minimálních hodnot v některých obdobích roku by totiž mohlo vést k nadměrnému využívání dotčených ploch, a naopak nedodržení minimálních hodnot by mohlo vést k jevu nedostatečného spásání zmíněných ploch (viz obdobně rozsudek ze dne 15. července 2015, Španělsko v. Komise, T‑561/13, nezveřejněný, EU:T:2015:496, bod 56).
29

V této souvislosti bylo zavedeno několik systémů přezkumů a kontroly využívání přidělených finančních zdrojů ve prospěch Komise článkem 18 přílohy I dohody o financování. Tyto systémy zahrnovaly zejména možnost provést úplný audit, pokud je to nutné, na základě dokladů účtů a účetních dokladů a jakýchkoliv dalších dokumentů týkajících se financování programu nebo projektu, a to až do konce období sedmi let ode dne poslední platby. Podle článku 18.4 uvedené přílohy se kontroly a audity mohly „vztahovat na dodavatele a subdodavatele, kteří obdrželi finanční zdroje Společenství“. Provádění finančních auditů bylo rovněž stanoveno v článku 4.5 přílohy II uvedené dohody a v článku 25.1 přílohy I smlouvy o poskytování služeb.
16

Pokud jde o srovnání výrobků a služeb, odvolací senát potvrdil posouzení zrušovacího oddělení, podle něhož jsou některé napadené výrobky spadající do třídy 9 totožné s výrobky označenými starší ochrannou známkou, které spadají do třídy 9 (body 32, 33 a 34 napadeného rozhodnutí). Kromě toho měl odvolací senát stejně jako zrušovací oddělení za to, že některé další výrobky označené napadenou ochrannou známkou, které spadají do třídy 9, a některé služby označené toutéž ochrannou známkou, které spadají do třídy 42, jsou podobné výrobkům označeným starší ochrannou známkou (body 31, 36 a 37 napadeného rozhodnutí).
61

Z těchto ustanovení zadruhé a v důsledku vyplývá, že na rozdíl od toho, co tvrdí ECHA a vedlejší účastníci, nelze článek 126 nařízení č. 1907/2006 (viz bod 59 výše) vykládat tak, že je na členských státech, aby posoudily, zda žadatel o registraci splnil požadavky uložené na základě prvního rozhodnutí, které ho zavazují k tomu, aby uvedl registrační dokumentaci do souladu. Takový výklad by totiž zpochybnil čl. 42 odst. 1 nařízení č. 1907/2006, který stanoví, že je na ECHA, aby přezkoumala všechny informace předložené v důsledku rozhodnutí přijatého podle článku 41 téhož nařízení. Posledně uvedené ustanovení odráží skutečnost, že kontrola souladu žádostí o registraci prováděná při hodnocení dokumentace je jednotným postupem, v rámci kterého může být přijato rozhodnutí zavazující žadatele o registraci, aby zmíněnou dokumentaci uvedl do souladu. Článek 126 nařízení č. 1907/2006 ve spojení s čl. 42 odst. 1 téhož nařízení v takovém kontextu implikuje, že je na členských státech, aby stanovily vhodné sankce pro žadatele o registraci, u nichž bylo podle posledně uvedeného ustanovení zjištěno, že porušují své povinnosti. V tomto ohledu je třeba dodat, že i když, jak tvrdí ECHA a vedlejší účastníci, žadatel o registraci může uvést svou dokumentaci do souladu i po přijetí rozhodnutí o nesplnění požadavků podle čl. 42 odst. 1 nařízení č. 1907/2006, úlohou členských států v rámci článku 126 téhož nařízení je posoudit, zda je třeba s ohledem na okolnosti každého případu uložit odrazující, přiměřené a účinné sankce za dobu, během které žadatel o registraci porušoval povinnosti podle čl. 41 odst. 4 nařízení č. 1907/2006.
63

Pokud jde o další dvě podmínky, Maďarsko tvrdí, že vydání napadených příkazů není nutné, neboť v případě jejich nevydání by u dotčených vnitrostátních opatření nehrozilo, že by okamžitě způsobily vážnou a nenapravitelnou újmu, čímž se sporná rozhodnutí liší od rozhodnutí Komise (2007) 4313 ze dne 27. září 2007 o státní podpoře C 41/2007 (ex NN 49/2007) – Rumunsko – Privatizace podniku Tractorul (Úř. věst. 2007, C 249, s. 21), ve kterém Komise poukázala na takové riziko, aby odůvodnila vydání příkazu k pozastavení opatření vůči Rumunsku. Maďarsko dále tvrdí, že za účelem prokázání existence rizika vážné a nenapravitelné finanční újmy v projednávané věci měla Komise předložit důkaz o tom, že v případě nevydání napadených příkazů před ukončením formálního vyšetřovacího řízení se mohly podniky, kterým byla v důsledku dotčených vnitrostátních opatření způsobena újma, ocitnout v situaci, která by ohrozila jejich finanční životaschopnost. Komise přitom nejenže neposkytla takový důkaz, ale ze sporných rozhodnutí rovněž vyplývá, že případnou újmu by bylo možné nahradit na základě povinnosti vrátit neoprávněně poskytnutou podporu uložené v konečných rozhodnutích.
8

Ze spisu vyplývá, že žalobkyně je jednočlennou společností s ručením omezeným založenou podle kambodžského práva v květnu 2013, která je zcela vlastněna Cronus International Co. Ltd, společností se sídlem v Hongkongu, zase 100% vlastněnou čínským výrobcem jízdních kol, společností Guangzhou Cronus Bicycle Fashion Sports Co. Ltd. Tato posledně uvedená společnost vlastní rovněž 100 % čínské společnosti Guangzhou Cronus Bicycles Co. Ltd, výrobce jízdních kol, rámů, a lakovaných rámů, a je propojená s dalším čínským výrobcem jízdních kol, společností Shine Wheel Bicycle Co. Ltd, která ukončila svou výrobu dne 1. června 2014. Žalobkyně v tabulkách D 5 a D 6 připojených k formuláři neupřesnila, že byla rovněž propojená se společností Shine Wheel Bicycle, a údaje týkající se tohoto dodavatele předložila až dne 27. října 2014, to znamená v odpovědi na žádost Komise o doplnění informací ze dne 16. října 2014.
87

V napadeném rozhodnutí Parlament zejména uvedl, že dotčené tabulky byly vypracovány v kontextu probíhajících třístranných jednání, týkajících se oblasti, v níž Parlament ani spolunormotvůrci ještě nepřijali konečné rozhodnutí, takže je třeba mít za to, že rozhodovací proces stále probíhá. Podle Parlamentu by byl uvedený proces „ve skutečnosti konkrétně a vážně“ ohrožen zpřístupněním čtvrtého sloupce dotčených tabulek, a to s ohledem na skutečnost, že oblast policejní spolupráce, ke které se tyto tabulky vztahují, je velmi citlivá, zejména pokud jde o ochranu údajů a správní radu Europolu. Parlament rovněž zmínil předvídatelné nebezpečí, že by vyzrazení postoje předsednictva Rady před ukončením jednání poškodilo řádnou spolupráci mezi orgány a ohrozilo by vyjednávací proces s perspektivou ztráty vzájemné důvěry a změny pracovních postupů, přičemž toto nebezpečí může zaniknout až poté, co je nalezena dohoda týkající se všech textů. Kromě toho Parlament uvedl, že zpřístupnění čtvrtého sloupce dotčených tabulek by velmi pravděpodobně vedlo ke zvýšenému tlaku veřejnosti na osoby účastnící se jednání, přičemž by se tak přijetí jednotné linie stalo nemožným, nebo přinejmenším by se stalo mnohem obtížnějším. Parlament proto uplatnil zásadu „není dosaženo žádné dohody, dokud není dosaženo úplné shody“ k prokázání, že zpřístupnění jediné položky, i když není citlivá, by mohlo mít nepříznivé důsledky na ostatní části spisu. Parlament z toho vyvodil, že přístup k celému čtvrtému sloupci dotčených tabulek musí být odepřen, „dokud nebude sjednaný text schválen oběma stranami“.
293

V reakci na tvrzení, podle kterých So Tong Myong et Pak Chun-San odešli do důchodu a v rámci společnosti KNIC již žádné funkce nevykonávají, přičemž u prvního z nich tomu tak bylo dokonce před přijetím první skupiny napadených aktů a u druhého v návaznosti na tyto akty, Rada uvádí, že tato tvrzení jsou v rozporu s informacemi, které měla ohledně žalobců ve věci T‑533/15 k dispozici a které jim sdělila (viz přílohy B.1, B.2, B.3 a B.4 žalobní odpovědi). Kromě toho podle Rady skutečnost, že tyto osoby tvrdí, že odešly do důchodu, sama o sobě neznamená, že tomu tak skutečně bylo. Konečně, i kdyby oficiálně do důchodu odešly, neznamená to, že již nemohou jednat jménem společnosti KNIC, jejíž sídlo se nachází v Severní Koreji.
65

V tomto ohledu má EFSA za to, že sporný závěr je přípravným opatřením v řízení, které vedlo k přijetí prováděcího nařízení 2017/855, takže tvrzení týkající se dodržení procesních náležitostí přezkumného řízení a správnosti posouzení provedeného vedlejší účastnicí, jím samým nebo jinými orgány zapojenými do přezkumného řízení mohou být uplatněny v rámci žaloby týkající se legality uvedeného prováděcího nařízení podané ve věci T‑476/17. Dále se zabývá tím, jaký prospěch by případně žalobkyně mohla mít ze zrušení napadeného rozhodnutí. Podle něho zrušení uvedeného rozhodnutí a odstranění sporného závěru z jeho internetových stránek by neumožnilo odstranit údajné negativní účinky jejich zveřejnění s ohledem na kvalifikaci diflubenzuronu jako nositele genotoxických a karcinogenních vlastnosti v prováděcím nařízení, které je platné a přístupné veřejnosti.