ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
42.

Co se týče spojení mezi označením a pověstí, kterou ochranná známka textilu začala získávat, Maselli kritizuje, že Silberquelle by měla prospěch z takového přejmenování, kdyby bylo zrušeno označení WELLNESS a bylo by znovu zapsáno ve prospěch této poslední společnosti. Rozumím nicméně, že by to byla cena, kterou by měla současná majitelka ochranné známky zaplatit za svůj strategický omyl nebýt přítomna na příslušném trhu, na trhu osvěžujících nápojů, neboť v tomto prostředí se zříká bitvy o podíl na trhu; pouze tam se žádá, aby soutěžitelé respektovali obchodní označení svých soupeřů. Bylo by nespravedlivé usilovat o to, aby obchodní soupeři zkoumali trhy nespojené s relevantním trhem, který je tvořen kategoriemi zboží v rejstříku a je jediný, kde je svazuje závazek nepoškozovat cizí práva k ochranné známce, kromě přejmenovaných označení, která každopádně nejsou předmětem zájmu této předběžné otázky.
39.

Pokud se čl. 3 odst. 1 nařízení č. 2988/95 nepoužije, promlčecí doba bude stanovena příslušnými ustanoveními vnitrostátního práva. Dříve, než nařízení č. 2988/95 vstoupilo v platnost, používaly německé soudy per analogiam promlčecí dobu stanovenou v § 195 BGB – v rozhodné době třicetiletou promlčecí dobu. Mohlo by se tedy zdát logické, aby vnitrostátní soud použil stejnou obecnou promlčecí dobu na situaci, která nespadá do rozsahu působnosti nařízení. Vyplývá z toho, že vývozce, který nezpůsobil nesrovnalosti, může být řádně vystaven třicetileté promlčecí době, zatímco vývozci, kteří nesrovnalosti způsobili, mohou využít čtyřleté promlčecí doby stanovené v čl. 3 odst. 1 nařízení č. 2988/95? Podle mého názoru Soudní dvůr nemusí dojít k takovému závěru. Ani by neměl.
14.

Pokud občan „nového“ členského státu žádá o zápis společnosti do obchodního rejstříku, rakouské orgány požadují buď výše uvedené rozhodnutí vyhotovené službou pracovního trhu, nebo potvrzení o osvobození. Aby měl občan nárok na posledně uvedené potvrzení, musel by vykonávat v Rakousku práci na základě povolení po dobu nejméně pěti let v posledních osmi letech a být tam legálně usazen – to jsou podmínky, které jsou zřídkakdy splněny ( 11 ).
23.

Jeho syn Ibrahim Altun, který je žalobcem v původním řízení, přijel do Německa dne 30. listopadu 1999, poté, co obdržel víza, a bydlel u svého otce. Dne 9. prosince 1999 mu cizinecký úřad Stuttgartu, hlavního města spolkové země, vydal povolení k pobytu platné do 31. prosince 2000. Dne 4. prosince 2000 prodloužilo Stadt Böblingen (město Böblingen) platnost tohoto povolení do 31. prosince 2002, poté opět dne 21. listopadu 2002 do 8. prosince 2003.
65.

Alternativním řešením by bylo stanovit maximální dobu platnosti „dočasné“ smlouvy ve smyslu čl. 8 odst. 2 druhého pododstavce směrnice, a stanovit limit v souladu s argumenty uvedenými v této části V. C mého stanoviska. Limit, v rámci kterého lze smlouvu považovat za „dočasnou“, by mohl být například jeden rok, v tom smyslu, že zaměstnanci se smlouvou na kratší dobu hrozí, že – pokud by došlo k událostem, které by jej nutily domáhat se soudní ochrany, a musel by zaměstnavateli dopřát „odkladnou lhůtu“ pro nápravu – by se nemohl obrátit na soud v době platnosti své smlouvy. Krom toho osoba zaměstnaná na základě smlouvy na dobu kratší než dvanáct měsíců je obvykle v méně jistém postavení než osoba, která se zaměstnavatelem uzavřela, rebus sic stantibus, smlouvu na delší dobu.
41.

Konečně výtka uplatňovaná španělskou vládou ohledně údajně hypotetického charakteru dvou otázek týkajících se výkladu nařízení č. 1984/83 rovněž nemůže být přijata. Přestože systém blokových výjimek zavedený tímto nařízením, byl nařízením č. 2790/1999 zrušen, nic to nemění na tom, že nařízení č. 1984/83 bylo až do 31. května 2000 plně použitelné a po přechodnou dobu se nadále, až do 31. prosince 2001, používalo na dohody, které již byly ke dni 31. května 2000 platné a které splňovaly zejména podmínky výjimky stanovené tímto nařízením, aniž by nicméně splňovaly podmínky nařízení č. 2790/1999 ( 14 ). Tyto dohody, dotčené ve věci v původním řízení, byly uzavřeny v roce 1989, a sice ještě v rámci působnosti nařízení č. 1984/83, na dobu trvání 20 let – která, v souladu s dohodami začala běžet poté, co byla uvedena do provozu čerpací stanice, tedy, jak se zdá, v průběhu roku 1991 – z čehož vyplývá, že otázky týkající se výkladu nařízení č. 1984/83 nemohou být kvalifikovány jako hypotetické, přičemž si požadovaný výklad zachovává veškerou relevanci pro dobu trvání dohod dotčených ve sporu v původním řízení, která předcházela vstupu v platnost systému blokových výjimek stanoveného nařízením č. 2790/1999.
68.

Řešení navrhované navrhovatelkami opakovat celé řízení o udělení licencí ab initio, by nemohlo zaručit uplatnění těchto kritérií. Zaprvé by neumožnilo dodržet lhůtu 1. ledna 2002. Zadruhé by úplné opakování koncesního řízení vedlo k riziku, že by uchazečky v rámci první výzvy k účasti změnily strategii a nepředložily by nabídku. Každopádně výsledek opakování řízení ab initio by se nelišil, vzhledem k tomu, že jedinými uchazečkami by byly společnosti Orange, SFR a Bouygues Télécom a že podmínky udělených licencí během postupu znovu provedeného ab initio by byly totožné s podmínkami, které uchazečky nakonec získaly. Druhé řešení navrhované navrhovatelkami, a sice zorganizování dvou odlišných výzev k účasti, ale za odlišných podmínek, by nedodrželo zásadu rovnosti.
81.

Na závěr není možné opomenout, že F. Damgaard se dovolává svého postavení novináře ( 38 ), což je aspekt, který musí prověřit vnitrostátní soud a který za předpokladu, že se prokáže, bude třeba vzít v úvahu, neboť by poskytoval obžalovanému vyšší stupeň právní ochrany. Vyplývá to z judikatury Evropského soudu pro lidská práva, který ve věci The Observer a The Guardian v. Spojené království ( 39 ) prohlásil, že pokud vnitrostátní orgány přijímají opatření způsobilá odradit tisk od poskytování informací ohledně záležitostí legitimního veřejného zájmu, je soud povolán pečlivě zvážit proporcionalitu takových opatření. Jedná se o logický důsledek funkce „hlídacího psa“, jež je svěřena sdělovacím prostředkům v demokratickém systému a umožňuje, aby veřejné mínění kontrolovalo veřejnou moc ( 40 ).
66.

V každém případě společnost Lodato mohla platně použít úlevy jen za předpokladu, že potvrdila, že noví pracovníci budou zahrnuti na výplatní pásku po určitou minimální dobu (v případě regionálních podpor po dobu pěti let). Jen taková pracovní místa s určitou trvalostí by byla zahrnuta do výpočtu čistého nárůstu v počtu pracovních míst, což je podmínka sine qua non pro udělení podpor.
33.

Existují sice pochybnosti ohledně platnosti zvláštních pravomocí zakotvených v nařízení s mocí zákona č. 332 ve světle ustanovení Smlouvy týkajících se volného pohybu, avšak zvláštnosti řízení o nesplnění povinnosti brání Soudnímu dvoru, aby se pustil do zkoumání takové slučitelnosti z moci úřední, neboť by to vedlo k rozhodování ultra petita.
12.

Soudním dvorem nebylo rozhodnuto, že změny ve vnitrostátním právu, které nastaly po podání žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, mají za následek odmítnutí žádosti z těchto důvodů: v rozsudku CIA ( 10 ) zdůraznil Soudní dvůr, že nelze mít za to, že se rozhodnutí o předběžné otázce stalo nadbytečným, pokud vnitrostátní právo, které bylo předmětem žádosti, bylo zrušeno nebo nahrazeno jiným vnitrostátním předpisem. Důvody k závěru o nadbytečnosti jsou pak nutně ještě slabší za takových okolností, o jaké se jedná v projednávané věci, kdy k možným změnám došlo v judikatuře vnitrostátních soudů a jejich dopad dosud není úplně jistý. Jsem tudíž toho názoru, že Soudní dvůr by neměl odmítnout rozhodnout o položených otázkách na základě toho, že by mělo být věcí vnitrostátního soudu posoudit dopad nové vnitrostátní judikatury na relevanci odpovědí daných Soudním dvorem pro jeho konečné vyřešení věci, která mu byla předložena.
33.

Pokud bychom připustili výklad čl. 145 odst. 2 prováděcího nařízení navrhovaný Mitsui & Co., znamenalo by to s ohledem na mou odpověď na první otázku položenou předkládajícím soudem, že platby prodávajícího kupujícímu, které se uskuteční po propuštění zboží do volného oběhu v rámci dohody o záruce, snižují celní hodnotu zboží, ale nikoli podle podmínek vyplývajících z tohoto čl. 145 odst. 2.
6.

Vysvětlím rovněž, že ačkoli členský stát může platně uložit omezení výkonu této svobody s cílem zachovat finanční rovnováhu svého systému sociálního zabezpečení a na svém území zaručit zdravotní péči, která by byla kvalitní, vyvážená a dostupná pro všechny pojištěnce, je však třeba, aby dotčené opatření bylo vhodné k dosažení tohoto cíle a aby nepřekračovalo meze toho, co je k dosažení tohoto cíle nezbytné. V tomto rámci se budu zabývat přiměřeností dotčených právních předpisů v rozsahu, v němž zřízení zubní ordinace, zahrnující více lékařů, na rakouském území může být povoleno, aniž by bylo nezbytné provádět vyhodnocení zdravotních potřeb obyvatelstva. Vzhledem k nedostačujícím skutečnostem navrhnu Soudnímu dvoru, aby rozhodl, že přísluší vnitrostátnímu soudu posoudit, zda obě tyto entity vykonávají svou činnost na tomtéž trhu.
15.

Článek 7 odst. 4 nařízení doplňuje článek 30 tak, že umožňuje zaměstnavatelům při přijímání do pracovního poměru diskriminovat na základě věku osoby, které dovršily 65 let, pokud by se na dotčenou osobu v případě přijetí vztahoval článek 30. Článek 7 stanoví: „1. Je zakázáno, aby zaměstnavatel v souvislosti se zaměstnáním v jeho podniku ve Spojeném království diskriminoval určitou osobu a) v rámci jím stanovených pravidel vybírání uchazečů o zaměstnání; b) […] c) tím, že odmítne nabídnout nebo úmyslně nenabídne této osobě zaměstnání. […] 4. S výhradou ustanovení odstavce 5 se odst. 1 písm. a) a c) nevztahují na osobu a) ve věku přesahujícím běžný věk odchodu do důchodu u dotčeného zaměstnavatele nebo, pokud zaměstnavatel nestanoví běžný věk odchodu do důchodu, starší 65 let; nebo b) která by v období šesti měsíců od data podání žádosti zaměstnavateli dovršila běžný věk odchodu do důchodu nebo, pokud zaměstnavatel nestanoví běžný věk odchodu do důchodu, věk 65 let. 5. Ustanovení odstavce 4 se vztahují pouze na osobu, na niž by se vztahovalo ustanovení článku 30 (s výjimkou odchodu do důchodu), pokud by ji zaměstnavatel přijal do pracovního poměru. […] 8. V odstavci 4 se ‚běžným věkem odchodu do důchodu‘ rozumí věk 65 let nebo vyšší, který splňuje požadavky stanovené v článku 98ZH zákona z roku 1996.“
15.

The Commisioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (daňový orgán Spojeného království, dále jen „HMRC“) vydal pokyny pro účtování DPH (sdělení 700) osobami povinnými k dani. Články 17.5 a 17.6 se týkají zaokrouhlení a zní takto: „17.5 Výpočet DPH z faktur – zaokrouhlování Poznámka: Možnost zaokrouhlovat dolů částky DPH stanovená v tomto odstavci je určena podnikatelům vystavujícím faktury a použije se pouze tehdy, pokud je částka DPH účtovaná zákazníkům a částka DPH zaplacená Customs and Excise stejná. Obecně platí, že možnost zaokrouhlení dolů nepřichází v úvahu pro maloobchodníky, kteří by se měli řídit bodem 17.6. Jste oprávněni zaokrouhlit dolů celkovou částku DPH splatnou z veškerého zboží a služeb uvedených na faktuře pro účely DPH na celou penci. Jste oprávněni nepřihlížet k zlomkům pence. 17.5.1 Výpočet založený na druzích zboží či služeb Pokud zamýšlíte určovat DPH zvlášť pro každý druh zboží či služeb, které jsou společně s jiným zbožím či službami součástí téže faktury, je třeba vypočítat samostatně částky DPH zaokrouhlením: — dolů na nejbližší 0,1p – například, 86,76p by bylo zaokrouhleno na 86,7p nebo — na nejbližší 1p nebo 0,5p – například, 86,76p by bylo zaokrouhleno nahoru na 87p. Bez ohledu na zvolený způsob je nutné jej důsledně uplatňovat. Výsledná celková částka splatné DPH může být zaokrouhlena dolů na nejbližší celou penci. 17.6 Výpočet DPH maloobchodníky Většina maloobchodníků účtuje DPH na základě maloobchodního systému. Pokud takto účtujete DPH, tento odstavec se na vás nevztahuje. Maloobchodníci v čím dál větší míře používají moderní pokladní systémy k určení částky DPH splatné z každého plnění a vystavují faktury. Pokud nepoužíváte maloobchodní systém, nýbrž určujete DPH na úrovni druhu zboží[ ( 8 )] nebo na úrovni faktur, nejste oprávněni zaokrouhlit částku DPH dolů. Můžete však zaokrouhlit (nahoru a dolů) každý výpočet DPH.“
43.

Pokud by Soudní dvůr v projednávaném případě určil, že Španělské království nesplnilo své povinnosti, neznamenalo by to ještě, že dotyčné výrobky nejsou s konečnou platností léčivými přípravky. Znamenalo by to, že metodika zařazení výrobku do skupiny léčivých přípravků založená na tom, že výrobek obsahuje rostlinné druhy, které nejsou zahrnuty do přílohy ministerské vyhlášky ze dne 3. října 1973, není v souladu s požadavky práva Společenství.
16.

Směrnice 2001/18 se skládá ze čtyř částí a řady příloh. Část A stanoví členským státům povinnosti při autorizaci záměrného uvolňování GMO do životního prostředí. Části B a C obsahují některá podrobnější ustanovení o autorizačním postupu při záměrném uvolnění pro účely jiné než uvedení GMO na trh (část B), jakož i o uvádění GMO na trh jako produktů, nebo obsažených v produktech (část C). Část D obsahuje řadu závěrečných ustanovení, která jsou, stejně jako ustanovení obsažená v části A, obecně použitelná. Přílohy obsahují podrobnosti o povinnostech uložených podle hlavní části směrnice.
V konečném výsledku pouze tento výklad umožňuje splnit prvotní cíl sledovaný směrnicí. Jakákoli jiná volba by založila neodůvodněnou diskriminaci mezi žadateli o azyl z hlediska ochrany, na kterou mohou mít nárok. Dospěli bychom k absurdnímu výsledku, že čím svévolnější by bylo násilí, tím by byl v důsledku toho větší počet osob, které by mohly utrpět újmu spočívající v ohrožení jejich života nebo nedotknutelnosti, a tím slabší by byla ochrana Společenství. Pokud by totiž individuální souvislost musela být chápána tak, že vyžaduje, aby osoba byla dotčená z důvodu rysů, které jsou pro ni zvláštní i za okolností svévolného násilí takové závažnosti, že by individuální nebezpečí, kterému by byly vystaveny osoby přicházející z daného území, bylo vyšší než nebezpečí, kterému by byly vystaveny osoby žádající o postavení uprchlíka, pouze tyto posledně uvedené osoby by měly nárok na ochranu, třebaže by přišly z území, kde by porušování jejich základních práv nebylo tak podstatné a kde by násilí nebylo tak „svévolné“. Jinými slovy, ochrana poskytnutá na základě směrnice by závisela na tom, zda osoba je či není diskriminována z hlediska svých základních práv, ale nezávisela by na stupni ohrožení těchto základních práv. Znamenalo by to, že jediným cílem postavení uprchlíka je ochránit osoby diskriminované na některých základních právech, ale že cílem není ochrana jiných osob, které jsou předmětem podobného či dokonce závažnějšího porušování týchž základních práv, pokud jsou tato porušování zobecněna.
10.

Článek 4 odst. 2 uvádí tři faktory, které nové státy mají vzít do úvahy při stanovení přebytečných zásob každého subjektu: a) průměr zásob, které byly k dispozici během let předcházejících přistoupení; b) obchodní toky existující během těchto let; c) okolnosti, za nichž došlo k vytvoření těchto zásob.
57.

Souhlasím s estonskou vládou, že skutečnost, že podpora je poskytována zemědělským oblastem, které již jsou předmětem víceletých závazků, přispívá ke kontinuitě agroenvironmentálních opatření. Jinak by výsledkem bylo to, že by zemědělci neměli jistotu ohledně výše podpory, která jim má být poskytována na ročním základě. To by je buď odradilo od podávání žádostí o účast na podpoře, nebo by je to vedlo k opuštění režimu v roce, kdy by byla jejich podpora snížena.
12.

Jak objasňují výše uvedené skutečnosti, požadavek výzvy k účasti v soutěži je zakotven v primárním právu Společenství a musí být respektován jako samozřejmost. Zadávání zakázek bez předchozí výzvy k podávání nabídek může poškodit nejen potenciální uchazeče, ale rovněž veřejnost, která projekty, jež jsou předmětem zakázek, hradí prostřednictvím daní, a může narušit soutěžní povahu odvětví veřejných zakázek, čímž by byla narušena efektivita pravidel Smlouvy o základních svobodách Společenství. Z tohoto důvodu ustanovení, které zadavateli umožňuje upustit od výzvy k podávání nabídek, musí být vykládáno úzce. Takovým ustanovením je čl. 20 odst. 2. Začíná tím, že zadavatelé mohou použít postup bez předchozí výzvy k účasti v soutěži, a pokračuje taxativním výčtem případů, v nichž je to možné. Soudní dvůr již rozhodl o správném výkladovém přístupu k tomuto ustanovení ve věci Komise v. Řecko, která se týkala písmen c) a d) tohoto ustanovení u zakázek, které z technických a uměleckých důvodů mohou být provedeny pouze určitým dodavatelem, a v případech extrémní naléhavosti: „[v] tomto ohledu je třeba nejprve připomenout, že ustanovení čl. 20 odst. 2 písm. c) a d) směrnice 93/38 jako výjimky z pravidel týkajících se řízení o zadání veřejných zakázek musí být vykládána restriktivně“ ( 10 ). Projednávanou věc je třeba rozhodnout podle ustanovení písmena a) (neexistence nabídek nebo „nevhodné nabídky“), které musí být vykládáno stejně restriktivním způsobem jako ustanovení v písmenech c) a d) vzhledem k tomu, že ani v duchu, ani ve znění čl. 20 odst. 2 ani v rozsudku Soudního dvora ve věci Komise v. Řecko nelze nalézt nic, co by odůvodňovalo jiný výklad.
40.

Z předkládacího usnesení je zřejmé, že italský zákonodárce se přijetím čl. 10 odst. 1a zákona č. 109/94 snažil zajistit řádný a transparentní průběh řízení o veřejných zakázkách ( 18 ). Podle předkládajícího soudu vychází italský zákonodárce z toho, že volný průběh hospodářské soutěže a soutěživost by byly nenapravitelně a nepříznivě ovlivněny předložením nabídek, které ačkoliv by formálně pocházely od dvou nebo více právně odlišných společností, byly by v zásadě přičitatelné jedinému centru zájmů. Podle předkládacího usnesení se italský zákonodárce domnívá, že tato situace nastává v těch případech, kdy jsou podniky ovládané nebo pod značným vlivem podle článku 2359 občanského zákoníku. Ovládané společnosti nelze vůči ovládajícím společnostem považovat za třetí stranu, a tudíž nejsou oprávněné předložit ve stejném nabídkovém řízení jinou nabídku ( 19 ).
72.

Zajisté je pravda, že lékárník, který je v zaměstnaneckém poměru, je povinen dodržet pravidla týkající se výkonu povolání a profesní etiky, která se na něho vztahují. Nicméně, jelikož neovlivňuje obchodní politiku lékárny a jelikož je ve skutečnosti povinen se řídit pokyny svého zaměstnavatele, není vyloučeno, že lékárník, který je v zaměstnaneckém poměru v lékárně provozované osobou, která není lékárníkem, bude mít tendenci upřednostnit hospodářský zájem lékárny před požadavky spojenými s výkonem lékárnické činnosti. Nemohu tak vyloučit, že provozovatel, který není lékárníkem a který nemá dostatečnou odbornou kvalifikaci k ohodnocení toho, co vyžaduje dodání léčiv, bude mít tendenci omezit své rady pacientům nebo zrušit málo výnosné činnosti, jako je příprava farmaceutických přípravků. Z toho by vyplynulo snížení kvality činnosti spočívající v dodání léčiv, jemuž by lékárník, který by byl v zaměstnaneckém poměru a který by byl povinen použít pokyny dané zaměstnavatelem, mohl jen stěží zabránit.
51.

TNT, finská a švédská vláda zastávají s odvoláním na stanovisko generálního advokáta Geelhoeda ve věci Dansk Postordreforening ( 25 ) dále názor, že osvobození lze uplatnit pouze tehdy, dokud jsou pro určité poskytovatele stále ještě vyhrazeny poštovní služby. Generální advokát se opravdu domníval, že poštovní podniky by vykonávaly veřejný úkol osvobozený od daně pouze tehdy, pokud by poskytovaly vyhrazené služby. Služby, které by sice patřily ke všeobecným službám, ale nebyly by výlučně vyhrazeny jednomu poskytovateli, by byly poskytovány za běžných hospodářských podmínek a měly by čistě obchodní povahu ( 26 ).
35.

Předkládající soud uvádí, že podle rozsudku ve věci Seeling může osoba povinná k dani odpočíst DPH na vstupu o ohledem na části budovy využívané pro soukromé účely, pokud je zbylá část budovy využívána pro zdanitelné účely. Pokud si postaví dům za účelem soukromého využívání, může tedy odpočíst DPH na vstupu v celém rozsahu, pokud je nejméně jedna místnost používána pro její podnik. Ze soukromého využívání se účtuje DPH podle čl. 6 odst. 2 šesté směrnice, ale je rozložena do deseti let. Režim se tedy liší v závislosti na tom, zda je dotyčná osoba osobou povinnou k dani, či nikoli. V obou případech se jedná o konečné použití, ale šestá směrnice přiznává osobám povinným k dani zvýhodnění rovnající se přibližně 5 % nákladů na dům a zhruba 25 % celkové DPH na vstupu, zatímco žádné takové zvýhodnění nemají ostatní občané, pokud jde o totožné konečné použití ( 28 ). Předkládající soud má tedy pochybnost, zda ustanovení šesté směrnice nejsou v rozporu se zásadou práva Společenství stanovící rovné zacházení. Pokud by takovou úpravu přijal rakouský zákonodárce, došlo by tím s velkou pravděpodobností k porušení zásady rovného zacházení, která je zakotvena v čl. 7 odst. 1 spolkové ústavy. Mimoto, dokonce i v rámci osob povinných k dani domácí právní předpisy, které provádějí šestou směrnici, rozlišují mezi soukromými bytovými objekty těch, jejichž obrat je zdaňován a těmi (jako jsou lékaři), jejichž obrat je od daně osvobozen, a tak narušují hospodářskou soutěž, jelikož osoba povinná k dani, jejíž obrat je zcela osvobozen od daně, si nemůže odpočíst daň na vstupu ze soukromého domu z důvodu podnikatelského využívání jedné místnosti. To by mohlo být v rozporu s článkem 87 ES, který zakazuje státní podporu.
47.

Takový výklad rozsudku je nejen v rozporu s jeho doslovným zněním, ale vedl by také k tomu, že by rozsudek byl v rozporu s mezemi přezkumu legality, kterou má vykonávat soud Společenství v souladu s článkem 230 ES. V tomto rámci je totiž soud Společenství zejména povolán k tomu, aby ověřil dostatečnost a opodstatněnost důvodů dovolávaných autorem napadeného aktu a zrušil jej v případě, kdy by výše uvedené ověření ukázalo, že některé z těchto dvou hledisek není splněno. V tomto posledním případě není naopak oprávněn navrhnout nové odůvodnění napadeného aktu, které by mohlo v každém případě odůvodnit jeho zachování v platnosti. Kdyby tak učinil, nahradil by soud Společenství posouzení orgánu příslušného k přijetí dotčeného aktu svým posouzením, čímž by se vměšoval do aktivní správy a narušil by institucionální rovnováhu požadovanou Smlouvou o ES.
62.

Stanovisko společnosti Andacon NV by znamenalo, že by se připustila změna hmotněprávních podmínek platnosti žádostí podaných před 1. červencem 2004 tím, že by byl doplněn nový požadavek, doplňkové celní prohlášení podle článku 6 nařízení č. 1383/2003, které v rámci nařízení č. 3295/94 spadalo do diskreční pravomoci členských států. To by bylo v rozporu se zásadami právní jistoty a legitimního očekávání a rovněž by porušovalo práva nabytá autory žádostí přijatých před změnou právní úpravy.
23.

V rámci systému DSD mohou být obaly s logem Der Grüne Punkt sbírány buď do zvláštních nádob na odpadky a rozdělovány podle toho, zda jde o kovy, plasty a smíšené materiály, anebo do kontejnerů umístěných v blízkosti obydlí (zejména pro papír a sklo), zatímco zbytkové odpady musí být vyhazovány do nádob na odpadky patřících do veřejného systému odstraňování odpadů.