106

V tomto ohledu je třeba nejprve připomenout kontext, ve kterém byl vydán rozsudek Raad van State z roku 1995 a rozhodnutí rechtbank, jakož i přesný obsah a dosah tohoto rozsudku a rozhodnutí tak, jak byly Soudem vymezeny v bodech 46 až 70 rozsudku Sison: „46 Ze spisu vyplývá, že žalobce, který je filipínským státním příslušníkem, má od roku 1987 bydliště v Nizozemsku. Poté, co mu filipínská vláda odebrala v září 1988 jeho cestovní pas, podal žádost, aby mu bylo přiznáno postavení uprchlíka a poskytnuto povolení k pobytu v Nizozemsku z humanitárních důvodů. Tato žádost byla zamítnuta rozhodnutím státního tajemníka pro spravedlnost (dále jen ‚státní tajemník‘) ze dne 13. července 1990 na základě čl. 1 odst. F Ženevské úmluvy […] 47 Jelikož byla žádost žalobce směřující k přezkumu tohoto rozhodnutí státním tajemníkem konkludentně zamítnuta, žalobce podal proti tomuto konkludentnímu rozhodnutí o zamítnutí žalobu k Raad van State (státní rada, Nizozemsko). 48 Rozsudkem ze dne 17. prosince 1992 (dále jen ‚rozsudek Raad van State z roku 1992‘) Raad van State uvedené konkludentní rozhodnutí o zamítnutí zrušila. Tento soud měl v podstatě za to, že státní tajemník právně dostatečným způsobem neuvedl, jaké údajné činy žalobce ho vedly k závěru, že se na žalobce uplatní čl. 1 odst. F Ženevské úmluvy. V tomto kontextu Raad van State zdůraznila, že dokumenty, které jí byly důvěrně předány státním tajemníkem, tento bod dostatečně neosvětlily. Vzhledem k tomu, že tento nedostatek jasnosti nelze s ohledem na důvěrnou povahu dotčených dokumentů zhojit kontradiktorním výslechem účastníků řízení, Raad van State měla za to, že informace, které v nich jsou obsaženy, nemohou být vzhledem k jejich nejasnosti vykládány ve smyslu žalobci nepříznivém. 49 Rozhodnutím ze dne 26. března 1993 státní tajemník opětovně zamítl žádost žalobce směřující k přezkumu jeho rozhodnutí ze dne . Toto rozhodnutí o zamítnutí bylo odůvodněno na základě čl. 1 odst. F, Ženevské úmluvy a, podpůrně, na základě čl. 15 druhého pododstavce Vreemdelingenwet (nizozemského cizineckého zákona), s přihlédnutím k naléhavým zájmům nizozemského státu, a sice integritě a věrohodnosti Nizozemska jako svrchovaného státu, zejména ve spojení s jeho odpovědností vůči ostatním státům. 50 Na základě žaloby žalobce Raad van State rozsudkem ze dne 21. února 1995 (dále jen ‚rozsudek Raad van State z roku 1995‘) uvedené rozhodnutí státního tajemníka ze dne zrušila. 51 V tomto rozsudku Raad van State konstatovala, že státní tajemník odůvodnil své rozhodnutí na základě následujících posuzovaných faktorů: — dopis Binnenlandse Veiligheidsdienst (vnitřní bezpečnostní služba Nizozemska, dále jen ‚BVD‘) ze dne 3. března 1993, ze kterého vyplývalo jednak to, že žalobce je stávajícím předsedou a vůdcem Komunistické strany Filipín (dále jen ‚CPP‘), a jednak ozbrojené křídlo CPP, NPA, je podřízeno ústřednímu výboru CPP, a tedy žalobci; — zjištění BVD, podle kterých jednak žalobce ve skutečnosti vedl NPA a dále NPA, a tedy i dotyčný, byli odpovědní za četné teroristické útoky na Filipínách. 52 Raad van State uvedla následující příklady takových teroristických činů, uvedených státním tajemníkem v jeho rozhodnutí ze dne 26. března 1993: — zabití 40 obyvatel (především bezbranných žen a dětí) vesnice Digos na ostrově Mindanao (Filipíny) dne 25. června 1989; — zastřelení čtrnácti osob, z toho šesti dětí, ve vesnici Dipalog (Filipíny) v srpnu 1989; — poprava čtyř obyvatel vesnice Del Monte (Filipíny) dne 16. října 1991. 53 Raad van State dále uvedla, že státní tajemník poukázal na čistky provedené v roce 1985 v řadách CPP a NPA, v průběhu kterých bylo podle odhadů bez okolků zavražděno 800 členů těchto organizací. 54 A konečně, Raad van State uvedla, že podle státního tajemníka BVD rovněž konstatovala, že CPP a NPA udržují styky s teroristickými organizacemi po celém světě a že byly zaznamenány rovněž osobní styky mezi žalobcem a představiteli těchto organizací. 55 Raad van State se tedy na základě zvláštního postupu seznámila s některými důvěrnými písemnostmi ve spisu státního tajemníka, jakož i s ‚operativními poznatky‘, na kterých byl založen dopis, který státnímu tajemníkovi zaslala BVD dne 3. března 1993 (bod 51). 56 Raad van State vyšla z výše uvedených poznatků a poté rozhodla následovně: ‚[Raad van State] považuje na základě výše uvedených poznatků za dostatečně pravděpodobné, že [žalobce] byl v době přijetí rozhodnutí [ze dne 26. března 1993] předsedou a vůdcem CPP. Mimoto důkazy odůvodňují závěr, podle kterého je NPA podřízena ústřednímu výboru CPP, a závěr, podle kterého se [žalobce] v době přijetí rozhodnutí [ze dne ] přinejmenším pokoušel NPA z Nizozemska řídit. [Raad van State] rovněž považuje pouze na základě veřejných zdrojů, jakými jsou zprávy Amnesty International, za dostatečně pravděpodobné, že NPA je odpovědná za velké množství teroristických činů na Filipínách. Důkazy mimoto poskytují skutkový základ k odůvodnění závěru, podle kterého se [žalobce] přinejmenším pokoušel řídit výše uvedené činy, za které je zodpovědná NPA na Filipínách. Z předložených důkazů rovněž vyplývá, že existuje skutkový základ odůvodňující tezi [státního tajemníka], podle které CPP [a] NPA udržují styky s teroristickými organizacemi po celém světě a podle které docházelo k osobním stykům mezi [žalobcem] a představiteli takových organizací. Dotčené důkazy nicméně nenabízejí dostatečný skutkový základ k odůvodnění závěru, podle kterého [žalobce] řídil dotčené operace a je za ně odpovědný v takové míře, aby bylo možné mít za to, že existují vážné důvody k domněnce, že se [žalobce] skutečně dopustil závažných trestných činů uvedených [v čl. 1 odst. F Ženevské úmluvy]. V tomto ohledu [Raad van State] výslovně přihlížela k tomu, že, jak se [Raad van State] domnívala již ve svém rozsudku ze dne , čl. 1 odst. F [Ženevské] úmluvy musí být vykládán restriktivně. Proto se [Raad van State] domnívá, že [státní tajemník] nemohl na základě výše uvedených důkazů připustit, aby byla [žalobci] odmítnuta ochrana poskytovaná [Ženevskou] úmluvou.‘ 57 Raad van State krom toho rozhodla, že žalobce má platné důvody k tomu, aby se v případě vrácení na Filipíny obával perzekuce, a že proto musí být považován za uprchlíka ve smyslu čl. 1 odst. A bodu 2 Ženevské úmluvy. 58 Raad van State poté posoudila opodstatněnost odůvodnění odmítnutí přijetí žalobce do Nizozemska z důvodů veřejného zájmu, podpůrně předloženého státním tajemníkem na základě čl. 15 druhého pododstavce Vreemdelingenwet. 59 V tomto ohledu Raad van State zejména rozhodla takto: ‚Přestože [Raad van State] uznává důležitost zájmu zdůrazněného [státním tajemníkem], zejména s ohledem na nepřímé důkazy, které vyzdvihl a které se týkaly osobních styků mezi [žalobcem] a představiteli teroristických organizací, nemůže to odůvodnit uplatnění čl. 15 druhého pododstavce Vreemdelingenwet, není-li zaručeno, že [žalobce] bude přijat do jiné země, než na Filipíny. Brání tomu skutečnost, že takové odmítnutí přijetí [žalobce] musí být považováno za odporující článku 3 Evropské úmluvy o lidských právech a základních svobodách.‘ 60 Po tomto rozsudku státní tajemník rozhodnutím ze dne 4. června 1996 opětovně zamítl žádost žalobce směřující k přezkumu jeho rozhodnutí ze dne . Státní tajemník žalobci nařídil opustit Nizozemsko, přičemž rozhodl, že nebude vyhoštěn na Filipíny, dokud budou přetrvávat rozumné důvody obávat se pronásledování ve smyslu Ženevské úmluvy nebo zacházení neslučitelného s článkem 3 Evropské úmluvy o lidských právech a základních svobodách (EÚLP). 61 Rozhodnutím ze dne 11. září 1997 [rechtbank] zamítl žalobu podanou žalobcem proti uvedenému rozhodnutí státního tajemníka ze dne jako neopodstatněnou. 62 V průběhu řízení před rechtbank byly všechny dokumenty týkající šetření vedeného BVD ohledně činností žalobce v Nizozemsku a zejména dopis této služby státnímu tajemníkovi ze dne 3. března 1993 (bod 51), jakož i operativní poznatky, ze kterých tento dopis vychází, důvěrně předány rechtbank. Předseda rechtbank se s nimi seznámil podle zvláštního postupu. Na základě zprávy vypracované svým předsedou rechtbank rozhodl, že je legitimní omezit předání těchto písemností žalobci. Nicméně jelikož tento poskytl souhlas stanovený k tomuto účelu zákonem, rechtbank zohlednil obsah těchto dokumentů pro rozhodnutí sporu. 63 Rechtbank tedy posuzoval, zda může být před ním napadené rozhodnutí z právního hlediska potvrzeno v rozsahu, ve kterém odmítá přijmout žalobce jako uprchlíka a poskytnout mu povolení k pobytu. 64 Co se týče skutečností, které měly být základem pro jeho rozhodnutí, rechtbank odkázal na rozsudek Raad van State z roku 1995. 65 Na základě tohoto rozsudku měl rechtbank za to, že musí být považováno za právně prokázané, že čl. 1 odst. F Ženevské úmluvy nemůže být vůči žalobci uplatněn, že ten má opodstatněné obavy ze svého pronásledování ve smyslu čl. 1 odst. A této úmluvy a článku 15 Vreemdelingenwet a že článek 3 EÚLP brání tomu, aby byl žalobce přímo či nepřímo vyhoštěn do země svého původu. 66 Rechtbank dále posuzoval otázku, zda rozsudek Raad van State z roku 1995 poskytuje státnímu tajemníkovi možnost odmítnout přijetí žalobce jako uprchlíka podle čl. 15 druhého pododstavce Vreemdelingenwet, podle kterého ‚by mohlo být přijetí odmítnuto pouze ze závažných důvodů vycházejících z obecného zájmu, pokud by toto odmítnutí nutilo cizího státního příslušníka vydat se ihned do země uvedené v prvním pododstavci‘, třebaže se státnímu tajemníkovi nepodařilo zajistit přijetí žalobce do jiné země, než na Filipíny. 67 V tomto ohledu rechtbank citoval in extenso bod rozsudku Raad van State z roku 1995, uvedený v bodě 59 výše. 68 Rechtbank se dále vyslovil k tomu, zda státní tajemník v projednávaném případě vykonal správně svoji pravomoc rozhodnout odchylně od pravidla, podle kterého je obvykle osoba s cizí státní příslušností přijata jako uprchlík do Nizozemska, pokud uvede obavu, že bude pronásledována ve smyslu čl. 1 odst. A Ženevské úmluvy, a pokud neexistuje žádná jiná země, která ji přijme jako žadatele o azyl, což jsou okolnosti, které dle názoru rechtbank odpovídaly projednávanému případu. V tomto ohledu došel rechtbank k následujícímu závěru: ‚[R]echtbank má za to, že nelze tvrdit, že [státní tajemník] nevyužil vzhledem k »základnímu zájmu nizozemského státu, a sice integritě a věrohodnosti Nizozemska jako svrchovaného státu, zejména co se týče jeho odpovědnosti ve vztahu k ostatním státům«, který uznala i [Raad van State], svoji pravomoc ve vztahu k [žalobci] přiměřeně. Skutečnosti, na kterých [Raad van State] toto posouzení založila, mají pro [r]echtbank rovněž rozhodující význam. Nebylo konstatováno, že by [státní tajemník] byl měl tyto skutečnosti v okamžiku přijetí rozhodnutí [dotčeného v projednávaném případě] vyložit jiným způsobem. Vyjádření [žalobce] ohledně změny politické situace na Filipínách a jeho úlohy při vyjednáváních mezi filipínskými orgány a [CPP] na tom nic nemění, jelikož jak vyplývá z rozsudku [Raad van State], podstatné důvody spočívají na jiných skutečnostech.‘ 69 Rechtbank proto zamítl jako neopodstatněnou žalobu podanou žalobcem proti odmítnutí přijmout ho jako uprchlíka do Nizozemska. 70 Rechtbank stejně tak zamítl jako neopodstatněnou žalobu podanou žalobcem proti odmítnutí poskytnout mu povolení k pobytu. Konkrétněji, při rozhodování o tom, zda státní tajemník přijal své rozhodnutí po přiměřeném zvážení zájmů, rechtbank odkázal na svůj závěr citovaný v bodě 68 výše a doplnil, že státní tajemník právem přisoudil menší váhu zájmům uplatňovaným v tomto ohledu žalobcem.“