ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
22

Soudní dvůr měl zejména za to, že vztah závazného určení mezi daní a podporou neexistuje v případě, kdy částka poskytnutých podpor byla určena na základě kritérií nesouvisejících s vázanými daňovými příjmy a kdy vnitrostátní právní úprava stanoví, že případný přebytek příjmů ve vztahu k poskytnutým podporám musí být následně odveden do rezervního fondu nebo do státní pokladny, přičemž se na uvedené příjmy mimo jiné vztahuje absolutní horní hranice, takže veškerý přebytek je rovněž odváděn do všeobecného státního rozpočtu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 10. listopadu 2016, DTS Distribuidora de Televisión Digital v. Komise, C-449/14 P, EU:C:2016:848, body 70 až 72).
23

Finanční úřad se se závěry kontrolorů ztotožnil a měl za to, že je třeba v souladu s § 8 bodem 5 GewStG 2002 po odečtení zisku vyplaceného společností H Inc. společnosti HAP Ltd dividendy vyplacené společností HAP Ltd společnosti R GmbH opět zahrnout do zisku EV.
20

Co se konečně týče vztahů se zákazníky, Komise uvedla, že díky záruce poskytnuté IFPEN státem mají její zákazníci jistotu, že se IFPEN nikdy nedostane do insolvenčního řízení, a bude tudíž vždy schopna plnit své smluvní závazky, nebo v případě, že by je nebyla schopna plnit, budou oni za nesplnění tohoto závazku odškodněni. Bez této záruky by přitom byl zákazník, který chce získat stejnou úroveň ochrany, nucen sjednat u některého finančního zprostředkovatele záruku za řádné plnění ze smlouvy. IFPEN tedy požívala skutečné hospodářské výhody, která spočívala v tom, že nebylo třeba platit navíc za záruku za řádné plnění ze smlouvy nebo přinejmenším záruku za vynaložení maximálního úsilí, což je výhoda, kterou nabízela svým zákazníkům.
66

Kromě toho, pokud jde konkrétně o právo na přístup ke spisu, z ustálené judikatury vyplývá, že toto právo znamená, že osoba, které se dotýká akt nepříznivě zasahující do jejího právního postavení, má možnost přezkoumat všechny dokumenty obsažené ve vyšetřovacím spise, které by mohly být relevantní pro jeho obhajobu. To zahrnuje dokumenty svědčící jak v její neprospěch, tak v její prospěch, s výhradou obchodních tajemství týkajících se třetích osob, interních dokumentů orgánu, který daný akt přijal, a jiných důvěrných informací (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 7. ledna 2004, Aalborg Portland a další v. Komise, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P a C‑219/00 P, EU:C:2004:6, bod 68, jakož i ze dne 25. října 2011, Solvay v. Komise, C‑110/10 P, EU:C:2011:687, bod 49).
18

Za těchto podmínek se Consiglio di Stato (Státní rada) rozhodla přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1) Není zásada transparentnosti, jež je jasně zakotvená v článku 15 SFEU, pokud jde o její závazný obecný cíl, je-li (tato zásada) chápána v tom smyslu, že může být regulována právními nebo jim rovnocennými předpisy stanovenými v odstavci 3 uvedeného článku, jejichž obsah by mohl naznačovat příliš širokou diskreční pravomoc, která nemá právní základ v nadřazeném prameni evropského práva, z hlediska nezbytnosti předem stanovit minimální zásady, od kterých se nelze odchýlit, v rozporu s obdobným omezujícím záměrem v oblasti evropských právních předpisů týkajících se dohledu nad úvěrovými institucemi, a to do té míry, že je samotná zásada transparentnosti zbavena smyslu, včetně případu, kdy zájem na přístupu souvisí se základními zájmy žadatele, které jsou zjevně srovnatelné se zájmy zakládajícími v jeho prospěch výjimky z přípustných omezení v dané oblasti? 2) Mají být v důsledku toho čl. 22 odst. 2, jakož i čl. 27 odst. 1 nařízení Rady (EU) č. 1024/2013 vykládány nikoli jako nevýjimečné případy, ve kterých se lze odchýlit od nepřístupnosti dokumentů, avšak jako ustanovení, která je třeba vykládat ve světle širšího účelu článku 15 SFEU a která jsou jako taková založena na obecné zásadě unijního práva, podle které přístup k dokumentům nelze omezovat, v souladu s rozumnou a přiměřenou rovnováhou potřeb úvěrového sektoru se základními zájmy střadatele, který se dostal do situace burden sharing, a to v závislosti na relevantních okolnostech zjištěných orgánem dohledu, který má organizační charakteristiky a pravomoci v daném odvětví podobné těm, které má ECB? 3) Není proto třeba článek 53 směrnice 2013/36, vzhledem k uvedenému článku 53 a právním předpisům vnitrostátního právního řádu, které jsou s tímto ustanovením v souladu, uvést do souladu se zbývajícími předpisy a zásadami evropského práva uvedenými [v otázce 1)] v tom smyslu, že přístup lze umožnit v případě příslušné žádosti podané poté, co byla vůči bance nařízena nucená likvidace, nejen když žadatel nepožádá o přístup výhradně v rámci občanských soudních řízení, která byla zahájena na ochranu majetkových zájmů poškozených v důsledku nařízení nucené likvidace vůči bance, ale i v případě kdy se žadatel právě s cílem ověřit konkrétní možnost zahájit občanská soudní řízení obrátí se svou žádostí před jejich zahájením na soud pověřený členským státem ochranou práva na přístup a transparentnost právě z důvodu úplné ochrany práva na obhajobu a soudní ochranu, se zvláštním ohledem na žádost střadatele, který již podstoupil účinky burden sharing v rámci postupu zaměřeného na řešení insolvence úvěrové instituce, u které uložil své úspory?“
27

Podle předkládajícího soudu Maďarsko poukázalo na to, že patovou situaci, která se týká i Maďarska, by mohlo vyřešit pouze soudní rozhodnutí a že zrušení osvědčení A1 by bylo v rozporu s maďarským právem. Nemocenská pokladna Solnohradska má za to, že nemá v Maďarsku aktivní legitimaci. Podle ní jedinou cestou k vydání meritorního rozhodnutí je rozhodnout o uplatnění systému rakouského povinného pojištění, navzdory předložení osvědčení A1 příslušné maďarské instituce.
6

Dne 19. prosince 2007 a 2. září 2008 v návaznosti na rozhodnutí Evropského parlamentu a Rady č. 1982/2006/ES ze dne 18. prosince 2006 o sedmém rámcovém programu Evropského společenství pro výzkum, technologický rozvoj a demonstrace (2007–2013) (Úř. věst. 2006, L 412, s. 1, dále jen „sedmý rámcový program“) uzavřela Komise Evropských společenství se společností IAE grantovou dohodu nazvanou „Senior – Social Ethical and Privacy Needs in ICT for Older People: a dialogue roadmap“ (dále jen „smlouva Senior“) a grantovou dohodu nazvanou „Market Requirements, Barriers and Cost-Benefits Aspects of Assistive Technologies“ (dále jen „smouva MARE“).
48

Podle předkládajícího soudu z této zprávy vyplývá, že čl. 14 odst. 4 uvedeného návrhu směrnice, který je základem čl. 14 odst. 4 směrnice 2011/95, rozšiřuje důvody pro vyloučení z postavení uprchlíka nad rámec vylučujících či cesačních klauzulí upravených v článku 1 Ženevské úmluvy, přestože je úprava obsažená v těchto klauzulích taxativní a přestože čl. 42 odst. 1 této úmluvy zakazuje smluvním státům učinit výhradu k jejímu článku 1. Z uvedené zprávy podle předkládajícího soudu rovněž vyplývá, že článek 33 Ženevské úmluvy sice umožňuje navrácení dané osoby do země původu či do jiné země, toto ustanovení však nemá žádný vliv na postavení této osoby jako uprchlíka v zemi, ve které se nachází. Předkládající soud zdůrazňuje, že pochybnosti vyjádřené UNHCR sdílejí například European Council on Refugees and Exiles, International Association of Refugee and Migration Judges nebo veřejná ochránkyně práv České republiky.
29

Příplatek EEG nepřispívá do spolkového rozpočtu ani do rozpočtu veřejné instituce, o čemž svědčí mechanismus vyrovnávání nákladů PPS. PPS totiž stanoví výši tohoto příplatku porovnáním příjmů a nákladů, přičemž v případě vyšších či naopak nižších příjmů dochází mezi PPS v následujícím roce k vyrovnání, aniž to zahrnuje rozpočet veřejného subjektu. Nadměrné příjmy nejsou placeny do státního rozpočtu a nadměrné výdaje nejsou tímto rozpočtem vyrovnány.
89

Soudní dvůr již každopádně rozhodl, že systém procesních prostředků zavedený Smlouvou o FEU rozlišuje mezi žalobami uvedenými v článcích 258 a 259 SFEU, které směřují k určení, že členský stát nesplnil povinnosti, jež mu byly uloženy, a žalobami uvedenými v článcích 263 a 265 SFEU, které směřují k přezkumu legality aktů nebo nečinnosti unijních orgánů. Tyto procesní prostředky sledují odlišné cíle a podléhají odlišným pravidlům. Neexistuje-li tedy ustanovení uvedené Smlouvy, které to členskému státu výslovně povoluje, nemůže se členský stát účelně dovolávat protiprávnosti rozhodnutí nebo směrnice, které jsou mu určeny, jako důvodu na obranu proti žalobě pro nesplnění povinnosti založené na neprovedení tohoto rozhodnutí nebo této směrnice. Jinak by tomu mohlo být pouze tehdy, pokud by dotčený akt byl stižen tak závažnými a zjevnými vadami, že by mohl být kvalifikován jako právně nicotný akt (rozsudek ze dne 18. října 2012, Komise v. Česká republika, C‑37/11, EU:C:2012:640, bod 46, a rozsudek ze dne 11. října 2016, Komise v. Itálie, C‑601/14, EU:C:2016:759, bod 33).
3

Článek 32 odst. 1, 2 a 5 této směrnice stanoví: „1. Odkazuje-li se na postup stanovený v tomto článku, přezkoumá [Výbor pro humánní léčivé přípravky] danou záležitost a vydá odůvodněné stanovisko do 60 dnů ode dne, kdy mu záležitost byla předložena. V případech předložených výboru v souladu s články 30 a 31 může však výbor s přihlédnutím k názorům žadatelů nebo držitelů rozhodnutí o registraci tuto lhůtu prodloužit o dodatečnou dobu až 90 dnů. V naléhavých případech může výbor na návrh svého předsedy stanovit kratší lhůtu. 2. K přezkoumání záležitosti jmenuje výbor jednoho ze svých členů zpravodajem. Výbor může také jmenovat nezávislé odborníky k poradě o zvláštních otázkách. Při jmenování odborníků vymezí výbor jejich úkoly a určí lhůtu pro jejich splnění. […] 5. Do 15 dnů od přijetí konečného stanoviska výboru předá [Evropská agentura pro léčivé přípravky (EMA)] toto stanovisko členským státům, Komisi a žadateli nebo držiteli rozhodnutí o registraci společně se zprávou popisující hodnocení léčivého přípravku a uvádějící důvody pro závěry výboru. V případě stanoviska ve prospěch udělení nebo zachování registrace daného léčivého přípravku a jeho uvedení na trh se ke stanovisku přiloží následující dokumenty: a) návrh souhrnu údajů o přípravku podle článku 11, b) veškeré podmínky ovlivňující registraci ve smyslu odst. 4 písm. c), c) podrobnosti o veškerých doporučených podmínkách nebo omezeních s ohledem na bezpečné a účinné použití léčivého přípravku; d) návrhy označení na obalu a příbalové informace.“
24

Z oddílu VIII výzvy k vyjádření zájmu, nadepsaného „Výsledky výběrového řízení“, vyplývá, že na konci výběrového řízení budou jména 300 uchazečů, kteří podle relevantních kritérií získali nejvyšší počet bodů, zapsána do databáze uchazečů zřízené za tímto účelem. V oddílu IX této výzvy, nadepsaném „Nábor“, je připomenuto, že zápis do této databáze není zárukou přijetí do pracovního poměru. V případě, že je zamýšleno přijetí uchazečů zapsaných do databáze, výzva k vyjádření zájmu mimo jiné stanoví: „Pokud se objeví možnost pracovního poměru, nahlédnou náboroví pracovníci do databáze a kontaktují uchazeče, jejichž profil nejlépe odpovídá požadavkům dotyčného pracovního místa. Tito uchazeči se zúčastní pohovoru, jehož cílem je posoudit, zda jejich profil odpovídá volnému pracovnímu místu. Při pohovoru bude rovněž posouzena znalost jazyků 1 a 2. Mohou být rovněž posouzeny ostatní jazyky, které uchazeči uvedli. […] Na základě výsledku pohovoru a případných teoretických nebo praktických zkoušek může být uchazečům nabídnuto pracovní místo.“
46

V tomto ohledu podle nich z maďarského a anglického znění tohoto ustanovení vyplývá jasně zejména to, že uvedený seznam má demonstrativní povahu. I když se přitom Tribunál v tomto ohledu výslovně nevyjádřil, lze z konstatování, které provedl v bodě 86 napadeného rozsudku, vyvodit, že měl za to, že tento seznam má taxativní povahu. V každém případě, i kdyby se mělo za to, že Tribunál v bodě 87 napadeného rozsudku implicitně uznal možnost, že by uvedený seznam mohl být rozšířen, bylo by z toho pak třeba vyvodit, že Tribunál na základě tohoto nejednoznačného odůvodnění porušil svou povinnost uvést odůvodnění.
9

Z bodu 13 napadeného rozsudku vyplývá, že Rada v bodech 12 až 16 odůvodnění sporného nařízení konstatovala, že šetření prokázalo, že žádný z výrobců zařazených do vzorku nevyvážel bioethanol na unijní trh a že to nebyli američtí výrobci bioethanolu, ale obchodníci/výrobci směsí, kteří dotčený výrobek vyváželi do Unie, takže pro řádné dokončení šetření dumpingu se opírala o údaje od dvou obchodníků/výrobců směsí, kteří souhlasili se spoluprací.
33

Tribunál shrnul svou analýzu přípustnosti žaloby v bodech 161 a 162 napadeného rozsudku, a to následujícím způsobem: „161 Z výše uvedeného vyplývá, že je třeba: – odmítnout tuto žalobu jako nepřípustnou v rozsahu, v němž směřuje ke zrušení [sporného] nařízení, pokud jde o společnost Marquis Energy ([viz bod 51 napadeného rozsudku]), – odmítnout prvních devět žalobních důvodů jako nepřípustné v rozsahu, v němž žalobci uplatňují svou osobní aktivní legitimaci ([viz bod 87 napadeného rozsudku]); – odmítnout tuto žalobu jako nepřípustnou v rozsahu, v němž směřuje ke zrušení [sporného] nařízení, pokud jde o jiné členy žalobců než je pět amerických výrobců zařazených do vzorku ([viz body 55 a 154 napadeného rozsudku]). 162 Je nicméně třeba konstatovat, že tato žaloba je přípustná v rozsahu, v němž se žalobci domáhají: – zaprvé zrušení [sporného] nařízení, pokud jde o čtyři americké výrobce zařazené do vzorku ([viz bod 150 napadeného rozsudku]) a, – zadruhé zrušení [sporného] nařízení v rozsahu, v němž ve druhém žalobním důvodu uplatňují porušení jejich procesních práv během antidumpingového řízení ([viz bod 87 napadeného rozsudku]7).“
119

Mimoto, i když jsou případní skuteční vlastníci známi, není tím nezbytně určeno, kteří z nich jsou nebo budou reálnými skutečnými vlastníky. Jak v projednávaném případě uvádí předkládající soud ve věci C‑117/16, i když mateřskou společností společnosti Y Cyprus je společnost Y Bermuda, která má sídlo na Bermudách, mateřskou společností posledně uvedené společnosti je společnost Y USA se sídlem ve Spojených státech. Přitom za předpokladu, že by měl předkládající soud za to, že společnost Y Cyprus není skutečným vlastníkem dividend, daňové orgány a soudy členského státu původu dividend by se s veškerou pravděpodobností ocitly v situaci, kdy by nemohly určit, která z těchto dvou mateřských společností je nebo bude skutečným vlastníkem těchto dividend. O rozdělení těchto dividend by totiž mohlo být rozhodnuto až poté, co daňový orgán konstatuje svá zjištění stran konduitní společnosti.
30

Z toho vyplývá, že i když sankce a s nimi související správní či trestní řízení, které členské státy zavedou pro boj proti porušování harmonizovaných pravidel v oblasti DPH, spadají do jejich procesní a institucionální autonomie, je tato autonomie omezená, a to vedle zásady proporcionality a zásady rovnocennosti, o jejichž uplatnění v projednávané věci nejde, rovněž zásadou efektivity, která ukládá, aby tyto sankce měly účinný a odrazující charakter (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 2. května 2018, Scialdone, C‑574/15, EU:C:2018:295, bod 29).
Články 63 a 65 SFEU musí být vykládány v tom smyslu, že nebrání takovým právním předpisům členského státu, jako jsou předpisy dotčené ve věci v původním řízení, podle nichž státní příslušník tohoto členského státu, který má bydliště v jiném třetím státě, který není Švýcarskou konfederací nebo členem Evropského hospodářského prostoru (EHP), a účastní se v něm systému sociálního zabezpečení, podléhá v uvedeném členském státě odvodům z kapitálových příjmů v rámci příspěvků na tímto státem zřízený systém sociálního zabezpečení, zatímco státní příslušník členského státu Unie účastnící se systému sociálního zabezpečení jiného členského státu je podle zásady použití právních předpisů jediného členského státu v oblasti sociálního zabezpečení, stanovené v článku 11 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 883/2004 ze dne 29. dubna 2004 o koordinaci systémů sociálního zabezpečení, od nich osvobozen.

Tato zásada použití právních předpisů jediného členského státu v oblasti sociálního zabezpečení má, co se týče občanů Unie pohybujících se uvnitř Unie, zamezit obtížím, které mohou pramenit ze současného použití právních předpisů několika států, a odstranit nerovné zacházení, které by vyplývalo z částečného či úplného souběhu použitelných právních předpisů (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 26. února 2015, de Ruyter, C‑623/13, EU:C:2015:123, bod 37 a citovaná judikatura).

Z výše uvedených úvah plyne, že existuje objektivní rozdíl mezi situací státního příslušníka dotčeného členského státu, který má bydliště v jiném třetím státě, který není členem EHP nebo Švýcarskou konfederací, a který se v něm účastní systému sociálního zabezpečení, a situací státního příslušníka členského státu Unie účastnícího se systému sociálního zabezpečení jiného členského státu, jelikož pouze na posledně uvedeného je možno v rámci jeho pohybu uvnitř Unie uplatnit zásadu použití právních předpisů jediného členského státu v oblasti sociálního zabezpečení, stanovenou v článku 11 nařízení č. 883/2004.

Z toho plyne, že taková vnitrostátní právní úprava, jako je právní úprava dotčená v původním řízení, může být z pohledu čl. 65 odst. 1 písm. a) SFEU odůvodněna rozdílem v objektivní situaci fyzické osoby, která je státním příslušníkem členského státu, ale má bydliště v jiném třetím státě, který není členem EHP nebo Švýcarskou konfederací, a je účastníkem jeho systému sociálního zabezpečení, a státního příslušníka členského státu Unie který má bydliště a účastní se systému sociálního zabezpečení v jiném členském státě.

Vzhledem k tomu, že Smlouva o FEU neobsahuje žádné ustanovení, které by volný pohyb pracovníků rozšiřovalo i na osoby, které se přestěhují do třetí země, je přitom třeba vyhnout se tomu, aby výklad čl. 63 odst. 1 SFEU, pokud jde o vztahy s jinými třetími zeměmi, které nejsou členem EHP nebo Švýcarskou konfederací, umožňoval osobám, které nespadají do rámce územní působnosti volného pohybu pracovníků, těžit z této svobody (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 13. listopadu 2012, Test Claimants in the FII Group Litigation, C‑35/11, EU:C:2012:707, bod 100).

(viz body 41, 42, 44, 46, 47 a výrok)
Článek 13 odst. 2 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1215/2012 ze dne 12. prosince 2012 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech musí být ve spojení s čl. 11 odst. 1 písm. b) téhož nařízení vykládán v tom smyslu, že se ho nemůže dovolávat fyzická osoba, jejíž profesionální činnost spočívá zejména ve vymáhání nároků na náhradu škody od pojistitelů a která se na základě smlouvy o postoupení pohledávky uzavřené s obětí dopravní nehody domáhá u soudu členského státu, v němž je bydliště poškozeného, určení občanskoprávní odpovědnosti pojistitele viníka této nehody a tento pojistitel má sídlo v jiném členském státě než v členském státě, v němž se nachází bydliště poškozeného.

Je sice účelem oddílu 3 kapitoly II tohoto nařízení chránit slabší stranu prostřednictvím pravidel pro určení příslušnosti, která jsou pro ni příznivější než obecná pravidla, jak je uvedeno v bodě 18 odůvodnění nařízení č. 1215/2012, avšak žaloba v původním řízení se podle všeho týká vztahů mezi podnikateli a nemůže mít dopad na procesní postavení strany, jež je považována za slabší (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 21. ledna 2016, SOVAG,C‑521/14, EU:C:2016:41, body 29 a 30). V tomto ohledu okolnost, že takový podnikatel, jako je P. Hofsoe, vykonává svou činnost v malém rozsahu, nemůže vést k závěru, že jde o stranu, jež je považována za slabší než pojistitel. Posuzovat v každém jednotlivém případě otázku, zda lze takového podnikatele považovat za „slabší stranu“, aby mohl spadat pod pojem „poškozený“ ve smyslu čl. 13 odst. 2 nařízení č. 1215/2012, by znamenalo riziko právní nejistoty a bylo by v rozporu s cílem uvedeného nařízení, který je uveden v bodě 15 odůvodnění tohoto nařízení, a sice že pravidla pro určení příslušnosti musí být vysoce předvídatelná (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 20. července 2017, MMA IARD,C‑340/16, EU:C:2017:576, bod 34).

(viz body 44, 45, 47 a výrok)
–

v situaci, kdy oprávněný z výživného, který změnil místo svého obvyklého pobytu, podá u soudu státu nového obvyklého pobytu návrh na úhradu výživného proti povinnému k výživnému za předcházející období, během kterého měl místo obvyklého pobytu v jiném členském státě, může se právo státu soudu, což je rovněž právo státu jeho nového místa obvyklého pobytu, použít, pokud soudy členského státu místa soudu byly příslušné k projednávání sporů ve věcech vyživovacích povinností týkajících se těchto osob a mají vazbu na uvedené období. Jak vyplývá z čl. 4 odst. 2 Haagského protokolu, toto ustanovení, které umožňuje použít právo státu soudu namísto práva státu, v němž má oprávněný z výživného místo obvyklého pobytu, má užitečný účinek pouze tehdy, pokud se tyto právní úpravy liší. Z toho vyplývá, že v takové situaci, jako je situace ve věci v původním řízení, kdy se právo státu soudu – v projednávané věci rakouské právo – neshoduje s právem státu, v němž má oprávněný z výživného místo obvyklé pobytu v období, za které uplatnil nárok na výživné, v daném případě s německým právem, může mít čl. 4 odst. 2 Haagského protokolu užitečný účinek. Nicméně je ještě třeba, aby se mohlo právo místa soudu uvedené v tomto ustanovení použít na projednávání návrhu na úhradu výživného za uplynulé období. V tomto ohledu je třeba uvést, že samotné znění čl. 4 odst. 2 Haagského protokolu neumožňuje s jistotou určit rozsah působnosti tohoto ustanovení. Je třeba ho vykládat s přihlédnutím k systému pravidel pro hraniční určovatele zavedenému Haagským protokolem a k cíli tohoto protokolu. Pokud jde o systém pravidel pro hraniční určovatele zavedený Haagským protokolem, je třeba uvést, že jeho čl. 4 odst. 2 obsahuje zvláštní pravidlo ve prospěch určitých oprávněných osob, které doplňuje obecné pravidlo uvedené v článku 3 tohoto protokolu. Kromě toho, jak vyplývá zejména ze zprávy A. Bonomiho a z cílů sledovaných Komisí, která se aktivně účastnila vyjednávání o přijetí Haagského protokolu (viz návrh nařízení Rady o příslušnosti, rozhodném právu, uznávání a výkonu rozhodnutí a spolupráci ve věcech vyživovací povinnosti [COM(2005) 649 final]), účelem tohoto systému je zaručit předvídatelnost rozhodného práva tím, že je zajištěno, že určené právo neztratí svou dostatečnou vazbu s dotčenou rodinnou situací. S ohledem na systém pravidel pro hraniční určovatele stanovený Haagským protokolem a na jím sledovaný cíl předvídatelnosti, jak byly popsány v bodě 41 tohoto rozsudku, je třeba mít za to, že pokud použití práva státu soudu stanoveného podpůrně v čl. 4 odst. 2 Haagského protokolu vyplývá pouze z volby nového místa obvyklého pobytu osoby oprávněné, aniž existuje vazba mezi tímto právem a rodinnou situací dotčené osoby oprávněné a osoby povinné k placení výživného v období, k němuž se vztahuje tato povinnost, není použití práva státu soudu v souladu ani s tímto systémem, ani s jeho cílem. (viz body 29, 33, 34, 37–39, 41, 46, 51 a výrok 1)