Keywords

Summary



Keywords

1. Sociální zabezpečení migrujících pracovníků – Zdravotní pojištění – Věcné dávky poskytované v jiném členském státě – Článek 22 odst. 2 druhý pododstavec nařízení č.1408/71

(Nařízení Rady č. 1408/71, čl. 22 odst. 2 pododstavec 2)

2. Volný pohyb služeb – Služby – Pojem

(Článek 49 ES)

3. Volný pohyb služeb – Omezení

(Článek 49 ES)

4. Volný pohyb služeb – Omezení

(Článek 49 ES)

5. Sociální zabezpečení migrujících pracovníků – Zdravotní pojištění – Věcné dávky poskytované v jiném členském státě – Článek 22 odst. 1 písm.c) bod i) nařízení č. 1408/71

(Nařízení Rady č. 1408/71, čl. 22 odst. 1 písm. c) bod i))

6. Volný pohyb služeb – Omezení

(Článek 49 ES)

7. Volný pohyb služeb – Sociální zabezpečení migrujících pracovníků – Zdravotní pojištění – Věcné dávky poskytované v jiném členském státě – Článek 22 nařízení č. 1408/71

(Článek 49 ES a čl. 152 odst. 5 ES; nařízení Rady č. 1408/71, článek 22)

Summary

1. Článek 22 odst. 2 druhý pododstavec nařízení č. 1408/71 o uplatňování systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané osoby, osoby samostatně výdělečně činné a jejich rodinné příslušníky pohybující se v rámci Společenství, ve znění pozměněném a aktualizovaném nařízením č. 118/97, musí být vykládán v tom smyslu, že k tomu, aby příslušná instituce měla právo odmítnout povolení k odjezdu na území jiného členského státu za účelem léčení uvedené v odst. 1 písm. c) bodě i) téhož článku na základě důvodu vycházejícího z existence čekací doby na nemocniční léčení na území členského státu bydliště, musí prokázat, že tato doba nepřesahuje přijatelnou dobu vycházející z objektivního lékařského posouzení klinických potřeb dotčené osoby ve světle všech parametrů, které charakterizují její zdravotní stav v době podání, případně opětovného podání, žádosti o povolení.

(viz body 63, 79, výrok 1)

2. Článek 49 ES se použije na situaci, kdy osoba, jejíž zdravotní stav vyžaduje nemocniční péči, odjede do jiného členského státu a tam je jí poskytnuta taková péče za úplatu, aniž by bylo nezbytné přezkoumávat, zda služby lékařské péče poskytované v rámci vnitrostátního systému, pod nějž tato osoba spadá, představují samy o sobě služby ve smyslu ustanovení o volném pohybu služeb.

Okolnost, že náhrada nákladů na dotčenou nemocniční péči je následně požadována u národní zdravotní služby, nemůže vyloučit použití pravidel volného pohybu služeb zaručeného Smlouvou. Lékařská služba totiž nepřestává být poskytováním služeb ve smyslu článku 49 ES z důvodu, že pacient poté, co zaplatil zahraničnímu poskytovateli za poskytnutou léčbu, následně požádá o náhradu nákladů na tuto péči ze strany národní zdravotní služby.

(viz body 89, 123, výrok 2)

3. Článek 49 ES musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání tomu, aby náhrada nákladů na nemocniční péči plánovanou v zařízení v jiném členském státě byla podmíněna získáním předběžného povolení příslušné instituce.

Odmítnutí předchozího povolení nemůže být založeno pouze na existenci čekacích seznamů, jejichž účelem je plánovat a řídit nabídku nemocniční péče podle předem obecně stanovených klinických priorit, aniž by došlo k objektivnímu lékařskému posouzení zdravotního stavu pacienta, předchozího a pravděpodobného průběhu jeho nemoci, bolestivosti nebo povahy jeho postižení při podání nebo opětovném podání žádosti o povolení.

Pokud se ukáže, že doba vyplývající z takových čekacích seznamů přesahuje dobu, která je přijatelná s ohledem na objektivní lékařské posouzení výše uvedených skutečností, příslušná instituce nemůže odmítnout požadované povolení na základě důvodů vycházejících z existence těchto čekacích seznamů, údajného zásahu do obvyklého pořadí priorit souvisejícího s příslušnou naléhavostí případů, jež vyžadují léčbu, bezplatnosti nemocniční péče poskytované v rámci dotčeného vnitrostátního systému, povinnosti vyhradit zvláštní finanční prostředky pro účely náhrady nákladů léčení plánovaného v jiném členském státě nebo srovnání nákladů na toto léčení a nákladů na rovnocenné léčení v příslušném členském státě.

(viz body 113, 119–120, 123, výrok 2)

4. Článek 49 ES musí být vykládán v tom smyslu, že v případě, že právní předpisy příslušného členského státu stanoví bezplatnost nemocniční péče poskytované v rámci národní zdravotní služby, a právní předpisy členského státu, v němž pacientovi spadajícímu pod tuto službu bylo nebo mělo být povoleno nemocniční léčení na náklady této služby, nestanoví úplnou náhradu nákladů na uvedené léčení, musí být tomuto pacientovi poskytnuta příslušnou institucí náhrada odpovídající případnému rozdílu mezi částkou objektivně vypočtených nákladů na rovnocenné léčení v zařízení spadajícím pod dotčenou službu, omezenou případně výší celkové částky účtované za léčení v členském státě pobytu, a částkou, do níž je instituce členského státu pobytu povinna provést na účet příslušné instituce plnění podle právních předpisů tohoto členského státu na základě čl. 22 odst. 1 písm. c) bodu i) nařízení č. 1408/71 o uplatňování systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané osoby, osoby samostatně výdělečně činné a jejich rodinné příslušníky pohybující se v rámci Společenství, ve znění pozměněném a aktualizovaném nařízením č. 118/97.

(viz bod 143, výrok 3)

5. Článek 22 odstavec 1 písm. c) bod i) nařízení č. 1408/71 o uplatňování systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané osoby, osoby samostatně výdělečně činné a jejich rodinné příslušníky pohybující se v rámci Společenství, ve znění pozměněném a aktualizovaném nařízením č. 118/97, musí být vykládán v tom smyslu, že právo, které přiznává pacientovi, jemuž příslušná instituce povolila odjezd do jiného členského státu za účelem léčení přiměřeného jeho zdravotnímu stavu, se týká výlučně výdajů souvisejících se zdravotní péčí, která byla tomuto pacientovi poskytnuta v členském státě pobytu, tedy, pokud jde o nemocniční péči, nákladů na lékařské služby v pravém slova smyslu, jakož i výdajů s nimi neoddělitelně spojených, souvisejících s pobytem dotčené osoby v nemocničním zařízení.

Účelem tohoto ustanovení není upravovat otázku vedlejších výdajů, jako jsou výdaje na cestu a na případné ubytování mimo samotné nemocniční zařízení vynaložené pacientem.

(viz body 138, 143, výrok 3)

6. Článek 49 ES musí být vykládán v tom smyslu, že pacient, jemuž byl povolen odjezd do jiného členského státu za účelem nemocničního léčení nebo který se setkal s odmítnutím povolení, jež bylo později shledáno neopodstatněným, má právo požadovat od příslušné instituce náhradu vedlejších výdajů souvisejících s tímto přesunem přes hranice za účelem léčení pouze za předpokladu, že právní předpisy příslušného členského státu ukládají vnitrostátnímu systému povinnost odpovídající náhrady v rámci léčení poskytnutého v místním zařízení spadajícím pod uvedený systém.

(viz bod 143, výrok 3)

7. Povinnost příslušné instituce na základě jak článku 22 nařízení č. 1408/71 o uplatňování systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané osoby, osoby samostatně výdělečně činné a jejich rodinné příslušníky pohybující se v rámci Společenství, ve znění pozměněném a aktualizovaném nařízením č. 118/97, tak článku 49 ES, povolit pacientovi spadajícímu pod národní zdravotní službu podstoupit na náklady uvedené instituce nemocniční léčení v jiném členském státě, pokud čekací doba přesahuje dobu, která je přijatelná s ohledem na objektivní lékařské posouzení stavu a klinických potřeb dotyčného pacienta, neodporuje čl. 152 odst. 5 ES, podle nějž je při činnosti Společenství v oblasti veřejného zdraví plně uznávána odpovědnost členských států za organizaci zdravotnictví a poskytování zdravotní péče.

Článek 152 odst. 5 ES totiž nevylučuje, aby členské státy byly podle jiných ustanovení Smlouvy, jako je článek 49 ES, nebo podle opatření Společenství přijatých na základě jiných ustanovení Smlouvy, jako je článek 22 nařízení č. 1408/71, povinny přizpůsobit své vnitrostátní systémy sociálního zabezpečení, aniž by to bylo možné považovat za zásah do jejich svrchované pravomoci v této oblasti.

Kromě toho, požadavky vyplývající z článku 49 ES a článku 22 nařízení č. 1408/71 nelze chápat tak, že ukládají členským státům povinnost nahradit výdaje na nemocniční péči poskytnutou v jiných členských státech bez ohledu na jakékoliv rozpočtové důvody, ale vycházejí naopak ze snahy o rovnováhu mezi cílem volného pohybu pacientů a vnitrostátními požadavky plánování dostupných nemocničních kapacit, kontroly výdajů na zdravotnictví a finanční rovnováhy systému sociálního zabezpečení.

(viz body 145–148, výrok 4)