Keywords

Summary



Keywords

1. Sociální politika – Ochrana bezpečnosti a zdraví pracovníků – Směrnice 2003/88 o některých aspektech úpravy pracovní doby

[Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/88, čl. 6 písm. b)]

2. Sociální politika – Ochrana bezpečnosti a zdraví pracovníků – Směrnice 2003/88 o některých aspektech úpravy pracovní doby – Článek 6 písm. b) – Přímý účinek

[Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/88, čl. 6 písm. b)]

Summary

1. Článek 6 písm. b) směrnice 2003/88 o některých aspektech úpravy pracovní doby je třeba vykládat tak, že brání takové vnitrostátní právní úpravě, která umožňuje veřejnoprávnímu zaměstnavateli přikročit k nucenému převedení na jinou práci v případě pracovníka zaměstnaného jako hasič zásahové služby, a to z důvodu, že tento pracovník požadoval, aby byla v uvedené službě dodržována maximální průměrná délka týdenní pracovní doby stanovená v uvedeném ustanovení. Okolnost, že takovému pracovníkovi nevznikla na základě tohoto převedení žádná zvláštní další újma kromě újmy, která vyplývá z porušení uvedeného čl. 6 písm. b), je v tomto ohledu irelevantní.

(viz body 53–55 a výrok)

2. Článek 6 písm. b) směrnice 2003/88 o některých aspektech úpravy pracovní doby splňuje všechny podmínky požadované k tomu, aby zakládal přímý účinek, vzhledem k tomu, že členským státům jednoznačně ukládá přesnou povinnost dosáhnout výsledku, která není vázána na žádnou podmínku, co se týče použití pravidla v ní obsaženého, spočívajícího ve stanovení maximální hranice 48 hodin včetně přesčasů, pokud jde o průměrnou délku týdenní pracovní doby. Okolnost, že směrnice umožňuje členským státům, aby se od ustanovení jejího článku 6 odchýlily, nemá na přesnou a bezpodmínečnou povahu písm. b) tohoto posledně uvedeného článku vliv. Možnost členských států neuplatňovat tento článek 6 je totiž vázána na dodržení veškerých podmínek obsažených v čl. 22 odst. 1 prvním pododstavci téže směrnice, takže lze určit minimální ochranu, která musí být v každém případě uplatněna.

Pracovník zaměstnaný ve veřejném sektoru má tudíž právo dovolávat se přímo ustanovení čl. 6 písm. b) směrnice 2003/88 vůči svému zaměstnavateli s cílem zajistit dodržování práva na maximální průměrnou délku týdenní pracovní doby nepřesahující 48 hodin zaručenou tímto ustanovením. V tomto ohledu mají vnitrostátní soudy a orgány veřejné správy včetně decentralizovaných orgánů povinnost uplatňovat v plném rozsahu právo Unie a chránit práva, která toto právo přiznává jednotlivcům, s tím, že v případě potřeby neuplatní žádné ustanovení vnitrostátního práva, které by bylo v rozporu s právem Unie.

Nucené převedení, a to z důvodu, že pracovník požadoval, aby byla dodržována maximální průměrná délka týdenní pracovní doby stanovená v uvedeném ustanovení, má přitom ten následek, že zbavuje právo přiznané tímto ustanovením veškeré podstaty. Takové opatření maří užitečný účinek tohoto ustanovení ve vztahu k tomuto pracovníkovi. Je tedy zřejmé, že uvedené opatření nezajišťuje uplatnění uvedeného čl. 6 písm. b) směrnice 2003/88 v plném rozsahu ani ochranu práv, která toto ustanovení přiznává pracovníkům v dotyčném členském státě.

Krom toho, základní právo na účinnou soudní ochranu, zaručené článkem 47 Charty základních práv Evropské unie, které má podle čl. 6 odst. 1 prvního pododstavce SEU „stejnou právní sílu jako Smlouvy“, by bylo značně narušeno, pokud by zaměstnavatel v reakci na stížnost nebo právní kroky zahájené pracovníkem za účelem zajištění dodržování ustanovení směrnice, jejichž cílem je chránit jeho bezpečnost a zdraví, byl oprávněn přijmout takové odvetné opatření. Obava před podobným odvetným opatřením, proti kterému se nelze soudně bránit, by totiž mohla odradit pracovníky, kteří se cítí poškozeni opatřením přijatým jejich zaměstnavatelem, od toho, aby uplatnili svá práva soudní cestou, a tudíž by mohla vážně narušit dosažení cíle sledovaného touto směrnicí.

(viz body 57–61, 63, 65–66)