Restriktivní výklad rozsahu práva na opravný prostředek, které je stanoveno v čl. 27 odst. 1 nařízení Dublin III, by přitom mohl bránit dosažení tohoto cíle (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 7. června 2016, Ghezelbash, C‑63/15 , EU:C:2016:409 , bod 53 ).

Článek 20 odst. 2 nařízení č. 604/2013 musí být vykládán v tom smyslu, že se žádost o mezinárodní ochranu považuje za podanou v okamžiku, kdy orgán pověřený plněním povinností vyplývajících z tohoto nařízení obdrží písemný dokument, který je vyhotoven veřejným orgánem a potvrzuje, že státní příslušník třetí země projevil úmysl ucházet se o mezinárodní ochranu, a případně v okamžiku, kdy tento orgán obdržel pouze nejdůležitější informace, které jsou uvedeny v takovém dokumentu, ale nikoli jeho originál nebo kopii.

V tomto ohledu je třeba zaprvé uvést, že toto ustanovení ve své druhé větě upřesňuje, že v případě žádosti, která není učiněna písemně, by měla být doba mezi prohlášením o zamýšleném podání a sepsáním úředního zápisu co nejkratší, což hovoří pro to, že jednak je vyhotovení tohoto úředního zápisu v podstatě formální náležitostí určenou k zachycení úmyslu státního příslušníka třetí země ucházet se o mezinárodní ochranu a jednak je třeba tento zápis vyhotovit bezodkladně.

Zadruhé z čl. 20 odst. 1 téhož nařízení vyplývá, že se řízení o určení příslušného členského státu zahajuje prvním podáním žádosti o mezinárodní ochranu v některém členském státě. Z toho vyplývá, že k účelnému zahájení postupu určení příslušného členského státu příslušný orgán potřebuje, aby byl přesně informován o skutečnosti, že státní příslušník třetí země projevil úmysl ucházet se o mezinárodní ochranu, aniž by bylo nezbytné, aby měl písemný dokument, jenž byl vyhotovený za tímto účelem, přesně stanovenou formu nebo aby obsahoval dodatečné důkazy, které jsou relevantní pro použití kritérií, jež jsou stanovena v nařízení Dublin III, či dokonce pro meritorní posouzení žádosti o mezinárodní ochranu. V tomto stadiu řízení není ani nezbytné, aby již proběhl osobní pohovor.

Zatřetí, pokud by obdržení takového písemného dokumentu, jako je dokument dotčený ve věci v původním řízení, nepostačovalo k prokázání podání žádosti o mezinárodní ochranu, byla by omezena účinnost některých významných záruk, jež jsou přiznány žadateli o mezinárodní ochranu.

Začtvrté nařízení Dublin III přiznává zvláštní úlohu prvnímu členskému státu, v němž byla podána žádost o mezinárodní ochranu. Za těchto podmínek by závěr, že takový dokument, jako je dokument dotčený ve věci v původním řízení, nepředstavuje „úřední zápis“ ve smyslu tohoto ustanovení, v praxi umožňoval státním příslušníkům třetích zemí opustit členský stát, v němž projevili úmysl ucházet se o mezinárodní ochranu, a ucházet se o tuto ochranu opětovně v jiném členském státě, přestože z tohoto důvodu nemohli být přemístěni do prvního členského státu, a dokonce ani nebylo možné nalézt záznam o jejich prvním požádání s využitím systému Eurodac. Taková situace by mohla mít vážný dopad na fungování dublinského systému, neboť by zpochybňovala zvláštní postavení, které nařízení Dublin III přiznává prvnímu členskému státu, ve kterém byla podána žádost o mezinárodní ochranu.

S ohledem na všechny tyto skutečnosti je třeba považovat takový písemný dokument, jako je dokument dotčený ve věci v původním řízení, který je vypracován veřejným orgánem a potvrzuje, že státní příslušník třetí země projevil úmysl ucházet se o mezinárodní ochranu, za „úřední zápis“ ve smyslu čl. 20 odst. 2 tohoto nařízení.

(viz body 84, 85, 88, 91, 93, 95, 97, 103, výrok 3)