ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
(viz body 44, 46–48, 58–60)

K zajištění co možná nejrychlejšího splnění povinností vyplývajících z rozsudku, kterým bylo již dříve určeno nesplnění povinnosti, a k předejití tomu, aby se obdobná porušení práva Společenství opakovala, musí případné uložení paušální částky v každém jednotlivém případě záviset na všech relevantních skutečnostech souvisejících jak s charakteristikami zjištěného nesplnění povinnosti, tak s přístupem členského státu, jehož se řízení zahájené na základě článku 228 ES týká.

(viz body 45–46)

Zatímco uložení penále se jeví jako obzvláště vhodné, aby přimělo členský stát k tomu, aby co nejrychleji ustal v neplnění povinností, které by, nebýt takového opatření, mělo tendenci přetrvávat, spočívá uložení zaplacení paušální částky spíše na posouzení dopadů nesplnění povinností dotyčného členského státu na soukromé a veřejné zájmy, zejména pokud neplnění povinností trvalo po dlouhou dobu od rozsudku, jímž bylo původně určeno.

Soudnímu dvoru přísluší v každé věci a v závislosti na okolnostech případu, který mu byl předložen, jakož i na stupni přesvědčování a odrazování, který se mu jeví jako potřebný, rozhodnout o peněžitých sankcích vhodných k zajištění co možná nejrychlejšího splnění povinností vyplývajících z rozsudku, kterým bylo dříve určeno nesplnění povinnosti, a k předejití tomu, aby se obdobná porušení práva Společenství opakovala.

(viz bod 50)

(viz bod 51)

Článek 228 ES sice neupřesňuje lhůtu, v níž musí být vyhověno rozsudku, kterým bylo určeno nesplnění povinnosti, avšak s plněním povinností vyplývajících z rozsudku musí být započato okamžitě a musí být završeno v co nejkratší možné lhůtě.

Jestliže měl Soudní dvůr v rámci žaloby pro nesplnění povinnosti za to, že právní předpisy členského státu porušují základní zásadu zakotvenou v článku 43 ES, jelikož umožňují společnostem usazeným v jiných členských státech zřizovat a provozovat prodejny oční optiky pouze tehdy, pokud většinu společníků tvoří oční optici nebo případně pokud jsou oční optici vlastníky většiny základního kapitálu, a že uplynulo téměř třicet sedm měsíců od data vyhlášení rozsudku do dne, kdy právní předpisy dotyčného členského státu byly uvedeny zcela do souladu s uvedeným rozsudkem, je třeba konstatovat, že nesplnění povinností vytýkané tomuto státu přetrvávalo po značně dlouhou dobu, především vzhledem k nízké míře složitosti věci, kterou si žádalo splnění všech povinností vyplývajících z rozsudku, takže nesplnění povinnosti odůvodňuje uložení paušální částky na základě čl. 228 odst. 1 ES.

(viz body 52–53, 55, výrok 1–2)
(viz body 34–35)

Jelikož z čl. 20 odst. 1 směrnice 93/38 ve spojení s čl. 20 odst. 2 téže směrnice vyplývá, že druhý z uvedených odstavců představuje výjimku z ustanovení odstavce, jenž mu předchází, jelikož vymezuje situace, ve kterých zadavatel může vypsat zadávací řízení bez předchozí výzvy k účasti v soutěži, je třeba dospět k závěru, že striktně je třeba vykládat nejenom ustanovení čl. 20 odst. 2 písm. c) a d) zmíněné směrnice, ale i všechna ostatní ustanovení čl. 20 odst. 2.

Ustanovení čl. 20 odst. 2 písm. c) a d) směrnice 93/38 o koordinaci postupů při zadávání zakázek subjekty působícími v odvětví vodního hospodářství, energetiky, dopravy a telekomunikací, ve znění směrnice 2001/78, musí být jakožto výjimky z pravidel týkajících se řízení o zadávání veřejných zakázek vykládána restriktivně a důkazní břemeno nese ten účastník řízení, který je uplatňuje.

(viz body 42–44)

Za „nevhodné“ ve smyslu čl. 20 odst. 2 písm. a) směrnice 93/38 o koordinaci postupů při zadávání zakázek subjekty působícími v odvětví vodního hospodářství, energetiky, dopravy a telekomunikací, ve znění směrnice 2001/78, je nutno označit nabídky, které nejsou v souladu s technickými požadavky stanovenými zadavatelem, jež vyplývají z vnitrostátních právních předpisů a právní úpravy Společenství v oblasti ochrany životního prostředí. Takové technické požadavky musí totiž být považovány za nezbytné k tomu, aby zařízení, jejichž vybavení a uvedení do provozu je předmětem zakázky, umožňovalo zadavateli dosáhnout cílů, které jsou mu stanoveny zákonnými předpisy nebo správní cestou. Jelikož nesoulad předložených nabídek s takovýmito požadavky znemožňuje zadavateli platně realizovat projekt, kvůli němuž byla výzva k podávání nabídek vydána, nepředstavuje tento nesoulad pouhou nepřesnost nebo detail, ale je naopak třeba mít za to, že brání tomu, aby zmíněné nabídky uspokojily potřeby zadavatele.

Změna jedné z původních podmínek zakázky může být pokládána za podstatnou ve smyslu ustanovení čl. 20 odst. 2 písm. a) směrnice 93/38 o koordinaci postupů při zadávání zakázek subjekty působícími v odvětví vodního hospodářství, energetiky, dopravy a telekomunikací, ve znění směrnice 2001/78, zejména tehdy, jestliže by změněná podmínka, pokud by byla stanovena v původním zadávacím řízení, umožnila, aby nabídky podané v rámci zadávacího řízení s předchozí výzvou k účasti v soutěži byly považovány za vhodné, anebo by umožnila předložení nabídek jinými uchazeči než těmi, kteří se zúčastnili původního zadávacího řízení.

V tomto ohledu okolnost, že v rámci nového zadávacího řízení bez předchozí výzvy k účasti v soutěži museli uchazeči sami převzít náklady opravy technických odchylek podle technických požadavků stanovených zadavatelem, nemůže být považována za novou povinnost, ačkoliv v rámci předchozího zadávacího řízení s výzvou k účasti v soutěži mohly být určité odchylky od technických požadavků stanovených zadavatelem akceptovány a ačkoliv náklady vyplývající z opravy těchto odchylek mohly být účtovány uchazečům.

(viz body 52,56)
Věc C-538/07

Assitur Srl

v.

Camera di Commercio, Industria, Artigianato e Agricoltura di Milano

(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Tribunale Amministrativo Regionale per la Lombardia)

„Směrnice 92/50/EHS — Článek 29 první pododstavec — Veřejné zakázky na služby — Vnitrostátní právní úprava, která brání společnostem, mezi kterými existuje ovládací vztah nebo vztah, v rámci něhož vykonává jedna společnost v ostatních společnostech významný vliv, aby se účastnily stejného zadávacího řízení jako soutěžitelé“

Stanovisko generálního advokáta J. Mazáka přednesené dne 10. února 2009 I ‐ 4221

Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 19. května 2009 I ‐ 4236

Shrnutí rozsudku

Sbližování právních předpisů – Postupy při zadávání veřejných zakázek na služby – Směrnice 92/50 – Zadávání zakázek

(Směrnice Rady 92/50, čl. 29 první pododstavec)

Článek 29 první pododstavec směrnice 92/50 o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek na služby musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání tomu, aby členský stát stanovil vedle případů vyloučení, které obsahuje toto ustanovení, další případy vyloučení směřující k zaručení dodržování zásad rovného zacházení a transparentnosti za předpokladu, že taková opatření nejdou nad rámec toho, co je nezbytné k dosažení tohoto cíle.

Právo Společenství nicméně brání vnitrostátnímu ustanovení, které při sledování legitimních cílů rovného zacházení s uchazeči a transparentnosti v rámci postupů při zadávání veřejných zakázek zavádí absolutní zákaz, aby se podniky, mezi kterými existuje ovládací vztah nebo jsou propojené, účastnily současně a jako soutěžitelé stejného nabídkového řízení, aniž by jim bylo umožněno prokázat, že tento vztah neovlivnil jejich jednání v rámci tohoto nabídkového řízení.

Bylo by totiž v rozporu s účinným uplatňováním práva Společenství systematicky vylučovat propojené podniky z účasti na stejném zadávacím řízení. Takové řešení by totiž značně omezilo hospodářskou soutěž na úrovni Společenství. Z toho vyplývá, že v rozsahu, v němž vnitrostátní právní úprava rozšiřuje zákaz účasti na stejném zadávacím řízení na situace, ve kterých nemá ovládací vztah mezi dotčenými podniky vliv na jednání těchto podniků v rámci takových řízení, jde nad rámec toho, co je nezbytné pro dosažení cíle spočívajícího v zajištění uplatnění zásad rovného zacházení a transparentnosti. Taková právní úprava, která je založena na nevyvratitelné domněnce, podle které nabídky propojených podniků pro stejnou zakázku byly nutně vzájemně ovlivněné, porušuje zásadu proporcionality, jelikož těmto podnikům neponechává možnost prokázat, že v jejich případě neexistuje mezi uchazeči skutečné riziko praktik ohrožujících transparentnost a narušujících hospodářskou soutěž.

(viz body 23, 28–30 a výrok)
(viz body 39, 41–43)

(viz body 54, 56–57, 59, 63, 65–69 a výrok)

Ustanovení vnitrostátního práva musí být totiž považováno za nepřímo diskriminační, pokud se může ve své podstatě dotýkat migrujících pracovníků více než tuzemských pracovníků, a pokud v důsledku toho existuje riziko, že prvně uvedení budou obzvláště znevýhodněni, ledaže by takové ustanovení bylo objektivně odůvodněné a přiměřené sledovanému cíli. Co se týče příhraničních pracovníků, jejichž příjem podléhá dani výhradně ve státě jejich bydliště podle dvoustranných smluv o zamezení dvojího zdanění, tito pracovníci nemohou v členském státě zaměstnání získat postavení osob s neomezenou daňovou povinností. Za těchto okolností je podmínka neomezené daňové povinnosti v členském státě zaměstnání rovnocenná podmínce bydliště. U dotčených příhraničních pracovníků, kteří mají již pojmově bydliště v jiném členském státě, je tudíž vyloučeno, aby jim byl přiznán bonus důchodového spoření. Skutečnost, že přiznání uvedeného bonusu je vázáno na podmínku, která je rovnocenná podmínce bydliště, představuje tedy porušení článku 39 ES a čl. 7 odst. 2 nařízení č. 1612/68. Je tomu tak i v případě, kdy dotčená vnitrostátní právní úprava váže přiznání bonusu důchodového spoření manželům na podmínku, aby měli neomezenou daňovou povinnost v členském státě zaměstnání.

Členský stát tím, že zavedl a ponechal v platnosti ustanovení o doplňkovém důchodovém spoření, nesplnil v rozsahu, ve kterém tato ustanovení zakazují příhraničním pracovníkům použít dotované finanční prostředky na nákup nebo stavbu nemovitosti určené pro vlastní bydlení, pokud se uvedená nemovitost nenachází na území členského státu zaměstnání, povinnosti, které pro něj vyplývají z článku 39 ES a čl. 7 odst. 2 nařízení č. 1612/68 o volném pohybu pracovníků uvnitř Společenství.

Taková právní úprava, která má za následek zacházení, které je méně příznivé ve vztahu k příhraničním pracovníkům než k pracovníkům, kteří mají bydliště v členském státě zaměstnání, představuje nepřímou diskriminaci na základě státní příslušnosti, jelikož nemůže být odůvodněna cílem spočívajícím v zajištění přiměřené nabídky bytů a ochraně státního systému sociálního zabezpečení. Co se týče zaprvé cíle zajistit přiměřenou nabídku bytů, i když lze připustit, že takový cíl představuje naléhavý důvod obecného zájmu, podmínka, na základě které se pořízená nemovitost k bydlení musí nacházet na území členského státu zaměstnání, jde totiž v každém případě nad rámec toho, co je nezbytné pro dosažení tohoto cíle, jelikož tohoto cíle lze rovněž dosáhnout, pokud se příhraniční pracovníci rozhodnou zřídit své bydliště na území jiného členského státu, a nikoli na území členského státu zaměstnání. Co se týče zadruhé ochrany státního systému sociálního zabezpečení, tohoto cíle lze dosáhnout stejným způsobem, pokud finanční prostředky na důchodovém spoření bude možné použít na pořízení nemovitosti k bydlení mimo území členského státu zaměstnání.

(viz body 80–82, 84–85 a výrok)
Avšak cíle nařízení č. 1968/2006 o finančních příspěvcích Společenství do Mezinárodního fondu pro Irsko (2007–2010) odpovídají cílům, které sleduje politika Společenství v oblasti hospodářské a sociální soudržnosti, což je rovněž potvrzeno druhým bodem odůvodnění uvedeného nařízení. Dále pak finanční příspěvek Společenství do Fondu, odhlédneme-li od otázky právního rámce, jehož je součástí, spadá mezi specifické činnosti, které mohou být, ukáží-li se jako nezbytné pro dosažení cílů uvedených v článku 158 ES mimo rámec činnosti strukturálních fondů, přijaty v souladu s čl. 159 třetím pododstavcem ES.

Podle čl. 231 druhého pododstavce ES může Soudní dvůr uvést, považuje-li to za nezbytné, ty účinky zrušeného nařízení, které jsou nadále považovány za zachované.

Zrušení nařízení č. 1968/2006 o finančních příspěvcích Společenství do Mezinárodního fondu pro Irsko (2007–2010) bez zachování jeho účinků by mohlo mít negativní důsledky, zejména pokud jde o finanční příspěvky poskytnuté na plánované a probíhající činnosti a projekty, a mohlo by způsobit nejistotu, která by byla na újmu probíhajícím a budoucím operacím financování Fondu.

Za těchto podmínek existují důležité důvody právní jistoty, které odůvodňují, aby Soudní dvůr použil pravomoc, kterou mu přiznává čl. 231 druhý pododstavec ES, a uvedl ty účinky zrušeného nařízení, které jsou nadále považovány za zachované. Je tedy důvodné rozhodnout o tom, že zrušení nařízení č. 1968/2006 nemá vliv na platnost plateb uskutečněných ani závazků přijatých na základě napadeného nařízení před vyhlášením tohoto rozsudku a že jeho účinky jsou zachovány do doby, než vstoupí v přiměřené lhůtě v platnost nové nařízení založené na náležitém právním základě.

(viz body 72, 74–75)
Věc C-489/07

Pia Messner

v.

Firma Stefan Krüger

(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Amtsgericht Lahr)

„Směrnice 97/7/ES — Ochrana spotřebitelů — Smlouvy uzavřené na dálku — Uplatnění práva odstoupit od smlouvy spotřebitelem — Náhrada za užívání, jež má být zaplacena prodejci“

Stanovisko generální advokátky V. Trstenjak přednesené dne 18. února 2009 I ‐ 7317

Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 3. září 2009 I ‐ 7356

Shrnutí rozsudku

Sbližování právních předpisů – Ochrana spotřebitele v případě smluv uzavřených na dálku – Směrnice 97/7

(Směrnice Evropského parlamentu a Rady 97/7, čl. 6 odst. 1 druhá věta a odst. 2)

Ustanovení čl. 6 odst. 1 druhé věty a odst. 2 směrnice 97/7 o ochraně spotřebitele v případě smluv uzavřených na dálku je nutno vykládat v tom smyslu, že brání tomu, aby vnitrostátní právní úprava obecně stanovila, že prodávající může požadovat od spotřebitele kompenzační náhradu za užívání zboží nabytého na základě smlouvy uzavřené na dálku v případě, že spotřebitel ve stanovené lhůtě uplatní své právo odstoupit od smlouvy. V případě, že by totiž spotřebitel musel zaplatit takovouto kompenzační náhradu pouze z toho důvodu, že měl možnost užívat zboží během doby, kdy se toto zboží nacházelo v jeho držbě, mohl by své právo odstoupit od smlouvy uplatnit jen oproti zaplacení uvedené náhrady. Takovýto důsledek by byl v jasném rozporu se zněním a účelem čl. 6 odst. 1 druhé věty a odst. 2 směrnice 97/7 a především by spotřebitele zbavil možnosti zcela svobodně a bez jakéhokoli tlaku využít doby na rozmyšlenou, kterou mu tato směrnice poskytuje. Rovněž účinnost a efektivita práva odstoupit od smlouvy by byla zpochybněna, pokud by byla spotřebiteli uložena povinnost zaplatit kompenzační náhradu pouze z toho důvodu, že přezkoumal a vyzkoušel zboží. Vzhledem k tomu, že účelem práva odstoupit od smlouvy je právě poskytnutí této možnosti spotřebiteli, skutečnost, že jí bylo využito, nemůže mít za následek, že spotřebitel může uplatnit uvedené právo pouze za podmínky zaplacení náhrady.

Tato ustanovení nicméně nebrání tomu, aby byla spotřebiteli uložena povinnost zaplatit kompenzační náhradu za užívání zboží, pokud užíval uvedené zboží způsobem neslučitelným se zásadami občanského práva, jako jsou zásady dobré víry nebo bezdůvodného obohacení, za podmínky, že nebude ohrožen cíl uvedené směrnice a zejména účinnost a efektivita práva odstoupit od smlouvy; je věcí vnitrostátního soudu určit, zda tomu tak je.

(viz body 23–24, 29 a výrok)
Pokud jde o řízení podle článku 81 ES, je třeba rozlišovat mezi dvěma fázemi správního řízení, tedy fází vyšetřování, která předchází oznámení námitek, a fází, kterou představuje zbývající část správního řízení. Každý z těchto po sobě jdoucích časových úseků má vlastní vnitřní logiku, přičemž první má Komisi umožnit zaujmout stanovisko ohledně směrování řízení a druhý má Komisi umožnit, aby se s konečnou platností vyslovila k vytýkanému protiprávnímu jednání.

Závěry učiněné v oznámení námitek stanoveném nařízeními Společenství mají vymezit předmět správního řízení ve vztahu k podnikům, vůči nimž bylo toto správní řízení zahájeno. Oznámení námitek musí za tímto účelem jasně uvádět všechny podstatné skutečnosti, o které se Komise v této fázi řízení opírá. Toto uvedení může být stručné, jelikož oznámení námitek je přípravným dokumentem a v něm obsažené skutkové a právní závěry jsou čistě předběžné povahy.

Nelze od Komise očekávat, aby ve zmíněném oznámení uvedla nejen podstatné skutkové a právní okolnosti, které v této fázi správního řízení považovala za zakládající protiprávní jednání porušující právo hospodářské soutěže Společenství, ale aby krom toho alespoň stručně vysvětlila důvody, pro které se v rámci tohoto řízení nehodlala opřít o určité skutečnosti, které původně zkoumala nebo zamýšlela zkoumat. Pokud by tomu tak nebylo, byla by povinnost uvést odůvodnění příslušející Komisi ve fázi odeslání oznámení námitek rozšířena na skutečnosti, které jsou již svou povahou nepodstatné pro průběh řízení, ve kterém Komise hodlá pokračovat. Taková povinnost uvést odůvodnění by šla nad rámec požadavků vymezených v judikatuře.

(viz body 27–28, 33)
V situaci, kdy v návaznosti na nabytí kontroly nad společností podnik, který od Komise obdržel oznámení o rozhodnutí, kterým se uvedené spojení prohlašuje za neslučitelné se společným trhem a poté o rozhodnutí, kterým se nařizuje rozdělení těchto dvou podniků, uzavřel smlouvu o prodeji uvedené společnosti, podle níž k prodeji dojde k pozdějšímu datu, přičemž tato smlouva může být až do určeného data podnikem se zaplacením odstupného vypovězena a poté se rozhodl tohoto možného vypovězení nevyužít, přestože obě rozhodnutí Komise byla v návaznosti na protiprávní jednání Komise, jež vede ke vzniku mimosmluvní odpovědnosti Společenství, zrušena, Soud v souvislosti s existencí práva na náhradu škody utrpěné podnikem z důvodu snížení kupní ceny, které musel poskytnout nabyvateli výměnou za odklad uskutečnění tohoto prodeje, neprávem konstatoval existenci přímé příčinné souvislosti mezi protiprávním jednáním Komise a škodou utrpěnou podnikem.

Za této situace je nutno konstatovat neexistenci přímé příčinné souvislosti mezi sporným snížením ceny a protiprávností rozhodnutí, kterým se spojení prohlašuje za neslučitelné se společným trhem, jelikož přímou příčinou uplatňované škody bylo rozhodnutí podniku, ke kterému tento nebyl nijak nucen, uskutečnit prodej uvedené společnosti, zatímco logickým důsledkem zrušení rozhodnutí, kterým se spojení prohlašuje za neslučitelné se společným trhem, by byla účast podniku na znovuzahájeném důkladném přezkumném řízení až do jeho skončení, kdy by bylo vydáno buď rozhodnutí prohlašující spojení za slučitelné, v kterémžto případě by podnik nebyl povinen uvedenou společnost prodat, a nevznikla by mu tedy újma z tvrzeného snížení ceny, nebo by bylo znovu vydáno rozhodnutí o neslučitelnosti a rozhodnutí o rozdělení, v kterémžto případě by prodej byl legálním důsledkem konstatované neslučitelnosti, a nestal by se tedy základem pro vznik nahraditelné škody.

(viz body 200–202, 204–205, 221)
Podle čl. 4 odst. 2 směrnice 85/337 o posuzování vlivů některých veřejných a soukromých záměrů na životní prostředí, ve znění směrnice 97/11, určí členské státy pro záměry uvedené v příloze II této pozměněné směrnice buď na základě přezkoumání každého jednotlivého případu, nebo prahových hodnot nebo kritérií, zda záměry podléhají posouzení jejich vlivu na životní prostředí. Podle téhož ustanovení se členské státy mohou také rozhodnout používat oba tyto postupy.

I když je členským státům přiznán prostor pro uvážení za účelem upřesnění určitých druhů záměrů, které budou podléhat posouzení, nebo stanovení použitelných kritérií nebo prahových hodnot, je tento prostor pro uvážení omezen povinností stanovenou v čl. 2 odst. 1 pozměněné směrnice 85/337 podrobit záměry, které mohou mít významný vliv na životní prostředí mimo jiné v důsledku své povahy, rozsahu nebo umístění, studii o vlivu na životní prostředí. Členský stát, který by stanovil kritéria nebo prahové hodnoty na takové úrovni, že by v praxi celá kategorie záměrů byla předem vyňata z povinnosti přezkumu vlivu, by překročil prostor pro uvážení, který má, ledaže by všechny vyloučené záměry mohly být považovány na základě celkového posouzení za záměry, které nemohou mít významný vliv na životní prostředí.

V tomto ohledu tím, že vnitrostátní právní úprava podrobila záměry výstavby soukromých silnic posouzení jejich vlivu na životní prostředí pouze v případě, kdy záměry jsou součástí jiných záměrů, na něž se vztahuje působnost uvedené směrnice, a jež podléhají povinnosti posouzení, má za účinek, že z posouzení vlivu na životní prostředí je vyloučen každý záměr výstavby soukromé silnice, který je prováděn samostatně, i kdyby uvedený záměr mohl mít významný vliv na životní prostředí.

(viz body 40–42, 44)
Věc C-428/07

The Queen, na žádost:

Mark Horvath

v.

Secretary of State for Environment, Food and Rural Affairs

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court)]

„Společná zemědělská politika — Režimy přímých podpor — Nařízení (ES) č. 1782/2003 — Článek 5 a příloha IV — Minimální požadavky pro dobrý zemědělský a ekologický stav — Údržba cest zatížených věcným břemenem průchodu a průjezdu — Provedení členským státem — Převod pravomocí na regionální orgány členského státu — Diskriminace v rozporu s právem Společenství“

Stanovisko generální advokátky V. Trstenjak přednesené dne 3. února 2009 I ‐ 6357

Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 16. července 2009 I ‐ 6393

Shrnutí rozsudku

Zemědělství – Společná zemědělská politika – Režimy přímých podpor – Společná pravidla (Nařízení Rady č. 1782/2003, článek 5 a příloha IV) Zemědělství – Společná zemědělská politika – Režimy přímých podpor – Společná pravidla (Nařízení Rady č. 1782/2003, článek 5 a příloha IV)
Věc C-558/07

The Queen, na žádost:

S.P.C.M. SA a další

v.

Secretary of State for the Environment, Food and Rural Affairs

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court)]

„Nařízení (ES) č. 1907/2006 — Chemické látky — Registrace, hodnocení, povolování a omezování těchto látek (REACH) — Pojem ‚monomerní látky‘ — Platnost — Proporcionalita — Rovné zacházení“

Stanovisko generální advokátky J. Kokott přednesené dne 10. března 2009 I ‐ 5786

Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 7. července 2009 I ‐ 5815

Shrnutí rozsudku

Sbližování právních předpisů – Registrace, hodnocení a povolování chemických látek – Nařízení REACH (Nařízení Evropského parlamentu a Rady č. 1907/2006, čl. 2 odst. 9, čl. 3 odst. 5 a 6, a čl. 6 odst. 1 až 3) Sbližování právních předpisů – Registrace, hodnocení a povolování chemických látek – Nařízení REACH (Nařízení Evropského parlamentu a Rady č. 1907/2006, čl. 6 odst. 3)
Z článku 5 odst. 2 směrnice 91/271 o čištění městských odpadních vod, ve znění směrnice 98/15, vyplývá, že veškeré městské odpadní vody vypouštěné z aglomerací s populačním ekvivalentem vyšším než 10000 PE do citlivé oblasti musí být čištěny podle přísnějších požadavků, než jaké jsou popsány v článku 4 uvedené směrnice, a to nejpozději do 31. prosince 1998. V této souvislosti nezáleží na tom, zda jsou odpadní vody vypouštěny do citlivé oblasti přímo nebo nepřímo. To je v souladu s vysokou úrovní ochrany, kterou stanoví politika Společenství v oblasti životního prostředí podle čl. 174 odst. 2 ES.

(viz body 29–30)
Z článku 5 odst. 2 směrnice 91/271 o čištění městských odpadních vod, ve znění směrnice 98/15, vyplývá, že veškeré městské odpadní vody vypouštěné z aglomerací s populačním ekvivalentem vyšším než 10000 PE do citlivé oblasti musí být čištěny podle přísnějších požadavků, než jaké jsou popsány v článku 4 uvedené směrnice, a to nejpozději do 31. prosince 1998. V této souvislosti nezáleží na tom, zda jsou odpadní vody vypouštěny do citlivé oblasti přímo nebo nepřímo. To je v souladu s vysokou úrovní ochrany, kterou stanoví politika Společenství v oblasti životního prostředí podle čl. 174 odst. 2 ES.

(viz body 28–29)