ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
22

Článek 13 bod 1 pozměňovacího zákona ze dne 12. července 2017 pozměnil odstavec 1 článku 100 zákona o obecných soudech a vložil do tohoto článku nové odstavce 4a a 4b. V návaznosti na tyto změny uvedený článek 100 stanovil: „1. Soudce, který odešel do důchodu v případě změn v systému soudů nebo při změnách hranic soudních obvodů, má až do dosažení věku 60 let u žen a 65 let u mužů nárok na plat ve výši odměny vyplácené v poslední vykonávané funkci. 2. Soudce, který odešel do důchodu nebo musel do důchodu odejít z důvodu věku nebo ze zdravotních důvodů, má nárok na odměnu ve výši 75 % základního platu a příplatku za délku výkonu funkce vyplácených na posledním zastávaném místě. 3. Odměny uvedené v odstavcích 1 a 2 se zvyšují podle změn výše základního platu soudců v aktivní službě. […] 4a. V situaci uvedené v odstavci 1 obdrží soudce v důchodu jednorázovou platbu po dosažení věku 60 let u žen a 65 let u mužů. 4b. Soudce, který se vrátil na původně zastávané pracovní místo nebo na místo rovnocenné s původně zastávaným v souladu s čl. 71c odst. 4 nebo čl. 74 odst. 1a, má v případě dobrovolného odchodu do důchodu nebo nuceného odchodu do důchodu nárok na jednorázovou platbu ve výši rozdílu mezi částkou vypočtenou ke dni dobrovolného odchodu do důchodu nebo ke dni nuceného odchodu do důchodu a již vyplacenou částkou. V situaci uvedené v odst. 1 má soudce nárok na platbu při dosažení věku 60 let u žen a 65 let u mužů.“
13

Podle společnosti repowermap.org navrhovatelka již nemá právní zájem na zrušení sporného rozhodnutí. Společnost repowermap.org, která odkazuje na bod 91 napadeného rozsudku, uvádí, že Tribunál by vzhledem k tomu, že konstatoval, že rozhodnutí ze dne 8. února 2016 je stiženo nedostatečným odůvodněním, musel toto rozhodnutí zrušit v rámci řízení týkajícího se věci zapsané do rejstříku pod číslem T‑188/16, kterou v současné době projednává, pokud by Soudní dvůr kasačnímu opravnému prostředku vyhověl a sporné rozhodnutí zrušil. Taková situace by vedla k dodatečným řízením, třebaže by výsledek pravděpodobně nebyl odlišný od současné situace. Vzhledem k tomu, že navrhovatelka tak nemůže mít žádný prospěch ze zachování rozhodnutí ze dne 8. února 2016, má společnost repowermap.org za to, že kasační opravný prostředek je nepřípustný.
17

Příloha I článek 1 oddíl 2 část A odst. 2 decreto n. 264 – Regolamento recante criteri indicativi per agevolare la dimostrazione della sussistenza dei requisiti per la qualifica dei residui di produzione come sottoprodotti e non come rifiuti (nařízení č. 264, kterým se stanoví orientační kritéria pro usnadnění prokázání splnění podmínek pro kvalifikaci výrobních zbytků jako vedlejších produktů, a nikoli jako odpadu), ze dne 13. října 2016 (GURI č. 38, ze dne 15. února 2017) stanoví: „Na základě právní úpravy použitelné v den vstupu tohoto nařízení v platnost mohou být pro výrobu energie spalováním použity výhradně zbytkové biomasy uvedené v příloze X k části V [legislativního nařízení č. 152/2006] a článku 2-bis nařízení s mocí zákona č. 171 ze dne 3. listopadu 2008, aniž jsou dotčena budoucí ustanovení výslovně upravující zbytkové biomasy jako paliva. V případě určení k použití na výrobu energie spalováním podléhají materiály uvedené v článku 185 [legislativního nařízení č. 152/2006] v každém případě režimu odpadů, pokud nejsou uvedeny v ustanoveních uvedených v tomto odstavci.“
11

Předkládající soud uvádí, že belgická daňová právní úprava neobsahuje obecné ustanovení, které by zakazovalo, aby důkazní prostředky, které byly získány neoprávněně, byly použity za účelem stanovení daňového dluhu, a případně i zvýšení daně nebo uložení pokuty. Použití takových důkazních prostředků správním orgánem musí být posouzeno s ohledem na zásady řádné správy a práva na spravedlivý proces. S výjimkou případů, kdy zákonodárce stanoví v tomto ohledu zvláštní sankce, by použití těchto důkazních prostředků v daňových věcech mohlo být vyloučeno pouze tehdy, kdyby byly získány způsobem, který by byl v tomto ohledu v rozporu s tím, co lze od orgánu jednajícího v souladu se zásadou řádné správy očekávat, že toto použití musí být za všech okolností považováno za nepřípustné, nebo pokud toto použití ohrožuje právo daňového poplatníka na spravedlivý proces. Při tomto posouzení by soud mohl vzít v úvahu zejména jeden nebo více z následujících aspektů: čistě formální povahu nesrovnalosti, její dopady na právo nebo svobodu, které porušená norma chrání, úmyslnou či neúmyslnou povahu nesrovnalosti, které se dopustil orgán, a okolnost, že závažnost protiprávního jednání zdaleka přesahuje nesrovnalost, k níž došlo.
33

Z toho vyplývá, že informace zveřejněné podle čl. 7 odst. 2 nařízení č. 1370/2007 musí umožnit hospodářskému subjektu, aby od okamžiku uvedeného v tomto ustanovení zpochybnil samotný princip přímého uzavření smlouvy zamýšleného příslušným orgánem (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 20. září 2018, Rudigier, C‑518/17, EU:C:2018:757, body 64 a 66). I když je proto třeba dbát na účinnost takového práva na zpochybnění, nic to nemění na tom, že zpochybnění týkající se samotného principu přímého uzavření smlouvy o veřejných službách může hospodářský subjekt užitečně uplatnit, aniž by byla příslušnému orgánu předem uložena povinnost zveřejnit nebo oznámit zainteresovaným hospodářským subjektům všechny informace nezbytné k tomu, aby mohly předložit vážnou a rozumnou nabídku.
13

Článek 22 téže směrnice, nadepsaný „Prodloužení lhůt pro dosažení některých mezních hodnot a zproštění povinnosti tyto mezní hodnoty uplatňovat“, zní takto: „1. Pokud v dané zóně nebo aglomeraci nelze splnit mezní hodnoty pro oxid dusičitý nebo benzen v rámci lhůt stanovených v příloze XI, může členský stát tyto lhůty pro konkrétní zónu nebo aglomeraci prodloužit nejvýše o pět let, a to za podmínky, že pro zónu nebo aglomeraci, na niž by se prodloužení vztahovalo, se v souladu s článkem 23 vypracuje plán kvality ovzduší; tento plán kvality ovzduší se doplní informacemi uvedenými v oddíle B přílohy XV v souvislosti s danými znečišťujícími látkami a ukazuje, jak bude dosaženo cíle dodržování mezních hodnot před uplynutím nové lhůty. 2. Pokud v dané zóně nebo aglomeraci nelze mezní hodnoty pro PM10 uvedené v příloze XI dodržet v důsledku specifických rozptylových vlastností lokality, nepříznivých klimatických podmínek nebo přeshraničního příspěvku, je členský stát zproštěn povinnosti uplatňovat tyto mezní hodnoty do 11. června 2011, pokud jsou splněny podmínky stanovené v odstavci 1 a pokud členský stát prokáže, že na celostátní, regionální a místní úrovni byla přijata veškerá náležitá opatření nutná k dodržení lhůt. 3. Pokud členský stát použije odstavec 1 nebo 2, zajistí, aby mezní hodnota nebyla u žádné znečišťující látky překročena o více než o maximální mez tolerance uvedenou v příloze XI pro každou příslušnou znečišťující látku. 4. Členské státy oznámí Komisi, kde lze podle jejich názoru použít odstavec 1 nebo 2, a oznámí plán kvality ovzduší uvedený v odstavci 1 včetně všech příslušných informací nezbytných k tomu, aby Komise mohla posoudit, zda jsou či nejsou splněny příslušné podmínky. V rámci posuzování Komise zohlední odhadované účinky opatření, která byla přijata členskými státy, na kvalitu vnějšího ovzduší v členských státech v současnosti i v budoucnosti, jakož i odhadované účinky stávajících i plánovaných opatření na úrovni Společenství, která Komise navrhne, na kvalitu vnějšího ovzduší. Pokud do devíti měsíců od obdržení tohoto oznámení Komise nevznese žádné námitky, považují se příslušné podmínky pro použití odstavce 1 nebo 2 za splněné. Pokud jsou námitky vzneseny, může Komise členské státy požádat, aby plány kvality ovzduší upravily nebo předložily nové.“
72

Na jedné straně žalobkyně s odkazem na rozsudek ESLP ze dne 21. prosince 2010, Société Canal Plus a další v. Francie (CE:ECHR:2010:1221JUD002940808), tvrdí, že pokud jde o žalobu na neplatnost, kdyby Komise nepřijala konečné rozhodnutí, ocitly by se bez jakéhokoli opravného prostředku proti uvedeným jednáním, ačkoliv nesrovnalosti, ke kterým došlo v dané fázi řízení, nemohou být vždy napraveny v pozdější fázi řízení. Naproti tomu, pokud by bylo přijato konečné rozhodnutí, žaloba směřující k jeho zrušení by neumožňovala zabránit nezvratným následkům používání důvěrných informací obsažených v dokumentech, se kterými se vyšetřovatelé Komise mohli seznámit. Na druhé straně žaloba na určení mimosmluvní odpovědnosti, která by neumožňovala se zpětnou účinností odstranit právní základ údajně protiprávních jednání Komise, by byla pro účely zajištění ochrany práv žalobkyň rovněž neúčinná.
12

Společnost Unitel podala proti rozsudku Wojewódzkiho Sądu Administracyjnyho w Warszawie (Vojvodský správní soud ve Varšavě) kasační opravný prostředek k předkládajícímu soudu, jímž je Naczelny Sąd Administracyjny (Nejvyšší správní soud, Polsko). Společnost Unitel se na podporu svého kasačního opravného prostředku dovolává nesprávného výkladu a použití článku 131 směrnice o DPH ve spojení s jejím čl. 146 odst. 1 písm. a) a b) v rozsahu, v němž uplatnění nulové sazby podléhalo splnění formálních podmínek, i když všechny hmotněprávní podmínky pro uplatnění této sazby byly splněny, jakož i pochybení při výkladu a použití čl. 41 odst. 4 a 11 zákona o DPH, ve spojení s čl. 41 odst. 6, čl. 2 bodem 8 a čl. 7 odst. 1 tohoto zákona. Společnost Unitel má za to, že toto pochybení spočívá v tom, že Wojewódzki Sąd Administracyjny w Warszawie měl za to, že k dodání zboží dochází pouze tehdy, když je hospodářský subjekt uvedený na faktuře jakožto pořizovatel totožný s hospodářským subjektem, který se v tomto postavení skutečně účastní dotčeného plnění, z toho důvodu odmítl kvalifikovat toto plnění jako vývoz zboží a uplatnit nulovou sazbu a měl nicméně za to, že uvedené plnění představuje dodání zdanitelné podle vnitrostátní sazby.
9

Článek 4 odst. 1 a 3 nařízení s mocí zákona č. 91 ze dne 24. června 2014 (GURI č. 144 ze dne 24. června 2014) změněného na zákon č. 116 ze dne 11. srpna 2014 (běžný dodatek GURI č. 192 ze dne 20. srpna 2014) (dále jen „nařízení s mocí zákona č. 91/2014“) zní takto: „1. Výroba sýru ‚Mozzarella di bufala Campana CHOP‘ zapsaného jako chráněné označení původu (CHOP) podle [nařízení Komise (ES) č. 1107/96 ze dne 12. června 1996 o zápisu zeměpisných označení a označení původu podle postupu stanoveného v článku 17 nařízení Rady (EHS) č. 2081/92 (Úř. věst. 1996, L 148, s. 1; Zvl. vyd. 03/19, s. 176)] musí probíhat v prostorách, kde se zpracovává pouze mléko pocházející z chovů, které spadají do systému kontroly CHOP ‚Mozzarella di bufala Campana‘. V těchto prostorách se mohou zhotovovat i polotovary a další produkty, pokud se vyrábějí výlučně z mléka pocházejícího z chovů, které spadají do systému kontroly CHOP ‚Mozzarella di bufala Campana‘. Výroba, při které se používá i jiné mléko než mléko pocházející z chovů, které spadají do systému kontroly CHOP ‚Mozzarella di bufala Campana‘, nebo při které se používá výlučně toto jiné mléko, musí probíhat na základě ustanovení nařízení uvedených v odstavci 3 v jiných prostorách. […] 3. V nařízení, které přijme ministerstvo zemědělství, potravinářství a lesnictví spolu s ministerstvem zdravotnictví do 30 dnů ode dne vstupu tohoto nařízení v platnost, budou vymezena prováděcí pravidla k ustanovení odstavce 1 třetího pododstavce a odstavce 2, v nichž je uvedeno, že oddělení v prostorách výroby podle odstavce 1 posledního pododstavce brání tomu, aby v průběhu všech fází výroby a balení došlo k byť jen náhodnému kontaktu mezi mlékem pocházejícím z chovů, které spadají do systému kontroly ‚Mozzarella di bufala Campana CHOP‘, a ostatními druhy mléka, a mezi produktem ‚Mozzarella di bufala Campana CHOP‘ a produkty z jiných druhů mléka.“
13

Článek 7 odst. 1 až 3 Verdrag tussen het Koninkrijk België en het Koninkrijk der Nederlanden tot het vermijden van dubbele belasting en tot het voorkomen van het ontgaan van belasting inzake belastingen naar het inkomen en naar het vermogen (Smlouva mezi Belgickým královstvím a Nizozemským královstvím o zamezení dvojímu zdanění a zabránění daňovému úniku v oboru daní z příjmů a z majetku) ze dne 5. června 2001 (Belgisch Staatsblad, 20. prosince 2002, s. 57534, dále jen „belgicko-nizozemská smlouva“) stanoví: „1. Zisky podniku z jednoho smluvního státu podléhají zdanění pouze v tomto státě, ledaže podnik vykonává svou činnost v druhém smluvním státě prostřednictvím stálé provozovny nacházející se v tomto smluvním státě. Vykonává-li podnik svou činnost tímto způsobem, pak lze zisky tohoto podniku zdanit v jiném státě, ale pouze pokud jich bylo dosaženo touto stálou provozovnou. 2. S výhradou ustanovení odstavce 3, pokud podnik z jednoho smluvního státu vykonává svou činnost v druhém smluvním státě prostřednictvím stálé provozovny nacházející se v tomto smluvním státě, jsou v každém smluvním státě této stálé provozovně přičteny zisky, kterých by mohla dosáhnout, pokud by byla odlišným podnikem vykonávajícím totožné nebo podobné činnosti za totožných nebo podobných podmínek a jednala by zcela nezávisle na podniku, jehož je stálou provozovnou. 3. Při určování zisků stálé provozovny lze odečíst náklady vynaložené na účely této stálé provozovny, včetně takto vynaložených nákladů na její vedení a obecných administrativních nákladů, ať již ve státě, ve kterém se tato stálá provozovna nachází, nebo jinde.“
57

Široký výklad výjimky stanovené v čl. 13 odst. 1 písm. d) nařízení č. 561/2006 by přitom mohl vést k tomu, že řidiči Deutsche Post, a sice velký počet řidičů, by již neměli nárok na ochranu svých pracovních podmínek, jak je upravena nařízením č. 561/2006, což by bylo v rozporu s cílem zlepšit sociální podmínky těchto pracovníků. Kromě toho by takové rozšíření výjimky stanovené v čl. 13 odst. 1 písm. d) nařízení č. 561/2006 mohlo mít za následek, že všechna vozidla Deutsche Post, tj. velký počet vozidel, by mohli legálně řídit tito řidiči po dlouhé hodiny bez odpočinku, což by mohlo vážně ohrozit cíl spočívající ve zlepšení bezpečnosti provozu na pozemních komunikacích (obdobně viz rozsudek ze dne 28. července 2011, Seeger, C‑554/09, EU:C:2011:523, body 35 a 36).
21

Podle informací předkládajícího soudu spadá podání kasačního opravného prostředku v zájmu práva do výlučné pravomoci nejvyššího státního zástupce a jeho cílem je zrušení soudního rozhodnutí poté, co nelze využít běžné opravné prostředky, které mají k dispozici účastníci řízení. Je-li takovému kasačnímu opravnému prostředku vyhověno, dotčené soudní rozhodnutí se zrušuje, aniž to však změní situaci inter partes.
31

Soudní dvůr rozhodl, co se týče rozsahu působnosti článku 3 nařízení č. 1346/2000 a ve světle bodu 6 odůvodnění tohoto nařízení, že do jeho působnosti spadají pouze žaloby, které vyplývají přímo z úpadkového řízení a které s ním úzce souvisejí (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 6. února 2019, NK, C‑535/17, EU:C:2019:96, body 25 a 26, jakož i citovaná judikatura). V této souvislosti totiž rozhodujícím kritériem použitým Soudním dvorem pro určení oblasti, do které žaloba spadá, nejsou procesní souvislosti této žaloby, ale její právní základ. Podle tohoto přístupu je tedy třeba zkoumat, zda právo nebo povinnost, které jsou základem žaloby, vyplývají z obecných pravidel občanského a obchodního práva nebo z odchylných pravidel, která jsou specifická pro úpadková řízení (rozsudek ze dne 6. února 2019, NK, C‑535/17, EU:C:2019:96, bod 28 a citovaná judikatura).
–

jeho zahraniční manžel/manželka nebo cizinec, s nímž uzavřel registrované partnerství, které je v Belgii považováno za rovnocenné manželství, a který/á s ním bude žít, jsou-li obě dotčené osoby starší 21 let. Tento minimální věk se však snižuje na osmnáct let, jestliže manželský svazek nebo registrované partnerství existovaly již před příchodem cizince, za nímž se má dotčená osoba přistěhovat, do Království;
40

Za těchto podmínek je třeba konstatovat, že skutečnost, že nezávislému seskupení osob, které splňuje všechny podmínky stanovené v čl. 13 části A odst. 1 písm. f) šesté směrnice, by byl odepřen nárok na osvobození od daně podle tohoto ustanovení pouze proto, že poskytlo služby rovněž nečlenům, by vedla k omezení rozsahu působnosti uvedeného ustanovení tím, že by z nároku na osvobození od DPH vyloučila služby poskytované tímto seskupením jeho členům, přičemž takovéto omezení rozsahu působnosti není potvrzeno cílem této směrnice, který je uveden v bodě 36 tohoto rozsudku (obdobně viz rozsudek ze dne 11. prosince 2008, Stichting Centraal Begeleidingsorgaan voor de Intercollegiale Toetsing, C‑407/07, EU:C:2008:713, body 36 a 37).
7

V bodě 2 dokumentu AGRI‑2005–64043 ze dne 9. června 2006, nazvaného „Sdělení Komise o jejím zacházení s nedostatky zjištěnými v systémech kontroly podmíněnosti zavedených členskými státy v kontextu schvalování účetní závěrky záruční sekce EZOZF“, se uvádí: „Až dosud byl dokument VI/5330/97 používán hlavně v souvislosti s odmítáním výdajů vyplývajících z žádostí, o kterých bylo rozhodnuto, že nejsou způsobilé pro podporu. I když dodržení požadavků stanovených v příloze III nařízení [Rady] (ES) č. 1782/2003 [ze dne 29. září 2003, kterým se stanoví společná pravidla pro režimy přímých podpor v rámci společné zemědělské politiky a kterým se zavádějí některé režimy podpor pro zemědělce a kterým se mění nařízení (EHS) č. 2019/93, (ES) č. 1452/2001, (ES) č. 1453/2001, (ES) č. 1454/2001, (ES) č. 1868/94, (ES) č. 1251/1999, (ES) č. 1254/1999, (ES) č. 1673/2000, (EHS) č. 2358/71 a (ES) č. 2529/2001 (Úř. věst. 2003, L 270, s. 1; Zvl. vyd. 03/40, s. 269)], a norem uvedených v příloze IV uvedeného nařízení představuje nikoliv podmínku způsobilosti (viz článek 24 téhož nařízení), ale východisko pro stanovení sankcí, je třeba použít metodu soudržnou s ohledem na tyto dva druhy nedostatků. Jak Komise oznámila (viz příloha I část C závěrečného kompromisu předsednictva ze dne 18. června 2003), základní pravidla v oblasti schvalování účetní závěrky, stanovená v nařízení [Rady] (ES) č. 1258/1999 [ze dne 17. května 1999 o financování společné zemědělské politiky (Úř. věst. 1999, L 160, s. 103; Zvl. vyd. 03/25, s. 414)], se uplatní na podmíněnost. Finanční opravy tedy musí být úměrné riziku pro fond při zohlednění skutečnosti, že normy v oblasti podmíněnosti nepředstavují pravidlo způsobilosti, ale základ pro stanovení sankcí. Riziko pro fond proto nebude v zásadě posuzováno na základě rizika nezpůsobilých výdajů, nýbrž bude posuzováno na základě rizika finanční ztráty vyplývající z neuplatnění sankcí. […] Jak v současnosti stanoví dokument VI/5330/97, opravný koeficient je třeba uplatnit na část fondů, pro niž výdaj představoval riziko. V souvislosti s podmíněností to znamená, že pokud jsou výsledky vypracovávány pro orgán příslušný v oblasti kontroly (specializovaný kontrolní orgán nebo platební agenturu), celková výše podpory vyplácené zemědělcům, kteří musí být kontrolováni tímto orgánem a jimž přísluší povinnost, jíž se týkají nedostatky, musí být opravena. Tato oprava se použije ve výši sankcí, které by byly přijaty, pokud by byla kontrola provedena podle doporučených norem. […]“
165

Ustanovení vnitrostátního práva, které by přiznávalo výlučnou pravomoc rozhodnout ve sporu, v němž jednotlivec namítá, jako v projednávaném případě, porušení práv vyplývajících z unijních právních norem, určitému orgánu, který nesplňuje požadavky nezávislosti a nestrannosti vyplývající z článku 47 Listiny, by přitom dotčenou osobu zbavovalo jakékoliv účinné právní ochrany ve smyslu tohoto článku a čl. 9 odst. 1 směrnice 2000/78, a bylo by v rozporu s podstatou práva na účinnou právní ochranu zakotveného v článku 47 Listiny (obdobně viz ze dne 29. července 2019, Torubarov, C‑556/17, EU:C:2019:626, bod 72).
2

Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Société de perception et de distribution des droits des artistes-interprètes de la musique et de la danse (Spedidam), jakož i PG a GF na straně jedné a Institut national de l’ audiovisuel (dále jen „INA“) na straně druhé ve věci údajného zásahu INA do práv výkonných umělců, jejichž nositeli jsou PG a GF.
3

Body 103 až 105 odůvodnění směrnice 2014/59 zní: „(103) […] Nehledě na úlohu centrálních bank při poskytování likvidity finančnímu systému i v době napětí je důležité, aby členské státy zřídily mechanismy financování s cílem předejít tomu, aby byly finanční prostředky potřebné pro tyto účely čerpány ze státních rozpočtů. Stabilizaci finančního systému by mělo financovat finanční odvětví jako celek. (104) Jako obecné pravidlo by měly členské státy ustavit své vnitrostátní mechanismy financování prostřednictvím fondů ovládaných orgány příslušnými k řešení krize a využívaných k účelům stanoveným v této směrnici. […] (105) V zásadě by měly příspěvky pocházet z odvětví, a to nezávisle na jakékoli operaci řešení krize a před ní. Nestačí-li předchozí financování krýt ztráty či náklady vzniklé využitím mechanismů financování, měly by se vybrat další příspěvky, aby uhradily dodatečné náklady nebo ztrátu.“
3

Body 3, 8, 9, 24 a 31 odůvodnění nařízení č. 1107/2009 uvádějí: „(3) Vzhledem ke zkušenostem získaným při uplatňování směrnice [Rady] 91/414/EHS [ze dne 15. července 1991 o uvádění přípravků na ochranu rostlin na trh (Úř. věst. 1991, L 230, s. 1; Zvl. vyd. 03/11, s. 332)] a k novým vědeckým poznatkům a technickému vývoji by uvedená směrnice měla být nahrazena. […] (8) Účelem tohoto nařízení je zajistit vysokou úroveň ochrany zdraví lidí a zvířat a životního prostředí a zároveň zabezpečit konkurenceschopnost zemědělství Společenství. Zvláštní důraz by měl být kladen na ochranu zranitelných skupin obyvatelstva včetně těhotných žen, kojenců a dětí. Měla by být uplatňována zásada předběžné opatrnosti a toto nařízení by mělo zajistit, že odvětví prokáže, že látky nebo přípravky vyráběné a uváděné na trh nemají žádné škodlivé účinky na zdraví lidí nebo zvířat ani nepřijatelné účinky na životní prostředí. (9) S cílem odstranit v co největší míře překážky obchodování s přípravky na ochranu rostlin, jež jsou důsledkem rozdílných úrovní ochrany v členských státech, by toto nařízení mělo rovněž stanovit jednotná pravidla pro schvalování účinných látek a uvádění přípravků na ochranu rostlin na trh, včetně pravidel o vzájemném uznávání povolení a o souběžném obchodu. Účelem tohoto nařízení je tedy zvýšit volný pohyb těchto přípravků a jejich dostupnost v členských státech. […] (24) Ustanovení upravující povolování musí zajišťovat vysokou úroveň ochrany. Zejména by při udělování povolení přípravků na ochranu rostlin měl být upřednostněn cíl ochrany zdraví lidí a zvířat a životního prostředí před cílem zlepšování rostlinné výroby. Proto by před uvedením přípravků na ochranu rostlin na trh mělo být prokázáno, že pro rostlinnou výrobu představují jednoznačný přínos a že nemají škodlivý účinek na zdraví lidí nebo zvířat, včetně zranitelných skupin, ani nepřijatelné účinky na životní prostředí. […] (31) Jsou-li tytéž přípravky na ochranu rostlin povoleny v různých členských státech, měl by být podle tohoto nařízení stanoven zjednodušený postup pro udělení povolení k souběžnému obchodu, s cílem usnadnit obchod s těmito přípravky mezi členskými státy.“
46

Pokud jde konkrétně o požadavek týkající se zachování důstojné životní úrovně, z bodu 35 odůvodnění směrnice 2013/33 vyplývá, že cílem této směrnice je zajistit plné respektování lidské důstojnosti a podpořit uplatňování zejména článku 1 Listiny základních práv a že tato směrnice musí být odpovídajícím způsobem provedena. V tomto ohledu respektování lidské důstojnosti ve smyslu tohoto článku vyžaduje, aby se dotyčná osoba neocitla v situaci krajní materiální nouze, v níž by nemohla uspokojovat své nejzákladnější potřeby, jako je zejména potřeba se ubytovat, najíst, obléct a umýt, a kterou by bylo poškozováno také její tělesné či duševní zdraví nebo v důsledku které by se ocitla v zanedbaném stavu, jenž je v rozporu s lidskou důstojností (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 19. března 2019, Jawo, C‑163/17, EU:C:2019:218, bod 92 a citovaná judikatura).
79

Uvedená směrnice brání též takovému legislativnímu opatření, které by umožňovalo, aby byl záměr, který měl být předmětem posouzení vlivů na životní prostředí ve smyslu čl. 2 odst. 1 směrnice 85/337, považován za takto posouzený, a to aniž by alespoň ukládal dodatečné posouzení a mimo rámec jakýchkoliv konkrétních výjimečných okolností (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 17. listopadu 2016, Stadt Wiener Neustadt, C‑348/15, EU:C:2016:882, bod 38).