Šestá směrnice 77/388 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu, ve znění směrnice 95/7, musí být vykládána v tom smyslu, že vnitrostátní správní orgány a soudy musí osobě povinné k dani odmítnout v rámci dodání zboží uvnitř Společenství přiznat nároky na odpočet, osvobození nebo vrácení daně z přidané hodnoty, a to i v případě neexistence vnitrostátních právních předpisů, které by takové odmítnutí stanovily, pokud je na základě objektivních okolností prokázáno, že tato osoba povinná k dani věděla nebo měla vědět, že se plněním uplatňovaným ke vzniku daného nároku podílela na podvodu na dani z přidané hodnoty, který byl spáchán v rámci dodavatelského řetězce.

Vnitrostátní správní orgány a soudy musí totiž v zásadě odmítnout přiznat nároky stanovené v šesté směrnici, které jsou uplatňovány podvodně nebo zneužívajícím způsobem, bez ohledu na to, zda se jedná o nárok na odpočet, osvobození nebo vrácení daně z přidané hodnoty související s dodáním zboží uvnitř Společenství. Při neexistenci konkrétních ustanovení v tomto smyslu ve vnitrostátním právním řádu je na vnitrostátním soudu, aby určil, zda v právu dotyčného členského státu existují právní pravidla, ať již se jedná o ustanovení nebo obecnou zásadu, která zakazují zneužití práva, nebo jiná ustanovení týkající se daňového podvodu či úniku, která by mohla být vykládána v souladu s požadavky unijního práva v oblasti boje proti daňovým podvodům.

Pokud by se však ukázalo, že vnitrostátní právo neobsahuje taková pravidla, jež by mohla být předmětem konformního výkladu, nebylo by přesto možné z toho dovozovat, že by vnitrostátním správním orgánům a soudům bylo bráněno v dodržování uvedených požadavků, a tedy v odmítnutí přiznat výhodu plynoucí z nároku stanoveného v šesté směrnici v případě podvodu.

Ačkoli je pravda, že se členský stát nemůže směrnice jako takové dovolávat vůči osobě povinné k dani, vzhledem k tomu, že zneužívající nebo podvodná jednání nemohou zakládat nárok stanovený unijním právním řádem, odmítnutí přiznat výhodu plynoucí z šesté směrnice totiž neznamená, že je dotyčnému jednotlivci uložena povinnost na základě této směrnice, ale je pouhým důsledkem zjištění, že objektivní podmínky pro přiznání požadované výhody, které jsou v souvislosti s tímto nárokem stanoveny uvedenou směrnicí, nejsou ve skutečnosti splněny.

V takovémto případě nelze k tomu, aby vnitrostátní správní orgány a soudy mohly odepřít výhodu plynoucí ze společného systému daně z přidané hodnoty, vyžadovat výslovné svolení, neboť tento důsledek musí být považován za inherentní uvedenému systému.

Krom toho osoba povinná k dani, která vytvořila podmínky související s přiznáním nároku pouze tím, že se podílela na podvodných plněních, není zjevně oprávněna dovolávat se zásad ochrany legitimního očekávání nebo právní jistoty, s cílem bránit se proti odmítnutí dotyčného nároku.

Konečně vzhledem k tomu, že odmítnutí přiznat nárok plynoucí ze společného systému daně z přidané hodnoty v případě účasti osoby povinné k dani na daňovém podvodu je pouhým důsledkem nesplnění podmínek, které k jeho přiznání vyžadují příslušná ustanovení šesté směrnice, toto odmítnutí nemá povahu trestu nebo sankce ve smyslu článku 7 Evropské úmluvy o lidských právech nebo článku 49 Listiny základních práv Evropské unie.

(viz body 49, 51–55, 57, 59–62, výrok 2)