ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
84.

Konečně pokud bychom připustili, že ochranná doložka zavedená unijním normotvůrcem se může uplatnit za okolností ve věci v původním řízení, vedlo by to přesně k „uskutečnění tohoto blahodárného zmírnění, tohoto společenského tlaku, bez něhož by se právo stalo odporným, protože by mohlo sloužit k nastolení spravedlnosti či nespravedlnosti bez rozdílu, podle zábran či choutek každého jedince“ ( 41 ). A pokud odmítneme, aby byl volný pohyb služeb podřízen apetitu podvodníků, kteří se snaží vyhnout zákazu výkonu činnosti v jednom členském státě, když hledají útočiště v jiném členském státě, není to zpochybněním výdobytků vnitřního trhu.
60.

Článek 12 odst. 3a stanoví podmínky, za kterých emise, u nichž bylo ověřeno, že byly zachyceny a přepraveny k trvalému geologickému uložení, nepodléhají povinnosti vyřadit povolenky stanovené v čl. 12 odst. 3 směrnice 2003/87. Do uvedené směrnice byl vložen s cílem poskytnout provozovatelům pobídku k používání uvedené technologie ( 46 ), a to současně s rozhodnutím unijního normotvůrce doplnit do seznamu činností podléhajících směrnici 2003/87 (příloha I) „[z]achytávání skleníkových plynů ze zařízení spadajících do působnosti [uvedené směrnice] pro účely přepravy a geologického uložení v úložišti povoleném podle směrnice 2009/31/ES“, „[přepravu] skleníkových plynů potrubím za účelem geologického uložení v úložišti povoleném podle směrnice 2009/31/ES“ a [g]eologické ukládání skleníkových plynů v úložišti povoleném podle směrnice 2009/31/ES“ ( 47 ). Unijní normotvůrce tak uznal, že ačkoli je hlavním účelem těchto činností předcházet emisím (čímž je odůvodněna podmíněná výjimka stanovená v čl. 12 odst. 3a), jejich účelem není eliminovat skleníkové plyny: i nadále tak existuje jasné riziko, že by takové plyny mohly nakonec být uvolněny do atmosféry ( 48 ). Naproti tomu unijní normotvůrce nestanovil, že by systému obchodování s povolenkami podléhalo samotné přemísťování oxidu uhličitého pro účely výroby PCC. To je logické, neboť je dotčený oxid uhličitý (jeho většina) chemicky vázán v PCC, a nemůže tedy být nakonec uvolněn do atmosféry. Vzhledem ke svému zvláštnímu účelu tedy výjimka stanovená v čl. 12 odst. 3a směrnice 2003/87 neposkytuje žádné obecné vodítko k významu pojmu „emise“ v čl. 3 písm. b) uvedené směrnice.
75.

Tudíž na rozdíl od tvrzení chorvatské vlády, by článek 3 neměl být podle mého názoru vykládán tak, že uvádí pouze hraniční případy. I proto, že jak bylo uvedeno výše, notáři (a vykonávající úřady) ( 35 ) nejsou „soudy“ v běžném smyslu tohoto výrazu. Navíc, pokud by notáři byli běžně považováni za „soudy nebo tribunály“, quod non, není jasné, proč by bylo nutné tuto skutečnost výslovně uvádět, a to pouze v souvislosti s konkrétní funkcí, kterou vykonávají maďarští notáři, nikoli však ve vztahu k ostatním funkcím nebo notářům v ostatních členských státech ( 36 ).
6.

Lhůty pro předání jsou stanoveny v čl. 16 odst. 3 až čl. 16 odst. 5A European Arrest Warrant Act 2003 (zákon o evropském zatýkacím rozkazu z roku 2003), který podle předkládajícího soudu provedl článek 23 rámcového rozhodnutí. Relevantní ustanovení zní následovně: „Článek 16 […] 3) S výhradou ustanovení článku 18 nabývá příkaz podle odstavce 1 nebo 2 účinnosti uplynutím patnácti dnů ode dne jeho vydání nebo dříve, pokud tak High Court určí na žádost ústředního orgánu státu a se souhlasem osoby, na kterou se příkaz vztahuje. 3A) S výhradou ustanovení odstavců 5 a 6 je osoba, na kterou se vztahuje platný příkaz podle odstavce 1 nebo 2, předána do dotčeného vystavujícího státu nejpozději do 10 dnů poté, co příkaz nabyl účinnosti podle odstavce 3. 4) Vydá-li High Court příkaz podle odstavce 1 nebo 2 a nerozhodne-li zároveň o odložení předání podle článku 18 […] b) nařídí zajištění dotčené osoby ve věznici […] na dobu nepřesahující 25 dnů po dobu provádění daného příkazu a c) nařídí, že dotčená osoba bude znovu předvedena před High Court, i) nebyla-li předána před uplynutím lhůty pro předání podle odstavce 3A, co možná nejdříve po uplynutí uvedené lhůty, nebo ii) má-li ústřední orgán státu za to, že vzhledem k okolnostem, které jsou mimo kontrolu státu nebo dotčeného vystavujícího státu, nebude dotčená osoba předána ke dni uplynutí lhůty stanovené v bodě i), před jejím uplynutím. 5) V případě předvedení osoby před High Court podle ustanovení odst. 4 písm. c), High Court a) je-li přesvědčen, že z důvodu okolností, které jsou mimo kontrolu státu nebo dotčeného vystavujícího státu, nebyla dotčená osoba předána ve lhůtě pro předání podle odstavce 3A nebo případně nebude v této lhůtě předána, i) po dohodě s vystavujícím justičním orgánem stanoví nové datum předání dotčené osoby a ii) nařídí zajištění dotčené osoby ve věznici […] na dobu nepřesahující 10 dní od data stanoveného podle bodu i) do doby jejího předání, a b) v ostatních případech nařídí propuštění dotčené osoby. 5A) Osoba, na kterou se vztahuje platný příkaz podle odst. 5 písm. a), a) je předána do dotčeného vystavujícího státu nejpozději do 10 dnů ode dne nabytí účinnosti příkazu, nebo b) nedošlo-li k předání podle písmena a), je propuštěna. […]“
69.

Jestliže by v rámci konzultací s členským státem byla Komise povinna se současně ujistit, že přijaté závazky jsou dostatečné pro vyřešení jejích obav souvisejících s hospodářskou soutěží a že nejdou nad rámec toho, co je nezbytné proto, aby byly rozptýleny, její úloha při těchto konzultacích by byla podobná té, kterou má v obvyklém rozhodovacím postupu, čímž by byl zpochybněn konsensuální charakter řízení, o které jde v projednávané věci.
20.

Popis předmětných výrobků v předkládacím rozhodnutí naznačuje, že tyto výrobky, tj. sušené celé listy tabáku, nelze považovat za řezané, lisované do desek či kroucené. Lze je ale považovat za „jinak dělené“? V tomto ohledu se v předkládacím rozhodnutí uvádí, že předmětné listy jsou „částečně odřapíkované“, což znamená, že řapík listu (stopka nesoucí čepel listu a spojující ji se stonkem rostliny) byl zcela či zčásti odstraněn. Podle české vlády lze takto upravený tabák bez jakýchkoli pochybností považovat za „jinak dělený“. Komise na jednání uvedla, že pouhé odstranění řapíku dle jejího názoru nestačí ke splnění této první podmínky. Nevyloučila však, že předmětné výrobky mohou být řezané, kroucené či lisované do desek, ale aby se to dalo říci s jistotou, vyžadovalo by to podle ní podrobnější popis těchto výrobků, než jaký je obsažen v předkládacím rozhodnutí.
17.

Spíše zastávám názor, že v této fázi úvah a testu případného odůvodnění nového omezení ve smyslu článku 13 rozhodnutí č. 1/80 by Soudní dvůr měl analýzu naléhavých důvodů obecného zájmu, jichž se dovolává německá vláda, provést in abstracto. Snaha o účinné řízení migračních toků je přitom jedním z cílů společné přistěhovalecké politiky stanovených v čl. 79 odst. 1 SFEU a podle všeho není jako taková v rozporu s cílem sledovaným Asociační dohodou EHS-Turecko. Naléhavý důvod obecného zájmu, jehož se dovolává německá vláda, se mi jeví o to přijatelnější, že – jak každý ví – Unie již několik let čelí nebývalé přistěhovalecké krizi a podle mého názoru by bylo neoprávněné, kdyby Soudní dvůr upřel členskému státu možnost dovolat se – aniž by to v každém případě bylo dostatečné pro odůvodnění právní úpravy, která je předmětem původního řízení – sledování cíle, o jehož dosažení se sama Unie zoufale snaží. Pokud by Soudní dvůr zvolil konkrétnější přístup, bylo by však možno si klást otázku, zda otázka práva pobytu v Německu v případě dítěte, které se narodilo na německém území a jež na tomto území vždy pobývalo – tedy jasněji řečeno, nikdy nemigrovalo – skutečně souvisí s řízením migračních toků.
8.

Článek 61 stanoví toto: „Odchylně od článku 60, je-li zboží, které se nenachází ve volném oběhu, propuštěno při vstupu do Společenství do některého z režimů nebo dostane-li se do některé ze situací uvedených v článku 156 nebo je-li propuštěno do režimu dočasného použití s úplným osvobozením od daní při dovozu anebo do režimu vnějšího tranzitu, je místem dovozu členský stát, na jehož území se na toto zboží tyto režimy nebo situace přestanou vztahovat. Obdobně je-li zboží, které se nachází ve volném oběhu, propuštěno při vstupu do Společenství do některého z režimů nebo dostane-li se do některé ze situací uvedených v článcích 276 a 277, je místem dovozu členský stát, na jehož území se na toto zboží tyto režimy nebo situace přestanou vztahovat.“
58.

Z tohoto důvodu měla být navrhovatelkám poskytnuta možnost přednést své argumenty proti navrhovanému rozhodnutí Komise, a to za přítomnosti zástupců orgánů pro hospodářskou soutěž členských států. Nelze vyloučit, že by výsledek řízení byl alespoň do jisté míry odlišný, neboť tyto orgány mohly ovlivnit Komisi prostřednictvím poradního výboru, který se sešel před přijetím sporného rozhodnutí. Článek 14 odst. 5 nařízení č. 1/2003 stanoví, že Komise by měla „přihlížet co nejvíce ke stanovisku poradního výboru. Sdělí výboru způsob, jakým vzala toto stanovisko na vědomí“. Úloha poradního výboru je – měl bych dodat – zvláště důležitá v decentralizovaném systému provádění, který byl zaveden se vstupem nařízení č. 1/2003 v platnost, jak dokládá bod 19 jeho odůvodnění.
43.

Jinak by tomu dle mého názoru bylo v případě, že by to nebyl odvolací senát, ale Tribunál, kdo by pro tyto výrobky poprvé shledal existenci důvodu neplatnosti ( 19 ). V takovém případě by totiž nedostatečné odůvodnění rozsudku Tribunálu z hlediska čl. 52 odst. 3 nařízení č. 207/2009 mohlo být právoplatně uplatněno v řízení o kasačním opravném prostředku ( 20 ).
27.

Směrnice 2014/25 byla zrušena směrnicí 2004/17 s platností k 18. dubnu 2016. Nepoužije se tedy na spor v původním řízení, v němž oznámení o zadávacím řízení bylo zveřejněno dne 2. dubna 2014. Jak v souvislosti se směrnicí 2014/24 nedávno uvedl Soudní dvůr, pokud by se použila před uplynutím lhůty pro své provedení, byli by nejen členské státy, ale i veřejní zadavatelé a hospodářské subjekty připraveni o dostatečnou lhůtu pro přizpůsobení se novým ustanovením zaváděným touto směrnicí ( 12 ). To by podle mého názoru bylo v rozporu i se zásadou právní jistoty ( 13 ). Toto obdobně platí i pro směrnici 2014/25.
55.

Pokračování či zachování příslušnosti by bylo možné odůvodnit pouze v případě, že by to bylo v nejlepším zájmu dítěte. Článek 24 odst. 2 Listiny základních práv Evropské unie v tomto ohledu stanoví, že „[p]ři všech činnostech týkajících se dětí, ať už uskutečňovaných veřejnými orgány nebo soukromými institucemi, musí být prvořadým hlediskem nejvlastnější zájem dítěte“.
65.

Lze se totiž důvodně domnívat, že pokud je na funkci označení původu nějaký zájem, je to z důvodu účinků, které jsou s ní spojeny. To, co spotřebitel očekává od výrobku, který je označen ochrannou známkou, kterou (po)zná, je stálá kvalita. Na základě tohoto očekávání kvality vyvolaného ochrannou známkou je její majitel schopen zachovávat a umocňovat požadavky kvality na straně spotřebitele, a to za účelem zvýšení svých prodejů v budoucnu ( 24 ).
63.

I kdyby ostatně byla taková situace, v jaké se nachází C. Popescu, považována za situaci spadající pod citovaný čl. 13 odst. 2, mám stejně jako slovenská vláda a Komise za to, že toto ustanovení stanoví pouhou možnost členských států nadále uznávat řidičská oprávnění, která přiznaly před 19. lednem 2013. Uvádí se v něm jen to, že směrnicí 2006/126 není zamýšleno zasahovat do těchto oprávnění, na která se vztahují vnitrostátní právní předpisy účinné před tímto datem, a to až do případné změny zavedené na vnitrostátní úrovni.
60.

Na druhém místě vzhledem k tomu, že centralizovaný dohled nad poplatky za využívání železniční infrastruktury prováděný regulačním subjektem zřízeným v souladu s článkem 30 směrnice 2001/14 má – jak společnost DB Netz a Komise ve značné míře doložily ve svých vyjádřeních před Soudním dvorem – nesporný zásadní význam v rámci systematiky této směrnice, mám za to, že Soudní dvůr by měl – a to nejen s ohledem na požadavek jednotnosti v souvislosti s vytvořením takového systému dohledu – dospět k nepřípustnosti soudního procesního prostředku, který stanoví vnitrostátní právo a jejž mohou využít železniční podniky pro ochranu práv – při respektování zásad stanovených předmětnou směrnicí –, která jim tato směrnice přiznává, zejména pokud jde o právo na přístup k železniční infrastruktuře za spravedlivých podmínek.
37.

Podle mého názoru je zde důležitý principiální důvod, který ospravedlňuje existenci této alternativy. Spočívá v potížích, kterým budou v řadě případů čelit nositelé práv při výpočtu skutečné škody vzniklé v důsledku daného porušení. Často to bude obtížné, někdy i nemožné. Bez mechanismu, který by v tomto ohledu nositeli práv usnadnil situaci, hrozí, že nápravná opatřená stanovená směrnicí budou neúčinná. V rámci náhradového systému založeného na licenčních poplatcích nebo poplatcích bylo tedy úmyslem zákonodárce umožnit nositeli práv, aby se vyhnul případným časovým průtahům a nákladům, které by ho jinak mohly potkat v souvislosti s podáním žaloby na porušovatele. Pokud by tomu bylo jinak, hrozilo by riziko, že požadavek podle čl. 3 odst. 1 směrnice 2004/48 ve smyslu, že nápravná opatření nesmí být nadměrně složitá nebo nákladná nebo nesmí mít za následek bezdůvodná zdržení, nebude naplněn. Jinými slovy by nebyla „účinná“, a tudíž „odrazující“ pro účely čl. 3 odst. 2 směrnice.
27.

Bundesarbeitsgericht (Spolkový pracovní soud, Německo), ke kterému byl podán revizní opravný prostředek, žádá Soudní dvůr, aby rozhodl o následujících předběžných otázkách: „I 1. Brání článek 3 směrnice 2001/23 vnitrostátní právní úpravě, která stanoví, že v případě převodu podniku nebo závodu přecházejí na nabyvatele v nezměněné formě pracovní podmínky sjednané na základě zásady autonomie vůle v individuální pracovní smlouvě mezi převodcem a zaměstnancem, jako kdyby je sám sjednal se zaměstnancem v individuální pracovní smlouvě, pokud vnitrostátní právní předpisy stanoví pro nabyvatele jak dvoustranné, tak i jednostranné možnosti úpravy? 2. V případě kladné odpovědi na první otázku jako celek nebo pro určitou skupinu pracovních podmínek sjednaných v individuální pracovní smlouvě mezi převodcem a zaměstnancem: Vyplývá z uplatnění článku 3 směrnice 2001/23, že je třeba z převodu na nabyvatele provedeného beze změn vyjmout určité podmínky pracovní smlouvy sjednané na základě zásady autonomie vůle mezi převodcem a zaměstnancem a upravit je již z prostého důvodu převodu podniku nebo závodu? 3. Pokud podle odpovědí Soudního dvora na první a druhou otázku není možný převod na nabyvatele beze změny sjednaného odkazovacího ustanovení v individuální pracovní smlouvě, na základě níž jsou některá pravidla kolektivní smlouvy dynamicky včleňována do pracovní smlouvy podle zásady autonomie vůle: a) Platí to i tehdy, pokud ani převodce, ani nabyvatel nejsou přímo ani nepřímo stranou kolektivní smlouvy, tedy pokud by se před převodem podniku nebo závodu pravidla kolektivní smlouvy na pracovní poměr s převodcem v žádném případě nepoužila bez odkazovacího ustanovení sjednaného v pracovní smlouvě na základě zásady autonomie vůle? b) V případě kladné odpovědi na tuto otázku: Platí to i tehdy, pokud převodce a nabyvatel jsou společnostmi z téže skupiny? II. Brání článek 16 [Listiny] vnitrostátní právní úpravě vydané za účelem provedení směrnic 77/187 nebo 2001/23, která stanoví, že v případě převodu podniku nebo závodu je nabyvatel rovněž vázán podmínkami pracovní smlouvy sjednanými převodcem a zaměstnancem v individuální pracovní smlouvě v souladu se zásadou autonomie vůle před převodem závodu, jako by je nabyvatel sjednal sám, pokud tyto podmínky do pracovní smlouvy dynamicky včleňují konkrétní pravidla kolektivní smlouvy, která by se jinak na pracovněprávní vztah neuplatnila, pokud vnitrostátní právo předpokládá jak dvoustranné, tak i jednostranné možnosti úpravy?“
32.

Z tohoto důvodu se nedomnívám, že by základní premisou mělo nutně být, že by čl. 2 odst. 4 písm. b) měl být vykládán co možná nejrestriktivněji. Avšak i kdybychom vyšli z této premisy a z praktických důvodů by definice, které vymezují věcnou působnost směrnice cestou vynětí, měly být postaveny na roveň samotných výjimek, klíčová otázka zůstává stejná: restriktivní výklad určité výjimky by neměl zajít až tak daleko, aby ji zbavil jakéhokoli rozumného významu a důležitosti.
67.

Opačné stanovisko, které zastává vláda Spojené království, je, že nový daňový režim ukládá vnitrostátní daně z loterií a podobných her, které jsou svou povahou nediskriminační. Zdaňuje hospodářskou činnost ve formě využívání služeb v oblasti loterií a podobných her ve Spojeném království osobami, které obvykle žijí ve Spojeném království, nebo právnickými osobami se sídlem ve Spojeném království. Daň z her na dálku je daní z účasti osoby podléhající dani na hraní hazardních her na dálku. Osoba podléhající dani je příjemcem služby v podobě hraní her, ačkoli uvedenou daň platí poskytovatel služby v podobě hraní her. Daň splatná v souvislosti s uvedenou účastí se nepočítá podle zisku poskytovatelů služeb, nýbrž podle částek splatných z her ponížených o částky, které vyplatí na výhrách. Jedná se tedy o daň z úhrnných čistých výnosů. Bez ohledu na metodu výpočtu zůstává daní z účasti na hraní her na dálku. Nejedná se o „exteritoriální daň“.
103.

Mám za to, že druhá varianta by poskytovala Komisi velký prostor pro uvážení, pokud jde o určení okamžiku definitivního ukončení projektu ve smyslu čl. 3 odst. 1 druhého pododstavce nařízení č. 2988/95. Takový výklad by nebyl slučitelný s mírou právní jistoty, která je nezbytná k ochraně zájmů hospodářských subjektů. Ty by totiž byly dlouho vystaveny dlouhému období právní nejistoty a riziku, že po uplynutí takové doby již nebudou schopny předložit důkaz o správnosti dotčených operací ( 61 ). Bylo by rovněž patrně možné uvažovat, že podporují liknavost na straně útvarů Komise (nebo přinejmenším je od takového liknavého postupu neodrazují). To by nebylo slučitelné se zásadou proporcionality, protože by délka promlčecí doby nevycházela z nutnosti ochrany finančních zájmů Evropské unie, nýbrž z rychlosti správní činnosti. To by bylo také v rozporu s článkem 41 Listiny, který zaručuje, že záležitosti dotčené osoby budou řešeny v přiměřené lhůtě, jakož i s cíli pravidel pro ukončení stanovených v nařízení č. 1164/94 a v pokynech k ukončení.
91.

Přijata by měla být také druhá část jediného důvodu kasačního opravného prostředku, což by podle mého mínění mohlo přispět k jasnějšímu vymezení pravomocí prezidenta CPVO. Přijetí této části by mohlo vést dokonce i k tomu, že by se analýza předchozího důvodu stala zbytečnou, neboť by byla potvrzena platnost rozhodnutí prezidenta CPVO ze dne 14. prosince 2006, a to dokonce i v rámci režimu vyplývajícího z protokolu CPVO TP/14/1. Připomeňme si, že přijetím tohoto rozhodnutí, jímž bylo povoleno použití sporné přídavné vlastnosti pro účely rozlišení mezi odrůdou, která je předmětem žádosti, a referenční odrůdou (přičemž za právní základ byl zvolen právě článek 23 nařízení č. 1239/95), bylo umožněno udělit odrůdě, která je předmětem žádosti, odrůdové právo Společenství.
30.

Kromě toho nesmí být článek 54 SFEU, a tím ani pojem „jiná právnická osoba“ vykládán úzce ( 15 ). Rozšířením základních svobod na společnosti se zohledňuje především okolnost, že rozhodní účastníci trhu bývají organizováni ve formě společností. To slouží uskutečnění cíle vnitřního trhu podle čl. 26 odst. 2 SFEU. Tento účel vypovídá o zapojení organizačních forem jako je svěřenský fond. Bez článku 54 SFEU by se v každém případě mohli základních svobod dovolávat společníci společnosti. To by ale bylo velice problematické a mělo by to za následek, že by společnost v právním styku sice mohla přímo jednat, ale základních svobod by se mohla domáhat pouze nepřímo přes své společníky.
78.

V bodech 125 a 126 napadeného rozsudku totiž uvedl toto: „125 […] je třeba připomenout, že promlčení podle čl. 25 nařízení č. 1/2003 nemá za následek zánik existence protiprávního jednání ani nemožnost Komise v rozhodnutí konstatovat odpovědnost za takové protiprávní jednání (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 6. října 2005, Sumitomo Chemical a Sumika Fine Chemicals v. Komise, T 22/02 a T 23/02, Sb. rozh., EU:T:2005:349, body 60 až 63 [ ( 28 )]), ale pouze neuplatnění postupů určených k uložení sankcí v případě subjektů, ve vztahu k nimž k promlčení došlo (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 27. června 2012, Bolloré v. Komise, T 372/10, Sb. rozh., EU:T:2012:325, bod 194 [ ( 29 )]). 126 Z doslovného, teleologického a systematického výkladu článku 25 nařízení č. 1/2003 kromě toho vyplývá, že podobně jako osobní procesní záruky, mezi které patří právo na obhajobu, a povinnost Komise předat dotčené právnické osobě oznámení námitek i rozhodnutí, kterým se ukládají takové sankce […], se jednotlivě na každou právnickou osobu, vůči níž je vedeno stíhání Komise, vztahuje i promlčení podle odstavce 1 a může jí být namítáno. Judikatura již v této souvislosti uznala, že pouhá skutečnost, že uplynutí promlčecí lhůty jde ku prospěchu dceřiné společnosti skupiny společností ve smyslu hospodářské jednotky, nevede k tomu, že by byla zpochybněna odpovědnost mateřské společnosti a že by bylo zabráněno jejímu stíhání (v tomto smyslu viz rozsudek Bolloré v. Komise, bod 125 výše, EU:T:2012:325, body 193 až 196 […]).“
12.

Note (2A) to Group 10 (poznámka 2A ke skupině 10) definuje „způsobilý subjekt“ ve smyslu neziskového subjektu, který splňuje jisté podmínky. Podle Note (3) to Group 10 (poznámka 3 ke skupině 10) nezahrnuje v bodě 3 „způsobilý subjekt“ ve smyslu Item 3 to Group 10 of Schedule 9 of the Value Added Tax Act 1994 (bod 3 skupiny 10 přílohy 9 zákona o dani z přidané hodnoty z roku 1994) neziskové subjekty veřejného práva [tedy místní orgány, ministerstva a veřejné orgány a subjekty uvedené na seznamu, který v roce 1993 zveřejnil Office of Public Service and Science (Úřad pro veřejnou službu a vědu)].
38.

Zatřetí Česká republika tvrdí, že napadený rozsudek by členské státy stavěl do nejistého právního postavení při provádění aktu v přenesené pravomoci, jelikož státy by se při zjišťování toho, která ustanovení se na ně vztahují a jaké povinnosti z aktu vyplývají, nemohly spolehnout na jeho výslovné znění. V praxi by pak členské státy musely podat ve lhůtě podle článku 263 SFEU žalobu na neplatnost, pokud by z ustanovení aktu v přenesené pravomoci vyplývalo, že jeho rozsah působnosti překračuje to, co stanoví základní legislativní akt. Pokud by totiž členské státy tuto žalobu na neplatnost nepodaly, ztratily by možnost namítat protiprávnost aktu v přenesené pravomoci v řízení o porušení unijního práva zahájeného Komisí na základě článku 258 SFEU ( 12 ).
24.

Rozsudek First-tier Tribunal (soud prvního stupně) potvrdil v návaznosti na odvolání podané Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs (daňový orgán) Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) (odvolací soud, daňový senát) rozsudkem ze dne 30. ledna 2014. V návaznosti na odvolání podané Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs ke Court of Appeal (England and Wales) (Civil Division) (odvolací soud pro Anglii a Wales, občanskoprávní senát) se tento soud rozhodl přerušit řízení a předložit Soudnímu dvoru žádost o rozhodnutí o předběžné otázce.
68.

Pokud by měla registrace nové léčebné indikace zakládat nové období zákonné ochrany údajů, bylo by to podle mého názoru v rozporu s výše uvedeným cílem, který sleduje samotná existence zkráceného řízení ve spojení s lhůtami stanovenými normotvůrcem pro ochranu údajů. Místo dalšího roku ochrany by nová léčebná indikace zakládala plné desetileté období zákonné ochrany údajů, které by držiteli první registrace umožňovalo, aby i nadále využíval příslušné údaje a bránil výrobcům generických přípravků ve využívání zkráceného řízení.