STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

ANTONIA TIZZANA

přednesené dne 11. března 2004( )

Věc C-262/02

Komise Evropských společenství

proti

Francii









a

Věc C-429/02

Bacardi France SAS (původně Bacardi-Martini SAS)

proti

Télévision Française TF1 SA a dalším

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Cour de cassation (Francie)]

„Směrnice 89/552/EHS – Televizní reklama – Volný pohyb služeb – Televizní reklama na alkoholické nápoje – Zákaz členského státu – Případná neslučitelnost s právem Společenství”

1. Svým návrhem ve věci C-262/02 se Komise Evropských společenství na základě článku 226 ES domáhá, aby Soudní dvůr určil, zda je francouzská právní úprava zakazující na vnitrostátním území televizní vysílání sportovních událostí odehrávajících se na území jiných členských států, pokud jsou v průběhu těchto událostí zobrazovány tabule s reklamou na alkoholické nápoje, jejichž televizní reklama je ve Francii zakázána, slučitelná s článkem 49 ES.

2. Tato právní úprava byla předmětem dvou předběžných otázek položených rozsudkem Cour de cassation (Francie) ze dne 19. listopadu 2002 ve věci C-429/02. V této věci se francouzský soud především táže, zda je právní úprava členského státu, jako je uvedená francouzská právní úprava, slučitelná se směrnicí Rady 89/552/EHS a s článkem 49 ES.

3. Jak je zřejmé, obě věci se týkají stejného vnitrostátního zákona a do značné míry se vzájemně překrývají. Je tedy vhodné zabývat se jimi společně.

I – Právní rámec

A – Použitelná právní úprava Společenství

4. Co se týče právní úpravy Společenství je v projednávané věci relevantním ustanovením článek 46 ES, který, jak známo, zaručuje volný pohyb služeb uvnitř společenství.

5. Kromě toho je třeba připomenout, že článek 46 ES, použitelný v případě volného pohybu služeb, v souladu s článkem 55 ES umožňuje použití právních a správních ustanovení členských států, která jsou přes omezení výše uvedené svobody poskytování služeb odůvodněna na základě veřejného pořádku, veřejné bezpečnosti a veřejného zdraví.

Směrnice 89/552

6. Ve věci C-429/02 je relevantním právním předpisem rovněž směrnice Rady 89/552/EHS ze dne 3. října 1989 (tzv. směrnice „televize bez hranic“; dále jen „směrnice 89/552“)( ).

7. Za účelem zajištění svobody přenosu televizního vysílání uvnitř Společenství koordinuje směrnice 89/552 některé oblasti televizního vysílání stanovením minimálních pravidel, která musí vysílání provozovaná ve Společenství a určená k příjmu uvnitř Společenství dodržovat (třináctý a čtrnáctý bod odůvodnění).

8. Mimoto za účelem dosažení tohoto cíle ukládá směrnice členským státům, aby zaprvé zajistily, aby subjekty televizního vysílání, které spadají do jejich pravomoci, dodržovaly tuto směrnici (čl. 3 odst. 2), a zadruhé, aby zajistily svobodu příjmu a nebránily dalšímu šíření televizního vysílání z jiných členských států na svém území z důvodů, které spadají do oblastí upravených touto směrnicí (čl. 2 odst. 2).

9. Mezi oblasti upravené směrnicí patří i oblast „televizní reklamy“, pro kterou jsou stanovena některá ustanovení definující základní pojmy v této oblasti a upravující podrobná pravidla, meze a doby vysílání této formy reklamy.

10. Co se týče projednávané věci, je na místě připomenout především článek 1 písmeno b) a c), který stanoví:

„Televizní reklamou“ se rozumí jakákoli podoba televizního oznámení veřejného nebo soukromého podniku za úplatu nebo jinou protihodnotu v rámci jeho obchodní, průmyslové, řemeslné činnosti nebo činnosti svobodného povolání, s cílem podpořit poskytnutí zboží nebo služeb za úplatu, včetně nemovitého majetku, práv a povinností.

[…]

„Klamavou reklamou“ se rozumí ústní nebo obrazová prezentace zboží, služeb, jména, ochranné známky nebo činností výrobce zboží nebo poskytovatele služeb v pořadech, jestliže subjekt televizního vysílání úmyslně uvede takovou prezentaci s reklamním cílem a mohl by tak uvést veřejnost v omyl o povaze této prezentace. Taková prezentace je považována za úmyslnou, zejména je-li prováděna za úplatu nebo jinou protihodnotu“.

11. Článek 10 stanoví :

„1. Televizní reklama musí být snadno rozeznatelná a zřetelně oddělená od ostatních pořadů obrazovými nebo zvukovými prostředky.

[…]

4 Klamavá reklama je zakázána“.

12. Článek 11 stanoví:

„1. Reklama musí být zařazena mezi jednotlivé pořady. Jsou-li splněny podmínky uvedené v odstavcích 2 až 5, lze reklamu rovněž zařadit během pořadů tak, aby nenarušila celistvost a hodnotu pořadů s ohledem na přirozená přerušení pořadu a na jeho délku a povahu a aby nebyla porušena práva oprávněných osob.

2. U přenosů složených ze samostatných částí nebo sportovních přenosů z obdobně uspořádaných událostí a představení, které obsahují přestávky, musí být reklamy zařazeny pouze mezi samostatné části nebo do přestávek.

[…]“.

13. Článek 15 stanoví určitá zvláštní kritéria, která musí splňovat televizní reklama na alkoholické nápoje.

14. Závěrem je třeba připomenout, že směrnice 89/552 byla změněna směrnicí 97/36( ) přijatou následně po dotčených skutečnostech a není v tomto případě použitelná.

B – Vnitrostátní právní úprava

a) Zákon Evin

15. Pokud jde o vnitrostátní právní úpravu, je třeba připomenout především francouzské předpisy týkající se televizní reklamy na alkoholické nápoje, počínaje zákonem č. 91-32 ze dne 10. ledna 1991 o boji proti kouření a alkoholismu( ) (dále jen „zákon Evin“), kterým byl změněn článek L.17 „Code des débits de boissons“ (dále jen „CDB“)( ).

16. Zákon Evin vychází ze zásady, podle které je zakázána jakákoliv forma reklamy na alkoholické nápoje (to znamená nápoje s hladinou alkoholu přesahující 1,2°), která není výslovně povolena. Na základě této zásady je tedy zakázána televizní reklama, jež není výslovně povolena článkem L.17 CDB.

17. Tento zákaz je výslovně potvrzen v článku 8 nařízení č. 92-280 ze dne 27. března 1992 o reklamě a sponzorství v televizi( ), který stanoví:

„Je zakázána reklama týkající se jednak výrobků, jejichž televizní reklama je předmětem zákonného zákazu, jednak následujících výrobků a hospodářských oblastí:

nápoje s obsahem alkoholu vyšším než 1,2° […]”

18. Porušení zákona Evin je francouzským trestním právem kvalifikováno jako „délit“ (přečin). Článek L.21 CDB totiž stanoví:

„Porušení ustanovení článků L.17, L.18, L.19 a L.20 se trestá pokutou ve výši 500 000 FRF. Maximální výše pokuty může být zvýšena o 50 % částky vydané na protiprávní reklamu.

V případě opakovaného protiprávního jednání může soud na dobu jednoho roku až pěti let zakázat prodej alkoholického nápoje, který je předmětem protiprávní reklamy“.

b) Opatření přijatá CSA

19. Důležitá kontrolní úloha byla mimoto přidělena „Conseil supérieur de l‘audiovisuel“ (rada pro rozhlasové a televizní vysílání, dále jen „CSA“), která je oprávněna uložit správní sankce francouzským distributorům televizního vysílání, kteří nedodržují zákon Evin.

20. Při plnění této úlohy CSA zjistila, že v průběhu vysílání ve Francii některých sportovních událostí odehrávajících se v zahraničí byly zobrazeny tabule s reklamou na alkoholické nápoje( ) a shledala, že tato forma televizní reklamy je v rozporu se zákonem Evin, a proto vyzvala některé francouzské provozovatele vysílání k dodržování tohoto zákona a dokonce podala návrh na zahájení stíhání pro porušení zákona( ).

21. Tento orgán následně vypracoval „kodex chování“, který stanoví výklad pravidel zákona Evin, co se týče jejich použití na přenosy sportovních událostí, v jejichž průběhu je viditelná reklama na alkoholické nápoje (například na tabulích umístěných kolem stadionu)( ).

22. Tento kodex, který vylučuje jakoukoli diskriminaci francouzských a zahraničních alkoholických nápojů, ukládá především inzerentům, zprostředkovatelům, sportovním federacím a provozovatelům televizního vysílání, aby vykonávali maximální dohled v případech, kdy jsou podobné reklamy zobrazeny v průběhu sportovních událostí odehrávajících se v zahraničí. V takovém případě provozovatelé vysílání, kteří ve Francii přenášejí obrazové záběry z událostí, nesmějí prokázat spoluúčastenství ve vztahu k reklamám umístěným v místě, kde se tyto události odehrávají, nesmějí se podílet na jejich umísťování na tabule, a musí pokud možno zamezit zobrazování těchto reklam.

23. Toto obecné pravidlo je následně upřesněno prostřednictvím rozlišení „mnohostranných mezinárodních událostí“ a „jiných událostí odehrávajících se v zahraničí“. V případě „mnohostranných mezinárodních událostí“, u nichž je obrazový záznam přenášen ve velkém počtu států, a nelze jej tedy považovat za zaměřený hlavně na francouzské diváky, nemohou být provozovatelé vysílání podezříváni ze spoluúčastenství ve vztahu k reklamám objevujícím se na obrazovce při vysílání obrazového záznamu, u něhož nekontrolují podmínky pořízení záběrů. Jinak je tomu v případě „jiných událostí“, kdy je přenos zaměřen specificky na francouzské diváky. V takovém případě mají strany vyjednávající s držiteli přenosových práv, i přesto, že právní úprava státu, kde se bude sportovní událost odehrávat, povoluje reklamu na alkoholické nápoje v místě utkání, povinnost použít „dostupné technické postupy“ tak, aby bylo zabráněno zobrazení reklamních tabulí na alkoholické nápoje ve Francii a musí informovat své zahraniční partnery o právní úpravě platné v tomto členském státu.

c) Změny kodexu chování

24. Ačkoliv to pro účely rozhodnutí v projednávané věci není relevantní, je namístě připomenout, že od roku 1999 byl kodex chování několikrát změněn. Jeho součástí se stala příloha obsahující seznam „mezistátních dvoustranných událostí“ (dříve „jiných událostí“). Tento seznam, který je předmětem pravidelného přezkumu, obsahoval: přátelská utkání, utkání v rámci užší kvalifikace; fotbalová utkání o Pohár Intertoto, první kola (předcházející osmifinále) Poháru UEFA v kopané. Bylo rovněž stanoveno, že soutěže uvedené v tomto seznamu mohly být nicméně kvalifikovány jako „mnohostranné mezinárodní události“, pokud je některé z mužstev či sportovců, kteří se jich účastní, „zvláště známé“( ). Konečně byla francouzským provozovatelům vysílání přiznána možnost obrátit se na CSA s žádostí o stanovisko s cílem určit, zda má být sportovní událost kvalifikována jako „mnohostranná mezinárodní“ událost nebo „mezistátní dvoustranná“ událost.

25. Ze spisu vyplývá, že v průběhu roku 2000 a 2001 byl kodex chování několikrát změněn. Především byl zkrácen seznam „mezistátních dvoustranných událostí“( ) a byl rozšířen a upřesněn postup dotazování CSA a všem dotčeným osobám bylo přiznáno právo obrátit se na tento orgán s žádostí týkající se podmínek použití kodexu a obdržet od ní odpověď v maximální lhůtě tří týdnů; nakonec byla stanovena i rozsáhlá distribuce tohoto kodexu prostřednictvím zveřejnění v Bulletin officiel du Ministère de la jeunesse et des sports, v periodiku „Informační bulletin CSA“ a na webových stránkách CSA.

II – Skutkový stav a řízení

Věc C-262/02

26. Od roku 1995 obdržela Komise řadu oznámení od jednotlivců poukazujících na obtíže způsobené zákonem Evin, pokud jde o přenosy sportovních událostí odehrávajících se v jiných členských státech vysílaných ve Francii a o nákup ploch na reklamní tabule výrobci alkoholických nápojů v místech, kde se tyto sportovní události odehrávají.

27. Na základě těchto oznámení zaslala Komise dne 21. srpna 1995 Francii výzvu dopisem. Dne 21. listopadu 1996 následovalo odůvodněné stanovisko, kterým Komise Francii vytýká, že se dopustila porušení článku 59 Smlouvy o ES (nyní po změně článek 49 ES).

28. Vzhledem k tomu, že Komise nebyla spokojena s odpovědí Francie, ani s úpravami kodexu chování provedenými francouzskými orgány po obdržení odůvodněného stanoviska, podala Komise Soudnímu dvoru návrhem doručeným dne 16. července 2002 žalobu, kterou se domáhá určení, že „Francouzská republika tím, že podmínila televizní vysílání ve Francii sportovních událostí odehrávajících se na území jiných členských států francouzskými televizními stanicemi předchozím odstraněním reklam na alkoholické nápoje, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článku 49 ES.“

29. Usnesením ze dne 3. prosince 2002 Soudní dvůr povolil v souladu s čl. 93 odst. 1 jednacího řádu vedlejší účastenství Spojeného království Velké Británie a Severního Irska na podporu žalobních návrhů Komise.

Věc C-429/02

30. Skutkový základ sporu v původním řízení se týká čtyř společností: Bacardi France SAS (dále jen „Bacardi“), Télevision Francaise TF1 SA (dále jen „TF1“), skupiny Jean-Claude Darmon SA (dále jen „Darmon“ ) a Girosport SARL (dále jen „Girosport“). Bacardi je francouzská společnost působící v oblasti výroby a uvádění na trh alkoholických nápojů, TF1 je francouzský provozovatel televizního vysílání, Darmon a Girosport jsou dvě společnosti podle francouzského práva, jejichž činnost spočívá ve vyjednávání televizních práv na přenosy sportovních událostí.

31. Ze soudního spisu vyplývá, že za účelem dodržování pravidel kodexu chování vypracovaného CSA vyzvala TF1 Darmon a Girosport, aby při nákupu přenosových práv (ke sportovním událostem) pro TF1( ) „použily všechny nezbytné postupy k zamezení zobrazení obchodního označení alkoholických nápojů v televizi“.

32. Ze spisu rovněž vyplývá, že u příležitosti sportovních utkání odehrávajících se v zahraničí a přenášených do Francie odmítaly některé fotbalové kluby umístit na tabule umístěné na stadionech reklamu na alkoholické nápoje vyráběné Bacardi.

33. Vzhledem k tomu, že se Bacardi domnívala, že toto odmítnutí bylo způsobeno nátlakem vyvíjeným na zahraniční kluby ze strany Darmonu a Girosportu na žádost TF1 a že tento nátlak byl vyvíjen pouze tehdy, pokud se reklamní tabule týkaly francouzských nápojů, požádala Bacardi návrhem podaným Tribunal de commerce de Paris, aby bylo uvedeným společnostem přikázáno zanechat tohoto diskriminačního chování.

34. Jelikož byl tento návrh zamítnut jak v řízení prvního stupně, tak při odvolacím řízení, podala Bacardi opravný prostředek Cour de cassation. Vzhledem k pochybnostem ohledně slučitelnosti francouzské právní úpravy se směrnicí 89/552 a článkem 49 ES, položil tento soud v souladu s článkem 234 ES Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

„1) Brání směrnice 89/552/EHS ze dne 3. října 1989, tzv. směrnice „televize bez hranic“, ve znění předcházejícím znění směrnice 97/36/ES ze dne 30. června 1997, aby vnitrostátní právní úprava, jako jsou články L.17 až L.21 francouzského Code des débits de boissons (zákoník o provozovnách oprávněných k prodeji nápojů) a článek 8 nařízení č. 92-280 ze dne 27. března 1992, zakazovala z důvodů ochrany veřejného zdraví a pod hrozbou trestních sankcí televizní reklamu na alkoholické nápoje pocházejících z tohoto členského státu nebo z jiných členských států Unie, ať se jedná o reklamní spoty ve smyslu článku 10 směrnice nebo o nepřímou reklamu vyplývající ze zobrazení tabulí s reklamou na alkoholické nápoje na obrazovce, aniž by se však jednalo o klamavou reklamu ve smyslu čl. 1 písm. c) směrnice?

2) Musí být článek 49 Smlouvy o ES a zásada volného pohybu televizního vysílání uvnitř Společenství vykládány v tom smyslu, že brání, aby vnitrostátní právní úprava, jako jsou články L.17 až L.21 francouzského Code des débits de boissons a článek 8 nařízení č. 92-280 ze dne 27. března 1992, zakazující z důvodů ochrany veřejného zdraví a pod hrozbou trestních sankcí televizní reklamu na alkoholické nápoje pocházející z tohoto členského státu nebo z jiných členských států Unie, ať se jedná o reklamní spoty ve smyslu článku 10 směrnice nebo o nepřímou reklamu vyplývající ze zobrazení tabulí s reklamou na alkoholické nápoje na obrazovce, aniž by se však jednalo o klamavou reklamu ve smyslu čl. 1 písm. c) směrnice, měla za následek, aby subjekty pověřené vysíláním a distribucí televizních programů:

a) upustily od vysílání televizních programů, jako jsou zejména přenosy sportovních událostí odehrávající se ve Francii nebo v jiných státech Unie, jestliže se v jejich průběhu objeví zobrazení reklam zakázaných ve smyslu Code français des débits de boissons,

b) nebo tyto programy vysílaly pod podmínkou, že se neobjeví reklamy zakázané ve smyslu Code français des débits de boissons, a bránily tak uzavírání smluv na reklamu na alkoholické nápoje pocházející z tohoto členského státu nebo jiných členských států Unie?“

35. V takto zahájeném řízení předložily svá písemná vyjádření Bacardi a TF1, vlády Francie a Spojeného království a Komise.

36. Dne 25. listopadu 2003 se konalo společné jednání v této věci a ve věci C-262/02, kterého se účastnila Bacardi, vlády Francie a Spojeného království a Komise.

III – Právní posouzení

Úvodní poznámka

37. Jak jsem již uvedl, základní otázky obou věcí se do značné míry shodují. Budu je tedy zkoumat společně, nejprve však musím učinit několik upřesnění, pokud jde o předběžné otázky položené ve věci C-429/02.

38. Jak již bylo uvedeno, v této věci byly Soudnímu dvoru předloženy dvě otázky týkající se určení, zda směrnice 89/552 a článek 49 ES brání zákonu, jako je francouzský zákon zakazující televizní reklamu na alkoholické nápoje, ať se jedná o přímou reklamu formou televizních spotů nebo o nepřímou reklamu vyplývající ze zobrazení reklamních tabulí v průběhu sportovních událostí.

39. Znění těchto otázek si podle mého názoru zaslouží komentář.

40. Zaprvé musím upřesnit, že pro poskytnutí užitečné odpovědi postupujícímu soudu se nemůže analýza Soudního dvora omezit na články L.17 až L.21 CDB a článek 8 nařízení č. 92-280, které byly vnitrostátním soudem výslovně uvedeny, ale musí se nezbytně týkat také opatření přijatých CSA při provádění těchto ustanovení. Především je třeba vzít v úvahu kodex chování vypracovaný tímto orgánem, který, jak bylo uvedeno a jak je možné vyvodit ze spisu, ukládá stranám vyjednávajícím nákup televizních práv k přenosům sportovních událostí, které se odehrávají v zahraničí, ale nejsou přenášeny „do velkého počtu států“ a jsou určeny „specificky francouzským divákům“ (tzv. „jiné události“), aby použily všechny „dostupné postupy“, aby zamezily ve Francii zobrazení reklam na alkoholické nápoje viditelné v průběhu takových událostí.

41. Chování TF1, Darmonu a Girosportu, které je základem sporu v původním řízení a které je napadáno Bacardi, je výsledkem snahy těchto hospodářských subjektů přizpůsobit se praxi výkladu a použití článků L.17 až L.2l CDB a článku 8 nařízení č. 92-280. V důsledku toho mám za to, že při analýze obou předběžných otázek je třeba vzít v úvahu tuto praxi, jejíž relevanci pro výklad uvedených článků v podstatě uznal postupující soud a která je hlavním předmětem žalobního důvodu Komise ve věci C-262/02. Ostatně odpověď Soudního dvora, která by k této praxi nepřihlížela, by se stala pouhým poradním stanoviskem postrádajícím vztah k realitě sporu v původním řízení, což je v jasném rozporu s funkcí řízení o předběžné otázce( ).

42. Zadruhé se domnívám, že při analýze předmětné právní úpravy se musí Soudní dvůr soustředit na posouzení, zda je zákaz nepřímé televizní reklamy na alkoholické nápoje spočívající ve vysílání záběrů ukazujících reklamní tabule v průběhu sportovních událostí slučitelný s právem Společenství. Jak jsem již uvedl, hlavní řízení se totiž týká zákonnosti chování, které přijaly TF1, Darmon a Girosport za účelem přizpůsobení se tomuto zákazu. Naproti tomu zákaz přímé televizní reklamy, přestože je stanoven francouzským zákonem, nemá pro tento spor žádný význam. Mám tedy za to, že odpověď Soudního dvora ohledně slučitelnosti tohoto zákazu s právem Společenství není pro řešení sporu v původním řízení nezbytná.

43. Z výše uvedených důvodů se domnívám, že otázky předložené Cour de cassation musí být chápány v tom smyslu, že Soudní dvůr musí posoudit, zda směrnice 89/552 a článek 49 ES brání právní úpravě členského státu, jako je francouzská právní úprava zakazující na vnitrostátním území televizní přenosy sportovních události, které se odehrávají v jiných členských státech, avšak nejsou přenášeny do velkého počtu států, a jsou tedy specificky určeny divákům tohoto členského státu, pokud jsou v průběhu těchto přenosů zobrazovány reklamní tabule umístěné v místech, kde se tyto sportovní události odehrávají, s cílem podporovat výrobky (v tomto případě alkoholické nápoje), jejichž reklama je v prvním členském státě zakázána;

44. V tomto smyslu se druhá otázka položená ve věci C-429/02 a žaloba pro nesplnění povinnosti podaná Komisí ve věci C-262/02 nakonec shodují, neboť v obou případech je třeba určit, zda je uvedená právní úprava tak, jak byla vykládána a uplatňována CSA, slučitelná s článkem 49 ES.

45. Tento bod je zjevně ústředním bodem obou věcí a je jim, opakuji, společný. Než přistoupím k jeho zkoumání, musím zmínit aspekt, který má význam pouze v řízení o předběžné otázce. Jde o posouzení, zda může být předmětná francouzská právní úprava bez dalšího shledána protiprávní z důvodu porušení směrnice 89/552.

K směrnici 89/552

46. Co se týče této otázky omezím se pouze na několik poznámek, neboť souhlasím se všemi účastníky řízení o předběžné otázce (s jedinou výjimkou TF1) zastávajícími názor, že tuto směrnici nelze v projednávané věci použít, neboť televizní přenos, v jehož průběhu jsou zobrazeny reklamní tabule viditelné v průběhu sportovních událostí, nemůže být považován za „televizní reklamu“, a nemůže tudíž spadat do působnosti směrnice.

47. Tento závěr podle mého názoru jasně vyplývá z článků 1, 10 a 11 směrnice.

48. Článek 1 písm. b) definuje „televizní reklamu“ jako „jakoukoli podobu televizního oznámení za úplatu nebo jinou protihodnotu […] s cílem podpořit poskytnutí […] zboží nebo služeb“ ( ).

49. Toto ustanovení se tedy vztahuje na sled vysílaných obrazových záznamů, specificky určených na reklamní podporu, za kterou provozovatel televizního vysílání obdrží úplatu. Nevztahuje se však na jiné druhy oznámení, jako jsou oznámení umístěná na tabulích a zobrazovaná v průběhu přenosu sportovní události, za které provozovatelé vysílání neobdrží žádnou protihodnotu.

50. Články 10 a 11 stanoví, že reklama „musí být […] zřetelně oddělená od ostatních pořadů (čl. 10 odst. 1) a že „u přenosů složených ze samostatných částí nebo sportovních přenosů nebo přenosů z obdobně uspořádaných událostí a představení, které obsahují přestávky, musí být reklamy zařazeny pouze mezi samostatné části nebo do přestávek“ (čl. 11 odst. 2).

51. Jak tedy správně zdůraznily Spojené království a Komise, tyto podmínky reklam mohou splňovat pouze televizní oznámení určená k podpoře zboží nebo služeb v televizi, a mohou být tedy v souladu se směrnicí zařazena mezi samostatné části nebo do přestávek sportovních přenosů tak, aby byla od těchto pořadů zřetelně oddělená.

52. Naopak záběry reklamních tabulí sportovní události v televizi, které jsou umístěné po stranách hrací plochy, na níž se utkání odehrává, a zobrazené v průběhu přenosu, se nezbytně objevují v průběhu celé události, a nelze je tedy zřetelně oddělit od obrazových záběrů herních akcí. Bylo by tudíž nelogické domnívat se, že směrnice 89/552 upravuje rovněž tuto formu nepřímé reklamy, která samotným svým uspořádáním nemůže splňovat ustanovení této směrnice.

53. Ohledně tohoto bodu je tedy namístě určit, že směrnice 89/552 nebrání právní úpravě členského státu, jako je francouzská právní úprava zakazující na vnitrostátním území televizní přenosy sportovních událostí odehrávajících se v jiných členským státech, pokud jsou zobrazovány reklamní tabule umístěné v místech, kde se tyto události odehrávají, s cílem podporovat výrobky (v projednávané věci alkoholické nápoje), jejichž reklama v televizi je v prvém členském státě zakázána.

K článku 49 ES

54. Jak jsem již několikrát poznamenal, žaloba pro neplnění povinnosti podaná Komisí a druhá předběžná otázka předložená Cour de cassation se týkají stejné otázky. V podstatě se jedná o určení, zda je francouzská právní úprava, tak jak je vykládána a uplatňována CSA, slučitelná s článkem 49 ES.

55. Komise, Spojené království a Bacardi mají za to, že předmětná opatření představují nepřiměřené omezení pohybu různých přeshraničních služeb ve vztahu k cílům ochrany veřejného zdraví a nezbytnosti zabránit obcházení zákona. Francie sice uznává, že tato úprava obsahuje omezení volného pohybu služeb, avšak tvrdí, že předmětná právní úprava je odůvodněna důvody veřejného zdraví a splňuje zásadu přiměřenosti.

1) K existenci omezení volného pohybu služeb

56. V prvé řadě je tedy třeba určit, zda opatření přijatá CSA a zejména kodex chování ve svém původním znění, představují omezení volného pohybu služeb podle článku 49 ES.

57. Po pravdě řečeno, zdá se, že mezi účastníky obou řízení není ohledně existence tohoto omezení žádný skutečný rozpor, neboť Francie ve skutečnosti argumentu Bacardi, Komise a Spojeného království neodporuje.

58. Zejména nebylo zpochybněno, že opatření přijatá CSA představují omezení volného pohybu tří různých přeshraničních služeb: i) přenosu sportovních „mezistátních dvoustranných“ událostí odehrávajících se v zahraničí francouzskými provozovateli vysílání, v jejichž průběhu byly zobrazeny reklamy na alkoholické nápoje, ii) prodeji příslušných televizních práv k těmto přenosům francouzským provozovatelům vysílání pořadateli těchto událostí; iii) a nakonec prodeji ploch určených na podporu alkoholických výrobků v rámci těchto událostí správci reklamních tabulí umístěných ve sportovních zařízeních. V řízení o žalobě pro nesplnění povinnosti se Komise zabývala rovněž existencí omezení sponzorování mužstev účastnících se „mezistátních dvoustranných“ událostí (například prostřednictvím zobrazení obchodního označení alkoholických nápojů na dresech sportovců). Jak však Komise sama uznala, tento bod žalobního důvodu nebyl uveden v odůvodněném stanovisku a nelze jej tedy brát v úvahu ve věci C-262/02( ).

59. S ohledem na výše uvedené mám za to, že předmětná právní úprava, přestože ukládá povinnosti pouze francouzským poskytovatelům, představuje přímou překážku přístupu na trh dotčených služeb jak francouzským poskytovatelům, tak i poskytovatelům z jiných členských států.

60. Jak již bylo uvedeno, kodex chování ukládá v případě „jiných událostí“ stranám vyjednávajícím s držiteli televizních práv, aby použily všech „dostupných postupů“ k zamezení zobrazení reklamy na alkoholické nápoje ve francouzské televizi.

61. Mám tedy za to, že mezi „postupy“, které kodex ukládá těmto poskytovatelům za účelem dosažení tohoto cíle, patří rovněž povinnost nekupovat televizní práva na přenosy „jiných událostí“, pokud nedojde k předchozímu odstranění reklamy na alkoholické nápoje. Není totiž pochyb, že tento „postup“ patří rovněž mezi „dostupné postupy“, které mohou osoby vyjednávající televizní práva použít.

62. V takovém případě lze jen stěží tvrdit, že předmětná právní úprava nepředstavuje překážku v přístupu k uvedeným službám. V případě žádosti o odstranění těchto reklam totiž může nastat jedna z těchto dvou situací: pokud pořadatelé sportovní události zachovají reklamu, nebudou moci prodat přenosová práva k této události a tato událost nebude moci být následně přenášena do Francie; pokud naopak odstraní nebo preventivně zakáží umístění reklamních tabulí kolem hrací plochy, nebudou správci reklamních tabulí s to prodat dostupné reklamní plochy výrobcům alkoholických nápojů, a ti tedy nebudou moci tyto plochy koupit. V obou případech brání chování, které kodex ukládá osobám vyjednávajícím přenosová práva, různým poskytovatelům v poskytování nebo využívání jedné či několika „přeshraničních“ služeb.

63. Není třeba namítat, že francouzští provozovatelé vysílání by namísto toho, aby upustili od vysílání „mezistátní dvoustranné události“, pokud obsahuje předmětnou reklamu, mohli díky moderním postupům umožňujícím zakrýt obrazy cíleně zakrýt pouze tabule s reklamou na alkoholické nápoje. Jak správně uvedla Komise a jak během jednání připustila Francie, jedná se o vysoce náročné technické postupy související s naváděcími systémy střel, jež by s sebou nesly nadmíru vysoké náklady k tíži provozovatelů vysílání.

64. Rovněž nelze vyloučit existenci zakázaného omezení podle článku 49 ES z důvodu uvedeného postupujícím soudem, že použitelná vnitrostátní právní úprava se týká bez rozlišení všech alkoholických nápojů a je na tyto nápoje uplatňována „poskytovateli pověřenými vysíláním a distribucí televizních pořadů“ bez ohledu na to, zda „pocházejí z členského státunebo z jiných členských států Unie“( ).

65. Je třeba mít na paměti, že článek 49 ES zakazuje nejen diskriminaci založenou na státní příslušnosti, ale obecněji jakékoli omezení volného pohybu služeb pro poskytovatele služeb, kteří jsou usazeni v jiném členském státě( ). Tento článek tedy brání rovněž vnitrostátním právním předpisům, které sice lze použít bez rozlišení, avšak jsou rázu, že přímo podmiňují přístup na trh služeb v ostatních členských státech( ).

66. Jak již bylo řečeno výše, to je právě případ projednávané věci.

67. Mám za to, že je v tomto směru namístě určit, že opatření přijatá CSA k provedení zákona Evin, která ukládají osobám jednajícím s držiteli televizních práv k „jiným událostem“, aby použily všechny „dostupné postupy“ k zamezení zobrazení reklam na alkoholické nápoje ve Francii, představují omezení volného pohybu služeb podle článku 49 ES.

2) K přiměřenosti francouzské právní úpravy

68. S ohledem na výše uvedené je třeba určit, zda může být uvedené omezení odůvodněno požadavky, jejichž ochranu umožňuje právo Společenství i za cenu odchylné úpravy zásady volného pohybu.

69. V tomto směru v prvé řadě konstatuji, že všichni účastníci obou řízení shodně uznávají nález Soudního dvora, podle něhož opatření, jako jsou opatření, která jsou předmětem zkoumání v projednávané věci, „omezující možnost reklamy na alkoholické nápoje a zaměřující se tak na boj proti zneužívání alkoholu“, i přesto, že „představují omezení volného pohybu služeb”, „odrážejí péči o veřejné zdraví( )“, a mohou být tedy odůvodněny tímto „důvodem obecného zájmu, ve smyslu článku [46 ES], který lze použít ohledně volného pohybu služeb podle článku [55 ES]( )“.

70. Jak je známo, judikatura Soudního dvora však rovněž stanoví, že vnitrostátní opatření, jejichž přijetí umožňuje článek 46 ES, jsou legální pouze tehdy, pokud nejsou „nepřiměřená“ sledovanému cíli( ). V důsledku toho, i když platí, že neexistují-li právní předpisy Společenství, které by obecně upravovaly reklamu na alkoholické nápoje, „přísluší členským státům“, aby i v této oblasti rozhodly o úrovni, v jaké chtějí zajistit ochranu veřejného zdraví, a o způsobu, jakým má být této úrovně dosaženo“, rovněž platí, že tak mohou činit pouze „v mezích stanovených Smlouvou a zejména v souladu se zásadou přiměřenosti( )“, podle které musí být přijatá opatření „způsobilá k zajištění dosažení cíle, který sledují, a nesmí jít nad rámec toho, co je nezbytné k jeho dosažení( )“.

71. A právě přiměřenost francouzské právní úpravy je ústředním bodem žaloby pro nesplnění povinnosti podané Komisí proti Francii a žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce podané Cour de cassation. Pro řešení obou věcí je tedy třeba určit, zda tato právní úprava: i) je způsobilá k dosažení cíle ochrany veřejného zdraví, který sleduje; ii) zda nejde nad rámec toho, co je nezbytné k dosažení tohoto cíle.

i) K způsobilosti francouzské právní úpravy dosáhnout sledovaného cíle ochrany veřejného zdraví.

72. Podle Komise a Bacardi nejsou předmětné francouzské právní předpisy způsobilé k dosažení cíle sledujícího ochranu veřejného zdraví, neboť vycházejí z právních rozhodnutí a kritérií, která jsou nepřiměřená ve vztahu k tomuto cíli. A to z řady důvodů, které budu postupně analyticky zkoumat.

73. Bacardi a Komise shledávají první nesoudržnost ve srovnání pravidel týkajících se tabákových výrobků a pravidel týkajících se alkoholických nápojů. V prvém případě stanoví francouzská právní úprava obecný zákaz reklamy, s výjimkou závodů Formule 1. Ve druhém případě právní úprava naopak připouští různé formy reklamy (například v tisku, rozhlase a na reklamních tabulích), přičemž však stanoví zákaz televizní reklamy, který je kodexem chování rozšířen na televizní záběry tabulí zobrazujících reklamu na alkoholické nápoje.

74. Chápu-li to, pak podle Komise existuje nesoudržnost mezi oběma případy, jelikož obecný zákaz, jako je zákaz stanovený v případě tabákových výrobků, je omezen odchylnou úpravou, zatímco částečný zákaz, jako je zákaz týkající se alkoholických nápojů, je rozšířen extenzivním použitím na televizní přenosy.

75. Bacardi a Komise shledávají druhou nesoudržnost ve skutečnosti, že zákon Evin připouští u alkoholických nápojů širokou reklamu spočívající v umístění reklamních tabulí ve sportovních zařízeních, ale zakazuje obrazové záběry těchto tabulí. Z tohoto pohledu je podle těchto účastníků nesoudržnost rovněž v tom, že reklama jako taková, umístěná na reklamních tabulích, kterou může v celém průběhu sportovní události vidět kdokoli, kdo se této události účastní, je na jedné straně povolena, a na druhé straně je zakázáno zobrazování těchto tabulí v televizi, přestože jsou tyto tabule televizními kamerami zabírány jen zřídka, a jsou tedy pro televizní diváky viditelné jen na několik okamžiků.

76. V odpověď na tato tvrzení francouzská vláda uvádí, že přijala rozhodnutí zákonodárné politiky, která v souladu s cílem ochrany veřejného zdraví stupňují zákaz reklamy podle škodlivosti prodávaného výrobku a podle účinnosti užitého reklamního prostředku.

77. Francouzská vláda zejména tvrdí, že stanovení odchylné úpravy pro reklamu na tabákové výrobky, která není stanovena pro alkohol, který je výrobkem s odlišným stupněm škodlivosti pro lidské zdraví, není nikterak nesoudržné. Mimoto je zcela logické povolit reklamu na alkoholické nápoje na reklamních tabulích, které spatří pouze osoby fyzicky přítomné na sportovních utkáních, a zakázat naopak zobrazování těchto reklam v televizi, vzhledem k tomu, že prostřednictvím televize se tato reklama dostane k mnohem většímu počtu osob.

78. Pokud jde o mne, není nikterak obtížné připustit, že některá rozhodnutí francouzského zákonodárce se mohou skutečně jevit jako diskutabilní. Není totiž pochyb, že stanovit významné odchylky od zákazu reklamy nebo omezit zobrazování záběrů reklamních tabulí v televizi, aniž by bylo zakázáno jejich umístění na stadionech, může snižovat účinnost opatření, která stát přijímá za účelem ochrany veřejného zdraví.

79. Nicméně mám za to, že tato rozhodnutí jsou součástí svobody členských států „rozhodnout o úrovni, v jaké chtějí zajistit ochranu veřejného zdraví a o způsobu, jakým má být této úrovně dosaženo( ), a tudíž náleží mezi možnosti, které mají členské státy k dispozici za účelem dosažení tohoto cíle. Způsobilost a nezbytnost těchto rozhodnutí ve vztahu k sledovaným cílům, jak jsme viděli, naopak do sféry volného uvážení členských států nespadá, a spadá tudíž do kontrolní pravomoci Soudního dvora, vzhledem k tomu, že pouze tyto podmínky mohou odůvodnit omezení vyplývající z těchto rozhodnutí.

80. V důsledku toho je třeba určit nikoli jaká opatření by byla teoreticky uskutečnitelná a účinnější, nýbrž zda jsou konkrétní opatření, přijatá Francií při výkonu její diskreční pravomoci s cílem zabránit televizním přenosům mezistátních dvoustranných sportovních událostí, v jejichž průběhu jsou zobrazeny reklamy na alkoholické nápoje, způsobilá k dosažení úrovně ochrany veřejného zdraví sledované tímto státem.

81. Mám za to, že i přes uvedená omezení nelze popřít způsobilost těchto opatření. Předmětná opatření totiž snižují počet případů, při nichž lze v televizi spatřit obrazové záběry tabulí s reklamou na alkoholické nápoje, to znamená obrazů viditelných ve sportovních zařízeních se zřejmým účelem pobízet spotřebitele k nákupu těchto výrobků. V důsledku toho je důvodné se domnívat, že omezením příležitostí šíření těchto oznámení mohou tato opatření rovněž snížit počet případů, při nichž televizní diváci konzumují alkoholické nápoje v reakci na reklamu.

82. Hlavní tvrzení Bacardi a Komise z pohledu, který je zde významný, se však ve skutečnosti týká něčeho jiného. Týká se kodexu chování, o kterém jsem se zmínil výše (body 19 až 23), a zejména rozlišení mezi „mnohostrannými mezinárodními událostmi“ a „jinými událostmi“, ze kterého vychází zákaz přenosů sportovních událostí odehrávajících se v zahraničí.

83. Podle Bacardi a Komise je toto rozlišení nejen nepřesné, ale rovněž kontradiktorní. Jelikož se tabule s reklamami na alkoholické nápoje nacházejí v místech, kde se odehrávají sportovní události, zakazuje toto rozlišení vlastně přenosy „jiných událostí“, kdy je nižší sledovanost francouzskými diváky, a nikoli přenosy „mnohostranných mezinárodních událostí“, kdy je sledovanost vyšší. Důsledkem tohoto zákazu je zavedení méně omezujícího režimu právě pro přenosy událostí s vyšší sledovaností, a vede tak prostřednictvím reklamy k zvýšení počtu osob konzumujících alkohol.

84. Podle mého názoru však nelze s tímto tvrzením souhlasit z důvodů, které se pokusím vysvětlit níže.

85. Nejprve musím připomenout, že po zavedení zákazu televizní reklamy na alkoholické nápoje prostřednictvím zákona Evin zjistila CSA, která byla pověřena zajištěním dodržování tohoto zákona, že předmětný zákaz byl v některých případech výrobci alkoholických nápojů obcházen. Tito výrobci totiž koupili reklamní plochy na tabulích umístěných v průběhu některých sportovních událostí vysílaných ve Francii, které se sice odehrávaly v zahraničí, avšak neměly velký mezinárodní význam, a ve skutečnosti byly specificky určeny francouzským divákům.

86. CSA rozhodla v roce 1995 zakázat ve Francii přenosy „jiných událostí“ obsahujících tyto reklamy, neboť měla za to, že toto chování obchází zákaz televizní reklamy na alkoholické nápoje stanovený zákonem Evin, a poškozuje tak cíl ochrany veřejného zdraví sledovaný tímto zákonem. CSA tak rozšířila zákaz i na přenosy událostí, které nejsou přenášeny „do velkého počtu států“ a jsou určeny „specificky francouzským divákům“ a které byly v minulosti předmětem protiprávního chování.

87. Mám za to, že logika, ze které toto rozhodnutí vychází, je ještě očividnější a soudržnější s cíli francouzské právní úpravy, vezmeme-li v úvahu, že v případě „jiných událostí“, které jsou určené „specificky francouzským divákům“, mohou výrobci alkoholických nápojů a poskytovatelé reklamních služeb vytvořit (výběrem podporovaného výrobku a definicí reklamního oznámení umístěného na tabule) reklamu cílenou na francouzské diváky, která bude z tohoto důvodu účinnější, a tedy i škodlivější.

88. Kromě toho účinnost předmětného zákazu je větší právě v případě „jiných událostí“. Vzhledem k tomu, že se jedná o události přenášené do omezeného počtu států, jejich vysílání směřující k tak široké divácké obci, jako jsou francouzští diváci, má zvláštní význam pro držitele televizních práv a pro poskytovatele reklamních služeb, kteří tudíž budou mnohem lépe spolupracovat při dodržování tohoto zákazu.

89. Kromě toho lze dodat, že rozlišení na „mnohostranné mezinárodní události“ a „jiné události“ umožňuje lépe zajistit slučitelnost cílů ochrany veřejného zdraví se zásadou volného pohybu služeb, neboť snižuje počet případů, ve kterých je ve Francii zakázán přenos sportovních událostí odehrávajících se v zahraničí. Toto rozlišení zužuje, jak již bylo uvedeno, toto omezení pouze na „jiné události“, které, jak již bylo uvedeno, nejsou přenášeny do velkého počtu zemí a mají zvláštní význam pouze pro francouzské diváky.

90. Je pravda, že obecný zákaz přenosů týkající se všech sportovních událostí by byl v boji proti alkoholismu účinnější a v důsledku toho i způsobilejší k ochraně veřejného zdraví. Je však zřejmé, že takový zákaz by představoval mnohem větší překážku volného pohybu služeb, než je tomu v případě předmětné právní úpravy.

91. Pokud jde o tvrzení, že obecný zákaz by lépe zaručil právní jistotu, je třeba uvést, že ochrana právní jistoty může být zajištěna i zákazem zaměřeným na „jiné události“. Tyto události jsou vymezeny prostřednictvím dvou přesných kritérií (počet zemí, do nichž se uskutečňuje přenos a specifický zájem francouzských diváků), jejichž kombinace podle mého názoru umožňuje všem provozovatelům televizního vysílání a ostatním poskytovatelům služeb v této oblasti jasně rozlišit případy, kdy je přenos sportovní události zakázán, od případů, kdy je naopak povolen( ).

92. Dodejme, že francouzští provozovatelé vysílání, kteří mají primární zájem na televizních přenosech sportovních utkání, mohou rozptýlit jakékoli pochybnosti týkající se toho, zda mají být tyto události kvalifikovány jako mnohostranné mezinárodní události nebo jako dvoustranné mezistátní události, tak, že se, i telefonicky, dotáží CSA. To platí o to více, že tento orgán je orgánem pověřeným uplatňováním zákona Evin a obecněji dohledem nad oblastí televize a udržuje s provozovateli vysílání časté a pravidelné kontakty( ).

93. Na druhé straně je třeba uvést, že tvrzení Bacardi a Komise týkající se větší právní jistoty a tedy i větší „tolerance“ Společenství ohledně úplného zákazu, poukazuje na paradox vyskytující se v žalobě a vyjádřeních předložených v předmětných věcech. Z tohoto paradoxu vyplývá, že předmětné francouzské zakazující opatření by mělo být považováno za neslučitelné se Smlouvou, neboť příliš málo omezuje reklamu na alkoholické nápoje, a že úplný zákaz reklamy by byl paradoxně slučitelný s právem Společenství, i přesto, že by v mnohem větší míře bránil volnému pohybu služeb.

94. Aby vyvrátila způsobilost francouzské právní úpravy k dosažení cíle ochrany veřejného zdraví, Komise kritizuje v žalobě pro nesplnění povinnosti způsob, jakým CSA konkrétně provedla zákon Evin a kodex chování. Komise má za to, že přijetím sporného opatření CSA zabránila ve Francii přenosům sportovních událostí pouze v případech, kdy se v místech konání sportovních akcí nacházely tabule s reklamou na alkoholické nápoje uvedené na francouzský trh. Komise uvádí, že pokud si CSA přála soudržně sledovat cíl ochrany veřejného zdraví, měla uplatnit předmětný zákaz na jakoukoli reklamu na alkohol, bez ohledu na to, zda je uvedena na trh ve Francii, či nikoli.

95. Francouzská vláda odmítla žalobu vycházející z diskriminačního uplatnění kodexu chování a naopak tvrdí, že francouzská právní úprava byla uplatňována bez jakéhokoli rozlišení na výrobky uvedené na trh ve Francii a v jiných členských státech.

96. Pokud jde o mne, bez ohledu na uvedenou zvláštnost argumentu, který znovu kritizuje francouzská opatření jako nedostatečně restriktivní, upozorňuji, že ani zákon Evin, ani kodex chování neomezují zákaz televizní reklamy na alkoholické nápoje na výrobky prodávané na francouzském trhu. Prvý z nich totiž zakazuje televizní reklamu na všechny nápoje s hladinou alkoholu přesahující 1,2°, a druhý výslovně stanoví povinnost „stejného dohledu […] nad všemi alkoholickými nápoji, ať již francouzskými či zahraničními“, a mimoto upřesňuje, že „francouzští výrobci a inzerenti nemohou být předmětem jiného zacházení než jejich zahraniční konkurenti“.

97. Kromě toho bych rád uvedl, že ve své žalobě Komise ani neprokázala, že CSA uplatňovala zákon Evin a kodex chování pouze na reklamu na alkohol uvedený na trh ve Francii. V soudním spise k projednávané věci se nenachází žádný důkaz na podporu tvrzení, že použití zásady zákazu diskriminace stanovené v kodexu „se změnilo v tom smyslu, že původně se týkalo pouze alkoholických nápojů prodávaných ve Francii( )“, nebo že tato zásada byla ve skutečnosti opomíjena, což umožňovalo, aby byly ve francouzské televizi zobrazovány pouze „reklamy na některé zahraniční značky alkoholických nápojů( )“. Naopak z dokumentů, které Komise přiložila k žalobě (a které se týkají částečně skutečností, jež nastaly později než skutečnosti, jež jsou předmětem kritiky v odůvodněném stanovisku), vyplývá, že v několika případech francouzská právní úprava zabránila prodeji reklamních ploch všech alkoholických nápojů, a byla tedy v každém případě uplatněna i na nápoje vyráběné v jiných členských státech( ).

98. Závěrem je tedy namístě ohledně tohoto bodu určit, že předmětná francouzská právní úprava je způsobilá k zajištění dosažení cíle ochrany veřejného zdraví, který sleduje.

ii) K nezbytnosti francouzské právní úpravy

99. Pro posouzení přiměřenosti francouzské právní úpravy ve vztahu ke sledovanému cíli ochrany veřejného zdraví zbývá kromě toho, zda je tato úprava způsobilá k zajištění dosažení tohoto cíle, ještě určit, zda nejde nad rámec toho, co je nezbytné k jeho dosažení.

100. Podle Komise není tento druhý požadavek stanovený zásadou přiměřenosti v projednávané věci splněn. Francouzská právní úprava totiž ve snaze zabránit sporadickému objevování se tabulí s reklamou na alkoholické nápoje v televizi brání televizním přenosům všech sportovních událostí, v jejichž průběhu jsou viditelné reklamní tabule.

101. Bacardi a Spojené království dospěly, ač z různých důvodů, ke stejnému závěru. Uvádějí, že cíl sledovaný předmětnou právní úpravou by mohl být dosažen méně restriktivními opatřeními směřujícími k omezení obsahu reklamy nebo k upozornění diváků na poškození zdraví v důsledku nadměrné konzumace alkoholu. Spojené království rovněž namítá, že předmětná francouzská právní úprava je používána na všechny alkoholické nápoje s hladinou alkoholu přesahující 1,2° bez ohledu na skutečný obsah alkoholu a že tato úprava brání ve Francii vysílání reklam, které jsou v souladu se zákony jiného členského státu, čímž dochází k opakování kontrol, které již byly provedeny v tomto státě.

102. Podle mého názoru nelze tato tvrzení přijmout.

103. Především nelze přijmout tvrzení Komise, neboť jak již bylo uvedeno francouzští provozovatelé televizních vysílání nemají technické nástroje umožňující zakrýt záběry, aby došlo k zakrytí cílenému pouze na tabule s reklamou na alkoholické nápoje. Moderní technické postupy umožňující zakrytí televizních záběrů, a tím dosažení cíle sledovaného méně restriktivními prostředky, nemohou být provozovateli používány z důvodu jejich vysokých nákladů.

104. Přesvědčivá však nejsou ani tvrzení Bacardi a Spojeného království. Podle mého názoru Francie správně uvedla v odpověď na tato tvrzení, že nadměrná konzumace alkoholických nápojů je pro lidské zdraví nebezpečná bez ohledu na obsah alkoholu a že typ reklamy zakázaný kodexem chování (televizní obrazové záběry tabulí s reklamou na alkoholické nápoje) se na obrazovkách objevuje pouze zřídka a jen na několik vteřin, a není tedy možné kontrolovat obsah této reklamy, ani současně vložit upozornění o nebezpečných následcích nadměrné konzumace alkoholu v okamžiku, kdy se vysílané reklamní oznámení objevuje na obrazovce.

105. Pokud jde o riziko opakování kontrol, které již byly provedeny v souladu se zákony jiného členského státu, Francie správně argumentuje, že pokud členský stát, ve kterém se odehrává sportovní událost, zakáže vysílání obrazových záznamů ukazujících tabule zobrazující reklamu na alkohol, tato událost může být přenášena ve Francii bez nezbytnosti kontrol. Pokud naproti tomu takový zákaz v uvedeném členském státě neexistuje, kontrola provedená francouzskými orgány bude jedinou kontrolou.

106. Pokud jde o mne, chtěl bych dodat, že i v případě překrývání francouzské právní úpravy a méně omezujících ustanovení jiných členských států, francouzská právní úprava by z tohoto důvodu nemohla být pokládána za nepřiměřenou, a tudíž neslučitelnou s právem Společenství. Soudní dvůr již totiž určil, že „skutečnost, že jeden členský stát uloží méně omezující pravidla než jiný členský stát, neznamená, že pravidla tohoto jiného členského státu jsou nepřiměřená( ). Francouzská pravidla tedy nemohou být pokládána za odporující zásadě přiměřenosti pouze z toho důvodu, že jiný členský stát uplatňuje v oblasti reklamy na alkoholické nápoje méně omezující pravidla.

107. Mám tedy za to, že lze ohledně tohoto bodu konstatovat, že předmětná francouzská právní úprava nejde nad rámec toho, co je nezbytné k dosažení cíle ochrany veřejného zdraví, který sleduje.

108. Závěrem bych uvedl, že jelikož musí být podle mého názoru předmětná právní úprava pokládána za odůvodněnou cílem ochrany veřejného zdraví a za přiměřenou ve vztahu k tomuto cíli, není namístě určit, zda je odůvodněná rovněž kategorickým požadavkem zabránit obcházení zákona, kterého se dovolávali účastníci v průběhu obou řízení.

109. Závěrem je namístě :

– ve věci C-429/02 odpovědět Cour de cassation, že směrnice 89/552 a články 46, 49 a 55 ES nebrání právní úpravě členského státu, jako je francouzská právní úprava zakazující na vnitrostátním území televizní přenosy sportovních události odehrávajících se v jiných členských státech, které však nejsou vysílány do velkého počtu zemí a jsou určeny specificky divákům tohoto členského státu, pokud tyto přenosy ukazují reklamní tabule umístěné v místech, kde se tyto sportovní události odehrávají, s cílem podporovat výrobky (v projednávané věci alkoholické nápoje), jejichž reklama je v prvním státě zakázána;

– zamítnout žalobu Komise ve věci C-262/02 .

IV – K nákladům řízení ve věci C-262/02

110. Podle článku 69 odst. 2 jednacího řádu bude účastníku řízení, který byl ve sporu neúspěšný, uložena náhrada nákladů řízení, pokud účastník, který byl ve sporu úspěšný, náhradu nákladů ve svém návrhu požadoval. Vzhledem k tomu, že Francouzská republika požadovala náhradu nákladů ve svém návrhu a Komise byla ve sporu neúspěšná, je namístě jí uložit náhradu nákladů řízení.

111. Článek 69 odst. 4 jednacího řádu stanoví, že členské státy, které přistoupily k řízení jako vedlejší účastníci, nesou své vlastní náklady. V důsledku toho ponese Spojené království své náklady.

V – Závěry

S ohledem na předchozí úvahy navrhuji, aby Soudní dvůr :

– ve věci C-429/02 odpověděl Cour de cassation, že směrnice Rady 89/552/EHS o koordinaci některých právních a správních předpisů členských států upravujících provozování televizního vysílání a články 46, 49 a 55 ES nebrání právní úpravě členského státu, jako je francouzská právní úprava zakazující na vnitrostátním území televizní přenosy sportovních událostí odehrávajících se v jiných členských státech, které však nejsou vysílány do velkého počtu zemí a jsou určeny specificky divákům tohoto členského státu, pokud jsou v průběhu těchto přenosů zobrazovány reklamní tabule umístěné v místech, kde se tyto sportovní událost odehrávají, s cílem podporovat výrobky (v projednávané věci alkoholické nápoje), jejichž reklama je v prvním členském státě zakázána;

– ve věci C-262/02 rozhodl takto:

„1) Žaloba Komise se zamítá.

2) Komisi se ukládá náhrada nákladů řízení.

3) Spojené království ponese své náklady”.