ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
6

Ustanovení § 6a GrEStG, vložené do tohoto zákona ustanovením § 7 Wachstumsbeschleunigungsgesetz (zákon o urychlení hospodářského růstu), ze dne 22. prosince 2009 (BGBl. 2009 I, s. 3950), nadepsané „Daňové výhody při restrukturalizaci uvnitř skupiny společností“, stanoví, ve znění použitelném na spor v původním řízení: „Zdanitelné právní jednání uvedené v § 1 odst. 1 bodě 3 a v § 1 odst. 2a nebo 3, které bylo provedeno v rámci přeměny ve smyslu § 1 odst. 1 bodů 1 až 3 [UmwG], není předmětem daně; […] ustanovení věty první se použije rovněž na obdobné přeměny upravené členským státem Evropské unie nebo státem, na který se vztahuje Dohoda o Evropském hospodářském prostoru. Ustanovení věty první se použije, pouze pokud jsou subjekty zúčastněnými na přeměně výhradně řídící podnik a jedna nebo více společností řízených tímto řídícím podnikem, nebo více společností řízených jedním řídícím podnikem. Ve smyslu věty třetí se „řízenou společností“ rozumí společnost, ve které držel řídící podnik nejméně 95% podíl na jejím základním kapitálu či majetku, a to přímo, nepřímo, nebo částečně přímo a částečně nepřímo, nepřetržitě po dobu pěti let před uskutečněním dotčeného právního jednání a pěti let po jeho uskutečnění.“
7

Článek 1 odst. 653 legge n. 190 – Disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato (legge di stabilità 2015) [zákon č. 190, kterým se stanoví pravidla pro sestavení ročního a víceletého státního rozpočtu (zákon o stabilizaci z roku 2015)] ze dne 23. prosince 2014 (běžný doplněk ke GURI č. 300 ze dne 29. prosince 2014, dále jen „zákon č. 190/2014“), stanoví: „S ohledem na uplynutí doby platnosti stávajících koncesí se pro účely zajištění ochrany veřejných zájmů v oblasti sběru herních [sázek] pro správu provozování automatizované hry „Lotto“ a dalších číselných her s pevným kurzem pro sběr sázek prostřednictvím sítě koncesionářů […] nebo na dálku uděluje koncese v zadávacím řízení zorganizovaném [ADM], a to v souladu s evropskými a vnitrostátními zásadami a právními předpisy, podniku, který je kvalifikován a má zkušenosti v oblasti řízení nebo sběru herních [sázek], jehož sídlo se nachází v jednom ze států Evropského hospodářského prostoru, splňuje kritéria důvěryhodnosti požadovaná z hlediska morálky, technologie a hospodaření a byl vybrán v otevřeném, konkurenčním a nediskriminačním výběrovém řízení. Postup stanoví následující základní podmínky: a) doba platnosti koncese v délce devíti let bez možnosti obnovení b) výběr na základě kritéria ekonomicky nejvýhodnější nabídky, a pokud jde o složku ‚ceny‘, na základě výchozí hodnoty zakázky převyšující 700 milionů eur; c) zaplacení ceny uvedené v nabídce uchazeče, který skončil první v pořadí, a to ve výši 350 milionů eur v okamžiku zadání zakázky v roce 2015, ve výši 250 milionů euro v roce 2016 v okamžiku skutečného převzetí služby poskytování hry podnikem, kterému byla koncese udělena, a zbývající části v roce 2017 do 30. dubna tohoto roku; d) možnost pro koncesionáře, které mu byla koncese udělena, využívat telekomunikační síť pro přímé nebo nepřímé poskytování jiných služeb, než jsou služby sběru herních [sázek] „Lotto“, a dalších číselných her s pevným kurzem, jestliže jsou tyto služby podle [ADM] slučitelné se samotným sběrem sázek; e) provize za službu pro koncesionáře ve výši 6 procent z vybrané částky; f) povinnost technické aktualizace systému sítě a herních terminálů podle standardů kvality, které zaručují nejvyšší míru bezpečnosti a důvěryhodnosti v souladu s investičním plánem, jenž tvoří nedílnou součást technické nabídky; g) povinnost koncesionáře zaplatit státu každoročně částky, které by případně nebyly investovány podle plánu uvedeného v písmenu f); h) povinnost každého soutěžitele zaplatit při své účasti na výběrovém řízení [ADM] částku ve výši odměn uvedených v odstavci 654, a povinnost vzdát se nároku na její náhradu pouze pro uchazeče, kterým nebyla udělena koncese.“
32

V odpovědi na žádost o vysvětlení, kterou předkládajícímu soudu podal Soudní dvůr podle článku 101 jednacího řádu a ve které jej žádá o uvedení důvodů, na jejichž základě kvalifikoval smlouvu uzavřenou mezi původním veřejným zadavatelem a dočasným sdružením Markas jako rámcovou dohodu ve smyslu čl. 1 odst. 5 a článku 32 směrnice 2004/18 navzdory skutečnosti, že tato veřejná zakázka byla uzavřena na dobu 9 let, předkládající soud uvedl, že na základě rozhodnutí ze dne 20. února 2018 byl povinen jakožto správní soud dodržovat dispoziční zásadu a že tuto skutečnost by bylo možné zkoumat i bez návrhu pouze tehdy, pokud by byl správní akt stižen závažnými vadami, jež by mohly vést k jeho zrušení. Podle předkládajícího soudu je v této souvislosti „zjevně třeba vyloučit, že délka platnosti překračující zákonně stanovenou maximální délku platnosti by byla natolik závažnou vadou, jež by odůvodňovala zrušení opatření, jež by soud z tohoto důvodu mohl teoreticky uplatnit bez návrhu“. Předkládající soud dále uvádí, že vzhledem ke zvláštnímu předmětu původní dohody, jímž je zajistit řádné fungování několika nemocnic, by se na ni mohla vztahovat výjimka, jež je stanovena v čl. 32 odst. 2 čtvrtém pododstavci směrnice 2004/18.
25

Pokud jde o použití tohoto zvláštního režimu na službu poskytování ubytování v rekreačním objektu pořízeného u třetích osob, je třeba připomenout, jak poznamenává předkládající soud, že Soudní dvůr konstatoval v bodech 23 a 24 rozsudku ze dne 12. listopadu 1992, Van Ginkel (C‑163/91, EU:C:1992:435), že samotné poskytnutí ubytování cestovní kanceláří může spadat pod tento zvláštní režim. Aby cestovní kanceláře reagovaly na potřeby zákazníků, nabízejí totiž velmi různorodé formy dovolené a cest, které cestovateli umožní za podmínek, které si určí, kombinovat služby přepravy, ubytování a dalších plnění, které tyto podniky mohou poskytovat. Vyloučení služeb poskytovaných cestovní kanceláří z působnosti článku 306 směrnice o DPH jen z důvodu, že zahrnují pouze ubytování, by vedlo ke složitému daňovému režimu, ve kterém by pravidla použitelná v oblasti DPH závisela na prvcích tvořících služby nabízené každému cestujícímu. Takovýto daňový režim by nerespektoval cíle této směrnice.
13

Svea hovrätt, Patent- och marknadsöverdomstolen (odvolací soud ve Stockholmu jakožto specializovaný soud pro patenty a obchodní věci, Švédsko), ke kterému bylo podáno odvolání, měl za to, že se I. Syed dopustil porušení zákona (1960:729) výlučně pokud jde o zboží, které se nacházelo v jeho obchodě, s vyloučením zboží umístěného ve skladech. Tento soud měl za to, že I. Syed skutečně skladoval toto zboží s cílem jej prodávat. Nicméně nelze mít za to, že toto zboží bylo uvedeno do prodeje nebo bylo veřejně rozšiřováno. Stejně tak manipulace se zbožím ve skladech není podle odvolacího soudu pokusem o porušení zákona (1960:729) nebo přípravou k němu. Trest uložený I. Syedovi byl snížen v rozsahu, v němž byl posledně uvedený odsouzen k podmíněnému trestu odnětí svobody a peněžité pokutě ve výši 60 denních sazeb.
17

Rozsudkem ze dne 25. listopadu 2014 zrušil uvedený soud dotčený daňový výměr z toho důvodu, že čl. 119 odst. 2 zákona o DPH odkazuje pouze na skutečné náklady poskytovatele, takže daňová povinnost vzniká až v okamžiku, kdy je s konečnou platností určena skutečná přirážka. Konstatoval, že se odhad základu daně nevyžaduje, pokud jde o zálohu na poskytování turistických služeb ze strany cestovní kanceláře. Uvedený soud má rovněž za to, že oprava daňových přiznání by měla být prováděna jen výjimečně a neměla by být pravidlem.
46

Na rozdíl od toho, co tvrdí nizozemská vláda, tento výklad není zpochybněn skutečností, že by se rovnalo uložit držiteli RLP povinnost požádat o novou změnu této RLP, pokud by si po uplynutí doby ochrany indikace spadající do RLP pro referenční léčivý přípravek chráněné patentem, přál přidat tuto indikaci k indikacím, které jsou již registrovány pro generický léčivý přípravek. Za takové situace držitel může RLP požádat o změnu typu II v souladu s postupem stanoveným v článku 10 nařízení č. 1234/2008.
46

Co se týče první otázky, je třeba podotknout, že v současné fázi řízení, které před ním probíhá, předkládající soud sice ještě nerozhodl o skutkovém aspektu týkajícím se místa uzavření sporné smlouvy, což je pro uplatnění zákona o neplatnosti smluv o úvěru s mezinárodním prvkem podle jeho článku 3 rozhodující, avšak tato okolnost neomezuje jeho pravomoc posoudit, v jaké fázi je pro účely řízení nutné předložit Soudnímu dvoru žádost o rozhodnutí o předběžné otázce (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 22. června 2010, Melki a Abdeli, C‑188/10 a C‑189/10, EU:C:2010:363, bod 41, jakož i ze dne 4. června 2015, Kernkraftwerke Lippe-Ems, C‑5/14, EU:C:2015:354, bod 31), jelikož volba nejvhodnějšího okamžiku spadá do jeho výlučné pravomoci (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 15. března 2012, Sibilio, C‑157/11, nezveřejněný, EU:C:2012:148, bod 31).
39

Kromě toho na rozdíl od toho, co na jednání uvedla společnost Nestrade, zásada rovnocennosti nebyla rovněž porušena skutečností, že AEAT zacházela rozdílně s žádostmi o vrácení částek DPH zaplacených na vstupu za zdaňovací období let 2008 a 2010, jakož i za první a druhé čtvrtletí zdaňovacího období roku 2009 na straně jedné a s žádostí o vrácení částek DPH za třetí a čtvrté čtvrtletí zdaňovacího období roku 2009 na straně druhé. Takovéto rozdílné zacházení, i pokud by bylo prokázáno, by totiž nijak neprokazovalo rozdílné zacházení s právy přiznanými unijním právním řádem a s právy čistě vnitrostátní povahy.
9

Článek 2 odst. 1 písm. d), jakož i články 138 a 201 pozměněné směrnice o DPH jsou totožného znění, jako je znění odpovídajících článků směrnice o DPH. Naproti tomu článek 143 pozměněné směrnice o DPH stanoví: „1. Členské státy osvobodí od daně tato plnění: […] d) dovoz zboží, které bylo odesláno nebo přepraveno z třetího území nebo třetí země do jiného členského státu než do státu ukončení odeslání nebo přepravy zboží, je-li dodání tohoto zboží dovozcem určeným nebo uznaným za osobu povinnou odvést daň podle článku 201 osvobozeno od daně podle článku 138; […] 2. Osvobození od daně stanovené v odst. 1 písm. d) se použije v případech, kdy po dovozu zboží následuje dodání zboží osvobozené podle čl. 138 odst. 1 a odst. 2 písm. c), pouze pokud dovozce v okamžiku dovozu poskytl příslušným orgánům členského státu dovozu alespoň tyto informace: a) své identifikační číslo pro DPH vydané v členském státě dovozu nebo identifikační číslo pro DPH svého daňového zástupce povinného odvést DPH vydané v členském státě dovozu; b) identifikační číslo pro DPH pořizovatele, jemuž má být zboží dodáno podle čl. 138 odst. 1, vydané v jiném členském státě nebo své vlastní identifikační číslo pro DPH vydané v členském státě ukončení odeslání nebo přepravy zboží, má-li toto zboží být přemístěno podle čl. 138 odst. 2 písm. c); c) podklady dokazující, že dovezené zboží je určeno k přepravě nebo odeslání z členského státu dovozu do jiného členského státu. Členské státy však mohou stanovit, že podklady uvedené v písmenu c) se příslušným orgánům poskytují pouze na vyžádání.“
38

Mimoto v zájmu podání užitečné odpovědi předkládajícímu soudu, pokud jde o určení osoby, která je povinná odvést DPH za okolností věci v původním řízení, je třeba připomenout, že ve všech případech, kdy se ustanovení směrnice z hlediska svého obsahu jeví jako bezpodmínečná a dostatečně přesná, se lze těchto ustanovení dovolávat před vnitrostátními soudy vůči dotyčnému členskému státu, a to ať již v případě, že stát směrnici včas neprovedl do vnitrostátního práva, tak v případě, že ji provedl nesprávně (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 6. února 2014, E.ON Global Commodities, C‑323/12, EU:C:2014:53, bod 56 a citovaná judikatura, jakož i rozsudek ze dne 15. května 2014, Almos Agrárkülkereskedelmi, C‑337/13, EU:C:2014:328, bod 31 a citovaná judikatura). Soudní dvůr rovněž rozhodl, že ustanovení unijního práva je bezpodmínečné, jestliže ukládá povinnost, která není vázána na žádnou podmínku a při svém výkonu ani ve svých účincích není podmíněna žádným aktem ze strany unijních orgánů nebo orgánů členských států (viz rozsudek ze dne 15. května 2014, Almos Agrárkülkereskedelmi, C‑337/13, EU:C:2014:328, bod 32 a citovaná judikatura).
11

Eugen Bogatu byl v Irsku zaměstnán v období od 26. května 2003 do 13. února 2009, tedy do okamžiku, kdy přišel o práci. Od té doby postupně pobíral příspěvkovou dávku v nezaměstnanosti (v období od 20. února 2009 do 24. března 2010), poté nepříspěvkovou dávku v nezaměstnanosti (v období od 25. března 2010 do 4. ledna 2013) a nakonec dávky v nemoci (v období od 15. ledna 2013 do 30. ledna 2015).
26

Soudní dvůr rozhodl, že z oblasti působnosti Bruselské úmluvy a následně nařízení č. 44/2001 jsou vyloučeny pouze žaloby, které vyplývají přímo z úpadkového řízení a které s ním úzce souvisí (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 22. února 1979, Gourdain, 133/78, EU:C:1979:49, bod 4, jakož i ze dne 19. dubna 2012, F-Tex, C‑213/10, EU:C:2012:215, body 22 a 24). Pouze tyto žaloby proto spadají do působnosti nařízení č. 1346/2000 (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 9. listopadu 2017, Tünkers France a Tünkers Maschinenbau, C‑641/16, EU:C:2017:847, bod 19 a citovaná judikatura).
1

Kasačním opravným prostředkem se společnost Islamic Republic of Iran Shipping Lines (dále jen „IRISL“), Hafize Darya Shipping Lines (HDSL), Khazar Shipping Lines, IRISL Europe GmbH, Qeshm Marine Services & Engineering Co. (původně IRISL Marine Services and Engineering Co.), Irano Misr Shipping Co., Safiran Payam Darya Shipping Lines, Marine Information Technology Development Co. (dříve Shipping Computer Services Co.), Rahbaran Omid Darya Ship Management Co. (též Soroush Sarzamin Asatir), Hoopad Darya Shipping Agency (dříve South Way Shipping Agency Co. Ltd) a Valfajr 8th Shipping Line Co. domáhají zrušení rozsudku Tribunálu Evropské unie ze dne 17. února 2017, Islamic Republic of Iran Shipping Lines a další v. Rada (T‑14/14 a T‑87/14, dále jen „napadený rozsudek“, EU:T:2017:102), kterým Tribunál zamítl jejich návrhy znějící: – ve věci T‑14/14, na zrušení rozhodnutí Rady 2013/497/SZBP ze dne 10. října 2013, kterým se mění rozhodnutí 2010/413/SZBP o omezujících opatřeních vůči Íránu (Úř. věst. 2013, L 272, s. 46), jakož i nařízení Rady (EU) č. 971/2013 ze dne 10. října 2013, kterým se mění nařízení (EU) č. 267/2012 o omezujících opatřeních vůči Íránu (Úř. věst. 2013, L 272, s. 1), a to v rozsahu, v němž jsou těmito akty dotčeny (dále jen „sporné akty z října 2013“), – ve věci T‑87/14, na prohlášení nepoužitelnosti rozhodnutí 2013/497 a nařízení č. 971/2013 a dále na zrušení rozhodnutí Rady 2013/685/SZBP ze dne 26. listopadu 2013, kterým se mění rozhodnutí 2010/413/SZBP o omezujících opatřeních vůči Íránu (Úř. věst. 2013, L 316, s. 46), jakož i prováděcího nařízení Rady (EU) č. 1203/2013 ze dne 26. listopadu 2013, kterým se provádí nařízení (EU) č. 267/2012 o omezujících opatřeních vůči Íránu (Úř. věst. 2013, L 316, s. 1), a to v rozsahu, v němž jsou těmito akty dotčeny (dále jen „sporné akty z listopadu 2013“).
78

V odpověď na výše uvedené argumenty Komise uvádí, že otázkou, jež musí být vyřešena za účelem přezkumu legality napadených rozsudků, není, zda IMG má či nemá postavení mezinárodní organizace ve smyslu finančních předpisů z let 2002 a 2012, ale spíše to, zda vzhledem k pochybnostem panujícím v tomto ohledu mohl uvedený orgán rozhodnout, že IMG již nepověří plněním rozpočtových úkolů na základě tohoto postavení. V této souvislosti se argumenty IMG zmíněné v bodě 76 tohoto rozsudku omezují na zpochybnění posouzení skutečností a důkazů provedeného Tribunálem a jako takové by měly být odmítnuty jako nepřípustné, neboť nepodléhají přezkumu Soudního dvora v rámci kasačního opravného prostředku. Kromě toho argument, že se skutečnosti uvedené Komisí k odůvodnění pochybností vyjádřených ve sporných rozhodnutích týkají pouze části ze šestnácti členů IMG, nebyl uplatněn v prvním stupni, a měl by tedy být z důvodu novosti odmítnut jako nepřípustný ve stadiu kasačního opravného prostředku. Tribunál se každopádně nedopustil nesprávného právního posouzení ani nezkreslil důkazy předložené IMG, když měl za to, že pochybnosti o postavení IMG jako mezinárodní organizace odůvodňovaly sporná rozhodnutí.
14

Zadruhé měl odvolací senát za to, že navrhovatel nepředložil konkrétní a objektivní důkaz o užívání dotčené ochranné známky pro „potravinové doplňky pro neléčebné účely“ náležející do třídy 30 ve smyslu Niceské dohody. Nebylo totiž prokázáno, že výraz „cystus“ byl užíván jako ochranná známka pro výrobky Pilots Friend Immunizer®, Immun44® Saft a Immun44® Kapseln. Dále pak podle něj nebylo prokázáno, že pastilky rozpustné v ústech, pastilky pro krk, výtažky, kloktadla a protiinfekční tablety (dále jen „ostatní výrobky Cystus“) náležejí do kategorie výrobků popsaných jako „potravinové doplňky pro neléčebné účely“, náležející do uvedené třídy 30. Odvolací senát měl tedy v podstatě za to, že příklady užívání výrazu „cystus“ týkající se těchto výrobků neumožňují prokázat řádné užívání dotčené ochranné známky pro výrobky, pro něž byla zapsána.
5

Nařízení č. 1290/2005 bylo zrušeno a nahrazeno nařízením Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1306/2013 ze dne 17. prosince 2013 o financování, řízení a sledování společné zemědělské politiky a o zrušení nařízení Rady (EHS) č. 352/78, (ES) č. 165/94, (ES) č. 2799/98, (ES) č. 814/2000, (ES) č. 1290/2005 a (ES) č. 485/2008 (Úř. věst. 2013, L 347, s. 549, a oprava Úř. věst. 2016, L 130, s. 5). Článek 9 odst. 1 písm. a) nařízení č. 1290/2005 byl nahrazen a v zásadě převzat do čl. 58 odst. 1 písm. e) nařízení č. 1306/2013, který doplňuje k povinnostem tohoto prvního ustanovení zejména to, že členské státy přijmou opatření nezbytná k tomu, aby se dle potřeby zahájila soudní řízení za účelem zpětného získání neoprávněných plateb. Ustanovení čl. 32 odst. 5 čtvrtého pododstavce a čl. 32 odst. 8 písm. a) nařízení č. 1290/2005 byla v zásadě převzata do čl. 54 odst. 2 druhého pododstavce a čl. 54 odst. 5 písm. c) nařízení č. 1306/2013.
32

Nárok na odpočet stanovený v ustanoveních uvedených v přecházejícím bodě tedy existuje za dvojí podmínky, a to, že jsou plnění uskutečněná osobou povinnou k dani v jiném členském státě, než je stát, v němž je DPH splatná nebo byla odvedena za zboží a služby použité k jejich uskutečnění, zdaněna v prvním z těchto členských států, a že by tato plnění byla rovněž zdaněna v případě, že by byla uskutečněna ve druhém z těchto členských států (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 13. července 2000, Monte Dei Paschi Di Siena, C‑136/99, EU:C:2000:408, bod 28, a ze dne 22. prosince 2010, RBS Deutschland Holdings, C‑277/09, EU:C:2010:810, body 31 a 32).
28

RDW ve svých rozhodnutích ze dne 10. února 2014 a ze dne 29. září 2014 uvedlo, že zamítlo registrace z důvodu, že dotčená vozidla nejsou proto, že nesplňují technické požadavky stanovené směrnicí 2007/46, „vozidly“ ani ve smyslu článku 3 této směrnice, ani ve smyslu čl. 2 písm. a) směrnice 1999/37, takže naposled uvedená směrnice se v projednávané věci nepoužije. V každém případě, pokud by tato vozidla spadala do oblasti působnosti směrnice 1999/37, má RDW za to, že osvědčení o registraci, která již byla vydána pro uvedená vozidla orgány jiných členských států, nejsou harmonizovanými osvědčeními o registraci ve smyslu naposled uvedené směrnice, a proto nemusí být na jejím základě uznána. RDW má dále za to, že tato osvědčení neumožňují tato vozidla identifikovat. Konečně by podle RDW dotčená vozidla v jejich současném stavu vůbec nebyla ke dni, kdy získala své první osvědčení o registraci, a to první z nich v roce 1950, druhé v roce 1938, uvedena do provozu a ze skutečností, které má k dispozici, jasně nevyplývá, že tato vozidla získala jednotlivé schválení pro účely takového uvedení do provozu poté, co na nich byly provedeny změny.
35

Jak vyplývá z bodu 15 odůvodnění nařízení č. 883/2004, cílem tohoto nařízení je totiž zabránit tomu, aby dotčené osoby zůstaly v oblasti sociálního zabezpečení bez ochrany, neexistuje-li právní úprava, která by se na ně vztahovala, a jeho cílem je rovněž, aby tytéž osoby podléhaly systému sociálního zabezpečení pouze jediného členského státu, a zabránilo se tak souběhu použitelných vnitrostátních právních předpisů a komplikacím, které by z něho mohly vyplynout (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 5. června 2014, I, C‑255/13, EU:C:2014:1291, body 40 až 42 a citovaná judikatura).
59

Je třeba rovněž připomenout, pokud jde o míru nezávislosti vnitrostátních soudů, že rozhodnutí Komise prohlašující neoznámenou podporu za slučitelnou s vnitřním trhem nemá za následek dodatečné zhojení protiprávnosti prováděcích aktů, které jsou neplatné z toho důvodu, že byl při jejich přijetí porušen zákaz uvedený v tomto ustanovení, neboť jinak by byl narušen přímý účinek poslední věty čl. 93 odst. 3 Smlouvy o EHS a porušeny zájmy jednotlivců, jejichž ochrana je úkolem těchto soudů. Jakýkoliv jiný výklad by znamenal, že je podporováno porušování uvedeného ustanovení dotčeným členským státem a zbavil by ho jeho užitečného účinku (rozsudek ze dne 5. října 2006, Transalpine Ölleitung in Österreich, C‑368/04, EU:C:2006:644, bod 41 a citovaná judikatura).
6

V bodech 3 až 5, 7, 34, 36 a 44 odůvodnění směrnice 2011/83 je uvedeno: „(3) Podle čl. 169 odst. 1 a čl. 169 odst. 2 písm. a) [SFEU] má Unie přispívat k dosažení vysoké úrovně ochrany spotřebitele prostřednictvím opatření přijatých podle článku 114 [SFEU]. (4) […] Harmonizace určitých aspektů spotřebitelských smluv uzavřených na dálku nebo mimo obchodní prostory je nezbytná pro podporu skutečného spotřebitelského vnitřního trhu, na němž je nastolena správná rovnováha mezi vysokou úrovní ochrany spotřebitele a konkurenceschopností podniků při současném zajištění dodržování zásady subsidiarity. (5) […] Úplná harmonizace v oblasti informací pro spotřebitele a práva odstoupit od smluv uzavřených na dálku a smluv uzavřených mimo obchodní prostory […] přispěje k vysoké míře ochrany spotřebitelů a k lepšímu fungování […] vnitřního trhu. […] (7) Úplnou harmonizací některých klíčových regulačních aspektů by se významným způsobem měla zvýšit právní jistota jak pro spotřebitele, tak pro obchodníky. […] Kromě toho by spotřebitelé měli požívat společné vysoké úrovně ochrany v celé Unii. […] (34) Obchodník by měl spotřebitele jasně a srozumitelně informovat předtím, než bude spotřebitel zavázán smlouvou uzavřenou na dálku nebo smlouvou uzavřenou mimo obchodní prostory, jakoukoliv smlouvou jinou, než je smlouva uzavřená na dálku či mimo obchodní prostory, nebo jinou příslušnou smluvní nabídkou. […] […] (36) V případě smluv uzavřených na dálku by požadavky na informace měly být přizpůsobeny tak, aby bylo přihlédnuto k technickým omezením určitých médií, například k omezenému počtu znaků na displejích určitých mobilních telefonů nebo k časovému omezení u televizních reklamních šotů. V takových případech by obchodník měl splnit minimální soubor požadavků na informace a odkázat spotřebitele na další zdroj informací, například uvést číslo na bezplatnou telefonní linku nebo hypertextový odkaz na internetové stránky obchodníka, na kterých jsou příslušné informace přímo a snadno dostupné. […] […] (44) Z důvodu rozdílů ve způsobu, jakým je uplatňováno právo odstoupit od smlouvy v jednotlivých členských státech, vznikly náklady obchodníkům prodávajícím přes hranice. Zavedení harmonizovaného vzorového formuláře pro odstoupení od smlouvy, který může spotřebitel použít, by mělo zjednodušit proces odstoupení od smlouvy a zaručit právní jistotu. Z těchto důvodů by členské státy neměly pro vzorový formulář platný pro celou Unii stanovovat žádné další požadavky na vzhled týkající se například velikosti písma. Spotřebitel by však měl mít i nadále možnost odstoupit od smlouvy na základě prohlášení formulovaného vlastními slovy za předpokladu, že je toto prohlášení určené obchodníkovi, v němž spotřebitel uvádí svoje rozhodnutí odstoupit od smlouvy, jednoznačné. Dopis, telefonní hovor nebo navrácení zboží spolu s podáním jednoznačného prohlášení by tomuto požadavku mohly vyhovovat, avšak důkazní břemeno ohledně skutečnosti, že odstoupil od smlouvy v časové lhůtě stanovené směrnicí, by měl nést spotřebitel. […]“