ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Článek 3 odst. 1 písm. c) směrnice Rady 2000/78/ES ze dne 27. listopadu 2000, kterou se stanoví obecný rámec pro rovné zacházení v zaměstnání a povolání, musí být vykládán v tom smyslu, že podmínky odměňování soudců spadají do rozsahu působnosti této směrnice.

Článek 153 odst. 5 SFEU sice upravuje výjimku z pravomoci Unie v oblasti sociální politiky, a to tak, že Unie není oprávněna zasahovat mimo jiné do oblasti odměn za práci, avšak je třeba rozlišovat pojem „odměna za práci“ ve smyslu čl. 153 odst. 5 SFEU a pojem „podmínky odměňování“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 písm. c) směrnice 2000/78, jelikož posledně uvedený pojem je součástí podmínek zaměstnání a netýká se přímo stanovení výše odměny.

(viz body 26, 27, 29, výrok 1)
I když platí, že by bylo v rozporu s cílem žaloby na neplatnost na základě článku 263 SFEU vykládat podmínky přípustnosti žaloby restriktivně tak, že by její dostupnost byla omezena na kategorie aktů uvedené v článku 288 SFEU, nemění to nic na tom, že pravomoc unijního soudu vykládat a aplikovat ustanovení Smlouvy se neuplatní v případě, že je právní postavení žalobce upraveno v rámci smluvních vztahů, které se řídí vnitrostátním právem určeným smluvními stranami.

Pokud by totiž unijní soud uznal pravomoc rozhodovat o neplatnosti aktů vydaných čistě v rámci smluvních vztahů, hrozilo by nejen to, že článek 272 SFEU, na jehož základě lze založit pravomoc unijního soudu rozhodčí doložkou, bude zbaven smyslu, ale v případech, kdy smlouva takovou doložku neobsahuje, by hrozilo i rozšíření jeho pravomoci nad rámec vymezený v článku 274 SFEU, který přiznává vnitrostátním soudům obecnou pravomoc k rozhodování sporů, v nichž je stranou Unie. Z toho vyplývá, že pokud mezi žalobcem a orgánem existuje smlouva, lze se na unijní soudy obrátit s žalobou na základě článku 263 SFEU pouze v případě, že má napadený akt závazné právní účinky jdoucí nad rámec smluvního vztahu mezi stranami a implikující, že orgán, který je stranou smlouvy, jednal při výkonu veřejné moci, kterou má jakožto správní orgán.

V tomto ohledu spadá oznámení Komise o dluhu vydané v rámci finanční pomoci Společenství mezi smluvní vztahy, neboť je jím vymáhána pohledávka, která má základ v ujednáních smlouvy uzavřené mezi uvedeným orgánem a příjemcem zmíněné finanční pomoci. Oznámení o dluhu je totiž třeba chápat jako výzvu uvádějící datum splatnosti a platební podmínky a nelze jej považovat za vykonatelný akt, ačkoli hovoří o vykonatelnosti ve smyslu článku 299 SFEU jako o možnosti, kterou má Komise pro případ, že dlužník nesplní závazek k určenému datu splatnosti. Pokud se dále orgán, a konkrétně Komise, rozhodne využít smluvní cesty k poskytnutí finanční pomoci v rámci článku 272 SFEU, musí v tomto rámci setrvat. Musí dbát zejména na to, aby v rámci vztahů se smluvními partnery nepoužíval nejednoznačné formulace, které by tito partneři mohli vnímat jako jednostranný výkon rozhodovací pravomoci přesahující rámec smluvních ujednání.

(viz body 17–21, 23)
3)

Subjektům Associazione Nazionale degli Industriali delle Conserve Alimentari Vegetali (Anicav), Agrupación Española de Fabricantes de Conservas Vegetales (Agrucon), Associazione Italiana Industrie Prodotti Alimentari (AIIPA), Campil-Agro-Industrial do Campo do Tejo Lda, Evropaïka Trofima AE, FIT – Fomento da Indústria do Tomate SA, Konservopoiia Oporokipeftikon Filippos AE, Panellinia Enosi Konservopoion, Elliniki Etairia Konservon AE, Anonymos Viomichaniki Etaireia Konservon D. Nomikos, Italagro – Indústria de Transformação de Produtos Alimentares SA, Kopaïs AVEE Trofimon & Poton, Serraïki Konservopoiia Oporokipeftikon Serko AE, Sociedade de Industrialização de Produtos Agrícolas – Sopragol SA, Sugalidal – Indústrias de Alimentação SA, Sutol – Indústrias Alimentares Lda a ZANAE Zymai Artopoiias Nikoglou AE Viomichania Emporio Trofimon se ukládá náhrada nákladů řízení vynaložených v řízeních v prvním stupni či v řízeních o kasačním opravném prostředku subjekty Confederazione Cooperative Italiane, Cooperativas Agro-Alimentarias, Fédération française de la coopération fruitière, légumière et horticole (Felcoop), Evropskou komisí ve věci C 457/13 P, Italskou republikou a subjekty Sociedad Cooperativa de Exportación de Frutos Cítricos Anecoop (Anecoop) S. Coop, Cooperativa Agrícola Nuestra Señora del Oreto (CANSO) Coop. V., Cooperativa Agrícola „Sant Bernat“ (Carlet) Coop. V., Cooperativa Agrícola SCJ (COPAL) Coop. V., Grupo AN S. Coop., Acopaex S. Coop., Las Marismas de Lebrija Sociedad Cooperativa Andaluza (Las Marismas), Associació de Cooperatives Agràries de les Terres de Lleida (ACTEL), Unió Corporació Alimentária (UNIO) SCCL, Union Coopérative Agricole France Prune (France Prune), Agrial SCA, Triskalia, Union Fermière Morbihannaise (UFM), VOG Products Soc. agr. coop., Consorzio Padano Ortofrutticolo (CO.PAD.OR.) Soc. agr. coop., Consorzio Casalasco del Pomodoro Soc. agr. coop., Agricoltori Riuniti Piacentini (ARP) Soc. agr. coop., Orogel Fresco Soc. agr. coop., Conserve Italia Soc. agr. coop., Fruttagel Soc. agr. coop. a Unione Nazionale tra le Organizzazioni di Produttori Ortofrutticoli, Agrumari e di Frutta in Guscio (Unaproa).
Provedení směrnice do vnitrostátního práva nezbytně nevyžaduje formální a doslovné převzetí jejích ustanovení do výslovné a specifické právní normy, ale může postačovat i obecný právní rámec, jestliže tento účinně zajišťuje úplné uplatnění směrnice dostatečně jasným a přesným způsobem. Nicméně pokud jde o směrnici 2000/60, kterou se stanoví rámec pro činnost Společenství v oblasti vodní politiky, ve znění směrnice 2008/32, definice zde uvedené slouží k zaručení správného provedení povinností vyplývajících z meritorních ustanovení uvedené směrnice a je proto nezbytné, aby byly správně zohledněny v rámci provedení meritorních ustanovení, která využívají definované pojmy, jestliže se členský stát rozhodne, že je zvlášť do svého práva neprovede.

Neexistuje žádný vztah mezi pojmem „dosažitelný zdroj podzemní vody“ uvedeným v čl. 2 bodu 27 směrnice 2000/60, kterou se stanoví rámec pro činnost Společenství v oblasti vodní politiky, ve znění směrnice 2008/32, a pojmem „odběr vody“ stanoveným ve vnitrostátním právu provádějícím tuto směrnici. První z nich totiž odpovídá přírodním procesům, přičemž definice uvedená ve směrnici 2000/60 se týká stavu přirozené rovnováhy, tedy rozdílu mezi celkovým doplňováním útvaru podzemní vody a dlouhodobým průměrným ročním množstvím odtoku bez lidského zásahu. Na uvedený zásah, kterým se vyznačuje odběr vody, se vztahuje čl. 2 bod 28 uvedené směrnice. Definice uvedená v čl. 2 bodu 27 uvedené směrnice implicitně odkazuje na povinnost monitorování stanovenou v bodě 2.2.1 přílohy V téže směrnice, která se týká jak přírodních procesů, tak i procesů, které jsou důsledkem lidské činnosti. Pokud by se mezi těmito dvěma kategoriemi nerozlišovalo, existovalo by riziko, že by nebyly zahrnuty důsledky lidských zásahů. Proto by bylo obtížné stanovit vhodným způsobem opatření, která je třeba přijmout k zajištění dobrého stavu vod podle článku 4 směrnice 2000/60.

(viz bod 90)
(viz body 33, 34)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 43, 44, 48, 51)

(viz bod 52)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 66, 67)

Viz znění rozhodnutí.

(viz bod 74)

Viz znění rozhodnutí.

(viz bod 74)

(viz body 81, 82)

Viz znění rozhodnutí.

Návrh na náhradu škody způsobené nedodržením přiměřené lhůty rozhodování Tribunálem nemůže být předložen v rámci kasačního opravného prostředku přímo Soudnímu dvoru, ale musí být předložen samotnému Tribunálu, jelikož žaloba na náhradu škody představuje účinný prostředek nápravy.

Avšak je-li zřejmé, a není třeba, aby účastníci řízení předložili v tomto ohledu dodatečné důkazy, že Tribunál dostatečně závažným způsobem porušil povinnost rozhodnout v přiměřené lhůtě, může Soudní dvůr na toto pochybení poukázat.

K porušení uvedené zásady dochází tehdy, když délka řízení před Tribunálem, a sice téměř pět let a devět měsíců, která zahrnuje zejména dobu téměř čtyř let a dvou měsíců, jež uplynula, aniž byl přijat jakýkoli procesněprávní akt, od ukončení písemné části řízení do jednání, nemůže být odůvodněna ani povahou ani komplexností dané věci, ani jejím kontextem.

(viz body 81, 83, 84)
(viz bod 36)

(viz body 48, 49)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 49, 51)

Viz znění rozhodnutí.

(viz bod 61)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 61, 71)

(viz body 64, 65)

Viz znění rozhodnutí.

Návrh na náhradu škody způsobené nedodržením přiměřené lhůty rozhodování Tribunálem nemůže být předložen v rámci kasačního opravného prostředku přímo Soudnímu dvoru, ale musí být předložen k samotnému Tribunálu, jelikož taková žaloba představuje účinný prostředek nápravy.

Avšak je-li zřejmé, a není třeba, aby účastníci řízení předložili v tomto ohledu dodatečné důkazy, že Tribunál dostatečně závažným způsobem porušil povinnost rozhodnout v přiměřené lhůtě, může Soudní dvůr na toto pochybení poukázat.

K porušení uvedené zásady dochází tehdy, když délka řízení před Tribunálem, tedy téměř pět let a devět měsíců, která zahrnuje zejména dobu čtyř let a jednoho měsíce, jež uplynula, aniž byl přijat jakýkoli procesněprávní akt, od ukončení písemné části řízení do jednání, nemůže být odůvodněna ani povahou ani komplexností dané věci, ani jejím kontextem.

(viz body 66, 67)
(viz body 47, 63)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 70–72)

V rámci stanovování pokut za porušení unijního práva hospodářské soutěže musí být bod 23 písm. b) poslední pododstavec oznámení o ochraně před pokutami a snížení pokut v případech kartelů (oznámení o spolupráci z roku 2002) vykládán v tom smyslu, že důkaz poskytnutý podnikem v rámci jeho žádosti podle tohoto oznámení lze považovat za důkaz o skutečnostech, které předtím nebyly Komisi známy, pouze tehdy, pokud objektivně přidává významnou hodnotu k důkazům, které Komise již vlastní. Tento výklad plyne z obecné systematiky oznámení o spolupráci z roku 2002. Podle bodů 7 a 21 jakož i bodu 23 písm. a) tohoto oznámení je totiž předpokladem nároku na snížení pokuty uložené Komisí na základě uvedeného oznámení to, že podniky, které si tento nárok činí, poskytnou Komisi důkazy, jež přidají významnou hodnotu k důkazům, které Komise již vlastní. Totéž platí pro částečnou ochranu před pokutami podle bodu 23 písm. b) posledního pododstavce uvedeného oznámení. Dále je pro účely uplatnění posledně zmíněného ustanovení třeba mít za to, že držení důkazu Komisí je rovnocenné znalosti jeho obsahu, nezávisle na tom, zda příslušné útvary Komise tento důkaz skutečně posoudily a analyzovaly.

(viz body 81, 82)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 84–86)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 98, 99)

Viz znění rozhodnutí.

Avšak je-li zřejmé, že Tribunál dostatečně závažným způsobem porušil povinnost rozhodnout v přiměřené lhůtě, a není třeba, aby účastníci řízení předložili v tomto ohledu dodatečné důkazy, může Soudní dvůr na toto pochybení poukázat.

K porušení uvedené zásady dochází tehdy, když délka řízení před Tribunálem, a sice téměř pět let a devět měsíců, která zahrnuje zejména dobu téměř čtyř let a čtyř měsíců, jež uplynula, aniž byl přijat jakýkoli procesněprávní akt, od ukončení písemné části řízení do jednání, nemůže být odůvodněna ani povahou ani komplexností dané věci, ani jejím kontextem.

(viz body 98, 100, 101)
(viz body 28–30, výrok 1)

Všechny strany sporu totiž mají oprávněný zájem na vyloučení nabídky jiných soutěžitelů. Není vyloučeno, že některá z nesrovnalostí, která vedla k vyloučení nabídky úspěšného uchazeče i uchazeče, který napadá rozhodnutí zadavatele o udělení zakázky, může mít za následek i neplatnost ostatních předložených nabídek, což by mohlo zadavatele vést k zahájení nového zadávacího řízení. V této souvislosti počet účastníků dotyčného řízení na veřejnou zakázku stejně jako počet účastníků, kteří podali žalobu, nebo rozdílné důvody, které uvedli, nejsou relevantní.

(viz body 32–34, 36, výrok 2)

Článek 267 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že senát soudu, který rozhoduje v posledním stupni, musí v případě, že obdržel odpověď Soudního dvora Evropské unie na otázku týkající se výkladu unijního práva, kterou mu položil, nebo v případě, že judikatura Soudního dvora Evropské unie již na tuto otázku přináší jasnou odpověď, učinit vše nezbytné k tomu, aby se prosadil tento výklad unijního práva.

S požadavky vlastními samotné povaze unijního práva je totiž neslučitelné jakékoli ustanovení vnitrostátního právního řádu nebo jakákoli legislativní, správní nebo soudní praxe, které by vedly ke snížení účinku unijního práva v důsledku skutečnosti, že by soudu příslušnému k uplatňování tohoto práva byla upřena pravomoc učinit v samotném okamžiku jeho uplatnění vše, co je nezbytné k vyloučení použití ustanovení vnitrostátních právních předpisů představujících případně překážku plného účinku unijních norem.

(viz body 41, 42, výrok 3)
Vzhledem k tomu, že spravedlivá odměna, která je placena z titulu výjimky pro reprografii upravené v uvedeném čl. 5 odst. 2 písm. a) a výjimky pro soukromé rozmnožování upravené v uvedeném čl. 5 odst. 2 písm. b), slouží k nahrazení újmy vzniklé nositelům práv rozmnožováním jejich děl bez jejich svolení a že vydavatelé nejsou nositeli výlučného práva na rozmnožování ve smyslu článku 2 směrnice 2001/29, nevzniká totiž vydavatelům žádná újma ve smyslu těchto dvou výjimek. Nemůže jim tedy náležet odměna z titulu uvedených výjimek, pokud by to mělo za následek, že nositelé práva na rozmnožování zcela či zčásti přijdou o spravedlivou odměnu, na niž mají z titulu těchto výjimek nárok.

Článek 5 odst. 2 písm. a) směrnice 2001/29 o harmonizaci určitých aspektů autorského práva a práv s ním souvisejících v informační společnosti a její čl. 5 odst. 2 písm. b) v zásadě brání vnitrostátní právní úpravě, která zavádí nediferencovaný systém výběru spravedlivé odměny pokrývající rovněž rozmnoženiny hudebnin, a brání takovéto právní úpravě, která zavádí nediferencovaný systém výběru spravedlivé odměny pokrývající rovněž nelegální rozmnoženiny pořízené z neoprávněných zdrojů.

Pokud jde nejprve o hudebniny, ze znění čl. 5 odst. 2 písm. a) směrnice 2001/29 totiž výslovně vyplývá, že hudebniny jsou z působnosti výjimky pro reprografii upravené v tomto ustanovení vyloučeny. Hudebniny proto nemohou být zohledněny ve výpočtu spravedlivé odměny v rámci této výjimky, a to ani v případě, kdy by rozmnožování hudebnin prováděla fyzická osoba pro soukromé užití a pro účely, které nejsou přímo ani nepřímo komerční. Tentýž závěr v zásadě platí pro výjimku pro soukromé rozmnožování upravenou v čl. 5 odst. 2 písm. b) uvedené směrnice. V případě, kdy by rozmnožování hudebnin bylo v rámci jedné z těchto výjimek dovoleno, a v rámci druhé nikoli, by byl právní stav v dotyčném členském státě rozporný a umožňoval by obcházet zákaz dovolovat rozmnožování hudebnin. Za těchto podmínek musí být vyloučení hudebnin stanovené v čl. 5 odst. 2 písm. a) směrnice 2001/29 chápáno tak, že jeho účelem není jen prosté omezení rozsahu výjimky pro reprografii, nýbrž také zavedení zvláštního režimu pro tento typ předmětů ochrany tím, že v zásadě zakazuje jejich rozmnožování bez svolení nositelů práv.

Pokud jde dále o nelegální rozmnoženiny, je třeba uvést, že kdyby se připustilo, že rozmnoženiny pořizované pro soukromé užití v rámci výjimky pro reprografii mohou být pořízeny z neoprávněného zdroje, podporovalo by to oběh padělaných děl nebo nedovolených napodobenin, čímž by se zákonitě snížil objem prodeje nebo jiných zákonných obchodů souvisejících s chráněnými díly, což by bylo v rozporu s běžným způsobem užití uvedených děl. Kromě toho by to mohlo způsobit nepřiměřenou újmu nositelům autorských práv.

(viz body 51–54, 60, 61, 64, výrok 3)
28

Napadeným rozsudkem Tribunál odmítl žalobu Maďarska jako nepřípustnou s odůvodněním, že sporný zápis nevyvolává právní účinky, a není tudíž „napadnutelným aktem“ ve smyslu článku 263 SFEU. Tribunál vycházel zejména z automatické povahy ochrany názvů vín chráněných již podle nařízení č. 1493/1999, jež byla zavedena čl. 118s odst. 1 nařízení č. 1234/2007. V tomto ohledu Tribunál v bodě 21 napadeného rozsudku uvedl toto: „Z automatické povahy ochrany názvů vín již chráněných podle nařízení č. 1493/1999 stanovené článkem 118s odst. 1 nařízení č. 1234/2007 […] vyplývá, že pokud jde o uvedené názvy vín, zápis do databáze E-Bacchus se nevyžaduje, aby tyto názvy vín požívaly ochrany na unijní úrovni. Dotčené názvy vín jsou totiž chráněny ‚automaticky‘ na základě nařízení č. 1234/2007 […], aniž by tato ochrana závisela na jejich zápisu do uvedené databáze. Tento zápis je pouze důsledkem automatického přechodu již existující ochrany z jednoho regulačního režimu do jiného režimu, a nikoli podmínkou této ochrany. Z toho plyne, že jelikož chráněné označení původu ‚Vinohradnícka oblasť Tokaj‘ patří mezi názvy vín již chráněné podle nařízení č. 1493/1999, jeho zápis do databáze E-Bacchus nebyl požadován, aby toto chráněné označení původu požívalo ochrany na unijní úrovni.“
14

Článek 5 kodifikující vyhlášky č. 1047 o uplatnění evropského nařízení týkajícího se zboží podezřelého z porušení určitých práv duševního vlastnictví a o opatřeních, která mají být přijata proti zboží, o kterém bylo zjištěno, že tato práva porušilo (lovbekendtgørelse nr. 1047 om anvendelse af Det Europæiske Fællesskabs forordning om toldmyndighedernes indgriben over for varer, der mistænkes for at krænke visse intellektuelle ejendomsrettigheder, og om de foranstaltninger, som skal træffes over for varer, der krænker sådanne rettigheder), ze dne 20. října 2005 stanoví: „[1.] V případě opatření přijatého podle článku 9 [celního nařízení] může příjemce zboží požádat soud, aby určil, zda jsou splněny podmínky pro pozastavení propuštění zboží podle tohoto článku. Soud může rozhodnout o propuštění zboží. 2. Příjemce zboží se proti rozhodnutí o pozastavení propuštění přijatému celní a daňovou správou nemůže odvolat u vyššího správního orgánu.“
23

Předkládající soud tuto žádost odůvodnil tím, že státní příslušníci třetích zemí dotčení ve sporech, které mu byly předloženy, jsou zajištěni a že jejich situace spadá do působnosti ustanovení hlavy V Smlouvy o FEU, týkajících se prostoru svobody, bezpečnosti a práva. V případě, že by na první otázku bylo odpovězeno kladně, zajištění by podle předkládajícího soudu musela být okamžitě zrušena. Pokud by na první otázku bylo odpovězeno záporně, vyplývalo by z toho, že je vážení zájmů skutečně možné a Raad van State jej musí provést a pečlivě přezkoumat, zda toto vážení musí způsobit zrušení zajištění, či nikoli.
18

Cílem článku 695-46 trestního řádu (code de procédure pénale), ve znění zákona č. 2009-526 ze dne 12. května 2009, o zjednodušení a zpřehlednění práva a o usnadnění postupů (loi de simplification et de clarification du droit et d’allègement des procédures, JORF ze dne 13. května 2009, s. 7920), je provést články 27 a 28 rámcového rozhodnutí do francouzského práva. Článek 695-46 trestního řádu stanoví: „O všech žádostech příslušných orgánů vystavujícího členského státu o souhlas s trestním stíháním či s výkonem trestu odnětí svobody nebo ochranného opatření spojeného s odnětím osobní svobody uloženého za jiné trestné činy, než kvůli kterým byla osoba předána a kterých se tato osoba dopustila před svým předáním, rozhodne vyšetřovací senát, k němuž se vyžádaná osoba dostavila. Vyšetřovací senát je příslušný rozhodovat po předání vyžádané osoby i o všech žádostech příslušných orgánů vystavujícího členského státu o souhlas s předáním vyžádané osoby jinému členskému státu za účelem trestního stíhání nebo výkonu trestu odnětí svobody nebo ochranného opatření spojeného s odnětím osobní svobody za jakýkoli skutek, který se liší od trestného činu, kvůli kterému bylo vydáno uvedené opatření a který byl spáchán před předáním této osoby. V obou případech příslušné orgány vystavujícího členského státu předají a předloží vyšetřovacímu senátu protokol, v němž jsou zaznamenána prohlášení učiněná předávanou osobou. Tato prohlášení lze případně doplnit vyjádřeními učiněnými zvoleným právním zástupcem anebo, nezvolí-li si žádného právního zástupce, právním zástupcem ustanoveným předsedou advokátní komory. Vyšetřovací senát ověří, zda žádost obsahuje i informace podle článku 695-13, a poté, co případně obdrží záruky podle článku 695-32, rozhodne do 30 dnů od obdržení žádosti; proti tomuto rozhodnutí není přípustný opravný prostředek. Souhlas se udělí, naplňuje-li jednání, kvůli němuž se žádá o souhlas, skutkovou podstatu některého z trestných činů uvedených v článku 695-23, a spadá-li do působnosti článku 695-12. Souhlas se zamítne z důvodů uvedených v článcích 695-22 a 695-23; souhlas lze zamítnout z důvodů uvedených v článku 695-24.“
26

Za těchto podmínek se Juzgado de lo Social no 2 de Terrassa (pracovní soud č. 2 v Terrasse) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1) Jsou ustanovení článku 1, čl. 2 písm. f), čl. 3 odst. 1, čl. 4 odst. 2 písm. a), čl. 4 odst. 3, čl. 5 odst. 3, článků 6 a 7, jakož i čl. 8 odst. 1 a 2 [ley 10/2012] slučitelná s článkem 47 [Listiny], jestliže zaprvé neumožňují vnitrostátnímu soudu upravit výši soudních poplatků nebo zkoumat důvody přiměřenosti (pokud jde o důvody uložení těchto poplatků státem a o stanovenou výši těchto poplatků, která by mohla bránit přístupu k účinné soudní ochraně) pro účely osvobození navrhovatele od tohoto poplatku, zadruhé zohledňovat zásadu efektivity při uplatňování ustanovení unijního práva a zatřetí posoudit význam sporu pro účastníky řízení s přihlédnutím k daným okolnostem, přičemž úhrada soudních poplatků představuje podmínku pro projednání opravného prostředku ‚suplicación‘? 2) Jsou ustanovení článku 1, čl. 2 písm. f), čl. 3 odst. 1, čl. 4 odst. 2 písm. a), čl. 4 odst. 3, čl. 5 odst. 3, článků 6 a 7, jakož i čl. 8 odst. 1 a 2 [ley 10/2012] slučitelná s článkem 47 [Listiny], jestliže se používají na taková zvláštní řízení, jako jsou řízení v oblasti sociálního práva, v níž bývá běžně uplatňováno unijní právo coby zásadní prvek vyrovnaného hospodářského a sociálního rozvoje v [Evropské unii]? 3) Může v souvislosti s předchozími otázkami takový soud, jako je předkládající soud, upustit od použití takové právní úpravy, jako je dotčená právní úprava, která zaprvé neumožňuje vnitrostátnímu soudu upravit výši soudních poplatků nebo zkoumat důvody přiměřenosti (pokud jde o důvody uložení těchto poplatků státem a o stanovenou výši těchto poplatků, která by mohla bránit přístupu k účinné soudní ochraně) pro účely osvobození od tohoto poplatku, zadruhé zohlednit zásadu efektivity při uplatňování ustanovení unijního práva a zatřetí posoudit význam sporu pro účastníky řízení s přihlédnutím k daným okolnostem, přičemž úhrada soudních poplatků představuje podmínku pro projednání opravného prostředku ‚suplicación‘?“
35

Je přitom nutné konstatovat, že ve věci, v níž byl vydán výše uvedený rozsudek Polski Trawertyn, plnění na výstupu, které uskutečnili dva budoucí společníci, a sice vklad nemovitosti do společnosti jako investiční výdaj pro účely hospodářské činnosti této společnosti, sice spadalo do působnosti DPH, avšak bylo plněním od této daně osvobozeným. Naproti tomu ve věci dotčené v původním řízení plnění na výstupu nespadá do působnosti DPH, jelikož bezplatné přenechání klientely nové společnosti nemůže být považováno za „hospodářskou činnost“ ve smyslu šesté směrnice.
34

Označení CE tedy nemůže být připojeno na součástku, která je elektrickým zařízením, jehož bezpečnost by z převážné části závisela na tom, jak je zabudováno do finálního elektrického přístroje. Za takových okolností by totiž zaprvé mohlo připojení označení CE na tuto součástku uvést uživatele elektrického přístroje, do něhož byla zabudována, v omyl, neboť by charakter uvedené součástky nedovoloval předem určit bezpečnost tohoto přístroje. Zadruhé by její zabudování mohlo vést k narušení dříve konstatované shody téže součástky s bezpečnostními požadavky i dříve konstatované shody elektrického přístroje, do něhož je předmětná součástka zabudována.