Nicméně za okolností, kdy se administrativa rozhodne zahájit disciplinární řízení a následně přijmout sankci v rámci téhož jediného slyšení, aniž by dotyčného úředníka seznámila se závěry vyšetřovací zprávy, by konstatování, že by i po vyslechnutí dotyčného ohledně závěrů uvedené vyšetřovací zprávy, jakož i navrhované sankce přijala administrativa stejné rozhodnutí, neznamenalo nic jiného, než zbavit základní právo být vyslechnut jeho podstaty, protože samotný obsah tohoto práva předpokládá možnost dotyčného ovlivnit dotčený rozhodovací proces.

K tomu, aby porušení práva být vyslechnut mohlo vést ke zrušení rozhodnutí o uložení disciplinární sankce, je dále třeba přezkoumat, zda řízení mohlo mít v případě neexistence této vady jiný výsledek. V tomto ohledu je vzhledem k zásadní úloze dodržování práva být vyslechnut, tak jak je zakotveno v čl. 41 odst. 2 písm. a) Listiny základních práv Evropské unie, na orgánu oprávněném ke jmenování, který přijal rozhodnutí o sankci a který je tak nejlépe seznámen se skutečnostmi, na nichž bylo toto rozhodnutí založeno, aby prokázal, že by i v případě, že by byl dotyčný řádně vyslechnut, nemohl přijmout jiné rozhodnutí.

Okolnost, že unijní agentura provedla administrativní šetření, aniž by předtím přijala obecná prováděcí pravidla k článku 2 přílohy IX služebního řádu, a vymezila tak procesní rámec šetření, nemůže mít v disciplinární oblasti za následek protiprávnost uvedeného šetření. Článek 2 odst. 3 přílohy IX služebního řádu sice ukládá orgánu oprávněnému ke jmenování v rámci každého orgánu přijmout obecná prováděcí ustanovení k tomuto článku v souladu s článkem 110 služebního řádu. Nepřijetí takových ustanovení však samo o sobě nebrání zahájení a provedení administrativního šetření, jelikož to musí být v každém případě vedeno s ohledem na ustanovení přílohy IX služebního řádu a obecné právní zásady, včetně práva na obhajobu.

Pokud jde o rozhodnutí o vypovězení smlouvy dočasného zaměstnance, aniž by administrativa před jeho přijetím dotyčného výslovně informovala o tom, že o této možnosti uvažuje, a vyzvala ho k předložení veškerých relevantních připomínek, nelze platně tvrdit, že dotyčný byl řádně vyslechnut, jelikož byl již seznámen se skutečnostmi, které mu byly vytýkány, a měl možnost užitečně vyjádřit své stanovisko k událostem, které vedly k přijetí rozhodnutí o vypovězení. Právo být vyslechnut má totiž dotyčnému umožnit nejen vysvětlit své jednání a jeho důvody, ale právě rovněž uplatnit své argumenty k zamýšlenému opatření, které má být vůči němu přijato.

Za těchto podmínek administrativě přísluší prokázat, že by i v případě, že by bylo právo být vyslechnut dodrženo, bylo rozhodnutí o vypovězení nicméně přijato. V tomto ohledu nemůže pouhý argument založený na narušení vztahu důvěry s dotyčným nijak vyloučit, že by v případě, že by bylo právo dotyčného být vyslechnut administrativou dodrženo, mohla jím případně poskytnutá vysvětlení přesvědčit uvedený orgán k tomu, aby od vypovězení smlouvy dotyčného ustoupil.

Rozhodnutí o vypovězení smlouvy navíc představuje pro dotyčného zaměstnance krajně závažný akt, na základě kterého dotyčný ztrácí své zaměstnání a jeho kariéra by jím mohla být negativně ovlivněna po řadu let. Mimo to, že právo být vyslechnut dříve, nežli bude vůči němu přijato individuální opatření, které by se jej mohlo nepříznivě dotknout, je základním právem uvedeného zaměstnance, výkon jeho práva užitečně se vyjádřit k zamýšlenému rozhodnutí o vypovězení spadá do odpovědnosti orgánu oprávněného uzavírat pracovní smlouvy, který se této odpovědnosti musí bez výhrady zhostit.

(viz body 90, 91, 93 a 95)