Věc T-138/07

Schindler Holding Ltd a další

v.

Evropská komise

„Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Trh instalace a údržby výtahů a eskalátorů – Rozhodnutí, kterým se konstatuje porušení článku 81 ES – Manipulace nabídkových řízení – Rozdělení trhu – Stanovení cen“

Shrnutí rozsudku

1. Hospodářská soutěž – Správní řízení – Právo na spravedlivý proces – Nepoužitelnost článku 6 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv

(Článek 81 ES; Listina základních práv Evropské unie, článek 47)

2. Hospodářská soutěž – Správní řízení – Rozhodnutí Komise, kterým se konstatuje protiprávní jednání a ukládají pokuty – Trestněprávní povaha – Neexistence

(Články 81 ES a 229 ES; nařízení č. 1/2003, čl. 23 odst. 5 a 31)

3. Hospodářská soutěž – Správní řízení – Rozhodnutí Komise, kterým se konstatuje protiprávní jednání – Využití prohlášení jiných podniků, které se účastnily protiprávního jednání, jako důkazu – Přípustnost – Podmínky

(Články 81 ES a 82 ES)

4. Akty orgánů – Doručení – Nesrovnalosti – Účinky – Stavení lhůty k podání žaloby

(Čl. 230 odst. 5 ES a čl. 254 odst. 3 ES)

5. Hospodářská soutěž – Unijní pravidla – Protiprávní jednání – Přičtení odpovědnosti – Mateřská společnost a dceřiné společnosti – Hospodářská jednotka – Kritéria pro posouzení –Domněnka rozhodujícího vlivu vykonávaného mateřskou společností na dceřiné společnosti, které 100% vlastní

(Článek 81 ES; nařízení Rady č. 1/2003, čl. 23 odst. 2)

6. Hospodářská soutěž – Unijní pravidla – Protiprávní jednání – Přičtení odpovědnosti – Mateřská společnost a dceřiné společnosti – Domněnka rozhodujícího vlivu vykonávaného mateřskou společností na dceřiné společnosti, které 100% vlastní

(Článek 81 ES; nařízení Rady č. 1/2003, čl. 23 odst. 2)

7. Unijní právo – Obecné právní zásady – Právní jistota – Legalita trestů – Dosah

8. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Stanovení – Posuzovací pravomoc přiznaná Komisi čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 – Porušení zásady legality trestů – Neexistence – Předvídatelnost změn zavedených pokyny

(Článek 229 ES; nařízení Rady č. 17, čl. 15 odst. 2 a nařízení Rady č. 1/2003, čl. 23 odst. 2 a 31; sdělení Komise 98/C 9/03 a sdělení Komise 2002/C 45/03)

9. Hospodářská soutěž – Unijní pravidla – Porušení – Pokuty – Stanovení – Kritéria – Zvýšení obecné úrovně pokut

(Nařízení č. 17, čl. 15 odst. 2, a nařízení č. 1/2003, čl. 23 odst. 2)

10. Hospodářská soutěž – Pokuty – Vlastní pravomoc Komise vyplývající ze Smlouvy

[Články 81 ES, 82 ES a čl. 83 odst. 1 a 2 písm. a) a d), ES, čl. 202 třetí odrážka ES a 211 první odrážka ES; nařízení Rady č. 17 a nařízení Rady č. 1/2003]

11. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Stanovení – Použití pokynů o metodě stanovování pokut – Porušení zásady zákazu zpětné účinnosti trestních zákonů – Neexistence

(Nařízení Rady č. 1/2001/2003, čl. 23; sdělení Komise 98/C 9/03)

12. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Stanovení – Použití pokynů o metodě stanovování pokut – Přípustnost – Porušení zásad ochrany legitimního očekávání, transparentnosti a předvídatelnosti – Neexistence

(Sdělení Komise 1998/C 9/03)

13. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Stanovení – Použití oznámení o spolupráci – Porušení zásad zákazu zpětné účinnosti a legitimního očekávání – Neexistence

(Sdělení Komise 2002/C 45/03)

14. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Stanovení – Neuložení nebo snížení pokuty za spolupráci dotyčného podniku – Porušení práva nevypovídat ve vlastní neprospěch a zásad presumpce neviny a proporcionality – Neexistence – Překročení posuzovací pravomoci Komise při přijetí oznámení o spolupráci – Neexistence

(Článek 81 ES; Listina základních práv Evropské unie, článek 48; nařízení Rady č. 1/2003, články 18 až 21 a článek 23; sdělení Komise 2002/C 45/03, body 11 a 23)

15. Unijní právo – Zásady – Základní práva – Právo vlastnit majetek – Omezení – Přípustnost

(Články 81 ES, 82 ES a čl. 295 ES; nařízení Rady č. 1/2003, čl. 23 odst. 2)

16. Hospodářská soutěž – Pokuty – Pokyny o metodě stanovování pokut – Právní povaha

(Sdělení Komise 98/C 9/03)

17. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Stanovení – Kritéria – Závažnost protiprávního jednání – Povinnost zohlednit skutečný dopad na trh – Neexistence – Základní úloha kritéria vycházejícího z povahy protiprávního jednání

(Nařízení Rady č. 1/2003, čl. 23 odst. 2; sdělení Komise 98/C 9/03, bod 1 A)

18. Hospodářská soutěž – Pokuty – Rozhodnutí, kterým se ukládají pokuty – Povinnost uvést odůvodnění – Dosah

(Článek. 253 ES; sdělení Komise 98/C 9/03)

19. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Stanovení – Kritéria – Závažnost protiprávního jednání – Povinnost zohlednit velikost trhu – Neexistence

(Sdělení Komise 98/C 9/03, bod 1 A, druhý pododstavec třetí odrážka)

20. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Stanovení – Kritéria – Závažnost protiprávního jednání – Zohlednění skutečné hospodářské schopnosti podniku způsobit škodu – Povinnost stanovit výši pokuty přiměřeně k velikosti podniku – Neexistence – Stanovení výše pokuty v závislosti na rozdělení účastníků kartelové dohody do kategorií – Podmínky – Soudní přezkum

(Nařízení Rady č. 1/2003, čl. 23 odst. 2; sdělení Komise 98/C 9/03, bod 1 A)

21. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Stanovení – Kritéria – Polehčující okolnosti –Ukončení protiprávního jednání před zásahem Komise – Případ závažného protiprávního jednání – Vynětí

(Článek 81 ES; nařízení Rady č. 1/2003, čl. 23 odst. 2; sdělení Komise 98/C 9/03, bod 3, třetí odrážka)

22. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Stanovení – Kritéria – Polehčující okolnosti – Povinnost Komise zohlednit program slučitelnosti s pravidly hospodářské soutěže dotčeného podniku – Neexistence

(Článek 81 ES; nařízení č.1/2003, čl. 23, odst. 2; sdělení Komise 98/C 9/03)

23. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Stanovení – Kritéria – Snížení částky pokuty za spolupráci dotčeného podniku

(Nařízení Rady č. 1/2003, čl. 23, odst. 2; sdělení Komise 2002/C 45/03)

24. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Stanovení – Kritéria – Postoj podniku během správního řízení – Posouzení stupně spolupráce každého podniku, který se účastnil kartelové dohody

(Nařízení Rady č. 1/2003, čl. 23, odst. 2; sdělení Komise 2002/C 45/03)

25. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Stanovení – Prostor pro uvážení vyhrazený Komisi – Meze – Dodržení zásady proporcionality – Podmínky

(Článek 81 ES; nařízení Rady č. 1/2003, čl. 23 odst. 2)

1. Zásada, podle které má každá osoba právo na spravedlivý proces, je obecnou zásadou práva Unie, potvrzenou článkem 47 Listiny základních práv Evropské unie a zaručenou článkem 6 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod. Tato zásada vychází ze základních práv, která jsou nedílnou součástí obecných zásad práva Unie, jejichž dodržování Soudní dvůr zajišťuje, přičemž vychází z ústavních tradic společných členským státům, jakož i z poznatků, které skýtá zejména Evropský soud pro lidská práva. I když přijetím autonomního výkladu pojmu „trestní obvinění“ stanovily orgány Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod základ pro progresivně extenzivní použití trestněprávní složky článku 6 na oblasti, které formálně nespadají do tradičních kategorií trestního práva, jako jsou finanční sankce ukládané za porušení práva hospodářské soutěže, pokud jde o kategorie, které nejsou součástí tvrdého jádra trestního práva se nicméně nemusí záruky poskytnuté trestněprávní složkou tohoto ustanovení nutně uplatňovat tak přísně.

(viz body 51–52)

2. Rozhodnutí Komise o uložení pokut za porušení práva hospodářské soutěže nemají trestněprávní charakter. Řízení, v rámci kterého Komise přijme rozhodnutí, kterým se konstatuje protiprávní jednání a ukládají pokuty a které může být následně předloženo k přezkumu soudu Unie, tak splňuje požadavky čl. 6 odst. 1 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod. Komise sice není soudem ve smyslu článku 6 této Úmluvy, je však povinna v průběhu správního řízení dodržovat obecné zásady práva Unie.

Krom toho přezkum rozhodnutí Komise vykonávaný soudem Unie zaručuje splnění požadavků spravedlivého procesu, jak je zakotven čl. 6 odst. 1 uvedené Úmluvy. V tomto ohledu je nutné, aby dotčený podnik mohl předložit jakékoliv takto vůči němu přijaté rozhodnutí soudnímu orgánu s pravomocí soudního přezkumu v plné jurisdikci, který má zejména pravomoc změnit přijaté rozhodnutí ve všech bodech jak z faktického, tak z právního hlediska. Při přezkumu legality rozhodnutí, kterým se konstatuje protiprávní jednání v rozporu s článkem 81 ES, soudem Unie přitom mohou žalobci navrhnout, aby tento soud provedl úplný přezkum jak věcného zjištění skutkového stavu, tak i jeho právního posouzení Komisí. Mimoto, pokud jde o pokuty, má soud Unie pravomoc soudního přezkumu v plné jurisdikci na základě článku 229 ES a článku 31 nařízení č. 1/2003.

(viz body 53–56)

3. Žádné ustanovení ani žádná obecná zásada unijního práva Komisi nezakazuje dovolávat se proti podniku prohlášení jiných podniků. Kdyby tomu tak nebylo, bylo by důkazní břemeno, pokud jde o jednání v rozporu s články 81 ES a 82 ES, které nese Komise, neúnosné a neslučitelné s úlohou dohledu na správné použití těchto ustanovení, která je Komisi svěřena Smlouvou. Prohlášení podniku obviněného z účasti v kartelové dohodě, jehož správnost je zpochybňována několika obviněnými podniky, však nelze považovat za dostatečný důkaz o skutkových okolnostech případu, nebude-li podpořeno dalšími důkazy.

(viz bod 57)

4. Nesrovnalosti při doručování se nedotýkají samotného rozhodnutí, a nedotýkají se tedy ani jeho legality. Takové nesrovnalosti mohou pouze za určitých okolností zabránit tomu, aby začala plynout lhůta uvedená v čl. 230 pátém pododstavci ES pro podání žaloby. Tak tomu není, jestliže žalobkyně byla nezpochybnitelně seznámena s obsahem rozhodnutí a využila svého práva podat žalobu ve lhůtě stanovené tímto článkem.

(viz bod 61)

5. Chování dceřiné společnosti může být přičteno mateřské společnosti zejména tehdy, pokud tato dceřiná společnost, byť s vlastní právní subjektivitou, neurčuje své chování na trhu samostatně, ale v zásadě uplatňuje pokyny, které jsou jí uděleny mateřskou společností, zejména s ohledem na hospodářské, organizační a právní vazby, které spojují tyto dva právní subjekty.V takové situaci jsou totiž mateřská společnost a její dceřiná společnost součástí téže hospodářské jednotky, a tudíž tvoří jediný podnik. Skutečnost, že mateřská společnost a její dceřiná společnost představují jediný podnik ve smyslu článku 81 ES, umožňuje tak Komisi určit rozhodnutí ukládající pokuty mateřské společnosti, aniž je vyžadováno prokázání osobního zapojení této společnosti do protiprávního jednání.

V konkrétním případě, kdy mateřská společnost vlastní 100 % kapitálu své dceřiné společnosti, která porušila unijní pravidla v oblasti hospodářské soutěže, může jednak tato mateřská společnost vykonávat rozhodující vliv na chování této dceřiné společnosti, a jednak existuje vyvratitelná domněnka, podle které uvedená mateřská společnost skutečně vykonává rozhodující vliv na chování své dceřiné společnosti.

Za těchto podmínek postačí k tomu, aby se dalo předpokládat, že mateřská společnost vykonává rozhodující vliv na obchodní politiku dceřiné společnosti, aby Komise prokázala, že veškerý kapitál této dceřiné společnosti je vlastněn její mateřskou společností. Komise následně může považovat mateřskou společnost za společně a nerozdílně odpovědnou za zaplacení pokuty uložené její dceřiné společnosti, ledaže tato mateřská společnost, které přísluší vyvrátit tuto domněnku, předloží dostatečné důkazy, které by mohly prokázat, že se její dceřiná společnost chová na trhu samostatně.

(viz body 69–72, 82)

6. V konkrétním případě, kdy mateřská společnost vlastní 100 % kapitálu své dceřiné společnosti, která porušila unijní pravidla v oblasti hospodářské soutěže, nevyžaduje totiž přičtení protiprávního jednání dceřiné společnosti její mateřské společnosti prokázat, že mateřská společnost ovlivňuje politiku své dceřiné společnosti v konkrétní oblasti, která byla předmětem protiprávního jednání. Naproti tomu organizační, hospodářské a právní vazby existující mezi mateřskou společností a její dceřinou společností mohou prokázat existenci vlivu mateřské společnosti na strategii dceřiné společnosti, a tedy odůvodnit jejich posuzování jako jediné hospodářské entity. Pokud tak Komise prokáže, že veškerý kapitál dceřiné společnosti vlastní její mateřská společnost, může konstatovat, že mateřská společnost je společně a nerozdílně odpovědná za platbu pokuty uložené její dceřiné společnosti, ledaže mateřská společnost prokáže, že se její dceřiná společnost chová na trhu samostatně. Komisi totiž opravňuje určit rozhodnutí ukládající pokuty mateřské společnosti skupiny společností nikoli vztah mezi mateřskou a dceřinou společností, kdy dochází k podněcování k protiprávnímu jednání, a tím spíše ani účast mateřské společnosti na uvedeném protiprávním jednání, ale skutečnost, že mateřská společnost a dceřiná společnost tvoří jediný podnik ve smyslu článku 81 ES.

Okolnost, že mateřská společnost nevydávala svým dceřiným společnostem pokyny, které by umožnily kontakty v rozporu s článkem 81 ES nebo by k nim pobízely, a o takových kontaktech nevěděla, nepředstavuje skutečnost, která by mohla prokazovat samostatnost uvedených dceřiných společností. Okolnost, že se dceřiné společnosti účastnily ve čtyřech zemích samostatných protiprávních jednání odlišné povahy, nemůže vyvrátit domněnku o odpovědnosti, jelikož Komise nevycházela z případné souběžnosti mezi zjištěnými protiprávními jednáními proto, aby přičetla mateřské společnosti odpovědnost za jednání jejích dceřiných společností. Stejně tak skutečnost, že mateřská společnost přijala kodex chování s cílem zabránit porušování práva hospodářské soutěže jejími dceřinými společnostmi a s ním spojené pokyny, nemění zaprvé nic na existenci protiprávního jednání, které bylo ve vztahu k ní konstatováno a zadruhé neumožňuje prokázat, že uvedené dceřiné společnosti určovaly samostatně svou obchodní politiku. Naopak uplatňování uvedeného kodexu chování spíše svědčí o účinné kontrole obchodní politiky dceřiných společností jejich mateřskou společností.

(viz body 82, 85, 87–88)

7. Zásada legality trestů je logickým důsledkem zásady právní jistoty, která je obecnou zásadou unijního práva a která zejména vyžaduje jasnost a přesnost všech předpisů Unie, především pokud tyto ukládají či umožňují uložit sankce, aby tak dotčené osoby mohly jednoznačně rozpoznat svá práva a povinnosti, které z nich vyplývají, a aby mohly následně přijmout odpovídající opatření.

Zásada legality trestů, která je součástí obecných zásad unijního práva, které jsou základem ústavních tradic společných členským státům, byla rovněž zakotvena několika mezinárodními smlouvami a zejména článkem 7 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod.

Tato zásada vyžaduje, aby zákon jasně stanovil trestné činy a tresty, které za ně hrozí. Tato podmínka je splněna, pokud má právní subjekt možnost se z textu příslušného ustanovení, a v případě potřeby z výkladu, který k němu podaly soudy, dozvědět, jaká konání a opominutí zakládají jeho trestněprávní odpovědnost. Mimoto podle judikatury Evropského soudu pro lidská práva se jasnost zákona posuzuje nejen z hlediska znění příslušného ustanovení, ale také z hlediska upřesnění vyplývajících z ustálené a zveřejněné judikatury.

Tuto zásadu je nutné dodržovat jak v předpisech trestněprávní povahy, tak ve zvláštních správních nástrojích ukládajících či umožňujících ukládat správní sankce. Tato zásada se vztahuje nejen na předpisy, které stanovují skutkovou podstatu protiprávního jednání, ale i na ty předpisy, které stanovují důsledky plynoucí z protiprávního jednání porušujícího prvně uvedené předpisy.

Článek 7 odst. 1 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod nevyžaduje, aby znění ustanovení, podle nichž jsou tyto sankce ukládány, bylo natolik přesné, aby důsledky, které mohou z protiprávního jednání porušujícího tato ustanovení nastat, bylo možné předvídat s absolutní jistotou. Podle judikatury Evropského soudu pro lidská práva totiž skutečnost, že zákon přiznává posuzovací pravomoc, jako taková neodporuje požadavku předvídatelnosti, pokud jsou rozsah výkonu posuzovací pravomoci a pravidla jejího výkonu dostatečně jasně vymezena vzhledem ke stanovenému legitimnímu cíli, aby byla jednotlivci poskytnuta přiměřená ochrana proti svévoli. V tomto ohledu, nehledě na samotný text zákona, Evropský soud pro lidská práva zohledňuje otázku, zda použité neurčité pojmy byly upřesněny v ustálené a zveřejněné judikatuře.

(viz body 95–97, 99)

8. Pokud jde o legalitu čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 z pohledu zásady legality trestů, unijní zákonodárce nepřiznal Komisi nadměrný či svévolný prostor pro uvážení při stanovování pokut za protiprávní jednání porušující pravidla v oblasti hospodářské soutěže.

Zaprvé totiž toto ustanovení omezuje výkon uvedeného volného uvážení tím, že zavádí objektivní kritéria, která Komise musí respektovat. V tomto ohledu jednak pokuta, kterou lze uložit, má vyčíslitelnou a maximální výši, stanovenou v závislosti na každém podniku pro každý případ protiprávního jednání, takže maximální výši pokuty, kterou lze uložit danému podniku, lze stanovit předem. Dále toto ustanovení ukládá Komisi, aby pokuty stanovovala pro každý konkrétní případ zvlášť a aby při stanovování jejich výše brala v úvahu závažnost a dobu trvání daného protiprávního jednání.

Zadruhé při výkonu své posuzovací pravomoci, pokud jde o pokuty uložené na základě čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003, je Komise povinna dodržovat obecné právní zásady, obzvláště zásady rovného zacházení a proporcionality.

Zatřetí za účelem zajištění předvídatelnosti a transparentnosti svého jednání je výkon posuzovací pravomoci Komise rovněž omezen pravidly chování, které si sama stanovila v oznámení o ochraně před pokutami a snížení pokut v případech kartelů a v pokynech o metodě stanovování pokut uložených podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 Smlouvy o ESUO. Uvedené oznámení a uvedené pokyny totiž jednak stanoví pravidla chování, od kterých se Komise nemůže odchýlit, aniž je sankcionována z důvodu porušení obecných právních zásad, jako je zásada rovného zacházení nebo ochrana legitimního očekávání, a jednak zajišťují právní jistotu dotčených podniků tím, že stanoví metodiku, kterou si Komise uložila za účelem stanovování výše pokut ukládaných na základě čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003.

Krom toho přijetí uvedených pokynů a poté pokynů pro výpočet pokut uložených podle čl. 23 odst. 2 písm. a) nařízení č. 1/2003 Komisí v rozsahu, v němž zapadá do právního rámce stanoveného v čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a v čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003, pouze přispělo k přesnějšímu vymezení posuzovací pravomoci Komise, která již sama plyne z uvedených ustanovení, aniž by z tohoto přijetí mohl být vyvozen závěr, že unijní zákonodárce původně nedostatečně vymezil pravomoc Komise v dotčené oblasti.

Začtvrté podle článku 229 ES a článku 31 nařízení č. 1/2003 soudce rozhoduje v plné jurisdikci o žalobách proti rozhodnutím Komise, kterými stanoví pokutu, a může tak tato rozhodnutí zrušit, jakož i zrušit, snížit nebo zvýšit uloženou pokutu. Známá a dostupná správní praxe Komise tak podléhá plnému přezkumu soudu Unie. Výkon tohoto přezkumu v ustálené a zveřejněné judikatuře umožnil upřesnit neurčité pojmy, které mohl čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a poté čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 obsahovat. Obezřetný hospodářský subjekt, který si v případě potřeby obstará právní radu, tak může s dostatečnou přesností předvídat metodu stanovení i výši pokut, které mu hrozí za dané chování. Skutečnost, že tento subjekt není s to předem znát přesnou výši pokut, které Komise v jednotlivých případech uloží, nemůže představovat porušení zásady legality trestů.

(viz body 101–102, 105–108)

9. Ve věci zvýšení úrovně pokut v návaznosti na přijetí pokynů o metodě stanovování pokut uložených podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 Smlouvy o ESUO, může Komise kdykoli přizpůsobit výši pokut, pokud to vyžaduje účinné použití unijních pravidel v oblasti hospodářské soutěže, přičemž takové pozměnění správní praxe může být považováno za objektivně odůvodněné účelem všeobecné ochrany před protiprávními jednáními porušujícími unijní pravidla v oblasti hospodářské soutěže. Zvýšení pokut tedy nelze samo o sobě považovat za protiprávní s ohledem na zásadu legality trestů, jelikož nepřekračuje právní rámec stanovený v čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a v čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003.

(viz bod 112)

10. V oblasti pravomoci Komise ukládat pokuty za porušení unijních pravidel hospodářské soutěže nelze mít za to, že pravomoc ukládat takové pokuty původně příslušela Radě, která ji svěřila či jejím výkonem pověřila Komisi ve smyslu čl. 202 třetí odrážky ES. V souladu s ustanoveními článků 81 ES, 82 ES, 83 odst. 1 a 2 písm. a) a d) ES a 202 třetí odrážky ES tato pravomoc spadá do úkolu Komise dbát na uplatňování unijního práva, přičemž tento úkol je upřesněn, upraven a formalizován, pokud jde o uplatňování článků 81 ES a 82 ES, nařízením č. 17 a nařízením č. 1/2003. Pravomoc ukládat pokuty, kterou tato nařízení přiznávají Komisi, vyplývá tedy z ustanovení samotné Smlouvy a jejím cílem je umožnit faktické provádění zákazů stanovených v uvedených článcích.

(viz bod 115)

11. Zásada zákazu zpětné účinnosti trestních zákonů, zakotvená v článku 7 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod, představuje obecnou zásadu unijního práva, jejíž dodržování je nutné, jsou-li ukládány pokuty za porušení pravidel hospodářské soutěže, a tato zásada vyžaduje, aby vyslovené sankce odpovídaly sankcím, jež byly stanoveny v době, kdy k porušení došlo. Přijetí pokynů, které mohou měnit obecnou soutěžní politiku Komise v oblasti pokut, může v zásadě spadat do působnosti zásady zákazu zpětné účinnosti .

Pokud jde o dodržování zásady zákazu zpětné účinnosti pokyny o metodě stanovování pokut uložených podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 Smlouvy o ESUO, zvýšení úrovně pokut nepřekračuje právní rámec stanovený čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003, jelikož pokyny výslovně ve svém bodě 5 písm. a) stanoví, že uložené pokuty nemohou v žádném případě překročit maximální výši 10 % obratu stanovenou uvedenými ustanoveními.

Hlavní inovace uvedených pokynů spočívá v tom, že výchozím bodem pro výpočet je základní částka určená rozpětími stanovenými v tomto ohledu, přičemž tato rozpětí odrážejí různé stupně závažnosti protiprávních jednání, které ale jako takové nesouvisejí s relevantním obratem. Tato metoda je tak v podstatě založena na stanovení sazeb pokut, byť relativním a pružném.

Skutečnost, že Komise v minulosti uplatňovala pokuty určité úrovně na různé typy protiprávních jednání, ji nemůže zbavit možnosti zvýšit tuto úroveň v mezích uvedených v nařízení č. 17 a v nařízení č. 1/2003, je-li to nezbytné k tomu, aby bylo zajištěno provádění soutěžní politiky Unie. Naopak účinné použití unijních pravidel hospodářské soutěže vyžaduje, aby Komise měla možnost kdykoli přizpůsobit úroveň pokut potřebám této politiky.

Z toho plyne, že podniky, vůči nimž se vede správní řízení, jež může vyústit v pokutu, nemohou nabýt legitimního očekávání, že Komise nepřekročí úroveň pokut používanou dříve, ani očekávání ohledně metody jejich výpočtu. Uvedené podniky tedy musejí vzít v úvahu možnost, že se Komise kdykoli rozhodne zvýšit úroveň výše pokut ve srovnání s úrovní používanou v minulosti.

Za těchto podmínek uvedené pokyny neporušují zásadu zákazu zpětné účinnosti tím, že vedly k ukládání vyšších pokut, než byly pokuty ukládané v minulosti nebo že byly překročeny meze předvídatelnosti. Pokyny a zvláště nová metoda výpočtu pokut, již tyto pokyny obsahují, za předpokladu, že má přitěžující účinek, pokud jde o úroveň ukládaných pokut, byly totiž rozumně předvídatelné.

(viz body 118–119, 123–128, 133)

12. Komise zveřejnila pokyny o metodě stanovování pokut uložených podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 Smlouvy o ESUO a uvedla v nich metodu výpočtu, kterou si stanovila v každém konkrétním případě, ve snaze o transparentnost a za účelem zvýšení právní jistoty dotčených podniků. Komise se přijetím takových pravidel chování a zveřejněním oznámení, že je napříště použije na případy jimi dotčené, omezuje při výkonu své posuzovací pravomoci a nemůže se od nich odchýlit, aniž je případně sankcionována z důvodu porušení obecných právních zásad, jako je zásada rovného zacházení a zásada ochrany legitimního očekávání. Pokyny stanoví obecným a abstraktním způsobem metodologii, kterou si Komise uložila za účelem stanovení výše pokut, a v důsledku toho zajišťují právní jistotu podniků. Kromě toho může obezřetný hospodářský subjekt, který si v případě potřeby obstará právní radu, s dostatečnou přesností předvídat metodu stanovení i výši pokut, které mu hrozí za dané chování. Tento subjekt není sice s to předem znát s přihlédnutím k těmto pokynům přesnou výši pokuty, kterou Komise v jednotlivých případech uloží. Nicméně vzhledem k závažnosti protiprávních jednání, která má Komise sankcionovat, cíle potlačování a odrazování odůvodňují, aby bylo dotyčným podnikům znemožněno odhadnout zisky, jež by jim byly plynuly z účasti na protiprávním jednání s předchozím zohledněním výše pokuty, která jim z důvodu protiprávního chování bude uložena.

(viz body 135–136, 201–202)

13. Zohlednění oznámení o ochraně před pokutami a snížení pokut v případech kartelů při stanovení výše pokut uložených za porušení unijních pravidel hospodářské soutěže neporušuje ani zásadu zákazu zpětné účinnosti ani zásadu ochrany legitimního očekávání. Pokud jde totiž o tyto dvě zásady, první zásada nebrání uplatnění pokynů s možnými přitěžujícími účinky ohledně výše pokut, za podmínky, že politika, která je zavádí, byla rozumně předvídatelná. Pokud jde o druhou zásadu, hospodářské subjekty nemohou uplatňovat legitimní očekávání na zachování stávající situace, která může být změněna orgány v rámci jejich posuzovací pravomoci.

(viz body 143–144)

14. I když je pravda, že na základě obecných zásad unijního práva, jejichž nedílnou součástí jsou základní práva a s přihlédnutím k nimž je třeba vykládat všechny předpisy práva Unie, mají podniky právo, aby nebyly nuceny Komisí k přiznání své účasti na porušení pravidel hospodářské soutěže, není Komisi proto ještě bráněno vzít v úvahu při stanovení výše pokuty pomoc, kterou jí tento podnik ze své vlastní vůle poskytl pro účely prokázání existence protiprávního jednání. V tomto ohledu má spolupráce na základě oznámení o ochraně před pokutami a snížení pokut v případech kartelů čistě dobrovolnou povahu ze strany dotyčného podniku. Tento podnik totiž není žádným způsobem nucen k poskytnutí důkazů týkajících se údajné kartelové dohody. Stupeň spolupráce, kterou hodlá podnik poskytnout v rámci správního řízení, závisí tedy výlučně na jeho svobodné vůli, a není v žádném případě uložen oznámením o spolupráci. Žádné ustanovení tohoto ustanovení nevyžaduje po dotčeném podniku, aby nezpochybnil nebo neopravil chybné skutkové okolnosti předložené jiným podnikem.

Toto oznámení neporušuje ani zásadu in dubio pro reo ani zásadu presumpce neviny, jak vyplývá především z čl. 6 odst. 2 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod, která je rovněž součástí základních práv, jež jsou podle judikatury Soudního dvora, mimoto opětovně potvrzené čl. 6 odst. 2 EU, jakož i článkem 48 Listiny základních práv Evropské unie, uznaná právním řádem Unie. Spolupráce na základě tohoto oznámení je totiž zaprvé ze strany dotčeného podniku čistě dobrovolná a neznamená žádnou povinnost podniku předložit důkazy a zadruhé se nedotýká povinnosti Komise, která nese důkazní břemeno ohledně protiprávních jednání, která konstatuje, předložit důkazy způsobilé právně dostačujícím způsobem prokázat existenci skutečností zakládajících protiprávní jednání. Za tímto účelem je Komise, aniž tím poruší zásadu presumpce neviny, oprávněna vycházet nejen z dokumentů, které získala při šetřeních na základě nařízení č. 17 a č. 1/2003 nebo které obdržela v reakci na žádosti o informace na základě uvedených nařízení, ale rovněž z důkazů, které jí podnik dobrovolně předložil na základě tohoto oznámení.

Oznámení o spolupráci neporušuje ani zásadu proporcionality. Toto oznámení se jeví jako přiměřený a nutný nástroj za účelem prokazování existence tajných horizontálních kartelových dohod, a tedy za účelem směrování chování podniků ve smyslu dodržování pravidel hospodářské soutěže.I když totiž nástroje stanovené v článcích 18 až 21 nařízení č. 1/2003, a sice žádosti o informace a šetření, představují opatření nezbytná v rámci stíhání protiprávních jednání v rozporu s právem hospodářské soutěže, tajné kartelové dohody lze často obtížně odhalit a vyšetřit bez spolupráce dotčených podniků. Účastník kartelové dohody, který hodlá ukončit svou účast, tak může být odrazen od toho, aby o kartelové dohodě informoval Komisi, z důvodu vysoké pokuty, která mu může být uložena. Tím, že oznámení o spolupráci stanoví ochranu před pokutou v plném rozsahu nebo značné snížení pokuty ve prospěch podniků, které Komisi poskytnou důkazy o existenci horizontální kartelové dohody, snaží se zabránit tomu, aby se takový účastník rozhodl Komisi o existenci kartelové dohod neinformovat.

Komise tedy v konečném důsledku přijala pravidla chování v oznámení o spolupráci, která jí poskytují vodítko při výkonu její posuzovací pravomoci v oblasti stanovování pokut, aby zohlednila zejména jednání podniků v průběhu správního řízení a tak lépe zaručila rovné zacházení mezi dotčenými podniky, aniž překročila pravomoci, které jí přiznává nařízení č. 1/2003. Komise je totiž oprávněna, nikoliv však povinna uložit pokutu podniku, který se dopustil protiprávního jednání v rozporu s článkem 81 ES. Mimoto čl. 23 odst. 2 a 3 nařízení č. 1/2003 taxativně nestanoví kritéria, která Komise může zohlednit při stanovení pokuty. Jednání podniku v průběhu správního řízení tedy může patřit mezi skutečnosti, ke kterým je třeba při tomto stanovení přihlédnout.

(viz body 149–150, 153, 155, 160, 162–163, 168–169, 171, 174–176)

15. Pravomoci Společenství musejí být uplatňovány v souladu s mezinárodním právem.Právo vlastnit majetek je chráněno nejen mezinárodním právem, ale patří rovněž mezi obecné zásady práva Unie. Nicméně přednost mezinárodního práva před právem Unie se nevztahuje na právo primární, obzvláště pak ne na obecné zásady, jejichž součástí jsou základní práva.V tomto ohledu se právo vlastnit majetek neprojevuje jako absolutní výsada, ale musí k němu být přihlédnuto ve vztahu k jeho funkci ve společnosti. V důsledku toho může být výkon vlastnického práva omezen za podmínky, že tato omezení skutečně odpovídají cílům obecného zájmu sledovaným Společenstvím, a nejsou s ohledem na sledovaný cíl nepřiměřeným a neúnosným zásahem do samotné podstaty takto zaručeného práva. Vzhledem k tomu, že uplatňování článků 81 ES a 82 ES představuje jeden z aspektů veřejného zájmu Společenství, lze na základě těchto článků omezit užívání práva vlastnit majetek za podmínky, že tato omezení nejsou nepřiměřená a nepředstavují zásah do samotné podstaty tohoto práva.

(viz body 187–190)

16. Pokyny o metodě stanovování pokut uložených podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 Smlouvy o ESUO sice nemohou být kvalifikovány jako právní pravidlo, které správa musí v každém případě dodržovat, představují však orientační pravidlo chování, podle něhož má být v praxi postupováno a od něhož se správa může v konkrétním případě odchýlit, pouze uvede-li důvody, které jsou slučitelné se zásadou rovného zacházení. Komise se přijetím takových pravidel chování a zveřejněním oznámení, že je napříště použije na případy jimi dotčené, omezuje při výkonu své posuzovací pravomoci a nemůže se od těchto pravidel odchýlit, aniž je případně sankcionována z důvodu porušení obecných právních zásad, jako je zásada rovného zacházení nebo ochrana legitimního očekávání. Mimoto uvedené pokyny stanoví obecným a abstraktním způsobem metodiku, kterou si Komise uložila za účelem stanovení výše pokut, a v důsledku toho zajišťují právní jistotu podniků.

(viz body 200–202)

17. Závažnost porušení unijního práva hospodářské soutěže musí být stanovena v závislosti na mnoha skutečnostech, jakými jsou zejména zvláštní okolnosti věci, její kontext a odrazující účinek pokut, a to aniž je sestaven závazný nebo taxativní výčet kritérií, ke kterým musí být povinně přihlédnuto.

V souladu s bodem 1 A prvním pododstavcem pokynů o metodě stanovování pokut uložených podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 Smlouvy o ESUO je tedy Komise povinna provést v rámci posouzení závažnosti protiprávního jednání přezkum skutečného dopadu na trh pouze tehdy, pokud je zjevné, že takový dopad lze měřit. Při posuzování takového dopadu má Komise vycházet z hospodářské soutěže, která by normálně existovala, kdyby nedošlo k protiprávnímu jednání. Jestliže žalobkyně neprokazují, že skutečný dopad kartelových dohod byl změřitelný, není tedy Komise povinna zohlednit skutečný dopad protiprávních jednání pro účely posouzení jejich závažnosti. Účinek jednání narušujícího hospodářskou soutěž totiž není určujícím kritériem při posouzení závažnosti protiprávního jednání. Okolnosti týkající se úmyslu mohou být důležitější než ty, které se týkají účinků jednání, zejména pokud se jedná o protiprávní jednání, které je skutečně závažné, jako je rozdělování trhů. Povaha protiprávního jednání tak hraje prvořadou roli zejména pro charakterizování „velmi závažných“ protiprávních jednání. Z popisu velmi závažných protiprávních jednání v uvedených pokynech vyplývá, že dohody nebo jednání ve vzájemné shodě, jejichž cílem je zejména rozdělení trhů, mohou být již na základě své vlastní povahy kvalifikovány jako „velmi závažné“, aniž je nezbytné, aby se taková jednání vyznačovala zvláštním dopadem nebo zeměpisným rozsahem a aniž by nezohlednění skutečného dopadu protiprávních jednání mohlo způsobit porušení zásady presumpce neviny.

Za těchto podmínek, bez ohledu na údajně různou strukturu kartelových dohod porušení pravidel hospodářské soutěže zjištěná v rozhodnutí Komise patří již ze své podstaty mezi nejzávažnější porušení článku 81 ES, jelikož jejich předmětem je tajná koluze mezi soutěžiteli s cílem rozdělení trhů nebo zmrazení tržních podílů rozdělením projektů prodeje a instalace nových výtahů nebo eskalátorů a s cílem nekonkurovat si, pokud jde o údržbu a modernizaci výtahů a eskalátorů. Kromě toho, že tyto kartelové dohody vážně narušují hospodářskou soutěž tím, že zavazují strany dodržovat oddělené trhy často vymezené státními hranicemi, vedou k izolaci těchto trhů v rozporu s hlavním cílem Smlouvy, kterým je integrace trhu Společenství. Protiprávní jednání tohoto typu, zejména pokud jde o horizontální kartelové dohody, jsou tak kvalifikována jako zvlášť závažná nebo zjevná protiprávní jednání.

(viz body 198, 214–215, 221–223, 234–235, 254)

18. V oblasti rozhodnutí Komise konstatujících porušení unijních pravidel hospodářské soutěže a ukládajících pokuty jsou podstatné formální náležitosti, které představuje povinnost odůvodnění, splněny, jestliže Komise ve svém rozhodnutí uvede prvky posouzení, které jí umožnily vymezit závažnost a dobu trvání protiprávního jednání, aniž je povinna v něm uvádět podrobnější popis nebo číselné údaje týkající se způsobu výpočtu pokuty. Jelikož Komise v napadeném rozhodnutí uvádí, že výchozí částky pokut byly stanoveny při zohlednění povahy protiprávních jednání a velikosti relevantního zeměpisného trhu a posuzuje závažnost protiprávních jednání ve vztahu k vlastnostem účastníků, když u každého protiprávního jednání provedla rozlišení dotčených podniků v závislosti na jejich obratu za výrobky, které byly předmětem kartelové dohody, v zemi, ve které k protiprávnímu jednání došlo, jsou prvky posouzení, které Komisi umožnily posoudit závažnost zjištěných protiprávních jednání, dostatečně uvedeny v napadeném rozhodnutí při dodržení článku 253 ES.

(viz body 203, 240, 243–245)

19. V oblasti rozhodnutí Komise konstatujících porušení unijních pravidel hospodářské soutěže a ukládajících pokuty není velikost dotčeného trhu v zásadě povinným prvkem, ale pouze jednou z více relevantních skutečností při posouzení závažnosti protiprávního jednání, přičemž Komise není ostatně povinna provést vymezení dotčeného trhu nebo posouzení jeho velikosti, pokud má dotčené protiprávní jednání protisoutěžní cíl. Pokyny o metodě stanovování pokut uložených podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 Smlouvy o ESUO totiž nestanoví, že se výše pokut stanoví v závislosti na celkovém obratu nebo obratu, který podniky dosáhly na dotčeném trhu. Nicméně, nebrání ani tomu, aby byly takové obraty při stanovení výše pokuty zohledněny, aby byly dodrženy obecné zásady práva Unie a vyžadují-li to okolnosti.

Za těchto podmínek nejsou výchozí částky pokut, které byly stanoveny za protiprávní jednání v Lucembursku a odpovídají polovině minimální výše, která je obvykle stanovena pokyny za tento druh velmi závažného protiprávního jednání, nadměrné.

(viz body 247–248)

20. V rámci stanovení výše pokut ukládaných na základě čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 je rozdílné zacházení mezi dotyčnými podniky vlastní výkonu pravomocí, které Komisi podle tohoto ustanovení přísluší. V rámci svého prostoru pro uvážení je totiž Komise povinna individualizovat sankci v závislosti na jednání a vlastnostech dotyčných podniků, aby zajistila v každém projednávaném případě plnou účinnost pravidel Unie v oblasti hospodářské soutěže. Pokyny o metodě stanovování pokut uložených podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 Smlouvy o ESUO tak stanoví, že u protiprávního jednání určité závažnosti může být nezbytné, týká-li se protiprávní jednání několika podniků, jako například kartely, poměrně vážit obecnou výchozí částku pro stanovení zvláštní výchozí částky zohledňující váhu, a tedy skutečný dopad protiprávního jednání každého podniku na hospodářskou soutěž, zejména pokud existuje značný nepoměr ve velikosti podniků, které se dopustily protiprávního jednání stejného typu. Zejména je nezbytné brát v úvahu, zda původci protiprávních jednání skutečně měli hospodářskou schopnost způsobit významnou škodu jiným hospodářským subjektům, zejména pak spotřebitelům.

Unijní právo neobsahuje v žádném případě obecně použitelnou zásadu, podle které musí být trest přiměřený významu podniku na výrobkovém trhu, který je předmětem protiprávního jednání.

Konečně pokud jde o posouzení závažnosti protiprávního jednání v závislosti na rozdělení účastníků kartelové dohody do kategorií, pro ověření toho, zda takové rozdělení je v souladu se zásadami rovného zacházení a proporcionality, se soud Unie v rámci svého přezkumu legality výkonu posuzovací pravomoci, jíž Komise v této oblasti disponuje, musí omezit na kontrolu, zda je toto rozdělení soudržné a objektivně odůvodněné. Dále podle uvedených pokynů o stanovování pokut může zásada stejného trestu za stejné jednání vést k udělení různých pokut dotyčným podnikům, aniž se toto rozlišení řídí aritmetickým výpočtem.

(viz body 255–258, 263, 265)

21. Polehčující okolnost na základě bodu 3 třetí odrážky pokynů o metodě stanovování pokut uložených podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 Smlouvy o ESUO nemůže být přiznána v případě, že protiprávní jednání bylo ukončeno již před prvními zásahy Komise. O polehčující okolnost ve smyslu uvedeného ustanovení totiž logicky může jít jen tehdy, byl-li podnět k ukončení protisoutěžního jednání dotčeným podnikům dán zásahy Komise. Účelem tohoto ustanovení je v případě, že Komise zahájí v tomto směru šetření, pobídnout podniky, aby okamžitě ukončily svá protisoutěžní jednání, takže snížení pokuty z tohoto titulu nemůže být použito v případě, kdy bylo protiprávní jednání ukončeno již před datem prvních zásahů Komise. Použitím snížení za takových okolností by bylo zdvojeno zohlednění doby trvání protiprávního jednání pro výpočet výše pokut.

(viz bod 274)

22. Přijetí programu slučitelnosti podnikem, který se dopustil porušení unijních pravidel hospodářské soutěže, nezakládá povinnost Komise udělit mu na základě této okolnosti snížení pokuty. Mimoto i když je sice důležité, že podnik přijme opatření, aby zabránil v budoucnu novým porušením práva hospodářské soutěže Unie ze strany svých zaměstnanců, přijetí těchto opatření nemění nic na existenci zjištěného protiprávního jednání. Komise tedy není povinna zohlednit takový poznatek jako polehčující okolnost, tím spíše tehdy, představují-li protiprávní jednání konstatovaná v napadeném rozhodnutí zjevné porušení článku 81 ES.

(viz bod 282)

23. Oznámení o ochraně před pokutami a snížení pokut v případech kartelů představuje nástroj, který je při dodržování právních norem vyšší síly určený k upřesnění kritérií, jež Komise hodlá používat v rámci výkonu své posuzovací pravomoci při stanovení pokut uložených za porušení unijních pravidel hospodářské soutěže. Z toho vyplývá omezení této vlastní pravomoci samotnou Komisí, které však není neslučitelné se zachováním podstatného prostoru pro uvážení pro Komisi.

Komise má tak široký prostor pro uvážení, když posuzuje, zda důkazy poskytnuté podnikem, který hodlá využít oznámení o spolupráci, představují významnou přidanou hodnotu ve smyslu bodu 21 uvedeného oznámení.

Stejně tak Komise poté, co konstatuje, že důkazy představují významnou přidanou hodnotu ve smyslu bodu 21 oznámení o spolupráci, disponuje prostorem pro uvážení, když stanoví přesný rozsah snížení výše pokuty pro dotčený podnik. Bod 23 písm. b) první pododstavec oznámení o spolupráci totiž stanoví rozpětí pro snížení výše pokuty pro jednotlivé kategorie dotčených podniků. S ohledem na uvedený prostor pro uvážení může soud Unie postihnout jen jeho zjevné překročení.

Za těchto podmínek Komise zjevně nepřekročila svůj prostor pro uvážení, když má za to, že prohlášení, které pouze do určité míry potvrzuje prohlášení, které již Komise měla k dispozici, nemá významnou přidanou hodnotu, jelikož takové prohlášení neusnadňuje činnost Komise výrazným způsobem, a tedy není dostatečné k odůvodnění snížení výše pokuty na základě spolupráce.

(viz body 295–296, 298–300, 309, 311)

24. Komise v rámci svého posouzení spolupráce účastníků kartelové dohody při správním řízení nemůže porušit zásadu rovného zacházení. Jelikož totiž situace různých podniků sankcionovaných pokutou za porušení unijních pravidel hospodářské soutěže nejsou srovnatelné, Komise se nedopustila porušení zásady rovného zacházení, když některým podnikům udělila v závislosti na přidané hodnotě jejich příslušné spolupráce snížení pokut a jinému podniku odmítla přiznat takové snížení na základě oznámení o ochraně před pokutami a snížení pokut v případech kartelů. V tomto ohledu je posouzení přidané hodnoty spolupráce prováděno v závislosti na důkazech, které již má Komise k dispozici. Jestliže tak podnik poskytne důkazy, které nejsou rozhodující k prokázání existence kartelové dohody, ale jednoduše posilují schopnost Komise prokázat protiprávní jednání tím, že podpoří důkazy, které již měla k dispozici nebo jestliže takový podnik sdělí Komisi důkazy s významnou přidanou hodnotou až několik měsíců po sděleních ostatních podniků a v každém případě jí nepředá soudobé listinné důkazy, Komise stanoví jen velmi nízké procento snížení pokuty pro takový podnik, aniž by zjevně překročila svůj prostor pro uvážení.

(viz body 313, 315, 319, 335–336, 344, 347)

25. Pokud jde o dodržení zásady proporcionality v rámci stanovení výše pokut za porušení unijních pravidel hospodářské soutěže, takové pokuty nesmí být nepřiměřené ve vztahu ke sledovaným cílům, tedy ve vztahu k dodržování pravidel hospodářské soutěže, a výše pokuty uložené podniku za protiprávní jednání v oblasti hospodářské soutěže musí být přiměřená protiprávnímu jednání, posuzovanému jako celek, s přihlédnutím zejména k jeho závažnosti. Mimoto při stanovení výše pokut je Komise oprávněna zohlednit nutnost zajistit, aby pokuty měly dostatečně odrazující účinek.

V tomto ohledu zaprvé kartelové dohody, které spočívají především v tajné koluzi mezi soutěžiteli s cílem rozdělení trhů nebo zmrazení tržních podílů rozdělením projektů prodeje a instalace nových výtahů nebo eskalátorů a s cílem nekonkurovat si, pokud jde o údržbu a modernizaci výtahů a eskalátorů, představují protiprávní jednání, která patří již na základě své povahy mezi nejzávažnější porušení článku 81 ES.

Zadruhé Komise při výpočtu výše pokut může zohlednit zejména velikost a hospodářskou sílu hospodářské jednotky jednající jako podnik ve smyslu článku 81 ES. Nicméně relevantní podnik, který je třeba zohlednit, neodpovídá každé dceřiné společnosti, která se účastnila protiprávního jednání, ale mateřské společnosti a jejím dceřiným společnostem. Zatřetí, pokud jde o přiměřenost pokut ve vztahu k velikosti a hospodářské síle dotčených hospodářských jednotek, Komise je vázaná maximální výší 10 % stanovenou v čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003, která má zabránit, aby pokuty byly nepřiměřené ve vztahu k významu podniku. Přitom celková výše pokut představuje přibližně 2 % konsolidovaného obratu dotyčného podniku během hospodářského roku předcházejícího přijetí napadeného rozhodnutí, což nelze považovat za nepřiměřené ve vztahu k velikosti tohoto podniku.

(viz body 367–370)

ROZSUDEK TRIBUNÁLU (osmého senátu)

13. července 2011*( )

„Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Trh instalace a údržby výtahů a eskalátorů – Rozhodnutí, kterým se konstatuje porušení článku 81 ES – Manipulace nabídkových řízení – Rozdělení trhu – Stanovení cen“

Ve věci T‑138/07,

Schindler Holding Ltd, se sídlem v Hergiswil (Švýcarsko),

Schindler Management AG, se sídlem v Ebikon (Švýcarsko),

Schindler SA, se sídlem v Bruselu (Belgie),

Schindler Deutschland Holding GmbH, se sídlem v Berlíně (Německo),

Schindler Sàrl, se sídlem v Lucemburku (Lucembursko),

Schindler Liften BV, se sídlem v Haagu (Nizozemsko),

zastoupené R. Bechtoldem, W. Boschem, U. Soltészem a S. Hirsbrunnerem, advokáty,

žalobkyně,

proti

Evropské komisi, zastoupené K. Mojzesowicz a R. Sauerem, jako zmocněnci,

žalované,

podporované

Radou Evropské unie, zastoupenou M. Simm a G. Kimberley, jako zmocněnkyněmi,

vedlejší účastnicí,

jejímž předmětem je návrh na zrušení rozhodnutí Komise K(2007) 512 v konečném znění ze dne 21. února 2007 v řízení podle článku 81 [ES] (věc COMP/E-1/38.823 – Výtahy a eskalátory) nebo podpůrně snížení výše pokut uložených žalobkyním,

TRIBUNÁL (osmý senát),

ve složení M. E. Martins Ribeiro (zpravodajka), předsedkyně, N. Wahl a A. Dittrich, soudci,

vedoucí soudní kanceláře: K. Andová, rada,

s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 17. září 2009,

vydává tento

Rozsudek

1 Předmětem projednávané věci je návrh na zrušení rozhodnutí Komise K(2007) 512 v konečném znění ze dne 21. února 2007 v řízení podle článku 81 [ES] (věc COMP/E-1/38.823 – Výtahy a eskalátory) (dále jen „napadené rozhodnutí“), jehož shrnutí je zveřejněno v Úředním věstníku Evropské unie ze dne 26. března 2008 (Úř. věst. C 75, s. 19) nebo podpůrně snížení výše pokut uložených žalobkyním.

2 V napadeném rozhodnutí měla Komise Evropských společenství za to, že následující společnosti porušily článek 81 ES:

– Kone Belgium SA (dále jen „Kone Belgie“), Kone GmbH (dále jen „Kone Německo“), Kone Luxembourg Sàrl (dále jen „Kone Lucembursko“), Kone BV Liften en Roltrappen (dále jen „Kone Nizozemsko“) a Kone Oyj (dále jen „KC“) (dále společně či jednotlivě jen „Kone“);

– Otis SA (dále jen „Otis Belgie“), Otis GmbH & Co. OHG (dále jen „Otis Německo“), General Technic-Otis Sàrl (dále jen „GTO“), General Technic Sàrl (dále jen „GT“), Otis BV (dále jen „Otis Nizozemsko“), Otis Elevator Company (dále jen „OEC“) a United Technologies Corporation (dále jen „UTC“) (dále společně či jednotlivě jen „Otis“);

– Schindler SA (dále jen „Schindler Belgie“), Schindler Deutschland Holding GmbH (dále jen „Schindler Německo“), Schindler Sàrl (dále jen „Schindler Lucembursko“), Schindler Liften BV (dále jen „Schindler Nizozemsko“) a Schindler Holding Ltd (dále společně či jednotlivě jen „Schindler“);

– ThyssenKrupp Liften Ascenseurs NV (dále jen „TKLA“), ThyssenKrupp Aufzüge GmbH (dále jen „TKA“), ThyssenKrupp Fahrtreppen GmbH (dále jen „TKF“), ThyssenKrupp Elevator AG (dále jen „TKE“), ThyssenKrupp AG (dále jen „TKAG“), ThyssenKrupp Ascenseurs Luxembourg Sàrl (dále jen „TKAL“) a ThyssenKrupp Liften BV (dále jen „TKL“) (dále společně či jednotlivě jen „ThyssenKrupp“) a

– Mitsubishi Elevator Europe BV (dále jen „MEE“).

3 Schindler je jednou z předních světových skupin dodávajících výtahy a eskalátory. Její mateřskou společností je společnost Schindler Holding, usazená ve Švýcarsku (bod 27 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Schindler působí v oblasti výtahů a eskalátorů prostřednictvím národních dceřiných společností. Těmito společnostmi jsou zejména Schindler Belgie v Belgii, Schindler Německo v Německu, Schindler Lucembursko v Lucembursku a Schindler Nizozemsko v Nizozemsku (body 28 až 32 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

Správní řízení

1. Šetření Komise

4 Během léta 2003 byly Komisi předány informace týkající se možné existence kartelové dohody mezi čtyřmi hlavními evropskými výrobci výtahů a eskalátorů, kteří vykonávají obchodní činnost v Unii, a sice Kone, Otis, Schindler a ThyssenKrupp (body 3 a 91 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

Belgie

5 Počínaje dnem 28. ledna 2004 a v průběhu března 2004 provedla Komise na základě čl. 14 odst. 2 a 3 nařízení Rady č. 17 ze dne 6. února 1962, první nařízení, kterým se provádějí články [81 ES] a [82 ES] (Úř. věst. 1962, 13, s. 204; Zvl. vyd. 08/01, s. 3), šetření zejména v prostorách dceřiných společností Kone, Otis, Schindler a ThyssenKrupp v Belgii (body 92, 93, 95 a 97 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

6 Kone, Otis, ThyssenKrupp a Schindler podaly postupně žádosti na základě oznámení Komise o ochraně před pokutami a snížení pokut v případech kartelů (Úř. věst. 2002 C 45, s. 3; Zvl. vyd. 08/02, s. 155) (dále jen „oznámení o spolupráci z roku 2002“). Tyto žádosti byly doplněny dotčenými podniky (body 94, 96, 98 a 103 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

7 Dne 29. června 2004 byla Kone poskytnuta podmínečná ochrana na základě bodu 8 písm. b) tohoto oznámení (bod 99 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

8 V období od září do prosince 2004 Komise rovněž zaslala žádosti o informace na základě článku 18 nařízení Rady (ES) č. 1/2003 ze dne 16. prosince 2002 o provádění pravidel hospodářské soutěže stanovených v článcích 81 [ES] a 82 [ES] (Úř. věst. 2003 L 1, s. 1; Zvl. vyd. 08/02, s. 205) podnikům, které se účastnily protiprávního jednání v Belgii, několika zákazníkům v tomto členském státě a belgickému sdružení Agoria (body 101 a 102 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

Německo

9 Počínaje dnem 28. ledna 2004 a v průběhu března 2004 provedla Komise na základě čl. 14 odst. 3 nařízení č. 17 šetření zejména v prostorách dceřiných společností Otis a ThyssenKrupp v Německu (body 104 a 106 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

10 Ve dnech 12. a 18. února 2004 doplnila Kone svou žádost na základě oznámení o spolupráci z roku 2002 ze dne 2. února 2004 týkající se Belgie o informace týkající se Německa. Stejně tak Otis v období od března 2004 do února 2005 doplnila svou žádost týkající se Belgie o informace týkající se Německa. Schindler podala dne 25. listopadu 2004 žádost na základě uvedeného oznámení, která obsahovala informace týkající se Německa a která byla doplněna v období od prosince 2004 do února 2005. Nakonec v prosinci 2005 podala ThyssenKrupp rovněž na základě tohoto oznámení Komisi žádost týkající se Německa (body 105, 107, 112 a 114 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

11 V období od září do listopadu 2004 Komise rovněž zaslala žádosti o informace na základě článku 18 nařízení č. 1/2003 podnikům, které se účastnily protiprávního jednání v Německu, několika zákazníkům v tomto členském státě a sdružením VDMA, VFA a VMA (body 110, 111 a 113 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

Lucembursko

12 Dne 5. února 2004 Kone doplnila svou žádost ze dne 2. února 2004 týkající se Belgie o informace týkající se Lucemburska. Otis a ThyssenKrupp podaly ústně žádost na základě oznámení o spolupráci z roku 2002 týkající se Lucemburska. Žádost na základě téhož oznámení týkající se Lucemburska byla podána společností Schindler (body 115, 118, 119 a 124 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

13 Počínaje dnem 9. března 2004 provedla Komise na základě čl. 14 odst. 3 nařízení č. 17 šetření zejména v prostorách dceřiných společností Schindler a ThyssenKrupp v Lucembursku (bod 116 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

14 Dne 29. června 2004 byla Kone poskytnuta podmínečná ochrana na základě bodu 8 písm. b) oznámení o spolupráci z roku 2002, pokud jde o část její žádosti týkající se Lucemburska (bod 120 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

15 V září a v říjnu 2004 zaslala Komise žádosti o informace na základě článku 18 nařízení č. 1/2003 podnikům, které se účastnily protiprávního jednání v Lucembursku, několika zákazníkům v tomto členském státě a Fédération luxembourgeoise des ascensoristes (body 122 a 123 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

Nizozemsko

16 V březnu 2004 podala Otis žádost na základě oznámení o spolupráci z roku 2002 týkající se Nizozemska, která byla následně doplněna. V dubnu 2004 byla žádost na základě tohoto oznámení podána ThyssenKrupp a tato žádost byla následně rovněž několikrát doplněna. Nakonec, dne 19. července 2004 Kone doplnila svou žádost ze dne 2. února 2004 týkající se Belgie o informace týkající se Nizozemska (body 127, 129 a 130 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

17 Dne 27. července 2004 byla Otis poskytnuta podmínečná ochrana na základě bodu 8 písm. a) uvedeného oznámení (bod 131 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

18 Počínaje dnem 28. dubna 2004 provedla Komise na základě čl. 14 odst. 3 nařízení č. 17 šetření zejména v prostorách dceřiných společností Kone, Schindler, ThyssenKrupp a MEE v Nizozemsku, jakož i v prostorách sdružení Boschduin (bod 128 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

19 V září 2004 zaslala Komise žádosti o informace na základě článku 18 nařízení č. 1/2003 podnikům, které se účastnily protiprávního jednání v Nizozemsku, několika zákazníkům v tomto členském státě a sdružením VLR a Boschduin (body 133 a 134 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

2. Oznámení námitek

20 Dne 7. října 2005 přijala Komise oznámení námitek, které bylo určeno zejména společnostem uvedeným v bodě 2 výše. Všichni adresáti oznámení námitek předložili písemná vyjádření k námitkám přijatým Komisí (body 135 a 137 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

21 Ústní slyšení se nekonalo, neboť žádný z adresátů oznámení námitek nepodal žádost v tomto smyslu (bod 138 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

3. Napadené rozhodnutí

22 Dne 21. února 2007 přijala Komise napadené rozhodnutí, ve kterém konstatovala, že se společnosti, kterým bylo určeno toto rozhodnutí, účastnily čtyř jediných, komplexních a trvajících protiprávních jednání v rozporu s čl. 81 odst. 1 ES ve čtyřech členských státech tím, že si rozdělily trhy, když se dohodly či jednaly ve vzájemné shodě, pokud jde o přidělování zakázek v rámci nabídkových řízení a zakázek spojených s prodejem, instalací, údržbou a modernizací výtahů a eskalátorů (bod 2 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

23 Pokud jde o osoby, kterým bylo určeno napadené rozhodnutí, Komise měla za to, že vedle dceřiných společností dotčených podniků v Belgii, Německu, Lucembursku a Nizozemsku musí být za protiprávní jednání v rozporu s článkem 81 ES, kterého se uvedené dceřiné společnosti dopustily, společně a nerozdílně odpovědné jejich mateřské společnosti z důvodu skutečnosti, že mohly vykonávat rozhodující vliv na jejich obchodní politiku během doby trvání protiprávního jednání a že lze předpokládat, že této pravomoci využily (body 608, 615, 622, 627 a 634 až 641 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Společná a nerozdílná odpovědnost mateřských společností MEE za jednání jejich dceřiné společnosti nebyla konstatována z důvodu skutečnosti, že nemohlo být prokázáno, že vykonávaly rozhodující vliv na její jednání (bod 643 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

24 Pro účely stanovení výše pokut použila Komise v napadeném rozhodnutí metodiku uvedenou v pokynech o metodě stanovování pokut uložených podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 [UO] (Úř. věst. 1998, C 9, s. 3; Zvl. vyd. 08/01, s. 171, dále jen „pokyny z roku 1998“). Komise rovněž přezkoumala, zda a v jakém rozsahu dotčené podniky splňovaly požadavky stanovené oznámením o spolupráci z roku 2002.

25 Komise kvalifikovala protiprávní jednání jako „velmi závažná“ s ohledem na jejich povahu a skutečnost, že se všechna vztahovala na celé území členského státu (Belgie, Německo, Lucembursko nebo Nizozemsko), přestože nebylo možno změřit jejich skutečný dopad (bod 671 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

26 Za účelem zohlednění skutečné hospodářské schopnosti dotčených podniků způsobit významnou újmu hospodářské soutěži rozdělila Komise u každé země tyto podniky do několika kategorií v závislosti na obratu dosaženém na trhu s výtahy nebo eskalátory, případně včetně trhu se službami údržby a modernizace (bod 672 a 673 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

27 Pokud jde o kartelovou dohodu v Belgii, společnosti Kone a Schindler byly zařazeny do první kategorie s výchozí částkou pokuty stanovenou v závislosti na závažnosti protiprávního jednání na 40 000 000 eur. Společnost Otis byla zařazena do druhé kategorie s výchozí částkou pokuty stanovenou na 27 000 000 eur. Společnost ThyssenKrupp byla zařazena do třetí kategorie s výchozí částkou pokuty stanovenou na 16 500 000 eur (body 674 a 675 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Na výchozí částku pokuty pro společnost Otis byl použit násobící koeficient 1,7 a na výchozí částku pokuty pro společnost ThyssenKrupp byl použit násobící koeficient 2 proto, aby byla zohledněna jejich velikost a jejich celkové prostředky, takže výchozí částky jejich pokut byly stanoveny na 45 900 000 eur a 33 000 000 eur (body 690 a 691 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Vzhledem k tomu, že protiprávní jednání trvalo sedm let a osm měsíců (od 9. května 1996 do 29. ledna 2004), Komise zvýšila výchozí částku pokuty pro dotčené podniky o 75 %. Základní částka pokuty tak byla stanovena pro společnost Kone na 70 000 000 eur, pro společnost Otis na 80 325 000 eur, pro společnost Schindler na 70 000 000 eur a pro společnost ThyssenKrupp na 57 750 000 eur (body 692 a 696 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Komise se domnívala, že společnost ThyssenKrupp je třeba považovat za recidivistu a zvýšila výši její pokuty o 50 % z důvodu této přitěžující okolnosti (body 697, 698 a 708 až 710 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Nebyla zjištěna žádná polehčující okolnost ve prospěch dotčených podniků (body 733, 734, 749, 750 a 753 až 755 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Na základě oznámení o spolupráci z roku 2002 byla společnost Kone osvobozena od pokut v plném rozsahu. Společnosti Otis byla výše pokuty snížena jednak o 40 % v rozpětí stanoveném v bodu 23 písm. b) prvním pododstavci první odrážce uvedeného oznámení a jednak o 1 % za nezpochybnění věcné správnosti skutkových zjištění. Společnosti ThyssenKrupp byla výše pokuty snížena jednak o 20 % v rozpětí stanoveném v bodě 23 písm. b) prvním pododstavci druhé odrážce tohoto oznámení a jednak o 1 % za nezpochybnění věcné správnosti skutkových zjištění. Společnosti Schindler byla výše pokuty snížena o 1 % za nezpochybnění věcné správnosti skutkových zjištění (body 760 až 777 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

28 Pokud jde o kartelovou dohodu v Německu, společnosti Kone, Otis a ThyssenKrupp byly zařazeny do první kategorie s výchozí částkou pokuty stanovenou 70 000 000 eur. Společnost Schindler byla zařazena do druhé kategorie s výchozí částkou pokuty stanovenou na 17 000 000 eur (body 676 až 679 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Na výchozí částku pokuty pro společnost Otis byl použit násobící koeficient 1,7 a na výchozí částku pokuty pro společnost ThyssenKrupp byl použit násobící koeficient 2 proto, aby byla zohledněna jejich velikost a jejich celkové prostředky, takže výchozí částky jejich pokut byly stanoveny na 119 000 000 eur a 140 000 000 eur (body 690 a 691 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Vzhledem k tomu, že protiprávní jednání, kterého se dopustily společnosti Kone, Otis a ThyssenKrupp, trvalo osm let a čtyři měsíce (od 1. srpna 1995 do 5. prosince 2003), Komise zvýšila výchozí částku pokuty pro tyto podniky o 80 %. Vzhledem k tomu, že protiprávní jednání, kterého se dopustila společnost Schindler, trvalo pět let a čtyři měsíce (od 1. srpna 1995 do 6. prosince 2000), Komise zvýšila výchozí částku pokuty pro tento podnik o 50 %. Základní částka pokuty tak byla stanovena pro společnost Kone na 126 000 000 eur, pro společnost Otis na 214 200 000 eur, pro společnost Schindler na 25 500 000 eur a pro společnost ThyssenKrupp na 252 000 000 eur (body 693 a 696 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Komise se domnívala, že společnost ThyssenKrupp je třeba považovat za recidivistu a zvýšila výši její pokuty o 50 % z důvodu této přitěžující okolnosti (body 697 až 707 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Nebyla zjištěna žádná polehčující okolnost ve prospěch dotčených podniků (body 727 až 729, 735, 736, 742 až 744, 749, 750 a 753 až 755 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Společnosti Kone byla snížena výše pokuty jednak o maximálně povolenou výši 50 % podle bodu 23 písm. b) prvního pododstavce druhé odrážky oznámení o spolupráci z roku 2002 a jednak o 1 % za nezpochybnění věcné správnosti skutkových zjištění. Společnosti Otis byla výše pokuty snížena jednak o 25 % v rozpětí stanoveném v bodě 23 písm. b) prvním pododstavci druhé odrážce uvedeného oznámení a jednak o 1 % za nezpochybnění věcné správnosti skutkových zjištění. Společnosti Schindler byla výše pokuty snížena jednak o 15 % v rozpětí stanoveném v bodě 23 písm. b) prvním pododstavci třetí odrážce tohoto oznámení a jednak o 1 % za nezpochybnění věcné správnosti skutkových zjištění. Společnosti ThyssenKrupp byla výše pokuty snížena o 1 % za nezpochybnění věcné správnosti skutkových zjištění (body 778 až 813 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

29 Pokud jde o kartelovou dohodu v Lucembursku, společnosti Otis a Schindler byly zařazeny do první kategorie s výchozí částkou pokuty stanovenou na 10 000 000 eur. Společnosti Kone a ThyssenKrupp byly zařazeny do druhé kategorie s výchozí částkou pokuty stanovenou na 2 500 000 eur (body 680 až 683 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Na výchozí částku pokuty pro společnost Otis byl použit násobící koeficient 1,7 a na výchozí částku pokuty pro společnost ThyssenKrupp byl použit násobící koeficient 2 proto, aby byla zohledněna jejich velikost a jejich celkové prostředky, takže výchozí částky jejich pokut byly stanoveny na 17 000 000 eur a 5 000 000 eur (body 690 a 691 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Vzhledem k tomu, že protiprávní jednání trvalo osm let a tři měsíce (od 7. prosince 1995 do 9. března 2004), Komise zvýšila výchozí částku pokuty pro dotčené podniky o 80 %. Základní částka pokuty tak byla stanovena pro společnost Kone na 4 500 000 eur, pro společnost Otis na 30 600 000 eur, pro společnost Schindler na 18 000 000 eur a pro společnost ThyssenKrupp na 9 000 000 eur (body 694 a 696 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Komise se domnívala, že společnost ThyssenKrupp je třeba považovat za recidivistu a zvýšila výši její pokuty o 50 % z důvodu této přitěžující okolnosti (body 697, 698 a 711 až 714 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Nebyla zjištěna žádná polehčující okolnost ve prospěch dotčených podniků (body 730, 749, 750 a 753 až 755 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Na základě oznámení o spolupráci z roku 2002 byla společnost Kone osvobozena od pokut v plném rozsahu. Společnosti Otis byla výše pokuty snížena jednak o 40 % v rozpětí stanoveném v bodě 23 písm. b) prvním pododstavci první odrážce uvedeného oznámení a jednak o 1 % za nezpochybnění věcné správnosti skutkových zjištění. Společnostem Schindler a ThyssenKrupp byla výše pokuty snížena pouze o 1 % za nezpochybnění věcné správnosti skutkových zjištění (body 814 až 835 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

30 Pokud jde o kartelovou dohodu v Nizozemsku, společnost Kone byla zařazena do první kategorie s výchozí částkou pokuty stanovenou na 55 000 000 eur. Společnost Otis byla zařazena do druhé kategorie s výchozí částkou pokuty stanovenou na 41 000 000 eur. Společnost Schindler byla zařazena do třetí kategorie s výchozí částkou pokuty stanovenou na 24 500 000 eur. Společnosti ThyssenKrupp a MEE byly zařazeny do čtvrté kategorie s výchozí částkou pokuty stanovenou na 8 500 000 eur (body 684 a 685 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Na výchozí částku pokuty pro společnost Otis byl použit násobící koeficient 1,7 a na výchozí částku pokuty pro společnost ThyssenKrupp byl použit násobící koeficient 2 proto, aby byla zohledněna jejich velikost a jejich celkové prostředky, takže výchozí částky jejich pokut byly stanoveny na 69 700 000 eur a 17 000 000 eur (body 690 a 691 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Vzhledem k tomu, že protiprávní jednání, kterého se dopustily společnosti Otis a ThyssenKrupp, trvalo pět let a deset měsíců (od 15. dubna 1998 do 5. března 2004), Komise zvýšila výchozí částku pokuty pro tyto podniky o 55 %. Vzhledem k tomu, že protiprávní jednání, kterého se dopustily společnosti Kone a Schindler, trvalo čtyři roky a devět měsíců (od 1. června 1999 do 5. března 2004), Komise zvýšila výchozí částku pokuty pro tyto podniky o 45 %. Vzhledem k tomu, že protiprávní jednání, kterého se dopustila společnost MEE, trvalo čtyři roky a jeden měsíc (od 11. ledna 2000 do 5. března 2004), Komise zvýšila výchozí částku pokuty pro tento podnik o 40 %. Základní částka pokuty tak byla stanovena pro společnost Kone na 79 750 000 eur, pro společnost Otis na 108 035 000 eur, pro společnost Schindler na 35 525 000 eur, pro ThyssenKrupp na 26 350 000 eur a pro společnost MEE na 11 900 000 eur (body 695 a 696 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Komise se domnívala, že společnost ThyssenKrupp je třeba považovat za recidivistu a zvýšila výši její pokuty o 50 % z důvodu této přitěžující okolnosti (body 697, 698 a 715 až 720 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Nebyla zjištěna žádná polehčující okolnost ve prospěch dotčených podniků (body 724 až 726, 731, 732, 737, 739 až 741, 745 až 748 a 751 až 755 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Na základě oznámení o spolupráci z roku 2002 byla společnost Otis osvobozena od pokut v plném rozsahu Společnosti ThyssenKrupp byla snížena výše pokuty jednak o 40 % v rozpětí stanoveném v bodu 23 písm. b) prvním pododstavci první odrážce uvedeného oznámení a jednak o 1 % za nezpochybnění věcné správnosti skutkových zjištění. Společnostem Schindler a MEE byly výše pokuty sníženy o 1 % za nezpochybnění věcné správnosti skutkových zjištění (body 836 až 855 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

31 Výrok napadeného rozhodnutí zní takto:

„Článek 1

1. Pokud jde o Belgii, následující podniky porušily článek 81 [ES] tím, že jednaly pravidelně a společně ve vzájemné shodě po uvedená období v rámci dohod a jednání ve vzájemné shodě na vnitrostátní úrovni, pokud jde o výtahy a eskalátory, za účelem rozdělení trhů, rozdělení veřejných a soukromých nabídkových řízení a jiných zakázek v souladu s předem dohodnutými podíly prodeje a instalace a za účelem nekonkurování si u zakázek na údržbu a modernizaci:

– Kone: [KC] a [Kone Belgie]: od 9. května 1996 do 29. ledna 2004;

– Otis: [UTC], [OEC] a [Otis Belgie]: od 9. května 1996 do 29. ledna 2004;

– Schindler: Schindler Holding […] a [Schindler Belgie]: od 9. května 1996 do 29. ledna 2004 a

– ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE] a [TKLA]: od 9. května 1996 do 29. ledna 2004.

2. Pokud jde o Německo, následující podniky porušily článek 81 [ES] tím, že jednaly pravidelně a společně ve vzájemné shodě po uvedená období v rámci dohod a jednání ve vzájemné shodě na vnitrostátní úrovni, pokud jde o výtahy a eskalátory, za účelem rozdělení trhů, rozdělení veřejných a soukromých nabídkových řízení a jiných zakázek v souladu s předem dohodnutými podíly prodeje a instalace:

– Kone: [KC] a [Kone Německo]: od 1. srpna 1995 do 5. prosince 2003;

– Otis: [UTC], [OEC] a [Otis Německo]: od 1. srpna 1995 do 5. prosince 2003;

– Schindler: Schindler Holding […] a [Schindler Německo]: od 1. srpna 1995 do 6. prosince 2000 a

– ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE], [TKA] a [TKF]: od 1. srpna 1995 do 5. prosince 2003.

3. Pokud jde o Lucembursko, následující podniky porušily článek 81 [ES] tím, že jednaly pravidelně a společně ve vzájemné shodě po uvedená období v rámci dohod a jednání ve vzájemné shodě na vnitrostátní úrovni, pokud jde o výtahy a eskalátory, za účelem rozdělení trhů, rozdělení veřejných a soukromých nabídkových řízení a jiných zakázek v souladu s předem dohodnutými podíly prodeje a instalace a za účelem nekonkurování si u zakázek na údržbu a modernizaci:

– Kone: [KC] a [Kone Lucembursko]: od 7. prosince 1995 do 29. ledna 2004;

– Otis: [UTC], [OEC], [Otis Belgie], [GTO] a [GT]: od 7. prosince 1995 do 9. března 2004;

– Schindler: Schindler Holding […] a [Schindler Lucembursko]: od 7. prosince 1995 do 9. března 2004 a

– ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE] a [TKAL]: od 7. prosince 1995 do 9. března 2004.

4. Pokud jde o Nizozemsko, následující podniky porušily článek 81 [ES] tím, že jednaly pravidelně a společně ve vzájemné shodě po uvedená období v rámci dohod a jednání ve vzájemné shodě na vnitrostátní úrovni, pokud jde o výtahy a eskalátory, za účelem rozdělení trhů, rozdělení veřejných a soukromých nabídkových řízení a jiných zakázek v souladu s předem dohodnutými podíly prodeje a instalace a za účelem nekonkurování si u zakázek na údržbu a modernizaci:

– Kone: [KC] a [Kone Nizozemsko]: od 1. června 1999 do 5. března 2004;

– Otis: [UTC], [OEC] a [Otis Nizozemsko]: od 15. dubna 1998 do 5. března 2004;

– Schindler: Schindler Holding […] a [Schindler Nizozemsko]: od 1. června 1999 do 5. března 2004;

– ThyssenKrupp: [TKAG] a [TKL]: od 15. dubna 1998 do 5. března 2004 a

– [MEE]: od 11. ledna 2000 do 5. března 2004.

Článek 2

1. Za protiprávní jednání v Belgii uvedená v čl. 1 odst. 1 se ukládají následující pokuty:

– Kone: [KC] a [Kone Belgie], společně a nerozdílně: 0 EUR;

– Otis: [UTC], [OEC] a [Otis Belgie], společně a nerozdílně: 47 713 050 EUR;

– Schindler: Schindler Holding […] a [Schindler Belgie], společně a nerozdílně: 69 300 000 EUR a

– ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE] a [TKLA], společně a nerozdílně: 68 607 000 EUR.

2. Za protiprávní jednání v Německu uvedená v čl. 1 odst. 2 se ukládají následující pokuty:

– Kone: [KC] a [Kone Německo], společně a nerozdílně: 62 370 000 EUR;

– Otis: [UTC], [OEC] a [Otis Německo], společně a nerozdílně: 159 043 500 EUR;

– Schindler: Schindler Holding […] a [Schindler Německo], společně a nerozdílně: 21 458 250 EUR a

– ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE], [TKA] a [TKF], společně a nerozdílně: 374 220 000 EUR.

3. Za protiprávní jednání v Lucembursku uvedená v čl. 1 odst. 3 se ukládají následující pokuty:

– Kone: [KC] a [Kone Lucembursko], společně a nerozdílně: 0 EUR;

– Otis: [UTC], [OEC], [Otis Belgie], [GTO] a [GT], společně a nerozdílně: 18 176 400 EUR;

– Schindler: Schindler Holding […] a [Schindler Lucembursko], společně a nerozdílně: 17 820 000 EUR a

– ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE] a [TKAL], společně a nerozdílně: 13 365 000 EUR.

4. Za protiprávní jednání v Nizozemsku uvedená v čl. 1 odst. 4 se ukládají následující pokuty:

– Kone: [KC] a [Kone Nizozemsko], společně a nerozdílně: 79 750 000 EUR;

– Otis: [UTC], [OEC] a [Otis Nizozemsko], společně a nerozdílně: 0 EUR;

– Schindler: Schindler Holding […] a [Schindler Nizozemsko], společně a nerozdílně: 35 169 750 EUR;

– ThyssenKrupp: [TKAG] a [TKL], společně a nerozdílně: 23 477 850 EUR; a

– [MEE]: 1 841 400 EUR.

[…]“

Řízení a návrhová žádání účastnic řízení

32 Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 4. května 2007 žalobkyně, společnosti Schindler Holding, Schindler Management AG, Schindler Belgie, Schindler Německo, Schindler Lucembursko a Schindler Nizozemsko, podaly projednávanou žalobu.

33 Podáním došlým kanceláři Tribunálu dne 25. července 2007 podala Rada Unie návrh na vstup do řízení jako vedlejší účastník na podporu návrhových žádání Komise. Usnesením ze dne 8. října 2007 předseda osmého senátu Tribunálu vyhověl tomuto návrhu na vstup do řízení.

34 Dne 26. listopadu 2007 předložila Rada svůj spis vedlejší účastnice. Hlavní účastnice řízení předložily svá vyjádření k uvedenému spisu.

35 Tribunál (osmý senát) na základě zprávy soudce zpravodaje rozhodl o zahájení ústní části řízení a v rámci organizačních procesních opatření stanovených v článku 64 svého jednacího řádu položil žalobkyním písemné otázky a vyzval Komisi k předložení dokumentu. Účastnice řízení těmto opatřením ve stanovené lhůtě vyhověly.

36 Řeči účastnic řízení a jejich odpovědi na ústní otázky Tribunálu byly vyslechnuty na jednání dne 17. září 2009.

37 Žalobkyně navrhují, aby Tribunál:

– zrušil napadené rozhodnutí;

– podpůrně snížil výši uložených pokut;

– určil v souladu s článkem 113 jednacího řádu, že není třeba vydat rozhodnutí ve věci samé ohledně žaloby, pokud jde o společnost Schindler Management ;

– uložil Komisi náhradu nákladů řízení, včetně nákladů vyplývajících z nevydání rozhodnutí ve věci samé, pokud jde o žalobu podanou společností Schindler Management.

38 Komise navrhuje, aby Tribunál:

– zamítl žalobu;

– uložil žalobkyním náhradu nákladů řízení.

39 Rada navrhuje, aby Tribunál:

– zamítl žalobu;

– náležitým způsobem rozhodl o náhradě nákladů řízení.

K návrhu na nevydání rozhodnutí ve věci samé, pokud jde o společnost Schindler Management

40 Ve svém znění před podáním žaloby uváděl článek 4 napadeného rozhodnutí společnost Schindler Management jako jednu z osob, které je určeno.

41 Rozhodnutím ze dne 4. září 2007 sděleným Tribunálu dne 30. června 2009 Komise opravila článek 4 napadeného rozhodnutí a oznámila tuto opravu společnostem Schindler Holding a Schindler Management. Opravný článek 4 napadeného rozhodnutí již společnost Schindler Management neuvádí.

42 Podle žalobkyň se opravou napadeného rozhodnutí stala žaloba bezpředmětnou v rozsahu, v němž byla podaná společností Schindler Management.

43 Je třeba v souladu s návrhovými žádáními žalobkyň určit, že projednávaná žaloba se v návaznosti na opravu napadeného rozhodnutí stala bezpředmětnou v rozsahu, v němž se týká společnosti Schindler Management.

44 Není již tedy třeba vydat rozhodnutí ve věci samé o žalobě v rozsahu, v němž byla podaná společností Schindler Management.

K věci samé

1. Úvodní poznámky

45 Na podporu své žaloby žalobkyně předložily ve svých písemnostech své argumenty v rámci třinácti žalobních důvodů, které znějí následovně. První žalobní důvod vychází z porušení zásady legality trestů z důvodu skutečnosti, že čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 přiznává Komisi neomezenou posuzovací pravomoc při výpočtu pokut. Druhý žalobní důvod vychází z porušení zásady zákazu zpětné účinnosti při uplatňování pokynů z roku 1998 a oznámení o spolupráci z roku 2002. Třetí žalobní důvod vychází z porušení zásady legality trestů a z nedostatku pravomoci Komise pro přijetí pokynů z roku 1998. Čtvrtý žalobní důvod vychází z protiprávnosti oznámení o spolupráci z roku 2002 z důvodu porušení zásady nemo tenetur se ipsum accusare, nemo tenetur ipsum prodere (dále společně jen „zásada nemo tenetur“), zásady in dubio pro reo a zásady proporcionality. Pátý žalobní důvod vychází z porušení zásady dělby moci a požadavků řízení založeného na dodržení zásad právního státu. Šestý žalobní důvod vychází z konfiskujícího charakteru pokut uložených žalobkyním. Sedmý a osmý žalobní důvod vycházejí z porušení pokynů z roku 1998 při stanovení výchozí částky pokut a při posouzení polehčujících okolností. Devátý žalobní důvod vychází z porušení pokynů z roku 1998 a oznámení o spolupráci z roku 2002, pokud jde o stanovení výše pokut za protiprávní jednání v Belgii, Německu a Lucembursku. Desátý žalobní důvod vychází z nepřiměřené povahy výše pokut. Jedenáctý žalobní důvod vychází z neplatného doručení napadeného rozhodnutí společnosti Schindler Holding. Dvanáctý žalobní důvod vychází z neexistence odpovědnosti společnosti Schindler Holding. Nakonec, třináctý žalobní důvod vychází z porušení čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003.

46 Ačkoli má žaloba podaná žalobkyněmi dvojí předmět, tedy návrh na zrušení napadeného rozhodnutí a podpůrně návrh na snížení pokut, jednotlivé žalobní důvody vznesené žalobkyněmi v jejich písemnostech byly nicméně předloženy, aniž byly upřesněny tvrzené požadavky. Při jednání žalobkyně v podstatě v odpověď na otázku Tribunálu uvedly, že předmětem prvních deseti žalobních důvodů a třináctého žalobního důvodu je zrušení článku 2 napadeného rozhodnutí, že předmětem jedenáctého žalobního důvodu je zrušení napadeného rozhodnutí v plném rozsahu v části, v níž je určeno společnosti Schindler Holding, a že předmětem dvanáctého žalobního důvodu je zrušení článků 1, 2 a 3 napadeného rozhodnutí v části, v níž je určeno společnosti Schindler Holding.

47 V tomto ohledu je třeba mít za to, že některé výtky uplatněné žalobkyněmi se týkají legality napadeného rozhodnutí v plném rozsahu, a budou tedy přezkoumány nejdříve. Jedná se tak o výtku žalobkyň předloženou v rámci jejich pátého žalobního důvodu, která v podstatě vychází z porušení čl. 6 odst. 1 evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod, podepsané v Římě dne 4. listopadu 1950 (dále jen „EÚLP“). Mezi výtkami týkajícími se legality napadeného rozhodnutí v plném rozsahu jsou rovněž výtky, které byly předloženy v rámci jedenáctého a dvanáctého žalobního důvodu, které vycházejí z protiprávnosti napadeného rozhodnutí v části, v níž je určeno společnosti Schindler Holding, z důvodu neplatného doručení a z protiprávnosti napadeného rozhodnutí v rozsahu, v němž zakládá solidární odpovědnost společnosti Schindler Holding.

48 Výtky týkající se legality článku 2 napadeného rozhodnutí, předložené v rámci ostatních žalobních důvodů, budou přezkoumány posléze. V tomto ohledu považuje Tribunál za vhodné přezkoumat výtky žalobkyň následovně. Nejprve budou přezkoumány první, druhý, třetí a čtvrtý žalobní důvod, v rámci kterých žalobkyně vznášejí několik námitek protiprávnosti týkajících se čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003, pokynů z roku 1998 a oznámení o spolupráci z roku 2002. Poté Tribunál přezkoumá šestý žalobní důvod, podle kterého má napadené rozhodnutí konfiskující charakter. Nakonec Tribunál přezkoumá sedmý, osmý, devátý, desátý a třináctý žalobní důvod, v rámci kterých žalobkyně uplatňovaly některé výtky týkající se stanovení výše jejich pokut.

2. K návrhu na zrušení napadeného rozhodnutí v plném rozsahu

K žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení čl. 6 odst. 1 EÚLP

49 Žalobkyně tvrdí, že jelikož protiprávní jednání v rozporu s ustanoveními Smlouvy o ES v oblasti práva hospodářské soutěže spadají do trestního práva, musí řízení před Komisí splňovat požadavky čl. 6 odst. 1 EÚLP. Správní orgány přitom mohou uložit trestní sankce pouze tehdy, pokud je umožněn soudní přezkum, což není případ projednávané věci. Žaloba na neplatnost k soudu Unie je totiž pouze správním kasačním řízením, které je omezeno na žalobní důvody konkrétně předložené žalobcem a které nesplňuje požadavky vymezené Evropským soudem pro lidská práva (dále jen „ESLP“), zejména v rámci věci Öztürk v. Německo ze dne 21. února 1984 (řada A č. 73). Mimoto řízení před Komisí nelze považovat za řízení před nezávislým a nestranným soudem, jelikož provádění důkazů Komisí v rámci oznámení o spolupráci z roku 2002, které spočívá ve vycházení z popisů skutečností získaných v rámci „výpovědí ve vlastní neprospěch“, porušuje požadavky řízení právního státu, jelikož podniky nemají žádnou možnost ověřit relevanci výtek například pokládáním otázek svědkům svědčícím proti nim.

50 Článek 6 odst. 1 EÚLP stanoví:

„Každý má právo na to, aby jeho záležitost byla spravedlivě, veřejně a v přiměřené lhůtě projednána nezávislým a nestranným soudem zřízeným zákonem, který rozhodne o […] oprávněnosti jakéhokoli trestního obvinění proti němu […]“.

51 Je třeba připomenout, že Soudní dvůr uznal obecnou zásadu práva Unie, podle které má každá osoba právo na spravedlivý proces (viz rozsudek Soudního dvora ze dne 25. ledna 2007, Salzgitter Mannesmann v. Komise, C‑411/04 P, Sb. rozh. s. I‑959, bod 40 a citovaná judikatura). Tato zásada, mimoto opětovně potvrzená článkem 47 listiny základních práv Evropské unie, vyhlášené dne 7. prosince 2000 v Nice (Úř. věst. C 364, s. 1) (dále jen „listina“), vychází ze základních práv, která jsou nedílnou součástí obecných zásad práva Unie, jejichž dodržování zajišťuje, přičemž vychází z ústavních tradic společných členským státům, jakož i z poznatků, které skýtá zejména ESLP (výše uvedený rozsudek Salzgitter Mannesmann v. Komise, bod 41).

52 Zaprvé, pokud jde o argument, podle kterého řízení před Komisí nesplňuje požadavky čl. 6 odst. 1 EÚLP, je třeba uvést, že podle judikatury ESLP k použití článku 6 EÚLP stačí, aby dotčené protiprávní jednání bylo ze své povahy trestní nebo vystavilo dotčenou osobu sankci, která svou povahou a svým stupněm závažnosti spadá obecně do trestní oblasti (viz Evropský soud pro lidská práva, rozsudek Jussila v. Finsko ze dne 23. listopadu 2006, Sbírka rozsudků a rozhodnutí, 2006‑XIII, bod 31 a citovaná judikatura). V tomto ohledu, jak vyplývá z judikatury ESLP, přijetím autonomního výkladu pojmu „trestní obvinění“ stanovily orgány EÚLP progresivní základ pro použití trestněprávní složky článku 6 na oblasti, které formálně nespadají do tradičních kategorií trestního práva, jako jsou finanční sankce ukládané za porušení práva hospodářské soutěže. Nicméně, pokud jde o kategorie, které nejsou součástí tvrdého jádra trestního práva, ESLP upřesnil, že záruky poskytnuté trestněprávní složkou článku 6 se nemusí nutně uplatňovat tak přísně (viz v tomto smyslu Evropský soud pro lidská práva, výše uvedený rozsudek Jussila v. Finsko, bod 43 a citovaná judikatura).

53 Mimoto podle judikatury soudu Unie a jak výslovně uvádí čl. 23 odst. 5 nařízení č. 1/2003, rozhodnutí Komise o uložení pokut za porušení práva hospodářské soutěže nemají trestněprávní charakter (viz v tomto smyslu rozsudky Tribunálu ze dne 6. října 1994, Tetra Pak v. Komise, T‑83/91, Recueil, s. II‑755, bod 235; ze dne 15. března 2000, Cimenteries CBR a další v. Komise, T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95 až T‑32/95, T‑34/95 až T‑39/95, T‑42/95 až T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95 až T‑65/95, T‑68/95 až T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 a T‑104/95, Recueil, s. II‑491, bod 717, a ze dne 20. března 2002, HFB a další v. Komise, T‑9/99, Recueil, s. II‑1487, bod 390).

54 Na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, je třeba se domnívat, že řízení, v rámci kterého Komise přijme rozhodnutí, kterým se konstatuje protiprávní jednání a ukládají pokuty a které může být následně předloženo k přezkumu soudu Unie, splňuje požadavky čl. 6 odst. 1 EÚLP. Komise sice není soudem ve smyslu článku 6 EÚLP (viz v tomto smyslu rozsudky Soudního dvora ze dne 29. října 1980, van Landewyck a další v. Komise, 209/78 až 215/78 a 218/78, Recueil, s. 3125, bod 81, a ze dne 7. června 1983, Musique Diffusion française a další v. Komise, 100/80 až 103/80, Recueil, s. 1825, bod 7). Komise je nicméně povinna v průběhu správního řízení dodržovat obecné zásady práva Unie (rozsudky Tribunálu ze dne 10. března 1992, Shell v. Komise, T‑11/89, Recueil, s. II‑757, bod 39; Cimenteries CBR a další v. Komise, bod 53 výše, bod 718, a HFB a další v. Komise, bod 53 výše, bod 391).

55 Přezkum rozhodnutí Komise vykonávaný soudem Unie dále zaručuje splnění požadavků spravedlivého procesu, jak je zakotven čl. 6 odst. 1 EÚLP (viz bod 50 výše).

56 V tomto ohledu je podle ESLP nutné, aby dotčený podnik mohl předložit jakékoliv takto vůči němu přijaté rozhodnutí soudnímu orgánu s pravomocí soudního přezkumu v plné jurisdikci, který má zejména pravomoc změnit přijaté rozhodnutí ve všech bodech jak z faktického, tak z právního hlediska (viz obdobně Evropský soud pro lidská práva, rozsudek Janosevic v. Švédsko ze dne 23. července 2002, Sbírka rozsudků a rozhodnutí, 2002‑VII, bod 81 a citovaná judikatura). Při přezkumu legality rozhodnutí, kterým se konstatuje protiprávní jednání v rozporu s článkem 81 ES, Tribunálem přitom mohou žalobci navrhnout, aby Tribunál provedl úplný přezkum jak věcného zjištění skutkového stavu, tak i jeho právního posouzení Komisí. Mimoto, pokud jde o pokuty, Tribunál má pravomoc soudního přezkumu v plné jurisdikci na základě článku 229 ES a článku 31 nařízení č. 1/2003 (viz v tomto smyslu rozsudek Cimenteries CBR a další v. Komise, bod 53 výše, bod 719).

57 Zadruhé je třeba zamítnout argument žalobkyň, podle kterého dotčené podniky neměly možnost ověřit relevanci výtek formulovaných Komisí například pokládáním otázek případným svědkům svědčícím proti nim. Podle judikatury totiž žádné ustanovení ani žádná obecná zásada práva Unie Komisi nezakazuje dovolávat se proti podniku prohlášení jiných podniků. Kdyby tomu tak nebylo, bylo by důkazní břemeno, pokud jde o jednání v rozporu s články 81 ES a 82 ES, které nese Komise, neúnosné a neslučitelné s úlohou dohledu na správné použití těchto ustanovení, která je Komisi svěřena Smlouvou o ES. Prohlášení podniku obviněného z účasti v kartelové dohodě, jehož správnost je zpochybňována několika obviněnými podniky, však nelze považovat za dostatečný důkaz o skutkových okolnostech případu, nebude-li podpořeno dalšími důkazy (viz rozsudek Tribunálu ze dne 25. října 2005, Groupe Danone v. Komise, T‑38/02, Sb. rozh. s. II‑4407, bod 285 a citovaná judikatura). Mimoto, v každém případě je nutno konstatovat, že v projednávané věci žalobkyně výslovně uznaly skutkový stav, tak jak byl uveden v oznámení námitek.

58 Zatřetí, pokud jde o zbývající část provádění důkazů Komisí v rámci oznámení o spolupráci z roku 2002, výtka žalobkyň splývá s jejich výtkou vycházející z protiprávnosti uvedeného oznámení z důvodu porušení zásad nemo tenetur a in dubio pro reo, kterou je třeba zamítnout z důvodů uvedených v bodech 146 až 164 níže.

59 Z toho vyplývá, že žalobní důvod vycházející z porušení čl. 6 odst. 1 EÚLP musí být zamítnut.

K žalobnímu důvodu vycházejícímu z protiprávnosti napadeného rozhodnutí v části, v níž je určeno společnosti Schindler Holding, z důvodu neplatného doručení

60 Žalobkyně uznávají, že napadené rozhodnutí bylo doručeno společnosti Schindler Holding, usazené ve Švýcarsku. Nicméně toto rozhodnutí nebylo doručeno v souladu s čl. 254 odst. 3 ES. Postup Komise porušuje švýcarské trestní právo a je v rozporu s mezinárodním právem. Doručení ve Švýcarsku totiž předpokládá existenci mezinárodněprávní úmluvy se Švýcarskem, která neexistuje, takže napadené rozhodnutí je v části, v níž je určeno společnosti Schindler Holding, vzhledem k neexistenci doručení neplatné a tudíž nicotné.

61 V tomto ohledu je třeba připomenout, že Soudní dvůr již rozhodl, že nesrovnalosti při doručování se nedotýkají samotného rozhodnutí, a nedotýkají se tedy ani jeho legality (rozsudek Soudního dvora ze dne 14. července 1972, Imperial Chemical Industries v. Komise, 48/69, Recueil, s. 619, bod 39). Takové nesrovnalosti mohou pouze za určitých okolností zabránit tomu, aby začala plynout lhůta uvedená v čl. 230 pátém pododstavci ES pro podání žaloby. V projednávané věci společnost Schindler Holding byla nezpochybnitelně seznámena s obsahem napadeného rozhodnutí a využila svého práva podat žalobu ve lhůtě stanovené v čl. 230 pátém pododstavci ES.

62 Tento žalobní důvod je tedy třeba zamítnout.

K žalobnímu důvodu vycházejícímu z protiprávnosti napadeného rozhodnutí v rozsahu, v němž v něm byla založena solidární odpovědnost společnosti Schindler Holding

63 Tímto žalobním důvodem žalobkyně zpochybňují solidární odpovědnost společnosti Schindler Holding, mateřské společnosti skupiny Schindler, za protiprávní jednání jejích dceřiných společností v Belgii, Německu, Lucembursku a Nizozemsku.

64 Pokud jde o solidární odpovědnost mateřské společnosti za jednání její dceřiné společnosti, je třeba připomenout, že okolnost, že dceřiná společnost má oddělenou právní subjektivitu, nestačí k vyloučení možnosti, že její chování lze přičíst mateřské společnosti (rozsudek Imperial Chemical Industries v. Komise, bod 61 výše, bod 132).

65 Právo Unie v oblasti hospodářské soutěže se totiž vztahuje na činnosti podniků a pojem „podnik“ zahrnuje jakoukoli jednotku vykonávající hospodářskou činnost nezávisle na právním postavení této jednotky a způsobu jejího financování (viz rozsudek Soudního dvora ze dne 10. září 2009, Akzo Nobel a další v. Komise, C‑97/08 P, Sb. rozh. s. I‑8237, bod 54 a citovaná judikatura).

66 Unijní soud rovněž upřesnil, že pojem „podnik“ musí být v tomto kontextu chápán jako pojem označující hospodářskou jednotku, i když z právního hlediska je tato hospodářská jednotka složena z více fyzických nebo právnických osob (viz rozsudky Soudního dvora ze dne 12. července 1984, Hydrotherm Gerätebau, 170/83, Recueil, s. 2999, bod 11, a Akzo Nobel a další v. Komise, bod 65 výše, bod 55 a citovaná judikatura; v tomto smyslu viz rovněž rozsudek Tribunálu ze dne 29. června 2000, DSG v. Komise, T‑234/95, Recueil, s. II‑2603, bod 124). Zdůraznil tak, že pro účely použití pravidel hospodářské soutěže není rozhodující formální oddělenost mezi dvěma společnostmi vyplývající z jejich oddělené právní subjektivity, ale otázka, zda existuje jednota v jejich tržním chování. Může se tedy ukázat nezbytným určit, zda dvě společnosti s oddělenými právními subjektivitami tvoří nebo patří do jednoho a téhož podniku nebo hospodářské jednotky, která má jednotné tržní chování (rozsudek Imperial Chemical Industries v. Komise, bod 61 výše, bod 140, a rozsudek Soudu ze dne 15. září 2005, DaimlerChrysler v. Komise, T‑325/01, Sb. rozh. s. II‑3319, bod 85).

67 Pokud taková hospodářská jednotka poruší pravidla hospodářské soutěže, musí nést za toto protiprávní jednání odpovědnost na základě zásady osobní odpovědnosti (viz rozsudek Akzo Nobel a další v. Komise, bod 65 výše, bod 56 a citovaná judikatura).

68 Porušení práva Unie v oblasti hospodářské soutěže musí být jednoznačně přičteno právnické osobě, které mohou být pokuty uloženy, a musí jí být určeno oznámení námitek. Důležité je rovněž to, aby oznámení námitek uvádělo, v jakém postavení právnická osoba čelí obvinění z tvrzených skutečností (viz rozsudek Akzo Nobel a další v. Komise, bod 65 výše, bod 57 a citovaná judikatura).

69 Z ustálené judikatury vyplývá, že chování dceřiné společnosti může být přičteno mateřské společnosti zejména tehdy, pokud tato dceřiná společnost, byť s vlastní právní subjektivitou, samostatně neurčuje své chování na trhu, ale v zásadě uplatňuje pokyny, které jsou jí uděleny mateřskou společností, zejména s ohledem na hospodářské, organizační a právní vazby, které spojují tyto dva právní subjekty (viz rozsudek Akzo Nobel a další v. Komise, bod 65 výše, bod 58 a citovaná judikatura).

70 V takové situaci jsou totiž mateřská společnost a její dceřiná společnost součástí téže hospodářské jednotky, a tudíž tvoří jediný podnik ve smyslu judikatury uvedené výše v bodech 65 a 66. Skutečnost, že mateřská společnost a její dceřiná společnost představují jediný podnik ve smyslu článku 81 ES, umožňuje tak Komisi určit rozhodnutí ukládající pokuty mateřské společnosti, aniž je vyžadováno prokázání osobního zapojení této společnosti do protiprávního jednání (rozsudek Akzo Nobel a další v. Komise, bod 65 výše, bod 59).

71 V konkrétním případě, kdy mateřská společnost vlastní 100 % kapitálu své dceřiné společnosti, která porušila pravidla Unie v oblasti hospodářské soutěže, může jednak tato mateřská společnost vykonávat rozhodující vliv na chování této dceřiné společnosti, a jednak existuje vyvratitelná domněnka, podle které uvedená mateřská společnost skutečně vykonává rozhodující vliv na chování své dceřiné společnosti (viz rozsudek Akzo Nobel a další v. Komise, bod 65 výše, bod 60 a citovaná judikatura).

72 Za těchto podmínek postačí k tomu, aby se dalo předpokládat, že mateřská společnost vykonává rozhodující vliv na obchodní politiku dceřiné společnosti, aby Komise prokázala, že veškerý kapitál této dceřiné společnosti je vlastněn její mateřskou společností. Komise následně může považovat mateřskou společnost za společně a nerozdílně odpovědnou za zaplacení pokuty uložené její dceřiné společnosti, ledaže tato mateřská společnost, které přísluší vyvrátit tuto domněnku, předloží dostatečné důkazy, které by mohly prokázat, že se její dceřiná společnost chová na trhu samostatně (viz rozsudek Akzo Nobel a další v. Komise, bod 65 výše, bod 61 a citovaná judikatura).

73 Ačkoli je pravda, že Soudní dvůr v bodech 28 a 29 svého rozsudku ze dne 16. listopadu 2000, Stora Kopparbergs Bergslags v. Komise (C‑286/98 P, Recueil, s. I‑9925), uvedl kromě vlastnictví 100 % kapitálu dceřiné společnosti další okolnosti jako nezpochybnění vlivu vykonávaného mateřskou společností na obchodní politiku své dceřiné společnosti a společné zastoupení obou společností v průběhu správního řízení, nemění to nic na tom, že takové okolnosti Soudní dvůr uvedl pouze s cílem popsat souhrn skutečností, na kterých Tribunál založil své úvahy, a nikoli za účelem podmínit použití domněnky uvedené výše v bodě 71 předložením dalších nepřímých důkazů o skutečném vykonání vlivu mateřské společnosti (rozsudek Akzo Nobel a další v. Komise, bod 65 výše, bod 62).

74 Projednávaný žalobní důvod je třeba přezkoumat s přihlédnutím k výše připomenutým zásadám.

75 V bodě 627 odůvodnění napadeného rozhodnutí se Komise domnívala, že společnost Schindler Holding musí být společně a nerozdílně odpovědná za protiprávní jednání svých dceřiných společností Schindler Belgie, Schindler Německo, Schindler Lucembursko a Schindler Nizozemsko, jelikož „jakožto jediný vlastník a konečná mateřská společnost mohla vykonávat rozhodující vliv na obchodní politiku všech dceřiných společností po dobu trvání protiprávního jednání a lze předpokládat, že této pravomoci využila“.

76 V bodech 628 a 629 odůvodnění napadeného rozhodnutí se Komise domnívala, že argument společnosti Schindler Holding, podle kterého uvedené dceřiné společnosti vykonávají svou činnost na trhu jakožto samostatné právní entity, které samy určují svou základní obchodní politiku, jakož i argument, podle kterého neměla žádný vliv na běžnou činnost uvedených dceřiných společností, jsou „nedostatečné pro vyvrácení domněnky, že dceřiné společnosti Schindler Holding neurčovaly zcela samostatně své jednání na trhu“.

77 Komise rovněž v bodě 630 odůvodnění napadeného rozhodnutí uvedla, že „v průběhu správního řízení mohla společnost [Schindler Holding] poskytnout důkazy prokazující, že nevykonávala rozhodující vliv na své dceřiné společnosti […]“. Podle Komise „[jí] však společnost [Schindler Holding] a její dceřiné společnosti neposkytly […] důkazy objasňující jejich vzájemné vztahy uvnitř skupiny, hierarchickou strukturu a informační povinnosti, aby vyvrátily domněnku, [podle které] […] společnost [Schindler Holding] jakožto jediný vlastník svých dceřiných společností, adresátů [napadeného] rozhodnutí, vykonala svá kontrolní práva a využila všechny ostatní prostředky pro výkon rozhodujícího vlivu, který měla“.

78 V bodě 631 odůvodnění napadeného rozhodnutí se Komise domnívala, že „pouhá existence programu slučitelnosti s pravidly hospodářské soutěže ve společnosti Schindler neumožňovala určit, zda společnost [Schindler Holding] vydávala pokyny týkající se protiprávního jednání“. Podle Komise tak „přetrvává domněnka, že 100% dceřiná společnost společnosti [Schindler Holding] neurčovala samostatně svou obchodní politiku na trhu“.

79 S přihlédnutím k předcházejícímu dospěla Komise v bodě 632 odůvodnění napadeného rozhodnutí k závěru, že „společnost [Schindler Holding] a její 100% dceřiné společnosti nevyvrátily domněnku o odpovědnosti za protiprávní jednání, ke kterým došlo v Belgii, Německu, Lucembursku a Nizozemsku [a že] v důsledku toho musí být společnost [Schindler Holding] společně a nerozdílně se svými dotčenými dceřinými společnostmi shledána odpovědnou za protiprávní jednání v rozporu s článkem 81 ES, která jsou předmětem [napadeného] rozhodnutí“.

80 Zaprvé je nesporné, že v průběhu doby trvání protiprávního jednání vlastnila společnost Schindler Holding 100 % kapitálu společností Schindler Belgie, Schindler Německo a Schindler Nizozemsko a nepřímo prostřednictvím společnosti Schindler Belgie 100 % kapitálu společnosti Schindler Lucembursko. Existovala tedy domněnka, podle které společnost Schindler Holding vykonávala rozhodující vliv na jednání svých dceřiných společností (viz bod 72 výše).

81 Schindler nemůže tvrdit, že Komise měla prokázat, že provozní činnost uvedených dceřiných společností, včetně jejich jednání v rozporu s článkem 81 ES, byla skutečně ovlivněna společností Schindler Holding a že tato společnost způsobila či podporovala protiprávní jednání.

82 Pro přičtení protiprávního jednání dceřiné společnosti její mateřské společnosti totiž není nezbytné prokázat, že mateřská společnost ovlivňuje politiku své dceřiné společnosti v konkrétní oblasti, která byla předmětem protiprávního jednání. Naproti tomu organizační, hospodářské a právní vazby existující mezi mateřskou společností a její dceřinou společností mohou prokázat existenci vlivu mateřské společnosti na strategii dceřiné společnosti, a tedy odůvodnit jejich posuzování jako jediné hospodářské entity (rozsudek Tribunálu ze dne 12. prosince 2007, Akzo Nobel a další v. Komise, T‑112/05, Sb. rozh. s. II‑5049, bod 83). Pokud tak Komise prokáže, že veškerý kapitál dceřiné společnosti vlastní její mateřská společnost, může konstatovat, že mateřská společnost je společně a nerozdílně odpovědná za platbu pokuty uložené její dceřiné společnosti, ledaže mateřská společnost prokáže, že se její dceřiná společnost chová na trhu samostatně (viz bod 72 výše). Je třeba rovněž uvést, že Komisi opravňuje určit rozhodnutí ukládající pokuty mateřské společnosti skupiny společností nikoli vztah mezi mateřskou a dceřinou společností, kdy dochází k podněcování k protiprávnímu jednání, a tím spíše ani účast mateřské společnosti na uvedeném protiprávním jednání, ale skutečnost, že mateřská společnost a dceřiná společnost tvoří jediný podnik ve smyslu článku 81 ES (výše uvedený rozsudek ze dne 12. prosince 2007, Akzo Nobel a další v. Komise, bod 58).

83 Žalobkyně se nemohou opírat ani o údajné porušení zásady zavinění (Schuldprinzip) nebo o vynětí ze zásady odpovědnosti společníka společnosti s ručením omezeným nebo akcionáře akciové společnosti za dluhy společnosti a jednání jejích řídích orgánů. V tomto ohledu stačí konstatovat, že taková argumentace spočívá na nesprávném předpokladu, podle kterého vůči mateřské společnosti nebylo zjištěno žádné protiprávní jednání, což není případ v projednávané věci, protože z bodu 632 odůvodnění a z článků 1 a 2 napadeného rozhodnutí vyplývá, že společnost Schindler Holding byla osobně odsouzena za protiprávní jednání, kterých se měla sama dopustit z důvodu úzkých hospodářských a právních vztahů, které ji pojily s jejími dceřinými společnostmi (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne 16. listopadu 2000, Metsä-Serla a další v. Komise, C‑294/98 P, Recueil, s. I‑10065, body 28 a 34, a rozsudek Tribunálu ze dne 8. října 2008, Schunk a Schunk Kohlenstoff-Technik v. Komise, T‑69/04, Sb. rozh. s. II‑2567, bod 74).

84 Zadruhé je třeba přezkoumat argumenty předložené žalobkyněmi, které směřují k vyvrácení domněnky uvedené výše v bodě 71, podle kterých dceřiné společnosti Schindler Holding samostatně určovaly svou obchodní