USNESENÍ SOUDU PRO VEŘEJNOU SLUŽBU EVROPSKÉ UNIE

(druhý senát)

21. října 2014

Věc F‑107/11 DEP

Ioannis Ntouvas

v.

Evropské středisko pro prevenci a kontrolu nemocí (ECDC)

„Veřejná služba – Řízení – Určení výše nákladů řízení – Odměny advokáta – Zastupování orgánu advokátem – Cestovní výdaje, náklady na ubytování a denní příspěvek zaměstnance – Nahraditelné náklady řízení“

Předmět: Návrh na určení výše nákladů řízení podaný I. Ntouvasem na základě čl. 92 odst. 1 tehdy platného jednacího řádu (dále jen „starý jednací řád“) ve věci, v níž byl vydán rozsudek Ntouvas v. ECDC (F‑107/11, EU:F:2012:182, který je předmětem kasačního opravného prostředku projednávaného před Tribunálem Evropské unie, věc T‑94/13 P).

Rozhodnutí: Celková částka nákladů řízení, které I. Ntouvas nahradí Evropskému středisku pro prevenci a kontrolu nemocí z titulu nahraditelných nákladů řízení ve věci F‑107/11, Ntouvas v. ECDC, se stanovuje na 9 472,19 eur.

Shrnutí

1. Soudní řízení – Náklady řízení – Nahraditelné náklady řízení – Předložení dokladů, které mohou prokázat skutečnou povahu nákladů, jejichž nahrazení je požadováno – Kritéria

[Jednací řád Soudu pro veřejnou službu, čl. 91 písm. b)]

2. Soudní řízení – Náklady řízení – Určení výše – Nahraditelné náklady řízení – Nutné výdaje vynaložené účastníky řízení – Odměny, které orgán vyplatil svému advokátovi – Zahrnutí – Skutečnosti, jež je třeba zohlednit pro účely určení výše nákladů řízení

[Statut Soudního dvora, čl. 19 první pododstavec a příloha I, čl. 7 odst. 1; jednací řád Soudu pro veřejnou službu, čl. 91 písm. b)]

3. Výsady a imunity Evropské unie – Osvobození Unie od všech přímých daní a cel, pokud jde o předměty určené pro úřední potřebu – Výhody přiznané Unii v oblasti nepřímých daní – Posouzení členských států – Podmínky

(Protokol o výsadách a imunitách Evropské unie, články 3 a 4)

1. Pouhá okolnost, že účastníku řízení byly předány pouze kopie originálů faktur, neumožňuje při neexistenci argumentů, které by mohly zpochybnit pravost uvedených faktur a jejich soulad s originály, dospět k závěru, že výdaje uplatňované z titulu nahraditelných nákladů řízení nejsou opravdové a reálné.

(viz bod 24)

2. Jak vyplývá z čl. 19 prvního pododstavce statutu Soudního dvora, který je použitelný na Soud pro veřejnou službu na základě čl. 7 odst. 1 přílohy I uvedeného statutu, orgány mohou využít pomoci advokáta. Odměna advokáta spadá tedy pod pojem „nutné výdaje vynaložené v souvislosti s řízením“, aniž je orgán povinen prokázat, že taková pomoc byla objektivně odůvodněna.

Pokud jde o určení částky, do jejíž výše by mohly být odměny advokáta nahrazeny, unijní soud není oprávněn určit výši odměn, které mají být zaplaceny účastníky řízení jejich advokátům, ale je oprávněn určit, do jaké výše mají být tyto odměny nahrazeny účastníkem řízení, kterému bylo uloženo nahradit náklady řízení. Při rozhodování o návrhu na určení výše nákladů řízení není unijní soud povinen vzít v úvahu vnitrostátní sazebník, podle něhož se stanovují odměny advokátů, ani případnou dohodu uzavřenou v této záležitosti mezi dotčeným účastníkem řízení a jeho zmocněnci nebo poradci.

V témže smyslu nemá paušální povaha odměny vliv na posouzení částky vymahatelné z titulu nákladů řízení Soudem pro veřejnou službu, jelikož soud se opírá o ustálená kritéria stanovená judikaturou a o přesné údaje, které mu musí poskytnout účastníci řízení. Neposkytnutí těchto informací sice nebrání uvedenému Soudu v tom, aby na základě spravedlivého posouzení stanovil výši nahraditelných nákladů řízení, staví jej nicméně do situace, ve které musí nevyhnutelně požadavky navrhovatele posoudit striktně.

Mimoto v případě neexistence ustanovení unijního práva, která by měla povahu sazebníku, musí soud okolnosti věci posoudit volně s přihlédnutím k účelu a povaze sporu, k jeho významu z hlediska unijního práva, jakož i k obtížnosti věci, rozsahu práce, kterou si soudní řízení mohlo vyžádat od zúčastněných zmocněnců nebo poradců, a k hospodářským zájmům, které spor pro účastníky řízení představoval.

Konečně výše nahraditelné odměny advokáta dotyčného orgánu nemůže být určena bez přihlédnutí k práci vykonané útvary tohoto orgánu ještě před samotným podáním žaloby k Soudu pro veřejnou službu. Jelikož je přípustnost žaloby podmíněna podáním stížnosti a jejím zamítnutím orgánem oprávněným ke jmenování, útvary orgánu se v zásadě podílejí na vyřizování sporů ještě předtím, než jsou předloženy Soudu pro veřejnou službu.

Pokud jde o rozsah práce spojené s řízením před Soudem pro veřejnou službu, soudu přísluší zohlednit celkový počet hodin práce, jež se mohou jevit jako objektivně nutné v souvislosti s tímto řízením.

(viz body 25 až 30 a 34)

Odkazy:

Tribunál Evropské unie: usnesení Marcuccio v. Komise, T‑515/09 P-DEP, EU:T:2013:269, bod 20

Soud pro veřejnou službu: usnesení Schönberger v. Parlament, F‑7/08 DEP, EU:F:2010:32, bod 29, a Chatzidoukakis v. Komise, F‑84/10 DEP, EU:F:2014:41, body 20 a 22 až 24 a citovaná judikatura

3. Články 3 a 4 Protokolu o výsadách a imunitách Evropské unie ji osvobozují od všech přímých daní a zejména cel, pokud jde o předměty určené pro úřední potřebu, zatímco případné výhody přiznané Unii v oblasti takových nepřímých daní, jako je daň z přidané hodnoty, jsou ponechány na posouzení členských států a podléhají podmínkám stanoveným v uvedeném protokole. Každopádně nákupy služeb úředníky a zaměstnanci, jsou-li na služební cestě, nejsou od daně z přidané hodnoty osvobozeny.

(viz bod 47)