Právní zájem žalobce na podání žaloby musí existovat ve vztahu k předmětu žaloby ve fázi jejího podání, neboť jinak by žaloba byla nepřípustná. Tento předmět sporu, stejně jako právní zájem na pokračování v řízení, musí existovat až do vydání soudního rozhodnutí, neboť jinak by nebylo vydáno rozhodnutí ve věci samé, což předpokládá, že žaloba může ve svém výsledku přinést prospěch účastníku řízení, který ji podal.

Krom toho důkazní břemeno nese vyvážející výrobce, který si přeje požívat statutu podniku působícího v tržním hospodářství. Článek 2 odst. 7 písm. c) uvedeného základního nařízení totiž stanoví, že žádost „musí být […] doložena dostatečnými důkazy“. Orgánům Společenství tudíž nepřísluší prokazovat, že vyvážející výrobce nesplňuje podmínky užívání uvedeného statutu. Na druhou stranu je věcí orgánů Společenství, aby posoudily, zda jsou důkazy předložené vyvážejícím výrobcem dostatečné k prokázání, že kumulativní podmínky uvedené v čl. 2 odst. 7 písm. c) základního nařízení jsou splněny, a soudu Společenství, aby prověřil, zda je takovéto posouzení postiženo zjevným pochybením.

V rámci postupu hodnocení podmínek umožňujících výrobci požívat statutu podniku působícího v tržním hospodářství čl. 2 odst. 7 písm. c) druhý pododstavec základního antidumpingového nařízení č. 384/96, který stanoví tříměsíční lhůtu od zahájení šetření Komisí, neobsahuje žádnou zmínku, pokud jde o důsledky překročení této lhůty. Tento článek zvláště neupřesňuje, zda takové překročení lhůty vede k povinnému udělení uvedeného statutu nebo k nemožnosti pokračovat v šetření, což jsou pouhé důvody, pro které by nařízení o uložení konečného antidumpingového cla přijaté v návaznosti na rozhodnutí o udělení uvedeného statutu mohlo být automaticky zrušeno z důvodu uvedeného překročení lhůty. Jelikož tudíž takové upřesnění nevyplývá ani z jiného ustanovení základního nařízení, je nezbytné přezkoumat účel a strukturu uvedeného nařízení za účelem určení, zda musí být vykládáno v tom smyslu, že ukládá povinnost udělit uvedený statut nebo neumožňuje pokračovat v dotčeném přezkumném šetření, překročila-li Komise tříměsíční lhůtu.

V tomto ohledu ze znění ustanovení základního nařízení vyplývá, pokud jde o další lhůty, zejména ty uvedené v čl. 8 odst. 5 a čl. 9 odst. 2 a 4, že jestliže základní nařízení zamýšlí nedodržení procesní lhůty orgány postihovat automatickým přijetím návrhu nebo jinými konkrétními důsledky, výslovně to uvádí. Krom toho z účelu a struktury základního nařízení vyplývá, že přinejmenším v rámci určitých přezkumných šetření musí být toto nařízení vykládáno v tom smyslu, že brání tomu, že překročení tříměsíční lhůty Komisí v rámci šetření brání orgánům Společenství přijmout nařízení ukládající dotčeným podnikům antidumpingová cla. Bylo by totiž nepřiměřené dospět k názoru, že jestliže podniky dotčené přezkumným šetřením byly usazeny ve státě, jenž nemá tržní hospodářství a požadovaly požívání uvedeného statutu, Komise neměla, překročila-li tříměsíční lhůtu, pokračovat v šetření, které se jich týká, jelikož toto překročení lhůty narušilo cíl původní žádosti těchto podniků, a sice dosáhnout přezkumu jejich individuální situace. Rovněž by bylo nepřiměřené dospět k závěru, že Komise měla zahájit nové šetření, jelikož by to v praxi pouze zesílilo nedodržení uvedené lhůty.

Navíc tříměsíční lhůta, uložená na základě čl. 2 odst. 7 písm. c) druhého pododstavce základního nařízení, má za cíl zajistit, aby o otázce, zda výrobce splňuje kritéria zmíněná v uvedeném článku, nebylo rozhodováno v závislosti na jejím dopadu na výpočet dumpingového rozpětí. Článek 2 odst. 7 písm. c) poslední věta základního nařízení tak brání tomu, aby orgány poté, co rozhodly o statutu podniku působícího v tržním hospodářství, následně přehodnocovaly informace, které měly v tomto ohledu k dispozici. Užitečný účinek uvedené lhůty tudíž není zpochybněn, pokud během období od uplynutí tříměsíční lhůty do rozhodnutí ohledně uvedeného statutu a s ohledem na okolnosti projednávané věci, bylo třeba konstatovat, že podniky žádající o přiznání uvedeného statutu způsobily, že Komise neměla možnost se dozvědět, jaký účinek může mít její rozhodnutí o tomto statutu na výpočet dumpingového rozpětí.

Konečně v případě, kdy neexistuje ustanovení, které stanoví buď výslovně nebo implicitně důsledky překročení procesní lhůty, může takové překročení lhůty vést k úplnému nebo částečnému zrušení aktu, jehož postup přijímání zahrnuje dotčenou lhůtu pouze tehdy, pokud je prokázáno, že kdyby k údajné protiprávnosti nedošlo, mohl mít uvedený akt jiný obsah.

(viz body 116–117, 119–120, 122, 124–125, 127–128, 138)