Spojené věci C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P až C-208/02 P a

C-213/02 P

Dansk Rørindustri a další

v.

Komise Evropských společenství

„Opravný prostředek – Hospodářská soutěž – Trubky dálkového vytápění (předizolované trubky) – Článek 85 odst. 1 Smlouvy o ES (nyní čl. 81 odst. 1 ES) – Kartelová dohoda – Bojkot – Pokuty – Pokyny o metodě stanovování pokut – Zákaz zpětné účinnosti – Legitimní očekávání – Legalita – Sdělení o spolupráci – Povinnost uvést odůvodnění“

Stanovisko generálního advokáta A. Tizzana přednesené dne 8. července 2004

Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 28. června 2005

Shrnutí rozsudku

1. Řízení – Provádění dokazování – Výslech svědků – Posuzovací pravomoc Soudu – Dopad obecné právní zásady Společenství spočívající v právu na spravedlivý proces

(Jednací řád Soudu, čl. 68 odst. 1)

2. Řízení – Návrh na zahájení řízení – Formální požadavky – Stručný popis žalobních důvodů – Právní důvody neuvedené v žalobě – Odkaz na okolnosti uvedené v příloze – Nepřípustnost

(Jednací řád Soudu, čl. 44 odst. 1 písm. c))

3. Hospodářská soutěž – Pravidla Společenství – Podnik – Pojem

(Smlouva o ES, články 85 a 86 (nyní články 81 ES a 82 ES))

4. Hospodářská soutěž – Pravidla Společenství – Porušení, jehož se dopustil podnik – Přičitatelnost jinému podniku s ohledem na hospodářské a právní vazby, které je spojují – Podmínky – Chybějící jednotná kapitálová kontrola

(Smlouva o ES, čl. 85 odst. 1 (nyní čl. 81 odst. 1 ES))

5. Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Účast podniku na protisoutěžní iniciativě – Dostatečnost mlčky učiněného schválení bez veřejného distancování nebo oznámení správním orgánům pro založení odpovědnosti podniku

(Smlouva o ES, čl. 85 odst. 1 (nyní čl. 81 odst. 1 ES))

6. Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Narušení hospodářské soutěže – Kritéria posouzení – Protisoutěžní předmět – Dostatečné zjištění

(Smlouva o ES, čl. 85 odst. 1 (nyní čl. 81 odst. 1 ES))

7. Opravný prostředek – Důvody opravného prostředku – Důvod opravného prostředku předložený poprvé v rámci opravného prostředku – Nepřípustnost

(Statut ES Soudního dvora, článek 51)

8. Hospodářská soutěž – Pravidla Společenství – Porušení – Pokuty – Stanovování – Kritéria – Zvýšení obecné úrovně pokut – Přípustnost – Podmínky

[Smlouva o ES, čl. 85 odst. 1 a článek 86 (nyní čl. 81 odst. 1 ES a článek 82 ES); nařízení Rady č. 17]

9. Právo Společenství – Zásady – Ochrana legitimního očekávání – Meze – Ukládání sankcí za porušování pravidel hospodářské soutěže – Stanovování výše pokut – Metoda výpočtu pokut – Posuzovací pravomoc orgánů – Neexistence vlivu sdělení o spolupráci

(Sdělení Komise 96/C 207/04)

10. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Stanovování – Kritéria – Závažnost porušení – Polehčující okolnosti – Povinnost Komise držet se své předchozí rozhodovací praxe – Neexistence

(Nařízení Rady č. 17, čl. 15 odst. 2)

11. Právo Společenství – Obecné právní zásady – Zásada zákazu zpětné účinnosti trestních předpisů – Rozsah působnosti – Pokuty za porušování pravidel hospodářské soutěže – Zahrnutí – Případné porušení z důvodu použití pokynů o metodě stanovování pokut pro výpočet pokut v případě porušení, k němuž došlo před jejich přijetím – Předvídatelnost změn zavedených pokyny – Neexistence porušení

(Evropská úmluva o ochraně lidských práv a základních svobod, článek 7; nařízení Rady č. 17, článek 15; sdělení Komise 98/C 9/03)

12. Akty orgánů – Pokyny o metodě stanovování pokut ukládaných v případě porušení pravidel hospodářské soutěže – Obecně závazný akt – Účinky

(Sdělení Komise 98/C 9/03)

13. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Stanovování – Kritéria – Celkový obrat dotyčného podniku – Obrat dosažený zbožím, jež je předmětem porušení – Zohlednění – Meze

(Nařízení Rady č. 17, čl. 15 odst. 2)

14. Opravný prostředek – Pravomoc Soudního dvora – Zpochybnění závěrů Soudu o výši pokut uložených podnikům z důvodů spravedlnosti – Vyloučení – Přezkum omezený na ověření, zda Soud zohlednil podstatné faktory pro posouzení závažnosti porušení a všechny argumenty uvedené proti uložené pokutě

[Smlouva o ES, článek 85 (nyní článek 81 ES)); statut ES Soudního dvora, článek 51; nařízení Rady č. 17, článek 15]

15. Hospodářská soutěž – Pokyny o metodě stanovování pokut – Metoda výpočtu zohledňující pružné prvky na úkor obratu podniku, jenž byl dříve upřednostňován – Soulad s čl. 15 odst. 2 nařízení č 17

(Nařízení Rady č. 17, čl. 15 odst. 2; sdělení Komise 98/C 9/03)

16. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Stanovování – Maximální výše – Výpočet – Rozlišování mezi konečnou a mezitímní částkou pokuty – Důsledky

(Nařízení Rady č. 17, čl. 15 odst. 2)

17. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Stanovování – Kritéria – Finanční situace dotyčného podniku – Zohlednění – Povinnost – Neexistence

(Nařízení Rady č. 17, čl. 15 odst. 2)

18. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Stanovování – Kritéria – Snížení částky pokuty v důsledku spolupráce dotčeného podniku – Podmínky – Posuzovací pravomoc Komise

(Nařízení Rady č. 17, čl. 15 odst. 2; sdělení Komise 96/C 207/04, kapitola D, body 1 a 2)

19. Hospodářská soutěž – Správní řízení – Dodržování práv obhajoby – Sdělení výhrad – Nezbytný obsah – Uvedení kritérií pro výpočet zamýšlené pokuty – Předčasné uvedení – Neexistence povinnosti uvést případnou změnu politiky týkající se úrovně výše pokut

(Nařízení Rady č. 17)

20. Opravný prostředek – Důvody – Nedostatečné odůvodnění – Pravomoc Soudního dvora – Zohlednění skutečností zjištěných Soudem – Zahrnutí

(Smlouva o ES, článek 190 (nyní článek 253 ES))

21. Akty orgánů – Odůvodnění – Povinnost – Dosah – Rozhodnutí – Zhojení chybějícího odůvodnění v průběhu soudního řízení – Nepřípustnost

[Smlouva o ES, článek 190 (nyní článek 253 ES)]

1. I když návrh na výslech svědků formulovaný v žalobě přesně uvádí, kterých skutečností se má výslech svědka nebo svědků týkat a z jakých důvodů mají být svědci vyslechnuti, přísluší Soudu, aby posoudil relevantnost návrhu ve vztahu k předmětu sporu a nezbytnosti výslechu uvedených svědků.

Existence posuzovací pravomoci Soudu nemůže být v tomto ohledu zpochybněna dovoláním se obecné právní zásady Společenství, která se inspiruje čl. 6 odst. 1 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod, podle nějž má každá osoba právo na spravedlivý proces, a konkrétněji zásady vyplývající z odst. 3 písm. d) téhož článku, podle níž má každý, kdo je obviněn z trestného činu, právo zejména vyslýchat nebo dát vyslýchat svědky ve svůj prospěch za stejných podmínek jako svědků proti sobě, přičemž tato zásada představuje zvláštní aspekt práva na spravedlivý proces.

Toto posledně uvedené ustanovení totiž nepřiznává obviněnému absolutní právo na předvolání svědků k soudu a v zásadě přísluší vnitrostátnímu soudu, aby rozhodl o nezbytnosti nebo účelnosti předvolání svědka.

Výše uvedený čl. 6 odst. 3 tedy neukládá předvolání každého svědka, ale směřuje k úplné rovnosti zbraní zajišťující, aby sporné řízení jako celek poskytlo obviněnému odpovídající a dostatečnou možnost zpochybnit podezření, která na něm spočívají.

(viz body 68–71)

2. Z článku 44 odst. 1 písm. c) jednacího řádu Soudu vyplývá, že skutkové a právní okolnosti, o něž se žaloba opírá, musejí alespoň shrnujícím způsobem vycházet z textu samotné žaloby, a že tedy nedostačuje odkaz v žalobě na takové okolnosti uvedené v její příloze.

Soudu rovněž nepřísluší vyhledávat a určovat žalobní důvody v přílohách, které by mohl pokládat za důvody představující základ žaloby, neboť tyto přílohy mají čistě důkazní a pomocnou funkci.

(viz body 94, 97, 100)

3. Podnikem se v kontextu soutěžního práva rozumí jakýkoli subjekt vykonávající hospodářskou činnost nezávisle na právním postavení tohoto subjektu a způsobu jeho financování. Tento pojem nevyžaduje, aby dotyčná hospodářská jednotka měla právní subjektivitu.

(viz body 112–113)

4. Protisoutěžní jednání podniku může být přičteno jinému podniku, pokud neurčoval své jednání na trhu samostatně, ale v zásadě uplatňoval pokyny vydané posledně uvedeným podnikem, zejména s ohledem na hospodářské a právní vazby, které je spojují.

V tomto ohledu není okolnost, že základní kapitál dvou různých obchodních společností patří téže osobě nebo téže rodině, sama o sobě dostačující k doložení existence hospodářské jednotky mezi těmito dvěma společnostmi s důsledkem podle soutěžního práva Společenství, že jednání jedné společnosti mohou být přičtena druhé společnosti a že jedna společnost může být povinna zaplatit pokutu za jinou společnost.

(viz body 117–118)

5. K dostatečnému prokázání účasti dotyčného podniku na kartelové dohodě postačí, aby Komise prokázala, že se podnik účastnil schůzek, na nichž byly uzavřeny dohody protisoutěžní povahy, aniž by jim zjevně odporoval. Pokud je účast na takových schůzkách prokázána, přísluší tomuto podniku, aby předložil indicie, které prokáží, že jeho účast na uvedených schůzkách postrádala jakéhokoli protisoutěžního ducha, a prokázal, že svým konkurentům sdělil, že se těchto schůzek účastnil s jiným cílem nežli oni.

V tomto ohledu má mlčky učiněné schválení takovéto protiprávní iniciativy bez veřejného distancování se od jejího obsahu nebo jejího oznámení správním orgánům za následek, že je podníceno pokračování v porušení a ohroženo jeho odhalení. Toto účastenství představuje pasivní způsob účasti na porušení, který tedy může založit odpovědnost podniku v rámci jednotné dohody.

Navíc okolnost, že podnik neplní výsledky schůzky s protisoutěžním předmětem, ho nemůže zprostit jeho odpovědnosti z důvodu jeho účasti na kartelové dohodě, ledaže by se veřejně distancoval od jejího obsahu.

(viz body 142–144)

6. Pro účely použití čl. 85 odst. 1 Smlouvy (nyní čl. 81 odst. 1 ES) stačí, aby cílem dohody bylo omezení, zabránění nebo narušení chodu hospodářské soutěže bez ohledu na její konkrétní účinky. Pokud tedy ze schůzek konkurujících si podniků vzejdou dohody, dochází k porušení tohoto ustanovení, pokud tyto schůzky mají takový cíl, a směřují tak k umělému organizování fungování trhu. V takovém případě je odpovědnost konkrétního podniku za porušení platně dána, pokud se účastnil těchto schůzek a znal jejich cíl, i když poté neprovedl některá opatření, která na nich byla sjednána.

Okolnost, že se kartelové dohody účastní dominantní nebo obzvláště silné podniky, které jsou schopny přijmout odvetná opatření vůči ostatním, podstatně slabším účastníkům, v případě, že se tyto podniky veřejně distancují od obsahu schůzek s protisoutěžním předmětem, větší či menší aktivita podniku na uvedených schůzkách, jakož i více či méně úplné provedení sjednaných opatření mají důsledky nejen pro existenci jeho odpovědnosti, ale pro její rozsah, a tedy i na úroveň sankcí.

(viz body 145, 150)

7. Umožnit účastníku řízení vznést poprvé před Soudním dvorem důvod opravného prostředku, který nevznesl před Soudem, by znamenalo umožnit mu předložit Soudnímu dvoru, jehož pravomoc je v oblasti opravného prostředku omezená, širší spor, než jak s ním byl seznámen Soud. V rámci opravného prostředku je tedy pravomoc Soudního dvora omezena na přezkum posouzení žalobních důvodů Soudem, které byly předmětem diskuse před tímto Soudem

(viz bod 165)

8. Skutečnost, že Komise v minulosti použila pokuty na určité úrovni na některé typy porušení, ji nemůže zbavit možnosti zvýšit tuto úroveň v mezích uvedených v nařízení č. 17, pokud je to nezbytné, aby bylo zajištěno provádění soutěžní politiky Společenství; naopak účinné použití soutěžních pravidel Společenství vyžaduje, aby Komise mohla kdykoli přizpůsobit úroveň pokut potřebám této politiky.

Poslání dohledu, které Komisi svěřují čl. 85 odst. 1 a článek 86 Smlouvy ES (nyní čl. 81 odst. 1 ES a článek 82 ES), totiž nezahrnuje pouze úkol vyšetřovat a potlačovat individuální porušení, ale obsahuje rovněž povinnost sledovat obecnou politiku směřující k uplatňování zásad stanovených ve Smlouvě v oblasti hospodářské soutěže a orientovat v tomto smyslu jednání podniků.

(viz body 169–170, 227)

9. Hospodářské subjekty nemohou vložit legitimní očekávání v zachování existující situace, neboť ta může být Komisí v rámci její posuzovací pravomoci změněna. Tato zásada se jednoznačně uplatňuje v rámci soutěžní politiky, která je charakterizována širokou posuzovací pravomocí Komise, zejména pokud se jedná o stanovování výše pokut.

Podniky, vůči nimž se vede správní řízení, jež může vyústit v pokutu, tedy nemohou nabýt legitimního očekávání, že Komise nepřekročí úroveň pokut, jež byla uplatňována dříve. Z toho plyne, že legitimní očekávání nemůže být založeno na metodě výpočtu pokut.

Legitimní očekávání, které mohou subjekty vyvozovat ze sdělení o spolupráci, se krom toho omezuje na ujištění o možnosti získat určité procento snížení, ale nevztahuje se na metodu výpočtu pokut a tím spíše ani na danou úroveň pokuty, již lze vypočítat v době, kdy subjekt rozhodne o konkretizaci svého úmyslu spolupracovat s Komisí.

(viz body 171–173, 187–188, 228)

10. Při stanovení výše pokuty, jež má být uložena za porušení pravidel hospodářské soutěže, pouhá skutečnost, že Komise ve své předchozí rozhodovací praxi poskytovala určitou sazbu snížení za určité jednání, neznamená, že je povinna poskytnout stejné poměrné snížení při posouzení obdobného jednání v rámci pozdějšího správního řízení.

(viz bod 192)

11. Zásada zákazu zpětné účinnosti trestních zákonů, zakotvená v článku 7 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod jako základní právo, představuje obecnou právní zásadu Společenství, jejíž dodržování je nutné, jsou-li ukládány pokuty za porušení pravidel hospodářské soutěže, a vyžaduje, aby vyslovené sankce odpovídaly sankcím, jež byly stanoveny v době, kdy k porušení došlo.

Pojem „právo“ ve smyslu uvedeného čl. 7 odst. 1 je totožný s pojmem „zákon“ používaným v ostatních ustanoveních výše uvedené úmluvy a zahrnuje jak právo mající původ v právních předpisech, tak právo mající původ v judikatuře. Toto ustanovení, které zakotvuje zejména zásadu legality trestných činů a trestů (nullum crimen, nulla poena sine lege), sice nemůže být vykládáno tak, že zakazuje postupné vyjasňování pravidel trestní odpovědnosti, může však podle uvedené judikatury bránit zpětnému použití nového výkladu normy stanovující trestný čin. Tak je tomu, pokud se jedná o soudní výklad, jehož výsledek nebyl v době, kdy byl trestný čin spáchán, rozumně předvídatelný, zejména s ohledem na výklad zastávaný v této době v judikatuře týkající se dotčeného právního předpisu.

Podobně jako v případě této judikatury týkající se nového vývoje soudních rozhodnutí může mít změna represivní politiky, v projednávaném případě obecné soutěžní politiky Komise v oblasti pokut, zvláště je-li prováděna přijímáním pravidel chování, jako jsou pokyny Komise o metodě stanovování pokut udělených podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 Smlouvy o ESUO, dopady vzhledem k zásadě zákazu zpětné účinnosti. S ohledem zejména na své právní účinky a svůj obecný dosah spadají totiž taková pravidla chování v podstatě pod pojem „právo“ ve smyslu čl. 7 odst. 1 výše uvedené úmluvy.

Za účelem přezkumu dodržování zásady zákazu zpětné účinnosti je namístě ověřit, zda dotčená změna byla rozumně předvídatelná v době, kdy byla dotyčná porušení spáchána. V tomto ohledu závisí dosah pojmu „předvídatelnost“ do značné míry na obsahu textu, o nějž se jedná, oblasti, kterou pokrývá, jakož i na množství a postavení jeho adresátů. Předvídatelnost zákona nebrání tomu, aby dotyčná osoba byla přinucena obstarat si odbornou radu pro přiměřené posouzení důsledků, jež mohou za okolností konkrétního případu z daného jednání vyplývat. To platí zvláště pro profesionály, kteří musejí při výkonu svého povolání prokazovat značnou obezřetnost. Lze od nich tedy očekávat, že pečlivě posoudí rizika, která toto povolání zahrnuje.

S ohledem na skutečnost, že účinné použití soutěžních pravidel Společenství vyžaduje, aby Komise v mezích uvedených v nařízení č. 17 měla možnost kdykoli přizpůsobit úroveň pokut potřebám provádění soutěžní politiky Společenství, a tudíž zvýšit úroveň výše pokut ve srovnání s úrovní používanou v minulosti, nejen zvýšením úrovně uvedené výše při jejich uložení v individuálních rozhodnutích, ale rovněž, v projednávaných případech použitím obecně závazných pravidel chování, jako jsou pokyny, z toho plyne, že tyto pokyny a zvláště nová metoda výpočtu pokut, již tyto pokyny obsahují, za předpokladu, že má přitěžující účinek, pokud jde o úroveň ukládaných pokut, byly rozumně předvídatelné pro podniky v době, kdy se dopustily svých porušení, ke kterým došlo před přijetím pokynů.

(viz body 202, 216–219, 222–224, 227–231)

12. Přijetím pravidel chování, jež mají mít externí účinky, jak je tomu v případě pokynů, které se vztahují na hospodářské subjekty, a zveřejněním oznámení, že je napříště použije na případy jimi dotčené, se dotčený orgán omezuje při výkonu své posuzovací pravomoci a nemůže se od těchto pravidel odchýlit, aniž by byl případně sankcionován z důvodu porušení obecných právních zásad, jako je zásada rovného zacházení nebo ochrana legitimního očekávání. Nemůže tedy být vyloučeno, že taková obecně závazná pravidla chování mohou za určitých podmínek a v závislosti na jejich obsahu způsobovat právní následky.

V tomto ohledu pokyny Komise o metodě stanovování pokut udělených podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 Smlouvy o ESUO sice nepředstavují právní základ rozhodnutí o uložení pokuty hospodářskému subjektu, neboť to je založeno na článku 3 a čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17, avšak stanoví obecným a abstraktním způsobem metodologii, kterou si Komise uložila za účelem stanovení výše pokut uložených tímto rozhodnutím, a v důsledku toho zajišťují právní jistotu podniků.

(viz body 210–213)

13. Závažnost porušení musí být zjištěna v závislosti na řadě faktorů, jako jsou konkrétní okolnosti případu, jeho kontext a odrazující účinek pokut, a to aniž by byl vytvořen závazný nebo taxativní výčet kritérií, jež musejí být nutně zohledněna.

K faktorům, které mají být zohledněny při posuzování závažnosti porušení, patří jednání každého podniku, jeho role při zavádění jednání ve vzájemné shodě, zisk, který může z těchto jednání vytěžit, jeho velikost a hodnota dotyčného zboží, jakož i nebezpečí, které představují porušení tohoto druhu pro cíle Společenství.

Z toho jednak plyne, že za účelem stanovení výše pokuty je možné rovněž přihlédnout jak k celkovému obratu podniku, který představuje údaj, byť jen přibližný a nedokonalý, o jeho velikosti a hospodářské síle, tak k části tohoto obratu, jehož bylo dosaženo zbožím, které je předmětem porušení, a který tedy může poskytnout údaj o jeho rozsahu. Krom toho z toho plyne, že jednomu ani druhému z těchto obratů nelze přikládat přílišný význam ve srovnání s jinými posuzovanými faktory, a že tedy stanovení přiměřené pokuty nemůže být výsledkem pouhého výpočtu založeného na celkovém obratu. To platí zejména v případě, že dotyčné zboží představuje pouze malý zlomek tohoto obratu.

(viz body 241–243, 257, 292, 312)

14. V rámci opravného prostředku je předmětem přezkumu Soudního dvora jednak zkoumat, v jakém rozsahu Soud z právního hlediska správně zohlednil všechny podstatné faktory pro posouzení závažnosti daného jednání ve světle článku 85 Smlouvy (nyní článku 81 ES) a článku 15 nařízení č. 17, a jednak ověřit, zda Soud z právního hlediska dostatečně odpověděl na všechny argumenty, jichž se navrhovatelka dovolává za účelem zrušení nebo snížení pokuty.

Naproti tomu Soudnímu dvoru nepřísluší, pokud se vyslovuje k právním otázkám v rámci opravného prostředku, aby z důvodů spravedlnosti svými závěry nahrazoval závěry Soudu, který při výkonu svého přezkumu v plné jurisdikci rozhodl o výši pokut uložených podnikům z důvodu porušení práva Společenství těmito podniky.

(viz body 244–245, 303)

15. Komise tím, že v pokynech oznámila metodu, která má být použita pro výpočet pokut ukládaných podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17, zůstala v právním rámci uloženém tímto ustanovením a nijak nepřekročila posuzovací pravomoc, kterou jí zákonodárce svěřil.

Tato metoda, byť se odklání od předchozí praxe Komise, která přikládala velký význam obratu sankcionovaných podniků, není nijak v rozporu s ustanoveními uvedeného článku, jak byla vyložena judikaturou, která nestanoví, aby pokuty byly vypočítávány z částek založených na obratu dotyčných podniků. Naopak tím, že stanoví, že má být zohledněno velké množství faktorů, mezi něž patří zejména výnosy získané protiprávním jednáním nebo potřeba zajistit odrazující účinek pokut, při posuzování závažnosti porušení při stanovení výše pokuty, aniž by bylo vyloučeno zohlednění obratu, a tedy zavádí pružné prvky, umožňuje Komisi výkon její posuzovací pravomoci zcela v souladu s uvedenými ustanoveními.

(viz body 252, 254, 258, 260–261, 267)

16. Horní mez výše pokuty uvedená v čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 musí být chápána v tom smyslu, že konečná výše pokuty uložené podniku nemůže tuto mez překročit. Toto ustanovení tedy Komisi nezakazuje, aby se při výpočtu odvolávala na mezitímní částku, která tuto mez překračuje. Nebrání ani tomu, aby tyto mezitímní výpočty zohledňující závažnost a délku trvání porušení byly provedeny z částky převyšující uvedenou mez. Pokud se ukáže, že na konci výpočtu musí být konečná výše pokuty snížena o částku převyšující uvedenou horní mez, je skutečnost, že některé faktory, jako je závažnost a délka trvání porušení, skutečně nemají vliv na výši uložené pokuty, pouhým důsledkem použití této horní meze na konečnou částku.

Uvedená horní mez má zabránit ukládání pokut, u nichž lze předvídat, že je podniky s ohledem na svou velikost, tak jak je, byť jen přibližně a nedokonale, určena celkovým obratem, nebudou moci zaplatit. Jedná se tedy o mez, která je jednotně použitelná na všechny podniky a která závisí na velikosti každého z nich a jež má zabránit pokutám na příliš vysoké nebo nepřiměřené úrovni. Tato horní mez má tak odlišný a samostatný účel ve srovnání s účelem kritérií závažnosti a délky trvání porušení. Jejím jediným možným důsledkem je, že výše pokuty vypočtená na základě těchto kritérií je snížena až na maximálně povolenou úroveň. Její použití znamená, že dotyčný podnik neplatí pokutu, která by v zásadě musela být zaplacena na základě posouzení opírajícího se o uvedená kritéria.

(viz body 277–283, 323)

17. Komise není při stanovení výše pokuty povinna zohlednit ztrátovou finanční situaci podniku, neboť uznání takové povinnosti by znamenalo poskytnout neodůvodněné soutěžní výhody podnikům, které se nejméně přizpůsobily tržním podmínkám.

(viz bod 327)

18. Komise má pravomoc posoudit, že informace poskytnuté podnikem, které v zásadě mohou spadat pod situace, jež umožňují snížení částky pokuty na základě kapitoly D bodu 2 sdělení o spolupráci, ji nemusí nutně vést k tomu, aby z titulu uvedeného sdělení přiznala tomuto podniku snížení pokuty.

Navíc může být snížení na základě sdělení o spolupráci odůvodněné pouze tehdy, pokud poskytnuté informace a obecněji jednání dotčeného podniku mohou být považovány v tomto ohledu za prokazující skutečnou spolupráci z jeho strany. Jak vyplývá ze samotného pojmu spolupráce, jak je používán v textu sdělení o spolupráci, a zejména v úvodu a v kapitole D bodě 1 tohoto sdělení, může být totiž snížení pokuty na základě uvedeného sdělení poskytnuto pouze tehdy, svědčí-li jednání dotčeného podniku o takovém duchu spolupráce.

Podnik, který poskytl neúplné a částečně nesprávné informace, se tedy nemůže na takové jednání odvolávat.

(viz body 393–397)

19. Komise splní svou povinnost dodržet právo podniků být vyslechnuty, pokud ve svém sdělení výhrad výslovně uvede, že bude zkoumat, zda je třeba uložit dotyčným podnikům pokuty, a pokud uvede hlavní skutkové a právní okolnosti, které mohou vést k uložení pokuty, jako je závažnost a délka trvání předpokládaného porušení a skutečnost, že k němu došlo „úmyslně nebo z nedbalosti“. Poskytuje jim tak údaje, které jsou nezbytné pro jejich obranu nejen proti zjištění porušení, ale i proti uložení pokuty.

Uvedení údajů ohledně úrovně zamýšlených pokut, dokud nebyla podnikům dána možnost uplatnit jejich vyjádření k jim vytýkaným skutečnostem, by však znamenalo nepřiměřeně předjímat rozhodnutí Komise.

Komise stejně tak není povinna ve sdělení výhrad uvést možnost případné změny své politiky, pokud jde o úroveň výše pokut, jelikož tato možnost závisí na obecných úvahách soutěžní politiky bez přímé souvislosti s konkrétními okolnostmi dotčených věcí.

(viz body 428, 434–435)

20. Otázka dosahu povinnosti uvést odůvodnění představuje právní otázku, která podléhá přezkumu Soudního dvora v rámci opravného prostředku, neboť přezkum legality rozhodnutí, který je v tomto rámci vykonáván, musí nutně vzít v úvahu skutečnosti, o které se Soud opřel, aby dospěl k závěru, že odůvodnění je, nebo není dostatečné.

(viz bod 453)

21. Cílem povinnosti odůvodnit individuální rozhodnutí je umožnit Soudnímu dvoru výkon jeho přezkumu legality rozhodnutí a poskytnout dotyčné osobě dostatek údajů, aby věděla, zda je rozhodnutí opodstatněné, nebo zda je případně postiženo vadou, která umožňuje zpochybnit jeho platnost.

Odůvodnění tedy musí být dotyčné osobě v zásadě sděleno současně s rozhodnutím, jímž je zkrácena na svých právech. Chybějící odůvodnění nemůže být zhojeno skutečností, že se dotyčná osoba dozví důvody rozhodnutí v průběhu řízení před Soudním dvorem.

(viz body 462–463)

ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (velkého senátu)

28. června 2005 ( )

Obsah

I – Právní rámec

Evropská úmluva o ochraně lidských práv a základních svobod

Nařízení č. 17

Pokyny

Sdělení o spolupráci

II – Skutkový základ sporů

III – Žaloby u Soudu a napadené rozsudky

IV – Návrhy účastníků řízení o opravném prostředku

V – Důvody opravného prostředku směřující ke zrušení napadeného rozsudku

VI – K opravným prostředkům

A – K procesním důvodům opravného prostředku

1. K důvodu opravného prostředku vycházejícímu z porušení čl. 68 odst. 1 jednacího řádu Soudu tím, že Soud zamítl návrh skupiny Henss/Isoplus na výslech několika svědků z titulu provádění dokazování

2. K důvodu opravného prostředku vznesenému ABB a vycházejícímu z porušení čl. 44 odst. 1 písm. c) a čl. a 48 odst. 2 jednacího řádu Soudu z důvodu, že Soud zamítl předložení právního posudku přiloženého k replice

B – K meritorním důvodům opravného prostředku ohledně nepřičitatelnosti porušení

1. K důvodu opravného prostředku vycházejícímu z porušení čl. 85 odst. 1 Smlouvy z důvodu zohlednění některých podniků ve skupině Henss/Isoplus a přičtení porušení této skupině jako „podniku“ ve smyslu tohoto ustanovení

2. K důvodům opravného prostředku vycházejícím z porušení čl. 85 odst. 1 Smlouvy z důvodu, že skupině Henss/Isoplus a Brugg bylo přičteno porušení pravidel hospodářské soutěže na základě jejich účasti na schůzce s protisoutěžním předmětem

C – K meritorním důvodům opravného prostředku týkajícím se stanovování výše pokut

1. K důvodům opravného prostředku týkajícím se porušení zásad ochrany legitimního očekávání a zákazu zpětné účinnosti z důvodu použití pokynů na dotčená porušení

a) K důvodům opravného prostředku vycházejícím z porušení zásady ochrany legitimního očekávání

b) K důvodům opravného prostředku vycházejícím z porušení zásady zákazu zpětné účinnosti

2. K důvodům opravného prostředku týkajícím se legality metody výpočtu výše pokut, jak je zakotvena v pokynech nebo použita ve sporném rozhodnutí

a) K důvodům opravného prostředku vycházejícím z porušení čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 při stanovení výše pokut ve sporném rozhodnutí na základě metody výpočtu upravené pokyny

b) K důvodům opravného prostředku vycházejícím z porušení zásad proporcionality a rovného zacházení při stanovení pokut ve sporném rozhodnutí podle metody upravené pokyny

c) K důvodům opravného prostředku vzneseným skupinou Henss/Isoplus a vycházejícím z porušení práv obhajoby při posuzování přitěžujících okolností

d) K důvodu opravného prostředku vznesenému LR A/S a vycházejícímu z nezohlednění polehčujících okolností

e) K důvodům opravného prostředku vzneseným skupinou Henss/Isoplus a LR A/S a vycházejícím z nezohlednění nebo nedostatečného zohlednění jejich spolupráce během správního řízení

D – K důvodům opravného prostředku týkajícím se práva být vyslechnut a povinnosti uvést odůvodnění

1. K důvodům opravného prostředku vycházejícím z porušení práva být vyslechnut

2. K důvodům opravného prostředku vycházejícím z porušení povinnosti uvést odůvodnění ohledně výpočtu pokut

VII – K nákladům řízení

„Opravný prostředek – Hospodářská soutěž – Trubky dálkového vytápění (předizolované trubky) – Článek 85 odst. 1 Smlouvy o ES (nyní čl. 81 odst. 1 ES) – Kartelová dohoda – Bojkot – Pokuty – Pokyny o metodě stanovování pokut – Zákaz zpětné účinnosti – Legitimní očekávání – Legalita – Sdělení o spolupráci – Povinnost uvést odůvodnění“

Ve spojených věcech C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P až C‑208/02 P a C‑213/02 P,

jejichž předmětem jsou opravné prostředky na základě článku 49 Statutu ES Soudního dvora, podané dne 17. května 2002, pokud se jedná o první věc, dne 29. května 2002, pokud se jedná o druhou věc, dne 3. června 2002, pokud se jedná o čtyři následující věci, a dne 5. června 2002, pokud se jedná o posledně uvedenou věc,

Dansk Rørindustri A/S, se sídlem v Fredericia (Dánsko), zastoupená K. Dyekjær-Hansenem a K. Høeghem, advokaterne (C‑189/02 P),

Isoplus Fernwärmetechnik Vertriebsgesellschaft mbH, se sídlem v Rosenheim (Německo),

Isoplus Fernwärmetechnik Gesellschaft mbH, se sídlem v Hohenberg (Rakousko),

Isoplus Fernwärmetechnik GmbH, se sídlem v Sondershausen (Německo),

zastoupené P. Krömerem, Rechtsanwalt, s adresou pro účely doručování v Lucemburku (C‑202/02 P),

KE KELIT Kunststoffwerk GmbH, se sídlem v Linci (Rakousko), zastoupená W. Löblem, Rechtsanwalt, s adresou pro účely doručování v Lucemburku (C‑205/02 P),

LR af 1998 A/S, dříve Løgstør Rør A/S, se sídlem v Løgstør (Dánsko), zastoupená D. Waelbroeckem, avocat, a H. Peytzem, advokat (C‑206/02 P),

Brugg Rohrsysteme GmbH, se sídlem ve Wunstorf (Německo), zastoupená T. Jestaedtem, H.-C. Salgerem a M. Surou, Rechtsanwälte, s adresou pro účely doručování v Lucemburku (C‑207/02 P),

LR af 1998 (Deutschland) GmbH, dříve Lögstör Rör (Deutschland) GmbH, se sídlem ve Fulda (Německo), zastoupená H.-J. Hellmannem, Rechtsanwalt, s adresou pro účely doručování v Lucemburku (C‑208/02 P),

ABB Asea Brown Boveri Ltd, se sídlem v Curychu (Švýcarsko), zastoupená A. Weitbrechtem, Rechtsanwalt, J. Ruizem Calzadou, abogado, a M. Bayem, avvocato, s adresou pro účely doručování v Lucemburku (C‑213/02 P),

účastníci řízení podávající opravný prostředek (navrhovatelky),

přičemž dalšími účastníky řízení jsou:

Komise Evropských společenství, zastoupená W. Möllsem, P. Oliverem a H. Støvlbækem, jako zmocněnci, ve spolupráci s A. Böhlkem, Rechtsanwalt (C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P a C‑208/02 P), a R. Thompsonem, QC (C‑206/02 P a C‑213/02 P), s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

žalovaná v prvním stupni,

HFB Holding für Fernwärmetechnik Beteiligungsgesellschaft mbH & Co. KG,

HFB Holding für Fernwärmetechnik Beteiligungsgesellschaft mbH Verwaltungsgesellschaft,

zastoupené P. Krömerem, Rechtsanwalt, s adresou pro účely doručování v Lucemburku (C‑202/02 P),

žalobkyně v prvním stupni,

SOUDNÍ DVŮR (velký senát),

ve složení V. Skouris, předseda, P. Jann, C. W. A. Timmermans (zpravodaj) a R. Silva de Lapuerta, předsedové senátu, C. Gulmann, R. Schintgen, N. Colneric, S. von Bahr a J. N. Cunha Rodrigues, soudci,

generální advokát: A. Tizzano,

vedoucí soudní kanceláře: H. von Holstein, náměstek vedoucího soudní kanceláře, a M.-F. Contet, vrchní rada,

s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 16. března 2004,

po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 8. července 2004,

vydává tento

Rozsudek

1 Projednávané opravné prostředky byly podány podniky Dansk Rørindustri A/S (dále jen „Dansk Rørindustri“) (C‑189/02 P), Isoplus Fernwärmetechnik Vertriebsgesellschaft mbH, Isoplus Fernwärmetechnik Gesellschaft mbH a Isoplus Fernwärmetechnik GmbH (dále společně jen „skupina Henss/Isoplus“) (C‑202/02 P), KE KELIT Kunststoffwerk GmbH (dále jen „KE KELIT“) (C‑205/05 P), LR af 1998 A/S, dříve Løgstør Rør A/S (dále jen „LR A/S“) (C‑206/02 P), Brugg Rohrsysteme GmbH (dále jen „Brugg“) (C‑207/02 P), LR af 1998 (Deutschland) GmbH, dříve Lögstör Rör (Deutschland) GmbH (dále jen „LR GmbH“) (C‑208/02 P) a ABB Asea Brown Boveri Ltd (dále jen „ABB“) (C‑213/02 P).

2 Tyto podniky se svými opravnými prostředky domáhaly zrušení rozsudků Soudu prvního stupně Evropských společenství ze dne 20. března 2002, které se jich týkaly, a sice rozsudků Dansk Rørindustri v. Komise (T‑21/99, Recueil, s. II‑1681), respektive HFB a další v. Komise (T‑9/99, Recueil, s. II‑1487), KE KELIT v. Komise (T‑17/99, Recueil, s. II‑1647), LR AF 1998 v. Komise (T‑23/99, Recueil, s. II‑1705), Brugg Rohrsysteme v. Komise (T‑15/99, Recueil, s. II‑1613), Lögstör Rör v. Komise (T‑16/99, Recueil, s. II‑1633) a ABB Asea Brown Boveri v. Komise (T‑31/99, Recueil, s. II‑1881) (dále jen s odkazem na jeden z těchto rozsudků, například „napadený rozsudek Dansk Rørindustri v. Komise“ a s odkazem na všechny uvedené rozsudky „napadené rozsudky“).

3 Soud napadenými rozsudky zejména snížil pokutu uloženou ABB rozhodnutím Komise 1999/60/ES ze dne 21. října 1998 v řízení k uplatnění článku 85 Smlouvy o ES (IV/35.691/E-4 – Předizolované trubky) (Úř. věst. 1999, L 24, s. 1, dále jen „sporné rozhodnutí“) a z převážné části zamítl žaloby na zrušení podané proti tomuto rozhodnutí.

I – Právní rámec

Evropská úmluva o ochraně lidských práv a základních svobod

4 Článek 7 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod podepsané v Římě dne 4. listopadu 1950 (dále jen la „EÚLP“), nazvaný „Uložení trestu jen na základě zákona“, ve svém odstavci 1 stanoví:

„Nikdo nesmí být odsouzen za jednání nebo opomenutí, které v době, kdy bylo spácháno, nebylo podle vnitrostátního nebo mezinárodního práva trestným činem. Rovněž nesmí být uložen trest přísnější, než jaký bylo možno uložit v době spáchání trestného činu.“

Nařízení č. 17

5 Článek 15 nařízení Rady č. 17 ze dne 6. února 1962, první nařízení, kterým se provádějí články 85 a 86 Smlouvy (Úř. věst. 1962, 13, s. 204), stanoví:

„1. Komise může svým rozhodnutím uložit podnikům nebo sdružením podniků pokuty od 100 do 5 000 zúčtovacích jednotek tehdy, pokud úmyslně nebo z nedbalosti:

[…]

b) při odpovědi na žádost podle čl. 11 odst. 3 nebo 5 nebo článku 12 poskytnou nesprávné informace nebo neposkytnou informace ve lhůtě stanovené rozhodnutím podle čl. 11 odst. 5;

[…]

2. Komise může podnikům nebo sdružením podniků uložit rozhodnutím pokuty ve výši od 1 000 do 1 000 000 zúčtovacích jednotek nebo v částce tuto výši přesahující, ale nepřesahující 10 % obratu dosaženého v předchozím účetním roce všemi podniky, které se na porušení podílely, a pokud úmyslně nebo z nedbalosti:

a) poruší čl. 85 odst. 1 a článek 86 Smlouvy, […]

[…]

Při stanovení výše pokuty se bere v úvahu závažnost a trvání daného porušení.“

Pokyny

6 Sdělení Komise nazvané „Pokyny o metodě stanovování pokut udělených podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 Smlouvy o ESUO“, zveřejněné v Úředním věstníku Evropských společenství dne 14. ledna 1998 (Úř. věst. C 9, s. 3; Zvl. vyd. 08/01, s. 171, dále jen „pokyny“), ve své preambuli uvádí:

„Zásady uvedené v […] pokynech by měly zajistit průhlednost a nestrannost rozhodnutí Komise, jak pokud jde o podniky, tak o Soudní dvůr, při zachování volnosti rozhodování svěřené Komisi příslušnými právními předpisy udělovat pokuty v rozsahu 10 % celkového obratu [podniků]. Tato volnost se však musí řídit koherentní a nediskriminační politikou, která je v souladu s cíli sledovanými při ukládání sankcí za porušování pravidel hospodářské soutěže.

Nová metoda stanovování výše pokuty se bude řídit následujícími pravidly, která vycházejí ze základní částky, jež bude zvýšena s ohledem na přitěžující okolnosti, nebo snížena s ohledem na polehčující okolnosti.“

Sdělení o spolupráci

7 Komise ve svém sdělení o upuštění od stanovení peněžitých pokut nebo jejich snížení v kartelových věcech, zveřejněném v Úředním věstníku Evropských společenství dne 18. července 1996 (Úř. věst. C 207, s. 4, dále jen „sdělení o spolupráci“), jehož návrh byl zveřejněn dne 19. prosince 1995 (Úř. věst. C 341, s. 13, dále jen „návrh sdělení o spolupráci“), vymezila podmínky, za nichž podniky spolupracující s Komisí během jejího šetření ohledně kartelové dohody mohou být osvobozeny od pokuty nebo jim může být snížena její výše, kterou by jinak byly povinny zaplatit, jak vyplývá z kapitoly A bodu 3 tohoto sdělení.

8 Podle kapitoly A bodu 5 uvedeného sdělení:

„Spolupráce podniku s ní je pouze jednou z mnoha skutečností, k nimž Komise při stanovení pokuty přihlíží. […]“. (neoficiální překlad)

9 Kapitola E bod 3 téhož sdělení týkající se řízení zejména uvádí:

„Komise si je vědoma skutečnosti, že toto sdělení vytváří legitimní očekávání, o která se budou opírat podniky, které by ji rády informovaly o existenci kartelové dohody“ (neoficiální překlad).

II – Skutkový základ sporů

10 Skutkový stav v žalobách před Soudem tak, jak je uveden v napadených rozsudcích, může být pro účely tohoto rozsudku shrnut takto.

11 Navrhovatelky jsou společnostmi působícími v odvětví dálkového vytápění. Vyrábějí a uvádějí na trh předizolované trubky určené pro toto odvětví.

12 V návaznosti na stížnost švédského podniku Powerpipe AB (dále jen „Powerpipe“) ze dne 18. ledna 1995 provedla Komise a zástupci orgánů dotyčných členských států pro hospodářskou soutěž dne 28. června 1995 několik šetření na základě článku 14 nařízení č. 17 u deseti podniků nebo sdružení podniků působících v odvětví dálkového vytápění, včetně navrhovatelek i některých provozů, které k nim patří.

13 Komise zaslala většině podniků, kterých se sporné skutkové okolnosti týkaly, žádosti o informace podle článku 11 nařízení č. 17.

14 Komise zaslala dne 20. března 1997 některým navrhovatelkám a dalším dotyčným podnikům sdělení výhrad podle čl. 2 odst. 1 nařízení Komise č. 99/63/EHS ze dne 25. července 1963 o slyšeních stran stanovených v čl. 19 odst. 1 a 2 nařízení č. 17 (Úř. věst. 1963, 127, s. 2268).

15 Slyšení dotyčných podniků se konalo ve dnech 24. a 25. listopadu 1997.

16 Dne 21. října 1998 přijala Komise sporné rozhodnutí, v němž konstatovala účast různých podniků, a zejména některých navrhovatelek, na řadě dohod a jednání ve vzájemné shodě ve smyslu čl. 85 odst. 1 Smlouvy o ES (nyní čl. 81 odst. 1 ES) (dále jen „kartelová dohoda“).

17 Podle uvedeného rozhodnutí byla na konci roku 1990 uzavřena dohoda mezi čtyřmi dánskými výrobci trubek dálkového vytápění na principu všeobecné spolupráce na jejich vnitrostátním trhu. Tato dohoda sjednotila ABB IC Møller A/S, dánskou dceřinou společnost ABB, Dansk Rørindustri, známou rovněž pod názvem Starpipe, LR A/S a Tarco Energi A/S (dále jen „Tarco“, tyto čtyři společnosti dále společně jen „dánští výrobci“).

18 Jedno z prvních opatření spočívalo v koordinaci zvyšování cen jak na dánském trhu, tak na vývozních trzích. Za účelem rozdělení dánského trhu byly stanoveny kvóty, později uplatňovány a kontrolovány kontaktní skupinou sjednocující osoby odpovědné za prodej v dotyčných podnicích.

19 Podle téhož rozhodnutí se od podzimu roku 1991 k pravidelným schůzkám dánských výrobců připojili dva němečtí výrobci, skupina Henss/Isoplus a Pan-Isovit GmbH [později Lögstör Rör (Deutschland) GmbH, poté LR GmbH]. V rámci těchto schůzek byla vedena jednání za účelem rozdělení německého trhu. Ta vedla v srpnu 1993 k dohodám stanovícím prodejní kvóty pro každý zúčastněný podnik.

20 Podle tohoto rozhodnutí byla dále v roce 1994 sjednána dohoda mezi všemi těmito výrobci za účelem stanovení kvót pro celý evropský trh. Tato kartelová dohoda s významem pro celé Společenství měla dvoustupňovou strukturu. Klub ředitelů, do nějž patřili předsedové představenstev nebo generální ředitelé podniků účastnících se kartelové dohody, přidělil každému podniku kvóty jak pro celý trh, tak pro každý vnitrostátní trh, zejména pro dánský, německý, italský, nizozemský, rakouský, finský a švédský trh. Pro některé vnitrostátní trhy byla zřízena kontaktní skupina složená z vedoucích prodejních míst, jimž byla svěřena úloha řízení dohod zadáváním projektů a koordinací podávání nabídek v nabídkových řízeních.

21 Pokud jde o německý trh, sporné rozhodnutí uvádí, že v návaznosti na schůzku šesti hlavních evropských výrobců, a sice ABB, Dansk Rørindustri, skupiny Henss/Isoplus, LR A/S, LR GmbH, Tarco a Brugg, konanou dne 18. srpna 1994 došlo dne 7. října 1994 k první schůzce kontaktní skupiny pro Německo. Schůzky této skupiny pokračovaly dlouho po šetřeních Komise na konci června 1995, i když se od té doby konaly mimo Evropskou unii, a to v Curychu (Švýcarsko). Schůzky pokračovaly v tomto městě až do 25. března 1996, tedy několik dní poté, co některé z těchto podniků obdržely žádosti o informace zaslané Komisí.

22 Uvedené rozhodnutí uvádí jako znak kartelové dohody zejména přijetí a provádění opatření ve vzájemné shodě směřujících k vyloučení Powerpipe, jediného významného podniku, který nebyl součástí tohoto kartelu. Komise upřesňuje, že někteří účastníci kartelové dohody přijali „klíčové zaměstnance“ uvedené společnosti a dali jí na srozuměnou, že se má z německého trhu stáhnout.

23 V návaznosti na zadání významného německého projektu Powerpipe v březnu 1995 se uskutečnila v Düsseldorfu (Německo) schůzka, jíž se zúčastnilo sedm podniků, které se sešly dne 18. srpna 1994. Na této schůzce bylo rozhodnuto o kolektivním bojkotu zákazníků a dodavatelů Powerpipe. K tomuto bojkotu poté došlo.

24 Komise ve sporném rozhodnutí uvádí důvody, proč za dohodu zakázanou čl. 85 odst. 1 Smlouvy může být považována nejen výslovná dohoda o rozdělení trhů uzavřená mezi dánskými výrobci na konci roku 1990, ale rovněž dohody uzavřené na konci října 1991.

25 Komise nadto zdůrazňuje, že kartelová dohoda v Dánsku a kartelová dohoda s významem pro celé Společenství představují jedinou kartelovou dohodu, která začala v Dánsku, ale jejímž dlouhodobějším cílem bylo od počátku rozšířit kontrolu účastníků na celý společný trh. Pokračující dohoda mezi výrobci měla podle Komise citelný vliv na obchod mezi členskými státy.

26 Soud v napadených rozsudcích podotkl, že není popíráno, že ve sporném rozhodnutí byla výše pokut vypočtena podle metody upravené v pokynech, jak vyplývá zejména z bodů 222 a 275 napadeného rozsudku LR AF 1998 v. Komise.

27 Krom toho není sporné, že sporné rozhodnutí neobsahuje žádný odkaz na pokyny, že podniky nebyly v průběhu správního řízení informovány o tom, že pro ně byla použita metoda upravená těmito pokyny a že uvedená metoda zejména nebyla zmíněna ve sdělení výhrad ani uvedena během slyšení podniků.

28 Je rovněž třeba podotknout, že s výjimkou skupiny Henss/Isoplus byla všem podnikům dotčeným sporným rozhodnutím Komisí snížena jejich pokuta na základě sdělení o spolupráci. Toto snížení udělené ve formě procentního podílu z výše pokuty, jež měla být zaplacena, jim bylo poskytnuto jako odměna za jejich spolupráci během správního řízení. Tato spolupráce spočívala v tom, že uvedené podniky nepopřely podstatné znaky porušení nebo že v různé míře přispěly k prokázání porušení.

29 Sporné rozhodnutí obsahuje následující ustanovení:

„Článek 1

ABB […], Brugg […], Dansk Rørindustri […], skupina Henss/Isoplus, [KE KELIT], Oy KWH Tech AB, Løgstør Rør A/S, Pan-Isovit GmbH, Sigma Tecnologie di rivestimento Srl a Tarco […] porušily ustanovení čl. 85 odst. 1 Smlouvy, když se způsobem a v rozsahu uvedeném v odůvodnění podílely na řadě dohod a jednání ve vzájemné shodě, k nimž došlo v listopadu nebo prosinci 1990 mezi čtyřmi dánskými výrobci a které byly poté rozšířeny na další vnitrostátní trhy a ke kterým se připojily Pan-Isovit a Henss/Isoplus a které vedly na konci roku 1994 k uzavření všeobecné kartelové dohody pokrývající celý společný trh.

Trvání porušení bylo následující:

– v případě ABB, Dansk Rør[industri], Løgstør, Pan-Isovit […]: přibližně od listopadu nebo prosince 1990 přinejmenším do března nebo dubna 1996,

– v případě [skupiny] Henss/Isoplus: přibližně od října 1991 do téhož data,

– v případě Brugg: přibližně od srpna 1994 do téhož data,

– v případě [KE KELIT]: přibližně od ledna 1995 do téhož data,

[…]

Základními vlastnostmi kartelové dohody byly:

– rozdělení jednotlivých vnitrostátních trhů a poté celého evropského trhu mezi výrobce prostřednictvím systému kvót,

– zadávání vnitrostátních zakázek určitým výrobcům a organizování odchodu ostatních výrobců,

– stanovení cen výrobku a každého projektu,

– zadávání projektů výrobcům určeným za tímto účelem a manipulování nabídkových řízení tak, aby dotčené zakázky byly zadány těmto výrobcům,

– přijímání a provádění opatření ve vzájemné shodě za účelem ochrany kartelu před konkurencí ze strany jediného významného podniku, který není jeho součástí, a to Powerpipe […], směřujících k narušení jeho obchodní činnosti, poškození náležitého průběhu jeho obchodních záležitostí nebo k jeho vytlačení z trhu.

[…]

Článek 3

Podnikům vyjmenovaným v článku 1 se z důvodu porušení zjištěného v uvedeném článku ukládají následující pokuty:

a) ABB […] pokuta ve výši 70 000 000 ECU;

b) Brugg […] pokuta ve výši 925 000 ECU;

c) Dansk Rørindustri […] pokuta ve výši 1 475 000 ECU;

d) skupině Henss/Isoplus pokuta ve výši 4 950 000 ECU,

k níž jsou společně a nerozdílně zavázány tyto podniky:

– HFB Holding für Fernwärmetechnik Beteiligungsgesellschaft mbH & Co. KG,

– HFB Holding für Fernwärmetechnik Beteiligungsgesellschaft mbH Verwaltungsgesellschaft,

– Isoplus Fernwärmetechnik Vertriebsgesellschaft mbH (dříve Dipl.-Kfm Walter Henss GmbH Rosenheim),

– Isoplus Fernwärmetechnik GmbH, Sondershausen,

– Isoplus Fernwärmetechnik Ges.mbH–stille Gesellschaft,

– Isoplus Fernwärmetechnik Ges.mbH, Hohenberg;

e) [KE KELIT] pokuta ve výši 360 000 ECU;

[…]

g) Løgstør Rør A/S pokuta ve výši 8 900 000 ECU;

h) Pan-Isovit GmbH pokuta ve výši 1 500 000 ECU;

[…]“ (neoficiální překlad)

III – Žaloby u Soudu a napadené rozsudky

30 Návrhy došlými kanceláři Soudu osm z deseti podniků sankcionovaných sporným rozhodnutím, mezi nimi sedm navrhovatelek v rámci projednávaného opravného prostředku, podalo žaloby, kterými se domáhaly úplného nebo částečného zrušení tohoto rozhodnutí a podpůrně zrušení pokuty, která jim byla uložena, nebo jejího snížení.

31 Napadeným rozsudkem Dansk Rørindustri v. Komise Soud:

– zrušil článek 1 uvedeného rozhodnutí v rozsahu, v němž konstatoval účast Dansk Rørindustri na vytýkaném porušení v období od dubna do srpna 1994;

– ve zbývající části žalobu zamítl;

– uložil Dansk Rørindustri nést její náklady řízení a 90 % nákladů řízení vynaložených Komisí;

− uložil Komisi nést 10 % jejích nákladů řízení.

32 Napadeným rozsudkem HFB a další v. Komise Soud:

– zrušil čl. 3 písm. d) a čl. 5 písm. d) sporného rozhodnutí ve vztahu k HFB Holding für Fernwärmetechnik Beteiligungsgesellschaft mbH & Co. KG a HFB Holding für Fernwärmetechnik Beteiligungsgesellschaft mbH Verwaltungsgesellschaft;

– ve zbývající části žalobu zamítl;

– uložil společnostem tvořícím uvedenou skupinu nést jejich náklady řízení včetně nákladů vzniklých v souvislosti s řízením o předběžných opatřeních a 80 % nákladů řízení vynaložených Komisí, včetně nákladů vzniklých v souvislosti s řízením o předběžných opatřeních;

− uložil Komisi nést 20 % jejích nákladů řízení včetně nákladů vzniklých v souvislosti s řízením o předběžných opatřeních.

33 Napadenými rozsudky KE KELIT v. Komise, LR AF 1998 v. Komise, Brugg Rohrsysteme v. Komise a Lögstör Rör v. Komise Soud:

– zamítl žaloby;

– uložil dotyčným žalobkyním náhradu nákladů řízení.

34 Napadeným rozsudkem ABB Asea Brown Boveri v. Komise Soud:

– snížil výši pokuty uložené ABB v článku 3 sporného rozhodnutí na 65 milionů EUR;

– ve zbývající části žalobu zamítl;

– uložil uvedené žalobkyni nést její náklady řízení a 90 % nákladů řízení vynaložených Komisí;

− uložil Komisi nést 10 % jejích nákladů řízení.

IV – Návrhy účastníků řízení o opravném prostředku

35 Dansk Rørindustri navrhuje, aby Soudní dvůr:

– snížil výši pokuty, která jí byla uložena sporným rozhodnutím;

– podpůrně zrušil napadený rozsudek Dansk Rørindustri v. Komise a vrátil věc Soudu, aby znovu rozhodl o výši pokuty;

– uložil Komisi náhradu nákladů řízení, které uvedená navrhovatelka vynaložila v rámci řízení před Soudem a před Soudním dvorem.

36 Skupina Henss/Isoplus navrhuje, aby Soudní dvůr:

– zrušil napadený rozsudek HFB a další v. Komise s výjimkou prvního bodu jeho výroku, jakož i sporné rozhodnutí;

– podpůrně zrušil uvedený napadený rozsudek s výjimkou prvního bodu jeho výroku a vrátil věc Soudu, aby řízení doplnil a vydal nový rozsudek;

– ještě podpůrněji zrušil napadený rozsudek v jeho druhém bodě výroku a snížil výši pokuty, jež byla sporným rozhodnutím uložena podnikům uvedené skupiny;

– uložil Komisi náhradu nákladů řízení, které tyto společnosti vynaložily v rámci řízení před Soudem a před Soudním dvorem.

37 KE KELIT navrhuje, aby Soudní dvůr:

– zrušil napadený rozsudek KE KELIT v. Komise;

– podpůrně zrušil uvedený rozsudek a vrátil věc Soudu k novému přezkoumání;

– ještě podpůrněji snížil výši pokuty, která jí byla uložena sporným rozhodnutím;

– v každém případě uložil Komisi náhradu nákladů řízení, které uvedená navrhovatelka vynaložila v rámci řízení před Soudem a před Soudním dvorem.

38 LR A/S navrhuje, aby Soudní dvůr:

– zrušil napadený rozsudek LR AF 1998 v. Komise;

– zrušil sporné rozhodnutí, kterým jí byla uložena pokuta, nebo alespoň podstatně snížil její výši nebo podpůrně vrátil věc Soudu;

– prohlásil na základě článku 184 Smlouvy o ES (nyní článek 241 ES) pokyny za protiprávní;

– uložil Komisi náhradu nákladů řízení.

39 Brugg navrhuje, aby Soudní dvůr:

– zrušil napadený rozsudek Brugg Rohrsysteme v. Komise, jakož i články 1 a 3 sporného rozhodnutí;

– podpůrně snížil výši pokuty, která jí byla uložena uvedeným rozhodnutím;

– v každém případě uložil Komisi náhradu nákladů řízení, které uvedená navrhovatelka vynaložila v rámci řízení před Soudem a Soudním dvorem.

40 LR GmbH navrhuje, aby Soudní dvůr:

– zrušil napadený rozsudek Lögstör Rör v. Komise a vydal sám následující konečné rozhodnutí: zrušil sporné rozhodnutí v rozsahu, v němž se týká uvedené navrhovatelky, nebo podpůrně snížil výši pokuty a uložil Komisi náhradu nákladů řízení;

– velmi podpůrně zrušil uvedený napadený rozsudek a vrátil věc Soudu, aby rozhodl.

41 ABB navrhuje, aby Soudní dvůr:

– zrušil body 2 a 3 výroku napadeného rozsudku ABB Asea Brown Boveri v. Komise;

– zrušil článek 3 sporného rozhodnutí v rozsahu, v němž se týká uvedené navrhovatelky;

– snížil výši pokuty, která byla uložena tímto rozhodnutím;

– podpůrně vrátil věc Soudu, aby rozhodl v souladu s rozsudkem Soudního dvora;

– uložil Komisi náhradu nákladů všech řízení, včetně nákladů vynaložených ABB v rámci řízení o opravném prostředku.

42 Komise v každé z projednávaných věcí navrhuje, aby Soudní dvůr:

– potvrdil napadené rozsudky;

– uložil navrhovatelkám náhradu nákladů řízení.

V – Důvody opravného prostředku směřující ke zrušení napadeného rozsudku

43 Dansk Rørindustri vznáší tři důvody opravného prostředku směřující ke zrušení:

– porušení nařízení č. 17 a zásad proporcionality a rovného zacházení tím, že Soud nesankcionoval skutečnost, že výše pokuty uložené této navrhovatelce je nepřiměřená ve vztahu k porušení, jehož se dopustila;

– porušení nařízení č. 17 a zásad ochrany legitimního očekávání a zákazu zpětné účinnosti tím, že Soud nesankcionoval skutečnost, že výše pokuty uložené uvedené navrhovatelce byla stanovena na základě zásad pokynů, ačkoli se tyto zásady citelně odlišují od zásad, které byly v platnosti v okamžiku dotčeného jednání, sdělení výhrad a slyšení;

– porušení práv obhajoby tím, že Soud nesankcionoval skutečnost, že během správního řízení neměla Dansk Rørindustri možnost vyjádřit se ke změnám, které přinesly pokyny v praxi Komise v oblasti stanovování částek pokut za porušení pravidel hospodářské soutěže.

44 Skupina Henss/Isoplus vznáší sedm důvodů opravného prostředku směřujících ke zrušení, z nichž některé obsahující několik částí:

– protiprávnost pokynů z důvodu:

– nedostatku příslušnosti Komise;

– porušení zásady rovného zacházení;

– porušení práv obhajoby;

– porušení zásady zákazu zpětné účinnosti;

– porušení práva být vyslechnut, pokud jde o použití pokynů při stanovení výše pokut;

– porušení čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 při stanovení výše pokut z důvodu:

– nepoužití sdělení o spolupráci vůči dotyčným společnostem;

– porušení práv obhajoby jako základního práva při posuzování přitěžujících okolností;

– porušení čl. 85 odst. 1 Smlouvy z důvodu důsledků vyvozených z účasti dotyčných společností na schůzce s protisoutěžním předmětem;

– porušení čl. 85 odst. 1 Smlouvy z důvodu seskupení dotyčných společností ve skupině Henss/Isoplus a přičtení porušení této skupině jako „podniku“;

– vada řízení z důvodu zamítnutí Soudu nařídit výslech svědků z titulu provádění dokazování, jak bylo navrhovatelkou navrhováno;

– vada řízení z důvodu některých rozporů mezi napadeným rozsudkem a spisem.

45 KE KELIT vznáší pět důvodů opravného prostředku směřujících ke zrušení:

– porušení zásad rovného zacházení a ochrany legitimního očekávání z důvodu stanovení pokuty podle pokynů;

– porušení zásady rovného zacházení, pokud se jedná o délku trvání porušení;

– porušení zásady zákazu zpětné účinnosti;

– porušení práv obhajoby;

– porušení povinnosti uvést odůvodnění.

46 LR A/S vznáší čtyři důvody opravného prostředku směřující ke zrušení:

– porušení zásad proporcionality a rovného zacházení, jakož i porušení nařízení č. 17 z důvodu příliš vysokého a diskriminačního charakteru pokuty, a podpůrně protiprávnost pokynů;

– porušení zásad ochrany legitimního očekávání a zákazu zpětné účinnosti, jakož i porušení článku 190 Smlouvy o ES (nyní článek 253 ES) tím, že se Komise neprávem odklonila od své předchozí praxe v oblasti spolupráce a použila se zpětnou účinností pokyny, jakož i přísnější kodex spolupráce, a přinejmenším chybějící odůvodnění takového zpětného použití;

– nedostatečné zohlednění polehčujících okolností použitelných na uvedenou navrhovatelku;

– nedostatečné zohlednění spolupráce této navrhovatelky.

47 Brugg vznáší pět důvodů opravného prostředku směřujících ke zrušení:

– porušení zásad zákazu zpětné účinnosti, ochrany legitimního očekávání a řádné správy z důvodu použití pokynů pro stanovení výše pokuty;

– porušení zásady ochrany legitimního očekávání z důvodu změny metody výpočtu pokuty poté, co uvedená navrhovatelka spolupracovala;

– porušení práv obhajoby z důvodu použití pokynů, aniž by tato navrhovatelka byla vyslechnuta;

– porušení zásady rovného zacházení z důvodu nesnížení základní částky pro stanovení pokuty uložené Brugg;

– nesprávné použití čl. 85 odst. 1 Smlouvy, pokud jde o účast uvedené navrhovatelky na bojkotu Powerpipe.

48 LR GmbH vznáší čtyři důvody opravného prostředku směřující ke zrušení:

– porušení zásad zákazu zpětné účinnosti a ochrany legitimního očekávání z důvodu zpětného použití pokynů;

– porušení čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a zásady legality správního jednání tím, že Komise nedodržela při výkonu své posuzovací pravomoci meze oprávnění této pravomoci stanovené uvedeným ustanovením, jakož i tím, že tuto pravomoc při použití tohoto ustanovení v projednávaném případě nesprávně použila v rozporu se zásadami proporcionality a rovného zacházení v neprospěch LR GmbH;

– porušení povinnosti uvést odůvodnění uvedené v článku 190 Smlouvy tím, že sporné rozhodnutí neobsahuje odůvodnění, pokud jde o zpětné použití pokynů;

– porušení práv obhajoby tím, že Komise nedodržela právo uvedené navrhovatelky být vyslechnuta ohledně takového zpětného použití.

49 ABB vznáší tři důvody opravného prostředku směřující ke zrušení:

– porušení čl. 44 odst. 1 písm. c) a čl. 48 odst. 2 jednacího řádu Soudu, pokud jde o rozhodnutí Soudu odmítnout právní posudek přiložený k replice jako nepřípustný;

– porušení zásady ochrany legitimního očekávání tím, že se navrhovatelka zejména s ohledem na sdělení o spolupráci mohla spoléhat na praxi zavedenou Komisí v oblasti výpočtu výše pokuty, takže se tento orgán nemohl od takové praxe svévolně odklonit;

– porušení čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 tím, že Soud schválil určení závažnosti porušení, jehož se dopustila ABB, ze strany Komise, aniž by zohlednil její obrat na relevantním trhu.

VI – K opravným prostředkům

50 Po vyslechnutí účastníků řízení a generálního advokáta k tomuto bodu je namístě projednávané věci pro účely rozsudku spojit v souladu s článkem 43 jednacího řádu Soudního dvora z důvodu, že spolu souvisejí.

A – K procesním důvodům opravného prostředku

51 Zaprvé je třeba projednat důvody opravného prostředku vznesené skupinou Henss/Isoplus, jakož i ABB, které vycházejí z několika porušení jednacího řádu Soudu.

1. K důvodu opravného prostředku vycházejícímu z porušení čl. 68 odst. 1 jednacího řádu Soudu tím, že Soud zamítl návrh skupiny Henss/Isoplus na výslech několika svědků z titulu provádění dokazování

52 Skupina Henss/Isoplus svým šestým důvodem opravného prostředku Soudu vytýká, že v bodech 36 až 38 napadeného rozsudku HFB a další v. Komise zamítl její návrh na nařízení výslechu p. Boysena, B. Hansena, N. Hansena, p. Hybschmanna, p. Jespersena a p. Volandta jako svědků podle čl. 68 odst. 1 jednacího řádu Soudu. Tyto body jsou postiženy vadou řízení.

53 Návrh na výslech šesti uvedených osob zmiňoval v rozporu s bodem 37 uvedeného napadeného rozsudku skutečnosti, na jejichž základě má být ověření výslechem svědků nařízeno. V bodě 72 žaloby skupiny Henss/Isoplus došlé Soudu bylo uvedeno, že tento návrh byl učiněn za účelem prokázání, že se podniky uvedené skupiny kartelové dohody do října 1994 neúčastnily.

54 Tento důvod opravného prostředku musí být zamítnut.

55 Z bodu 34 téhož napadeného rozsudku totiž vyplývá, že Soud vzal na vědomí, že tento výslech byl navrhován „za účelem prokázání, že se žalobkyně a skupina Henss/Isoplus do října 1994 protiprávního jednání/ opatření nebo jiného obdobného jednání ve smyslu čl. 85 odst. 1 Smlouvy neúčastnily […]“.

56 Soud však v bodě 36 uvedeného rozsudku připomněl, že podle čl. 68 odst. 1 posledního pododstavce jeho jednacího řádu účastník řízení v návrhu na výslech svědka přesně uvede, kterých skutečností se má výslech týkat a z jakých důvodů má být svědek vyslechnut.

57 Soud v následujícím bodě tohoto rozsudku podotkl, že zejména v bodech 20, 40, 50, 66 až 71, 94, 96, 125 a 142 žaloby byly uvedeny některé osoby, které mohly vystoupit jako svědci ohledně skutečností uvedených v každém z dotčených bodů, ale že jména šesti osob, jejichž svědectví bylo výslovně navrhováno, nebyla v těchto bodech uvedena. Soud konstatoval, že skupina Henss/Isoplus tedy neupřesnila jakýmkoli způsobem skutečnosti, na jejichž základě mělo být ověření svědky nařízeno.

58 Soud z toho v bodě 38 téhož rozsudku vyvodil závěr, že nebylo namístě návrhu na výslech svědků vyhovět, aniž by bylo nezbytné zkoumat účelnost výslechu zmíněných šesti osob.

59 Je třeba konstatovat, že Soud byl jednak konfrontován se značným množstvím přesných skutečností, pro něž skupina Henss/Isoplus ve své žalobě označila důkazy možným výslechem řady osob, a jednak s formálním návrhem na výslech šesti dalších osob jako svědků podle čl. 68 odst. 1 jednacího řádu Soudu, jenž byl rovněž zformulován v této žalobě za účelem obecného prokázání, že se dotyčné podniky uvedené skupiny do října 1994 neúčastnily kartelové dohody, přičemž tato žaloba však neodkazovala na přesné skutečnosti, jichž se mají označené důkazy týkat.

60 Soud čelící zřejmému nedostatku jasnosti v tomto bodě jinak objemné žaloby právem rozhodl, že návrh na výslech šesti dotyčných osob přesně neuvádí, kterých skutečností se má výslech těchto osob jako svědků týkat.

61 Skupina Henss/Isoplus krom toho uvádí, že výslech jiných než uvedených šesti osob měl být chápán nikoli jako prosté označení důkazů, ale jako návrh na jejich výslech jako svědků ve smyslu čl. 68 odst. 1 jednacího řádu Soudu.

62 Skupina Henss/Isoplus tedy tímto důvodem opravného prostředku Soudu vytýká, že v tomto ohledu zkreslil dosah její žaloby.

63 Tento důvod opravného prostředku není opodstatněný.

64 Z této žaloby a zejména z jejího bodu 145, na nějž se ostatně uvedená navrhovatelka zvláště odvolává, vyplývá, že sama navrhovatelka rozlišovala mezi jejím označením důkazů ve smyslu čl. 44 odst. 1 jednacího řádu Soudu a jejím formálním návrhem na provádění dokazování, které představuje výslech dalších šesti osob jako svědků podle čl. 68 odst. 1 téhož řádu. Zkreslení tedy není v tomto ohledu prokázáno.

65 Skupina Henss/Isoplus podpůrně tvrdí, že i kdyby její návrh na výslech dotyčných osob jako svědků nebyl podán v souladu s uvedeným čl. 68 odst. 1, měl Soud v každém případě nařídit tento výslech bez návrhu.

66 Vzhledem k tomu, že pokuty uložené na základě soutěžního práva musejí být kvalifikovány jako „trest“ ve smyslu článku 6 EÚLP, byl Soud v každém případě povinen podle odstavce 3 tohoto ustanovení a obecné právní zásady Společenství spočívající v právu na spravedlivý proces předvolat a vyslechnout svědky jmenovitě označené žalovaným ve svůj prospěch.

67 V tomto ohledu je třeba připomenout, že Soud je jediný oprávněný posoudit, zda je případně nezbytné doplnit poznatky, které má k dispozici, o věcech, které mu jsou předloženy (viz zejména rozsudky ze dne 30. září 2003, Freistaat Sachsen a další v. Komise, C‑57/00 P a C‑61/00 P, Recueil, s. I‑9975, bod 47, a ze dne 7. října 2004, Mag Instrument v. OHIM, C‑136/02 P, Sb. rozh. s. I-9165, bod 76).

68 Navíc, jak Soudní dvůr rozhodl ve věci týkající se soutěžního práva, i když návrh na výslech svědků formulovaný v žalobě přesně uvádí, kterých skutečností se má výslech svědka nebo svědků týkat a z jakých důvodů mají být svědci vyslechnuti, přísluší Soudu, aby posoudil relevantnost návrhu ve vztahu k předmětu sporu a nezbytnosti výslechu uvedených svědků (rozsudek ze dne 17. prosince 1998, Baustahlgewebe v. Komise, C‑185/95 P, Recueil, s. I‑8417, bod 70).

69 Existence posuzovací pravomoci Soudu nemůže být v tomto ohledu zpochybněna dovoláním se obecné právní zásady Společenství, jak to činí skupina Henss/Isoplus, která se inspiruje čl. 6 odst. 1 EÚLP, podle nějž má každá osoba právo na spravedlivý proces, a konkrétněji zásady vyplývající z odst. 3 písm. d) téhož článku, podle níž má každý, kdo je obviněn z trestného činu, právo zejména vyslýchat nebo dát vyslýchat svědky ve svůj prospěch za stejných podmínek jako svědků proti sobě, přičemž tato zásada představuje zvláštní aspekt práva na spravedlivý proces.

70 Z judikatury Evropského soudu pro lidská práva totiž vyplývá, že posledně uvedené ustanovení nepřiznává obviněnému absolutní právo na předvolání svědků k soudu a že v zásadě přísluší vnitrostátnímu soudu, aby rozhodl o nezbytnosti nebo účelnosti předvolání svědka (viz zejména rozsudky ESLP Pisano proti Itálii ze dne 27. července 2000, nezveřejněný ve Sbírce rozsudků a rozhodnutí, § 21; S.N. proti Švédsku ze dne 2. července 2002, Sbírka rozsudků a rozhodnutí, 2002-V, § 43, a Destrehem proti Francii ze dne 18. května 2004, dosud nezveřejněný ve Sbírce rozsudků a rozhodnutí, § 39).

71 Článek 6 odst. 3 EÚLP podle této judikatury neukládá předvolání každého svědka, ale směřuje k úplné rovnosti zbraní zajišťující, aby sporné řízení jako celek poskytlo obviněnému odpovídající a dostatečnou možnost zpochybnit podezření, která na něm spočívají (viz zejména výše uvedený rozsudek Pisano proti Itálii, § 21).

72 V projednávaném případě není sporné, jak vyplývá z bodu 21 napadeného rozsudku HFB a další v. Komise, že Soud žádal skupinu Henss/Isoplus z titulu organizačního procesního opatření o zodpovězení písemných otázek, jakož i o předložení některých dokumentů, a že účastníci řízení těmto žádostem vyhověli. Soudu tedy nemůže být vytýkáno, že porušil svou povinnost vyšetřit skutkový stav (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Baustahlgewebe v. Komise, bod 76).

73 Krom toho je třeba konstatovat, že Soud v bodech 137 až 181 uvedeného napadeného rozsudku přezkoumal velký počet dokumentů vložených do spisu, aby došel k závěru, že Komise byla oprávněna skupině Henss/Isoplus vytýkat účast na kartelové dohodě od října 1991 do října 1994.

74 Z toho plyne, že uvedená navrhovatelka měla dostatečnou příležitost prokázat, že se podniky, které ji tvoří, do října 1994 kartelové dohody neúčastnily.

75 Soud tedy v rozporu s tvrzením téže navrhovatelky nebyl povinen nařídit bez návrhu výslech dotyčných svědků v jejich prospěch.

76 S ohledem na výše uvedené musí být přezkoumávaný důvod opravného prostředku zamítnut.

2. K důvodu opravného prostředku vznesenému ABB a vycházejícímu z porušení čl. 44 odst. 1 písm. c) a čl. 48 odst. 2 jednacího řádu Soudu z důvodu, že Soud zamítl předložení právního posudku přiloženého k replice

77 ABB svým prvním důvodem opravného prostředku tvrdí, že Soud tím, že v bodech 112 až 114 napadeného rozsudku ABB Asea Brown Boveri v. Komise rozhodl, že právní posudek profesora J. Schwarzeho (dále jen „právní posudek“) přiložený k její replice došlé Soudu nemůže být zcela ani zčásti zohledněn, porušil čl. 44 odst. 1 písm. c) a čl. 48 odst. 2 svého jednacího řádu.

78 První částí tohoto opravného prostředku ABB Soudu vytýká, že se dopustil nesprávného právního posouzení, když v bodě 112 uvedeného napadeného rozsudku rozhodl, že podle čl. 48 odst. 2 jednacího řádu Soudu není předložení právního posudku přípustné, neboť tento posudek obsahuje některé obecné zásady, které zakládají důvody, jež nebyly vzneseny v žalobě u Soudu.

79 Vzhledem k tomu, že body 115 až 136 uvedeného rozsudku pojednávají pouze o zásadě ochrany legitimního očekávání, opřel se Soud v tomto ohledu o předpoklad, že se uvedený žalobní důvod týká pouze této zásady, takže jakákoli jiná zásada správního práva analyzovaná v právním posudku představuje nový, a tedy nepřípustný důvod ve smyslu čl. 48 odst. 2 jednacího řádu Soudu.

80 Právní posudek přitom odkazem zejména na některé zásady správního práva pouze rozvíjí argumenty objasňující přesný právní základ a především dosah zásady ochrany legitimního očekávání. Tyto argumenty mají v zásadě prokázat, že diskreční pravomoc Komise při stanovení výše pokuty byla za okolností projednávaných věcí omezena.

81 Právní posudek tedy obsahuje pouze argumenty dovolávané na podporu žalobního důvodu, který již byl vznesen v žalobě před Soudem, avšak nikoli na podporu nového důvodu.

82 V tomto ohledu je třeba konstatovat, že uvedený právní posudek, který čítá celkem 101 odstavců, rozvíjí zejména 6 právních zásad Společenství, a to zásadu ochrany legitimního očekávání, zásadu sebeomezení správy („self-binding“), zásadu „estoppel“, zásadu spravedlivé správy, zásadu venire contra factum proprium, právo na spravedlivý proces a ochranu práv obhajoby.

83 Z odstavce 19 právního posudku vyplývá, že tyto zásady jsou zkoumány za účelem prokázání, zda právo Společenství obsahuje pravidla omezující diskreční pravomoc Komise při ukládání pokut v oblasti soutěžního práva, které brání tomu, aby tento orgán změnil svou zavedenou praxi v oblasti stanovování výše pokut a uplatnil svou novou praxi v takovém případě, jakým je projednávaný případ.

84 Odstavec 43 téhož právního posudku uvádí, že každá z těchto zásad může za určitých okolností a případně v různém rozsahu omezit uvedenou diskreční pravomoc Komise.

85 V odstavcích 44 až 96 právního posudku je analyzována každá z těchto zásad odděleně a použita na projednávaný případ.

86 V odstavcích 97 až 101 téhož posudku je z toho vyvozen závěr, že v projednávaném případě byla diskreční pravomoc Komise skutečně omezena v tom smyslu, že se Komise nemohla odklonit od své předchozí praxe.

87 V odstavci 98 uvedeného posudku se uvádí, že tyto zásady jsou podobné v rozsahu, v němž jsou zavazující.

88 Ze systematiky a obsahu právního posudku vyplývá, že sice existují některé spojitosti mezi zásadami správního práva uvedenými v tomto posudku a žalobními důvody vznesenými v žalobě, jeho předmět však není jasně omezen na pojednání o argumentech, které upřesňují nebo rozšiřují žalobní důvod týkající se ochrany legitimního očekávání, jak tvrdí ABB, ale spočívá v rozvinutí řady autonomních zásad k prokázání, že v projednávaném případě se Komise nemohla odklonit od své předchozí praxe v oblasti stanovování výše pokut. V tomto ohledu je namístě konstatovat, že zásada ochrany legitimního očekávání představuje pouze jednu ze šesti zásad rozvinutých za tímto účelem.

89 Ze znění právního posudku, jak tvrdila Komise, tedy vyplývá, že tento posudek se měl v první řadě vztahovat na některé zásady, které nebyly vzneseny v žalobě před Soudem.

90 S ohledem na výše uvedené musí být první část prvního důvodu opravného prostředku dovolávaného ABB zamítnuta.

91 Druhou částí svého prvního důvodu opravného prostředku táž navrhovatelka tvrdí, že se Soud dopustil nesprávného právního posouzení, když v bodě 113 napadeného rozsudku ABB Asea Brown Boveri v. Komise rozhodl, že právní posudek nemůže být zohledněn zcela ani zčásti, neboť žaloba musí podle čl. 44 odst. 1 písm. c) jednacího řádu Soudu obsahovat předmět sporu a shrnutí dovolávaných důvodů.

92 Soud nekonstatoval žádnou vadu v žalobě nebo v replice, která by mohla odůvodnit použití tohoto ustanovení. V důsledku toho neprávem rozhodl, že ABB chtěla vyrovnat nedostatky žalobního důvodu obecným odkazem na právní posudek. Nic mimoto neumožňuje dovolávat se obdobně uvedeného ustanovení jednacího řádu Soudu, jak Soud učinil v témže bodě uvedeného napadeného rozsudku.

93 V tomto ohledu je třeba vylíčit úvahy Soudu v bodě 113 napadeného rozsudku ABB Asea Brown Boveri v. Komise.

94 Soud připomněl, že z čl. 44 odst. 1 písm. c) jeho jednacího řádu vyplývá, že skutkové a právní okolnosti, o něž se žaloba opírá, musejí alespoň shrnujícím způsobem vycházet z textu samotné žaloby, a že tedy nedostačuje odkaz v žalobě na takové okolnosti uvedené v její příloze.

95 Soud se zejména odvolal na ustálenou judikaturu Soudního dvora týkající se povinnosti Komise uvést v každé žalobě podané na základě článku 226 ES přesné žalobní důvody, o nichž má Soudní dvůr rozhodnout, jakož i alespoň shrnujícím způsobem právní a skutkové okolnosti, na nichž jsou tyto žalobní důvody založeny.

96 V tomto ohledu z této judikatury skutečně vyplývá, že tato povinnost není splněna, pokud se žalobní důvody Komise v žalobě objevují pouze ve formě prostého odkazu na důvody uvedené ve výzvě dopisem a v odůvodněném stanovisku nebo dále v části žaloby věnované právnímu rámci (viz v tomto smyslu zejména rozsudky ze dne 31. března 1992, Komise v. Dánsko, C‑52/90, Recueil, s. I‑2187, body 17 a 18; ze dne 23. října 1997, Komise v. Řecko, C‑375/95, Recueil, s. I‑5981, bod 35, a ze dne 29. listopadu 2001, Komise v. Itálie, C‑202/99, Recueil, s. I‑9319, body 20 a 21).

97 Soud rovněž připomněl, že mu nepřísluší vyhledávat a určovat žalobní důvody v přílohách, které by mohl pokládat za důvody představující základ žaloby, neboť tyto přílohy mají čistě důkazní a pomocnou funkci.

98 Soud s ohledem na tyto poznatky dospěl k závěru, že vzhledem k tomu, že část právního posudku nemůže být zohledněna, nepřísluší mu rovněž jistě vyhledávat a určovat pasáže v tomto posudku, které by mohly být zohledněny jako přílohy podporující a doplňující spisy ABB ve specifických ohledech.

99 S ohledem na výše uvedené důvody musí být tento závěr chápán v tom smyslu, že čistě důkazní a pomocná funkce příloh znamená, že pokud právní posudek obsahuje vedle nových, a tedy nepřípustných důvodů právní okolnosti, na nichž jsou založeny některé žalobní důvody uvedené v žalobě, musejí být takové okolnosti obsaženy v samotném textu repliky, k níž je tento posudek přiložen, nebo musejí být alespoň dostatečně označeny v této replice.

100 Stanovením těchto kritérií a rozhodnutím, že v projednávaném případě nejsou tato kritéria splněna, se Soud nedopustil nesprávného právního posouzení.

101 Soud navíc v tomto ohledu nezkreslil dosah repliky, která mu byla předložena. Je totiž nutno konstatovat, že bod 31 uvedené repliky se omezuje na obecný odkaz na právní posudek. Krom toho skutečnost, které se ABB dovolává, že v některých bodech téže repliky bylo ve formě poznámek pod čarou odkázáno na některé pasáže tohoto posudku, nemůže zpochybnit závěr, ke kterému Soud v tomto ohledu dospěl.

102 Za těchto podmínek musí být přezkoumávaný důvod opravného prostředku zamítnut.

B – K meritorním důvodům opravného prostředku ohledně nepřičitatelnosti porušení

103 Zadruhé je třeba zkoumat meritorní důvody opravného prostředku, které vznesla skupina Henss/Isoplus a Brugg a jimiž tyto navrhovatelky zpochybňují napadené rozsudky, které se jich týkají, v některých bodech ohledně přičitatelnosti porušení, jak bylo vůči nim uvedeno ve sporném rozhodnutí a potvrzeno Soudem.

1. K důvodu opravného prostředku vycházejícímu z porušení čl. 85 odst. 1 Smlouvy z důvodu zohlednění některých podniků ve skupině Henss/Isoplus a přičtení porušení této skupině jako „podniku“ ve smyslu tohoto ustanovení

104 Svým pátým důvodem opravného prostředku skupina Henss/Isoplus Soudu vytýká, že v bodech 54 až 68 napadeného rozsudku HFB a další v. Komise rozhodl, že Komise ve sporném rozhodnutí právem zohlednila některé podniky v této skupině a přičetla jí porušení.

105 Uvedená navrhovatelka nejprve tvrdí, že se Soud v bodě 66 tohoto napadeného rozsudku dopustil nesprávného právního posouzení, když zamítl její argument, že podnik ve smyslu ustanovení Smlouvy v oblasti hospodářské soutěže musí nutně mít právní subjektivitu.

106 To však není případ ani skupiny Henss/Isoplus za předpokladu, že představuje hospodářský subjekt, ani případ p. Hensse, který podle téhož napadeného rozsudku ovládá jednotlivé podniky patřící do uvedené skupiny.

107 Skupina Henss/Isoplus uplatňuje, že její tvrzení se může opírat o článek 1 protokolu 22 Dohody o Evropském hospodářském prostoru ze dne 2. května 1992 (Úř. věst. 1994, L 1, s. 3), z něhož vyplývá, že pojem „podniku“ ve smyslu ustanovení Smlouvy v oblasti hospodářské soutěže označuje každý právní subjekt („Rechtssubjekt“ v německém znění), která vykonává činnosti obchodní nebo hospodářské povahy.

108 Toto je potvrzeno především judikaturou Soudního dvora ohledně ustanovení Smlouvy o ESUO v oblasti hospodářské soutěže (rozsudky ze dne 13. července 1962, Klöckner-Werke a Hoesch v. Vysoký úřad, 17/61 a 20/61, Recueil, s. 617, a Mannesmann v. Vysoký úřad, 19/61, Recueil, s. 675).

109 V dalších rozsudcích, zejména v rozsudcích uvedených Soudem v bodě 66 uvedeného napadeného rozsudku, Soudní dvůr ještě s konečnou platností nerozhodl zásadní otázku, zda kvalifikace podniku ve smyslu soutěžního práva za všech okolností vyžaduje, aby dotyčný subjekt měl právní subjektivitu (rozsudky ze dne 14. července 1972, ICI v. Komise, 48/69, Recueil, s. 619; ze dne 21. února 1973, Europemballage a Continental Can v. Komise, 6/72, Recueil, s. 215; ze dne 12. července 1984, Hydrotherm, 170/83, Recueil, s. 2999, a ze dne 23. dubna 1991, Höfner a Elser, C‑41/90, Recueil, s. I‑1979).

110 Podle uvedené navrhovatelky je sice pravdou, že porušení, jehož se dopustil podnik s vlastní právní subjektivitou, může být přičteno jeho mateřské společnosti, holdingové společnosti, pokud jej tato společnost ovládá, a jedná-li se tedy o tutéž hospodářskou jednotku (viz zejména výše uvedené rozsudky ICI v. Komise, jakož i Europemballage a Continental Can v. Komise), takové přičtení však vyžaduje, aby samotný ovládající subjekt měl právní subjektivitu.

111 Fyzická osoba, jakou je v projednávaném případě p. Henss jako pouhý společník nebo držitel podílů, nemůže být přitom kvalifikována jako „podnik“ ve smyslu čl. 85 odst. 1 Smlouvy. Tato judikatura tedy není v projednávaném případě relevantní.

112 V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury se podnikem v kontextu soutěžního práva rozumí jakýkoli subjekt vykonávající hospodářskou činnost nezávisle na právním postavení tohoto subjektu a způsobu jeho financování (viz zejména rozsudek ze dne 19. února 2002, Wouters a další, C‑309/99, Recueil, s. I‑1577, bod 46 a uváděná judikatura).

113 Z této judikatury jasně vyplývá, že pojem podniku ve smyslu ustanovení Smlouvy v oblasti hospodářské soutěže nevyžaduje, aby dotyčná hospodářská jednotka měla právní subjektivitu. Nejedná se ani, jak tvrdí skupina Henss/Isoplus, o výklad, který se omezuje na případy, ve kterých byly vydány rozsudky Soudního dvora, jako výše uvedené rozsudky Hydrotherm nebo Höfner a Elser, ale o výklad obecného dosahu.

114 Argument vycházející z německého znění článku 1 protokolu 22 Dohody o Evropském hospodářském prostoru, a zejména zde uvedený pojem „právního subjektu“ („Rechtssubjekt“), neumožňuje tento výklad zpochybnit.

115 Pojem „právního subjektu“ nutně nevylučuje fyzické osoby. V každém případě takový výklad neobstojí ve všech ostatních jazykových verzích, které obsahují pouze pojem „subjekt“.

116 Skupina Henss/Isoplus dále tvrdí, že podniky, které nejsou navzájem propojeny ani z hlediska kapitálu, ani z hlediska práva společností, a které z tohoto důvodu nejsou závislé na ovládajícím podniku, se nemohou stát skupinou pouze na základě existence případných vazeb mezi fyzickými osobami, které nejsou podniky.

117 V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury může být protisoutěžní jednání podniku přičteno jinému podniku, pokud neurčoval své jednání na trhu samostatně, ale v zásadě uplatňoval pokyny vydané posledně uvedeným podnikem, zejména s ohledem na hospodářské a právní vazby, které je spojují (viz zejména rozsudek ze dne 16. listopadu 2000, Metsä-Serla a další v. Komise, C‑294/98 P, Recueil, s. I‑10065, bod 27).

118 Je pravdou, že okolnost, že základní kapitál dvou různých obchodních společností patří téže osobě nebo téže rodině, není sama o sobě dostačující k doložení existence hospodářské jednotky mezi těmito dvěma společnostmi s důsledkem podle soutěžního práva Společenství, že jednání jedné společnosti mohou být přičtena druhé společnosti a že jedna společnost může být povinna zaplatit pokutu za jinou společnost (viz rozsudek ze dne 2. října 2003, Aristrain v. Komise, C‑196/99 P, Recueil, s. I‑11005, bod 99).

119 V projednávaném případě však Soud nedovodil existenci hospodářské jednotky tvořící skupinu Henss/Isoplus z pouhé skutečnosti, že dotyčné podniky byly ovládány z hlediska jejich základního kapitálu jedinou osobou, v projednávaném případě p. Henssem.

120 Z bodů 56 až 64 napadeného rozsudku HFB a další v. Komise totiž vyplývá, že Soud došel k závěru o existenci uvedené hospodářské jednotky s ohledem na řadu okolností dokládajících ovládání dotyčných společností p. Henssem, mezi nimi, kromě přímého nebo nepřímého držení veškerých nebo takřka veškerých obchodních podílů p. Henssem nebo jeho manželkou, vykonávání klíčových funkcí v řídících orgánech těchto společností p. Henssem, jakož i skutečnost, že tato osoba zastupovala na schůzkách klubu ředitelů, jak bylo uvedeno v bodě 20 tohoto rozsudku, jednotlivé podniky a že těmto podnikům byla kartelovou dohodou přidělena jediná kvóta.

121 Skupina Henss/Isoplus konečně podpůrně tvrdí, že jednotlivé podniky seskupené Komisí nespadají pod stejný hospodářský subjekt, neboť nejsou zbaveny samostatnosti a nejsou závislé na pokynech zvenčí. Tato navrhovatelka tímto argumentem tvrdí, že dotyčné podniky nebyly tím či oním způsobem fakticky kontrolovány p. Henssem.

122 V tomto ohledu je třeba podotknout, že takové úvahy, jaké byly rozvedeny Soudem v bodech 56 až 64 napadeného rozsudku HFB a další v. Komise, jež měly prokázat existenci hospodářské jednotky, spočívají na řadě skutkových zjištění, která nemohou být projednána v rámci opravného prostředku, ledaže by šlo o případ zkreslení relevantních skutečností nebo důkazních materiálů předložených Soudu nebo pokud věcná nesprávnost zjištění Soudu vyplývá z dokumentů vložených do spisu (viz v tomto smyslu zejména výše uvedené rozsudky Metsä-Serla a další v. Komise, bod 37, a Mag Instrument v. OHIM, body 39 a 76).

123 Pokud jde o bod 57 uvedeného napadeného rozsudku, Soud nerozhodl, jak tvrdí skupina Henss/Isoplus, že během referenčního období, tedy během trvání porušení konstatovaného Komisí, a sice od října 1991 do března či dubna 1996, byl p. Henss nejen ředitelem, ale rovněž akcionářem Isoplus Fernwärmetechnik Vertriebsgesellschaft mbH. V tomto ohledu neexistuje žádný rozpor se spisem, takže vada řízení tvrzená v tomto ohledu uvedenou navrhovatelkou jako část jejího sedmého důvodu opravného prostředku musí být zamítnuta.

124 Pokud jde o bod 58 téhož napadeného rozsudku, Soud rovněž nerozhodl to, co tvrdí táž navrhovatelka, a sice že během referenčního období držel p. Henss většinu podílů Isoplus Fernwärmetechnik Gesellschaft mbH prostřednictvím zmocněnců, ale nikdy nevykonával funkci ředitele.

125 Je tedy namístě konstatovat, že specifická kritika uvedených bodů 57 a 58 nijak neprokazuje jakékoli zkreslení relevantních skutečností nebo důkazních materiálů ze strany Soudu ani neodhaluje existenci věcné nesprávnosti zjištění Soudu vyplývající z dokumentů vložených do spisu.

126 Pokud jde o Isoplus Fernwärmetechnik GmbH, skupina Henss/Isoplus tvrdí, že p. Henss a manželé Papsdorfovi nikdy nebyli řediteli a že mimoto během referenčního období byly podíly této společnosti drženy Isoplus Fernwärmetechnik Gesellschaft mbH jejím vlastním jménem pro třetí osobu a manželi Papsdorfovými prostřednictvím této posledně uvedené společnosti pro třetí osobu jednající jako zmocněnec a jinými fyzickými osobami pro třetí osobu rovněž prostřednictvím uvedeného zmocněnce.

127 Jde o stejné skutečnosti, které Soud zjistil v bodě 59 uvedeného napadeného rozsudku, takže zkreslení relevantních skutečností nebo důkazních materiálů rovněž není v tomto bodě prokázáno. Z dokumentů vložených do spisu krom toho nevyplývá žádná věcná nesprávnost zjištění Soudu.

128 Skupina Henss/Isoplus dodává, že z těchto skutečností vyplývá, že se společnost Isoplus Fernwärmetechnik GmbH vymkla z vlivu jak p. Hensse, tak manželů Papsdorfových.

129 Tento důvod opravného prostředku není přípustný, neboť vznáší otázku, zda podmínky existence hospodářské jednotky byly v projednávaném případě skutečně splněny. Takový přezkum, který spočívá v posouzení skutkového stavu, totiž nemůže být jako takový zpochybněn v rámci opravného prostředku (viz výše uvedený rozsudek Metsä-Serla a další v. Komise, bod 30).

130 Za těchto podmínek nemůže být Soudu vytýkáno, že na závěr celkového a v zásadě suverénního posouzení souboru faktických údajů rozhodl, že jednotlivé podniky představující skupinu Henss/Isoplus musely být za tímto účelem považovány za jediný hospodářský subjekt.

131 Projednávaný důvod opravného prostředku tedy musí být zamítnut.

2. K důvodům opravného prostředku vycházejícím z porušení čl. 85 odst. 1 Smlouvy z důvodu, že skupině Henss/Isoplus a Brugg bylo přičteno porušení pravidel hospodářské soutěže na základě jejich účasti na schůzce s protisoutěžním předmětem

132 Skupina Henss/Isoplus a Brugg svým čtvrtým, respektive pátým, důvodem opravného prostředku Soudu vytýkají, každá v ohledu, který se ji týká, že v bodech 223 až 227 napadeného rozsudku HFB a další v. Komise a v bodech 52 až 66 napadeného rozsudku Brugg Rohrsysteme v. Komise rozhodl, že jim Komise ve sporném rozhodnutí právem přičetla k tíži porušení nebo jeho část z důvodu jejich účasti na schůzkách s protisoutěžním předmětem.

133 Skupina Henss/Isoplus zejména popírá, že by účast p. Hensse na schůzkách s protisoutěžním předmětem před říjnem 1994 odůvodňovala závěr, že tato skupina musí být pokládána za účastníka kartelové dohody vyplývající z uvedených schůzek, které se týkaly období od října 1991 do října 1994.

134 Brugg tvrdí, že Soud neprávem dovodil z její účasti na schůzce dne 24. března 1995, během níž byl evokován bojkot Powerpipe, důkaz o její skutečné účasti na uvedeném bojkotu.

135 Skupina Henss/Isoplus se obdobně opírá o judikaturu, podle níž Komise může odepřít přístup k některým dokumentům z důvodu, že podnik v dominantním postavení může přijmout odvetná opatření vůči podniku, který spolupracoval podle pokynů Komise (rozsudky Soudního dvora ze dne 6. dubna 1995, BPB Industries a British Gypsum v. Komise, C‑310/93 P, Recueil, s. I‑865, body 26 a 27, a rozsudek Soudu ze dne 1. dubna 1993, BPB Industries a British Gypsum v. Komise, T‑65/89, Recueil, s. II‑389, bod 33).

136 Z toho vyplývá, že i když se hospodářsky slabé podniky veřejně nedistancují od obsahu schůzek se zjevně protisoutěžním předmětem, na které byly pozvány podniky majícími dominantní postavení nebo podniky hospodářsky silnějšími než ony, musejí být posledně uvedené podniky zproštěny své odpovědnosti za účast na protiprávní kartelové dohodě, pokud neprovedly výsledky těchto schůzek.

137 V projednávaném případě skupina Henss/Isoplus neuvedla obsah schůzek, kterých se účastnila, zejména z důvodu účasti ABB, podniku majícího dominantní postavení, a LR A/S, podniku o hodně mocnějšího než ona sama, na kartelové dohodě.

138 Posledně uvedená však neprovedla výsledky uvedených schůzek, což je prokázáno trvalým poklesem cen na trhu předizolovaných trubek mezi říjnem 1991 a říjnem 1994.

139 Brugg uplatňuje, že jako pouhý prodejce dotyčných výrobků nemohla bojkot provádět.

140 Soud krom toho v bodě 62 napadeného rozsudku Brugg Rohrsysteme v. Komise neprávem podotkl, že jelikož byla Powerpipe přímým konkurentem Brugg na německém trhu, měl posledně uvedený podnik zájem na jakémkoli opatření bojkotu vůči Powerpipe ze strany ostatních účastníků kartelové dohody.

141 Soud však tyto žalobní důvody právem zamítl.

142 Podle ustálené judikatury totiž k dostatečnému prokázání účasti dotyčného podniku na kartelové dohodě postačí, aby Komise prokázala, že se dotyčný podnik účastnil schůzek, na nichž byly uzavřeny dohody protisoutěžní povahy, aniž by jim zjevně odporoval. Pokud je účast na takových schůzkách prokázána, přísluší tomuto podniku, aby předložil indicie, které prokáží, že jeho účast na uvedených schůzkách postrádala jakéhokoli protisoutěžního ducha, a prokázal, že svým konkurentům sdělil, že se těchto schůzek účastnil s jiným cílem nežli oni (viz zejména rozsudek ze dne 7. ledna 2004, Aalborg Portland a další v. Komise, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P a C‑219/00 P, Recueil, s. I‑123, bod 81 a uváděná judikatura).

143 Toto mlčky učiněné schválení takovéto protiprávní iniciativy bez veřejného distancování se od jejího obsahu nebo jejího oznámení správním orgánům má za následek, že je podníceno pokračování v porušení a ohroženo jeho odhalení. Toto účastenství představuje pasivní způsob účasti na porušení, který tedy může založit odpovědnost podniku v rámci jednotné dohody (viz výše uvedený rozsudek Aalborg Portland a další v. Komise, bod 84).

144 Navíc okolnost, že podnik neplní výsledky schůzky s protisoutěžním předmětem, ho nemůže zprostit jeho odpovědnosti z důvodu jeho účasti na kartelové dohodě, ledaže by se veřejně distancoval od jejího obsahu (viz výše uvedený rozsudek Aalborg Portland a další v. Komise, bod 85 a uváděná judikatura).

145 Pro účely použití čl. 85 odst. 1 Smlouvy stačí, aby cílem dohody bylo omezení, zabránění nebo narušení chodu hospodářské soutěže bez ohledu na její konkrétní účinky. Pokud tedy ze schůzek konkurujících si podniků vzejdou dohody, dochází k porušení tohoto ustanovení, pokud tyto schůzky mají takový cíl, a směřují tak k umělému organizování fungování trhu. V takovém případě je odpovědnost konkrétního podniku za porušení platně dána, pokud se účastnil těchto schůzek a znal jejich cíl, i když poté neprovedl některá opatření, která na nich byla sjednána. Větší či menší aktivita podniku na schůzkách, jakož i více či méně úplné provedení sjednaných opatření mají důsledky nejen pro existenci jeho odpovědnosti, ale pro její rozsah, a tedy i na úroveň sankcí (viz rozsudek ze dne 15. října 2002, Limburgse Vinyl Maatschappij a další v. Komise, C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P až C‑252/99 P a C‑254/99 P, Recueil, s. I‑8375, body 508 až 510).

146 Z toho plyne, že okolnost uvedená Brugg, že neprovedla a ostatně ani nemohla provést opatření bojkotu sjednané na schůzce dne 24. března 1995, ji nemůže zprostit odpovědnosti za její účast na tomto opatření, ledaže by se veřejně distancovala od jejího obsahu, což uvedená navrhovatelka netvrdila.

147 Je pravdou, jak tvrdí Brugg, a v rozporu s tím, jak rozhodl Soud v bodě 62 napadeného rozsudku Brugg Rohrsysteme v. Komise, že je v tomto ohledu nerozhodné, že tato navrhovatelka měla zájem na jakémkoli opatření bojkotu vůči jednomu ze svých konkurentů podniknutému ostatními účastníky kartelové dohody (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Aalborg Portland a další v. Komise, bod 335).

148 Jedná se však o důvod směřující proti nadbytečnému odůvodnění tohoto rozsudku, který nemůže vést k jeho zrušení, a je tedy neúčinný (viz zejména rozsudek ze dne 7. listopadu 2002, Hirschfeldt/AEE, C‑184/01 P, Recueil, s. I‑10173, bod 48 a uváděná judikatura).

149 V případě Brugg mimoto ze sporného rozhodnutí vyplývá, že v rozporu s tím, co tvrdí tato navrhovatelka, Komise nekonstatovala její účast na bojkotu Powerpipe jako přitěžující okolnost, neboť jediná přitěžující okolnost zjištěná konstatovaná vůči ní se týká pokračování v porušení po šetření.

150 Rovněž s ohledem na judikaturu připomenutou v bodech 142 až 145 tohoto rozsudku nemá okolnost uvedená skupinou Henss/Isoplus ohledně účasti dominantních nebo obzvláště silných podniků, které jsou schopny přijmout odvetná opatření vůči ostatním, podstatně slabším účastníkům, na kartelové dohodě, v případě, že se tyto podniky veřejně distancují od obsahu schůzek s protisoutěžním předmětem, vliv na existenci odpovědnosti posledně uvedených podniků za jejich účast na protisoutěžním opatření, ale může případně mít důsledky, pokud jde o stanovení úrovně sankce.

151 Jak relevantně podotkla Komise, opačné tvrzení je nepřijatelné, neboť by z něj vyplývalo rozlišování podmínek použití čl. 85 odst. 1 Smlouvy podle velikosti podniků v tom smyslu, že by byly zvýhodněny méně silné podniky.

152 S ohledem na výše uvedené musejí být přezkoumávané důvody opravného prostředku zamítnuty.

C – K meritorním důvodům opravného prostředku týkajícím se stanovování výše pokut

153 Všechny navrhovatelky kritizují napadené rozsudky, pokud jde o výpočet výše pokut, které jim byly uloženy.

154 Zaprvé budou projednány důvody opravného prostředku vycházející z porušení některých zásad z důvodu použití pokynů na porušení, jako jsou porušení v projednávaném případě, a zadruhé budou projednány důvody opravného prostředku týkající se legality metody výpočtu pokut uvedené v pokynech nebo použité ve sporném rozhodnutí.

1. K důvodům opravného prostředku týkajícím se porušení zásad ochrany legitimního očekávání a zákazu zpětné účinnosti z důvodu použití pokynů na dotčená porušení

155 Většina navrhovatelek Soudu vytýká, že rozhodl, že Komise neporušila zásady ochrany legitimního očekávání a zákazu zpětné účinnosti, když ve sporném rozhodnutí použila pokyny na projednávané případy.

a) K důvodům opravného prostředku vycházejícím z porušení zásady ochrany legitimního očekávání

156 Dansk Rørindustri (druhý důvod opravného prostředku), KE KELIT (první důvod opravného prostředku), LR A/S (druhý důvod opravného prostředku), Brugg (první a druhý důvod opravného prostředku), LR GmbH (druhá část prvního důvodu opravného prostředku) a ABB (druhý důvod opravného prostředku) svými příslušnými důvody opravného prostředku v podstatě uplatňují, že mohly založit legitimní očekávání na předchozí rozhodovací praxi Komise v oblasti výpočtu výše pokut, jak byla uplatňována v době, kdy došlo k porušením.

157 Jedná se o konzistentní a dlouhodobou praxi, která spočívá ve výpočtu výše pokut na základě obratu uskutečněného s dotyčným výrobkem na zeměpisně vymezeném relevantním trhu (dále jen „relevantní obrat“), přičemž tato výše mimoto nemohla v žádném případě překročit maximální výši pokuty uvedenou v čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17, a sice 10 % světového obratu všech výrobků podniku (dále jen „celkový obrat“).

158 Z této praxe rovněž vyplývá, že maximální výše pokuty nepřekročí 10 % relevantního obratu.

159 Podle uvedených navrhovatelek nemohla Komise, aniž by porušila jejich legitimní očekávání v tuto předchozí praxi, vůči nim použít metodu pro výpočet uvedenou v pokynech, které byly přijaty jak po porušeních, tak po slyšeních, poslední etapě správního řízení před Komisí, neboť tato metoda je zcela nová.

160 Nový charakter této metody vyplývá především ze skutečnosti, že spočívá v tom, že východiskem pro výpočet jsou některé předem definované základní částky odrážející závažnost porušení, které samy o sobě nemají vztah k relevantnímu obratu, v důsledku čehož může být tato základní částka zvýšena nebo snížena v závislosti na délce trvání porušení a případných přitěžujících nebo polehčujících okolnostech a které mohou být v posledním stadiu ještě sníženy z důvodu případné spolupráce s Komisí v průběhu správního řízení.

161 Tytéž navrhovatelky upřesňují, že se Komise nemohla libovolně odklonit od své předchozí rozhodovací praxe nebo je měla alespoň včas informovat o této změně nebo zvlášť odůvodnit použití této nové metody.

162 Navrhovatelky mimoto tvrdí, že očekávání, které mohly vyvodit z předchozí rozhodovací praxe Komise v oblasti výpočtu pokut, bylo o to více legitimní, že jejich rozhodnutí spolupracovat s Komisí se nutně opíralo o tuto praxi a zejména o výhody, s kterými mohly počítat v důsledku své spolupráce s ohledem na uvedenou praxi.

163 Legitimní očekávání, které se opírá o sdělení o spolupráci, se podle tohoto sdělení vztahuje na výpočet výše pokuty, která slouží jako základ pro výpočet, na který se následně použije procentní sazba snížení udělená na základě spolupráce.

164 Důvody opravného prostředku vznesené Dansk Rørindustri a KE KELIT, které vycházejí z porušení zásady ochrany legitimního očekávání, musejí být bez dalšího odmítnuty jako nepřípustné.

165 Podle ustálené judikatury by totiž umožnit účastníkovi řízení vznést poprvé před Soudním dvorem důvod opravného prostředku, který nevznesl před Soudem, znamenalo umožnit mu předložit Soudnímu dvoru, jehož pravomoc je v oblasti opravného prostředku omezená, širší spor, než jak s ním byl seznámen Soud. V rámci opravného prostředku je tedy pravomoc Soudního dvora omezena na přezkum posouzení žalobních důvodů Soudem, které byly předmětem diskuse před tímto Soudem (viz zejména rozsudek ze dne 3. října 2000, Industrie des poudres sphériques v. Rada, C‑458/98 P, Recueil, s. I‑8147, bod 74).

166 Je přitom nutno konstatovat, že Dansk Rørindustri a KE KELIT před Soudem nevznesly žalobní důvod vycházející z porušení zásady ochrany legitimního očekávání z důvodu použití pokynů.

167 Pokud jde tedy o tyto navrhovatelky, jedná se o nové, a tudíž ve stadiu opravného prostředku nepřípustné důvody opravného prostředku.

168 LR A/S, Brugg, LR GmbH a ABB ve věci samé Soudu vytýkají, že v bodech 241 až 248 napadeného rozsudku LR AF 1998 v. Komise, 137 až 144 napadeného rozsudku Brugg Rohrsysteme v. Komise, 248 až 257 napadeného rozsudku Lögstör Rör v. Komise a 122 až 136 napadeného rozsudku ABB Asea Brown Boveri v. Komise porušil zásadu ochrany legitimního očekávání, když zamítl žalobní důvody, které byly na jejím základě vzneseny před Soudem.

169 V tomto ohledu je třeba podotknout, že Soud právem připomněl, že skutečnost, že Komise v minulosti použila pokuty na určité úrovni na některé typy porušení, ji nemůže zbavit možnosti zvýšit tuto úroveň v mezích uvedených v nařízení č. 17, pokud je to nezbytné, aby bylo zajištěno provádění soutěžní politiky Společenství, ale že naopak účinné použití soutěžních pravidel Společenství vyžaduje, aby Komise mohla kdykoli přizpůsobit úroveň pokut potřebám této politiky (rozsudky ze dne 7. června 1983, Musique Diffusion française a další v. Komise, 100/80 až 103/80, Recueil, s. 1825, bod 109, a výše uvedený rozsudek Aristrain v. Komise, bod 81).

170 Poslání dohledu, které Komisi svěřují čl. 85 odst. 1 Smlouvy a článek 86 Smlouvy o ES (nyní článek 82 ES), nezahrnuje pouze úkol vyšetřovat a potlačovat individuální porušení, ale obsahuje rovněž povinnost sledovat obecnou politiku směřující k uplatňování zásad stanovených ve Smlouvě v oblasti hospodářské soutěže a orientovat v tomto smyslu jednání podniků (viz výše uvedený rozsudek Musique Diffusion française a další v. Komise, bod 105).

171 Jak přitom relevantně podotkl Soud, subjekty nemohou vložit legitimní očekávání v zachování existující situace, neboť ta může být Komisí v rámci její posuzovací pravomoci změněna (rozsudek ze dne 14. února 1990, Delacre a další v. Komise, C‑350/88, Recueil, s. I‑395, bod 33 a uváděná judikatura).

172 Tato zásada se jednoznačně uplatňuje v rámci soutěžní politiky, která je charakterizována širokou posuzovací pravomocí Komise, zejména pokud se jedná o stanovování výše pokut.

173 Soud rovněž právem dovodil, že podniky, vůči nimž se vede správní řízení, jež může vyústit v pokutu, nemohou nabýt legitimního očekávání, že Komise nepřekročí úroveň pokut, jež byla uplatňována dříve, takže v projednávaném případě nemohly navrhovatelky zejména založit legitimní očekávání na úrovni pokut, kterou obsahuje rozhodnutí Komise 94/601/ES ze dne 13. července 1994 v řízení k uplatnění článku 85 Smlouvy o ES (IV/C/33.833 – Lepenka) (Úř. věst. L 243, s. 1). Jak podotkla Komise, z toho plyne, že legitimní očekávání nemůže být založeno na metodě výpočtu pokut.

174 Několik navrhovatelek tvrdí, že tato judikatura je zpochybněna rozsudkem ze dne 12. listopadu 1987, Ferriere San Carlo v. Komise (344/85, Recueil, s. 4435, body 12 a 13). Soudní dvůr v tomto rozsudku v podstatě rozhodl, že jelikož dotčený subjekt nebyl včas individuálně informován o zrušení praxe sledované Komisí po dobu deseti let, která spočívala v tolerování některých překročení kvót, zasáhla pokuta uložená tímto orgánem za takové překročení do legitimního očekávání, které dotyčný subjekt mohl mít v zachování této praxe.

175 Jak přitom podotkla Komise, případného poučení, které může být vyvozeno z uvedeného rozsudku, se v žádném případě nelze dovolávat ve specifickém kontextu pravomocí dohledu, které má Komise v oblasti práva hospodářské soutěže, na něž se použijí zásady připomenuté v bodech 169 a 170 tohoto rozsudku.

176 Soud krom toho právem podotkl, že předchozí rozhodovací praxe Komise nebyla výlučně založena na relevantním obratu, a že tedy legitimní očekávání nemůže být založeno na takové praxi.

177 V tomto ohledu je třeba připomenout, že pouze Soud má pravomoc konstatovat a posuzovat relevantní skutečnosti, jakož i posuzovat důkazní materiály. Posuzování těchto skutečností a těchto důkazních materiálů tedy s výhradou případu jejich zkreslení nepředstavuje právní otázku, která by jako taková podléhala přezkumu Soudního dvora v rámci opravného prostředku (viz zejména výše uvedený rozsudek Mag Instrument v. OHIM, bod 39).

178 LR A/S, Brugg, LR GmbH a ABB nepopírají existenci rozhodnutí, na něž se odvolává Soud, ale tvrdí, že se jedná o izolované případy. Poukazují v tomto ohledu na několik rozhodnutí a stanovisek Komise, z nichž vyplývá, že naopak byla zavedena dostatečně konzistentní a jasná rozhodovací praxe týkající se výpočtu výše pokut v závislosti na procentním podílu relevantního obratu.

179 Tento argument, i kdyby byl správný, však neumožňuje prokázat jakékoli zkreslení skutečností nebo důkazních materiálů předložených před Soudem. Ve skutečnosti se jedná o kritiku skutkového posouzení, tedy posouzení, které přísluší výlučně Soudu. Tento argument ted