ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Keywords

Subject of the case

Výrok



Keywords

Hospodářská soutěž – Správní řízení – Dodržování práva na obhajobu – Přístup ke spisu – Rozsah – Nezpřístupnění dokumentu v neprospěch – Důsledky závisející na významu dokumentu s ohledem na důkazní břemeno Komise (viz body 30–32)

2. Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Důkaz – Stupeň přesnosti vyžadovaný od důkazů použitých Komisí (Art. 81, § 1, CE) (viz body 47–49)

3. Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Dohody mezi podniky – Důkaz – Prohlášení obviněného podniku zpochybněné jinými podniky, které se účastnily téže kartelové dohody – Důkazní hodnota – Posouzení (čl. 81 odst. 1 ES) (viz bod 50)

4. Hospodářská soutěž – Správní řízení – Rozhodnutí Komise konstatující porušení – Důkazní břemeno Komise týkající se existence protiprávního jednání a délky jeho trvání – Rozsah důkazního břemene (čl. 81 odst. 1 ES) (viz bod 51)

5. Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Účast podniku na protisoutěžních iniciativách – Dostatečnost mlčky učiněného schválení bez veřejného distancování pro založení odpovědnosti podniku (čl. 81 odst. 1 ES) (viz body 86–88)

6. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Stanovení – Kritéria – Závažnost protiprávního jednání – Polehčující okolnosti – Pasivní nebo následovnická role podniku – Kritéria posouzení (sdělení Komise 98/C 9/03) (viz body 98–99)

Subject of the case

Předmět věci

Návrh na částečné zrušení rozhodnutí Komise C(2006) 4180 ze dne 20. září 2006 v řízení podle článku 81 [ES] a článku 53 dohody o EHP (věc COMP/F-1/38.121 — Spojovací tvarovky), jakož i návrh na snížení částky pokuty uložené tímto rozhodnutím žalobkyním

Výrok

Výrok rozsudku

1) Článek 1 rozhodnutí Komise C(2006) 4180 ze dne 20. září 2006 v řízení podle článku 81 (ES) a článku 53 Dohody o EHP (Věc COMP/F-1/38.121 — Spojovací tvarovky) se zrušuje v rozsahu, v němž se vztahuje na období od 30. července 1996 do 31. července 1997 kvůli účasti společnosti Kaimer GmbH & Co. Holding KG a společnosti Sanha Kaimer GmbH & Co. KG a na období od 1. ledna 1998 do 14. července 1999 kvůli účasti společnosti Sanha Italia Srl.

2) Výše pokuty uložené společnosti Kaimer se stanoví na 7,15 milionů eur, z nichž 7,15 milionů eur zaplatí společně a nerozdílně se společností Sanha Kaimer a 6,325 milionů eur se společností Sanha Italia.

3) Ve zbývající části se žaloba zamítá.

4) Společnosti Kaimer, Sanha Kaimer a Sanha Italia ponesou vlastní náklady řízení a nahradí 50 % nákladů řízení vynaložených Evropskou komisí.

5) Komise ponese 50 % vlastních nákladů řízení.
V oblasti hospodářské soutěže nařízení č. 17, nařízení č. 1/2003 ani nařízení č. 773/2004 o vedení řízení Komise podle článků 81 ES a 82 ES neobsahují ustanovení o přítomnosti advokáta při šetřeních prováděných Komisí.

Je zajisté důležité zabránit tomu, aby tato práva mohla být nenapravitelně porušena v rámci předběžných vyšetřovacích řízení, a zejména při šetřeních, která mohou být rozhodující pro shromáždění důkazů o protiprávnosti jednání podniků, jež mohou zakládat jejich odpovědnost. Ačkoli se některá práva obhajoby vztahují pouze ke kontradiktorním řízením, která následují po oznámení námitek, jiná práva, jako právo na právní pomoc a právo na zachování důvěrnosti korespondence mezi advokátem a klientem, musí být dodržována již ve fázi předběžného šetření.

V rámci ustanovení článku 14 nařízení č. 17 je nicméně třeba se ujistit, že dodržení práva na obhajobu neohrožuje užitečný účinek šetření, aby mohla Komise zastávat svou funkci strážkyně Smlouvy v oblasti hospodářské soutěže.

K tomuto účelu je nezbytné poměřit obecné zásady unijního práva týkající se práva na obhajobu s užitečným účinkem pravomoci Komise provádět šetření tím, že se předejde možnému zničení nebo ukrytí relevantních dokumentů.

Externí advokát nebo interní právník podniku mohou tedy být při šetření Komise přítomni, ale tato přítomnost by neměla být podmínkou legality tohoto šetření. Přeje-li si to podnik, a zejména pokud nemá právníka k dispozici v místě šetření, může se poradit s advokátem po telefonu a požádat ho, aby co nejdříve přijel. Aby výkon tohoto práva na pomoc advokáta nemohl ohrozit zdárný průběh šetření, musí mít osoby pověřené tímto šetřením možnost okamžitě vstoupit do všech prostor podniku, oznámit mu rozhodnutí o šetření a zabrat kanceláře podle jejich výběru a nemusí čekat, až se podnik poradí se svým advokátem. Osoby pověřené šetřením také musí mít možnost zkontrolovat telefonickou a elektronickou komunikaci podniku, aby se předešlo zejména tomu, že tento podnik kontaktuje jiné podniky, na které se rovněž vztahuje rozhodnutí o šetření. Lhůta, kterou je Komise povinna podniku poskytnout, aby mohl kontaktovat svého advokáta před tím, než Komise začne nahlížet do spisů a jiných dokumentů, pořizovat z nich kopie, zapečeťovat prostory nebo dokumenty nebo žádat o ústní vysvětlení kteréhokoliv zástupce nebo zaměstnance podniku, navíc závisí na zvláštních okolnostech každého projednávaného případu a v každém případě by měla být velmi krátká a omezena na nutné minimum.

Komise tak neporušuje právo podniku na obhajobu, když odmítne vyhovět jeho žádosti, aby počkala na příchod jeho externích advokátů v čekárně před tím, než jí umožní vstup do svých prostor, zejména pak do kanceláře svého generálního ředitele. Skutečnost, že žalobkyně odmítla povolit vyšetřovatelům Komise vstup do své budovy před příjezdem svých advokátů, což vedlo ke čtyřiceti sedmi minutovému zpoždění v šetření, je tedy třeba kvalifikovat jako odmítnutí se podrobit rozhodnutí o šetření ve smyslu ustanovení čl. 15 odst. 1 písm. c) nařízení č. 17.

(viz body 226, 228, 230–233)
Je třeba použít restriktivní výklad bodu 23 písm. b) posledního pododstavce oznámení o ochraně před pokutami a snížení jejich výše v případech kartelů v tom smyslu, že se omezí na případy, kdy jedna společnost zúčastněná na kartelové dohodě poskytne Komisi novou informaci týkající se závažnosti a doby trvání protiprávního jednání a že se vyloučí případy, kdy společnost poskytla pouze důkazy umožňující posílit důkazy o existenci protiprávního jednání.

Jelikož je řízení o shovívavosti výjimkou z pravidla, podle kterého musí být podniku uložena sankce za jakékoliv porušení pravidel práva hospodářské soutěže, musí být pravidla, která s tímto řízením souvisí, vykládána striktně.

Kromě toho by byla narušena účinnost programů shovívavosti, kdyby podniky ztratily motivaci být prvním, kdo poskytne Komisi informace upozorňující na kartelovou dohodu.

Méně restriktivní výklad by vedl k tomu, že rozlišení mezi jediným podnikem, jemuž může být poskytnuta ochrana před pokutou (hlava A oznámení o spolupráci z roku 2002), a podniky, jež se mohou domáhat pouze snížení pokuty (hlava B oznámení o spolupráci z roku 2002), které Komise provedla ve svém oznámení, by bylo zbaveno účinku, jelikož podle tohoto výkladu by mohly využívat úplné ochrany před pokutou také posledně uvedené podniky. Oznámení o spolupráci z roku 2002 tak rozlišuje mezi podnikem, jenž jako první poskytl takové důkazy, které Komisi umožní konstatovat protiprávní jednání nebo přijmout rozhodnutí o nařízení šetření, a jemuž je přiznána úplná ochrana před pokutami, a podniky, které nesplňují tyto podmínky, a mohou tak získat maximální snížení pokuty o 50 %.

Komise se tedy nedopustila nesprávného právního posouzení, když měla za to, že při stanovení pokuty pro společnost KPN může zohlednit skutečnosti, k jejichž podpoření tato společnost přispěla tím, že poskytla určité důkazy, ale které již byly Komisi známy.

Takový výklad není v rozporu se zásadou legitimního očekávání, pokud Komise dotčené společnosti nikdy neposkytla žádné konkrétní ujištění ohledně možnosti získat ochranu před pokutami. V oblasti shovívavosti obecně každý žadatel Komisi poskytuje informace, aniž ví, které informace již Komise má k dispozici, a nemůže proto mít jakékoliv legitimní očekávání stran snížení pokuty, které by se na něj mohlo vztahovat.

(viz body 33–38)
Nelze mít za to, že posouzení závažnosti porušení pravidel Unie v oblasti hospodářské soutěže by mělo být úzce spjato s dopadem na hospodářskou soutěž nebo s újmou způsobenou hospodářské soutěži a že v důsledku toho postupní vlastníci jediného a výlučného souboru aktiv zapojených do protiprávního jednání přispěli k jediné závažnosti tohoto protiprávního jednání.

Účinek protisoutěžního jednání totiž není sám o sobě určujícím kritériem při stanovení přiměřené výše pokuty.

Krom toho pokyny o metodě stanovování pokut uložených podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 Smlouvy o ESUO jasně kladou důraz na povahu protiprávního jednání jako na rozhodnou okolnost pro posouzení závažnosti tohoto jednání v rámci stanovení výchozí částky pokuty. Ke skutečnému vlivu protiprávního jednání stanoví pokyny kritérium skutečného dopadu na trh, které se týká protiprávního jednání jako celku, a nikoli účinků vlastního jednání každého podniku a upřesňují, že se k tomuto dopadu přihlíží pouze tehdy, je-li měřitelný.

Krom toho mohou být cenové horizontální kartelové dohody nebo horizontální kartelové dohody o rozdělení trhu kvalifikovány jako velmi závažná protiprávní jednání na základě jejich samotné povahy, aniž je Komise povinna prokazovat skutečný dopad protiprávního jednání na trh.

Konečně kritérium skutečného dopadu protiprávního jednání každého podniku na hospodářskou soutěž, zmíněné v předposledním pododstavci bodu 1 A pokynů, je fakultativní kritérium, které umožňuje upravit výchozí částku pokuty v případě protiprávních jednání, jichž se účastní několik podniků, a nikoli rozhodující kritérium pro stanovení uvedené výše. Toto kritérium se mimoto netýká kvantifikace protisoutěžních účinků vlastního jednání každého z podniků, které se zúčastnily daného protiprávního jednání, ale zohlednění objektivních rozdílů, které mezi nimi mohou existovat, pro účely stanovení výchozí částky pokuty, jako je zejména značný nepoměr v jejich velikosti.

Z toho vyplývá, že i za předpokladu, že by změna vlastníka souboru aktiv zapojených do protiprávního jednání nezpůsobila žádnou další újmu hospodářské soutěži, tato okolnost by neumožnila dospět k závěru, že postupní majitelé přispěli k jediné závažnosti protiprávního jednání a že výchozí částka pokuty by se tedy mezi ně měla rozdělit, aby bylo zamezeno dvojímu zohlednění dopadu protiprávního chování každého z nich na hospodářskou soutěž.

(viz body 103, 110, 112, 114, 116–118)
1)

Nařízení Rady (ES) č. 85/2006 ze dne 17. ledna 2006 o uložení konečného antidumpingového cla z dovozu lososa chovaného pro hospodářské účely pocházejícího z Norska a o konečném výběru prozatímního cla se zrušuje v rozsahu, v němž se týká společnosti Marine Harvest Norway AS, právní nástupkyně Fjord Seafood Norway AS, pokud jde o antidumpingová cla uplatněná na dovozy této společnosti až do 18. září 2007, a společnosti Alsaker Fjordbruk AS.
Cílem zásady právní jistoty je zajistit předvídatelnost právních stavů a vztahů, které vyplývají z unijního práva. K tomu je nezbytné, aby unijní orgány respektovaly nezměnitelnost jimi přijímaných aktů, které zasahují do právního a faktického postavení právních subjektů, a aby mohly tyto akty měnit jen v souladu s pravidly týkajícími se pravomocí a s procesními pravidly. Porušení zásady právní jistoty se ovšem nelze účinně dovolávat, jestliže právní subjekt, do jehož právního a faktického postavení předmětný akt zasáhl, nedodržel podmínky v něm stanovené. Dodržení zásady právní jistoty vyžaduje i to, aby unijní orgány zásadně předcházely případně nesoudržnému provádění různých ustanovení unijního práva, a to obzvláště v případech, kdy tato ustanovení sledují týž cíl, například cíl nenarušené hospodářské soutěže na společném trhu.

(viz bod 62)
1)

Nařízení Rady (ES) č. 85/2006 ze dne 17. ledna 2006 o uložení konečného antidumpingového cla z dovozu lososa chovaného pro hospodářské účely pocházejícího z Norska a o konečném výběru prozatímního cla se zrušuje v rozsahu, ve kterém se dotýká Fiskeri og Havbruksnæringens Landsforening, Norske Sjømatbedrifters Landsforening, Salmar Farming AS, Hydroteck AS, Hallvard Lerøy AS a Lerøy Midnor AS.
Zásada právní jistoty představuje obecnou zásadu unijního práva, jejímž cílem je zajistit předvídatelnost právních stavů a vztahů, které vyplývají z unijního práva. K tomu je nezbytné, aby orgány respektovaly nezměnitelnost jimi přijímaných aktů, které zasahují do právního a faktického postavení právních subjektů, a aby mohly tyto akty měnit jen v souladu s pravidly týkajícími se pravomocí a s procesními pravidly.

Dodržení zásady právní jistoty vyžaduje i to, aby orgány zásadně předcházely případně nesoudržnému provádění různých ustanovení unijního práva, a to obzvláště v případech, kdy tato ustanovení sledují týž cíl, například cíl nenarušené hospodářské soutěže na společném trhu. Zásada právní jistoty v této souvislosti v oblasti státních podpor stanoví, že Komise v případě, že v rozporu se svou povinností řádné péče, a v důsledku vnesení nejistoty a nejasnosti do použitelné právní úpravy společně s dlouho trvajícím nedostatkem její reakce bez ohledu na to, že věděla o dotčených podporách, vytvoří nejednoznačnou situaci, musí vyjasnit tuto situaci před tím, než může podniknout jakékoli kroky s cílem uložit vrácení již vyplacených podpor.

(viz body 63, 183)
Veřejní zadavatelé podléhají povinnosti transparentnosti, jejímž cílem je hlavně zajistit neexistenci rizika upřednostňování a svévole z jejich strany. Veřejný zadavatel musí zejména tehdy, když zadání veřejné zakázky závisí na určení ekonomicky nejvýhodnější nabídky ve smyslu čl. 30 odst. 2 směrnice 93/37 o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek na stavební práce nebo čl. 36 odst. 2 směrnice 92/50 o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek na služby, definovat a upřesnit v zadávací dokumentaci použitelná kritéria pro zadávání. Tato ustanovení tak mají zajistit dodržování rovného zacházení a transparentnosti ve fázi hodnocení nabídek s ohledem na zadání veřejné zakázky.

Navíc, i když judikatura neuznala úplný a naprostý zákaz toho, aby veřejný zadavatel po uplynutí lhůty k podávání nabídek podrobněji upřesnil určité kritérium pro zadání zakázky, se kterým byli předtím uchazeči seznámeni, nic to nemění na tom, že takové následné určení je možné pouze při přísném dodržení tří kumulativních podmínek. Zaprvé toto následné určení nesmí měnit kritéria pro zadání zakázky definovaná v zadávací dokumentaci nebo v oznámení o zahájení zadávacího řízení; zadruhé nesmí obsahovat skutečnosti, které by, pokud by byly známy v době přípravy nabídek, mohly tuto přípravu ovlivnit a zatřetí nesmí být provedeno při zohlednění skutečností, které by mohly vést k diskriminaci některého z uchazečů.

Použití metody průměrné ceny předpokládá nezbytnost určit a posteriori podstatnou, ba dokonce rozhodující, skutečnost pro rozhodnutí o zadání veřejných zakázek, a sice průměrnou cenu, se kterou musí být všechny nabídky porovnány po jejich přijetí veřejným zadavatelem. Uchazečům, kteří uvedenou průměrnou cenu neznali v okamžiku podávání svých nabídek, tak je upřena skutečnost, která by, pokud by jim byla známa v době přípravy jejich nabídek, obzvláště mohla tuto přípravu ovlivnit ve smyslu druhé podmínky uvedené výše.

(viz body 71-73)
(viz body 36–41)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 42, 54, 60)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 44–45)

V oblasti hospodářské soutěže, jestliže dvě mateřské společnosti 100% společně vlastní dceřinou společnost, pouhá okolnost, že jedna z těchto mateřských společností přestala existovat, nemá vliv na otázku použití domněnky skutečného výkonu rozhodujícího vlivu na dceřinou společnost, jelikož podniky se nemohou vyhnout sankcím tím, že by pouze změnily svou identitu na základě restrukturalizace, převodu nebo jiných právních nebo organizačních změn, neboť jinak by byl ohrožen cíl potlačovat jednání, které je v rozporu s pravidly hospodářské soutěže a předcházet jeho opakování prostřednictvím odrazujících sankcí.

(viz bod 52)

(viz bod 61)

Viz znění rozhodnutí.

V rámci řízení zahájeného pro porušení pravidel hospodářské soutěže je dotyčný podnik až na počátku kontradiktorní fáze správního řízení informován prostřednictvím oznámení námitek o všech podstatných skutečnostech, o které se Komise v tomto stadiu řízení opírá. V důsledku toho není odpověď jiných účastníků řízení na oznámení námitek v zásadě zahrnuta do dokumentů vyšetřovacího spisu, do kterých účastníci mohou nahlížet. Nicméně pokud se Komise v řízení podle čl. 81 odst. 1 ES zamýšlí za účelem prokázání existence protiprávního jednání opřít o úryvek odpovědi na oznámení námitek nebo o dokument připojený k takové odpovědi, musí ostatním účastníkům tohoto řízení umožnit vyjádřit se k takovému důkazu. To platí rovněž tehdy, když se Komise opře o takový dokument, aby prokázala podněcovací nebo vedoucí úlohu jednoho z dotyčných podniků.

Ustanovení bodu 27 oznámení Komise o pravidlech pro přístup do spisu Komise v případech podle článků 81 ES a 82 ES, článků 53, 54 a 57 Dohody o EHP a nařízení č. 139/2004 jsou v souladu s touto judikaturou, podle které, i když účastníci řízení obecně nemají přístup k odpovědím jiných účastníků na oznámení námitek, určitý účastník řízení by k nim přístup mít mohl, jestliže by tyto dokumenty mohly představovat nový důkaz, ať již v neprospěch či ve prospěch, vztahující se k tvrzením týkajícím se takového účastníka řízení v oznámení námitek.

(viz body 84–85)
71

Mimoto je třeba zdůraznit jednak to, že sporná opatření nejen zpřísnila již existující požadavky, nýbrž zavedla i nový požadavek, a jednak to, že podmínka měrné hmotnosti je v obchodu s kukuřicí v rámci Společenství naprosto nová. Jak je upřesněno v rozsudku Soudního dvora ze dne 26. března 1998, Petridi (C-324/96, Recueil, s. I-1333, body 43 až 45), Soudní dvůr v rozsudku Crispoltoni I, bod 49 výše, měl za to, že dotčená nařízení způsobila zásah do legitimního očekávání dotyčných hospodářských subjektů tím, že zavedla systém maximálních zaručených množství, který nebyl dotyčným hospodářským subjektům znám, jak co se týče povahy nových opatření organizace trhu s tabákem ve Společenství, tak i pokud jde o okamžik jejich vstupu v platnost.
31

Je třeba navíc připomenout, že Soudní dvůr měl za to, že použití čl. 3 odst. 1 písm. c) první směrnice Rady 89/104/EHS ze dne 21. prosince 1988, kterou se sbližují právní předpisy členských států o ochranných známkách (Úř. věst. 1989, L 40, s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 92), jehož znění je totožné se zněním čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 40/94, nezávisí na tom, zda existuje konkrétní, současný a vážný požadavek na disponibilitu [rozsudek Soudního dvora ze dne 4. května 1999, Windsurfing Chiemsee, C-108/97 a C-109/97, Recueil, s. I-2779, bod 35; rozsudek Soudu ze dne 20. března 2002, DaimlerChrysler v. OHIM (CARCARD), T-356/00, Recueil, s. II-1963, bod 27]. Pro účely použití uvedeného čl. 7 odst. 1 písm. c) je třeba pouze přezkoumat na základě relevantního významu dotčeného slovního označení, zda z hlediska dotčené veřejnosti existuje dostatečně přímý a konkrétní vztah mezi označením a výrobky nebo službami, pro které je zápis požadován [viz rozsudek Soudu ze dne 20. července 2004, Lissotschenko a Hentze v. OHIM (LIMO), T-311/02, Sb. rozh. s. II-2957, bod 30 a citovaná judikatura].
183

Jak tvrdí Komise, pouze přednostní přístup účastnic spojení ve srovnání s jejich soutěžiteli by mohl mít dopad na hospodářskou soutěž. Žalobkyně však neuplatňují, že jím účastnice spojení disponují. Omezují se na tvrzení, že entita vytvořená spojením může vzhledem ke své velikosti, infrastruktuře a zkušenostem získat vyšší stupeň kontroly či vlivu na zásobování gumovou kalafunou. Nicméně Komise uvedla, aniž by to žalobkyně zpochybnily, že entita vytvořená spojením odebírá pouze 5 až 10 % světového objemu výroby gumové kalafuny (viz bod 154 výše).
135

Postupné snižování množství prodávaného De Beers během pěti let, s omezením prodejů na maximální hodnotu 275 milionů USD od roku 2009, by rovněž Alrosa umožnilo zavést svůj systém distribuce mimo SNS, bez kterého se nemohla stát účinným soutěžitelem De Beers. Soud však uvádí, že Komise v bodě 47 Rozhodnutí uvádí, že přechodné období 2006 až 2008, tedy tři roky, je nezbytné, aby Alrosa zavedla „konkurenční systém distribuce pro množství diamantů dříve prodávaných De Beers“. Komise však nevysvětluje, jak by mohlo takové období být za tímto účelem dostačující, zatímco Alrosa Komisi v září 2003 informovala, že potřebuje období osmi let, aby zavedla systém účinné distribuce, a že má za to, že jakýkoli prodej surových diamantů De Beers by mohla ukončit až od roku 2012, jak to vyplývá z dokumentů předložených v příloze žaloby.
ROZSUDEK SOUDU (kasačního senátu)

5. července 2007

Věc T-247/06 P

Carlos Sanchez Ferriz

v.

Komise Evropských společenství

„Kasační opravný prostředek – Veřejná služba – Úředníci – Posudek o vývoji služebního postupu – Hodnotící období 2003 – Neopodstatněný kasační opravný prostředek“

Předmět: Kasační opravný prostředek podaný proti rozsudku Soudu pro veřejnou službu Evropské unie (druhého senátu) ze dne 28. června 2006, Sanchez Ferriz v. Komise (F‑19/05, Sb. VS s. I‑A-1-41 a II-A-1-135), směřující ke zrušení tohoto rozsudku.

Rozhodnutí: Kasační opravný prostředek se zamítá. Carlosu Sanchezi Ferrizovi se ukládá náhrada nákladů tohoto řízení.

Shrnutí

Úředníci – Hodnocení – Posudek o vývoji služebního postupu

(Služební řád úředníků, článek 43)

O porušení zásady rovného zacházení se jedná tehdy, jestliže je se dvěma kategoriemi osob, jejichž právní a skutkové postavení nevykazuje zásadní rozdíl, zacházeno odlišně, nebo je-li s odlišnými situacemi zacházeno stejně.

Za porušení zásady rovného zacházení nelze považovat skutečnost, kdy na základě uplatnění pravidla zavádějícího poměrné vážení bodů přidělených v různých částech posudku o vývoji služebního postupu obdrží dva úředníci, kteří mají přesně stejný počet bodů v jedné z částí uvedeného posudku, různý celkový počet bodů, jakmile jsou přičteny body přidělené v jiných částech, neboť tento rozdíl je vyjádřením skutečnosti, že se tito úředníci nenacházejí ve stejném postavení ohledně těchto jiných částí. Týž závěr platí v případě, kdy dva úředníci, kteří obdrželi různý počet bodů v jedné z těchto částí, obdrží stejný celkový počet bodů, jakmile jsou přičteny body přidělené v jiných částech.

(viz body 36 a 37)

Odkazy: Soud, 7. února 1991, Tagaras v. Soudní dvůr, T‑18/89 a T‑24/89, Recueil, s. II‑53, bod 68; Soud, 28. října 2004, Lutz Herrera v. Komise, T‑219/02 a T‑337/02, Sb. VS s. I-A-319, II-1407, bod 93; Soud, 25. října 2005, Fardoom a Reinard v. Komise, T‑43/04, Sb. VS s. I‑A‑329 a II‑1465, bod 42; Soud, 28. listopadu 2006, Milbert a další v. Komise, T‑47/04, Sb. VS s. I-A-2-281 a II‑A-2-1455, bod 53
Zásada právní jistoty představuje obecnou zásadu unijního práva, jejímž cílem je zajistit předvídatelnost právních stavů a vztahů, které vyplývají z unijního práva. K tomu je nezbytné, aby orgány respektovaly nezměnitelnost jimi přijímaných aktů, které zasahují do právního a faktického postavení právních subjektů, a aby mohly tyto akty měnit jen v souladu s pravidly týkajícími se pravomocí a s procesními pravidly.

Dodržení zásady právní jistoty vyžaduje i to, aby orgány zásadně předcházely případně nesoudržnému provádění různých ustanovení unijního práva, a to obzvláště v případech, kdy tato ustanovení sledují týž cíl, například cíl nenarušené hospodářské soutěže na společném trhu. V této souvislosti v oblasti státních podpor platí, že zásada právní jistoty stanoví, že Komise v případě, že v rozporu se svou povinností řádné péče a v důsledku vnesení nejistoty a nejasnosti do použitelné právní úpravy společně s dlouho trvajícím nedostatkem její reakce bez ohledu na to, že věděla o dotčených podporách, vytvoří nejednoznačnou situaci, musí vyjasnit tuto situaci předtím, než může podniknout jakékoli kroky s cílem uložit vrácení již vyplacených podpor.

(viz body 59, 218)