ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Členským státům sice přísluší přijmout opatření způsobilá k zajištění jejich vnitřní a vnější bezpečnosti, avšak z toho nevyplývá, že by se taková opatření zcela vymykala uplatnění práva Společenství. Smlouva stanoví výslovné odchylky použitelné v situacích, jež mohou mít vliv na veřejnou bezpečnost, pouze v článcích 30 ES, 39 ES, 46 ES, 58 ES, 64 ES, 296 ES a 297 ES, které se týkají výjimečných a jasně vymezených případů. Z toho nelze vyvodit závěr, že existuje obecná výhrada, která by byla inherentně obsažena ve Smlouvě a která by vylučovala všechna opatření přijatá za účelem veřejné bezpečnosti z rozsahu působnosti práva Společenství. Uznání existence takové výhrady nezávisle na zvláštních požadavcích ustanovení Smlouvy by mohlo ohrozit závazný charakter práva Společenství a jeho jednotné uplatnění.

Mimoto musejí být odchylky stanovené v článcích 296 ES a 297 ES, jako v případě odchylek od základních svobod, vykládány restriktivně. Konkrétněji ohledně článku 296 ES, ačkoli daný článek uvádí opatření, jež členský stát může považovat za nezbytná k ochraně podstatných zájmů své bezpečnosti, nebo informace, o jejichž zveřejnění se členský stát domnívá, že je v rozporu s uvedenými zájmy, nelze tento článek nicméně vykládat tak, že uděluje členským státům pravomoc odchýlit se od ustanovení Smlouvy prostým odkazem na uvedené zájmy. V důsledku toho přísluší členskému státu, který se dovolává článku 296 ES, aby prokázal potřebu využít odchylky stanovené v daném článku za účelem ochrany podstatných zájmů své bezpečnosti.

(viz body 46–48, 50)
(viz body 58, 61–62, 64)

Přijetí nařízení č. 954/2009, které nahrazuje se zpětnou účinností nařízení č. 881/2002, nelze považovat v rozsahu, ve kterém se vztahuje na navrhovatele, za rovnocenné skutečnému zrušení posledně uvedeného nařízení, prostřednictvím kterého by tito navrhovatelé již dosáhli jediného výsledku, který jim mohou jejich žaloby zajistit, takže by již tedy nebylo namístě, aby Soud dvůr rozhodl.

Přijetí nařízení č. 954/2009, kterým se po sto čtrnácté mění nařízení č. 881/2002 o zavedení některých zvláštních omezujících opatření namířených proti některým osobám a subjektům spojeným s Usámou bin Ládinem, sítí Al-Kajdá a Talibanem, nelze v tomto ohledu považovat za skutečnost, ke které došlo po vydání rozsudků, kterými byly zamítnuty žaloby na neplatnost podané dvěma žalobci proti tomuto posledně uvedenému nařízení, a na základě níž by se staly kasační opravné prostředky podané proti uvedeným rozsudkům bezpředmětnými.

(viz bod 71)

Soudy Společenství musí v souladu s pravomocemi, které jim byly svěřeny na základě Smlouvy o ES, zajišťovat v zásadě úplný přezkum legality veškerých aktů Společenství z hlediska základních práv, která jsou nedílnou součástí obecných zásad práva Společenství, a to včetně aktů Společenství, které stejně jako nařízení č. 881/2002 o zavedení některých zvláštních omezujících opatření namířených proti některým osobám a subjektům spojeným s Usámou bin Ládinem, sítí Al-Kajdá a Talibanem, mají provádět rezoluce přijaté Radou bezpečnosti na základě kapitoly VII Charty Spojených národů.

(viz body 83–86)

Uložení omezujících opatření, jako je zmrazení prostředků, která obsahuje nařízení č. 881/2002 o zavedení některých zvláštních omezujících opatření namířených proti některým osobám a subjektům spojeným s Usámou bin Ládinem, sítí Al-Kajdá a Talibanem, vůči určitým osobám na základě jejich zařazení do seznamu v příloze I uvedeného nařízení, představuje neodůvodněné omezení jejich vlastnických práv, jelikož toto nařízení bylo přijato, aniž by jim byla poskytnuta jakákoli záruka, že budou moci příslušným orgánům vylíčit svůj případ, a to v situaci, kdy je omezení jejich vlastnických práv nutno kvalifikovat jako značné vzhledem k obecné působnosti a době trvání opatření spočívajících ve zmrazení prostředků, která jsou vůči nim uplatňována

(viz body 92–93)
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (čtvrtého senátu)

29. listopadu 2007

Věc C-9/06 P

Tomás Salazar Brier

v.

Komise Evropských společenství

„Kasační opravný prostředek – Úředníci – Odměna – Příspěvek za práci v zahraničí – Podmínka stanovená v čl. 4 odst. 1 písm. a) druhé odrážce přílohy VII služebního řádu – Pojem ,práce konaná pro některý jiný stát‘ “

Předmět: Kasační opravný prostředek podaný proti rozsudku Soudu prvního stupně Evropských společenství ze dne 25. října 2005, Salazar Brier v. Komise (T‑83/03, Sb. VS s. I‑A‑311 a II‑1407), směřující ke zrušení tohoto rozsudku.

Rozhodnutí: Zamítnutí kasačního opravného prostředku.

Shrnutí

1. Kasační opravný prostředek – Důvody kasačního opravného prostředku – Nové předložení argumentace – Přípustnost – Meze

(Statut Soudního dvora, článek 58; jednací řád Soudního dvora, čl. 113 odst. 2)

2. Úředníci – Odměna – Příspěvek za práci v zahraničí – Podmínky přiznání

[Služební řád, příloha VII, čl. 4 odst. 1 písm. a)]

1. Z článku 58 statutu Soudního dvora ve spojení s čl. 113 odst. 2 jednacího řádu Soudního dvora vyplývá, že v rámci kasačního opravného prostředku se navrhovatel může dovolávat jakéhokoli relevantního argumentu s jedinou výhradou, že kasační opravný prostředek nemění předmět sporu před Soudem.

2. I když se rozdělení pravomocí ve vnitrostátní rovině liší v závislosti na institucionálním uspořádání každého státu, stát musí být v mezinárodním právu veřejném považován za subjekt unitární povahy. S ohledem na toto pojetí se vyžaduje, aby byl stát v ostatních státech a mezinárodních organizacích zastupován systémem jednotného diplomatického zastoupení, který odráží jednotu dotyčného státu v mezinárodním měřítku.

K tomu, aby se mohlo mít za to, že dotyčný úředník pracoval pro „některý jiný stát“, není nezbytné, aby byl zaměstnán ústřední správou tohoto jiného státu; rozhodným prvkem naproti tomu je to, že je funkčně začleněn do stálého zastoupení tohoto státu.

V tomto ohledu jak zaměstnanci, kteří pracují pro stát prostřednictvím jeho ústřední správy, tak ti, kteří pracují pro samosprávná společenství prostřednictvím správy tohoto společenství, splňují podmínky stanovené čl. 4 odst. 1 přílohy VII služebního řádu, avšak za podmínky, že jsou formálně začleněni do stálého zastoupení uvedeného státu.

Pro účely výkladu výrazu „práce konaná pro některý jiný stát“ uvedeného v čl. 4 odst. 1 písm. a) druhé odrážce přílohy VII služebního řádu proto musí být za jedinou rozhodnou skutečnost považována ta, že práce je konána v rámci stálého zastoupení státu. V důsledku toho práce konaná pro vlády nižších politických jednotek států nemůže být považovaná za práci konanou pro stát, pokud dotyčná osoba není formálně začleněna do stálého zastoupení státu. Ze stejného důvodu nemůže být považována za práci konanou pro stát práce vykonávaná pro společnosti s kapitálem vlastněným právnickými osobami veřejného práva, jež patří do jedné z kategorií obchodních společností.
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (čtvrtého senátu)

29. listopadu 2007

Věc C-8/06 P

Anna Herrero Romeu

v.

Komise Evropských společenství

„Kasační opravný prostředek – Úředníci – Odměna – Příspěvek za práci v zahraničí – Podmínka stanovená v čl. 4 odst. 1 písm. a) druhé odrážce přílohy VII služebního řádu – Pojem ,práce konaná pro některý jiný stát‘ “

Předmět: Kasační opravný prostředek podaný proti rozsudku Soudu prvního stupně Evropských společenství ze dne 25. října 2005, Herrero Romeu v. Komise (T‑298/02, Sb. VS s. I‑A‑295 a II‑1349), a směřující ke zrušení tohoto rozsudku.

Rozhodnutí: Kasační opravný prostředek se zamítá.

Shrnutí

1. Kasační opravný prostředek – Důvody kasačního opravného prostředku – Nové předložení argumentace – Přípustnost – Meze

(Statut Soudního dvora čl. 58; Jednací řád Soudního dvora, čl. 113 odst. 2)

2. Úředníci – Odměna – Příspěvek za práci v zahraničí – Podmínky přiznání

[Služební řád úředníků, příloha VII článek 4 odst. 1 písm. a)]

1. Z ustanovení článku 58 statutu Soudního dvora ve vzájemném spojení s čl. 113 odst. 2 jeho jednacího řádu vyplývá, že v rámci kasačního opravného prostředku se navrhovatel může dovolávat jakéhokoli relevantního argumentu s jedinou výhradou, že kasační opravný prostředek nemění předmět sporu před Soudem.

2. I když se rozdělení pravomocí ve vnitrostátní rovině liší v závislosti na institucionálním uspořádání každého státu, stát musí být v mezinárodním právu veřejném považován za subjekt unitární povahy. S ohledem na toto pojetí se vyžaduje, aby byl stát v ostatních státech a mezinárodních organizacích zastupován systémem jednotného diplomatického zastoupení, který odráží jednotu dotyčného státu v mezinárodním měřítku.

K tomu, aby se mohlo mít za to, že dotyčný úředník pracoval pro „některý jiný stát“, není nezbytné, aby byl zaměstnán ústřední správou tohoto jiného státu; rozhodným prvkem naproti tomu je to, že je funkčně začleněn do stálého zastoupení tohoto státu.

Jak zaměstnanci, kteří pracují pro stát prostřednictvím jeho ústřední správy, tak ti, kteří pracují pro samosprávná společenství prostřednictvím správy tohoto společenství, splňují totiž podmínky stanovené čl. 4 odst. 1 přílohy VII služebního řádu, avšak za podmínky, že jsou formálně začleněni do stálého zastoupení uvedeného státu.

Pro účely výkladu výrazu „práce konaná pro některý jiný stát“ uvedeného v čl. 4 odst. 1 písm. a) druhé odrážce přílohy VII služebního řádu musí tedy být za jedinou rozhodnou skutečnost považována ta, že práce je konána v rámci stálého zastoupení státu. V důsledku toho práce konaná pro vlády nižších politických jednotek států nemůže být považována za práci konanou pro některý jiný stát, pokud dotyčný nebyl formálně začleněn do stálého zastoupení státu. Ze stejného důvodu práce konaná pro společnosti s kapitálem vlastněným právnickými osobami veřejného práva, jež patří do jedné z kategorií obchodních společností, nemůže být považována za práci konanou pro stát.
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (čtvrtého senátu)

29. listopadu 2007

Věc C-7/06 P

Beatriz Salvador García

v.

Komise Evropských společenství

„Kasační opravný prostředek – Úředníci – Odměna – Příspěvek za práci v zahraničí – Podmínka stanovená v čl. 4 odst. 1 písm. a) druhé odrážce přílohy VII služebního řádu – Pojem ,práce konaná pro některý jiný stát‘ “

Předmět: Kasační opravný prostředek podaný proti rozsudku Soudu prvního stupně Evropských společenství ze dne 25. října 2005, Salvador García v. Komise (T‑205/02, Sb. VS s. I‑A-285 a II‑1311) a směřující ke zrušení tohoto rozsudku.

Rozhodnutí: Kasační opravný prostředek se zamítá.

Shrnutí

1. Kasační opravný prostředek – Důvody kasačního opravného prostředku – Nové předložení argumentace – Přípustnost – Meze

(Statut Soudního dvora, čl. 58; jednací řád Soudního dvora, čl. 113 odst. 2)

2. Úředníci – Odměna – Příspěvek za práci v zahraničí – Podmínky přiznání

[Služební řád, příloha VII, čl. 4 odst. 1 písm. a)]

1. Z ustanovení článku 58 statutu Soudního dvora ve vzájemném spojení s čl. 113 odst. 2 jednacího řádu Soudního dvora vyplývá, že v rámci kasačního opravného prostředku se navrhovatel může dovolávat jakéhokoli relevantního argumentu s jedinou výhradou, že kasační opravný prostředek nemění předmět sporu před Soudem.

2. I když se rozdělení pravomocí ve vnitrostátní rovině liší v závislosti na institucionálním uspořádání každého státu, stát musí být v mezinárodním právu veřejném považován za subjekt unitární povahy. S ohledem na toto pojetí se vyžaduje, aby byl stát v ostatních státech a mezinárodních organizacích zastupován systémem jednotného diplomatického zastoupení, který odráží jednotu dotyčného státu v mezinárodním měřítku.

K tomu, aby se mohlo mít za to, že dotyčný úředník pracoval pro „některý jiný stát“, není nezbytné, aby byl zaměstnán ústřední správou tohoto jiného státu; rozhodným prvkem naproti tomu je to, že je funkčně začleněn do stálého zastoupení tohoto státu.

V tomto ohledu jak zaměstnanci, kteří pracují pro stát prostřednictvím jeho ústřední správy, tak ti, kteří pracují pro samosprávné společenství prostřednictvím správy tohoto společenství, splňují podmínky stanovené čl. 4 odst. 1 přílohy VII služebního řádu, avšak za podmínky, že jsou formálně začleněni do stálého zastoupení uvedeného státu.

Pro účely výkladu výrazu „práce konaná pro některý jiný stát“ uvedeného v čl. 4 odst. 1 písm. a) druhé odrážce přílohy VII služebního řádu musí tedy být za jedinou rozhodnou skutečnost považována ta, že práce je konána v rámci stálého zastoupení státu. V důsledku toho práce konaná pro vlády nižších politických jednotek států nemůže být považována za práci konanou pro stát, pokud dotyčný nebyl formálně začleněn do stálého zastoupení státu. Ze stejného důvodu práce konaná pro společnosti s kapitálem vlastněným právnickými osobami veřejného práva, jež patří do jedné z kategorií obchodních společností, nemůže být považována za práci konanou pro stát.
46

Za těchto podmínek je nejprve třeba ověřit, zda směrnice 2002/58 vylučuje, aby členské státy za účelem zajištění účinné ochrany autorského práva stanovily povinnost sdělit osobní údaje, které by měly nositeli takového práva umožnit zahájení občanskoprávního řízení na základě existence tohoto práva. Pokud by tomu tak nebylo, bylo by třeba dále ověřit, zda z tří směrnic výslovně uvedených předkládajícím soudem přímo vyplývá, že členské státy mají povinnost takovou povinnost stanovit. Konečně, pokud by se výsledek tohoto druhého ověření rovněž potvrdil jako negativní, bylo by třeba za účelem poskytnutí užitečné odpovědi předkládajícímu soudu prověřit s odkazem na Listinu, který uvedený soud učinil, zda by v takové situaci jako ve věci v původním řízení jiné normy práva Společenství mohly vyžadovat odlišný výklad těchto tří posledně uvedených směrnic.
25

Domněnka, že turečtí státní příslušníci, kterým byl povolen vstup na území členského státu jako osobám vykonávajícím práci au pair nebo jako studentům, se mohou dovolávat ustanovení čl. 6 odst. 1 rozhodnutí č. 1/80, vede k závažným důsledkům. Vyplývalo by z toho nejprve, že členské státy nemají volnost stanovovat podmínky upravující vstup tureckých státních příslušníků na své území. Dále by to vedlo k obcházení vnitrostátních právních předpisů, jelikož by dotyčné osoby měly zájem přihlásit se jako studenti nebo osoby vykonávající práci au pair, aby se zapojily do pracovního trhu členského státu, na jehož území vstoupily. Konečně by to vedlo k tomu, že by členské státy byly omezeny ve své politice přijímat studenty a osoby vykonávající práci au pair turecké státní příslušnosti na úkor obou těchto skupin dotyčných osob.
17

Jak totiž vyplývá z druhého a třetího bodu odůvodnění směrnice 76/768, zákonodárce Společenství měl za to, že rozdíly mezi vnitrostátními ustanoveními týkajícími se kosmetických prostředků zavazují výrobce ke změnám výroby podle členského státu, pro který jsou výrobky určeny, a že tyto změny jsou překážkou obchodu s uvedenými výrobky, nicméně konstatoval, že tato vnitrostátní ustanovení sledují cíl ochrany veřejného zdraví, a že v důsledku toho se harmonizace Společenství v této oblasti musí inspirovat stejným cílem. Úpravy vnesené později do směrnice 76/768 byly vedeny týmiž úvahami (viz výše uvedený rozsudek Schwarzkopf, bod 28).
43

Soudní dvůr v tomto rozsudku rozhodl, že čl. 36 odst. 2 směrnice 92/50 nebrání tomu, aby bylo postupováno tímto způsobem, pokud jsou splněny tři velmi konkrétní podmínky, a sice že rozhodnutí postupovat tímto způsobem: — nemění kritéria pro zadání zakázky vymezená v zadávací dokumentaci nebo ve vyhlášení zakázky; — neobsahuje skutečnosti, které by, pokud by byly známy v době přípravy nabídek, mohly tuto přípravu ovlivnit; — nebylo přijato s přihlédnutím ke skutečnostem, jež by mohly mít diskriminační účinek vůči některému z uchazečů (viz v tomto smyslu rozsudek ATI EAC e Viaggi di Maio a další, citovaný výše, bod 32).
32

Ačkoli tedy členské státy nemusely v rámci směrnice 80/987 ve svém vnitrostátním právním řádu upravit záruku výplaty odstupného z důvodu výpovědi, neboť čl. 3 první pododstavec směrnice v tomto ohledu nestanoví žádnou povinnost, vnitrostátní právní úprava, která takovou záruku zakotvuje, však ode dne vstupu směrnice 2002/74 v platnost, tedy od 8. října 2002, spadá, pokud jde o její použití na skutečnosti, jež nastaly po vstupu směrnice v platnost, do rozsahu působnosti práva Společenství (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 7. září 2006, Cordero Alonso, C-81/05, Sb. rozh. s. I-7569, body 31 a 32). Z toho důvodu musí taková právní úprava být od uvedeného data v souladu s obecnými zásadami a se základními právy, jejichž dodržování Soudní dvůr zajišťuje, mezi něž patří zejména obecná zásada rovnosti a zásada zákazu diskriminace (viz výše uvedený rozsudek Rodríguez Caballero, body 31 a 32).
35

Co se týče zásady proporcionality, ta vyžaduje, aby akty orgánů Společenství nepřekročily meze toho, co je přiměřené a nezbytné k dosažení legitimních cílů sledovaných dotčenou právní úpravou, přičemž se rozumí, že pokud se nabízí volba mezi několika přiměřenými opatřeními, je třeba zvolit nejméně omezující opatření a způsobené nepříznivé následky nesmějí být nepřiměřené vzhledem ke sledovaným cílům (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 13. listopadu 1990, Fedesa a další, C-331/88, Recueil, s. I-4023, bod 13, jakož i výše uvedený rozsudek Jippes a další, bod 81).
21

Theodor Jäger podal proti rozhodnutí Finanzamt stížnost a žalobu k Finanzgericht. Poté, co těmto prostředkům nebylo vyhověno, podal T. Jäger opravný prostředek „Revision“ k Bundesfinanzhof. Bundesfinanzhof vzhledem k tomu, že měl za to, že přinejmenším od vydání rozsudku ze dne 11. prosince 2003, Barbier (C-364/01, Recueil, s. I-15013), je sporné, zda jsou německé právní předpisy v rozsahu, v němž uplatňují rozlišení podle místa, kde se dědictví nebo jeho část nachází, slučitelné se zásadou volného pohybu kapitálu, přerušil řízení a položil Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku: „Je slučitelné s čl. 73b odst. 1 [odst. 1] Smlouvy o založení Evropského společenství (nyní čl. 56 odst. 1 ES), že pro účely dědické daně a) je nutno zemědělský a lesní majetek nacházející se v jiném členském státě (zahraniční) ocenit v jeho tržní hodnotě (pořizovací hodnotě), zatímco pro tuzemský zemědělský a lesní majetek platí zvláštní postup oceňování, jehož výsledky dosahují průměrně jen 10% jeho tržní hodnoty, a b) nabytí německého zemědělského a lesního majetku je daňově osvobozeno do výše zvláštní nezdanitelné částky a zbývající hodnota je oceněna jen do výše 60 %, pokud to u dědice, který dědí majetek složený z tuzemského majetku a ze zahraničního zemědělského a lesního majetku, vede k situaci, kdy z důvodu umístění zemědělského a lesního majetku v zahraničí podléhá nabytí tuzemského majetku vyšší dědické dani, než by tomu bylo v případě, že by se zemědělský a lesní majetek nacházel v Německu?“
26

Komise má za to, že uložení penále je nejvhodnější sankcí k co možná nejrychlejšímu ukončení zjištěného protiprávního jednání. Částka tohoto penále se vypočítá vynásobením jednotného základu 500 eur koeficientem ve výši 11 (na stupnici od 1 do 20) za závažnost protiprávního jednání, koeficientem ve výši 1 (na stupnici od 1 do 3) za dobu trvání protiprávního jednání, jakož i koeficientem ve výši 3,9, vypočteným na základě hrubého domácího produktu Portugalské republiky a počtu hlasů, kterým tento členský stát disponuje v Radě Evropské unie, odrážejícím platební schopnost uvedeného členského státu.
69

Naproti tomu R. Jager se domnívá, že použití nařízení č. 796/2004 nemůže být rovnou vyloučeno pouze z toho důvodu, že toto nařízení spadá do rámce reformy SZP. Předkládajícímu soudu, jakož i příslušným vnitrostátním orgánům totiž přísluší zohlednit v co největším možném rozsahu uvedené nařízení za účelem určení, pomocí srovnávacího výpočtu uskutečněného na základě údajů vlastních věci v původním řízení, zda použití článků 66 a 67 tohoto nařízení vede k mírnější sankci, co se týče zjištěné nesrovnalosti.
12

Konkurující podniky mohou za určitých podmínek rovněž požádat poskytovatele všeobecných poštovních služeb o to, aby jim otevřel části svých přepravních služeb. Ustanovení § 28 odst. 1 poštovního zákona v této souvislosti stanoví: „Má-li držitel licence dominantní postavení na trhu poštovních služeb podléhajících licenci, musí, je-li o to požádán, odděleně nabídnout na tomto trhu části svých přepravních služeb v rozsahu, ve kterém je to pro něj ekonomicky únosné. Vůči jinému poskytovateli poštovních služeb existuje povinnost ve smyslu první věty pouze tehdy, pokud podnik, který o to požádal, nemá dominantní postavení a pokud by jinak na tomto nebo jiném trhu byla nepřiměřeně narušena hospodářská soutěž. Držitel licence má právo odmítnout dílčí plnění, jestliže by tím ohrozil řádný chod svých zařízení nebo bezpečnost podniku nebo jestliže v konkrétním případě nemá pro poskytnutí plnění, o které bylo požádáno, existující kapacitu.“
49

Finanzamt a německá vláda mají rovněž za to, že účelem daňového režimu dotčeného v původním řízení je zabránit dvojímu zohlednění ztrát tím, že budou vyloučeny odpočty nákladů vynaložených pro účely dosažení zisků v zahraničí, jelikož ty jsou podle dohody osvobozeny od daně. Musela-li by totiž být kurzová ztráta zohledněna jako provozní výdaj podniku v Německu, využívala by Deutsche Shell dvojí daňové zvýhodnění, jelikož kladný hospodářský výsledek její stálé provozovny je podle dohody osvobozen od daně v Německu, aniž by kurzová ztráta mohla být zohledněna v rámci zdanění v Itálii. Jinými slovy, jeden a ten samý hospodářský postup by byl uměle rozdělen ve prospěch společnosti Deutsche Shell, přičemž příjmy stálé provozovny by byly podle dohody osvobozeny od daně a s kurzovou ztrátou by bylo zacházeno jako s provozním výdajem podniku, odlišujícím se od jeho ostatních výdajů.
46

V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle čl. 13 odst. 2 základního rozhodnutí opatření ukládající antidumpingové clo určují zejména výši a typ ukládaného cla, jakož i určité ostatní náležitosti. Z tohoto ustanovení vyplývá, že si orgány mohou v rámci svého prostoru pro uvážení zvolit mezi různými typy cla (viz rozsudek ze dne 11. července 1990, Neotype Techmashexport v. Komise a Rada, C-305/86 a C-160/87, Recueil, s. I-2945, bod 58). V případě surového hematitového železa původem ze států uvedených v rozhodnutí č. 67/94 tak Komise disponovala možností zavést specifické clo, případně ve spojení s variabilním clem, které by nešlo tak snadno obejít [viz, co se týče nařízení Rady (EHS) č. 3068/92 ze dne 23. října 1992, kterým se uvaluje konečné antidumpingové clo na dovozy chloridu draselného pocházejícího z Běloruska, Ruska a Ukrajiny (Úř. věst. L 308, s. 41; Zvl. vyd. 11/18, s. 191), ve znění nařízení Rady (ES) č. 643/94 ze dne 21. března 1994 (Úř. věst. L 80, s. 1), rozsudek Soudu ze dne 29. září 2000, International Potash Company v. Rada, T-87/98, Recueil, s. II-3179, body 43 až 48]. Jak přitom uvádí bod 66 odůvodnění rozhodnutí č. 67/94, Komise využila svého prostoru pro uvážení a rozhodla se, že v případě upraveném tímto rozhodnutím je „zavedení minimální ceny […] vhodnější než ostatní druhy opatření směřujících k dosažení“ cílů sledovaných uvedeným rozhodnutím.
42

Jak totiž plyne z vyjádření předložených Soudnímu dvoru a z bodů 43 až 45 stanoviska generálního advokáta, taková vajíčka mohou být v některých členských státech před přenesením do dělohy dotyčné ženy uchována po různě dlouhou dobu; konkrétně vnitrostátní právní úprava dotčená v původním řízení stanoví v tomto ohledu možnost uchovávat oplodněná vajíčka po dobu až deseti let. Použití ochrany proti propuštění stanovené v článku 10 směrnice 92/85 na zaměstnankyni před přenesením oplodněných vajíček by tudíž mohlo způsobit přiznání ochrany i tehdy, kdyby se přenesení z jakéhokoli důvodu odložilo o několik let, nebo by se od něj dokonce nadobro upustilo s tím, že oplodnění in vitro bylo provedeno pouze preventivně.