ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Okolnost, že unijní soud nedodržel přiměřenou lhůtu soudního rozhodování ve věcech týkajících se legality pokuty uložené Komisí, nemůže být rozhodující příčinou újmy vzniklé podniku, který podal předmětnou žalobu, v důsledku toho, že musel platit náklady na bankovní záruku po překročení této lhůty. Bylo by tomu tak totiž pouze v případě, že by bankovní záruka byla povinná, takže podnik, který podal žalobu proti rozhodnutí Komise, kterým mu byla uložena pokuta, a který se rozhodl zřídit bankovní záruku namísto okamžitého splnění povinnosti vyplývající z tohoto rozhodnutí, by nebyl oprávněn do data vyhlášení rozsudku o této žalobě zaplatit uvedenou pokutu a zrušit bankovní záruku, kterou zřídil.

Zřízení bankovní záruky přitom závisí stejně jako její další existence na svobodné vůli dotčeného podniku vedené jeho finančními zájmy. Unijní právo totiž tomuto podniku nebrání, aby zřízenou bankovní záruku kdykoli zrušil a zaplatil uloženou pokutu, pokud se s ohledem na vývoj situace oproti podmínkám, které existovaly ke dni zřízení této záruky, domnívá, že je toto řešení pro něj výhodnější. Tak by tomu mohlo být například v případě, kdy průběh řízení před unijním soudem povede dotčený podnik k závěru, že rozsudek bude vydán později, než bylo původně plánováno, a v důsledku toho budou náklady na bankovní záruku vyšší než náklady očekávané původně při zřízení záruky.

(viz body 28, 29, 31)
Okolnost, že unijní soud nedodržel přiměřenou lhůtu soudního rozhodování ve věcech týkajících se legality pokuty uložené Komisí, nemůže být rozhodující příčinou újmy vzniklé podniku, který podal žalobu, v důsledku toho, že musel platit náklady na bankovní záruku po překročení této lhůty. Bylo by tomu tak totiž pouze v případě, že by bankovní záruka byla povinná, takže podnik, který podal žalobu proti rozhodnutí Komise, kterým mu byla uložena pokuta, a který se rozhodl zřídit bankovní záruku namísto okamžitého splnění povinnosti vyplývající z tohoto rozhodnutí, by nebyl oprávněn do data vyhlášení rozsudku o této žalobě zaplatit uvedenou pokutu a zrušit bankovní záruku, kterou zřídil.

Zřízení bankovní záruky přitom závisí stejně jako její další existence na svobodné vůli dotčeného podniku vedené jeho finančními zájmy. Unijní právo totiž tomuto podniku nebrání, aby zřízenou bankovní záruku kdykoli zrušil a zaplatil uloženou pokutu, pokud se s ohledem na vývoj situace oproti podmínkám, které existovaly ke dni zřízení této záruky, domnívá, že je toto řešení pro něj výhodnější. Tak by tomu mohlo být například v případě, kdy průběh řízení před unijním soudem povede dotčený podnik k závěru, že rozsudek bude vydán později, než bylo původně plánováno, a v důsledku toho budou náklady na bankovní záruku vyšší než náklady očekávané původně při zřízení záruky.

(viz body 29, 30, 32)
Svoboda usazování – Omezení – Daňové právní předpisy – Daň z příjmů – Odpočitatelnost příspěvků placených do profesního systému zabezpečení ve stáří a na soukromé důchodové pojištění – Vyloučení daňových nerezidentů – Srovnatelnost situací daňového rezidenta a daňového nerezidenta – Kritéria – Možnost či nemožnost zohlednění osobní a rodinné situace – Výdaje přímo související s činností, z níž plynou zdanitelné příjmy – Pojem – Výdaje vzniklé v důsledku dotyčné činnosti a nezbytné pro její výkon – Zahrnutí – Výdaje vyplývající z činnosti, která vedla ke vzniku příjmů, ale která není nutná pro její výkon – Vyloučení

Svoboda usazování – Omezení – Daňové právní předpisy – Daň z příjmů – Daňový nerezident, který v členském státě podléhá dani z příjmů v rámci omezené povinnosti – Vnitrostátní právní úprava tohoto členského státu, která poplatníkovi nepovoluje odpočet povinných příspěvků placených do profesního systému zabezpečení ve stáří – Přímá souvislost příspěvků s činností, která vedla ke vzniku zdaňovaného příjmu – Nepřípustnost do výše odpovídající výši části příjmů podléhajících dani v členském státě, ve kterém zdanitelný příjem vzniká – Vnitrostátní právní úprava uvedeného členského státu, která poplatníkovi nepovoluje odpočet povinných příspěvků placených do uvedeného profesního systému zabezpečení ve stáří – Přípustnost – Podmínka pozdějšího zdanění důchodů vyplácených organizací spravující systém sociálního zabezpečení – Irelevantnost – Vnitrostátní právní úprava uvedeného členského státu, která poplatníkovi nepovoluje odpočet povinných příspěvků placených v rámci soukromého důchodového pojištění – Přípustnost

(Článek 49 SFEU)
Ustanovení směrnice 2002/22, ve znění směrnice 2009/136, musí být vykládána v tom smyslu, že nebrání tomu, aby členský státu uložil, v situaci, jako je situace v původním řízení, povinnost šíření (must carry) podnikům, které nabízejí sledování televizních programů prostřednictvím živého streamování po internetu, aniž zajišťují sítě elektronické komunikace.

V tomto ohledu je třeba uvést, že podle čl. 1 odst. 3 rámcové směrnice nejsou směrnicemi spadajícími do společného regulačního rámce dotčena opatření přijatá na vnitrostátní úrovni v souladu s unijním právem se záměrem prosazovat cíle veřejného zájmu, zejména s ohledem na regulaci obsahu a audiovizuální politiku. Směrnice o univerzální službě tudíž ponechává členským státům volnost uložit povinnost šíření (must carry) nad rámec toho, co stanoví její čl. 31 odst. 1, zejména podnikům, které nabízejí sledování televizních programů prostřednictvím živého streamování po internetu, aniž zajišťují sítě elektronické komunikace. Je nesporné, že při uložení povinnosti šíření (must carry) podnikům, které nespadají pod čl. 31 odst. 1 směrnice o univerzální službě, musí členské státy dodržovat unijní právo, zejména pak pravidla týkající se volného pohybu služeb, který je zakotven v článku 56 SFEU.

(viz body 25, 27, 29, 36, výrok 2)
(viz body 47, 48)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 51–54)

V unijním právu platí zásada volného hodnocení důkazů, ze které vyplývá, že jestliže byl důkaz řádně obdržen, nemůže být jeho přípustnost zpochybněna u Tribunálu, a také to, že jediným relevantním kritériem pro posouzení důkazní hodnoty řádně předložených důkazů je jejich věrohodnost.

Vzhledem k tomu, že se Komise opírá o důkazy, které jsou v zásadě dostatečné pro prokázání existence protiprávního jednání, nepostačuje dotyčnému podniku tvrdit, že případně došlo k okolnosti, která by mohla ovlivnit průkaznost důkazů, aby na Komisi přenesl povinnost prokázat, že tato okolnost nemohla mít vliv na jejich průkaznost. Naopak s výjimkou případů, kdy dotyčný podnik nemůže takový důkaz předložit z důvodu jednání samotné Komise, je dotčený podnik povinen právně dostačujícím způsobem prokázat jednak to, že okolnost, které se dovolává, skutečně nastala, a jednak to, že tato okolnost zpochybňuje průkaznost důkazů, z nichž Komise vychází.

Tyto úvahy jsou přenositelné na situaci, v níž dotčený podnik zpochybňuje nikoliv věrohodnost důkazu, ale jeho pravost.

(viz body 65–67)
(viz bod 40)

Unijní právo nevyžaduje, aby vnitrostátní soudy z vlastního podnětu řešily otázku týkající se porušení unijního práva v případě, že by je posouzení této otázky nutilo k opuštění pasivní úlohy, kterou musí zastávat, k překročení rámce sporu, který stanovily strany, a k opření se o skutečnosti a okolnosti jiné než ty, na kterých strana, jež má zájem na použití těchto ustanovení, zakládá svůj nárok (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 14. prosince 1995, van Schijndel a van Veen, C‑430/93 a C‑431/93 , EU:C:1995:441 , body 21 a 22 ).

(viz body 51, 52, 55, 56)

V tomto ohledu je třeba předně uvést, že čl. 32 odst. 4 druhý pododstavec směrnice 2004/18, ve spojení s bodem 11 odůvodnění uvedené směrnice, stanoví, že v případě rámcové dohody uzavřené s více hospodářskými subjekty se následné zakázky sjednávají poté, co byla obnovena soutěž mezi stranami rámcové dohody ve vztahu k podmínkám, jež nebyly stanoveny. Z těchto ustanovení vyplývá, že se požadavek, podle něhož je třeba být původní stranou rámcové dohody, vztahuje pouze na hospodářské subjekty, neboť nelze uvažovat o tom, že by se soutěže měli účastnit sami veřejní zadavatelé.

Jak zásady rovného zacházení a zákazu diskriminace, tak zásada transparentnosti, jež z nich vyplývá (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 17. prosince 2015, UNIS a Beaudout Père et Fils, C‑25/14 a C‑26/14, EU:C:2015:821, bod 38), přitom předpokládají, že všechny podmínky a způsoby postupu vedoucího k zadání zakázky budou formulovány jasně, přesně a jednoznačně v oznámení o zakázce nebo v zadávací dokumentaci tak, aby zaprvé všichni přiměřeně informovaní uchazeči, kteří postupují s běžnou řádnou péčí, mohli pochopit jejich přesný rozsah a vykládat je stejným způsobem a zadruhé aby byl veřejný zadavatel schopen skutečně ověřit, zda nabídky uchazečů splňují kritéria, kterými se řídí dotčená zakázka (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 13. července 2017, Ingsteel a Metrostav, C‑76/16, EU:C:2017:549, bod 34).

(viz bod 63)
(viz body 28, 29, 33, 34, 45)

Viz znění rozhodnutí.

(viz bod 31)

Viz znění rozhodnutí.

Účastník řízení má v zásadě stále právní zájem na podání žaloby na neplatnost, pokud tato žaloba může představovat základ případné žaloby na náhradu škody. Pouhá možnost podat žalobu na náhradu škody postačuje k založení takového právního zájmu na podání žaloby, pokud není hypotetický. Právní zájem na podání žaloby může vyplývat z jakékoli žaloby podané k vnitrostátnímu soudu, v jejímž rámci může případné zrušení aktu napadeného před unijním soudem přinést žalobci prospěch.

Co se týče žaloby podané k unijnímu soudu proti rozhodnutí Komise, kterým se konstatuje slučitelnost státní podpory spočívající v kapitálové injekci do vnitrostátní banky s unijním právem a dále žaloby podané k vnitrostátnímu soudu znějící na určení neslučitelnosti rozhodnutí o řešení krize uvedené banky s vnitrostátním právem, vzhledem k takovému neoddělitelnému vztahu mezi uvedenými rozhodnutími, který zejména prokazuje, že dotčená státní podpora byla přiznána v rámci řešení krize dotčené banky, je třeba konstatovat, že unijní soud není oprávněn dospět k závěru, aniž by nahradil svým posouzením posouzení vnitrostátního soudu ohledně opodstatněnosti žaloby na neplatnost uvedeného rozhodnutí o řešení krize banky, že jelikož předmět posledně uvedené žaloby není stejný jako předmět žaloby podané k unijnímu soudu, nemůže případné zrušení rozhodnutí Komise v žádném případě ovlivnit posouzení vnitrostátními soudy žaloby, která k nim byla podána.

Unijní soud totiž nemá za účelem přezkumu právního zájmu na podání žaloby povinnost posuzovat pravděpodobnost opodstatněnosti žaloby podané k vnitrostátnímu soudu podle vnitrostátního práva, a nahradit tak posouzení, které činí uvedený soud. Naopak je nutné, aby žaloba na neplatnost podaná k unijnímu soudu mohla přinést straně, která ji podala, prospěch, a toto je zároveň dostatečné.

(viz body 42-44, 52, 55, 56)
50

Co se týče dále možnosti těchto orgánů vykonat takové rozhodnutí za okolností původního řízení, je třeba mít za to, že v souladu s článkem 8 směrnice 2008/115 jsou finské orgány oprávněny bezodkladně provést vyhoštění E, a to aniž by bylo dotčeno jeho právo dovolávat se práv vyplývajících z povolení k pobytu, které mu vydaly španělské orgány, při jeho následném odchodu do Španělska. Skutečnost, že konzultační postup stanovený v čl. 25 odst. 2 ÚPSD stále probíhá, tento výklad nezpochybňuje.
21

Ustanovení § 56c StGB zní takto: „1. Soud odsouzenému uděluje pokyny pro celou délku zkušební doby, potřebuje-li takovou pomoc, aby se znovu neodpustil trestné činnosti. Odsouzenému nemohou být v tomto ohledu uloženy nesplnitelné povinnosti zasahující do jeho způsobu života. 2. Soud může mimo jiné nařídit, aby odsouzený plnil povinnosti týkající se pobytu, vzdělávání, práce nebo volného času či uspořádání jeho finančních záležitostí, hlásil se v určených lhůtách u soudu nebo na jiném místě, aby nekontaktoval, neudržoval kontakt, nezaměstnával, nevzdělával či neposkytoval ubytování oběti či určitým osobám nebo osobám z určité skupiny osob, které by mu mohly zavdat příležitost k páchání další trestné činnosti či ho k ní podněcovat, aby nevlastnil či nepředal do úschovy jinému určité předměty, které by mu mohly zavdat příležitost ke páchání další trestné činnosti či ho k ní podněcovat, nebo aby plnil vyživovací povinnost. […]“
33

Táže-li se předkládající soud, zda by s ohledem na cíle nařízení č. 805/2004 bylo možné dospět k odlišnému závěru, je třeba připomenout, že hlavním cílem tohoto předpisu je v souladu s jeho článkem 1 zavedení evropského exekučního titulu pro nesporné nároky, aby byl stanovením minimálních norem umožněn volný pohyb rozhodnutí, soudních smírů a úředních listin ve všech členských státech, aniž by se v členském státě výkonu musela před uznáním a výkonem konat zprostředkující řízení. Avšak vzhledem k tomu, že podmínky pro použití mechanismu výjimky ze společného režimu uznávání rozsudků zavedeného tímto nařízením musí být vykládány restriktivně (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 15. března 2012, G, C 292/10, EU:C:2012:142, bod 64), nemůže být tímto cílem zpochybněn výklad působnosti uvedeného nařízení vyplývající ze znění jeho článku 7.
9

Soudní dvůr v rozsudku Taricco konstatoval, že ustanovení čl. 160 posledního pododstavce trestního zákoníku ve spojení s článkem 161 tohoto zákoníku (dále jen „dotčená ustanovení trestního zákoníku“), v nichž se stanoví, že úkon, který vede k přerušení běhu lhůty a spadá do rámce trestních stíhání týkajících se závažných podvodů v oblasti DPH, má za následek prodloužení promlčecí lhůty pouze o čtvrtinu její původní délky, mohou ohrozit splnění povinností uložených členským státům čl. 325 odst. 1 a 2 SFEU, pokud by tato vnitrostátní právní úprava ve značném množství případů závažných podvodů ohrožujících finanční zájmy Unie bránila uložení účinných a odstrašujících sankcí nebo by stanovila delší promlčecí lhůty pro případy podvodů ohrožujících finanční zájmy dotyčného členského státu než pro případy podvodů ohrožujících finanční zájmy Unie. Soudní dvůr rovněž rozhodl, že vnitrostátní soud je povinen zajistit plný účinek čl. 325 odst. 1 a 2 SFEU tak, že podle potřeby upustí od použití uvedených ustanovení vnitrostátního práva, která by dotyčnému členskému státu mohla bránit v dodržování povinností, které mu ukládají uvedená ustanovení Smlouvy o FEU.
50

Pokud by za takovýchto okolností byl původně vyjádřený záměr rodičů předpokládající návrat matky s dítětem do druhého členského státu, který byl státem jejich obvyklého bydliště před narozením dítěte, použit jako převažující hledisko, přičemž by bylo fakticky nastoleno obecné a abstraktní pravidlo, že obvyklým bydlištěm kojence je nutně obvyklé bydliště jeho rodičů, došlo by tím k překročení mezí pojmu „obvyklé bydliště“ ve smyslu nařízení č. 2201/2003 a odporovalo by to struktuře, účinnosti a účelu řízení o navrácení. Konečně zájem dítěte si nežádá výklad, jaký navrhuje předkládající soud.
7.

Životní prostředí – Čištění městských odpadních vod – Směrnice 91/271 – Čištění podle přísnějších požadavků před vypuštěním městských odpadních vod z aglomerací s populačním ekvivalentem vyšším než 10000 PE – Vypouštění odpadních vod z aglomerací, sváděné do oblastí, které byly v rozhodné době označeny jako citlivé, aniž by byly podrobeny čištění podle přísnějších požadavků – Nesplnění povinnosti (Směrnice Rady 91/271, článek 3 a čl. 5 odst. 1, 2, 3 a 5 a příloha I bod B) (viz body 181-187)
(viz body 34-36)

Viz znění rozhodnutí.

Články 49 SFEU a 56 SFEU musí být vykládány v tom smyslu, že nebrání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je právní úprava dotčená v původním řízení, která pro koncesi na provozování služby automatizované loterijní hry a dalších číselných her s pevným kurzem stanoví model jediného koncesionáře, zatímco na jiné hry, tipovací soutěže a sázky se použije model několika koncesionářů, pokud vnitrostátní soud konstatuje, že vnitrostátní právní úprava skutečně sleduje soudržným a systematickým způsobem legitimní cíle tvrzené dotčeným členským státem.

Taková rozdílnost právních režimů totiž nemůže sama o sobě ovlivnit schopnost takového systému výhradní koncese dosáhnout cíle předcházení podněcování občanů k nadměrným výdajům za hru a boje proti hráčské závislosti, kvůli kterému byl zaveden (obdobně viz rozsudek ze dne 28. února 2018, Sporting Odds, C‑3/17, EU:C:2018:130, bod 23 a citovaná judikatura).

Duální systém organizace trhu hazardních her však může být v rozporu s článkem 56 SFEU, pokud se zjistí, že příslušné orgány vedou politiku směřující k nabádání k účasti na jiných hazardních hrách než na hrách, které jsou součástí systému výhradní koncese, spíše než k omezení herních příležitostí a omezení činností v této oblasti soudržným a systematickým způsobem, takže cíl předcházení podněcování k nadměrným výdajům za hru a boje proti hráčské závislosti, který byl základem zavedení systému výhradní koncese, nemůže být nadále účinně naplňován prostřednictvím tohoto systému (obdobně viz rozsudek ze dne 28. února 2018, Sporting Odds, C‑3/17, EU:C:2018:130, bod 24 a citovaná judikatura). Takový duální systém je naproti tomu slučitelný s článkem 56 SFEU, pokud předkládající soud shledá, že právní úprava omezující volný pohyb služeb skutečně sleduje soudržným a systematickým způsobem cíle tvrzené dotčeným členským státem (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 28. února 2018, Sporting Odds, C‑3/17, EU:C:2018:130, bod 33).

(viz body 50-53, výrok 1)
61

Zatřetí je třeba připomenout, že pokud by předkládající soud dospěl k závěru, že systémy spinální fixace dotčené v původním řízení nespadají do podpoložky 9021 10 10 ani do podpoložky 9021 10 90, zařazení těchto systémů do zbytkové podpoložky 9021 90 90 KN by předpokládalo, že tyto systémy jsou určeny nejen k implantování do organismu, ale rovněž ke kompenzování následků nějaké vady nebo neschopnosti, což by příslušelo ověřit předkládajícímu soudu ve světle vysvětlivek ke KN a HS, jež se týkají čísla 9021.
17

V tomto ohledu předkládající soud uvádí, že příspěvek podle čl. 9 odst. 1 písm. d) nařízení č. 196/2005 je „opatřením“, které spadá do působnosti článku 15 směrnice 94/62. Nicméně klade si otázku, zda je uvedený příspěvek slučitelný se zásadou „znečišťovatel platí“ zakotvenou v tomto článku. Zejména s přihlédnutím k definici hospodářského subjektu uvedené v čl. 3 bodu 11 této směrnice má předkládající soud za to, že znečišťovatel ve smyslu článku 15 uvedené směrnice musí mít vztah k přeměně obalu na odpad. Společnost Cali Esprou je přitom prostředníkem, který do obalů nikterak nezasahuje, takže se předkládající soud táže, zda povinnost zaplatit příspěvek SFŽP ve smyslu čl. 9 odst. 1 písm. d) OUG č. 196/2005 uložená společnosti Cali Esprou je v souladu s článkem 15 této směrnice.
9

Článek 250 odst. 1 uvedené směrnice zní: „Každá osoba povinná k dani podá přiznání k dani z přidané hodnoty, které obsahuje všechny údaje potřebné k výpočtu splatné daně a k provedení odpočtu daně, včetně celkové hodnoty plnění vztahujících se k této dani a odpočtu a celkové hodnoty plnění osvobozených od daně, do té míry, do jaké je to nezbytné ke stanovení základu daně.“
33

Nic to však nemění na tom, že pokud by se na takové kogenerační zařízení, jako je zařízení dotčené ve věci v původním řízení, nevztahovalo osvobození od daně stanovené v první větě článku 14 odst. 1 písm. a) směrnice 2003/96 jen z toho důvodu, že vyrábí nejen elektřinu, ale kombinovaným způsobem teplo i elektřinu, mohlo by to vést, jak ukazují okolnosti případu projednávaného v původním řízení, k nerovnému zacházení mezi výrobci elektřiny, což by mohlo být zdrojem narušení hospodářské soutěže škodlivých pro fungování vnitřního trhu v odvětví energetiky (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 21. prosince 2011, Haltergemeinschaft, C‑250/10, nezveřejněný, EU:C:2011:862, body 17 a 18).
4

Článek 32 uvedené směrnice, který je věnován „[r]ámcov[ým] dohod[ám]“, konkrétně stanoví: „[…] 2. Za účelem uzavření rámcové dohody se veřejní zadavatelé řídí pravidly řízení uvedenými v této směrnici ve všech fázích až do zadání zakázek založených na této rámcové dohodě. Strany rámcové dohody se vybírají za použití kritérií pro zadání zakázky stanovených v souladu s článkem 53. Zakázky založené na rámcové dohodě jsou zadávány postupy stanovenými v odstavcích 3 a 4. Tyto postupy mohou být použity pouze mezi veřejnými zadavateli a hospodářskými subjekty, jež jsou původními stranami rámcové dohody. Při zadávání zakázek založených na rámcové dohodě nesmějí strany za žádných okolností provádět podstatné změny v podmínkách stanovených v této rámcové dohodě, zejména v případě uvedeném v odstavci 3. […] 4. Jestliže je rámcová dohoda uzavřena s více hospodářskými subjekty, počet hospodářských subjektů musí být nejméně roven třem, existuje-li dostatečný počet hospodářských subjektů, které splňují kritéria pro výběr, nebo přípustných nabídek, které splňují kritéria pro zadání. Zakázky založené na rámcových dohodách uzavřených s více hospodářskými subjekty mohou být zadány: – buď použitím podmínek stanovených v rámcové dohodě bez obnovení hospodářské soutěže, nebo – nejsou-li všechny podmínky stanoveny v rámcové dohodě a strany znovu soutěží na základě stejných, a je-li to nutné, přesněji formulovaných podmínek a případně dalších podmínek uvedených v zadávací dokumentaci rámcové dohody, tímto postupem: a) veřejní zadavatelé písemně konzultují každou zakázku, která má být zadána, s hospodářskými subjekty, které jsou schopny plnit předmět zakázky; b) veřejní zadavatelé stanoví lhůtu, která je dostatečně dlouhá, aby umožnila podání nabídek pro každou konkrétní zakázku, s přihlédnutím k faktorům, jakými jsou složitost předmětu zakázky a čas potřebný k odeslání nabídek; c) nabídky se podávají písemně a jejich obsah zůstává důvěrný až do uplynutí stanovené lhůty pro odpověď; d) veřejní zadavatelé zadají každou zakázku uchazeči, který podal nejlepší nabídku na základě kritérií pro zadání zakázky uvedených v zadávací dokumentaci rámcové dohody.“
34

Za těchto okolností totiž zátěž v důsledku protiprávně vybrané daně nesl nikoli hospodářský subjekt, nýbrž kupující, na něhož byla přenesena. Vrátit hospodářskému subjektu částku daně, která již byla přenesena na kupujícího, by se tak pro uvedený hospodářský subjekt rovnalo získání dvojí platby, která by mohla být kvalifikována jako bezdůvodné obohacení, aniž by tím byly napraveny důsledky, jež měla protiprávnost daně pro kupujícího (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 14. ledna 1997, Comateb a další, C‑192/95 až C‑218/95, EU:C:1997:12, bod 22, jakož i ze dne 6. září 2011, Lady & Kid a další, C‑398/09, EU:C:2011:540, bod 19).