Keywords

Summary



Keywords

1. Rybolov – Zachování mořských zdrojů – Kontrolní opatření – Kontrolní a represivní povinnosti členských států – Dosah

(Nařízení Rady č. 2847/93)

2. Žaloba pro nesplnění povinnosti – Rozsudek Soudního dvora, kterým se určuje nesplnění povinnosti – Nesplnění povinností vyplývajících z rozsudku – Peněžité sankce – Penále – Paušální částka – Kumulace obou sankcí – Přípustnost – Podmínky – Porušení zásady non bis in idem a zásady rovného zacházení – Absence

(Článek 228 odst.2 ES)

3. Žaloba pro nesplnění povinnosti – Rozsudek Soudního dvora, kterým se určuje nesplnění povinnosti – Nesplnění povinností vyplývajících z rozsudku – Peněžité sankce – Způsoby výpočtu – Posuzovací pravomoc Soudního dvora – Neexistence dopadu pokynů přijatých Komisí

(Článek 228 odst.2 ES)

4. Žaloba pro nesplnění povinnosti – Rozsudek Soudního dvora, kterým se určuje nesplnění povinnosti – Nesplnění povinností vyplývajících z rozsudku – Peněžité sankce – Posuzovací pravomoc Soudního dvora – Uložení sankce nezávisle na návrzích Komise – Přípustnost

(Článek 228 odst.2 ES)

5. Žaloba pro nesplnění povinnosti – Rozsudek Soudního dvora, kterým se určuje nesplnění povinnosti – Nesplnění povinností vyplývajících z rozsudku – Peněžité sankce – Penále – Určení výše částky – Kritéria

(Článek 228 odst. 2 ES)

Summary

1. Dodržování povinností, které vyplývají pro členské státy z režimu Společenství pro zachování a řízení zdrojů v oblasti rybolovu, je zásadní pro zajištění ochrany lovišť ryb, zachování biologických zdrojů moře a jejich využívání na dlouhodobém základě a za patřičných hospodářských a sociálních podmínek. Nařízení č. 2847/93 o zavedení kontrolního režimu pro společnou rybářskou politiku stanoví v tomto ohledu společnou odpovědnost členských států, což znamená, že nesplní-li některý členský stát své povinnosti, zasahuje do zájmů jiných členských států a jejich hospodářských subjektů.

Uvedené nařízení č. 2847/93 ostatně dává přesné pokyny, co se týče obsahu opatření, která musejí být přijata členskými státy k zajištění účinnosti dotčeného režimu Společenství. Tato opatření musejí směřovat k zajištění souladu rybolovných operací s právními předpisy za tím účelem, aby se předcházelo případným porušením předpisů a současně aby byla tato porušení postihována. Tento účel předpokládá, že prováděná opatření musejí být účinná, přiměřená a odrazující. Pro osoby vykonávající činnost rybolovu nebo související činnost musí existovat závažné riziko, že v případě porušení pravidel společné politiky rybolovu budou odhaleny a budou jim uloženy přiměřené sankce. Pokud by totiž příslušné orgány některého členského státu systematicky nestíhaly osoby odpovědné za taková porušení předpisů, bylo by ohroženo jak zachování a řízení zdrojů rybolovu, tak i jednotné uplatňování společné politiky rybolovu.

(viz body 33–34, 37, 69)

2. Cílem řízení stanoveného v čl. 228 odst. 2 ES je přimět členský stát, který je v prodlení, aby splnil povinnosti vyplývající z rozsudku, kterým bylo rozhodnuto o nesplnění povinnosti, a tím zajistit účinné používání práva Společenství. Obě opatření stanovená tímto ustanovením, totiž paušální částka a penále, směřují k tomuto samému cíli.

To, zda bude použito jednoho nebo druhého z uvedených opatření, závisí na způsobilosti každého z nich naplnit v závislosti na okolnostech případu sledovaný účel. Zatímco uložení penále se jeví jako obzvláště vhodné, aby přimělo členský stát k tomu, aby co nejrychleji ustal v neplnění povinností, které by, nebýt takového opatření, mělo tendenci přetrvávat, uložení zaplacení paušální částky spočívá spíše na posouzení dopadů nesplnění povinností dotyčného členského státu na soukromé a veřejné zájmy, zejména pokud neplnění povinností trvalo po dlouhou dobu od rozsudku, jímž bylo původně určeno.

Za těchto podmínek není vyloučeno použít oba druhy sankcí stanovené v čl. 228 odst. 2 ES, zejména pokud neplnění povinností trvalo po dlouhou dobu a současně má tendenci nadále přetrvávat, přičemž použití spojky „nebo“ v odstavci 2 musí být chápáno v kumulativním, a nikoliv v alternativním smyslu.

Z toho vyplývá, že souběžné uložení zaplacení penále a paušální částky nemůže porušit zásadu non bis in idem , protože délka neplnění povinností je zohledněna jako jedno kritérium, mezi jinými, za účelem určení přiměřené úrovně donucení a odrazení, a stejně tak nemůže představovat zásah do rovnosti zacházení, pokud se s ohledem na povahu, závažnost a trvání zjištěného neplnění povinností takový souběh jeví jako vhodný, přičemž skutečnost, že k takovému souběhu nedošlo dříve není v tomto ohledu překážkou.

(viz body 80–86)

3. Pokud v rámci řízení zahájeného na základě čl. 228 odst. 2 ES Soudní dvůr uzná, že členský stát nevyhověl jeho rozsudku, může mu uložit zaplacení paušální částky nebo penále. Výkon této pravomoci nepodléhá podmínce, aby Komise vydala pokyny pro výpočet paušální částky nebo penále, jejichž uložení hodlá navrhnout Soudnímu dvoru, i když takové pokyny skutečně přispívají k zaručení transparentnosti, předvídatelnosti a právní jistoty ohledně kroků přijímaných Komisí. V každém případě tyto pokyny nemohou zavazovat Soudní dvůr.

(viz bod 85)

4. Pokud v rámci řízení zahájeného na základě čl. 228 odst. 2 ES Soudní dvůr uzná, že členský stát nevyhověl jeho rozsudku, může mu uložit peněžité sankce. V tomto ohledu se Soudní dvůr může odchýlit od návrhů Komise a uložit dotyčnému státu zaplacení paušální částky, i když Komise v tomto směru neučinila žádný návrh.

Pokud jde nejprve o politickou legitimitu na straně Soudního dvora k uložení peněžité sankce, kterou Komise nenavrhla, jelikož je otázka, zda členský stát splnil nebo nesplnil povinnosti vyplývající z dřívějšího rozsudku Soudního dvora, podrobena soudnímu řízení, ve kterém jsou politické úvahy nerozhodné, mohou být vhodnost uložení peněžité sankce a výběr za daných okolností nejvhodnější sankce posouzeny pouze ve světle zjištění učiněných Soudním dvorem v jeho rozsudku, který má být vydán podle čl. 228 odst. 2 ES, a vymykají se tedy politické sféře.

Dále argument, podle kterého by Soudní dvůr tím, že by se odchýlil od návrhů Komise nebo je překročil, porušil obecnou zásadu občanského soudního řízení, která zakazuje soudu překročit návrhy účastníků řízení, nemůže být přijat. Řízení stanovené v čl. 228 odst. 2 ES je totiž zvláštním soudním řízením specifickým pro právo Společenství, které nemůže být stavěno na roveň občanskému soudnímu řízení a rozhodnutí o uložení zaplacení penále nebo paušální částky nesměřuje k náhradě jakési škody, která by byla způsobena dotyčným členským státem, ale k tomu, aby na něj byl vyvíjen ekonomický nátlak, který jej přiměje k tomu, aby ve zjištěném neplnění povinností ustal.

Nemůže být přijat ani argument vycházející z údajného porušení práv na obhajobu. Na řízení podle článku 228 odst.2 ES totiž musí být nahlíženo jako na zvláštní soudní řízení za účelem výkonu rozsudků, jinými slovy jako na prostředek soudního výkonu rozhodnutí. Procesní záruky, jimiž disponuje dotčený členský stát, musí být tudíž posuzovány v tomto kontextu. Z toho plyne, že jakmile je v rámci kontradiktorního řízení učiněno zjištění o přetrvávání nesplnění povinnosti podle práva Společenství, musí práva na obhajobu, která je třeba členskému státu v prodlení přiznat co se týče uvažovaných peněžitých sankcí, zohledňovat sledovaný cíl, totiž zajištění a zaručení znovunastolení dodržování souladu s právem.

(viz body 87, 90–93)

5. Pokud jde o uložení penále členskému státu jako sankce za nesplnění povinností vyplývajících z rozsudku, návrhy Komise týkající se částky penále nemohou vázat Soudní dvůr a představují pouze užitečnou referenční základnu. Soudnímu dvoru při výkonu jeho posuzovací pravomoci přísluší, aby stanovil penále takovým způsobem, aby bylo jednak přizpůsobené okolnostem a jednak přiměřené zjištěnému nesplnění povinností, jakož i platební schopnosti dotyčného členského státu. Za tímto účelem, základními kritérii, která musí být zohledněna pro zajištění donucující povahy penále za účelem jednotného a účinného používání práva Společenství, jsou v zásadě délka porušení, stupeň jeho závažnosti a platební schopnost dotčeného členského státu. Za účelem použití těchto kritérií je namístě přihlédnout zvláště k důsledkům nesplnění povinností vyplývajících z rozsudku pro soukromé a veřejné zájmy a k naléhavosti, s níž je třeba přivést dotyčný členský stát k tomu, aby dostál svým povinnostem.

(viz body 103–104)