ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
86.

Plný účinek svobody usazování nelze naproti tomu zaručit tím, že by společnost LG.PD Netherlands, která v projednávané věci vykonala své právo usazování, mohla za určitých okolností uplatnit náhradu škody, jak uvedla vláda Spojeného království. Zaprvé by náklady s tím spojené nadále představovaly zásah do svobody usazování společnosti LG.PD Netherlands. Navíc by tím nemohlo být odstraněno znevýhodnění vyplývající z toho, že společnosti Spojeného království by za určitých okolností z důvodu neexistující převoditelnosti ztrát nechtěly vytvořit konsorcium s účastí společnosti LG.PD Netherlands.
13.

Článek 107 celního kodexu stanoví: „Zboží propuštěné do režimu uskladňování v celním skladu se zapisuje do evidence zboží podle článku 105, jakmile je dopraveno do celního skladu.“
46.

Každopádně od pojmů „pobočka“, „zastoupení“ nebo „jiná provozovna“ by mělo být vyžadováno nikoliv to, aby nutně měly spojitost s obchodní činností, ale pravděpodobněji to, aby označovaly entity, které se chovají jako soukromý subjekt. Specifický cíl, který sleduje čl. 18 odst. 2 nařízení č. 44/2001, hovoří pro tento smysl, a to tím spíše, že znění uvedeného článku takové omezení výslovně neobsahuje. Pokud převezmu příklad uvedený Komisí v jejím písemném vyjádření, kdybychom omezili výklad těchto pojmů pouze na obchodní nebo finanční činnosti, pracovníci nevládní organizace, jejíž sídlo je ve třetím státě, ale kteří jsou přiděleni k sekci uvedené organizace nacházející se v členském státě, by nemohli využít zvýšené ochrany, kterou jim v zásadě poskytuje nařízení č. 44/2001, ani se dovolávat čl. 18 odst. 2 uvedeného nařízení, a tudíž by nemohli mít prospěch z uplatnění právních předpisů Unie v oblasti příslušnosti, jelikož jejich zaměstnavatel nemá bydliště na území některého z členských států.
23.

Zatřetí, odmítnutí uplatnit režim ziskové přirážky na společnost Bawaria za takových okolností, jako jsou okolnosti v projednávaném případě, vede k vážnému narušení hospodářské soutěže oproti těm, na které se tento režim použije, ačkoli hodnota přidaná ve vztahu k použitému zboží od jeho koupě do jeho dalšího prodeje je ve všech případech totožná. Ve svobodném tržním hospodářství by Bawaria nemohla promítnout do prodejní ceny pro konečného spotřebitele zvýšenou částku DPH v důsledku uplatnění běžného režimu DPH, a musela by tedy přizpůsobit svou cenu tržní ceně (tj. ceně obchodníků povinných k dani, na které se použije režim ziskové přirážky), a dokonce prodávat se ztrátou, zatímco by její konkurenti dosahovali zisku, a zároveň by musela státu odvádět částku DPH, která je podstatně vyšší než částka, kterou platí tito konkurenti.
4.

Šestnáctý bod odůvodnění nařízení č. 1008/2008 je následujícího znění: „Zákazníci by měli mít možnost účinně srovnávat ceny leteckých služeb různých leteckých společností. Proto by vždy měla být udávána konečná cena, kterou má zákazník za letecké služby ze Společenství zaplatit, včetně všech daní a poplatků. Letečtí dopravci Společenství se rovněž vyzývají, aby uváděli konečnou cenu svých leteckých služeb ze třetích zemí do Společenství.“
33.

Nevidím důvod, proč by měl turecký pracovník mít právo zachovat své rodinné vazby, pokud má jeho manžel tutéž státní příslušnost, zatímco by neměl právo mít u sebe tohoto manžela, pokud má tento manžel jinou než tureckou státní příslušnost. V konečném důsledku by to vedlo k závěru, že přítomnost manžela téže státní příslušnosti u tureckého pracovníka je pro integraci tohoto pracovníka v hostitelském členském státě důležitější než přítomnost manžela, který nemá tureckou státní příslušnost. Mimoto by z toho vyplývalo, že by se ve srovnatelné situaci zacházelo s manželkou, která by neměla tureckou státní příslušnost, hůře než s manželkou turecké státní příslušnosti. To by mělo za následek nepřípustnou diskriminaci.
40.

Obvyklá doba platnosti patentové ochrany činí 20 let ode dne přihlášky vynálezu. Pokud je registrace pro léčivé přípravky udělena teprve po podání patentové přihlášky, nemohou výrobci léčivých přípravků ( 20 ) hospodářsky zhodnotit své výlučné postavení ohledně patentovaných účinných látek tohoto léčivého přípravku v období od podání patentové přihlášky do registrace léčivého přípravku. Jelikož by tím byla podle unijního zákonodárce zkrácena doba platnosti skutečné patentové ochrany na dobu, která by nepostačovala k pokrytí investic vložených do výzkumu a k vytvoření zdrojů potřebných k udržení vysoké úrovně výzkumu ( 21 ), poskytuje nařízení č. 1768/92 možnost prodloužit podáním žádosti o dodatkové ochranné osvědčení platnost výlučných práv k patentovaným účinným látkám na období nejvýše patnácti let ode dne, kdy byla pro dotčený léčivý přípravek vydána první registrace v Unii ( 22 ).
55.

Uvedený rozsudek rovněž dokládá, že není patrný žádný důvod, proč by tato judikatura neměla být použitelná na skutkové okolnosti týkající se daňových aspektů dědění. Okolnost, že nabytí na základě smrti představuje zvláštní formu volného pohybu kapitálu, tomu nikterak nebrání. Zaprvé, při nabytí na základě úmrtí se jedná o přechod vlastnického podílu jako každého jiného a každý podíl na podniku je spojen s převodem kapitálu. Zadruhé je třeba vzít v úvahu, že vzhledem k tomu, že se právo dědické daně, jak správně uvedla Komise, bezprostředně dotýká zájmů dědice, bude v důsledku toho muset být vykládáno také z jeho perspektivy ( 32 ). Zde je třeba mít na paměti, že se dědic v souvislosti s přechodem práv nachází ve stejném postavení jako jiný vlastník podílu ve společnosti. Dědic totiž ve vztahu k dědictví vstupuje do postavení zůstavitele. Proto mu svědčí stejné základní svobody podle unijního práva jako zůstaviteli za jeho života, kdy on sám byl ještě společníkem společnosti. Potud si zachovává Soudním dvorem uskutečněné rozlišování mezi takzvanými portfoliovými podíly a takovými podíly, které majitele staví do postavení, ve kterém určuje činnost dotčené společnosti, zcela svou opodstatněnost. Posledně uvedený případ je v každém ohledu postaven naroveň usazení dědice v jiném členském státu.
38.

Úvodem, a pokud jde o konstatování nerovného zacházení, je nesporné, že i kdyby nabyvatelka, která není leteckou společností, nemohla využít osvobození a musela by DPH zaplatit, nic by jí poté nebránilo v jejím vrácení v rámci čl. 28f odst. 1 bodu 2 písm. d) šesté směrnice. Bez ohledu na toto případné vrácení nicméně samotný výběr DPH znamená dočasný hotovostní odliv do státního rozpočtu, jehož finanční důsledky mohou být značné, vzhledem k vysokým částkám, kterých může tento hotovostní odliv dosahovat. V důsledku toho není volba mezi uplatněním osvobození a zdaněním plnění s následným přiznáním nároku na vrácení hospodářsky neutrální; dotčené nerovné zacházení představují případné náklady na financování uvedeného hotovostního odlivu do státního rozpočtu.
64.

V závislosti na výši poplatku by uložení poplatku za využívání jiných zařízení podniku mohlo podnítit nové a stávající operátory k tomu, aby investovali do instalování vlastních zařízení a vytvořili vlastní síť namísto toho, aby se snažili získat přístup k sítím jiných subjektů. I když sice nechci naznačovat, že investování do nové infrastruktury by nemohlo zlepšit soutěžní podmínky a oslabit dominantní postavení podniků vlastnících převážnou část stávající infrastruktury, existují další obavy, že by mohl vzniknout dodatečný tlak na možnosti „omezení práv třetích osob“ a mohly by se zvýšit náklady na poskytování služeb. Toto je jen obtížné uvést do souladu s potřebou členských států podporovat sdílení zařízení a majetku ( 54 ) a plnit své úkoly způsobem, který „podporuje účinnost, trvalou hospodářskou soutěž a koncovým uživatelům přináší co nejvyšší výhody“ ( 55 ).
33.

Německá, nizozemská a rakouská vláda ve svých vyjádřeních jednomyslně zdůrazňují, že rámcové rozhodnutí ponechává členským státům velký prostor pro uvážení při jeho uplatňování. Jejich široká posuzovací pravomoc byla v tomto ohledu uznána i Soudním dvorem ( 18 ). Tato otázka může být zvláště důležitá v případě, kdy by určitý výklad mohl narážet na ústavní pravidla daného členského státu, zatímco jiný výklad by na ně narážet nemusel ( 19 ). Zároveň je ale třeba mít na paměti, že rámcové rozhodnutí bylo pojato tak, že členským státům ukládá povinnosti k dosažení určitých cílů. Jedná se tedy o oblast, v níž by měl Soudní dvůr postupovat obezřetně. To však neznamená, že by Soudní dvůr neměl postupovat vůbec.
55.

Nevyjasněno oproti tomu zůstává, zda by pro toto omezení mohlo existovat odůvodnění vycházející z nepsaného naléhavého důvodu obecného zájmu uznaného v judikatuře, jenž by mohl vyhovět testu proporcionality. Jakožto nediskriminující omezení by v zásadě přicházelo v úvahu odůvodnění na základě naléhavých důvodů obecného zájmu. Pokud by byl DVGW s to prokázat nepsaný ospravedlňující důvod, který by vyhověl testu proporcionality, bylo by možné zavedení testu 3000 hodin v pracovním listu DVGW W534 posoudit jako povolené omezení volného pohybu zboží.
17.

Nejvyšší soud se tak rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1. Vztahují se – za okolností, kdy bylo do veřejného celního skladu na území členského státu Evropské unie dovozcem z tohoto členského státu [dovezeno] v letech 2005 a 2006 zboží z území nečlenského státu Evropské unie (Ukrajiny), které bylo následně v tomto celním skladu zpracováno v režimu aktivního zušlechťovacího styku v podmíněném systému a v němž výsledný výrobek nebyl ve smyslu článku 114 nařízení EHS č. 2913/92 ihned vyvezen, ale naopak byl v tomtéž skladu zpracovatelem zboží odprodán jiné společnosti z tohoto členského státu, která ho z uvedeného celního skladu nepropustila do volného oběhu, ale následně ho vrátila do režimu uskladnění v celním skladu – na uvedený prodej zboží v tomtéž celním skladu nadále pouze celní předpisy Společenství, nebo se právní situace předmětným prodejem změnila natolik, že uvedená transakce již podléhá režimu šesté směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977, tedy je možné pro účely režimu daně z přidané hodnoty podle šesté směrnice pokládat veřejný celní sklad nacházející se na území některého z členských států za součást území Společenství, resp. území tohoto členského státu, ve smyslu definice uvedené v článku 3 šesté směrnice? 2. Lze výše uvedený skutkový stav posuzovat s přihlédnutím k doktríně zneužití práv vypracované Soudním dvorem Evropské unie a týkající se použití šesté směrnice (rozsudek ze dne 21. února 2006, C-255/02, Halifax) tak, že žalobkyně prodejem zboží ve veřejném celním skladu nacházejícím se na území Slovenské republiky už uskutečnila dodání zboží za protihodnotu v tuzemsku? 3. Pokud bude odpověď na první otázku kladná v tom smyslu, že uvedená transakce již podléhá režimu šesté směrnice, je pak tato transakce zdanitelnou událostí a) podle čl. 10 odst. 1 a 2 šesté směrnice spojenou se vznikem daňového nároku z důvodu, že došlo k dodání zboží v celním skladu nacházejícím se na území Slovenské republiky, nebo b) z důvodu, že poté, co bylo zboží dovezeno ze třetí země (čl. 10 odst. 3 šesté směrnice), došlo po dobu uskladnění v tomto celním skladu k zániku celního režimu prodejem uskladněného zboží jiné osobě z členského státu? 4. Byly by splněny cíle šesté směrnice vyjádřené v její preambuli, resp. cíle GATT (WTO), kdyby prodej zboží dovezeného z třetí země do celního skladu, následně v něm zpracovaného a prodaného jiné osobě z tohoto členského státu v celním skladu na území členského státu Evropského společenství nepodléhal režimu daně z přidané hodnoty v tomto členském státě?“
27.

Soudní dvůr však dále uvedl, že „jinak by tomu bylo v případě, kdyby předkládající soud konstatoval, že hostitelský členský stát přiznal migrujícímu marockému pracovníkovi konkrétní práva související s výkonem zaměstnání, která byla rozsáhlejší než práva, jež mu přiznal tento stát v souvislosti s pobytem“ ( 14 ). Tak by tomu bylo tehdy, pokud by dotyčný členský stát přiznal dotčené osobě povolení k pobytu pouze na dobu kratší, než je doba platnosti jejího pracovního povolení, a pokud by následně a před skončením platnosti pracovního povolení odmítl prodloužit platnost povolení k pobytu, aniž by odůvodnil toto odmítnutí důvody ochrany legitimního státního zájmu, jakými jsou důvody veřejného pořádku, veřejné bezpečnosti a veřejného zdraví ( 15 ).
49.

Kromě toho, jak správně podotkla Komise, vnáší skutečnost, že D. Prete uzavřela manželství s belgickým státním příslušníkem, do případu další dimenzi. Vnitrostátní ustanovení odepírající přístup k čekacím příspěvkům osobám, které po uzavření manželství s belgickým státním příslušníkem legálně pobývají v této zemi, je opatřením, jež nezohledňuje rodinné poměry uchazeče o zaměstnání. Tyto okolnosti svědčí o možných vztazích navázaných v hostitelském státě, a přestože jsou v některých případech tyto vztahy čistě osobní, v jiných – nejsou-li řádně posouzeny – mohou představovat skutečnost, v jejímž důsledku může dojít k zásahu do základního práva na respektování soukromého života, které potvrdil Soudní dvůr právě v kontextu volného pohybu osob ( 30 ). Je zjevné, že podmínka přezkoumávaná v tomto řízení neumožňuje belgickým orgánům ani soudům tuto okolnost zohlednit. Mám tudíž za to, že i s ohledem na nemožnost zvažovat osobní poměry, například rodinné, je opatření stanovené v čl. 36 odst. 1 bodě 2 písm. j) královské vyhlášky ze dne 25. listopadu 1991 v rozporu se zásadou proporcionality, a tedy neodůvodňuje omezení volného pohybu pracovníků.
36.

Bez ohledu na výše uvedené nelze přehlížet, že Court of Appeal formuloval obě otázky položené Soudnímu dvoru velmi precizně. Dbal na to, aby v každém případě vyjádřil své pochybnosti zaprvé ohledně toho, zda je zaslání ze strany společnosti Sportradar třeba kvalifikovat jako „vytěžování“ nebo „zužitkování“, a zadruhé ohledně místa, kde k tomuto konkrétnímu úkonu dochází. Mám za to, že se předkládající soud tím, že se vůbec nezmínil o újmě způsobené tímto úkonem, snažil předejít tomu, aby se Soudní dvůr ve svých úvahách zabýval důsledky, které by plynuly z určení místa, kde k „zaslání“ došlo. Omezím se proto jen na otázku místa, kde došlo k tomuto konkrétnímu zaslání, aniž se budu zabývat důsledky, které by mohly plynout z odpovědi na ni, neboť o nich musí rozhodnout předkládající soud.
53.

Uvedený dopis však nelze vykládat tak, že by se omezil na to, že by účastnice řízení informoval o zahájení námitkového řízení a souvisejících lhůtách. Je totiž nezbytné zohlednit první část dopisu ze dne 20. května 2008, ve které OHIM navrhovatelku informuje o tom, že „bylo rozhodnuto“, že její námitky „jsou přípustné“ v rozsahu, v němž jsou založeny na starší nezapsané známce Redtube.
40.

Tak by tedy v projednávané věci mohl existovat nárok na odpočet daní s ohledem na stržené budovy i v lednu a v únoru 2010, takže by se mechanismus oprav vůbec nepoužil. Dovoluji si upozornit na to, že by v tomto případě mohla být – za předpokladu přiměřeného použití čl. 188 odst. 1 směrnice o DPH – oprava nároku na odpočet daně vyloučena i pro zbytek opravného období.
39.

Kdybychom tudíž měli za to, že T. Lassooyovi nebyl odepřen nástup na palubu, nemohl by se dovolávat článku 4 nařízení č. 261/2004 ani ustanovení tohoto nařízení týkajících se zrušení, a tím méně pak ustanovení týkajících se zpoždění. Cestující, který se ocitne ve stejné situaci jako T. Lassooy, neboť letecký dopravce jednostranně rozhodl o reorganizaci svých letů, by tak nespadal do žádné z kategorií, ve vztahu k nimž jsou stanovena ochranná opatření pro cestující v letecké dopravě, kteří jsou vystaveni závažným potížím a nepohodlí. Letecký dopravce nejenže by takovému cestujícímu nebyl povinen zaplatit náhradu za vzniklou újmu, ale především by nebyl ani povinen mu poskytnout pomoc, to znamená uspokojit jeho okamžité potřeby na místě. Tento cestující by byl ponechán svému osudu, což by bylo zcela v rozporu s cílem sledovaným uvedeným nařízením, kterým je jen pro připomenutí zajištění vysoké úrovně ochrany cestujících v letecké dopravě.
13.

V rámci této smlouvy pracoval W. Kita mimo území Polska, a to ve Francii. Smlouva byla ukončena na základě dohody mezi smluvními stranami dne 5. dubna 2008, ale v období od 22. srpna 2007 do 31. prosince 2007 nebyl W. Kita schopen výkonu práce z důvodu nemoci. Dne 8. ledna 2008 proto ZUS změnil potvrzení E 101 vystavené na období, na které se vztahovala tato smlouva, v tom smyslu, že bylo použitelné do 22. srpna 2007.
27.

S ohledem na tyto skutečnosti se zdá užitečné připomenout předkládajícímu soudu – témuž, který položil Soudnímu dvoru předběžné otázky v rámci výše uvedené věci Aladžov – rozdíl, který je třeba činit mezi právem vycházejícím z EÚLP a unijním právem. Měl jsem v tomto ohledu již možnost zdůraznit, že mohl-li se Evropský soud pro lidská práva domnívat, že se jedná o legitimní cíl, který může odůvodnit omezení volného pohybu, je to rovněž proto, že právo EÚLP a jejích protokolů připouští, že se lze veřejného pořádku dovolávat za hospodářskými účely, takže nestanoví omezení podobné omezení obsaženému v čl. 27 odst. 1 in fine směrnice 2004/38. Právní řád Unie tedy toleruje zásahy do volného pohybu občanů Unie v mnohem omezenějším počtu případů a poskytuje jim vyšší míru ochrany, než je míra ochrany poskytovaná systémem EÚLP ( 15 ). Unijní právo se nicméně nespokojuje s uznáním nadřazenosti zájmů dlužníků nad zájmy věřitelů a rozhodně neignoruje situaci věřitelů. I když, jak si myslím, čl. 27 odst. 1 směrnice 2004/38 brání možnosti uložit opatření k zákazu opustit území jen z důvodu existence dluhu vůči soukromým osobám, vyplývá z toho zároveň ponaučení, že nástroje sloužící k ochraně zájmů věřitelů musí mít v zásadě jiné formy než omezení svobody pohybu dlužníka. V unijním právu totiž existují právní nástroje, které mohou zajistit práva věřitelů, aniž by bylo nezbytně nutné zasáhnout do volného pohybu dlužníka ( 16 ). Nesdílím tedy obavu předkládajícího soudu ohledně existence různé úrovně ochrany mezi systémem EÚLP a právním řádem Unie.
29.

Uplatnění zákazu diskriminace ve spojení s obecnou svobodou pohybu občanů Unie na selektivní zlevnění jízdného by však mohla bránit skutečnost, že toto rakouské opatření se týká využívání služeb poskytovaných v oblasti dopravy. Je totiž sporné, zda lze obecnou svobodu pohybu občanů Unie uplatňovat vedle svobody pohybu služeb (k tomu viz níže bod 1). Pro opatření týkající se dopravy navíc platí zvláštní ustanovení Smlouvy obsažená v hlavě týkající se dopravy. Je tudíž třeba přezkoumat, zda by uplatnění obecné svobody pohybu vedlo k obcházení těchto zvláštních ustanovení (k tomu viz níže bod 2). Nakonec je třeba krátce pojednat o vztahu mezi obecným zákazem diskriminace a článkem 24 směrnice 2004/38 (k tomu viz níže bod 3).
16.

Řízení o převzetí se uplatní, dojde-li hostitelský členský stát k závěru, s odkazem na kritéria uvedená kapitole III, že za přezkum žádosti je odpovědný jiný členský stát. Článek 16 odst. 1 písm. a) stanoví, že členské státy jsou povinny převzít za podmínek stanovených v článcích 17 až 19 žadatele o azyl, který podal žádost v jiném členském státě. Členský stát, ve kterém byla žádost podána, může do tří měsíců od podání žádosti vyzvat druhý členský stát, který považuje za příslušný pro přezkum žádosti („dožádaný členský stát“), aby žadatele převzal ( 10 ). Tento členský stát poté provede nezbytné kontroly a o žádosti o převzetí žadatele rozhodne do dvou měsíců ode dne obdržení žádosti ( 11 ). Jestliže dožádaný členský stát souhlasí s převzetím žadatele, uvědomí členský stát, ve kterém byla žádost o azyl podána, žadatele o povinnosti přemístit jej do dožádaného členského státu, který bude příslušný pro vyřízení jeho žádosti. Žadatel musí být přemístěn do šesti měsíců od přijetí žádosti o převzetí nebo rozhodnutí o opravném prostředku nebo přezkumu, má-li odkladný účinek ( 12 ).
8.

Rozsudkem 176/2004 ze dne 3. listopadu 2004 Ústavní soud ( 6 ) prohlásil čl. 3 odst. 1 čtvrtý pododstavec královského nařízení č. 38 za protiústavní, pokud jde o člena statutárního orgánu společností podléhajících belgické dani z právnických osob nebo belgické dani z osob, které nejsou rezidenty a které neřídí dotčenou společnost ze zahraničí. Uvedený soud měl za to, že nevyvratitelná domněnka týkající se těchto členů statutárního orgánu je nepřiměřená, jelikož členům statutárního orgánu, kteří ukončili svou činnost, brání v tom, aby mohli prokázat, že tuto činnost ukončili jinak než odstoupením nebo ukončením svých povinností vyplývajících z jejich postavení jakožto osob samostatně výdělečně činných. Ústavní soud měl však za to, že dotčené ustanovení není protiústavní v případě členů statutárního orgánu, kteří řídí takové společnosti ze zahraničí. Tento soud měl za to, že nevyvratitelná povaha domněnky může být považována za nezbytnou pro zajištění toho, aby se na takové členy statutárního orgánu vztahoval systém sociálního zabezpečení pro osoby samostatně výdělečně činné vzhledem k tomu, že vnitrostátní orgán nedisponuje, pokud jde o takové osoby, informacemi a pravomocemi, které má v případě členů statutárního orgánu, kteří řídí společnosti v Belgii.
46.

Je to zajisté důvod, pro který unijní zákonodárce ve znění čl. 9 odst. 1 směrnice zdůraznil, že akt pronásledování je tvořen materiálním aktem, jehož povaha představuje nejobjektivnější kritérium pro posouzení existence pronásledování, a to nad rámec dotčené svobody, jestliže bude jednání vycházet z jednoho z důvodů uvedených v článku 10 směrnice. Pokud by například bylo rozhodnuto, že „samotná podstata“ je tvořena tím, co jsem nazval svobodou vlastního nitra, závažný akt zasahující do této svobody by byl pronásledováním, zatímco by pronásledováním nebylo, pokud by takový akt postihoval pouze vnější projev této svobody. To by podle mého názoru přitom nemělo žádný smysl.
12.

Níže vysvětlím, že nezbytnost takové podmínky neplyne z výkladu použitelné právní úpravy ani ze samotného rozsudku Pammer a Alpenhof. Pokud by uvedené ustanovení vyžadovalo, aby spotřebitelská smlouva byla uzavřená na dálku, vztahovala by se příslušnost jen na nevelké množství situací, což podle všeho není cílem nařízení. Kromě toho všechny státy, které jsou účastníky tohoto řízení, i Komise popírají, že by se čl. 15 odst. 1 písm. c) omezoval na spotřebitelské smlouvy uzavřené na dálku, a mají za to, že by se toto ustanovení nemělo vykládat v neprospěch spotřebitele.
43.

Parlament ve své duplice v podstatě opakuje stejné argumenty, jaké uplatnil ve své žalobní odpovědi, a sice že pravomoc členských států určit sídla orgánů nezahrnuje stanovení délky měsíčních zasedání, což spadá pouze do vnitřní organizace Parlamentu. Parlament, který se dovolává samostatnosti, jež mu musí být nutně přiznána k tomu, aby účinněji a s nižšími náklady organizoval svoji práci, namítá, že nechtěl zpochybnit umístění svého sídla do Štrasburku. Parlament poznamenává, že délka doplňujících plenárních zasedání, která se mají konat v Bruselu, byla rovněž zkrácena. Parlament připomíná, že když se jednalo o změnu praxe týkající se délky plenárních zasedání v roce 2000 tím, že byla zrušena páteční zasedání, Francouzská republika žalobu nepodala. Napadená usnesení přitom poměrně představují zkrácení maximálně o 1/12, zatímco změna praxe zavedená v roce 2000, která byla účinná od roku 2001, představovala zkrácení o 1/5. Parlament navrhuje, že ze skutečnosti, že Francouzská republika nezpochybnila zrušení pátečních zasedání, lze dovodit rovněž implicitní, ale nezbytné uznání svobody Parlamentu určit délku svých zasedání. Parlament dodává, že cílem uspořádání jeho práce je zvýšit účinnost, a poznamenává, že od nynějška jsou významnější činnosti výborů než práce v plénu. Užitečný účinek práva Parlamentu na samostatnou organizaci musí být každopádně zachován tím spíše, že tento orgán je jediným orgánem, který je volen přímo občany. Konečně v odpověď na argumenty Lucemburského velkovévodství Parlament odmítá myšlenku, že zasedání by ztratilo řádnou plenární povahu, pokud by mělo trvat pouze dva dny. Nelze dospět k výkladu rozhodnutí z Edinburghu – a tudíž protokolů – který by ukládal Parlamentu povinnost konat jeho plenární zasedání od pondělního rána do pátečního večera bez jakéhokoli ohledu na jeho skutečné potřeby.