ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Věc C-173/07

Emirates Airlines – Direktion für Deutschland

v.

Diether Schenkel

(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Oberlandesgericht Frankfurt am Main)

„Letecká doprava — Nařízení (ES) č. 261/2004 — Náhrady cestujícím v případě zrušení letu — Oblast působnosti — Článek 3 odst. 1 písm. a ) — Pojem ‚let‘ “

Stanovisko generální advokátky E. Sharpston přednesené dne 6. března 2008 I - 5239

Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 10. července 2008 I - 5252

Shrnutí rozsudku

Doprava – Letecká doprava – Nařízení č. 261/2004 – Společná pravidla náhrad a pomoci cestujícím v letecké dopravě v případě odepření nástupu na palubu, zrušení nebo významného zpoždění letů – Oblast působnosti

[Nařízení Evropského parlamentu a Rady č. 261/2004, čl. 3 odst. 1 písm. a)]

Pojem „let“ ve smyslu nařízení č. 261/2004, kterým se stanoví společná pravidla náhrad a pomoci cestujícím v letecké dopravě v případě odepření nástupu na palubu, zrušení nebo významného zpoždění letů, je třeba vykládat tak, že se v zásadě skládá z jedné operace letecké dopravy, a tak určitým způsobem představuje „jednotku“ této dopravy provedenou leteckým dopravcem, který určuje její trasu. Z toho vyplývá, že zpáteční cesta nemůže být považována za jeden a tentýž let. Článek 3 odst. 1 písm. a) uvedeného nařízení, podle kterého se toto nařízení uplatní na cestující odlétající z letiště umístěného na území členského státu, na které se vztahuje Smlouva, musí tedy být vykládán v tom smyslu, že se nepoužije na případ zpáteční cesty, kdy cestující, kteří původně odletěli z letiště umístěného na území členského státu, na které se vztahují ustanovení Smlouvy, se vrátí na toto letiště letadlem, které odletělo z letiště umístěného ve třetí zemi. Okolnost, že let tam i let zpáteční jsou rezervovány současně, nemá vliv na výklad tohoto ustanovení.

(viz body 40, 47, 53 a výrok)
Použití zásady „znečišťovatel platí“ ve smyslu čl. 174 odst. 2 prvního pododstavce druhé věty ES a článku 15 směrnice 75/442 o odpadech, ve znění rozhodnutí 96/350, by bylo zmařeno, pokud by osoby mající podíl na vzniku odpadu, ať již se jedná o držitele, nebo předchozí držitele odpadu, či dokonce o výrobce výrobku, z něhož odpad vznikl, měly uniknout své finanční odpovědnosti stanovené uvedenou směrnicí, přestože je jasně prokázán původ ropných látek, které byly vypuštěny do moře, i když nechtěně, a které způsobily znečištění pobřežního území členského státu.

Společenství není vázáno Mezinárodní úmluvou o občanskoprávní odpovědnosti za škody způsobené ropným znečištěním ani Mezinárodní úmluvou o zřízení mezinárodního fondu pro náhradu škod způsobených ropným znečištěním. Jednak totiž Společenství k uvedeným mezinárodním instrumentům nepřistoupilo, a jednak ani nelze mít za to, že by v tomto směru nahradilo své členské státy, už jen z toho důvodu, že ne všechny členské státy jsou stranami těchto Úmluv; nelze ani mít za to, že by uvedenými úmluvami bylo vázáno nepřímo z důvodu článku 235 Úmluvy Organizace spojených národů o mořském právu, která byla podepsána v Montego Bay dne 10. prosince 1982, vstoupila v platnost dne 16. listopadu 1994 a byla schválena rozhodnutím 98/392, tedy ustanovení, jehož odstavec 3 pouze stanoví obecnou povinnost spolupráce mezi stranami uvedené úmluvy.

(viz bod 85)
Kamkordér může být zařazen do podpoložky 85254099 kombinované nomenklatury uvedené v příloze I nařízení č. 2658/87 o celní a statistické nomenklatuře a o společném celním sazebníku pouze tehdy, pokud je funkce záznamu obrazu a zvuku pocházejících z jiných zdrojů než z integrované kamery nebo mikrofonu (funkce DV-in) aktivní v okamžiku proclení nebo pokud, i když výrobce nezamýšlel upozornit na tento charakteristický znak, uvedená funkce může být aktivována následně po tomto okamžiku snadnou manipulací přístroje uživatelem nedisponujícím zvláštními schopnostmi, aniž by došlo ke změně hardwaru kamkordéru. V případě následné aktivace je rovněž nezbytné, poté, co byla provedena aktivace, jednak aby kamkordér fungoval obdobně jako jiný kamkordér, jehož funkce DV-in je aktivní v okamžiku proclení, a jednak aby fungoval samostatně. Existenci těchto podmínek musí být možno ověřit v okamžiku proclení. Vnitrostátnímu soudu přísluší posoudit, zda jsou tyto podmínky splněny. Pokud tyto podmínky nejsou splněny, tento kamkordér musí být zařazen do podpoložky 85254091 kombinované nomenklatury.

(viz body 25–27, výrok 1)
Dávka, jakou je záloha vyplácená nezaměstnaným, kteří podali v rámci zákonného důchodového nebo úrazového pojištění žádost o pojistné plnění z důvodu snížené pracovní schopnosti nebo invalidity, musí být považována za „dávku v nezaměstnanosti“ ve smyslu čl. 4 odst. 1 písm. g) nařízení č. 1408/71.

Co se totiž týče nejprve předmětu a účelu uvedené dávky, jejím účelem je poskytnout žadateli o invalidní důchod, který nemá zaměstnání nebo žádný příjem, a lze-li za daných okolností předpokládat přiznání tohoto důchodu, finanční prostředky, které by mu umožňovaly uspokojovat svoje potřeby do doby, než bude přijato konečné rozhodnutí o jeho žádosti, tedy v období nejistoty týkající se schopnosti tohoto žadatele opět se zapojit do pracovního života. Tato dávka, která je rovněž vyplácena orgány příslušnými v oblasti nezaměstnanosti, je určena především k nahrazení ztráty mzdy v důsledku nezaměstnanosti, a umožňuje tak nezaměstnanému pracovníkovi uspokojovat jeho životní potřeby. Dále, co se týče základu pro výpočet uvedené dávky, její výše je stanovována totožným způsobem jako výše podpory v nezaměstnanosti. A konečně, co se týče podmínek poskytování této dávky, mimo skutečnost, že ustanovení na ni použitelná jsou stanovena právní úpravou týkající se pojištění pro případ nezaměstnanosti a že je tato dávka poskytovaná orgány příslušnými v oblasti nezaměstnanosti, musí žadatel o invalidní důchod splňovat podmínky pro vznik nároku na podporu v nezaměstnanosti týkající se doby pojištění a nevyčerpání doby poskytování dávky. Za těchto podmínek se taková dávka navzdory skutečnosti, že je svázána s žádostí o invalidní důchod, vztahuje přímo k riziku nezaměstnanosti uvedenému v čl. 4 odst. 1 písm. g).

(viz body 23, 25, 29–30, 35–36, výrok 1)
1)

Rakouská republika tím, že nestanovila žádnou lhůtu pro přijetí rozhodnutí ohledně žádostí o zápis léčivých přípravků do žluté nebo zelené sekce kodexu hrazených léčivých přípravků stanoveného zákonem o sociálním pojištění (Allgemeines Sozialversicherungsgesetz) ve znění zákona z roku 2003 o změně sociálního pojištění (Socialversicherungs-Änderungsgesetz 2003), která by byla v souladu s čl. 6 bodem 1 směrnice Rady 89/105/EHS ze dne 21. prosince 1988 o průhlednosti opatření upravujících tvorbu cen u humánních léčivých přípravků a jejich začlenění do oblasti působnosti vnitrostátních systémů zdravotního pojištění, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z tohoto ustanovení.
Věc C-291/07

Kollektivavtalsstiftelsen TRR Trygghetsrådet

v.

Skatteverket

(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Regeringsrätten)

„DPH — Místo zdanitelných plnění — Daňová příslušnost — Poskytovatel služeb usazený v jiném členském státě, než je členský stát, ve kterém je usazen zákazník — Osoba povinná k dani — Služby poskytované vnitrostátní nadaci, která vykonává jak hospodářskou činnost, tak i jiné činnosti“

Stanovisko generálního advokáta J. Mazáka přednesené dne 17. června 2008 I ‐ 8257

Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 6. listopadu 2008 I ‐ 8268

Shrnutí rozsudku

Daňová ustanovení – Harmonizace právních předpisů – Daně z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty – Poskytování služeb – Určení místa rozhodného pro vznik daňové povinnosti

[Směrnice Rady 77/388, čl. 9 odst. 2 písm. e), a 2006/112, čl. 56 odst. 1 písm. c)]

Článek 9 odst. 2 písm. e) šesté směrnice 77/388 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu, ve znění směrnice 1999/59, a čl. 56 odst. 1 písm. c) směrnice 2006/112 o společném systému daně z přidané hodnoty, které určují místo poskytování služeb poradců, techniků, poradenských organizací, advokátů, účetních a dalších podobných služeb pro účely určení daňové příslušnosti, musejí být vykládány v tom smyslu, že osoba, která uskutečňuje nákup poradenských služeb od osoby povinné k dani usazené v jiném členském státě a vykonává jak hospodářské činnosti, tak i činnosti nespadající do působnosti těchto směrnic, musí být považována za osobu povinnou k dani, i když jsou uvedené služby používány pouze pro potřeby činností nespadajících do působnosti těchto směrnic.

Tento článek totiž neupřesňuje, zda jeho použití podléhá podmínce, že osoba povinná k dani, která uskutečňuje nákup poradenských služeb, využívá těchto služeb v souvislosti se svou hospodářskou činností. Na rozdíl od jiných ustanovení šesté směrnice, jako je její čl. 2 odst. 1 a čl. 17 odst. 2, tak tento článek nijak neudává, že by taková podmínka byla k jeho použití nezbytná.

Za stavu, kdy čl. 9 odst. 2 písm. e) šesté směrnice výslovně nestanoví, že poskytované služby musí být použity v souvislosti s hospodářskou činností osoby, která uskutečňuje nákup těchto služeb, je třeba mít za to, že okolnost, že tato posledně uvedená osoba využívá tyto služby pro činnosti, které nespadají do oblasti působnosti šesté směrnice, nebrání použití tohoto ustanovení.

(viz body 28–33 a výrok)
Věc C-253/07

Canterbury Hockey Club

a

Canterbury Ladies Hockey Club

v.

The Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division]

„Šestá směrnice o DPH — Osvobození — Poskytování služeb souvisejících se sportem — Poskytování služeb osobám provozujícím sport — Poskytování služeb neregistrovaným sdružením a právnickým osobám — Zahrnutí — Podmínky“

Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 16. října 2008 I ‐ 7824

Shrnutí rozsudku

Daňové předpisy – Harmonizace právních předpisů – Daně z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty – Osvobození od daně stanovená šestou směrnicí [Směrnice Rady 77/388, čl. 13 část A odst. 1 písm. m)] Daňové předpisy – Harmonizace právních předpisů – Daně z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty – Osvobození od daně stanovená šestou směrnicí [Směrnice Rady 77/388, čl. 13 část A odst. 1 písm. m)]
Věc C-372/07

Nicole Hassett

v.

South Eastern Health Board

a

Cheryl Doherty

v.

North Western Health Board

(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Supreme Court)

„Soudní příslušnost — Nařízení (ES) č. 44/2001 — Článek 22 bod 2 — Spory týkající se platnosti usnesení orgánů společností — Výlučná příslušnost soudů státu, ve kterém se nachází sídlo — Odborový svaz lékařů“

Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 2. října 2008 I ‐ 7405

Shrnutí rozsudku

Soudní spolupráce v občanských věcech – Příslušnost a výkon soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech – Nařízení č. 44/2001 – Výlučná příslušnost – Spory týkající se společností a právnických osob

(Nařízení Rady č. 44/2001, čl. 22 bod 2)

Článek 22 bod 2 nařízení č. 44/2001 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech musí být vykládán v tom smyslu, že se platnosti usnesení orgánů společnosti, ve smyslu tohoto ustanovení, netýká žaloba, v rámci které jeden z účastníků řízení tvrdí, že usnesením přijatým orgánem společnosti byla porušena práva, která tomuto účastníkovi řízení údajně přiznávají stanovy této společnosti.

K použití čl. 22 bodu 2 nařízení č. 44/2001 totiž nepostačuje, aby žaloba měla jakoukoliv spojitost s usnesením přijatým orgánem společnosti. Základním cílem výjimky z pravidla obecné příslušnosti zavedené tímto ustanovením a stanovující výlučnou příslušnost soudů členského státu, ve kterém se nachází sídlo společnosti, je soustředit příslušnost, aby nedocházelo k přijímání rozporných rozhodnutí týkajících se existence společností a platnosti usnesení jejich orgánů. Pokud by přitom veškeré spory týkající se usnesení orgánu společnosti musely spadat pod tento článek, znamenalo by to, že žaloby podané proti společnosti, nezávisle na tom, zda by měly smluvní, deliktní či jinou povahu, by téměř vždy spadaly do příslušnosti soudů členského státu, ve kterém má daná společnost sídlo.

Mimoto by takový výklad vedl k tomu, že odlišné příslušnosti stanovené čl. 22 bodem 2 by podléhaly jak spory, které by nemohly vést k rozporným rozhodnutím o platnosti usnesení orgánů společnosti, tak i spory, které vůbec nevyžadují přezkum formálních náležitostí zveřejňování aktů společnosti. Takový výklad by tudíž měl za následek rozšíření rozsahu působnosti čl. 22 bodu 2 nařízení č. 44/2001 nad rámec toho, co vyžaduje jeho cíl. Rozsah působnosti tohoto ustanovení proto zahrnuje pouze spory, ve kterých jeden z účastníků řízení zpochybňuje platnost usnesení orgánu společnosti s ohledem na použitelné společenstevní právo nebo ustanovení stanov týkající se fungování jejích orgánů.

(viz body 19–20, 22–26 a výrok)
Věc C-453/07

Hakan Er

v.

Wetteraukreis

(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Verwaltungsgericht Giessen)

„Dohoda o přidružení EHS-Turecko — Rozhodnutí Rady přidružení č. 1/80 — Článek 7 první pododstavec druhá odrážka — Právo pobytu zletilého dítěte tureckého pracovníka — Nevykonávání zaměstnanecké činnosti — Podmínky ztráty nabytých práv“

Rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 25. září 2008 I - 7301

Shrnutí rozsudku

Mezinárodní dohody – Dohoda o přidružení EHS-Turecko – Rada přidružení zřízená Dohodou o přidružení EHS-Turecko – Rozhodnutí č. 1/80 – Sloučení rodiny

(Rozhodnutí Rady přidružení EHS-Turecko, čl. 7 první pododstavec)

Turecký státní příslušník, kterému bylo povoleno, aby jako dítě vstoupil na území členského státu v rámci sloučení rodiny, a který nabyl právo na volný přístup k jakékoli zaměstnanecké činnosti podle svého výběru v souladu s čl. 7 prvním pododstavcem druhou odrážkou rozhodnutí Rady přidružení EHS-Turecko č. 1/80, neztrácí v tomto státě právo pobytu, které souvisí s tímto právem na volný přístup, i když ve věku 23 let ještě nevykonával žádnou zaměstnaneckou činnost od ukončení školní docházky ve věku 16 let a účastnil se státních programů zaměřených na pomoc při hledání zaměstnání, aniž by je však dokončil.

(viz bod 35 a výrok)
Věc C-151/07

Theologos-Grigorios Chatzithanasis

v.

Ypourgos Ygeias kai Koinonikis Allilengyis

a

Organismos Epangelmatikis Ekpaidefsis kai Katartisis (OEEK)

(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Symvoulio tis Epikrateias)

„Směrnice 92/51/EHS — Uznávání diplomů — Studium ukončené v ‚centru svobodných studií‘, které není hostitelským členským státem uznáno jako vzdělávací zařízení — Oční optik“

Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 4. prosince 2008 I ‐ 9015

Shrnutí rozsudku

Volný pohyb osob – Svoboda usazování – Pracovníci – Uznávání diplomů – Směrnice 92/51

[Směrnice Rady 92/51, čl. 1 písm. a), články 3 a 4]

Článek 1 písm. a) a články 3 a 4 směrnice 92/51 o druhém obecném systému pro uznávání odborného vzdělávání a přípravy, kterou se doplňuje směrnice 89/48/EHS, ve znění směrnice 2001/19, musí být vykládány v tom smyslu, že příslušné orgány hostitelského členského státu jsou podle článku 3 uvedené směrnice povinny, s výhradou použití článku 4 téže směrnice, uznat diplom vydaný příslušným orgánem v jiném členském státě, přestože byl tento diplom vydán po ukončení vzdělání získaného zcela nebo zčásti v zařízení, které se nachází v hostitelském členském státě a podle právních předpisů tohoto posledně jmenovaného státu není uznáno jako vzdělávací zařízení.

Směrnice 92/51 totiž jednak neobsahuje žádné omezení, pokud jde o členský stát, v němž žadatel musí získat svou odbornou kvalifikaci, a jednak pouze příslušné orgány vydávající diplomy, které umožňují přístup k regulovanému povolání, jsou příslušné k tomu, aby ve světle norem použitelných v rámci svého systému odborného vzdělávání ověřily, zda jsou splněny podmínky požadované pro vydání těchto diplomů, zejména podmínky týkající se vzdělávacího zařízení, v němž držitel absolvoval své vzdělání. Tento výklad nezpochybňuje pravomoc hostitelského členského státu nad obsahem výuky nebo organizací vzdělávacího systému, jelikož dotčený diplom z hlediska uvedené směrnice nespadá do působnosti vzdělávacího systému hostitelského členského státu, ale do působnosti vzdělávacího systému členského státu, jehož příslušný orgán tento diplom vydal. V důsledku toho je to tento posledně uvedený orgán, kterému přísluší zajistit kvalitu dotčeného vzdělávání.

Mimoto skutečnost, že se státní příslušník členského státu, jenž si přeje vykonávat regulované povolání, rozhodne přistoupit k tomuto povolání v členském státě své volby, nemůže sama o sobě představovat zneužití obecného systému uznávání zavedeného směrnicí 92/51 a právo státních příslušníků členského státu, aby si zvolili členský stát, v němž si přejí získat svou odbornou kvalifikaci, je na jednotném trhu vnitřně spojeno s výkonem základních svobod zaručených Smlouvou.

(viz body 30–32, 34 a výrok)
Pro posouzení, zda se jedná o hrubou nedbalost ve smyslu článku 239 celního kodexu Společenství, je třeba zohlednit zejména složitost ustanovení, jejichž porušení vedlo ke vzniku celního dluhu, jakož i profesní zkušenost a otázku, zda subjekt postupoval s řádnou péčí.

V tomto ohledu zaprvé neexistuje zvláštní složitost, pokud v případě subjektu, který požádal o prominutí dovozního cla pro dovozní operace po vstupu nařízení č. 1196/97 o zařazení určitého zboží do kombinované nomenklatury v platnost, vyhlášení uvedeného nařízení ukončilo možnou složitost právní úpravy vytvořenou neexistencí některých pojmů v nizozemské verzi podpoložky 19059020 kombinované nomenklatury, týkající se zařazení rýžového papíru. Ačkoli se totiž nizozemská verze uvedené podpoložky může zdát méně přesná než ostatní jazykové verze, nemění to nic na skutečnosti, že toto nařízení o sazebním zařazení, přímo použitelné a závazné v celém rozsahu, popisuje výslovně a nikoli nejednoznačně výrobky, které mají být zařazeny pod uvedenou podpoložku, shodující se s těmi, jež jsou dotčeným subjektem dováženy.

Zadruhé, co se týče profesní zkušenosti, nemůže subjekt, který využil služeb celního zástupce, uniknout dodatečnému výběru cla s odvoláním se na svou nezkušenost ve věcech celních formalit. Subjekty by totiž mohly případně obcházet podmínku spojenou s profesní zkušeností tím, že si systematicky přiberou služby odborníků na celní záležitosti, a tak ty subjekty, které provádí své celní operace samy, budou těmi znevýhodněnými vzhledem k postupu stanovenému v článku 239 celního kodexu Společenství. Z toho vyplývá, že v rozsahu, v němž zástupce jednal jménem a na účet dovozce, musí být k prvkům, které se týkají případné nedbalosti tohoto zástupce, včetně úrovně jeho profesní zkušenosti, přihlédnuto za účelem posouzení nedbalosti tohoto dovozce.

Zatřetí, co se týče řádné péče subjektu, je třeba uvést, že subjekt, který postupuje s řádnou péčí, by se po seznámení s nařízením o sazebním zařazení, které bylo vyhlášeno v Úředním věstníku Evropských společenství, nemohl omezit na pokračování v dovozu svého zboží pod podpoložkou kombinované nomenklatury pouze z toho důvodu, že toto zařazení bylo přijato touto správou. Připuštění takové nedbalosti by totiž znamenalo pobídku pro subjekty při získávání prospěchu z pochybení jejich celních orgánů. Kromě toho by pochybení celní správy, k němuž v tomto případě již bylo přihlédnuto při zkoumání existence zvláštní situace, nemůže v zásadě osvobodit subjekt od důsledků jeho vlastní nedbalosti.

(viz body 40, 42–43, 46, 53–54, 64–65)
Student, který je státním příslušníkem členského státu a který se odebral do jiného členského státu, aby zde absolvoval své vzdělání, a který v dotčeném období přerušil výkon veškeré výdělečné činnosti kvůli studiu, aniž by se však vzdal svých plánů na profesní život v tomto posledně uvedeném členském státě, v němž si zachoval své bydliště, se nemůže za účelem získání stipendia na životní náklady dovolávat článku 7 nařízení č. 1251/70 o právu pracovníků zůstat na území členského státu po skončení zaměstnání v tomto státě, který stanoví, že pracovník, který je státním příslušníkem členského státu, požívá na území ostatních členských států „stejné sociální a daňové výhody jako tuzemští pracovníci“.

Student, který je státním příslušníkem členského státu a který se odebral do jiného členského státu, aby zde absolvoval své studium, se může dovolávat čl. 12 prvního pododstavce ES za účelem získání stipendia na životní náklady, pokud v hostitelském členském státě po určitou dobu pobýval. Článek 12 první pododstavec ES nebrání uplatnění požadavku předchozího pobytu po dobu pěti let vůči státním příslušníkům jiných členských států.

Členský stát je totiž oprávněn udělovat podporu pokrývající životní náklady studentů pouze studentům, kteří prokázali určitý stupeň integrace do společnosti tohoto státu. V tomto ohledu může být existence určitého stupně integrace považována za prokázanou na základě zjištění, že dotyčný student po určitou dobu pobýval v hostitelském členském státě.

Co se konkrétně týče slučitelnosti s právem Společenství požadavku nepřetržitého pobytu po dobu pěti let, je takový požadavek vhodný k tomu, aby zajistil, že žadatel o dotčené stipendium na životní náklady je v hostitelském členském státě integrován. Navíc, taková podmínka nepřetržitého pobytu po dobu pěti let nemůže být považována za nepřiměřenou zejména vzhledem k uplatňovaným požadavkům ohledně stupně integrace cizích státních příslušníků v hostitelském členském státě. Krom toho, aby byl požadavek pobytu přiměřený, musí být vnitrostátními orgány uplatňován na základě jasných a předem známých kritérií. Tím, že dotčeným osobám umožňuje jednoznačně zjistit svá práva a své povinnosti, může požadavek pobytu stanovený dotčenou vnitrostátní právní úpravou již svou samotnou existencí zaručit vysokou míru právní jistoty a transparentnosti v rámci udělování stipendií na životní náklady pro studenty. Takový požadavek pobytu po dobu pěti let, který je stanoven uvedenou vnitrostátní právní úpravou, proto nepřekračuje meze toho, co je nezbytné k dosažení cíle zajistit určitý stupeň integrace v hostitelském členském státě, pokud jde o studenty pocházející z jiných členských států. Toto zjištění se nedotýká možnosti členských států, aby – přejí-li si tak – udělovaly stipendia na životní náklady studentům pocházejícím z jiných členských států, kteří nesplňují požadavek pobytu po dobu pěti let.

(viz body 43, 49–52, 54, 56–60, výrok 2)
Jediným důvodem, kterého by se mohl členský stát dovolávat na obranu proti žalobě pro nesplnění povinnosti podané Komisí na základě čl. 88 odst. 2 ES, je takový důvod, jenž vychází z absolutní nemožnosti řádného provedení rozhodnutí o navrácení podpory. V případě obtíží musí Komise a členský stát na základě povinnost loajální spolupráce, stanovené v článku 10 ES, spolupracovat v dobré víře za účelem překonání těchto obtíží při plném dodržování ustanovení Smlouvy.

Podmínka absolutní nemožnosti provedení není splněna, pokud členský stát pouze sdělí Komisi právní, politické nebo praktické obtíže spojené s provedením uvedeného rozhodnutí, aniž by přijal skutečná opatření vůči dotčeným podnikům za účelem navrácení podpory a aniž by navrhl Komisi alternativní způsoby provedení rozhodnutí, které by umožnily překonání těchto obtíží. V tomto ohledu platí, že obtíže, které se týkají identifikace příjemců, výpočtu částky podpor, které mají být vráceny, jakož i výběru a provedení postupů k navrácení podpor, jsou obtížemi interními způsobenými jednáním nebo opomenutím vnitrostátních orgánů.

(viz body 44–46, 50)