NÁZOR GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

NIILA JÄÄSKINENA

přednesený dne 13. května 2014 ( 1 )

Posudek 1/13

Žádost Evropské komise o posudek

„Žádost o posudek na základě čl. 218 odst. 11 SFEU — Přípustnost — Pojem ‚zamýšlená dohoda‘ — Mezinárodní smlouvy v oblasti soudní spolupráce v občanských věcech — Haagská úmluva ze dne 25. října 1980 o občanskoprávních aspektech mezinárodních únosů dětí — Výlučná či sdílená pravomoc Evropské unie souhlasit s přistoupením třetího státu k této úmluvě — Uzavření mezinárodní smlouvy, které může ovlivnit společná pravidla unijního práva či změnit jejich působnost ve smyslu čl. 3 odst. 2 SFEU — Oblast, kterou již velkou měrou pokrývají pravidla unijního práva — Riziko zásahu do jednotného a soudržného použití pravidel unijního práva a řádného fungování jimi zavedeného systému — Interakce s nařízením (ES) č. 2201/2003“

Obsah

I – Úvod II – Kontext žádosti o posudek III – Řízení před Soudním dvorem IV – K přípustnosti A – Ke kvalifikaci nástrojů, které jsou předmětem žádosti o posudek B – Ke stranám dotčených mezinárodních dohod C – Stav dotčených mezinárodních dohod V – K věci samé A – Úvodní úvahy B – Ke kritériím vymezení výlučné vnější pravomoci Unie vycházejícím z judikatury předcházející Smlouvě o FEU C – K zachování relevance těchto zásad vytyčených judikaturou po vstupu Smlouvy o FEU v platnost D – K použití kritérií týkajících se ovlivnění společných pravidel v projednávaném případě 1. Charakteristiky dotčených mezinárodních dohod 2. Existence společných pravidel v oblasti, kterou pokrývají tyto mezinárodní dohody 3. Riziko ovlivnění těchto společných pravidel dotčenými mezinárodními dohodami VI – Závěry

I – Úvod

1. Předmětem tohoto názoru je žádost o posudek předložená Soudnímu dvoru na základě čl. 218 odst. 11 SFEU Evropskou komisí ( 2 ). Soudní dvůr je v této věci tázán na to, zda souhlas s přistoupením třetího státu k Haagské úmluvě ze dne 25. října 1980 o občanskoprávních aspektech mezinárodních únosů dětí (dále jen „Haagská úmluva z roku 1980“) ( 3 ) spadá do výlučné pravomoci Evropské unie, či nikoliv. Otázka vyvstává zejména s ohledem na změny zavedené Lisabonskou smlouvou v souvislosti s rozdělením pravomocí mezi Unií a členskými státy, které tak má Soudní dvůr vyjasnit.

2. Je třeba rovnou upřesnit, že všechny členské státy Unie jsou stranami Haagské úmluvy z roku 1980, avšak Unie jako taková nikoliv, jelikož tato úmluva neumožňuje přistoupení mezinárodních organizací. Komise má nicméně za to, že možnost souhlasit s přistoupením třetích států k této úmluvě, jak je stanovena v jejím článku 38, spadá do výlučné vnější pravomoci Unie, a že je tedy nezbytné, aby tak členské státy učinily nikoliv jednotlivě a vlastním jménem, nýbrž současně a v zájmu Unie. Návrhy rozhodnutí Rady, které Komise v tomto smyslu předložila, byly velkou většinou členských států zamítnuty, přičemž většina z nich již souhlasila s přistoupením alespoň jednoho z těchto třetích států.

3. K odůvodnění svého přístupu, který zpochybňuje jak Rada Evropské unie, tak téměř všechny členské státy, které v projednávané věci předložily vyjádření ( 4 ), Komise, podporovaná Evropským parlamentem, uvádí, že se zde jedná o uzavření mezinárodní smlouvy, které může ovlivnit společná pravidla unijního práva či změnit jejich působnost ve smyslu čl. 3 odst. 2 SFEU.

4. Podle jejího názoru existuje konkrétně nebezpečí konkurence, nebo dokonce konfliktů s nařízením Rady (ES) č. 2201/2003 ze dne 27. listopadu 2003 o příslušnosti a uznávání a výkonu rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti a o zrušení nařízení (ES) č. 1347/2000 ( 5 ) (dále jen „nařízení Brusel IIa“). Věcná působnost tohoto nařízení se totiž zčásti shoduje s věcnou působností Haagské úmluvy z roku 1980, neboť obsahuje rovněž ustanovení o mezinárodních únosech dětí, z nichž některá odkazují na uvedenou úmluvu. V tomto ohledu vyvstává otázka, zda kritéria posouzení rizika ovlivnění společných pravidel mezinárodní smlouvou, která definoval Soudní dvůr ve své judikatuře předcházející vstupu Smlouvy o FEU v platnost, zůstávají v projednávané věci relevantní.

5. Každopádně než bude moci Soudní dvůr určit, zda Unie má výlučnou či sdílenou vnější pravomoc souhlasit s přistoupením třetího státu k uvedené úmluvě, bude muset přezkoumat, zda je projednávaná žádost o posudek přípustná, o čemž panují vážné pochybnosti.

6. V této souvislosti je třeba nejprve ověřit, zda nástroje, které jsou předmětem žádosti o posudek, představují skutečně „dohody“ spadající pod čl. 218 odst. 11 SFEU, jelikož tyto nástroje jsou atypické jak svou povahou, tak smluvními stranami, neboť se jedná o sérii prohlášení o souhlasu s přistoupením třetích států k uvedené úmluvě, která činí členské státy, a nikoliv samotná Unie. V případě kladné odpovědi bude třeba s ohledem na výše uvedený faktický kontext dále určit, zda dotčené dohody jsou dosud „zamýšlené“ ve smyslu tohoto ustanovení, a tedy do jaké míry může Soudní dvůr vydat užitečně posudek.

II – Kontext žádosti o posudek

7. Předmětem Haagské úmluvy z roku 1980, která vstoupila v platnost dne 1. prosince 1983, je podle jejího článku 1 „zajistit bezodkladný návrat dětí protiprávně přemístěných nebo zadržovaných v některém smluvním státě“ a „zajistit, aby práva týkající se péče o dítě a styku s ním podle právního řádu jednoho smluvního státu byla účinně respektována v ostatních smluvních státech“.

8. V letech 2007 až 2011 uložilo postupně osm států, které nejsou členy Unie, a sice Arménská republika, Albánská republika, Seychelská republika, Marocké království, Gabonská republika, Singapurská republika, Andorské knížectví a Ruská federace listiny o přístupu k uvedené úmluvě ( 6 ).

9. Každý stát, který přistoupil k Haagské úmluvě z roku 1980, v souladu s postupem stanoveným v prvním až třetím pododstavci jejího článku 38 ( 7 ), je touto úmluvou vázán. Ze čtvrtého a pátého pododstavce uvedeného článku 38 však vyplývá, že přístup nového státu podléhá postupu schválení, takže je účinný jen ve vztazích mezi přistupujícím státem a smluvními státy, které prohlásí, že s tímto přístupem souhlasí ( 8 ).

10. Ačkoliv smluvními stranami Haagské úmluvy z roku 1980 jsou pouze členské státy, a nikoliv Unie, dospěla Komise k závěru, že otázka mezinárodních únosů dětí spadá do výlučné vnější pravomoci Unie, a to z důvodu přijetí nařízení Brusel IIa a začlenění obsahu uvedené úmluvy do tohoto nařízení. Proto dne 21. prosince 2011 přijala osm návrhů rozhodnutí Rady o prohlášení členských států, že v zájmu Unie souhlasí s přistoupením každého z uvedených osmi třetích států k této úmluvě ( 9 ).

11. Evropský parlament přijal tyto návrhy příznivě ( 10 ). Naproti tomu v Radě se zástupci většiny členských států proti těmto návrhům ohradili. Poukazovali na to, že Rada nemá právní povinnost je přijmout, jelikož prohlášení o souhlasu s přistoupením třetího státu k Haagské úmluvě z roku 1980 podle jejich názoru nespadá do výlučné vnější pravomoci Unie, neboť tato úmluva je především nástrojem dvoustranné spolupráce mezi smluvními státy ( 11 ). Rada proto dotčené návrhy nepřijala.

12. Většina členských států kromě toho individuálně vyjádřila souhlas s jedním čí více předmětnými přistoupeními, v případě některých z nich k datu mnohem dřívějšímu než bylo datum výše uvedených návrhů Komise ( 12 ).

13. Komise v tomto kontextu považovala za vhodné obrátit se na základě čl. 218 odst. 11 SFEU na Soudní dvůr s projednávanou žádostí o posudek, předloženou dne 21. června 2013, a položit otázku v tomto znění: „Spadá souhlas s přistoupením třetí země k [Haagské úmluvě z roku 1980] do výlučné pravomoci [Unie]?“

III – Řízení před Soudním dvorem

14. Písemné vyjádření předložily Komise, Evropský parlament a Rada, jakož i česká, německá, estonská, irská, řecká, španělská, francouzská, italská, kyperská, lotyšská, litevská, rakouská, polská, portugalská, rumunská, slovenská, finská a švédská vláda a vláda Spojeného království.

15. Soudní dvůr položil k písemnému zodpovězení otázku ohledně případného vlivu zvláštního postavení Dánského království na projednávanou věc ( 13 ). Odpověděly na ni Komise, Evropský parlament a Rada, jakož i česká, dánská, španělská, francouzská a polská vláda.

16. Na jednání, které se konalo dne 1. dubna 2014, byli vyslechnuti zástupci Komise, Evropského parlamentu a Rady, jakož i zástupci české, dánské, německé, řecké, španělské, francouzské, italské, lotyšské, polské, rumunské, finské a švédské vlády a vlády Spojeného království.

IV – K přípustnosti

17. Rada a jedenáct z členských států, které předložily písemné vyjádření ( 14 ), vyjadřují pochybnosti o přípustnosti projednávané žádosti o posudek, nebo ji dokonce formálně zpochybňují, zatímco Komise a Evropský parlament se vyjadřují v opačném smyslu. Já se domnívám, že by tato žádost měla být prohlášena za pouze částečně přípustnou, a to z důvodů, které uvedu níže.

18. Z odstavce 11 článku 218 SFEU vyplývá, že Komise ( 15 ) si může vyžádat posudek Soudního dvora o všech otázkách týkajících se „slučitelnosti zamýšlené [mezinárodní ( 16 )] dohody se Smlouvami“ a „[j]e-li posudek Soudního dvora odmítavý, nemůže zamýšlená dohoda vstoupit v platnost, pokud nedojde ke změně dohody nebo ke změně Smluv“.

19. Podle ustálené judikatury Soudního dvora, jejíž obsah převzal čl. 196 odst. 2 jednacího řádu Soudního dvora, se posudek může týkat nejen otázek, zda uzavření takové dohody je slučitelné s hmotněprávními pravidly Unie ( 17 ), ale jako v tomto případě rovněž toho, zda tento návrh spadá do oblasti pravomocí Unie či nikoliv ( 18 ).

A – Ke kvalifikaci nástrojů, které jsou předmětem žádosti o posudek

20. Jako první vyvstává v tomto případě otázka, zda se čl. 218 odst. 11 SFEU skutečně vztahuje na takové nástroje, kterých se týká žádost o posudek ( 19 ).

21. Na úvod je třeba uvést, že se v projednávané věci rozhodně nejedná o sjednání nebo uzavření, a dokonce ani o změnu Haagské úmluvy z roku 1980 jako takové. Jedná se pouze o uplatnění jejího článku 38 a ze strany států, které jsou již stranami úmluvy, výkon pravomoci, kterou jim tento článek přiznává, spočívající v tom, že projeví souhlas či nesouhlas s tím, být vázány vůči novým přistupujícím státům. Jinými slovy, otázka vznesená Komisí se týká v podstatě rozdělení pravomocí mezi Unií a členskými státy nikoliv za účelem změny věcné působnosti Haagské úmluvy z roku 1980, ale pouze za účelem rozšíření její územní působnosti.

22. Německá vláda proti přípustnosti projednávané žádosti o posudek namítá, že pojem „dohoda“ podle svého doslovného významu nutně vyžaduje, aby se setkaly dva odpovídající projevy vůle. Tvrdí, že přistoupení třetího státu k Haagské úmluvě z roku 1980 na jedné straně a prohlášení smluvního státu, že s tímto přistoupením souhlasí, na straně druhé tento požadavek nesplňují, a to ani za předpokladu, že tyto dva prvky budou považovány za nedělitelný celek ( 20 ), neboť takové akty neodpovídají vzájemnému smluvnímu vztahu ( 21 ).

23. Podle mého mínění musí být tento čistě teoretický argument odmítnut. Z judikatury Soudního dvora totiž vyplývá, že tento soud od počátku a konstantně volil široké a neformální pojetí typu mezinárodních dohod, v jejichž případě je možné vyžádat si posudek ( 22 ).

24. Nadto v souladu s čl. 15 písm. a) Vídeňské úmluvy o smluvním právu ( 23 ) (dále jen „Vídeňská úmluva“) může být souhlas státu s tím, že bude vázán smlouvou, platně vyjádřen přístupem, jestliže to tato smlouva stanoví. Tak je tomu podle Haagské úmluvy z roku 1980.

25. Je pravda, že článek 38 Haagské úmluvy z roku 1980 zavádí mechanismus výměny souhlasů, který vyvolává účinky pouze intra partes, neboť podle tohoto ustanovení je přístup k uvedené smlouvě účinný jen ve vztazích mezi přistupujícím státem a smluvními státy, které prohlásí, že s přístupem souhlasí. Tento zjednodušený mechanismus se v tomto liší od tradičního způsobu přistoupení k mnohostranné úmluvě. Je nicméně v souladu s požadavky Vídeňské úmluvy, a zejména požadavky stanovenými v jejím článku 11 ( 24 ).

26. Zvláštnost Haagské úmluvy z roku 1980 tak spočívá v tom, že přistoupení nemá mnohostrannou povahu, a to z důvodu nutnosti souhlasu s přistoupením ze strany každého státu, který je již stranou úmluvy, a omezení účinků tohoto případného souhlasu na vztahy mezi oběma dotčenými státy. Konkrétně tento zjednodušený postup uzavírání jakékoliv nové dohody o přistoupení vytváří soubor dvoustranných vztahů podle mezinárodního práva, jejichž obsahem je obsah Haagské úmluvy z roku 1980 ( 25 ). Cílem takového mechanismu je dát smluvním stranám možnost určit, vůči kterým státům chtějí být touto úmluvou vázány, která je stejná jako možnost volby při původním uzavření úmluvy.

27. Tento speciální mechanismus, který je plně v souladu se zásadou smluvní svobody, kterou se řídí smluvní právo, však nic nemění na skutečnosti, že akt přistoupení a prohlášení o souhlasu s tímto přistoupením zakládají vzájemný smluvní vztah mezi oběma dotčenými státy, o kterém lze tedy mít za to, že představuje sám o sobě skutečnou mezinárodní „dohodu“ ve smyslu čl. 218 odst. 11 SFEU, aniž je v tomto ohledu potřebné klást si otázku, zda má toto prohlášení ve vztahu k textu Haagské úmluvy z roku 1980 samostatnou, či vedlejší povahu.

28. S ohledem jak na předmět, tak na povahu nástrojů, které jsou předmětem této žádosti o posudek, tedy otázka položená v tomto případě může spadat do oblasti, kterou pokrývá čl. 218 odst. 11 SFEU.

B – Ke stranám dotčených mezinárodních dohod

29. Vzhledem k diskusím vedeným v rámci projednávané věci je třeba zadruhé ověřit, zda o dotčených dohodách, tedy prohlášeních, kterými členské státy souhlasí s přistoupením třetích států k Haagské úmluvě z roku 1980, lze skutečně mít za to, že spadají do čl. 218 odst. 11 SFEU, třebaže Unie jako taková stranou této úmluvy není.

30. Znění tohoto ustanovení není ohledně určení stran mezinárodních dohod, v jejichž případě si lze vyžádat posudek, explicitní, jelikož na rozdíl od odstavce 1 uvedeného článku tento odstavec 11 neupřesňuje, zda se musí jednat o dohody „mezi Unií a třetími zeměmi“ ( 26 ).

31. Naproti tomu z judikatury Soudního dvora, a zejména z jeho posudku 2/91, jasně vyplývá, že na přípustnost žádosti o posudek nemá vliv, že stranou dotčeného instrumentu jsou členské státy jednající společně v zájmu Unie, a nikoliv samotná Unie, v rozsahu, v němž Unie může vykonávat svou vnější pravomoc jejich prostřednictvím ( 27 ). Tato judikatura je podle mého mínění v projednávaném případě plně relevantní.

32. Je nesporné, že Unie nemůže být jako taková stranou Haagské úmluvy z roku 1980, neboť tato úmluva neobsahuje žádné ustanovení, které by dovolovalo přistoupení takové organizace pro regionální hospodářskou integraci jako je Unie ( 28 ), třebaže ta je nyní členem Haagské konference o mezinárodním právu soukromém (dále jen „HCCH“) ( 29 ).

33. Pravomoc formálně přijmout nový přistupující stát podle čl. 38 čtvrtého pododstavce uvedené úmluvy mají tedy pouze členské státy Unie, které jsou všechny jejími smluvními stranami. Nicméně mohly by tak učinit rovněž v zájmu Unie, kdyby Unie ze svého podnětu vyzvala a zmocnila všechny členské státy k tomu, aby jednaly v tomto smyslu, přičemž takové zmocnění by vyjadřovalo její vůli uplatnit svou vnější pravomoc prostřednictvím uvedených států vzhledem k její nemožnosti jednat sama ( 30 ).

34. Komise tak ve své žádosti o posudek uvádí, že členské státy musí k tomu, aby mohly souhlasit s přistoupením třetího státu k Haagské úmluvě z roku 1980, obdržet předtím „rozhodnutí Rady o zmocnění, které je […] v případě dohody spadající do výlučné pravomoci Unie právně povinné“. Kromě toho se podle každého z jejích výše uvedených návrhů rozhodnutí ( 31 ) vyjádřila v tom smyslu, aby tak členské státy provedly „v zájmu Unie“ a „zároveň ve lhůtě stanovené rozhodnutím Rady“, na základě „článku 218 [SFEU] ve spojení s čl. 81 odst. 3“ ( 32 ).

35. V případě, že by měl Soudní dvůr za to, že Unie má v oblasti, které se týkají zamýšlené dohody, skutečně výlučnou pravomoc, je pravda, že tento způsob zmocnění členských států je nezbytný, neboť podle unijních právních pravidel mají být tyto dohody uzavírány výlučně Unií ( 33 ).

36. V této souvislosti zdůrazňuji, že lze vymezit tři různé případy, kdy členské státy mohou zasahovat v rámci výlučné vnější pravomoci Unie, aniž se jedná formálně o dohodu uzavíranou „mezi Unií a třetími zeměmi“, jak o ní hovoří čl. 218 odst. 1 SFEU ( 34 ). Prvním je případ, kdy členské státy jednají společně v zájmu Unie ( 35 ). V druhém případě členský stát uzavírá mezinárodní dohodu sice individuálně, ale v zájmu Unie ( 36 ). Třetí případ je ten, kdy členský stát jedná svým jménem, avšak způsobem, který je slučitelný se zájmem Unie ( 37 ).

37. Jestliže předmětná oblast spadá do výlučné pravomoci Unie, je v těchto třech případech nezbytné, aby Unie zmocnila členské státy v souladu s čl. 2 odst. 1 SFEU, přičemž zmocnění může mít různé podoby a podléhat dodržení určitých podmínek ( 38 ). Z výše uvedené judikatury ( 39 ) vyplývá, že řízení o posudku podle čl. 218 odst. 11 SFEU je možné přinejmenším v situaci, která odpovídá prvnímu z těchto případů.

38. Upřesňuji, že pokud je takto uzavřena v zájmu Unie mezinárodní dohoda po výslovném zmocnění ze strany Rady ( 40 ), nebude mít žádný právní účinek, pokud jde o vztahy mezi Unií a dotčenými třetími státy ( 41 ). Vůči posledně uvedeným státům budou vázány pouze členské státy, a nikoliv Unie jako taková ( 42 ). V takovém případě Unie nenabízí ze své strany záruky ani žádný jiný mezinárodní závazek ( 43 ). Nadto je samozřejmé, že třetí státy nemohou být vázány účinkem uvedeného rozhodnutí Rady.

39. Z toho podle mého vyplývá, že v projednávaném případě není použitelná judikatura Soudního dvora týkající se přípustnosti žádosti o posudek s ohledem na vůli Unie vzít na sebe závazky vyplývající z dotčené mezinárodní dohody, a s ohledem na okamžik, kdy se její souhlas v tomto ohledu stal konečným ( 44 ). Posudek, který bude vydán, bude mít vliv pouze na práva a povinnosti vyplývající z unijního práva jak pro orgány, tak pro členské státy, a omezí se na otázku, zda je oprávněna jednat Unie či členské státy.

40. Bez ohledu na tento specifický kontext je v souladu s pravidlem vyplývajícím z posudku 2/91 ( 45 ) naprosto přípustné, aby předmětem řízení o posudku byla jako v projednávaném případě otázka rozdělení pravomocí v souvislosti s návrhem mezinárodní dohody, jejíž stranou Unie formálně nebude, ale která bude uzavřena prostřednictvím členských států zmocněných k tomu, aby jednaly společně a v zájmu Unie ( 46 ).

41. Třetí kritérium posouzení, časové, však podle mého mínění musí mít na přípustnost projednávané žádosti o posudek vliv.

C – Stav dotčených mezinárodních dohod

42. Je třeba zdůraznit, že na Soudní dvůr je třeba se pro účely posudku obrátit ex ante, to znamená před tím, než je dotčená dohoda uzavřena, v souladu se zněním čl. 218 odst. 11 SFEU ( 47 ), který dvakrát upřesňuje, že dohoda musí být „zamýšlená“ ( 48 ), a nikoliv již dokončená.

43. Jak Soudní dvůr zdůraznil již v prvním z posudků, které vydal, účelem řízení o posudku je „předcházet obtížím, které by vyplývaly ze soudních řízení, v nichž by byla napadena slučitelnost mezinárodních dohod zavazujících Společenství [nyní Unii] se Smlouvou“ ( 49 ).

44. Toto řízení tak má především zabránit tomu, aby byla zpochybněna odpovědnost Unie v případě, kdy by byla napadena legalita mezinárodní dohody poté, co byla uzavřena ( 50 ), neboť to by mohlo poškodit všechny zúčastněné strany, včetně třetích států ( 51 ). Stejně tak jako v tomto případě, pokud Unie nemůže uzavřít dohodu sama ( 52 ), umožňuje řízení o posudku zabránit právním „obtížím“ vyvolaným situacemi, kdy na sebe členské státy vezmou smluvní závazky bez požadovaného zmocnění, ačkoliv z hlediska unijního práva již nemají legislativní pravomoc nezbytnou ke splnění těchto závazků.

45. Tato preventivní funkce již samozřejmě není relevantní a žádost o posudek je bezpředmětná, pokud mezinárodní dohoda, které se týká, už není ve stadiu návrhu, ale naopak již smluvní státy zavazuje ( 53 ). Vést úvahy je v projednávaném případě třeba právě ve světle tohoto funkčního pojetí pojmu „zamýšlená dohoda“.

46. V projednávané věci je nesporné, že většina členských států již vyjádřila, individuálně a vlastním jménem, souhlas s přistoupením jednoho, několika, či dokonce všech osmi třetích států, které přistoupily k Haagské úmluvě z roku 1980, a týká se jich žádost o posudek. Konkrétně ke dni podání žádosti o posudek, tj. 21. červnu 2013, z 28 členských států nevyjádřily žádný souhlas s dotčenými přistoupeními pouze Rakouská republika, Portugalská republika, Spojené království Velké Británie a Severního Irska, jakož i Dánské království, přičemž je třeba připomenout, že posledně uvedený stát má v oblasti soudní spolupráce v občanských věcech v rámci Unie zvláštní postavení ( 54 ). V případě ostatních 24 členských států byla alespoň jedna z dohod se třetími státy, kterých se týká projednávaná žádost o posudek, již uzavřena, a to v důsledku jejich souhlasu s přistoupením těchto států k uvedené úmluvě.

47. Pokud jde o prohlášení o souhlasu takto uložená těmito členskými státy, je třeba uznat, že žádné z nich nelze považovat za mezinárodní dohodu, která byla v okamžiku předložení věci Soudnímu dvoru dosud „zamýšlená“, přičemž tento požadavek je v čl. 218 odst. 11 SFEU výslovně stanoven. Toto konstatování samo o sobě brání tomu, aby Soudní dvůr mohl vydat posudek na tomto základě. Podle výše uvedené judikatury Soudního dvora mám za to, že toto řízení o posudku se stalo bezpředmětným a pozbylo užitečného účinku v rozsahu, v němž se týká série prohlášení o souhlasu s přistoupením, která jsou již z hlediska mezinárodního práva účinná, a že žádost o posudek tedy není v jejich ohledu přípustná.

48. Uvedená žádost je podle mého mínění naproti tomu přípustná v rozsahu, v němž se týká pravomoci Unie vyjádřit se k dotčeným prohlášením o souhlasu, která ke dni podání žádosti o posudek dosud nebyla jinými členskými státy než Dánským královstvím, uložena ( 55 ), jelikož dotčené dvoustranné dohody byly k onomu dni dosud ve stadiu potenciálního návrhu, a tedy pouze „zamýšlené“ ve smyslu čl. 218 odst. 11 SFEU.

49. Jak připustil zástupce Komise na jednání, ať je stanovisko, které zaujme Soudní dvůr ve věci samé, jakékoliv, nepovede toto řízení k žádné změně na úrovni mezinárodního práva, v tom smyslu, že závazky vytvořené dřívějšími souhlasy s přistoupením nebudou odpovědí na žádost o posudek nijak zpochybněny, přičemž tato odpověď může nanejvýš umožnit identifikovat nesplnění povinností, kterých se mohlo dopustit 24 výše uvedených členských států z hlediska unijního práva.

50. Stejně jako česká, řecká, francouzská, polská a finská vláda a jako Rada se přitom domnívám, že žádost o posudek podle čl. 218 odst. 11 SFEU nepředstavuje vhodný právní prostředek, jestliže cílem Komise při předložení věci Soudnímu dvoru bylo skutečně ukončit jednání několika členských států, které individuálně souhlasily s přistoupením třetích států k Haagské úmluvě z roku 1980, což bylo podle všeho jejím záměrem ( 56 ). Komise ve svém postavení strážkyně Smluv mohla za tímto účelem podat proti členským státům, které tuto praxi používají, žalobu pro nesplnění povinnosti na základě článku 258 SFEU ( 57 ), pokud tato praxe představuje zásah do oblasti pravomocí vyhrazených Unii ( 58 ), jak učinila ve věcech, které vedly k vydání série takzvaných rozsudků „otevřené nebe“ ( 59 ), s tím, že v rámci tohoto jiného typu řízení jsou respektovány zásady, které v řízení o posudku chybí ( 60 ).

51. S ohledem na všechny výše uvedené úvahy navrhuji Soudnímu dvoru, aby prohlásil, že projednávaná žádost o posudek je přípustná pouze částečně, a sice pouze v rozsahu, v němž se týká těch prohlášení o souhlasu s přistoupením předmětných třetích států k Haagské úmluvě z roku 1980, která nebyla ke dni podání této žádosti dosud členskými státy, s výjimkou zvláštního případu Dánského království, uložena ( 61 ). Ve zbývající části, tj. pokud jde o ta z uvedených prohlášení o souhlasu, která k tomuto dni již byla uložena, musí být tato žádost o posudek podle mého mínění prohlášena za nepřípustnou, a to z důvodu, že se v tomto ohledu týká nikoliv „zamýšlené dohody“ ve smyslu čl. 218 odst. 11 SFEU, nýbrž dohody, která již byla uzavřena.

V – K věci samé

A – Úvodní úvahy

52. Úvodem je třeba připomenout, že účelem řízení o posudku podle čl. 218 odst. 11 SFEU je vedle zabránění kolizím norem ( 62 ) vymezit, jaký je rozsah, pouze z hlediska pravidel unijního práva, příslušných pravomocí Unie a členských států v oblasti, která je předmětem dotčené mezinárodní dohody, a nikoliv určit, zda Unie je způsobilá, na základě článků 216 SFEU a 217 SFEU ( 63 ) , vzít na sebe závazky vyplývající z této dohody ( 64 ).

53. Kromě toho je nesporné, že „[o]d vstupu Amsterodamské smlouvy v platnost má [v souladu s hlavou IV Smlouvy o ES] Společenství [nyní Unie] pravomoc přijímat opatření v oblasti soudní spolupráce v občanských věcech s přeshraničním prvkem, pokud jsou tato opatření nutná k řádnému fungování vnitřního trhu. Společenství [poté Unie] tuto pravomoc využilo a přijalo řadu nástrojů, z nichž se mnohé zcela nebo částečně kryjí s oblastmi činnosti HCCH“ ( 65 ).

54. K takovému překrývání dochází mimo jiné mezi ustanoveními Haagské úmluvy z roku 1980 a ustanoveními nařízení Brusel IIa v citlivé oblasti mezinárodních únosů dětí. Otázka předložená touto žádostí o posudek, která spočívá v určení, zda Unie má výlučnou pravomoc v případě souhlasu s přistoupením třetího státu k uvedené úmluvě, tak vyvstává se zvláštní naléhavostí.

55. Všechny orgány a velká většina vlád, které předložily vyjádření ( 66 ), se shodují v tom, že Unie skutečně má pravomoc k uzavření takové mezinárodní dohody. Já jsem rovněž toho názoru, že v projednávané věci je třeba v principu považovat tuto vnější pravomoc za danou, s tím, že tato pravomoc může buď vyplývat z výslovného svěření Smlouvami, nebo implicitně vyplývat z jiných ustanovení Smluv či aktů sekundárního unijního práva, pokud předchozí přijetí společných pravidel vede k tomuto nutnému důsledku ( 67 ), jako je tomu v projednávaném případě. V rámci soudní spolupráce v občanských věcech totiž článek 81 SFEU, a zejména jeho odstavec 3 týkající se rodinných záležitostí, nestanoví výslovně pravomoc Unie uzavírat mezinárodní dohody v této oblasti, ale tato pravomoc vyplývá nepřímo z jiných ustanovení unijního práva ( 68 ).

56. Tyto orgány a vlády se mnohem více rozcházejí v otázce povahy této vnější pravomoci, to znamená v tom, zda ji Unie může vykonávat výlučně, či zda si členské státy naopak ponechaly v této oblasti souběžnou pravomoc ( 69 ). Zatímco italská vláda, Komise a Evropský parlament mají za to, že podmínky vyžadované ke konstatování existence výlučné pravomoci Unie jsou v takovém kontextu splněny, Rada a ostatní vlády, které se vyjádřily k věci samé, naopak namítají, že pravomoc je sdílená ( 70 ). Pokud jde o mne, volím první z těchto postojů, a to z důvodů, které uvedu dále.

57. Upřesňuji však, že kdyby se Soudní dvůr skutečně vyslovil ve prospěch výlučné pravomoci Unie, nezpochybnilo by to diskreční pravomoc Rady využít či nevyužít této pravomoci k uzavření dotčených mezinárodních dohod, a to prostřednictvím členských států, které jsou stranami Haagské úmluvy z roku 1980, neboť je nesporné, že Unie není způsobilá učinit tak sama ( 71 ). Kromě toho rozhodnutí, které bude vydáno, nebude předjímat, zda členské státy, takto zmocněné Unií k souhlasu s přistoupením dotčených třetích států, mohou mít povinnost tak učinit, nebo případně zákaz, pokud by se Unie rozhodla přistoupení odmítnout. Tyto otázky totiž nelze v rámci řízení o posudku řešit.

B – Ke kritériím vymezení výlučné vnější pravomoci Unie vycházejícím z judikatury předcházející Smlouvě o FEU

58. Před vstupem Lisabonské smlouvy v platnost byly zásady použitelné k určení toho, zda pravomoc Společenství uzavírat dohody mezinárodního dosahu má výlučnou povahu, či nikoliv, definovány Soudním dvorem, zejména v rozsudku Komise v. Rada, zvaném „AETR“ ( 72 ), jak bylo jasně řečeno ve výše uvedeném rozhodnutí 2006/719 ( 73 ). Podle tohoto rozhodnutí, „[i] když Smlouva o ES výslovně neupravuje vnější pravomoc, z judikatury Soudního dvora […] vyplývá, že výše uvedená ustanovení Smlouvy o ES představují právní základ nejen pro vnitřní akce Společenství, ale rovněž pro uzavírání mezinárodních dohod Společenstvím.[ ( 74 )] Společenství může uzavřít mezinárodní dohody, pokud již dříve uplatnilo svou vnitřní pravomoc za účelem přijetí opatření k provádění společných politik, jak je uvedeno výše, nebo pokud je mezinárodní dohoda nutná k dosažení cílů Evropského společenství.[ ( 75 )] Vnější pravomoc Společenství je výlučná v té míře, v jaké mezinárodní dohoda ovlivňuje vnitřní pravidla Společenství nebo mění rozsah jejich působnosti.[ ( 76 )] V těchto případech je na Společenství, nikoli na členských státech, aby vstupovalo do vnějších závazků s třetími zeměmi nebo mezinárodními organizacemi. Mezinárodní dohoda může zcela nebo pouze jen do určité míry spadat do výlučné pravomoci Společenství“.

59. Jinak řečeno, podle takto připomenuté judikatury mohla být výlučná vnější pravomoc přiznána Společenství implicitně, pokud zamýšlená mezinárodní dohoda mohla mít negativní dopad na společná pravidla, která jsou výsledkem předchozího využití vnitřní pravomoci ze strany Společenství, což je zásada, z níž vyplývá symetrie mezi těmito dvěma typy pravomocí ( 77 ).

60. Kritérium ovlivnění společných pravidel bylo vymezeno v pozdější judikatuře Soudního dvora. Vyvinulo se ve třech hlavních etapách ( 78 ), přičemž poslední představuje posudek 1/03 ( 79 ). Soudní dvůr v něm nejprve uvedl, že tři případy ( 80 ) zmíněné v posudku 1/94 a převzaté ve výše uvedených rozsudcích zvaných „otevřené nebe“ jsou „pouze příklady, jejichž formulace vychází z konkrétních souvislostí posuzovaných Soudním dvorem“ ( 81 ). Poté uvedl, že „Soudní dvůr […] mnohem obecnějším způsobem uznal výlučnou pravomoc Společenství zejména v případě, kdy je uzavření dohody členskými státy neslučitelné s jednotou společného trhu a s jednotným použitím práva Společenství [ ( 82 )], nebo pokud by se z důvodu samotné povahy stávajících právních předpisů Společenství […], jakákoliv dohoda v dané oblasti nutně dotkla pravidel Společenství ve smyslu výše uvedeného rozsudku AETR“ ( 83 ). Upřesnil také, že k tomu, aby byla dána výlučná pravomoc na posledně uvedeném základě, „není nezbytné, aby mezi oblastí, kterou pokrývá mezinárodní dohoda, a oblastí právní úpravy Společenství byla naprostá shoda“ ( 84 ), ani aby existoval podstatný rozpor mezi závazky vyplývajícími z takové dohody a společnými pravidly ( 85 ).

61. Jak poznamenal generální advokát Bot ( 86 ), v posudku 1/03 „se Soudní dvůr po shrnutí své judikatury podle všeho vrátil k otevřenějšímu pojetí dotčení společných pravidel“ a „mimoto poskytl metodu, jak analyzovat, zda kritérium stanovené formulací ‚oblast, kterou již velkou měrou pokrývají pravidla Společenství‘[ ( 87 )], bylo splněno“. V tomto ohledu uvedl, že analýza musí být „založena nejen na rozsahu dotčených pravidel, ale rovněž na jejich povaze a obsahu“, a „vzít v úvahu nejen aktuální stav práva Společenství v dotyčné oblasti, ale i jeho perspektivy vývoje, pokud jsou v okamžiku této analýzy předvídatelné“ ( 88 ). Zdůraznil rovněž to, že „je zásadní zajistit jednotné a soudržné použití pravidel Společenství a řádné fungování jimi zavedeného systému, aby byla zachována plná účinnost práva Společenství“ ( 89 ).

62. Dodávám, že Soudní dvůr v témže posudku připomněl, že „Společenství přísluší pouze pravomoci, které mu byly svěřeny, a že tedy existence pravomoci, která nadto není stanovena výslovně Smlouvou a má výlučnou povahu, musí být založena na závěrech vycházejících z konkrétní analýzy vztahu mezi zamýšlenou dohodou a platným právem Společenství, z nichž vyplývá, že uzavření takové dohody se může dotknout pravidel Společenství“ ( 90 ).

63. Z důvodů, které uvedu dále, mám za to, že jak kritéria vymezení výlučné vnější pravomoci Unie, tak metody, kterými se řídí jejich použití, které tak byly definovány Soudním dvorem, jsou i nadále relevantní pro zodpovězení otázky položené v projednávané žádosti o posudek, ačkoliv tato žádost byla podána v rámci ustanovení Smlouvy o FEU, a nikoliv ustanovení Smlouvy o ES.

C – K zachování relevance těchto zásad vytyčených judikaturou po vstupu Smlouvy o FEU v platnost

64. V současné době je podle čl. 3 odst. 2 SFEU vedle výlučné pravomoci, která Unii náleží v oblastech taxativně vyjmenovaných v odstavci 1 tohoto článku ( 91 )„[v]e výlučné pravomoci Unie […] rovněž uzavření mezinárodní smlouvy, pokud je její uzavření stanoveno legislativním aktem Unie nebo je nezbytné k tomu, aby Unie mohla vykonávat svou vnitřní pravomoc, nebo pokud její uzavření může ovlivnit společná pravidla či změnit jejich působnost“ (zvýraznění provedeno autorem tohoto názoru).

65. Bez dalšího je třeba uvést, že toto ustanovení vzhledem ke svému obecnému znění činí výlučnost pravomoci závislou pouze na obsahu smlouvy, aniž se rozlišuje podle smluvních stran ( 92 ), z čehož vyplývá, že tato smlouva může být uzavřena se třetími státy bez rozdílu samotnou Unií nebo prostřednictvím jejích členských států, jak tomu má být v tomto případě.

66. Všichni účastníci řízení, kteří předložili Soudnímu dvoru v projednávané věci vyjádření, se shodují, podle mého mínění správně, v tom, že rozhodnout, zda pravomoc Unie má výlučnou povahu, či nikoliv, je třeba ve světle čl. 3 odst. 2 SFEU a že pouze poslední z případů uvedených v tomto ustanovení je v tomto případě relevantní. Je totiž nesporné, že uzavření dotčených mezinárodních dohod nespadá do výlučné pravomoci, která by byla výslovně stanovena aktem unijního práva, a že tento krok není nezbytný k výkonu vnitřní pravomoci Unie v oblasti, které se týkají tyto dohody. Povaha vnější pravomoci Unie tedy záleží pouze na tom, zda souhlas s přistoupením třetího státu k Haagské úmluvě z roku 1980 může ovlivnit společná pravidla či změnit jejich působnost ve smyslu uvedeného odstavce 2.

67. Účastníci řízení zaujímají rozdílné postoje k tomu, jak je třeba vykládat poslední část tohoto ustanovení, zejména pokud – jako se tomu zdá být v tomto případě – oblast, do které spadá zamýšlená mezinárodní dohoda, je přinejmenším zčásti pokryta relevantními společnými pravidly. Podle Komise, Evropského parlamentu a italské vlády může existence výlučné vnější pravomoci vyplývat z toho, že zaprvé oblast Haagské úmluvy z roku 1980 se do značné míry shoduje s unijními pravidly, jelikož tato úmluva obsahuje ustanovení, která jsou rovnocenná ustanovením nařízení Brusel IIa a jsou s nimi úzce spojena, a zadruhé uvedené nařízení zavedlo společný jednotný systém založený na mechanismu této úmluvy. Rada a všechny ostatní vlády, které se v projednávané věci vyjádřily, s těmito tvrzeními nesouhlasí a hájí striktnější přístup, podle něhož od vstupu čl. 3 odst. 2 SFEU v platnost nemůže Unie nabýt za takových okolností výlučnou pravomoc.

68. Hlavní otázka při řešení tohoto sporu spočívá v určení, zda dřívější kritéria vytyčená judikaturou, která umožňují konstatovat ovlivnění společných pravidel, jsou i nadále relevantní, či dokonce rozhodující, i přes změny, které byly zavedeny Lisabonskou smlouvou. Tato otázka případného přetrvání vyvstává zejména s ohledem na kritérium vycházející z posudku 2/91 ( 93 ), které souvisí s tím, že předmětnou oblast „již velkou měrou pokrývají pravidla [unijního práva]“, jakož i s ohledem na doplňkové kritérium, které je uvedeno v posudku 1/03 ( 94 ), související s rizikem zásahu do „jednotného a soudržného použití pravidel [unijního práva] a řádného fungování jimi zavedeného systému“.

69. Domnívám se stejně jako generální advokátky Kokott ( 95 ) a Sharpston ( 96 ), že judikaturou vytyčená kritéria týkající se výlučné vnější pravomoci Unie musí zůstat zachována i v novém normativním kontextu, který představuje čl. 3 odst. 2 SFEU, jelikož toto ustanovení podle všeho provedlo kodifikaci uvedených kritérií ( 97 ). I když výše uvedené formulace nebyly jako takové převzaty do čl. 3 odst. 2 SFEU k vysvětlení toho, co znamená pojem „ovlivnění“ ve smyslu uvedeného odstavce ( 98 ), je podle mne zjevné, že autoři Smlouvy o FEU tuto judikaturu zohlednili a že kritéria posouzení vytyčená Soudním dvorem jsou stále funkční s ohledem jak na historický, tak normativní kontext tohoto ustanovení.

70. Analýza geneze Smlouvy o FEU totiž ukazuje, že její autoři měli v úmyslu zakotvit judikaturu v dané oblasti, a nikoliv odchýlit se od ní, jak tvrdí Rada, aniž na podporu své teze uvádí důkazy ( 99 ). S vědomím toho, že Smlouva o FEU byla do značné míry inspirována neúspěšným návrhem Smlouvy o Ústavě pro Evropu, je zajímavé si povšimnout, že členové Konventu o budoucnosti Evropy byli nabádáni, aby ustanovení budoucí smlouvy týkající se výlučné vnější pravomoci formulovali „v souladu se stávající judikaturou Soudního dvora“ a způsobem „vyjadřujícím výslovně judikaturu Soudního dvora“ ( 100 ).

71. Extenzivnímu přístupu, který hájím, navíc nebrání přezkum systému, jehož součástí je čl. 3 odst. 2 SFEU. Německá, estonská, lotyšská, rakouská a švédská vláda a vláda Spojeného království namítají proti zachování judikaturou stanoveného kritéria, podle něhož k založení výlučné pravomoci Unie stačí, aby oblast „již velkou měrou pokrývala společná pravidla“, argument vycházející z protokolu (č. 25) o výkonu sdílených pravomocí, připojeného ke Smlouvám o EU a FEU ( 101 ), jakož i z pravidla přednosti v souvislosti se sdílenou pravomocí, které je uvedeno v čl. 2 odst. 2 SFEU. Poukazují na to, že z těchto předpisů vyplývá, že zohlednění skutečnosti, že Unie již uplatnila svou vnitřní pravomoc, lze vztáhnout pouze na prvky upravené takto přijatým aktem, a nikoliv na celou předmětnou oblast. Stejně jako Komise jsem však toho názoru, že uvedený protokol (č. 25) ani čl. 2 odst. 2 SFEU, na který jako jediný tento protokol odkazuje ( 102 ), nepředstavují formální překážky uplatnění judikatury předcházející Smlouvě o FEU, jelikož tato ustanovení se zabývají pouze podmínkami výkonu sdílené pravomoci a jejich účelem naprosto není omezovat působnost případů výlučné pravomoci stanovených v čl. 3 odst. 2 SFEU, jak již ukázali jiní generální advokáti ( 103 ).

72. Generální advokátka Kokott v tomto ohledu zdůraznila, „že výlučná pravomoc podle třetí varianty čl. 3 odst. 2 SFEU nezávisí primárně pouze na existenci či neexistenci společných pravidel v určité oblasti, nýbrž je vázána na nebezpečí ovlivnění těchto společných pravidel nebo změny jejich působnosti. Takové nebezpečí může vzniknout již tehdy, pokud mezinárodní smlouva obsahuje úpravu, která z hlediska obsahu úzce souvisí s pravidly Společenství, jejichž prostřednictvím je již dotyčná oblast velkou měrou upravena v unijním právu. Takové předpisy Společenství mohou být totiž negativně dotčeny mezinárodní smlouvou i tehdy, jestliže předpisy Společenství a mezinárodní smlouva neupravují přesně tytéž ‚prvky‘ (ve smyslu protokolu č. 25). V této souvislosti nepozbylo kritérium týkající se oblasti, kterou již velkou měrou pokrývají společná pravidla, jak bylo toto kritérium definováno judikaturou, ani po vstupu Lisabonské smlouvy v platnost nic ze svého významu“ ( 104 ) (zvýraznění provedeno autorem tohoto názoru).

73. Domnívám se tedy, že analytický rámec, který vypracoval Soudní dvůr v rámci výkladu ustanovení dříve použitelných ustanovení Smlouvy o ES, přetrvává v pozadí stávajících ustanovení čl. 3 odst. 2 SFEU.

D – K použití kritérií týkajících se ovlivnění společných pravidel v projednávaném případě

74. K posouzení, zda Unie má výlučnou pravomoc k uzavření mezinárodních dohod, které jsou předmětem projednávané žádosti o posudek, je třeba ustanovení čl. 3 odst. 2 SFEU vyložit a uplatnit ve světle výše připomenutých zásad vytyčených judikaturou ( 105 ). To znamená, že Soudní dvůr přezkoumá, zda v oblasti, kterou pokrývají tyto dohody, existují společná pravidla a do jaké míry mohou být jejich obsah či jejich působnost ovlivněny uzavřením uvedených dohod. V projednávaném případě je třeba předem uvést v této souvislosti určitá upřesnění ohledně zamýšlených mezinárodních dohod.

1. Charakteristiky dotčených mezinárodních dohod

75. S ohledem na vyjádření předložená Soudnímu dvoru vyvstává otázka, zda riziko ovlivnění pravidel unijního práva dotčenými mezinárodními dohodami ve smyslu čl. 3 odst. 2 SFEU musí být posuzováno ve vztahu k Haagské úmluvě z roku 1980 nebo ve vztahu k prohlášením o souhlasu s přistoupením třetího státu k této úmluvě nebo ve vztahu k těmto dvěma nástrojům chápaným společně.

76. Podle mého mínění je vyloučené uvažovat pouze s ohledem na Haagskou úmluvu z roku 1980, neboť v projednávané žádosti o posudek jde o to rozhodnout o mezinárodních dohodách, které nepřinášejí změnu obsahu tohoto předpisu, nýbrž rozšiřují jeho působnost mezi členské státy a třetí státy. A naopak, o prohlášeních o souhlasu nových přistupujících států, o která se zde jedná, nelze mít za to, že existují samostatně, neboť účelem těchto aktů je vyvolat účinky jednoho ustanovení úmluvy, a to jejího článku 38 ( 106 ). Je samozřejmě třeba zohlednit, že uvedené akty mají ve vztahu k úmluvě doplňkový charakter a že přezkum jejich dopadu by postrádal smysl, kdyby nebylo přihlíženo k textu, který je důvodem jejich existence a prostřednictvím kterého vyvolávají své meritorní účinky.

77. Úzké spojení mezi těmito dvěma typy nástrojů má nutně dopad na posouzení výlučné či sdílené pravomoci Unie, takže tento krok lze provést pouze společně, to znamená s přihlédnutím k případnému negativnímu dopadu na pravidla unijního práva jak ustanovení Haagské úmluvy z roku 1980, tak ustanovení prohlášení o souhlasu, která mohou do uvedených pravidel zasahovat.

78. V rámci tohoto posouzení naproti tomu nemá význam, že s pravidly vycházejícími z unijního práva jsou souběžné, či kolidují, pouze některé prvky zamýšlených mezinárodních dohod. Jak uvedla generální advokátka Sharpston, „[z] použití výrazu ,pokud’ [v čl. 3 odst. 2 SFEU] vyplývá, že části mezinárodní smlouvy mohou z tohoto důvodu spadat do výlučné pravomoci Evropské unie, zatímco u jiných částí může být pravomoc sdílená“ ( 107 ). Tento přístup podporuje jak nedávné pozitivní právo ( 108 ), tak judikatura Soudního dvora předcházející Smlouvě o FEU, z níž vyplývá, že Unie může nabýt výlučnou pravomoc, i když se oblast, kterou pokrývají společná pravidla, a oblast, kterou pokrývá předmětná mezinárodní dohoda, zcela neshodují ( 109 ), a že je třeba spíše porovnat tato pravidla se zásadními cíli mezinárodní dohody ( 110 ).

2. Existence společných pravidel v oblasti, kterou pokrývají tyto mezinárodní dohody

79. Podle výše uvedených kritérií vytyčených judikaturou ( 111 ) je třeba za účelem určení, zda zamýšlené mezinárodní dohody spadají do „oblasti, kterou již velkou měrou pokrývají společná pravidla“, přihlédnout jak k rozsahu relevantních společných pravidel, tak k jejich povaze a obsahu, a zohlednit nejen jejich aktuální stav, ale i jejich vývoj, je-li předvídatelný.

80. V projednávané věci je nepopiratelné, že v oblasti občanskoprávních aspektů mezinárodních únosů dětí, která je právě předmětem Haagské úmluvy z roku 1980 a s ní souvisejících souhlasů s přistoupením, již Unie svou vnitřní pravomoc uplatnila, a to v rámci nařízení Brusel IIa.

81. Pokud jde o rozsah těchto společných pravidel, zdá se, že věcná působnost uvedeného nařízení je širší než věcná působnost Haagské úmluvy z roku 1980. Cílem uvedené úmluvy je díky spolupráci mezi smluvními státy „chránit děti mezinárodní úpravou před škodlivými účinky jejich protiprávního přemístění nebo zadržování a stanovit postupy k zajištění jejich bezodkladného návratu do státu jejich obvyklého bydliště, jakož i zajistit [účinnou] ochranu práva styku s nimi [a péče o ně]“ ( 112 ). Naproti tomu nařízení Brusel IIa upravuje mezi členskými státy Unie „příslušnost a uznávání a výkon rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti“ ( 113 ). Nicméně pokud jde o občanskoprávní řešení mezinárodních únosů dětí, má toto nařízení cíle totožné s cíli uvedené úmluvy a obsahuje řadu ustanovení, která jsou vzhledem k začlenění uvedené úmluvy rovnocenná, třebaže nejsou zcela totožná ( 114 ).

82. V tomto ohledu je třeba připomenout, že mezi hlavními ustanoveními Haagské úmluvy z roku 1980 její článek 3 definuje podmínky, za kterých se „[p]řemístění nebo zadržení dítěte […] považuje za protiprávní“; její články 6 a 7 se týkají „ústředních orgánů“, které musí smluvní státy určit zejména za účelem spolupráce ( 115 ); její články 8 až 20, které se týkají „návratu dítěte“, stanoví postupy, podle kterých musí ústřední orgány či soudní nebo správní orgány smluvních států zasáhnout, aby přispěly k bezodkladnému navrácení, vyjma mimořádných okolností; článek 16 upřesňuje mimo jiné, že soudní orgány státu, do něhož bylo dítě přemístěno nebo v němž bylo zadrženo, nemohou věcně rozhodovat o právu péče o dítě, dokud nebude prokázáno, že podmínky návratu dítěte stanovené úmluvou nejsou splněny; článek 21 stanoví, že „[n]ávrh na úpravu nebo zajištění účinného vykonávání práva styku s dítětem může být podán ústředním orgánům smluvních států stejným způsobem jako návrh na návrat dítěte“.

83. Vedle podobné definice pojmu „neoprávněné odebrání [protiprávní přemístění] nebo zadržení dítěte“ ( 116 ) obsahuje nařízení Brusel IIa určitá ustanovení, která sledují stejné cíle a pokrývají tak tytéž oblasti, jako tato ustanovení Haagské úmluvy z roku 1980. Jedná se zejména o článek 10 uvedeného nařízení, který stanoví pravidlo zvláštní příslušnosti soudů členských států „v případech únosu dítěte“ ( 117 ); článek 11, který podrobně upravuje postupy, které je třeba dodržet za účelem „navrácení dítěte“; články 41 a 42, které se v rámci uznávání a výkonu rozhodnutí vydaných v členském státě týkají „vykonatelnosti určitých rozhodnutí o právu na styk s dítětem a určitých rozhodnutí nařizujících navrácení dítěte“; jakož i článek 53, který upravuje „spolupráci mezi ústředními orgány ve věcech rodičovské zodpovědnosti“.

84. Přes tyto podobnosti z preambule nařízení Brusel IIa vyplývá ( 118 ), že toto nařízení nemá Haagskou úmluvu z roku 1980 plně nahradit, ale doplnit ji. Kapitola V tohoto nařízení ( 119 ) upravuje vztahy mezi těmito dvěma nástroji tak, že ve vztazích mezi členskými státy má nařízení přednost před úmluvou, s výjimkou oblastí, na které se vztahuje tato úmluva, které uvedené nařízení neupravuje.

85. Vzájemné překrývání těchto dvou nástrojů je značné a jejich kombinace poněkud složitá, jak symbolicky vyjadřují ustanovení článku 11 uvedeného nařízení, který se snaží o syntézu mezi dvěma odlišnými cíli, a sice kontinuitou a změnou. Jde o výsledek politického kompromisu mezi těmi členskými státy, které považovaly za zbytečné mít v této oblasti právní úpravu na úrovni Unie, a těmi, které tvrdily, že systém zavedený Haagskou úmluvou z roku 1980 musí být posílen zejména za účelem nápravy zneužívání výjimky ze zásady bezodkladného návratu stanovené v čl. 13 písm. b) této úmluvy ( 120 ).

86. Je pravda, že územní působnost nařízení Brusel IIa se liší od územní působnosti Haagské úmluvy z roku 1980, neboť je omezena na vztahy mezi orgány členských států Unie. Pravidla týkající se „rozhodnutí ve věci rodičovské zodpovědnosti, včetně opatření k ochraně dítěte“ ( 121 ), která toto nařízení stanoví, se tak nemají uplatnit, pokud je za účelem navrácení uneseného dítěte nezbytná spolupráce mezi členským státem a třetím státem. Je však možné, že se uvedené nařízení uplatní, pokud má dítě obvyklé bydliště ve třetím státě ( 122 ), a orgány třetího státu jsou tak dotčeny z tohoto titulu. Kromě toho nelze vyloučit, že by souhlas či nesouhlas s přistoupením třetího státu k uvedené úmluvě, který je řešen v projednávané věci, mohl mít dopad i na vztahy mezi členskými státy. K tomu se ještě vrátím ( 123 ).

87. Pokud jde o povahu společných pravidel vycházejících z tohoto nařízení, zejména v oblasti, v níž toto nařízení působí vzájemně s Haagskou úmluvou z roku 1980, tj. v oblasti přeshraničních únosů dětí, je třeba uvést, že tato pravidla týkající se příslušnosti soudů členských států, jakož i vzájemného uznávání a výkonu jimi vydaných rozhodnutí představují závazná opatření vedoucí k úplné, nikoliv minimální harmonizaci. Konkrétně čl. 11 odst. 3 a čl. 15 odst. 5 nařízení Brusel IIa ukládají příslušným orgánům povinnost jednat rychle, zejména dodržet lhůtu šesti týdnů, jednotně a striktněji, než jak pouze nabádá článek 11 uvedené úmluvy. Normativní pravomoc členských států je tedy v těchto záležitostech nyní více než omezená.

88. Pokud jde konečně o obsah uvedených společných pravidel, lze uvést, že některá ustanovení nařízení Brusel IIa obsahují výslovný odkaz na Haagskou úmluvu z roku 1980 ( 124 ). Vedle zmínek uvedených v bodech 17 a 18 tohoto nařízení se odkazy na uvedenou úmluvu, a zejména na její články 12 a 13, objevují v čl. 11 odst. 1, 2, 4, 6 ( 125 ) a 8 nařízení, přičemž je třeba připomenout, že tyto dva články úmluvy a posledně uvedená ustanovení mají tentýž předmět, a sice podmínky „navrácení dítěte“. Článek 42 odst. 2 tohoto nařízení také odkazuje na účinek, který může mít článek 13 Haagské úmluvy z roku 1980 na vykonatelnost rozhodnutí soudu členského státu nařizujícího navrácení dítěte. Z toho vyplývá, že podmínky stanovené těmito ustanoveními uvedené úmluvy musí být dodrženy, zejména nositelem práva péče o dítě, který se domáhá návratu dotčeného dítěte u soudu členského státu na základě společného uplatnění těchto dvou nástrojů.

89. S ohledem na tyto skutečnosti se domnívám, že oblast přeshraničních únosů dětí je již upravena, přinejmenším „velkou měrou“, relevantními společnými pravidly unijního práva. I když ustanovení nařízení Brusel IIa, a zejména jeho článek 11, počítají s tím, že se mezi členskými státy bude nadále uplatňovat Haagská úmluva z roku 1980, musí nyní k tomuto uplatňování docházet na základě povinnosti vyplývající z unijního práva a prostřednictvím tohoto nařízení, to znamená ve spojení se zvláštními pravidly, které toto nařízení stanoví a která mají přednost před příslušnými ustanoveními uvedené úmluvy ( 126 ).

90. Obsah a působnost posledně uvedených ustanovení jsou přitom odlišné, neboť nařízení Brusel IIa zavedlo systém rozdělení pravomocí a spolupráce mezi orgány členských států, který je jak posílen, tak zdokonalen ve srovnání s mechanismy vycházejícími z uvedené úmluvy, s ohledem na jejich zjištěné nedostatky, navzdory jejich skutečnému přínosu ( 127 ). Zákonodárce Unie použil k tomuto účelu čtyři hlavní prostředky ( 128 ). Zaprvé případy, kdy lze odmítnout bezodkladné navrácení dítěte byly vymezeny restriktivně ( 129 ). Zadruhé i v případě odmítnutí navrácení podle článku 13 uvedené úmluvy mají soudy členského státu původu dítěte poslední slovo při rozhodování o právu péče, s cílem odradit pachatele únosu, je-li to možné, a každopádně jej nezvýhodňovat z hlediska soudního řízení ( 130 ). Zatřetí doba trvání postupů byla zkrácena. Začtvrté bylo zrušeno prohlášení vykonatelnosti v případě rozhodnutí týkajících se práva na styk s dítětem a rozhodnutí týkajících se návratu dítěte po únosu, která jsou vykonatelná a byla řádně osvědčena soudy členského státu, které je vydaly. Kromě toho výslech dítěte nabyl významu, který v Haagské úmluvě z roku 1980 neměl ( 131 ).

91. Domnívám se, že jedna z podmínek inherentních třetímu případu stanovenému v čl. 3 odst. 2 SFEU, jak je upřesnila judikatura Soudního dvora, je tedy v tomto rozsahu splněna. Nyní je ještě třeba přezkoumat poslední z těchto podmínek, která se týká dopadů, které mohou mít mezinárodní dohody uvedené v žádosti o posudek na společná pravidla, která existují v jimi pokryté oblasti.

3. Riziko ovlivnění těchto společných pravidel dotčenými mezinárodními dohodami

92. Jak již bylo uvedeno ( 132 ), prostá existence společných pravidel upravujících již velkou měrou oblast, na kterou se vztahují dotčené mezinárodní dohody, sama o sobě nestačí k tomu, aby založila výlučnou vnější pravomoc Unie. Kromě toho je nezbytné, aby tyto dohody měly negativní dopad, který spočívá v riziku, že ovlivní uvedená pravidla či změní jejich působnost ve smyslu čl. 3 odst. 2 SFEU, i když nepovedou k věcnému rozporu. Takové riziko však může existovat již na základě toho, že tyto mezinárodní dohody obsahují ustanovení, která jsou úzce spojena s předmětnými společnými pravidly. Je totiž možné, že existence takového spojení ztíží zajištění správného uplatňování a užitečného účinku ustanovení unijního práva.

93. V projednávaném případě existuje mezi oběma předmětnými nástroji řada spojení, která mohou vyvolávat problém ovlivnění. To platí obzvláště s ohledem na možné vzájemné působení mezi článkem 11 nařízení Brusel IIa a články 12 a 13 Haagské úmluvy z roku 1980, neboť pravidla stanovená v odstavcích 2 až 8 uvedeného článku 11 buď nahrazují příslušné články této úmluvy, nebo striktně vymezují jejich provádění ( 133 ). Jak Komise vyzdvihla a konkrétně ukázala ( 134 ), obtíže nejsou pouze hypotetické a v praxi mohou nastat v různých ohledech.

94. Podle mého mínění není přímo problematické to, že souhlas s přistoupením třetího státu učiněný členskými státy individuálně může vést k řešení mezinárodních únosů dětí, které funguje s proměnnou geometrií. Tyto rozdíly jsou totiž již inherentní systému Haagské úmluvy z roku 1980, neboť ta stanoví, že účinky přistoupení nového smluvního státu vůči státu, který je již její stranou, jsou podmíněny souhlasem posledně uvedeného státu, z čehož vyplývá, že ustanovení úmluvy jsou uplatňována na základě dvoustranných vztahů. Z hlediska unijního práva kromě toho vyplývá rozdíl v režimech ze skutečnosti, že Dánské království se neúčastní systému stanoveného nařízením Brusel IIa ( 135 ), což znamená, že na vztahy mezi ním a ostatními členskými státy se v případě přeshraničního únosu použije uvedená úmluva, a nikoliv nařízení, jako by se jednalo o třetí stát.

95. Domnívám se nicméně, že pokud budou souhlasit s přistoupením třetího státu k Haagské úmluvě z roku 1980 pouze některé členské státy, může se interakce mezi těmito dvěma nástroji ve vztazích mezi členskými státy zkomplikovat.

96. Konkrétně, zjednodušený mechanismus uznávání a výkonu rozhodnutí vydaných v jiném státě, který stanoví nařízení Brusel IIa, zejména zrušení prohlášení vykonatelnosti v případě osvědčených rozhodnutí o navrácení, spočívá na „základu vytvoření skutečného soudního prostoru“, který představuje zásada vzájemné důvěry mezi právními systémy členských států, zejména s ohledem na rovnocennou právní ochranu, kterou poskytují, což je zásada specifická pro Unii ( 136 ). Naproti tomu vztahy mezi soudy dožádaného státu a soudy státu původu jsou často obráceny, pokud situace vyžaduje interakci s třetími státy, zejména v rámci systému zavedeného Haagskou úmluvou z roku 1980 k posouzení toho, zda je v zájmu dítěte vrátit se do země, kde mělo bydliště, či nikoliv ( 137 ).

97. Především je třeba uvést, že úloha, kterou plní ústřední orgány podle článků 6 a 7 Haagské úmluvy z roku 1980 ( 138 ), představuje jeden z klíčových prvků systému spolupráce zavedeného touto úmluvou. Je tedy zásadní, jak je správně uvedeno v dotčených návrzích rozhodnutí předložených Komisí ( 139 ), aby souhlas členského státu s přistoupením třetího státu podléhal předchozí podmínce, že tato budoucí smluvní strana určila ústřední orgán pověřený mimo jiné pomocí evropským občanům v případě protiprávního přemístění dítěte do tohoto třetího státu.

98. Podle mého mínění by byl mechanismus řešení únosů dětí zavedený nařízením Brusel IIa ve spojení s Haagskou úmluvou z roku 1980 ohrožen, kdyby každý členský stát mohl volně stanovit podmínky, za kterých bude souhlasit s přistoupením třetího státu k této úmluvě. Zdá se mi nezbytné, aby mohla být spolehlivost přistupujícího třetího státu, z hlediska soudní a správní spolupráce, posouzena společně a koordinovaně Radou ( 140 ) na návrh Komise. Při neexistenci takového pokusu o dohodnutou akci existuje riziko zásahu do jednotného a soudržného použití ustanovení nařízení Brusel IIa a řádného fungování systému, který toto nařízení zavádí, což by narušilo plnou účinnost pravidel unijního práva, podle kritérií posouzení definovaných Soudním dvorem ( 141 ).

99. Dodávám, že v souladu s povinností loajality vůči Unii, kterou jsou členské státy vázány na základě čl. 4 odst. 3 SEU, nemohou uzavřít se třetími státy smlouvu, která by mohla mít na společná pravidla takové negativní účinky. Skutečnost, že Unii je přiznána výlučná vnější pravomoc symetricky k oblastem, v nichž přijala normy na základě své vnitřní pravomoci, má zejména zabránit tomu, aby členské státy mohly oslabit či dokonce klást překážky činnosti Unie prostředky v rámci vnější pravomoci ( 142 ). Tato loajalita je o to nezbytnější v případě, kdy jako v projednávané věci mohou mezinárodní smlouvu, která spadá do uvedených oblastí, uzavřít pouze členské státy ( 143 ).

100. Pokud jde o předvídatelné perspektivy vývoje unijního práva ve smyslu posudku 1/03 ( 144 ), nelze vyloučit, že nařízení Brusel IIa bude pozměněno tak, že jeho působnost bude rozšířena na vnější situace, stejně jako nařízení č. 44/2001, zvané „Brusel I“, jehož ustanovení již byla pozměněna ( 145 ) v tomto smyslu ( 146 ). Mohlo by se totiž zdát vhodné, aby posílená ochranná opatření proti přeshraničním únosům přijatá v rámci Unie nevedla k diskriminaci dětí, které mají obvyklé bydliště mimo území Unie ( 147 ). K tomu by však byla třeba dostatečná míra důvěry v soudní systém dotčených třetích států a koordinace v této věci ( 148 ).

101. Podle mého mínění by systém řešení přeshraničních únosů dětí zavedený nařízením Brusel IIa mohl být tím více dotčen rozšířením mechanismu spolupráce stanoveného Haagskou úmluvou z roku 1980 na nové třetí státy. Tato úmluva byla totiž jistým způsobem začleněna do uvedeného nařízení ( 149 ), takže otázka, které třetí státy přistupující k této úmluvě mají být odsouhlaseny, není z hlediska vývoje unijního práva neutrální ( 150 ).

102. Konečně je třeba uvést, že i když na Haagskou úmluvu z roku 1980 lze nahlížet tak, že funguje na základě řady dvoustranných vztahů mezi smluvními státy, případné změny jejího znění vyžadují jednomyslný souhlas všech těchto států. Jakékoliv nové přistoupení k této úmluvě tak může zvýšit počet stran, se kterými by členské státy Unie musely jednat a nalézt konsensus v případě, že by si Unie přála, aby byl obsah úmluvy změněn. Vzhledem k tomu, že souhlas s přistoupením třetího státu vytváří novou politickou situaci a mění parametry interakce mezi nařízením Brusel IIa a uvedenou úmluvou, je podle mne zásadní, aby v rámci Unie mohlo být v souvislosti se souhlasem s přistoupením třetích států vykonáváno jakési právo společného dohledu, zejména co se týče jejich způsobilosti plnit povinnosti stanovené touto úmluvou a jejich politické vůle řádně s Unií spolupracovat.

103. Vzhledem k tomu, že předmět Haagské úmluvy z roku 1980 tak spadá do oblasti, kterou již velkou měrou pokrývají společná pravidla, jejichž užitečný účinek by mohly takové mezinárodní dohody, o jaké se jedná, poškodit, bylo důsledkem výkonu vnitřní pravomoci Unie to, že jí byla v dané oblasti přiznána výlučná vnější pravomoc. Z toho vyplývá, že členské státy musí při souhlasu s přistoupením třetího státu k uvedené úmluvě postupovat v zájmu Unie a koordinovaně.

104. To je podle mne nutný závěr bez ohledu na reálný problém, který může z hlediska zájmu unesených dětí vyvolat zpoždění v mezinárodní spolupráci v důsledku případných obtíží s rychlým dosažením takového dohodnutého souhlasu, jelikož vymezení oblasti výlučné pravomoci Unie lze provést pouze na základě objektivních kritérií ( 151 ).

105. Navrhuji tedy Soudnímu dvoru, aby – v mezích přípustnosti žádosti o posudek – na otázku položenou Komisí odpověděl kladně, tedy ve smyslu výlučné vnější pravomoci Unie.

VI – Závěry

106. Z výše uvedených důvodů navrhuji Soudnímu dvoru, aby: — prohlásil žádost Evropské komise za přípustnou v rozsahu, v němž se týká prohlášení členských států – s výjimkou Dánského království – o souhlasu s přistoupením třetích států, které jsou předmětem této žádosti, k Haagské úmluvě ze dne 25. října 1980 o občanskoprávních aspektech mezinárodních únosů dětí, která ke dni podání této žádosti dosud nebyla uložena, a — odpověděl na položenou otázku tak, že souhlas s přistoupením třetího státu k uvedené Haagské úmluvě spadá do výlučné pravomoci Evropské unie.

( 1 ) Původní jazyk: francouzština.

( 2 ) Jedná se o první názor přednesený po změně jednacího řádu Soudního dvora, z níž vyplývá, že v rámci řízení o posudku má být vyslechnut jen jeden generální advokát, a nikoliv již všichni generální advokáti (viz bod 5 odůvodnění a článek 196 a násl. uvedeného řádu).

( 3 ) Text úmluvy ve francouzštině a související dokumenty (zejména důvodová zpráva E. Pérez‑Very) jsou dostupné na internetové adrese http://www.hcch.net/index_fr.php?act=conventions.text&cid= 24.

( 4 ) Pouze italská vláda hájí výlučnou pravomoc Unie, na rozdíl od dvacítky dalších vlád, které se, v některých případech podpůrně, vyjádřily k věci samé.

( 5 ) Úř. věst. L 338, s. 1; Zvl. vyd. 13/18, s. 244.

( 6 ) Dne 1. března 2007, 4. května 2007, 27. května 2008, 9. března 2010, 6. prosince 2010, 28. prosince 2010, 6. dubna 2011 a 28. července 2011.

( 7 ) Uvedené pododstavce stanoví, že „[k]terýkoliv jiný stát může přistoupit k Úmluvě“, že „[l]istina o přístupu bude uložena na Ministerstvu zahraničních věcí Nizozemského království“ a že „[ú]mluva vstoupí v platnost pro přistupující stát prvního dne třetího kalendářního měsíce po uložení jeho listiny o přístupu“.

( 8 ) Podle uvedeného čtvrtého a pátého pododstavce je „[p]řístup […] účinný jen ve vztazích mezi přistupujícím státem a smluvními státy, které prohlásí, že s přístupem souhlasí. Toto prohlášení musí být učiněno [rovněž] kterýmkoliv členským státem ratifikujícím, přijímajícím nebo schvalujícím Úmluvu po přístupu k ní [po daném přístupu]. Toto prohlášení bude uloženo na Ministerstvu zahraničních věcí Nizozemského království, které zašle diplomatickou cestou jeho ověřený opis každému smluvnímu státu“, a „[ú]mluva vstoupí v platnost mezi přistupujícím státem a státem, který prohlásil, že přijímá tento přístup [souhlasí s tímto přístupem], prvního dne třetího kalendářního měsíce po uložení prohlášení o tomto přijetí [o tomto souhlasu]“.

( 9 ) Těchto osm návrhů rozhodnutí, které jsou připojeny k žádosti o posudek, se týkalo, podle číselného pořadí, přistoupení k uvedené úmluvě „Gabonu“ [COM(2011) 904 final], „Andory“ [COM(2011) 908 final], „Seychel“ [COM(2011) 909 final], „Ruské federace“ [COM(2011) 911 final], „Albánie“ [COM(2011) 912 final], „Singapuru“ [COM(2011) 915 final], „Maroka“ [COM(2011) 916 final] a „Arménie“ [COM(2011) 917 final]. Všechny stanovily, že členské státy mají v zájmu Unie, zároveň a nejpozději dva měsíce od přijetí návrhu, uložit vzorové prohlášení, že souhlasí s přistoupením dotčeného přistupujícího třetího státu.

( 10 ) Usnesení Evropského parlamentu 2012/2791(RSP) ze dne 22. listopadu 2012 o prohlášení členských států, že v zájmu Evropské unie souhlasí s přistoupením osmi třetích zemí k Haagské úmluvě z roku 1980.

( 11 ) Lambreth, I., „Les aspects institutionnels de la dimension externe de la coopération judiciaire civile“, v La dimension externe de l’espace de liberté, de sécurité et de justice au lendemain de Lisbonne et de Stockholm: un bilan à mi‑parcours, pod vedením M. Dony, Éditions de l’Université de Bruxelles, Brusel, 2012, s. 12 a násl., bod 17.

( 12 ) Například Lotyšská republika souhlasila s přistoupením Albánské republiky od 3. července 2007. Stav přistoupení k Haagské úmluvě z roku 1980, jakož i podrobný seznam prohlášení o souhlasu s těmito přistoupeními jsou dostupné na internetových adresách http://www.hcch.net/index_fr.php?act=conventions.status&cid= 24 a http://www.hcch.net/index_fr.php?act=publications.details&pid= 3282&dtid= 36. Vyplývá z nich, že po přistoupení Ruské federace k ní přistoupily další třetí státy, v souvislosti s nimiž vyvstává tentýž problém, jaký přináší tato žádost o posudek.

( 13 ) Podle protokolu (č. 22) o postavení Dánska připojeného ke Smlouvám o EU a FEU se tento členský stát neúčastní přijímání opatření podle hlavy V třetí části Smlouvy o FEU, týkající se prostoru svobody, bezpečnosti a práva, a zejména její kapitoly 3 týkající se soudní spolupráce v občanských věcech, takže nařízení Brusel IIa pro něj není závazné ani použitelné (bod 31 odůvodnění a čl. 2 odst. 3 tohoto nařízení).

( 14 ) A to česká, německá, estonská, irská, řecká, francouzská, kyperská, lotyšská, litevská, rakouská, polská a rumunská vláda. Finská vláda kromě toho upřesňuje, že ačkoliv nemá v úmyslu formálně vznést námitku nepřípustnosti, k řešení otázky položené v této věci by podle ní bylo vhodnější řízení o nesplnění povinnosti podle článku 258 SFEU.

( 15 ) Stejně jako členský stát, Evropský parlament nebo Rada.

( 16 ) Přívlastek „mezinárodní“ sice není v uvedeném odstavci 11 zmíněn, ale vyplývá z toho, že uvedený článek 218 je součástí hlavy V páté části Smlouvy o FEU, která je nazvána „mezinárodní smlouvy“.

( 17 ) Posudky 1/75 (EU:C:1975:145, zejména s. 1360) a 1/78 (EU:C:1979:224, bod 30).

( 18 ) Viz zejména posudky 2/91 (EU:C:1993:106, bod 3) a 1/08 (EU:C:2009:739, body 107 až 109).

( 19 ) Upřesňuji, že na rozdíl od toho, co naznačují vyjádření Komise k přípustnosti žádosti o posudek, nejsou předmětem tohoto řízení Komisí předložené návrhy rozhodnutí, které Rada odmítla, nýbrž mezinárodní smlouvy uzavírané členskými státy, které se tyto návrhy snažily předjímat.

( 20 ) Podle Evropského parlamentu tvoří žádost třetího státu o přistoupení a souhlas Unie s touto žádostí, kterým je zahájeno uplatňování uvedené úmluvy ve vztazích mezi tímto státem a Unií, společně mezinárodní závazek, který je závazný a představuje tedy mezinárodní dohodu ve smyslu článku 218 SFEU.

( 21 ) Tato vláda tvrdí, že prohlášení o souhlasu podle článku 38 Haagské úmluvy z roku 1980 není prvkem tvořícím dohodu o přistoupení, jelikož práva a povinnosti, a zejména povinnost určit ústřední orgán podle článku 6, vyplývají z této úmluvy pro nový smluvní stát ze samotné skutečnosti uložení jeho listiny o přístupu a uplynutí lhůty tří měsíců.

( 22 ) Posudek 1/75 (EU:C:1975:145) upřesnil, že žádost o posudek se může týkat „jakéhokoliv závazku přijatého subjekty mezinárodního práva, který je závazný, bez ohledu na jeho formální označení“ (zvýraznění provedeno autorem tohoto názoru). Rovněž viz posudek 2/92 (EU:C:1995:83, bod 8).

( 23 ) Tato úmluva byla přijata dne 23. května 1969 a vstoupila v platnost dne 27. ledna 1980 (Recueil des traités des Nations Unies, sv. 1155, s. 331). Pokud jde o „smlouvy ve zjednodušené formě“, viz Klabbers, J., The Concept of Treaty in International Law, Martinus Nijhoff, Leiden, 2006, s. 46 a 73.

( 24 ) Uvedený článek 11 uvádí, že „[s]ouhlas státu s tím, že bude vázán smlouvou, může být vyjádřen podpisem, výměnou listin tvořících smlouvu, ratifikací smlouvy, jejím přijetím, schválením nebo přístupem k ní nebo jiným dohodnutým způsobem“.

( 25 ) Tato situace se v podstatě neliší od případu, kdy by členský stát uzavřel se třetím státem dvoustrannou smlouvu, jejíž obsah by byl totožný s obsahem uvedené úmluvy, a to postupem stanoveným nařízením Rady (ES) č. 664/2009 ze dne 7. července 2009, kterým se zřizuje postup pro sjednávání a uzavírání dohod mezi členskými státy a třetími zeměmi o příslušnosti, uznávání a výkonu rozsudků a rozhodnutí ve věcech manželských, věcech rodičovské zodpovědnosti a věcech vyživovacích povinností a o právu rozhodném ve věcech vyživovacích povinností (Úř. věst. L 200, s. 46). K přenesení pravomoci po posouzení ze strany Komise, se kterým toto nařízení počítá, viz Lambreth, I., op. cit. v poznámce pod čarou 11, bod 22 a násl.

( 26 ) Tento formulační rozdíl je o to významnější, že před Lisabonskou smlouvou následoval po čl. 300 odst. 6 ES, týkajícím se řízení o posudku, odstavec 7, z něhož bylo možné vyvodit, že všechny odstavce předcházející tomuto závěrečnému ustanovení se vztahují pouze na „dohody uzavřené za podmínek stanovených tímto článkem“, kdežto v případě rovnocenného ustanovení, kterým je čl. 218 odst. 11 SFEU, tomu tak již není.

( 27 ) V posudku 2/91 (EU:C:1993:106, bod 5) Soudní dvůr při konstatování, že podmínky žádosti o posudek jsou splněny, uvedl, že „kdyby Společenství nemohlo [předmětnou] úmluvu uzavřít samo, jeho vnější pravomoc by mohla být případně uplatněna prostřednictvím členských států jednajících společně v zájmu Společenství“ (zvýrazněno autorem tohoto názoru). K této možnosti nepřímého výkonu vnější pravomoci Unie viz rovněž rozsudek Komise v. Řecko (C‑45/07, EU:C:2009:81, bod 31).

( 28 ) Omezení vyplývá z čl. 37 prvního pododstavce a čl. 38 prvního pododstavce uvedené úmluvy.

( 29 ) Evropské společenství se stalo členem HCCH dne 3. dubna 2007 [viz bod 3 odůvodnění rozhodnutí Rady 2006/719/ES ze dne 5. října 2006 o přistoupení Společenství k Haagské konferenci o mezinárodním právu soukromém (Úř. věst. L 297, s. 1)], a v návaznosti na vstup Lisabonské smlouvy v platnost jej od 1. prosince 2009 nahradila Unie. Na tomto základě Unie podepsala mimo jiné Haagskou úmluvu ze dne 23. listopadu 2007 o mezinárodním vymáhání výživného na děti a dalších druhů vyživovacích povinností vyplývajících z rodinných vztahů, jak jí výslovně umožňoval čl. 58 odst. 3 této úmluvy.

( 30 ) Podobná překážka existovala v rámci posudku 2/91 (EU:C:1993:106), jelikož úmluva č. 170 Mezinárodní organizace práce mohla být ratifikována pouze členskými státy této organizace, a nikoliv Společenstvím. Rovněž viz body 4 a 5 rozhodnutí Rady ze dne 28. ledna 2014, kterým se členské státy zmocňují, aby v zájmu Evropské unie ratifikovaly Úmluvu Mezinárodní organizace práce o bezpečnosti při používání chemických látek při práci z roku 1990 (úmluva č. 170) (Úř. věst. L 32, s. 33).

( 31 ) Viz poznámka pod čarou 9 tohoto názoru.

( 32 ) Posledně uvedené ustanovení stanoví, že „Rada [přijímá] opatření týkající se rodinného práva s mezinárodním prvkem zvláštním legislativním postupem. Rada rozhoduje jednomyslně po konzultaci s Evropským parlamentem“.

( 33 ) V tomto smyslu body F až H výše uvedeného usnesení Evropského parlamentu 2012/2791.

( 34 ) Cremona, M., „Member States as Trustees of the Community Interest: Participating in International Agreements on the Behalf of the European Community“, European University of Florence Working Papers, Department of Law, 2009/17, s. 1 a násl.

( 35 ) Například viz výše uvedené rozhodnutí Rady 2014/52.

( 36 ) Například viz měnová dohoda mezi vládou Francouzské republiky, jménem Evropského společenství, a vládou Jeho Jasnosti knížete monackého (Úř. věst 2002, L 142, s. 59).

( 37 ) Například viz dvoustranné nebo regionální dohody podle nařízení č. 664/2009.

( 38 ) Rosas, A., „Exclusive, shared and national competence in the context of EU external relations: do such distinctions matter?“, v The European Union in the World, Essays in Honour of Marc Maresceau, pod vedením I. Govaereho a dalších, Martinus Nijhoff, Leiden, 2014, s. 32 a 33.

( 39 ) Viz bod 31 tohoto názoru.

( 40 ) Například viz rozhodnutí Rady 2003/93/ES ze dne 19. prosince 2002, kterým se členské státy v zájmu Společenství zmocňují k podpisu Haagské úmluvy z roku 1996 o pravomoci orgánů, použitelném právu, uznávání, výkonu a spolupráci ve věcech rodičovské zodpovědnosti a opatření k ochraně dětí (Úř. věst. L 48, s. 1), a rozhodnutí Rady 2008/431/ES ze dne 5. června 2008, kterým se některé členské státy v zájmu Evropského společenství zmocňují k ratifikaci téže úmluvy, nebo k přistoupení k této úmluvě a kterým se některé členské státy zmocňují k učinění prohlášení o uplatňování příslušných vnitřních pravidel práva Společenství (Úř. věst. L 151, s. 36).

( 41 ) Viz Rosas, A., „The status in EU Law of international agreements concluded by EU Member States“, Fordham International Law Journal, 2011, sv. 34, zejména s. 1331 až 1335 a 1344.

( 42 ) Tamtéž, obzvláště s. 1333 a 1335.

( 43 ) Pokud má Unie výlučnou pravomoc, ale není způsobilá být smluvní stranou dotčené dohody, jako je tomu v projednávaném případě, úloha, kterou hraje při výkonu této pravomoci, je v praxi z hlediska třetích států poněkud skrytá (Rosas, A., „Exclusive, shared and national competence in the context of EU external relations: do such distinctions matter?“, op. cit. v poznámce pod čarou 38, s. 31, 33 a 42).

( 44 ) V posudku 1/94 (EU:C:1994:384, bod 12) Soudní dvůr upřesnil, že posudek si od něj lze vyžádat „kdykoliv před tím, než je vyjádřen konečný souhlas Společenství s tím, aby bylo dohodou vázáno. Dokud tento souhlas není dán, zůstává dohoda dohodou zamýšlenou“.

( 45 ) Viz bod 31 tohoto názoru.

( 46 ) K celé této otázce viz Adam, S., La procédure d’avis devant la Cour de justice de l’Union européenne, sborník Droit de l’Union européenne – Thèses, Bruylant, Brusel, 2011, obzvláště s. 565 a násl.

( 47 ) Stejný požadavek je uveden v čl. 196 odst. 2 jednacího řádu.

( 48 ) K tomu, aby žádost o posudek byla přípustná, je třeba a stačí, aby rozhodovací proces týkající se návrhu dohody dosáhl stavu dostačujícího k tomu, aby byl znám předmět dohody, a Soudní dvůr tak byl schopen rozhodnout o slučitelnosti tohoto návrhu se Smlouvami, i když dosud existují určité alternativy a určité rozdíly týkající se formulace jejího znění (posudek 1/09, EU:C:2011:123, bod 53).

( 49 ) Posudek 1/75 (EU:C:1975:145, zejména s. 1360). Rovněž viz posudek 1/09 (EU:C:2011:123, bod 47 a citovaná judikatura).

( 50 ) Podle znění posudku 2/94 (EU:C:1996:140, bod 6) musí být žádost o posudek podána „ve fázi předcházející uzavření dohody, která může vést ke zpochybnění legality aktu Společenství, jímž je tato dohoda uzavřena, prováděna nebo uplatňována“.

( 51 ) Posudek 1/09 (EU:C:2011:123, bod 48 a citovaná judikatura).

( 52 ) Rovněž viz posudek 2/91 (EU:C:1993:106) a výše uvedené rozhodnutí 2014/52.

( 53 ) Posudek 3/94 (EU:C:1995:436, body 19 a 23) zdůrazňuje, že „cíle předcházení […] už nelze dosáhnout, pokud se Soudní dvůr vyjádří k již uzavřené smlouvě […] a na žádost o posudek tedy není namístě odpovídat“.

( 54 ) Viz poznámka pod čarou 13 tohoto názoru.

( 55 ) Ke dnešnímu dni například Belgické království a Spolková republika Německu nevyjádřily souhlas s přistoupením Gabonské republiky a Ruské federace; Bulharská republika a Chorvatská republika zase souhlasily s přistoupením pouze posledně uvedeného státu, ale nikoliv ostatních sedmi třetích států, kterých se týká tato žádost o posudek; zatímco Portugalská republika nesouhlasila s přistoupením žádného z nich.

( 56 ) Komise ve své žádosti (bod 8) tvrdí, že „posudek znemožní současné jednání některých členských států, které již vydaly souhlas s přistoupením třetích zemí, aniž předtím obdržely rozhodnutí Rady o zmocnění, které je přesto v případě dohody spadající do výlučné pravomoci Unie právně povinné“ (zvýraznění provedeno autorem tohoto názoru). I když Komise hovoří o současném jednání, značný počet těchto souhlasů byl vydán již v roce 2007, tedy mnohem dříve, než byla věc předložena Soudnímu dvoru.

( 57 ) Česká republika uvádí, že Komise poté, co neuspěl její návrh na přijetí společného postoje v rámci Rady, nejprve zahájila vůči ní, ale také vůči přinejmenším třem jiným členským státům, takzvané řízení EU Pilot, které předchází formálnímu podání žaloby pro nesplnění povinnosti. Komise poté změnila názor a podala projednávanou žádost o posudek. Polská republika upřesňuje, že Komise již podala takovou žalobu proti některým členským státům, které nezávisle prohlásily, že souhlasí s přistoupením Ruské federace k Haagské úmluvě z roku 1980.

( 58 ) To znamená za předpokladu, že by se potvrdilo, že Unie má v tomto případě výlučnou vnější pravomoc.

( 59 ) Rozsudky Komise v. Spojené království (C‑466/98, EU:C:2002:624); Komise v. Dánsko (C‑467/98, EU:C:2002:625); Komise v. Švédsko (C‑468/98, EU:C:2002:626); Komise v. Finsko (C‑469/98, EU:C:2002:627); Komise v. Belgie (C‑471/98, EU:C:2002:628); Komise v. Lucembursko (C‑472/98, EU:C:2002:629); Komise v. Rakousko (C‑475/98, EU:C:2002:630) a Komise v. Německo (C‑476/98, EU:C:2002:631).

( 60 ) Zejména zásady související s důkazním břemenem a právem na obhajobu.

( 61 ) K tomu, aby Soudní dvůr mohl vydat posudek, je nezbytné a dostačující, aby alespoň jedna z dotčených dohod byla dosud „zamýšlená“ ve smyslu čl. 218 odst. 11 SFEU.

( 62 ) Které mohou nastat mezi obsahem zamýšlených mezinárodních dohod a obsahem pravidel vyplývajících z unijního práva.

( 63 ) Konkrétně, čl. 216 odst. 1 SFEU uvádí, že „Unie může uzavřít dohodu s jednou nebo více třetími zeměmi nebo mezinárodními organizacemi, stanoví-li tak Smlouvy nebo je-li uzavření dohody buď nezbytné k dosažení cílů stanovených Smlouvami v rámci politik Unie, nebo je stanoveno právně závazným aktem Unie, nebo se může dotknout společných pravidel či změnit jejich oblast působnosti“.

( 64 ) Viz posudek 2/91 (EU:C:1993:106, bod 4).

( 65 ) Bod 2 odůvodnění rozhodnutí Rady 2006/719, uvedeného výše, a jeho příloha II, nadepsaná „Prohlášení o pravomoci Evropského společenství upřesňující, v jakých záležitostech na něj jeho členské státy převedly pravomoci“, zejména body 2 a 5. Není zde ovšem výslovně uvedeno, v jakých oblastech činnosti HCCH má Společenství výlučnou vnější pravomoc (Rosas, A., „Exclusive, shared and national competence in the context of EU external relations: do such distinctions matter?“, op. cit. v poznámce pod čarou 38, s. 30).

( 66 ) S výjimkou řecké, francouzské a polské vlády, které předestírají, že Unie možná nemá žádnou pravomoc k tomu, aby souhlasila s přistoupením třetího státu k Haagské úmluvě z roku 1980.

( 67 ) Viz zejména rozsudek Komise v. Rada, zvaný „AETR“ (22/70, EU:C:1971:32, body 16 a 17), jakož i posudky 2/94 (EU:C:1996:140, bod 26) a 1/03 (EU:C:2006:81, bod 114 a citovaná judikatura).

( 68 ) Konkrétně způsobilost Unie uzavírat takové dohody je přiznána nepřímo v článku 2 protokolu (č. 22) o postavení Dánska, připojeného ke Smlouvám o EU a FEU, který hovoří o „mezinárodních dohod[ách] uzavřených Unií podle uvedené hlavy [V třetí části Smlouvy o FEU]“.

( 69 ) Prohlášení č. 36 k článku 218 Smlouvy o FEU o sjednávání a uzavírání mezinárodních smluv členskými státy týkajících se prostoru svobody, bezpečnosti a práva potvrzuje, že „členské státy mohou sjednávat a uzavírat smlouvy se třetími zeměmi […] v oblastech zahrnutých částí třetí hlavou V [kapitolou 3], pokud jsou tyto smlouvy v souladu s právem Unie“. Toto pravidlo, které platí v případech sdílené pravomoci, se nijak nedotýká zásad vymezení hranic mezi touto pravomocí a výlučnou pravomocí Unie, které vycházejí ze Smlouvy o FEU a z judikatury.

( 70 ) Některé z nich se vyslovily pro sdílenou pravomoc pouze podpůrně vzhledem k jejich hlavnímu návrhu ve prospěch nepřípustnosti žádosti o posudek nebo ve prospěch neexistence jakékoliv vnější pravomoci Unie v této oblasti.

( 71 ) Viz body 32 a 33 tohoto názoru.

( 72 ) EU:C:1971:32.

( 73 ) Následující citace je výňatek z bodu 6 přílohy II uvedeného rozhodnutí.

( 74 ) Viz rozsudek Komise v. Rada, zvaný „AETR“ (EU:C:1971:32, bod 16).

( 75 ) Posudky 1/76 (EU:C:1977:63) a 2/91 (EU:C:1993:106), jakož i rozsudky Komise v. Rada, zvaný „AETR“ (EU:C:1971:32) a Komise v. Dánsko (EU:C:2002:625).

( 76 ) Rozsudky Komise v. Rada, zvaný „AETR“ (EU:C:1971:32, bod 17), a Komise v. Dánsko (EU:C:2002:625, bod 77). Zvýrazněno autorem tohoto názoru.

( 77 ) Generální advokát Bot nedávno rovněž uvedl, že „[z]ásada souběžnosti vnitřní a vnější pravomoci zakotvená […] rozsudkem AETR je tudíž podmíněna předchozím výkonem unijní pravomoci prostřednictvím přijetí společných pravidel, včetně pravidel v oblastech nespadajících do společné politiky, a dotčením společných pravidel státním opatřením“ (stanovisko Green Network, C‑66/13, EU:C:2014:156, bod 39).

( 78 ) Generální advokát Bot uvedl (tamtéž, bod 43 a násl.), že v první ze zjištěných skupin rozsudků zdá se stačil prostý souběh, i neúplný, příslušných oblastí společných vnitřních pravidel a posuzovaných mezinárodních závazků (rozsudek Komise v. Rada, zvaný „AETR“, EU:C:1971:32, body 30 a 31, jakož i posudek 2/91, EU:C:1993:106, bod 25), zatímco ve druhé Soudní dvůr zaujal striktnější přístup a omezil uplatnění zásady souběžnosti vnější a vnitřní pravomoci na tři zvláštní případy (posudek 1/94, EU:C:1994:384, body 77, 95 a 96, jakož i výše uvedené rozsudky zvané „otevřené nebe“, zejména rozsudek Komise v. Dánsko, EU:C:2002:625, body 77 a násl.).

( 79 ) EU:C:2006:81. Následné posudky tento pojem neupřesňují.

( 80 ) To znamená, že Společenství „získá výlučnou vnější pravomoc“ pokud „začlenilo do svých vnitřních normativních aktů ustanovení o zacházení se státními příslušníky třetích zemí“ nebo „výslovně svěřilo svým orgánům pravomoc vyjednávat se třetími zeměmi“ nebo „provedlo v určité oblasti úplnou harmonizaci“ (rozsudek Komise v. Dánsko, EU:C:2002:625, body 83 a 84, jakož i citovaná judikatura).

( 81 ) Posudek 1/03 (EU:C:2006:81, bod 121).

( 82 ) Rozsudek Komise v. Rada, zvaný „AETR“ (EU:C:1971:32, bod 31).

( 83 ) Posudek 1/03 (EU:C:2006:81, bod 122, jakož i citovaná judikatura).

( 84 ) Tamtéž (bod 126).

( 85 ) Posudek 2/91 (EU:C:1993:106, bod 25), jakož i rozsudky Komise v. Dánsko (EU:C:2002:625, bod 82) a Komise v. Německo (C‑433/03, EU:C:2005:462, bod 45).

( 86 ) Stanovisko ve věci Green Network (EU:C:2014:156, body 48 až 50).

( 87 ) Kritérium uvedené v posudku 2/91 (EU:C:1993:106, bod 25). Zvýrazněno autorem tohoto názoru.

( 88 ) Posudek 1/03 (EU:C:2006:81, bod 126). Zvýrazněno autorem tohoto názoru.

( 89 ) Tamtéž (bod 128). Zvýrazněno autorem tohoto názoru.

( 90 ) Tamtéž (bod 124). Zvýrazněno autorem tohoto názoru. Touto zásadou svěřených pravomocí se zabýval rovněž posudek 1/08 (EU:C:2009:739, bod 110) a je uvedena v čl. 5 odst. 1 SEU.

( 91 ) A sice celní unie, stanovení pravidel hospodářské soutěže nezbytných pro fungování vnitřního trhu, měnová politika pro členské státy, jejichž měnou je euro, zachování biologických mořských zdrojů v rámci společné rybářské politiky a společná obchodní politika.

( 92 ) Rovněž viz stanovisko generální advokátky Sharpston ve věci Komise v. Rada (C‑114/12, EU:C:2014:224, bod 90).

( 93 ) EU:C:1993:106, bod 25. Uvedené kritérium poté Soudní dvůr použil mnohokrát [viz zejména judikatura citovaná v poznámce pod čarou 25 stanoviska generálního advokáta Bota ve věci Green Network (EU:C:2014:156)].

( 94 ) EU:C:2006:81, body 126 až 128.

( 95 ) Stanovisko ve věci Komise v. Rada (C‑137/12, EU:C:2013:441, body 110 až 117).

( 96 ) Stanovisko ve věci Komise v. Rada (EU:C:2014:224, zejména body 81 až 97).

( 97 ) V tomto ohledu viz zejména vyjádření Komise, estonské, irské, kyperské a portugalské vlády a vlády Spojeného království, jakož i Evropského parlamentu a Rady v projednávané věci; stanovisko generální advokátky Kokott ve věci Komise v. Rada (EU:C:2013:441, bod 112); Adam, S., „Le mécanisme préjudiciel, limite fonctionnelle à la compétence externe de l’Union – Note sur l’avis 1/09“, Cahiers de droit européen, 2011, č. 1, s. 277 a násl., poznámka pod čarou 52.

( 98 ) Výraz „[může-li se] uzavření [mezinárodní] [dohody] dotknout společných pravidel či změnit jejich oblast působnosti“ je uveden rovněž v čl. 216 odst. 1 SFEU, ale bez dalšího upřesnění smyslu, který má mít. K obsahu tohoto ustanovení a k tomu, že odlišnosti v jeho formulaci a ve formulaci čl. 3 odst. 2 SFEU v některých jazykových zněních jsou irelevantní, viz stanovisko generální advokátky Sharpston ve věci Komise v. Rada (EU:C:2014:224, bod 88).

( 99 ) Opominutí, na které poukázala rovněž generální advokátka Kokott ve stanovisku týkajícím se věci Komise v. Rada (EU:C:2013:441, bod 111).

( 100 ) Závěrečná zpráva pracovní skupiny V, „Doplňkové pravomoci“, ze dne 4. listopadu 2002, CONV 375/1/02, s. 7 (http://european‑convention.eu.int/pdf/reg/fr/02/cv00/cv00375‑re01.fr02.pdf), jakož i Závěřečná zpráva pracovní skupiny VII, „Vnější činnost EU“, ze dne 16. prosince 2002, CONV 459/02 s. 4, bod 4, a s. 16, bod 18 (http://european‑convention.eu.int/pdf/reg/fr/02/cv00/cv00459.fr02.pdf). Rovněž viz poznámka pod čarou 55 ve stanovisku generální advokátky Sharpston ve věci Komise v. Rada (EU:C:2014:224).

( 101 ) Jediný článek tohoto protokolu stanoví, že „[p]okud jde o čl. 2 odst. 2 [SFEU] týkající se sdílených pravomocí, přijala-li Unie v některé oblasti opatření, vztahuje se rozsah tohoto výkonu jejích pravomocí pouze na prvky, které jsou upraveny předmětným aktem Unie, a tudíž se nevztahuje na celou oblast“.

( 102 ) Bez jakékoliv zmínky o odstavci 1 uvedeného článku 2, který se týká případů, kdy Smlouvy o EU a FEU svěřují Unii výlučnou pravomoc, a čl. 3 odst. 2 SFEU.

( 103 ) Viz stanoviska generální advokátky Kokott ve věci Komise v. Rada (EU:C:2013:441, bod 114 a násl.) a generální advokátky Sharpston ve věci Komise v. Rada (EU:C:2014:224, bod 93).

( 104 ) Stanovisko ve věci Komise v. Rada (EU:C:2013:441, body 116 a 117).

( 105 ) Viz bod 58 a násl. tohoto názoru.

( 106 ) Viz bod 9 tohoto názoru.

( 107 ) Stanovisko ve věci Komise v. Rada (EU:C:2014:224, bod 90).

( 108 ) Viz zejména bod 3 odůvodnění rozhodnutí 2014/52.

( 109 ) Posudek 1/03 (EU:C:2006:81, body 120 a 126, jakož i citovaná judikatura).

( 110 ) Viz rozsudek Portugalsko v. Rada (C‑268/94, EU:C:1996:461), jakož i Rosas, A., „Exclusive, shared and national competence in the context of EU external relations: do such distinctions matter?“, op. cit. v poznámce pod čarou 38, s. 24 a poznámka 27.

( 111 ) Viz posudky 2/91 (EU:C:1993:106, bod 25) a 1/03 (EU:C:2006:81, bod 126).

( 112 ) Podle preambule Haagské úmluvy z roku 1980, doplněné zde věcně jejím článkem 1.

( 113 ) Podle názvu nařízení Brusel IIa.

( 114 ) Pro podrobnou studii viz Fulchiron, H., „La lutte contre les enlèvements d’enfants“, v Le nouveau droit communautaire du divorce et de la responsabilité parentale, pod vedením H. Fulchirona a C. Nourissata, Dalloz, Paříž, 2005, s. 223 a násl., který zdůrazňuje, že „Haagská úmluva z roku 1980 je svým způsobem začleněna do politiky boje proti únosům dětí na úrovni Společenství: je jejím základem, na kterém nařízení buduje mechanismy vlastní evropskému prostoru, mechanismy, které prodlužují a posilují účinnost pravidel úmluvy“.

( 115 ) Článek 6 stanoví, že každý smluvní stát určí ústřední orgán k výkonu povinností uložených úmluvou tomuto orgánu. Článek 7 upřesňuje povinnosti a úkoly ústředních orgánů. Obecně jsou povinny navzájem spolupracovat a podporovat spolupráci mezi příslušnými orgány ve svých státech. Musí zejména učinit všechna potřebná opatření, mimo jiné aby zjistily místo pobytu dítěte a zajistily dobrovolné vrácení dítěte nebo smírné řešení, uchránily dítě další újmy, zahájily nebo usnadnily řízení za účelem návratu dítěte a zajistily na administrativní úrovni případný bezpečný návrat dítěte.

( 116 ) Viz čl. 2 odst. 11 nařízení Brusel IIa.

( 117 ) Které umožňuje odchýlit se od příslušnosti vázané v zásadě na obvyklé bydliště dítěte v souladu s obecným pravidlem uvedeným v článku 8 uvedeného nařízení pouze při splnění striktních podmínek.

( 118 ) Bod 17 odůvodnění nařízení Brusel IIa uvádí, že „[v] případech neoprávněného odebrání [protiprávního přemístění] nebo zadržení dítěte by mělo být neprodleně zajištěno navrácení dítěte, proto by se měla nadále používat Haagská úmluva [z roku 1980], doplněná ustanoveními tohoto nařízení, zejména článkem 11 […]“.

( 119 ) Uvedená kapitola V upravuje „vztah k jiným nástrojům“. Podle jejího čl. 60 písm. e) ve vztazích mezi členskými státy má toto nařízení přednost mimo jiné před Haagskou úmluvou z roku 1980, pokud se týká věcí jím upravených. Článek 62 dodává, že „[d]ohody a úmluvy uvedené […] v článcích 60 a 61 jsou i nadále účinné ve vztahu k věcem neupraveným tímto nařízením“ a že „zejména Haagská úmluva z roku 1980 [je] i nadále účinn[á] mezi členskými státy, které jsou jej[ími] smluvními stranami, v souladu s článkem 60“.

( 120 ) Lenaerts, K., „The Interpretation of the Brussels II bis Regulation by the European Court of Justice“, v Mélanges en hommage à Albert Weitzel, pod vedením L. Weitzela, Pedone, Paříž, 2013, s. 138 a 139, citující McEleavyho, P., „The New Child Abduction Regime in the European Union: Symbiotic Relationship or Forced Partnership?“, Journal of Private International Law, 2005, č. 1, s. 5 a násl., který uvádí etapy a důvody, jež vedly k uvedenému kompromisu.

( 121 ) Podle znění bodu 5 odůvodnění nařízení Brusel IIa.

( 122 ) Tak tomu může být v případě pokračování příslušnosti ve prospěch soudu členského státu (článek 12) nebo pokud se dítě nachází na území členského státu (článek 13). Viz Devers, A., a Bosse‑Platière, H., „Les frontières de l’espace de liberté, de sécurité et de justice en matière familiale“, v La dimension externe de l’espace de liberté, de sécurité et de justice au lendemain de Lisbonne et de Stockholm: un bilan à mi‑parcours, díle citovaném výše v poznámce pod čarou 11, bod 11.

( 123 ) Viz bod 92 a násl. tohoto názoru.

( 124 ) Článek 5 návrhu nařízení Rady o příslušnosti a uznávání a výkonu rozhodnutí ve věcech rodičovské zodpovědnosti, předloženého Komisí [COM(2001) 505 final, Úř. vest. C 332 E, s. 269], dokonce stanovil, že v případě „únosů dětí“„[s]oudy příslušné ve smyslu článku 3 vykonávají tuto pravomoc v souladu s Haagskou úmluvou [z roku 1980]“.

( 125 ) Odstavec 6, jehož obsah je podobný obsahu bodu 18 odůvodnění uvedeného nařízení.

( 126 ) Podle článku 61 tohoto nařízení. Ke skutečnosti, že fungování ustanovení Haagské úmluvy z roku 1980 je ve vztazích mezi členskými státy modifikováno, viz McEleavy, P., op. cit. v poznámce pod čarou 120, zejména s. 18 a násl., jakož i Gonzalez Beilfuss, C., „EC Legislation in Matters of Parental Responsibility and Third States“, v International Civil Litigation in Europe and Relations with Third States, pod vedením A. Nuytse, a N. Watté, Bruylant, Brusel, 2005, s. 493 a násl., zejména bod 15.

( 127 ) Jedním z motorů iniciativy, která vedla k přijetí pravidel Společenství v této oblasti, bylo zjištění jistých limitů v účinnosti uplatňování Haagské úmluvy z roku 1980 mezi členskými státy (viz Tenreiro, M., „L’espace judiciaire européen en matière de droit de la famille – Le nouveau règlement ‚Bruxelles II‘“, v Le nouveau droit communautaire du divorce et de la responsabilité parentale, op. cit. v poznámce pod čarou 114, s. 40 a s. 45 a násl., jakož i podnět zmíněný v bodě 4 odůvodnění nařízení Brusel IIa).

( 128 ) Viz zejména body 17 a 18 odůvodnění, jakož i články 11, 41 a 42 nařízení Brusel IIa. Viz Fulchiron, H., op. cit. v poznámce pod čarou 114, s. 231 a násl.

( 129 ) V souladu s možností regionální odchylky, kterou poskytuje článek 36 Haagské úmluvy z roku 1980.

( 130 ) Viz čl. 11 odst. 8 nařízení Brusel IIa. Jde o zásadní inovaci tohoto nařízení (viz Armstrong, S., „L’articulation des règlements communautaires et des conventions de La Haye“, v Le nouveau droit communautaire du divorce et de la responsabilité parentale, op. cit. v poznámce pod čarou 114, s. 117; Devers, A., a Bosse‑Platière, H., op. cit. v poznámce pod čarou 122, s. 42; jakož i Mellone, M., „Les instruments européens de coopération judiciaire civile et les conventions internationales signées par les États membres: quelle coordination?“, v La dimension externe de l’espace de liberté, de sécurité et de justice au lendemain de Lisbonne et de Stockholm: un bilan à mi‑parcours, op. cit. v poznámce pod čarou 11, s. 257).

( 131 ) Armstrong, S., op. cit. v poznámce pod čarou 130, s. 114. Viz zejména čl. 11 odst. 2, 23, 41 a 42 uvedeného nařízení.

( 132 ) Viz zejména bod 72 tohoto názoru.

( 133 ) Devers, A., a Bosse‑Platière, H., op. cit. v poznámce pod čarou 122, s. 29 a násl., obzvláště s. 41.

( 134 ) Příklady, které Komise uvedla v bodech 78 a 79 své žádosti o posudek a na jednání. Rovněž viz příklady uvedené v písemném vyjádření Evropského parlamentu.

( 135 ) Viz poznámka pod čarou 13 tohoto názoru. V souvislosti s nařízením Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 2001, L 12, s. 1; Zvl. vyd. 19/04, s. 42) rovněž viz posudek 1/03 (EU:C:2006:81, body 7, 14, 23 a 135).

( 136 ) Viz body 2 a 21 odůvodnění uvedeného nařízení. M. Tenreiro správně podotýká, že „nový režim řešení případů únosů dětí […] na úrovni Společenství je založen na zásadě vzájemné důvěry a posílené spolupráce mezi členskými státy. Takový režim by nebyl uskutečnitelný a pravděpodobně ani žádoucí v univerzálním kontextu“ (op. cit. v poznámce pod čarou 127, s. 47).

( 137 ) Lenaerts, K., op. cit. v poznámce pod čarou 120, s. 131, poznámka 12, a s. 151.

( 138 ) Viz poznámka pod čarou 115 tohoto názoru.

( 139 ) Viz mimo jiné návrh rozhodnutí Rady o prohlášení členských států, že v zájmu Evropské unie souhlasí s přistoupením Gabonu k Úmluvě o občanskoprávních aspektech mezinárodních únosů dětí z roku 1980 [COM(2011) 904 final, s. 3, 5 (bod 13) a 6 (článek 1)], který zdůrazňuje, že „[v]zhledem k tomu, že ustanovení [Haagské úmluvy] z roku 1980 lze však v plném rozsahu uplatňovat, až jakmile smluvní stát určí ústřední orgán podle článku 6 [uvedené úmluvy], prohlášení o souhlasu by mělo vstoupit v platnost až potom, co Gabon tento ústřední orgán určí“.

( 140 ) Potřebou takové koordinace v případě smlouvy mezi členským státem a třetím státem spadající do oblasti výlučné pravomoci Unie bylo inspirováno mimo jiné přijetí nařízení č. 664/2009 (viz bod 8 odůvodnění).

( 141 ) Viz posudek 1/03 (EU:C:2006:81, bod 128).

( 142 ) Uvedená povinnost loajality vyžaduje, aby členské státy ani v případě, kdy jim zůstává právo brát na sebe závazky v rámci smluvních vztahů se třetími státy, nebránily Unii v provádění jejích pravomocí a neohrozily dosažení cílů Smluv, a to ani závazky přijatými v rámci své účasti na činnosti mezinárodní organizace (viz rozsudek Komise v. Řecko, EU:C:2009:81, body 29 a 30; Neframi, E., „Renforcement des obligations des États membres dans le domaine des relations extérieures“, Revue trimestrielle de droit européen, 2009, s. 601 a násl., jakož i stanovisko generální advokátky Sharpston ve věci Komise v. Rada, EU:C:2014:224, bod 98).

( 143 ) Posudek 2/91 (EU:C:1993:106, body 10, 37 a 38).

( 144 ) Tamtéž (bod 126).

( 145 ) Nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1215/2012 ze dne 12. prosince 2012 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. L 351, s. 1).

( 146 ) Za tímto účelem byla doplněna pravidla pro určení příslušnosti použitelná i pokud má žalobce bydliště ve třetím státě (bod 14 odůvodnění nařízení č. 1215/2012), jakož i mechanismus umožňující soudům členských států zohlednit řízení, která byla zahájena u soudů v třetích státech (body 23 a 24 odůvodnění a články 33 a 34 uvedeného nařízení).

( 147 ) V tomto smyslu Armstrong, S., op. cit. v poznámce pod čarou 130, s. 118.

( 148 ) Viz Lambreth, I., op. cit. v poznámce pod čarou 11, bod 36.

( 149 ) Viz také poznámka pod čarou 114 tohoto názoru.

( 150 ) V rozsahu, v němž je Haagská úmluva z roku 1980 nedílnou součástí nařízení Brusel IIa, se může jakákoliv její změna na tomto nařízení projevit a narušit jeho soudržné uplatňování. Článek 4 odst. 2 písm. c) nařízení č. 664/2009 rovněž stanoví, že Komise se musí při posouzení toho, zda členský stát může zahájit formální jednání s třetím státem, ujistit mimo jiné o tom, že „zamýšlená dohoda by nenarušila cíle ani účel politiky Společenství v oblasti vnějších vztahů“.

( 151 ) V posudku 1/08 (EU:C:2009:739, bod 127) totiž Soudní dvůr připomněl, že již „rozhodl, že otázku rozdělení pravomocí nelze řešit v závislosti na případných obtížích, které by mohly nastat v rámci provádění těchto dohod ([…] viz posudek 1/94, [EU:C:1994:384], bod 107; rovněž v tomto smyslu […]viz posudek 2/00, [EU:C:2001:664], bod 41) […] [nebo] možných obtíží[ch] souvisejících s uzavíráním dohod“.