3

Skutkový základ sporu je vylíčen v bodech 2 až 18 napadeného rozsudku následovně: „2 [La Poste], která působí jako zákonem stanovený monopol v odvětví běžných zásilek, tvořila do konce roku 1990 nedílnou součást francouzského systému správních orgánů. Od 1. ledna 1991 byla uspořádána v souladu s ustanoveními zákona 90-568 ze dne 2. července 1990 o organizaci veřejné služby pošt a telekomunikací (JORF ze dne 8. července 1990, s. 8069, dále jen ‚zákon 90-568‘) jako veřejnoprávní korporace. Tento zákon ji opravňuje k výkonu určitých činností otevřených hospodářské soutěži, zejména odesílání expresní pošty. 3 Société française de messagerie internationale (dále jen ‚SFMI‘) je společností soukromého práva, které bylo od konce roku 1985 svěřeno poskytování služeb expresní pošty La Poste. Tento podnik byl založen se základním kapitálem 10 milionů francouzských franků (FRF) (přibližně 1524490 eur), rozděleným mezi Sofipost (66 %), finanční společnost vlastněnou ze 100 % La Poste, a TAT Express (34 %), dceřinou společnost letecké společnosti Transport aérien transrégional (dále jen ‚TAT‘). 4 Podmínky provozování expresní poštovní služby a její uvedení na trh, které SFMI zajišťovala pod názvem EMS/Chronopost, byly stanoveny pokynem francouzského ministerstva pošt a telekomunikací ze dne 19. srpna 1986. Podle tohoto pokynu měla La Poste poskytovat SFMI logistickou a obchodní podporu. Smluvní vztahy mezi La Poste a SFMI se řídily úmluvami, z nichž první je z roku 1986. 5 V roce 1992 byla struktura expresní poštovní činnosti provozované SFMI změněna. Sofipost a TAT založily novou společnost, [Chronopost], ve které stále Sofipost vlastnila 66 % a TAT 34 % akcií. Společnost Chronopost, která měla do 1. ledna 1995 výhradní přístup k síti La Poste, se soustředila na vnitrostátní expresní poštu. SFMI byla získána GD Express Worldwide France, dceřinou společností společného mezinárodního podniku, ve kterém se spojily australská společnost TNT a pošty z pěti zemí, přičemž spojení bylo povoleno rozhodnutím Komise ze dne 2. prosince 1991 (Věc IV/M.102 – TNT/Canada Post, DBP Postdienst, La Poste, PTT Poste a Sweden Post) (Úř. věst. C 322, s. 19). SFMI si ponechala výkon mezinárodní expresní poštovní činnosti, užívajíc Chronopost jako zprostředkovatele a poskytovatele mezinárodních zasilatelských služeb zpracovávaných ve Francii (dále jen ‚SFMI-Chronopost‘). 6 Francouzský svaz mezinárodní expresní pošty (SFEI), […], je profesním svazem francouzského práva, v němž jsou sdruženy téměř všechny společnosti poskytující expresní poštovní služby, jež jsou konkurentkami SFMI-Chronopost. 7 SFEI předložil Komisi Evropských společenství dne 21. prosince 1990 stížnost zejména z důvodu, že logistická a obchodní podpora poskytnutá La Poste [SFMI-Chronopost] v sobě zahrnuje státní podporu ve smyslu článku 92 Smlouvy o ES (nyní po změně článek 87 ES). Ve stížnosti byla zejména vytýkána skutečnost, že úplata zaplacená SFMI za podporu poskytnutou La Poste neodpovídá obvyklým tržním podmínkám. Rozdíl mezi cenou na trhu a cenou skutečně zaplacenou [SFMI-Chronopost] za získání takových služeb představuje státní podporu. Za účelem vyhodnocení částky podpory v období let 1986–1989 byla ke stížnosti připojena hospodářská studie vypracovaná na žádost SFEI poradenskou společností Braxton associés [dále jen „Braxton“]. 8 Komise informovala SFEI o odložení jeho stížnosti dopisem ze dne 10. března 1992. Dne 16. května 1992 podaly SFEI a další podniky proti tomuto rozhodnutí žalobu na neplatnost k Soudnímu dvoru. Po rozhodnutí Komise ze dne 9. července 1992 o zrušení rozhodnutí ze dne 10. března 1992 Soudní dvůr rozhodl o nevydání rozhodnutí ve věci samé (usnesení Soudního dvora ze dne 18. listopadu 1992, SFEI a další v. Komise, C-222/92, nezveřejněné ve Sbírce rozhodnutí). 9 Na žádost Komise jí Francouzská republika dopisem ze dne 21. ledna, faxem ze dne 3. května a dopisem ze dne 18. června 1993 předala informace. 10 SFEI a další podniky podaly dne 16. června 1993 proti SFMI, Chronopost, La Poste a dalším žalobu k obchodnímu soudu v Paříži. Byla k ní připojena druhá studie Braxton, která aktualizovala údaje uvedené v první studii a prodloužila období vyčíslení podpory do konce roku 1991. Rozhodnutím ze dne 5. ledna 1994 položil obchodní soud v Paříži Soudnímu dvoru několik předběžných otázek k výkladu článku 92 Smlouvy a článku 93 Smlouvy o ES (nyní článek 88 ES), z nichž jedna se týkala pojmu ‚státní podpora‘ za okolností projednávané věci. Francouzská vláda Soudnímu dvoru jako přílohu svého vyjádření ze dne 10. května 1994 předložila hospodářskou studii vypracovanou společností Ernst & Young. Rozsudkem ze dne 11. července 1996, SFEI a další (C-39/94, Recueil, s. I-3547, […]) Soudní dvůr rozhodl, že ‚[p]oskytnutí logistické a obchodní podpory veřejným podnikem jeho dceřiným společnostem soukromého práva, jež vykonávají činnost otevřenou volné hospodářské soutěži, může představovat státní podporu ve smyslu článku 92 Smlouvy, pokud je úplata přijatá jako protiplnění nižší než úplata, která by byla požadována za obvyklých tržních podmínek‘ (bod 62). 11 Mezitím byla Francouzská republika dopisem Komise ze dne 20. března 1996 informována o zahájení řízení stanoveného v čl. 93 odst. 2 Smlouvy. V tomto ohledu zaslala dne 30. května 1996 Komisi své vyjádření. […] 13 SFEI předložil jako odpověď na toto sdělení dne 17. srpna 1996 Komisi své vyjádření. Ke svému vyjádření připojil novou hospodářskou studii vypracovanou kanceláří Bain & Co. SFEI mimoto rozšířil působnost své stížnosti ze dne 21. prosince 1990 na některé nové skutečnosti, zejména na použití dobrého jména ochranné známky La Poste, přednostní přístup na vlny Radio France, celní a daňové výsady a investice La Poste do platforem zásilkových služeb. 14 Komise předala Francouzské republice vyjádření SFEI v září 1996. Francouzská republika zaslala Komisi jako odpověď dopis, ke kterému přiložila hospodářskou studii vypracovanou poradenskou společností Deloitte Touche Tohmatsu (dále jen ‚zpráva Deloitte‘). […] 18 Komise přijala dne 1. října 1997 [sporné] rozhodnutí […].“