Věc T-325/01

DaimlerChrysler AG

v.

Komise Evropských společenství

„Hospodářská soutěž – Článek 81 ES – Kartelové dohody – Smlouva o zastoupení – Distribuce motorových vozidel – Hospodářská jednotka – Opatření směřující k narušení paralelních obchodů motorových vozidel – Určování cen – Nařízení (ES) č. 1475/95 – Pokuta“

Rozsudek Soudu (pátého senátu) ze dne 15. září 2005

Shrnutí rozsudku

1. Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Dohody mezi podniky – Pojem – Dvoustranné nebo vícestranné chování – Zahrnutí – Jednostranné chování – Vynětí

(Článek 81 odst. 1 ES)

2. Hospodářská soutěž – Předpisy Společenství – Podnik – Pojem – Hospodářská jednotka – Odlišné právnické osoby spojené smlouvou o zastoupení – Podmínky existence hospodářské jednotky

(Článek 81 odst. 1 ES)

3. Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Zákaz – Bloková výjimka – Nařízení č. 1475/95 – Pojem „další prodej“

(Nařízení Komise č. 1475/95, čl. 10 odst. 12)

4. Hospodářská soutěž – Správní řízení – Oznámení námitek – Nezbytný obsah – Dodržování práv obhajoby

(Nařízení Rady č. 17 čl. 19 odst. 1; nařízení Komise č. 99/63, čl. 2 a 4)

5. Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Jednání ve vzájemné shodě – Pojem – Koordinace a spolupráce neslučitelná s povinností každého podniku určovat své chování na trhu samostatně

(Článek 81 odst. 1 ES)

6. Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Dohody mezi podniky – Povinnost Komise předložit důkaz protiprávního jednání – Důkaz účasti na setkáních s protisoutěžním účelem – Povinnost podniku předložit důkaz distancování se od přijatých rozhodnutí

(Článek 81 odst. 1 ES)

7. Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Rozhodnutí sdružení podniků – Nezávazné rozhodnutí sdružení uplatňované jeho členy – Zahrnutí

(Článek 81 odst. 1 ES)

8. Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Ovlivnění obchodu mezi členskými státy – Kartelová dohoda s dopadem na celé území členského státu – Automatický dopad

(Článek 81 odst. 1 ES)

9. Hospodářská soutěž – Předpisy Společenství – Protiprávní jednání, jehož se dopustila dceřiná společnost – Přičitatelnost mateřské společnosti – Podmínky – Neexistence dopadu oddělené právní subjektivity dceřiné společnosti – Dopad vlastnictví celého kapitálu dceřiné společnosti – Povinnost mateřské společnosti vyvrátit předpoklad skutečného výkonu řídící pravomoci vůči své dceřiné společnosti

(Článek 81 odst. 1 ES)

1. Zákaz uvedený v čl. 81 odst. 1 ES se týká výlučně dvoustranného nebo vícestranného koordinovaného chování ve formě dohod mezi podniky, rozhodnutí sdružení podniků nebo jednání ve vzájemné shodě. Pojem „dohoda“ ve smyslu tohoto ustanovení tedy závisí na existenci shody vůle mezi nejméně dvěma stranami. Z toho vyplývá, že pokud je rozhodnutí podniku jednostranným chováním, toto rozhodnutí nepodléhá zákazu uvedenému v tomto článku.

(viz body 83-84)

2. Pro účely použití pravidel hospodářské soutěže není rozhodující formální oddělenost mezi dvěma společnostmi vyplývající z jejich oddělené právní subjektivity, ale otázka, zda existuje jednota v jejich tržním chování. Může se tedy ukázat nezbytným určit, zda dvě společnosti s oddělenými právními subjektivitami tvoří nebo patří do jednoho a téhož podniku nebo hospodářské jednotky, která má jednotné tržní chování.

Taková situace není omezena na případy, kdy mají společnosti mezi sebou vztah mateřské a dceřiné společnosti, ale za určitých okolností se týká rovněž vztahů mezi společností a jejím obchodním zástupcem nebo mezi zmocnitelem a jeho zmocněncem. Pokud jde totiž o použití článku 81 ES je otázka, zda zmocnitel a jeho zprostředkovatel nebo „obchodní zástupce“ tvoří hospodářskou jednotku, přičemž posledně uvedený je pomocným orgánem začleněným do podniku prvně uvedeného, významná pro účely zjištění, zda chování spadá do rozsahu působnosti tohoto článku. Pokud tak zprostředkovatel vykonává činnost ve prospěch svého zmocnitele, může být v zásadě považován za pomocný orgán začleněný do jeho podniku, který je povinen dodržovat instrukce zmocnitele, a který tedy podobně jako obchodní zaměstnanec tvoří s tímto podnikem hospodářskou jednotku.

Jinak je tomu v případě, kdy dohody uzavřené mezi zmocnitelem a jeho zástupci svěřují nebo ponechávají posledně uvedeným činnosti, které se hospodářsky přibližují činnostem nezávislého obchodníka, jelikož ze strany uvedených zástupců předpokládají převzetí finančních rizik spojených s prodejem nebo plněním smluv uzavřených s třetími osobami. Zástupci tak mohou přijít o své postavení nezávislého hospodářského subjektu pouze pokud nenesou žádná rizika vyplývající ze smluv sjednaných pro zmocnitele a pokud působí jako pomocníci začlenění do podniku zmocnitele.

Pokud tedy zástupce, ačkoliv má oddělenou právní subjektivitu, autonomním způsobem neurčuje své tržní chování, ale uplatňuje instrukce, které mu jsou uděleny zmocnitelem, zákazy stanovené v čl. 81 odst. 1 ES se na vztah mezi zástupcem a jeho zmocnitelem, se kterým tvoří hospodářskou jednotku, nepoužijí.

(viz body 85–88)

3. Z definice pojmu „další prodej“ uvedené v čl. 10 odst. 12 nařízení č. 1475/95 o použití čl. [81] odst. 3 [ES] na určité kategorie dohod o prodeji a servisu motorových vozidel vyplývá, že možnost dodavatele zakázat distributorům dodávání fyzickým nebo právnickým osobám pokládaným za „dalšího prodejce“ se omezuje na případ, kdy posledně uvedení prodávají nová motorová vozidla. Toto postavení smluv o finančním pronájmu, které stanoví převod vlastnictví nebo kupní opci před skončením platnosti smlouvy, na roveň dalšímu prodeji má za cíl umožnit dodavateli zajištění celistvosti distribuční sítě tím, že zamezí, aby smlouva o finančním pronájmu byla použita k uskutečnění nabytí vlastnictví k vozidlu mimo síť výhradní distribuce, pokud je toto vozidlo stále nové.

(viz bod 153)

4. Komise musí sdělit námitky, které uplatňuje proti dotčeným podnikům a sdružením podniků, a ve svých rozhodnutích může vycházet pouze z námitek, ke kterým se posledně uvedení měli příležitost účinně vyjádřit z hlediska pravdivosti a významu skutkového stavu, vytýkaných skutečností a okolností tvrzených Komisí.

Oznámení námitek musí obsahovat popis námitek, které jsou formulovány dostatečně jasně, byť stručně, aby bylo dotčeným osobám umožněno skutečně zjistit, jaké chování jim je Komisí vytýkáno. Pouze za této podmínky totiž může oznámení námitek splnit svou funkci vyplývající z nařízení Společenství spočívající v poskytnutí všech nezbytných informací podnikům za účelem jejich účinné obhajoby před tím, než Komise přijme konečné rozhodnutí. Tento požadavek je dodržen, když rozhodnutí dotčeným osobám nepřičítá protiprávní jednání, která nebyla uvedena v oznámení námitek a obsahuje pouze skutkové okolnosti, ke kterým se dotčené osoby měly příležitost vyjádřit. Konečné rozhodnutí Komise však nemusí být nezbytně kopií vylíčení námitek.

Pokud oznámení námitek obsahuje jasnou zmínku o povaze protiprávního jednání porušujícího právo hospodářské soutěže, které je vytýkáno dotčenému podniku, a v tomto ohledu uplatněné základní skutkové okolnosti, tento podnik je schopen odpovědět na toto obvinění a hájit svá práva. Pozdější uvedení námitek v rozhodnutí přijatém Komisí, které kvalifikuje hospodářskou dohodu jako „vertikální“ nebo „horizontální“, nepředstavuje věcnou změnu námitek, jak jsou uvedeny v oznámení námitek.

(viz body 188–189, 192)

5. K existenci dohody ve smyslu čl. 81 odst. 1 ES postačí, aby dotčené podniky vyjádřily společnou vůli chovat se na trhu určitým způsobem.

Kritéria koordinace a spolupráce, která zdaleka nevyžadují zpracování opravdového „plánu“, je třeba chápat ve světle koncepce vlastní ustanovením Smlouvy týkajícím se hospodářské soutěže, podle které každý hospodářský subjekt musí autonomním způsobem určovat politiku, kterou hodlá uplatňovat na společném trhu. Ačkoliv tento požadavek autonomie nevylučuje právo hospodářských subjektů na rozumné přizpůsobení se existujícímu nebo očekávanému chování jejich soutěžitelů, striktně brání všem přímým, nebo nepřímým kontaktům mezi těmito subjekty, jejichž cílem nebo výsledkem je ovlivnění tržního chování skutečného nebo potenciálního soutěžitele či odhalení tržního chování, o kterém tyto subjekty samy rozhodly nebo mají v úmyslu rozhodnout, takovému soutěžiteli.

(viz body 199–200)

6. V případě sporu o existenci protiprávního jednání porušujícího pravidla hospodářské soutěže přísluší Komisi, aby prokázala protiprávní jednání, která zjistila, a předložila řádné důkazy, které právně dostačujícím způsobem prokazují existenci skutečností zakládajících protiprávní jednání.

Bylo-li nicméně prokázáno, že se podnik účastnil setkání mezi podniky se zjevně protisoutěžní povahou, přísluší tomuto podniku, aby předložil údaje prokazující, že jeho účast na zmíněných setkáních nebyla vedena žádným protisoutěžním záměrem, a to tím, že prokáže, že svým soutěžitelům sdělil, že jeho účast na těchto setkáních měla odlišnou povahu než jejich. V případě, že neexistuje takový důkaz distancování se, pak skutečnost, že takový podnik nepostupoval v souladu s výsledky takových setkání, jej nemůže zbavit plné odpovědnosti za jeho účast v kartelové dohodě.

(viz body 201–202)

7. Akt může být kvalifikován jako rozhodnutí sdružení podniků ve smyslu čl. 81 odst. 1 ES, aniž by nezbytně musel mít pro dotyčné členy závaznou povahu, alespoň v rozsahu, v němž členové dotčení tímto rozhodnutím postupují v souladu s ním.

(viz bod 210)

8. Pokud kartelová dohoda zahrnuje celé území členského státu, má ve své podstatě za účinek posílení oddělování vnitrostátních trhů, čímž je narušeno vzájemné hospodářské prolínání, které je zamýšleno Smlouvou.

(viz bod 212)

9. Skutečnost, že dceřiná společnost má právní subjektivitu oddělenou od právní subjektivity své mateřské společnosti nepostačuje k vyloučení možnosti, že její chování se přičítá mateřské společnosti, zejména pokud dceřiná společnost autonomním způsobem neurčuje své tržní chování, ale převážně uplatňuje instrukce, které jí dává mateřská společnost.

V tomto ohledu, pokud vlastnictví 100 % kapitálu dceřiné společnosti mateřskou společností samo o sobě nepostačuje k prokázání skutečného výkonu řídící pravomoci posledně uvedenou, což podmiňuje přičtení chování jedné společnosti druhé společnosti, Komise může založit své rozhodnutí na tomto přičtení za okolnosti, kdy mateřská společnost nezpochybňuje, že byla schopna rozhodujícím způsobem ovlivňovat obchodní politiku své dceřiné společnosti a nepředkládá důkaz na podporu tvrzení o autonomii posledně uvedené. V případě vlastnictví celého kapitálu dceřiné společnosti totiž Komise může legitimně předpokládat, že mateřská společnost skutečně rozhodujícím způsobem ovlivňuje chování své dceřiné společnosti, zejména pokud mateřská společnost ve správním řízení vystupovala jako jediná kontaktní osoba za společnosti ze skupiny.

Za těchto podmínek přísluší mateřské společnosti, aby tento předpoklad vyvrátila dostatečnými důkazy.

(viz body 218–220)

ROZSUDEK SOUDU (pátého senátu)

15. září 2005( )

„Hospodářská soutěž – Článek 81 ES – Kartelové dohody – Smlouva o zastoupení – Distribuce motorových vozidel – Hospodářská jednotka – Opatření směřující k narušení paralelních obchodů motorových vozidel – Určování cen – Nařízení (ES) č. 1475/95 – Pokuta“

Ve věci T‑325/01,

DaimlerChrysler AG, se sídlem ve Stuttgartu (Německo), zastoupená R. Bechtoldem a W. Boschem, advokáty,

žalobkyně,

proti

Komisi Evropských společenství, zastoupené W. Möllsem, jako zmocněncem, ve spolupráci s H.-J. Freundem, advokátem, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

žalované,

jejímž předmětem je návrh na zrušení rozhodnutí Komise 2002/758/ES ze dne 10. října 2001 o řízení k uplatnění článku 81 Smlouvy o ES (věc COMP/36.264 –Mercedes-Benz) (Úř. věst. 2002, L 257, s. 1) a, podpůrně, na snížení pokuty uložené uvedeným rozhodnutím,

SOUD PRVNÍHO STUPNĚ

EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ (pátý senát),

ve složení P. Lindh, předsedkyně, R. García-Valdecasas a J. D. Cooke, soudci,

vedoucí soudní kanceláře: I. Natsinas, rada,

s přihlédnutím k písemné části řízení a po setkání konaném dne 25. května 2004,

vydává tento

Rozsudek

Skutkový základ sporu

1 Tato žaloba má za cíl zrušení rozhodnutí Komise 2002/758/ES ze dne 10. října 2001 o řízení k uplatnění článku 81 Smlouvy o ES (věc COMP/36.264 – Mercedes-Benz) (Úř. věst. 2002, L 257, s. 1, dále jen „sporné rozhodnutí“).

2 DaimlerChrysler AG (dále jen „žalobkyně“) je mateřskou společností skupiny společností působící zejména v odvětví výroby a prodeje motorových vozidel.

3 Dne 21. prosince 1998 se Daimler-Benz AG sloučila s žalobkyní na základě dohody o fúzi podniků podepsané dne 7. května 1998. Žalobkyně se tak stala právní nástupkyní Daimler-Benz AG a převzala všechna její práva, aktiva, závazky a povinnosti.

4 Před touto fúzí byla Daimler-Benz AG v čele skupiny Daimler-Benz, která působila celosvětově prostřednictvím svých dceřiných společností. Mimoto se dne 26. května 1997 Mercedes-Benz AG, dceřiná společnost Daimler-Benz AG, sloučila s posledně uvedenou. Od tohoto data je v rámci Daimler-Benz AG divizí odpovědnou za oblast „motorových vozidel“. V souladu se sporným rozhodnutím je název „Mercedes-Benz“ v tomto rozsudku používán pro označení Daimler‑Benz AG (do roku 1989), případně Mercedes-Benz AG (do roku 1997), Daimler‑Benz AG (1997/1998) nebo žalobkyně (od roku 1998).

5 Od začátku roku 1995 Komise obdržela několik stížností spotřebitelů ohledně překážek vývozu nových motorových vozidel značky Mercedes-Benz uložených podniky ze skupiny Daimler-Benz v různých členských státech.

6 Komise měla k dispozici některé poznatky naznačující, že podniky této skupiny prováděly rozdělení trhu v rozporu s čl. 81 odst. 1 ES. Dne 4. prosince 1996 Komise přijala několik rozhodnutí, ve kterých nařídila šetření v souladu s článkem 14 nařízení Rady č. 17 ze dne 6. února 1962, prvním nařízením, kterým se provádějí články [81] a [82] Smlouvy (Úř. věst. 1962, 13, s. 204; Zvl. vyd. 08/01, s. 3). Tato šetření byla provedena ve dnech 11. a 12. prosince 1996 v podnicích Daimler-Benz AG ve Stuttgartu (Německo), Mercedes-Benz Belgium SA/NV v Belgii, Mercedes-Benz Nederland NV v Utrechtu (Nizozemsko) a Mercedes‑Benz España, SA, ve Španělsku.

7 Dne 21. října 1998 Komise zaslala Daimler-Benz AG žádost o informace podle článku 11 nařízení č. 17, na kterou tato společnost odpověděla dne 10. listopadu 1998. Dne 15. června 2001 Komise rovněž zaslala žádost o informace žalobkyni, která na tuto žádost odpověděla dne 9. července 2001. Při šetřeních provedených ve dnech 11. a 12. prosince 1996 Komise nalezla a zajistila řadu dokumentů, které společně s žádostmi o informace zaslanými žalobkyni a vyjádřeními posledně uvedené představují základ sporného rozhodnutí.

8 Dne 10. října 2001 Komise přijala sporné rozhodnutí.

Sporné rozhodnutí

9 Ve sporném rozhodnutí Komise rozhodla, že se Mercedes-Benz sama nebo prostřednictvím svých dceřiných společností, Mercedes-Benz España, SA (dále jen „MBE“), a Mercedes-Benz Belgium SA (dále jen „MBBel“), dopustila protiprávních jednání porušujících čl. 81 odst. 1 ES. Podle Komise se opatření zjištěná ve sporném rozhodnutí týkají maloobchodu s osobními automobily značky Mercedes-Benz (143. až 149. bod odůvodnění).

10 Komise ve sporném rozhodnutí popisuje dotyčné podniky a jejich distribuční síť. Uvádí, že distribuce osobních automobilů značky Mercedes-Benz v Německu je prováděna v zásadě prostřednictvím sítě zahrnující pobočky patřící do skupiny, zástupce v postavení obchodních zástupců (jak jsou definováni v čl. 84 odst. 1 německého obchodního zákoníku), kteří jednají jako zprostředkovatelé, a komisionáře (15. bod odůvodnění). Komise uvádí, že distribuční síť v Belgii zahrnuje dovozce, MBBel, která je od blíže neurčeného data 100% dceřinou společností Daimler-Benz AG, která je sama 100% dceřinou společností žalobkyně od 21. prosince 1998, a která prodává nová vozidla prostřednictvím dvou poboček, autorizovaných prodejců a zástupců nebo pracovních dílen, které mohou rovněž působit jako zprostředkovatelé objednávek nových vozidel (17. a 19. bod odůvodnění). Ve Španělsku probíhá distribuce prostřednictvím sítě, která zahrnuje tři pobočky MBE a autorizované prodejce. Komise uvádí, že někteří ze zástupců nebo pracovních dílen neprodávají vozidla, ale působí pouze jako zprostředkovatelé objednávek. Upřesňuje, že MBE je 100% dceřinou společností národního holdingu Daimler-Benz España, SA, který byl 99,88% dceřinou společností Daimler-Benz AG. Od 21. prosince 1998 je tento holding 100% dceřinou společností žalobkyně (20. bod odůvodnění).

11 Komise konstatuje, že v rozporu s tím, co žalobkyně tvrdila ve správním řízení, se čl. 81 odst. 1 ES vztahuje na smlouvy uzavřené mezi Mercedes-Benz a německými zástupci stejně, jako by se vztahoval na smlouvu se smluvním distributorem. Podle Komise „omezení uložená obchodnímu zástupci tedy [musejí] být posuzována stejně jako v případě nezávislého distributora“ (168. bod odůvodnění).

12 Komise v této souvislosti zaprvé uvádí, že němečtí zástupci Mercedes-Benz musejí převzít řadu rizik spojených s provozem podniku, která jsou neoddělitelná od jejich činnosti zprostředkovatele na účet Mercedes-Benz a díky kterým se článek 81 ES vztahuje na dohody mezi Mercedes-Benz a těmito zástupci (153. až 160. bod odůvodnění).

13 Komise zejména uvádí, že německý zástupce Mercedes-Benz nese značnou část cenového rizika, pokud jde o vozidla, jejichž prodej sjednává. Podle Komise, pokud se zástupce pro účely prodeje nových vozidel zaváže k cenovým slevám, se kterými Mercedes-Benz souhlasila, tyto slevy jsou v plné výši odečteny z jeho provize (155. a 156. bod odůvodnění).

14 Komise konstatuje, že německý zástupce nese rovněž riziko nákladů na dopravu nových vozidel podle čl. 4 odst. 4 německé smlouvy o zastoupení. Posledně uvedený, stejně jako nezávislý distributor, přenáší dopravní náklady a riziko na zákazníka v rámci závazkového práva (157. bod odůvodnění).

15 Zástupce také vynakládá značnou část svých finančních prostředků na podporu prodejů. Podle Komise musí na své náklady zajistit zejména předvádění vozidel (čl. 4 odst. 7 německé smlouvy o zastoupení). Mercedes-Benz přiznává zvláštní podmínky pro nákup předváděcích a služebních vozidel. Tato vozidla musejí být uchována po dobu minimálně tří až šesti měsíců a musejí mít najetých minimálně 3 000 km. Poté je může zástupce prodat jako ojetá vozidla, přičemž rovněž nese obchodní riziko u tohoto nezanedbatelného počtu vozidel (158. bod odůvodnění).

16 Komise rovněž uvádí, že činnost německého zástupce Mercedes-Benz je nutně spojena s řadou dalších rizik spočívajících v provozu podniku. Převzetí těchto rizik je jednou z podmínek, za nichž se lze stát takovým zástupcem. Podle článku 13 smlouvy o zastoupení musí zástupce provést záruční práce na vozidlech, která podléhají záruce od výrobce. Němečtí zástupci musejí na své náklady zřídit dílnu a nabízet v ní poprodejní servis a záruční práce a na žádost zajišťovat pohotovostní služby a služby naléhavých oprav (článek 12 smlouvy o zastoupení). Krom toho musí mít německý zástupce na své náklady zásobu náhradních dílů pro opravy vozidel ve své dílně (článek 14 smlouvy o zastoupení) (159. bod odůvodnění).

17 Zadruhé Komise uvádí, že z hospodářského hlediska je obrat dosažený německým zástupcem v rámci jeho vlastních činností daleko vyšší než obrat, který dosáhl jako zprostředkovatel prodeje nových vozidel. Komise poznamenává, že: „[Zástupce] v rámci své činnosti jako zprostředkovatel […] pobírá provizi, která se v případě osobních automobilů skládá ze základní provize 12,2 % a výkonnostní provize až ve výši 3,6 %. Příjmy odpovídající největší možné provizi 15,8 % jsou obratem z činnosti zástupce a právě touto provizí musí zástupce financovat slevy, které povolí kupujícím vozidel. V důsledku toho je skutečný obrat zástupce nižší než výše uvedených 15,8 %.“ Komise dále pokračuje (ve 159. bodě odůvodnění): „[P]okud jsou ceny vozidel považovány za součást obratu z činnosti zástupce, tento údaj představuje přibližně 50 % celkového obratu zástupce. Skutečným obratem z činnosti zástupce jako zprostředkovatele je přitom výše uvedená provize. Pokud je tato provize porovnána s obratem zástupce z činností smluvně spojených s prodejem vozidel, u kterých zástupce přebírá veškerá rizika, lze konstatovat, že obrat z činnosti jako zástupce činí jen zhruba 1/6 celkového obratu. “

18 Komise se domnívá, že s ohledem na množství a rozsah rizik, které zástupci musejí nést, není možné přijmout námitku žalobkyně, podle které jsou tato rizika pro skutečného obchodního zástupce charakteristická. Poznamenává, že „aby tomu bylo jinak, musel by mít zástupce možnost zvolit si, zda převezme zejména značná rizika spojená s předváděcími a služebními vozidly, s uplatněním záruky, se zřízením údržbářské a opravárenské dílny, s náhradními díly, nebo zda se bude věnovat pouze činnosti zprostředkovatele prodeje nových vozidel“. Tak tomu však podle ní není (160. bod odůvodnění).

19 Komise odmítá jako nerozhodný argument žalobkyně, podle kterého jsou němečtí zástupci začleněni do jejího podniku. V tomto ohledu se žalobkyně podle Komise opírá o „požadavky uložené německým zástupcům, pokud jde o personál, jejich obchodní činnost (obecně se jedná o výhradní distribuci vozidel Mercedes-Benz, jednotné vystupování jako zástupce Mercedes-Benz, zřízení pobočky a zajištění jejího personálu a zařízení, reklamu, obraz v očích veřejnosti, povinnost hájit zájmy žalobkyně a dodržovat instrukce o označování Mercedes-Benz)“ a skutečnost, že obchodní zástupce je „výhradním zástupcem“ a může prodávat pouze vozidla Mercedes-Benz (162. bod odůvodnění). Komise však ve sporném rozhodnutí uvádí, že vedle rozdělení rizik neumožňuje kritérium „začlenění“ samo o sobě rozlišení mezi obchodním zástupcem a nezávislým distributorem (163. bod odůvodnění). Komise porovnává ustanovení německých smluv o zastoupení uvedená žalobkyní s ustanoveními zahraničních smluv o autorizovaném prodeji za účelem prokázání „začlenění“ německých zástupců (164. bod odůvodnění). Komise se domnívá, že toto porovnání ukazuje, že povinnosti uložené německým zástupcům jsou totožné s povinnostmi uloženými zahraničním smluvním distributorům a že oba dva typy distribuce jsou rovněž stejně silně „začleněny“ do distribučního systému Mercedes-Benz (165. bod odůvodnění).

20 Komise tvrdí, že Mercedes-Benz narušila hospodářskou soutěž čtyřmi různými opatřeními.

21 Zaprvé uplatňuje, že po zavedení nové řady vozidla W 210 (nová třída E) byly všem členům německé distribuční sítě, včetně zástupců, rozeslány velmi jasné instrukce, zejména ve sdělení ze dne 6. února 1996, aby „se drželi svého smluvního území“. Tyto instrukce se týkaly nejen této řady, ale také obecněji všech prodejů nových vozidel. V rámci tohoto sdělení Mercedes-Benz pohrozila tímto způsobem: „Nebudeme se zdráhat zamítnout dodávku vozidel řady W 210, pokud zjistíme, že absorpční kapacita daného území neodpovídá přidělené kvótě.“ Tato hrozba dodala instrukcím zvláštní důraz.

22 Podle Komise měly tyto instrukce za cíl přimět distribuční partnery, aby prodávali své kvóty vozidel řady W 210, jakož i vozidel ostatních řad, výhradně na svém smluvním území a aby nedodávali vozidla zákazníkům z jiného smluvního území, kteří nejsou součástí klientely z jejich smluvního území. Jak je ve sdělení uvedeno, toto mělo omezit „vnitřní hospodářskou soutěž“, tedy hospodářskou soutěž „v rámci značky“ mezi německými zástupci, jakož i mezi těmito zástupci a německými a zahraničními pobočkami a zahraničními autorizovanými prodejci. Cílem sdělení ze dne 6. února 1996 tedy bylo omezení hospodářské soutěže „v rámci značky“.

23 Zadruhé Komise konstatuje, že téměř ve všech případech muselo být od zákazníků přicházejících z jiných členských států požadováno zaplacení 15% zálohy z kupní ceny. Domnívá se, že tato praxe ještě více narušuje paralelní obchod, jelikož omezuje možnost zástupců mít svou vlastní obchodní politiku a například vzdát se těchto záloh v případě zákazníků z jiného smluvního území, které znají. Komise poznamenává, že i když se zálohy tohoto typu mohou v některých případech ukázat z obchodního hlediska jako rozumné, žádná záloha není požadována u prodejů na německém území, zatímco také tam by v některých případech mohl být zájem na srovnatelném zajištění. Toto pravidlo tak zavádí diskriminaci v neprospěch obchodů, které probíhají paralelně s německými prodeji vozidel (174. bod odůvodnění).

24 Zatřetí se Komise domnívá, že zákaz dodávek externím leasingovým společnostem, které ještě nemají konkrétního zákazníka, uvedený v německých smlouvách o zastoupení [viz čl. 2 odst. 1 písm. d)] a španělských smlouvách o autorizovaném prodeji [viz čl. 4 písm. d)], směřuje k omezení hospodářské soutěže mezi leasingovými společnostmi skupiny Mercedes-Benz a externími leasingovými společnostmi v Německu a Španělsku. Posledně uvedené totiž mohou koupit vozidla Mercedes pouze případ od případu, tedy pokud již mají konkrétního zákazníka, ale nikoliv za účelem vytváření zásob. Tyto společnosti tedy nemají možnost rychle dodat vozidlo. Podle Komise mají pravidla týkající se prodeje vozidel leasingovým společnostem rovněž za následek, že externí leasingové společnosti nezískávají stejné slevy při nákupu vozidel v rámci finančního pronájmu jako ostatní provozovatelé autoparků. Obecně příslušná ustanovení zhoršují podmínky, za kterých mohou externí leasingové společnosti získat vozidla Mercedes, a v důsledku toho podmínky, za kterých se mohou účastnit hospodářské soutěže se společnostmi skupiny Mercedes-Benz na navazujícím trhu poskytování finančního pronájmu. Ustanovení ohledně leasingové činnosti zástupců a autorizovaných prodejců měla za cíl omezit hospodářskou soutěž prostřednictvím cen a prodejních podmínek u vozidel určených k finančnímu pronájmu (176. bod odůvodnění).

25 Začtvrté Komise poukazuje na to, že dohoda uzavřená dne 20. dubna 1995 mezi MBBel a sdružením autorizovaných prodejců Mercedes-Benz v Belgii, která omezuje výši slev na 3 % a nechává ověřit externí agenturou výši slev schválených pro třídu E, přičemž vyšší slevy mají vést ke snížení kvót vozidel nové třídy E, má za cíl omezení hospodářské soutěže v oblasti cen v Belgii.

26 Poté, co Komise konstatovala, že dotčená opatření citelně ovlivnila obchod mezi členskými státy a nemohla být vyňata z rozsahu působnosti čl. 81 odst. 1 ES, shledala, že je namístě uložit žalobkyni pokutu jako osobě odpovědné za všechna protiprávní jednání porušující právo hospodářské soutěže, kterých se dopustily Daimler-Benz AG a Mercedes-Benz AG nebo dceřiné společnosti Daimler-Benz MBBel a MBE.

27 V tomto ohledu měla Komise za to, že opatření směřující k zavedení překážky vývozům jsou jedním protiprávním jednáním, které má dvě složky (instrukce neprodávat mimo smluvní území a pravidlo 15% zálohy), které byly během určité doby kumulovány. Podle Komise je toto protiprávní jednání zvláště závažné, a tudíž je pokuta v základní výši 33 milionů eur přiměřená. Co se týče doby trvání tohoto protiprávního jednání, Komise poznamenává, že pokud se spojí obě složky daného protiprávního jednání, toto jednání začalo 12. září 1985 a stále nebylo ukončeno. Podle Komise jde tedy o dlouhodobé protiprávní jednání. Má však za to, že potenciální dopad pravidla o záloze je podstatně menší než potenciální dopad instrukcí, které směřují přímo proti vývozům. Posledně uvedené byly v platnosti od 6. února 1996 do 10. června 1999, tedy tři roky a čtyři měsíce. Z tohoto důvodu Komise považovala za vhodné zvýšit základní výši pouze o 42,5 %, tedy 14,025 milionů eur. Základní výše tedy činí 47,025 milionů eur.

28 Komise se domnívá, že zákaz prodejů vozidel leasingovým společnostem za účelem vytvoření zásob uvedený v německé smlouvě o zastoupení a španělské smlouvě o autorizovaném prodeji je třeba považovat za závažný. Komise považuje za přiměřenou základní částku pokuty ve výši 10 milionů eur. Podle Komise protiprávní jednání začalo 1. října 1996 a stále nebylo ukončeno. Jeho doba trvání je tedy pět let, což odpovídá střední době trvání. Má tedy za to, že 50% zvýšení základní částky v závislosti na době trvání protiprávního jednání, tedy zvýšení základní částky o 5 milionů eur na 15 milionů eur, je namístě.

29 Podle Komise opatření určující prodejní ceny v Belgii s aktivní účastí MBBel představují svou povahou velmi závažné porušení pravidel hospodářské soutěže. Má za to, že toto porušení je celkově závažné a považuje za přiměřenou základní výši pokuty 7 milionů eur. Komise poznamenává, že tato opatření byla uplatňována od 20. dubna 1995 do 10. června 1999, tedy střednědobě, a považuje zvýšení základní částky o 40 %, tedy 2,8 milionů eur, na 9,8 milionů eur, za přiměřené.

30 Komise ve sporném rozhodnutí neshledává přitěžující nebo polehčující okolnosti. Souhrn výše uvedených částek tedy tvoří pokutu v celkové výši 71,825 milionů eur.

31 Na základě těchto úvah Komise přijala sporné rozhodnutí, jehož výrok je následující:

„Článek 1

[Mercedes-Benz se dopustila sama] nebo prostřednictvím [svých] dceřiných společností, [MBE] a [MBBel], protiprávních jednání porušujících ustanovení čl. 81 odst. 1 Smlouvy o ES. Přijala totiž následující opatření směřující k omezení paralelního obchodu:

– od 6. února 1996 všichni němečtí zástupci obdrželi instrukci, která jim ukládala prodávat dodaná nová vozidla a zejména vozidla řady W 210 v nejvyšší možné míře zákazníkům z jejich smluvního území a vyhýbat se vnitřní hospodářské soutěži, přičemž tato opatření zůstala v platnosti až do 10. června 1999,

– od 12. září 1985 bylo od německých zástupců vyžadováno, aby u objednávek nových vozidel od zákazníků [z jiného smluvního území] požadovali zaplacení zálohy ve výši 15 % z ceny vozidla, přičemž toto opatření stále nebylo ukončeno,

– od 1. října 1996 do tohoto dne omezení dodávek osobních automobilů leasingovým společnostem za účelem vytváření zásob,

– účast v dohodách směřujících k omezení slev poskytovaných v Belgii, které byly přijaty dne 20. dubna 1995 a zrušeny dne 10. června 1999.

Článek 2

K okamžiku oznámení tohoto rozhodnutí [Mercedes-Benz] ukončí protiprávní jednání uvedená v článku 1 v rozsahu, v němž stále trvají, přičemž je nesmí nahradit omezeními se stejným cílem nebo účinkem. Zejména do dvou měsíců od přijetí tohoto rozhodnutí je povinna:

– zrušit oběžníkem zaslaným německým zástupcům a komisionářům oběžník č. 52/85 ze dne 12. září 1985 v rozsahu, v němž se od nich vyžaduje, aby od zákazníků [z jiného smluvního území] požadovali 15% zálohu, když si tito zákazníci objednávají osobní automobil,

– odstranit z německých smluv o zastoupení a španělských smluv o autorizovaném prodeji ustanovení, která zakazují prodej nových vozidel leasingovým společnostem za účelem vytvoření zásob […]

Článek 3

Z důvodu protiprávních jednání uvedených v článku 1 je [Mercedes-Benz] uložena pokuta ve výši 71,825 milionů eur.

[…]“

32 Ze sporného rozhodnutí vyplývá, že Komise má v podstatě za to, že pojem „zákazník z jiného smluvního území“ je používán skupinou Mercedes-Benz v dokumentech nalezených při šetření (viz bod 7 výše) pro účely označení v rámci přeshraničních prodejů konečných spotřebitelů pocházejících z jiného státu Evropského hospodářského prostoru.

Řízení a návrhy účastníků řízení

33 Návrhem doručeným kanceláři Soudu dne 20. prosince 2001 podala žalobkyně projednávanou žalobu.

34 Na základě zprávy soudce zpravodaje rozhodl Soud (pátý senát) o zahájení ústní části řízení. V rámci organizačních procesních opatření vyzval účastníky řízení k písemnému zodpovězení některých otázek před jednáním. Účastníci řízení této žádosti vyhověli.

35 Řeči účastníků řízení a jejich odpovědi na otázky Soudu byly vyslechnuty na jednání dne 25. května 2004.

36 Žalobkyně navrhuje, aby Soud:

– zrušil sporné rozhodnutí;

– podpůrně, snížil výši pokuty uložené v článku 3 sporného rozhodnutí;

– uložil Komisi náhradu nákladů řízení.

37 Komise navrhuje, aby Soud:

– zamítl žalobu;

– uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.

Právní otázky

38 Žalobkyně vznáší na podporu své žaloby čtyři žalobní důvody. První vychází z porušení čl. 81 odst. 1 ES a zjevně nesprávného posouzení dohod uzavřených se zástupci Mercedes-Benz v Německu. Druhý žalobní důvod, který se týká prvního a třetího opatření konstatovaného Komisí ve sporném rozhodnutí, vychází z porušení článku 81 ES a nařízení Komise (ES) č. 1475/95 ze dne 28. června 1995 o použití čl. [81] odst. 3 Smlouvy na určité kategorie dohod o prodeji a servisu motorových vozidel (Úř. věst. L 145, s. 25). Třetí žalobní důvod vychází z porušení čl. 81 odst. 1 ES a zjevně nesprávného posouzení druhého a čtvrtého opatření konstatovaného Komisí ve sporném rozhodnutí. Čtvrtý žalobní důvod vychází z nesprávného stanovení výše pokuty uložené v článku 3 sporného rozhodnutí.

K prvnímu žalobnímu důvodu, který vychází z porušení čl. 81 odst. 1 ES a zjevně nesprávného posouzení dohod uzavřených se zástupci Mercedes-Benz v Německu

Argumenty účastníků řízení

39 Žalobkyně zpochybňuje závěry Komise uvedené ve sporném rozhodnutí týkající se právní kvalifikace postavení německých zástupců. Uplatňuje, že tyto německé smlouvy o zastoupení nepodléhají zákazu kartelových dohod uvedenému v čl. 81 odst. 1 ES v rozsahu, v němž se týkají činnosti těchto zástupců spočívající v prodeji nových vozidel Mercedes-Benz. Zástupci nenesou žádná rizika spojená s prodejem vozidel. Mimoto jsou zcela začleněni do podniku Mercedes-Benz, vůči kterému právně vystupují jako jeho zaměstnanci. Splňují tedy podmínky stanovené Soudním dvorem v ustálené judikatuře ohledně nepoužitelnosti zákazu kartelových dohod na smlouvy o obchodním zastoupení.

40 Žalobkyně na úvod tvrdí, že provozuje svou vlastní distribuční síť v Německu buď prostřednictvím poboček, nebo obchodních zástupců, kteří jednají jménem a na účet Mercedes-Benz, a komisionářů, kteří jednají svým vlastním jménem, ale na účet Mercedes-Benz. Domnívá se, že zástupci v rámci německé prodejní sítě Mercedes-Benz nejsou právně ani hospodářsky autorizovanými prodejci nových vozidel. Sjednávají na účet Mercedes-Benz kupní smlouvy týkající se nových vozidel v souladu s jejími požadavky. Žalobkyně poznamenává, že skutečnost, že zástupci nekupují nová vozidla od Mercedes-Benz, a že tudíž nemají sklady, má značný hospodářský význam. Tíha rizik spojených s prodejem nových vozidel, včetně jejich skladování a umrtvení kapitálu, které z toho vyplývá, spočívá výlučně na Mercedes-Benz. Podle žalobkyně zástupci nesou pouze riziko vyplývající z jejich činnosti zprostředkovatele. Žalobkyně tak má právní svobodu v rozhodování, zda a za jakých podmínek uzavře smlouvy o prodeji. Smluvní instrukce a povinnosti zástupců vyplývající z ujednání a obsahu smluv o prodeji nepodléhají kartelovému právu.

41 Žalobkyně tvrdí, že podle judikatury Soudního dvora se čl. 81 odst. 1 ES nevztahuje na smlouvy o zastoupení, pokud jsou kumulativně splněny dvě podmínky, tedy jednak začlenění obchodního zástupce do prodejní sítě výrobce a jednak výkon činnosti zprostředkovatele a zástupce na výhradní účet mandanta (rozsudky Soudního dvora ze dne 16. prosince 1975, Suiker Unie a další v. Komise, 40/73 až 48/73, 50/73, 54/73 až 56/73, 111/73, 113/73 a 114/73, Recueil, s. 1663, a ze dne 24. října 1995, Volkswagen a VAG Leasing, C‑266/93, Recueil, s. I‑3477).

42 Pokud jde o podmínku ohledně „začlenění“, žalobkyně se domnívá, že postup Komise ve sporném rozhodnutí je nekonzistentní a neslučitelný s judikaturou v této oblasti, zejména když Komise tvrdí, že „na rozdíl od rozdělení rizik neumožňuje kritérium ,začlenění‘ samo o sobě rozlišení mezi obchodním zástupcem a nezávislým distributorem“ (163. bod odůvodnění sporného rozhodnutí).

43 Žalobkyně má za to, že Komise tím, že vylučuje prvek „začlenění“ a zvyšuje význam kritéria „rozdělení rizik“, rozšiřuje dosah zákazu kartelových dohod na obchodní zastoupení způsobem, který nebyl nikdy prosazován. Domnívá se však, že z rozsudku Suiker Unie a další v. Komise, bod 41 výše, jasně vyplývá, že Soudní dvůr podmiňuje „začlenění“ nejen skutečností, že zástupce nenese rizika, ale rovněž jeho zapojením do zájmů zmocnitele.

44 Mimoto žalobkyně uplatňuje, že v rozporu s tím, co uvádí Komise ve sporném rozhodnutí (viz 164. a 165. bod odůvodnění sporného rozhodnutí), skutečnost, že zahraniční autorizovaní prodejci, kteří nejsou obchodními zástupci, vystupují vůči třetím osobám podobným způsobem jako vnitrostátní zástupci Mercedes-Benz, není významná. Jednak je zapotřebí, aby bylo konstatováno rovněž rozdělení souvisejících rizik. Kromě toho analogie není odůvodněná, jelikož podle judikatury Soudního dvora „začlenění“ nezávisí pouze na vnějších charakteristikách, které se týkají způsobu, jakým distributor vystupuje obecně vůči třetím osobám, a konkrétně vůči zákazníkům, ale rovněž na „vnitřní“ charakteristice související s rozdělením rizik a celkovým zapojením zástupce do zájmů zmocnitele.

45 Kritizuje rovněž skutečnost, že Komise ve sporném rozhodnutí shledává, že k posouzení smluv uzavřených mezi výrobcem a obchodním zástupcem z pohledu kartelového práva postačí určit, zda obchodní zástupce musí převzít rizika spojená s provozem podniku, která jsou „neoddělitelná“ od jeho činnosti zprostředkovatele (v tomto smyslu viz 153. bod odůvodnění sporného rozhodnutí). Žalobkyně tvrdí, že toto stanovisko přijaté Komisí ve sporném rozhodnutí, jakož i v pokynech k vertikálním omezením (Úř. věst. 2000, C 291, s. 1, dále jen „pokyny“) představuje objektivně neodůvodněný zvrat v jejím přístupu, pokud jde o použitelnost článku 81 ES. Domnívá se rovněž, že je stanovisko Komise neslučitelné s judikaturou Soudního dvora v této oblasti.

46 Žalobkyně připouští, že zástupci Mercedes-Benz nesou určité náklady a rizika.

47 Zaprvé poznamenává, že zástupce musí v každém případě převzít riziko „provize“. Provize je obvykle stanovena jako procento z objemu prodejů uskutečněných prostřednictvím zástupce. Tímto se tedy zvyšují jeho šance získat provize, když se zvýší objem prodejů a naopak. Podle žalobkyně, pokud mandant, který rozhoduje v poslední instanci o tom, zda má být smlouva uzavřena za podmínek požadovaných kupujícím, poskytne cenové slevy, nesnižuje pouze své vlastní příjmy, ale také provizi obchodního zástupce. Žalobkyně zdůrazňuje, že zástupci Mercedes-Benz nicméně nenesou rizika spojená s cenou a zpochybňuje závěr, že odečtení „cenových ústupků“ z provize zástupce je „cenovým rizikem“.

48 Ve skutečnosti je výše provizí obdržených zástupcem určena obchodní smlouvou. Liší se podle toho, zda je prodej samostatný nebo uskutečněný v rámci dohody s významným zákazníkem nebo „uživatelem“. Žalobkyně tvrdí, že je se zástupcem dohodnuta nižší provize v případech prodejů významným zákazníkům a určitým uživatelům, jelikož tyto prodeje zákazníkům, kteří s Mercedes-Benz (a nikoliv s obchodním zástupcem) udržují zvláštní smluvní vztah ve formě dohod o množstevních slevách nebo slevách podle kategorií, obecně nevyžadují stejné investice jako ostatní typy prodejů, zejména prodeje novým zákazníkům. V důsledku toho je objektivně odůvodněné poskytnout zástupci nižší provizi. Dodává, že neexistuje žádná právní zásada, podle které by obchodní zástupci měli mít vždy nárok na stejné provize bez ohledu na typ prodeje.

49 Žalobkyně zdůrazňuje, že autorizovaný prodejce vozidel vynakládá, pokud jde o nová vozidla, značně vyšší investice než zástupce Mercedes-Benz, zejména na zaplacení vozidel a pokrytí rizika spojeného s prodejem. Posledně uvedené riziko se, pokud jde o autorizovaného prodejce vozidel, vztahuje k celkové ceně motorového vozidla, zatímco zástupce Mercedes-Benz nese pouze riziko nerealizace své předpokládané provize. Navíc případy výskytu „rizika provize“ jsou u obchodních zástupců omezeny výší provize. Podle žalobkyně riziko prodeje motorového vozidla se ztrátou nese autorizovaný prodejce, avšak toto riziko je vyloučeno v případě zástupce. Nakonec žalobkyně tvrdí, že skutečnost, že si zástupce může zvolit poskytnutí cenové výhody podle zvláštní dohody uzavřené se zákazníkem na úkor své provize, nebrání existenci smlouvy o obchodním zastoupení z pohledu kartelového práva. Žalobkyně považuje tuto možnost spíše za volnost přiznanou zástupci ze strany Mercedes-Benz.

50 Zadruhé, zástupce Mercedes-Benz je vystaven podnikatelským výdajům vyplývajícím hlavně z činnosti získávání zákazníků, které vynakládá s cílem úspěšně sjednat co možná největší počet prodejů. Zatřetí, zástupce zajišťuje svým jménem a na svůj účet a své vlastní riziko opravy v dílně a prodej náhradních dílů.

51 Žalobkyně zpochybňuje tvrzení Komise uvedené ve sporném rozhodnutí, podle kterého se výhoda spojená s činností obchodního zprostředkovatele nemůže vztahovat na zástupce Mercedes-Benz zejména z důvodu, že jsou smluvně zavázáni poskytnout poprodejní servis ve svých vlastních garážích, provést záruční opravy a mít neustále k dispozici náhradní díly ve svých vlastních skladech (viz bod 16 výše).

52 Uvádí, že v rozsudku Volkswagen a VAG Leasing, bod 41 výše, Soudní dvůr připustil existenci účasti autorizovaných prodejců na rizicích spojených se smlouvami, které uzavřeli s VAG Leasing jako obchodní zástupci, a to z důvodu povinnosti odkoupit vozidla po skončení smlouvy o finančním pronájmu za předem dohodnutou cenu. Soudní dvůr kromě toho neuznal existenci činností paralelních s prodejem a dovozem vozidel zákazníkům a odkázal na poprodejní servis distributorů jejich jménem a na jejich účet. Z toho však nevyplývá, že Soudní dvůr přiznal autonomní význam poprodejnímu servisu, který má význam pouze ve spojení s prodejem. Rozsudek nenaznačuje nic, co by umožňovalo závěr, že společná existence činnosti obchodního zprostředkovatele a činnosti poskytovatele poprodejního servisu zakládá dvojaký vztah, který vylučuje jakoukoliv výsadu z pohledu kartelového práva.

53 Žalobkyně rovněž poznamenává, že povinnost zástupce podle čl. 13 odst. 1 smlouvy o zastoupení „provést záruční opravy u motorových vozidel dodaných Daimler-Benz, bez ohledu na místo prodeje a osobu, prostřednictvím které byla vozidla prodána“, představuje předběžnou podmínku pro výjimku podle čl. 5 odst. 1 písm. a) nařízení č. 1475/95. Kdyby Mercedes-Benz následně neuložil záruční povinnost svým zástupcům, Komise by z toho pravděpodobně dovodila, že smlouvy o zastoupení nesplňují podmínky nařízení č. 1475/95.

54 Žalobkyně se domnívá, že domněnka Komise, podle které zástupce obdrží jako protihodnotu za záruční práce pouze „záruční odměnu“ ohodnocenou v závislosti na průměrných tarifech odměny zástupce, která tedy „nutně“ nezahrnuje tarify, které by mohl svobodně vyjednat a získat u třetích osob, je neopodstatněná. V rámci záruk zástupci obdrží více než pouhou náhradu svých nákladů, a sice také odměnu, kterou si s třetími osobami dohodli pro stejnou opravu. Ceny uplatňované v tomto rámci zahrnují pokrytí jejich nákladů, jakož i zisk. Zástupce poskytuje záruční služby v rámci své běžné údržbářské činnosti a v tomto rozsahu jedná svým vlastním jménem a na vlastní účet. Rozdíl oproti „běžným“ opravám vyplývá „právě ze skutečnosti, že zákazníkem není vlastník vozidla, ale Mercedes-Benz, která se obrací na obchodního zástupce, aby splnil její záruční povinnost“.

55 Stejný závěr platí podle žalobkyně pro zřízení garáže a skladování náhradních dílů, což přísluší obchodnímu zástupci. Tyto činnosti jsou vykonávány zástupcem jeho jménem a na jeho vlastní účet. V důsledku toho není nic nezvyklého na tom, že zástupce financuje své investice.

56 Žalobkyně uplatňuje, že zástupci se nepodílí na dopravních nákladech (v této souvislosti viz 157. bod odůvodnění sporného rozhodnutí). Připouští, že z čl. 4 odst. 4 smlouvy o zastoupení vyplývá, že zástupce musí uzavřít dohodu o dopravních nákladech se zákazníkem. Toto však považuje nikoliv za riziko, ale spíše za dodatečnou možnost pro obchodního zástupce dosáhnout zisk. Zástupce se účastní dopravního systému organizovaného Mercedes-Benz se smluvními dopravními komisionáři, díky kterému je zástupci nabídnuta doprava vozidel za stanovenou cenu, která je zákazníkům přeúčtována se službami zástupce za přípravu a registraci vozidla. Mimoto, i kdyby bylo shledáno, že v distribuční síti Mercedes-Benz nejsou němečtí obchodní zástupci zcela zbaveni rizika spojeného s dopravními náklady, šlo by pouze o „zanedbatelné“ riziko, ať je posouzeno jako celek, nebo odděleně.

57 Žalobkyně vysvětluje, že účast zástupců na podpoře prodejů nespadá do účasti na rizicích spojených s různými prodejními operacemi, ale do jejich povinnosti osobně a materiálně organizovat a financovat činnost obchodního zprostředkovatele, kterou převzali. Zdůrazňuje, že zástupce se neúčastní vnitrostátní nebo regionální reklamy, ale pouze podpory spojené s jeho vlastní činností. Obchodní zástupci převzali náklady na takovou podporu a rizika, která z toho vyplývají pro jejich provizi. Domnívá se, že tvrzení Komise, podle kterého jsou předváděcí vozidla vzorky nebo dokumentací uvedenou v čl. 4 odst. 2 písm. a) směrnice Rady 86/653/EHS ze dne 18. prosince 1986 o koordinaci právní úpravy členských států týkající se nezávislých obchodních zástupců (Úř. věst. L 382, s. 17; Zvl. vyd. 06/01, s. 177), není opodstatněné. Tato směrnice nikde neodkazuje na vzorky, ale na dokumentaci, tedy materiál poskytnutý konkrétně k reklamním účelům, a nikoliv vozidla použitá v rámci předvádění a následně prodaná zástupcem za podmínek, které mu nezpůsobují žádnou ztrátu.

58 Podle žalobkyně skutečnost, že zástupce Mercedes-Benz disponuje velkým množstvím předváděcích vozidel, neznamená, že se podílí na rizicích spojených s prodejem nových vozidel, ale pouze, že jeho činnost zprostředkovatele vyžaduje značné investice, co se týče získávání zákazníků. V tomto ohledu žalobkyně zpochybňuje tvrzení Komise uvedené ve sporném rozhodnutí, podle kterého „předváděcí vozidla a služební vozidla zástupců představovala v průměru 21,66 % jejich obratu“. Poznamenává, že tento poměr odráží „celostátní obrat osobních vozidel Mercedes-Benz“. Nejedná se o údaj vlastní zástupcům.

59 Naopak podle žalobkyně, „pokud se uplatní uvedený poměr u zástupců, při použití jako jmenovatele nejen provizí, které jim náleží, ale obratu Mercedes-Benz z prodejů uskutečněných jejich prostřednictvím, sníží se na pouhých 8 % u osobních vozidel a na 9,8 %, pokud se připočtou užitková vozidla“. Mimoto „pokud se poměří část předváděcích vozidel a služebních vozidel se skutečným obratem obchodního zástupce […], dospěje se u osobních vozidel k poměru 15,8 %, který se zvýší na 19,3 %, pokud se připočtou užitková vozidla“.

60 Žalobkyně dodává, že Komise nemůže považovat prodej předváděcích vozidel, prostřednictvím kterých zástupce těží ze zvýhodněných podmínek, za riziko zatěžující posledně uvedeného (158. bod odůvodnění sporného rozhodnutí). Podle ní takové riziko obecně nevzniká. Žalobkyně poznamenává, že činnost spojená s předváděcími vozidly naopak vede k dodatečným příjmům zástupce. I kdyby však obchodní zástupce nebyl schopný prodat předváděcí vozidla za cenu vyšší, než je nákupní cena, a nesl by tak dodatečné náklady, nejednalo by se o relevantní argument. Obchodní zástupce totiž financuje výlučně ze svých vlastních zdrojů služby spojené se sjednáváním obchodů, které mu přísluší podle smlouvy o obchodním zastoupení, a nese pouze rizika přímo spojená s uvedenými službami.

61 Žalobkyně má za to, že tvrzení Komise uvedené ve sporném rozhodnutí, podle kterého v celkovém obratu v rámci typického obchodního zastoupení „se přibližně pouhá 1/6 celkového obratu vztahuje k vlastní činnosti zprostředkovatele“, není právně relevantní. Poznamenává rovněž, že metoda výpočtu použitá Komisí ve sporném rozhodnutí je chybná a že je třeba vzít v úvahu „vnější obrat uskutečněný [zástupcem] bez omezení se na výši provizí, které získal“. Činnost zprostředkovatele představuje „spíše přibližně 55 % celkové činnosti podniku obchodního zástupce podle odhadů Mercedes-Benz“.

62 Komise uplatňuje, že s ohledem na povahu a rozsah nákladů a rizik, které žalobkyně ukládá svým zástupcům, jakož i na velikost obratu dosaženého zástupcem díky jeho nezávislé činnosti v porovnání s obratem, který dosahuje jako zprostředkovatel prodejů nových vozidel, se čl. 81 odst. 1 ES vztahuje na smlouvy uzavřené mezi žalobkyní a jejími německými zástupci stejně, jako se vztahuje na smlouvu uzavřenou se smluvním distributorem.

63 Poznamenává, že smlouva mezi zástupcem a jeho zmocnitelem je smlouvou uzavřenou mezi dvěma odlišnými podniky, takže v zásadě podléhá pravidlům hospodářské soutěže. Různá smluvní ustanovení těmto pravidlům nepodléhají pouze v rozsahu, v němž nemají protisoutěžní cíl nebo účinek.

64 Komise se domnívá, že žalobkyně přehlíží současně jak povahu rizik, která musejí nést její zástupci, tak i právní následky tohoto přenosu rizik na její zástupce.

65 Komise uvádí, že podle žalobkyně judikatura podmiňuje nepoužitelnost čl. 81 odst. 1 ES na smlouvy o zastoupení splněním dvou kumulativních podmínek: jednak rozdělením rizik charakteristickým pro takový vztah a jednak „začleněním“ zástupce do podniku zmocnitele. Komise uplatňuje, že žalobkyně se tak vyslovuje pro širší použití zákazu kartelových dohod na vztahy o zastoupení, než jaké provádí Komise, která odmítá zvýhodněné postavení zástupce v právu hospodářské soutěže, pouze pokud obchodní zástupce musí nést finanční a obchodní rizika, která jsou více než zanedbatelná, aniž by mimoto vyžadovala jeho začlenění, ať již je definice tohoto pojmu jakákoliv, do podniku jeho zmocnitele. V tomto ohledu Komise z rozsudku Volkswagen a VAG Leasing, bod 41 výše, dovozuje, že Soudní dvůr již nepřikládá kritériu „začlenění“ význam nezávislý na kritériu rozdělení rizik. Podle Komise z rozsudku Suiker Unie a další v. Komise, bod 41 výše, a zejména bodů 538 až 542 tohoto rozsudku vyplývá, že Soudní dvůr se domníval, že zástupce nemůže být považován za „začleněného“ do podniku svého zmocnitele, pokud převezme určitá rizika.

66 Mimoto použití sledu úvah Soudního dvora v rozsudku Suiker Unie a další v. Komise, bod 41 výše, na projednávanou věc ukazuje, že v případě „dvojakého vztahu“, tedy pokud je zprostředkovatel současně zástupcem a nezávislým obchodníkem, se zákaz kartelových dohod použije nejen na činnost, kterou zprostředkovatel vykonává svým jménem a na svůj účet, ale rovněž na činnost, kterou vykonává jménem a na účet zmocnitele. V projednávaném případě vykonávají němečtí zástupci žalobkyně nezávislé činnosti ve značném rozsahu a i když žalobkyně a její zástupci neobchodují se stejným zbožím v rámci každé ze svých činností, na rozdíl od skutkových okolností, které vedly k vydání rozsudku Suiker Unie a další v. Komise, bod 41 výše, existuje objektivní úzká spojitost mezi prodejem nových vozidel, provozem opravárenské dílny a poprodejním servisem. Činnosti spojené se zárukou vozidel a poprodejním servisem, jakož i s prodejem náhradních dílů jsou zástupci uloženy konkrétně ve vztahu k prodeji nových vozidel, stejně jako ostatní rizika, která musí převzít. Tato spojitost svědčí ve prospěch jednotného zacházení se smluvním vztahem, včetně co se týče použitelnosti práva hospodářské soutěže.

67 Komise se domnívá, že rozsudek Soudního dvora ze dne 1. října 1987, Vlaamse Reisbureaus (311/85, Recueil, s. 3801), není pro řešení projednávaného sporu relevantní, jelikož skutkové okolnosti, které vedly k vydání tohoto rozsudku, jsou odlišné od skutkových okolností v projednávané věci.

68 Rovněž odkazuje na rozsudek Volkswagen a VAG Leasing, bod 41 výše, ve kterém Soudní dvůr potvrdil, že obchodní zástupce ztrácí své zvýhodněné postavení v právu hospodářské soutěže, když nese alespoň jedno z rizik vyplývajících ze smluv sjednávaných pro svého zmocnitele. V důsledku toho se domnívá, že skutečnost, že němečtí zástupci žalobkyně nenesou všechna, ale pouze některá nezanedbatelná rizika spojená s činností, v rámci které působí jako zprostředkovatelé, nezpochybňuje použitelnost zákazu kartelových dohod na opatření omezující paralelní obchod, která byla mezi s nimi sjednána.

69 Komise zpochybňuje výklad rozsudku Volkswagen a VAG Leasing, bod 41 výše (viz bod 52 výše), učiněný žalobkyní. Má za to, že posledně uvedená se snaží vyvolat dojem, že sporné rozhodnutí jde nad rámec této judikatury, zatímco naopak žalobkyně tento rozsudek vyložila restriktivně. Vzala pouze v úvahu převzetí různých činností ze strany zástupců, které s sebou nesou obchodní rizika, a to služeb v rámci záruky výrobce, poprodejního servisu a prodeje náhradních dílů, jelikož toto převzetí představuje doplnění, které výrobce považuje za nezbytné, části činnosti, ve které zástupce působí pouze jako zprostředkovatel. V tomto ohledu Komise považuje za nesrozumitelný názor žalobkyně, podle kterého by poprodejní servis v projednávaném případě neměl hrát žádnou roli pro účely posouzení opatření omezujících hospodářskou soutěž přijatých v rámci vztahu zastoupení.

70 Komise vysvětluje, že některé povinnosti, které zmocnitel ukládá svému zástupci mohou překročit povinnost vzájemné ochrany zájmů, a ukázat se tedy nepřiměřenými. Je tedy třeba ověřit v každém jednotlivém případě, zda předmětný závazek, pokud omezuje hospodářskou soutěž, je skutečně vyžadován povahou vztahu a zda je nezbytný pro ochranu „právního postavení zástupce“.

71 Komise se domnívá, že povinnosti směřující k omezení hospodářské soutěže „v rámci značky“ na trhu výrobků, jakož i k narušení hospodářské soutěže v oblasti cen a podmínek dodání vozidel určených finančnímu pronájmu nebyly vyžadovány povahou vztahu mezi stranami nebo vlastní systému prodeje prostřednictvím obchodních zástupců. To je případ podmínek, podle kterých žalobkyně omezila rozhodovací svobodu svých zástupců tím, že jim uložila povinnost požadovat 15% zálohu od zákazníků ve Společenství a přikazovala jim v nejvyšší možné míře prodávat nová vozidla pouze zákazníkům z jejich smluvního území a vyhýbat se vnitřní hospodářské soutěži. Komise zpochybňuje argumentaci žalobkyně, podle které se zákaz kartelových dohod vztahuje na smlouvy o zastoupení, pouze pokud zástupce nese rizika a náklady vyplývající z uzavírání nebo sjednávání kupních smluv, které uzavřel nebo sjednal pro podnik, a nikoliv pokud vykonává samostatnou hospodářskou činnost, co se týče činností, pro které jej zmocnitel ustanovil zástupcem. Tento argument nebere v úvahu obsah chování odhaleného Komisí. Navíc nedostatečně zohledňuje hospodářskou realitu tím, že se zakládá výlučně na rizicích následně převzatých zástupcem, když kupuje zboží za účelem jeho dalšího prodeje. Jednak váha rizik odebraných žalobkyni a uložených zástupci touto koupí závisí na okolnostech každého jednotlivého případu. Jednak rizika spojená s následným prodejem často vyplývají ze skutečnosti, že tyto prodeje vyžadují infrastrukturu specificky přizpůsobenou trhu, bez ohledu na koupi výrobků zástupcem. V tomto ohledu Komise odkazuje na činnosti týkající se provedení záruky výrobce, která se ve velké míře překrývá se zárukou samotného prodejce, jakož i poprodejní servis a nákup, předvádění a další prodej předváděcích vozů. Co se týče rizika prodeje jako takového, autorizovaní prodejci Mercedes zbavují žalobkyni tohoto rizika pouze v omezené míře, jelikož žalobkyně vyrábí vozidla „na míru“, a nikoliv za účelem jejich skladování. Podle Komise podnik, který se obrací na obchodní zástupce za účelem distribuce svých výrobků a který na ně přenáší zvláštní smluvní nebo tržní rizika musí přijmout použití zákazu kartelových dohod na své vztahy se svými zástupci. K povinnému převzetí hospodářských rizik zástupcem by mělo dojít společně se svobodou rozhodování, díky které zástupce může čelit rizikům, přičemž omezení této volnosti je v rozporu s právem hospodářské soutěže, pokud citelně omezuje hospodářskou soutěž.

72 Komise se domnívá, že argumenty žalobkyně ohledně analýzy rozdělení různých rizik ve sporném rozhodnutí musejí být zamítnuty s výjimkou jejích poznámek ohledně místa plnění smlouvy.

73 Pokud jde o cenové riziko, Komise tvrdí, že žalobkyně přenáší část rizika prodeje svých vozidel na své zástupce. Všechny cenové slevy poskytnuté zástupcem jsou totiž úplně odečteny z jeho provize. Podle Komise se tedy obchodní zástupci účastní na prodejním riziku žalobkyně, což zakládá použitelnost zákazu kartelových dohod (viz v tomto smyslu rozsudek Suiker Unie a další v. Komise, bod 41 výše), ať se zástupce vzdá nebo nevzdá své provize v rámci individuální dohody o cenách nebo v rámci standardních dohod za podmínek, které žalobkyně dohodla se svými významnými zákazníky. V obou případech žalobkyně využívá provizi zástupce jako podnět k prodeji a zavazuje posledně uvedeného k účasti na nákladech a rizicích spojených s prodejem vozidel. V tomto ohledu uvádí, že se provize zástupce snižuje o částku, která může dosáhnout až 6 %, pokud zástupce prodá vozidlo zákazníkovi, se kterým žalobkyně uzavřela dohodu se zvláštními podmínkami. Mimoto žalobkyně kryje cenové slevy poskytnuté významným zákazníkům pouze v rozsahu, v němž překročí 6 %. Komise se domnívá, že postavení autorizovaných prodejců a zástupců je hospodářsky srovnatelné. Dodává, že v souladu se směrnicí 86/653 je odměna zástupce obecně vypočtena jako procento z objemu smluv, které sjednal.

74 Pokud se tento objem liší od původně předpokládaného objemu, obchodní zástupce obvykle nese pouze riziko spočívající v použití výše provize odpovídající tomuto sníženému množství. Obecně zástupci nepřísluší, aby systematicky bránil tomu, aby jeho zmocnitel nesl následky změn v objemu prostřednictvím mechanismů, jako je vzdání se své provize ve výši odpovídající snížení ceny. V důsledku toho není možné vykládat skutečnost, že zástupce nese ve větším či menším rozsahu riziko prodeje žalobkyně ve všech typech smluv jako znamenající jednoduše to, že neexistuje dohoda zakazující zástupcům promítnout svou provizi.

75 Komise uvádí, že zástupci nesou rovněž riziko spojené s dopravními náklady. Podle smlouvy o zastoupení je zástupce povinen zákazníkovi dodat zakoupené nové vozidlo a dohodnout si s ním za tuto službu odměnu. Možnost uskutečnit dodatečný zisk díky rozdílu mezi částkou zaplacenou dopravci a odměnou smluvenou se zákazníkem nic nemění na skutečnosti, že zástupce nese riziko, že neobdrží platbu zákazníka. Pokud zákazník nepřijme vozidlo, již zaplacené dopravní náklady nese zástupce. Komise dodává, že pokud se žalobkyně dovolává povinností obchodního zástupce, které jsou typické a jsou vlastní systému prodeje, je třeba jí odpovědět, že německé právo vztahující se na obchodní zástupce stanoví, že dodání zboží přísluší zmocniteli, a nikoliv zástupci. Nakonec Komise poznamenává, že je nadbytečné zabývat se případnou „zanedbatelnou“ povahou rizik týkajících se dopravních nákladů, jelikož zástupci musejí nést také značnou část dalších obchodních rizik.

76 Komise vysvětluje, že podle smlouvy o zastoupení musí zástupce investovat značnou část svých finančních prostředků do podpory prodejů a že přebírá riziko prodeje u značného počtu vozidel (viz bod 58 výše). V tomto ohledu, s odkazem na výši 15,8 %, kterou odhadla žalobkyně (viz bod 59 výše), Komise konstatuje, že ve srovnání s provizemi obdrženými zástupci z důvodu jejich činnosti jako zprostředkovatelů prodeje nových vozidel, jsou obraty z dalšího prodeje předváděcích vozidel a služebních vozidel značné. Komise tvrdí, že v rozporu s tvrzením žalobkyně finanční závazek a riziko, které žalobkyně ukládá svým zástupcům, nemohou být zkoumány odděleně od jejich činnosti zprostředkovatele, neboť předváděcí vozidla jsou investicemi specificky se vztahujícími k trhu, které žalobkyně ukládá svým zástupcům a které jsou užitečné přímo pro prodej konečnému zákazníkovi. Komise se domnívá, že podle čl. 4 odst. 2 písm. a) směrnice 86/653 je zmocnitel povinen bezplatně poskytnout obchodnímu zástupci předváděcí vozidla, která jsou podle ní rovnocenná „vzorkům“ nebo „dokumentaci“ nezbytným k výkonu jeho činnosti. Žalobkyně tak přenáší vlastní úkoly na své zástupce. Z toho vyplývá, že žalobkyně zavazuje své zástupce k převzetí činností, rizik a finančních nákladů spojených s prodejem svých výrobků, které jí byly uloženy zákonodárcem. Tím, že vyžaduje, aby se její zástupci do značné míry chovali jako nezávislí distributoři (předváděcích) vozidel, z nich žalobkyně činí „nepravé“ obchodní zástupce, což vede k použití práva hospodářské soutěže.

77 Komise uplatňuje, že zástupci musejí zajistit plnění v rámci záruky výrobce nabízené žalobkyní u nových vozidel, zřídit dílnu, skladovat náhradní díly a nabízet poprodejní servis a záruční služby na své vlastní náklady a rizika (159. bod odůvodnění sporného rozhodnutí). Komise se domnívá, že tyto investice specifické pro dotčený trh vyžadované od obchodních zástupců znamenají, že se tito zástupci podílejí na nákladech a rizicích spojených s prodejem nových vozidel žalobkyně.

78 Komise zpochybňuje rozlišení, které provedla žalobkyně mezi činností zprostředkovatele a poprodejním servisem, a poznamenává, že je vykonstruované a neodpovídá hospodářské realitě. Poprodejní servis totiž směřuje k podpoře prodejů žalobkyně s ohledem na očekávání konečného zákazníka, který hodlá mít k dispozici síť pro údržbu zakoupeného vozidla. Krom toho sama žalobkyně koncipuje obchodní činnost a poprodejní servis jako hospodářskou jednotku. Podle článku 6 smlouvy o zastoupení, pokud je vozidlo v určité době prodáno do smluvního území jiného zástupce, část provize prvního zástupce musí být převedena druhému zástupci. Z toho vyplývá, že činnost zprostředkovatele nemůže být posuzována nezávisle na nákladech a rizicích, které zástupce musí nést v rámci svých záručních služeb, poprodejního servisu a poskytování náhradních dílů. Připomíná ještě podobnost projednávané věci s věcmi, které vedly k vydání rozsudků Volkswagen a VAG Leasing, bod 41 výše, a Suiker Unie a další v. Komise, bod 41 výše. Podle Komise nárok zástupce na odměnu z důvodu jeho záručních služeb a poprodejního servisu nemá žádný význam, jelikož zástupce musí nicméně nést náklady a rizika spojená se svou činností. Nařízení č. 1475/95 citované žalobkyní není použitelné v případě, kdy jde o pouhé „zprostředkování“ týkající se prodeje nových vozidel, jelikož chybí prvek „dalšího prodeje“, tak jak je definován v čl. 10 odst. 12. Žalobkyně tak bez problémů mohla nechat skutečné zprostředkovatele volně se rozhodnout, zda poskytnout, nebo neposkytnout záruční služby a poprodejní servis. Nakonec se Komise domnívá, že rizika převzatá zástupcem v případě vady výrobku lze vysvětlit zejména jeho příslušností k záruční síti žalobkyně, což také platí u poprodejního servisu.

79 Pokud jde o výtku žalobkyně, že Komise porovnala obrat dosažený zástupcem díky jeho provizi a obrat dosažený zástupcem jeho jménem a na jeho účet, Komise uplatňuje, že i z úhlu pohledu žalobkyně se značná část hospodářské činnosti zástupce týká nezávislých činností, které mu byly uloženy žalobkyní, a že tato část nesmí být přehlédnuta při posuzování smluvních vztahů mezi žalobkyní a jejími zástupci v rámci práva hospodářské soutěže.

80 Komise odmítá argument žalobkyně, podle kterého je třeba zacházet se zástupci jako s pobočkami. Domnívá se totiž, že nezávislé postavení obchodního zástupce nezávisí na tom, zda hájí stejné zájmy jako jeho zmocnitel nebo také zájmy třetích osob. Podle ní je zákaz kartelových dohod použitelný, pokud zástupce musí nést zvláštní smluvní nebo tržní rizika, o což jde v projednávaném případě.

Závěry Soudu

81 Podle ustálené judikatury, pokud je Soudu předložena žaloba na neplatnost rozhodnutí vydaného podle čl. 81 odst. 1 ES, musí Soud obecně provést celkový přezkum otázky, zda jsou splněny podmínky pro použití čl. 81 odst. 1 ES (viz v tomto smyslu rozsudky Soudního dvora ze dne 11. července 1985, Remia a další v. Komise, 42/84, Recueil, s. 2545, bod 34, a ze dne 17. listopadu 1987, BAT a Reynolds v. Komise, 142/84 a 156/84, Recueil, s. 4487, bod 62).

82 Podle čl. 81 odst. 1 ES:

„Se společným trhem jsou neslučitelné, a proto zakázané, veškeré dohody mezi podniky, rozhodnutí sdružení podniků a jednání ve vzájemné shodě, které by mohly ovlivnit obchod mezi členskými státy a jejichž cílem nebo výsledkem je vyloučení, omezení nebo narušení hospodářské soutěže na společném trhu […]“.

83 Z tohoto článku vyplývá, že takto formulovaný zákaz se týká výlučně dvoustranného nebo vícestranného koordinovaného chování ve formě dohod mezi podniky, rozhodnutí sdružení podniků nebo jednání ve vzájemné shodě. Pojem dohody ve smyslu čl. 81 odst. 1 ES, jak je vykládán judikaturou, tedy závisí na existenci shody vůle mezi nejméně dvěma stranami (rozsudek Soudu ze dne 26. října 2000, Bayer v. Komise, T‑41/96, Recueil, s. II‑3383, body 64 a 69, který byl potvrzen rozsudkem Soudního dvora ze dne 6. ledna 2004, BAI a Komise v. Bayer, C‑2/01 P a C‑3/01 P, Recueil, s. I­‑23).

84 Z toho vyplývá, že pokud je rozhodnutí výrobce jednostranným chováním podniku, toto rozhodnutí nepodléhá zákazu uvedenému v čl. 81 odst. 1 ES (viz v tomto smyslu rozsudky Soudního dvora ze dne 25. října 1983, AEG v. Komise, 107/82, Recueil, s. 3151, bod 38, a ze dne 17. září 1985, Ford v. Komise, 25/84 a 26/84, Recueil, s. 2725, bod 21, rozsudek Soudu ze dne 7. července 1994, Dunlop Slazenger v. Komise, T‑43/92, Recueil, s. II‑441, bod 56).

85 Z ustálené judikatury rovněž vyplývá, že pojem podniku musí být v rámci práva hospodářské soutěže považován za pojem označující hospodářskou jednotku z hlediska cíle dotčené dohody, i když z právního hlediska je tato hospodářská jednotka složena z více fyzických nebo právnických osob (rozsudek Soudního dvora ze dne 12. července 1984, Hydrotherm, 170/83, Recueil, s. 2999, bod 11, a rozsudek Soudu ze dne 29. června 2000, DSG v. Komise, T‑234/95, Recueil, s. II‑2603, bod 124). Soudní dvůr zdůraznil, že pro účely použití pravidel hospodářské soutěže není rozhodující formální oddělenost mezi dvěma společnostmi vyplývající z jejich oddělené právní subjektivity, ale otázka, zda existuje jednota v jejich tržním chování. Může se tedy ukázat nezbytným určit, zda dvě společnosti s oddělenými právními subjektivitami, tvoří nebo patří do jednoho a téhož podniku nebo hospodářské jednotky, která má jednotné tržní chování (v tomto smyslu viz rozsudek Soudního dvora ze dne 14. července 1972, ICI v. Komise, 48/69, Recueil, s. 619, bod 140).

86 Judikatura ukazuje, že taková situace není omezena na případy, kdy mají společnosti mezi sebou vztah mateřské a dceřiné společnosti, ale za určitých okolností se týká rovněž vztahů mezi společností a jejím obchodním zástupcem nebo mezi zmocnitelem a jeho zmocněncem. Pokud jde totiž o použití článku 81 ES, je otázka, zda zmocnitel a jeho zprostředkovatel nebo „obchodní zástupce“ tvoří hospodářskou jednotku, přičemž posledně uvedený je pomocným orgánem začleněným do podniku prvně uvedeného, významná pro účely zjištění, zda chování spadá do rozsahu působnosti tohoto článku. Bylo tak rozhodnuto, že „pokud […] zprostředkovatel vykonává činnost ve prospěch svého zmocnitele, může být v zásadě považován za pomocný orgán začleněný do jeho podniku, který je povinen dodržovat instrukce zmocnitele, a který tedy podobně jako obchodní zaměstnanec tvoří s tímto podnikem hospodářskou jednotku“ (rozsudek Suiker Unie a další v. Komise, bod 41 výše, bod 480).

87 Jinak je tomu v případě, kdy dohody uzavřené mezi zmocnitelem a jeho zástupci svěřují nebo ponechávají posledně uvedeným činnosti, které se hospodářsky přibližují činnostem nezávislého obchodníka, jelikož ze strany uvedených zástupců předpokládají převzetí finančních rizik spojených s prodejem nebo plněním smluv uzavřených s třetími osobami (v tomto smyslu viz rozsudek Suiker Unie a další v. Komise, bod 41 výše, bod 541). Bylo tak rozhodnuto, že zástupci mohou přijít o své postavení nezávislého hospodářského subjektu, pouze pokud nenesou žádná rizika vyplývající ze smluv sjednaných pro zmocnitele a pokud působí jako pomocníci začlenění do podniku zmocnitele (v tomto smyslu viz rozsudek Volkswagen a VAG Leasing, bod 41 výše, bod 19).

88 Pokud tedy zástupce, ačkoliv má oddělenou právní subjektivitu, autonomním způsobem neurčuje své tržní chování, ale uplatňuje instrukce, které mu jsou uděleny zmocnitelem, zákazy stanovené v čl. 81 odst. 1 ES se na vztah mezi zástupcem a jeho zmocnitelem, se kterým tvoří hospodářskou jednotku, nepoužijí.

89 Je třeba konstatovat, že v rámci tohoto žalobního důvodu účastníci řízení v projednávané věci nejsou zajedno, pokud jde o analýzu Komise ve sporném rozhodnutí týkající se právního postavení německých zástupců Mercedes-Benz z hlediska použití čl. 81 odst. 1 ES a zejména výše rizika, které nesou zástupci podle smlouvy o zastoupení a otázky jejich začlenění do Mercedes-Benz.

90 Ve světle výše uvedeného tedy přísluší Soudu, aby přezkoumal opodstatněnost posouzení Komise ve sporném rozhodnutí, pokud jde o právní vztah mezi žalobkyní a jejími obchodními zástupci v Německu.

91 Je třeba uvést, že tento vztah je upraven zejména smlouvou o zastoupení, kterou uzavřeli Mercedes-Benz a její zástupci, a německým obchodním zákoníkem. Ve svých odpovědích na písemné otázky Soudu (viz bod 34 výše) žalobkyně uvedla, že verze smlouvy o zastoupení, která byla zohledněna ve sporném rozhodnutí, byla z června 1997. Potvrdila také, že tato verze byla v zásadě totožná s verzemi platnými v průběhu celého období, kterého se týká sporné rozhodnutí. Ze spisu vyplývá, že znění a podmínky smlouvy o zastoupení jsou jednostranně stanoveny Mercedes-Benz. Mimoto je nesporné, že smlouva uzavřená mezi Mercedes-Benz a jejími německými zástupci je smlouvou o zastoupení podle německého obchodního práva. V rámci tohoto sporu Komise neuplatnila, že existují věcné rozdíly mezi různými smlouvami o zastoupení uzavřenými Mercedes-Benz s jednotlivými zástupci.

92 Je namístě uvést, že účastníci řízení nezpochybňují, že činnosti formálně přidělené zástupci podle smlouvy o zastoupení jsou v souladu se způsobem, jakým je smlouva plněna v praxi. Nebylo tak zpochybněno, že to je Mercedes-Benz, a nikoliv jeho němečtí zástupci, kdo podle smlouvy o zastoupení v praxi prodává nová vozidla Mercedes-Benz ve Spolkové republice Německo přímo zákazníkům, a že je zakázáno, aby zástupci prodávali vozidla svým jménem a na svůj účet.

93 Soud konstatuje, že smlouva o zastoupení je koncipována takovým způsobem, že německý zástupce nemá žádnou pravomoc nebo možnost prodávat vozidla Mercedes-Benz. Činnost tohoto německého zástupce je totiž omezena na získávání objednávek potenciálních zákazníků, které předává Mercedes-Benz ke schválení a provedení. V tomto ohledu čl. 4 odst. 1 a 3 smlouvy o zastoupení stanoví, že zástupce sjednává prodeje vozidel v tarifech stanovených Mercedes‑Benz a podle jejích směrnic, přičemž kupní smlouva nabývá platnosti až okamžikem, kdy Mercedes-Benz schválí objednávku předanou zástupcem.

94 Mimoto ze spisu vyplývá, že při sjednávání kupní smlouvy se zákazníkem nemá zástupce žádnou pravomoc ovlivnit cenu vozidla, kterou má obdržet Mercedes‑Benz. Ve svých odpovědích na otázky Soudu totiž žalobkyně potvrdila, že zástupce není oprávněn poskytnout slevy na účet Mercedes-Benz bez schválení posledně uvedené. Nicméně dodala, že zástupce je oprávněn poskytnout slevy, které jsou odečteny z jeho vlastní provize, bez tohoto schválení, a potvrdila, že smlouva o zastoupení neobsahovala žádné ustanovení, které by zakazovalo takové částečné vzdání se provize. Podle žalobkyně, pokud zástupce zákazníkům poskytne slevy v rámci prodeje nového vozidla, musí je odečíst ze své provize.

95 Nyní je třeba zkoumat, zda je správné tvrzení uvedené ve sporném rozhodnutí, podle kterého německý zástupce do značné míry sdílí cenové riziko u vozidel, jejichž prodej sjednává, pokud přistupuje ke snížení cen, která jsou plně odečtena z jeho provize (viz 155. bod odůvodnění).

96 Ze spisu vyplývá, že německý zástupce, na rozdíl od autorizovaných prodejců Mercedes-Benz z jiných zemí, nekupuje nová vozidla od Mercedes-Benz za účelem dalšího prodeje zákazníkům, a je nesporné, že zástupce není povinen vytvořit zásobu nových vozidel (viz 156. bod odůvodnění sporného rozhodnutí). Podle smlouvy o zastoupení totiž zástupce může koupit nová vozidla Mercedes‑Benz pouze pro své vlastní potřeby a za účelem předvádění (čl. 9 odst. 2).

97 Ve skutečnosti, jelikož německý zástupce Mercedes-Benz není povinen mít k dispozici zásobu vozidel, není správné jej z hospodářského hlediska stavět na roveň distributorovi vozidel, který od výrobce jako odměnu obdrží marži, která mu slouží k financování nejen jeho činnosti prodeje nových vozidel obecně, ale také, a to především, k poskytování slev kupujícím vozidel (viz 156. bod odůvodnění sporného rozhodnutí). V tomto ohledu Soud shledává, že zástupce Mercedes-Benz není zavázán smlouvou o zastoupení ani praxí k tomu, aby se vzdal části své provize za účelem prodeje vozidla, které má na skladě, což by představovalo skutečné cenové riziko, jelikož již vynaložil náklady spojené s prodejem a uskladněním vozidla. Zástupce totiž na rozdíl od autorizovaného prodejce nenese riziko, že se neprodají vozidla, která jsou na skladě. Pokud se tedy zástupce nechce vzdát části své provize, nepřijme objednávku na koupi vozidla.

98 V tomto ohledu ze smluv Mercedes-Benz o autorizovaném prodeji uzavřených v Belgii a Španělsku vyplývá, že autorizovaní prodejci musejí mít stále k dispozici zásobu vozidel. Objem této zásoby je stanoven zejména ve společné dohodě mezi stranami [viz článek 8 belgické smlouvy o autorizovaném prodeji a čl. 15 písm. a) španělské smlouvy o autorizovaném prodeji]. Z toho vyplývá, že co se týče prodeje vozidel, postavení zástupce Mercedes-Benz v Německu se značně liší od postavení autorizovaných prodejců Mercedes-Benz v Belgii a ve Španělsku. Posledně uvedení totiž nesou značnou část rizika ohledně prodeje vozidel, zatímco v Německu toto riziko v zásadě nese Mercedes-Benz. Soud se tedy domnívá, že Komise z hospodářského hlediska, co se týče cenového rizika, nesprávně staví zástupce na roveň distributorovi vozidel (156. bod odůvodnění sporného rozhodnutí).

99 Soud má za to, že za okolností projednávané věci skutečnost, že je německý zástupce Mercedes-Benz oprávněn, aniž by byl k tomu zavázán, poskytnout slevy, které jsou odečteny z jeho provize a využít své obchodní svobody tím, že se vzdá části své provize z jednotlivých prodejů, aby případně optimalizoval svou celkovou provizi prodejem více vozidel, nemůže být kvalifikována jako „cenové riziko“.

100 Z těchto okolností vyplývá, že to je Mercedes-Benz, kdo je prodejcem vozidel a kdo v jednotlivých případech přijímá rozhodnutí přijmout nebo odmítnout objednávky sjednané zástupcem. Jeví se totiž, že obchodní svoboda německých zástupců Mercedes-Benz, pokud jde o prodej vozidel Mercedes-Benz, je velmi omezená, takže nejsou schopni ovlivnit hospodářskou soutěž na dotčeném trhu, tedy trhu v oblasti maloobchodu s osobními automobily Mercedes (viz 143. bod odůvodnění sporného rozhodnutí).

101 Pokud tedy zákazník objedná vozidlo, ale prodej se neuskuteční, finanční dopad, a tedy rizika spojená s touto transakcí, jdou k tíži žalobkyně. Žalobkyně při jednání potvrdila, že výlučně nese všechna rizika týkající se zejména nedodání, vadného dodání nebo platební neschopnosti zákazníka.

102 V souhrnu má Soud za to, že z okolností uvedených výše vyplývá, že pokud jde o dotčený trh v projednávaném případě, je to Mercedes-Benz, a nikoliv její němečtí zástupci, kdo stanoví podmínky každého prodeje vozidla, zejména prodejní cenu, a kdo nese hlavní rizika ohledně této činnosti, přičemž německému zástupci ustanovení smlouvy o zastoupení brání, aby kupoval a udržoval zásoby vozidel na prodej. Za těchto podmínek je namístě učinit závěr, že zástupci se vůči žalobkyni nacházejí ve vztahu, který je charakteristický skutečností, že uskutečňují prodej vozidel Mercedes-Benz v zásadě pod vedením žalobkyně, takže musejí být postaveni na roveň zaměstnancům a považováni za začleněné do tohoto podniku, se kterým tak tvoří hospodářskou jednotku. Z toho vyplývá, že německý zástupce Mercedes-Benz, pokud působí na dotčeném trhu, není sám o sobě „podnikem“ ve smyslu čl. 81 odst. 1 ES.

103 Je namístě zkoumat, zda tento závěr může být vyvrácen tvrzením Komise, které je uvedeno ve sporném rozhodnutí, podle kterého žalobkyně zavazuje své zástupce převzít podle smlouvy o zastoupení ostatní náklady a rizika, aniž by jim umožnila sebemenší volbu.

104 K tomuto bodu Komise ve sporném rozhodnutí konstatovala, že podle smlouvy o zastoupení Mercedes-Benz nenese riziko spojené s dopravními náklady, ale převádí jej na zástupce (viz 157. bod odůvodnění). Posledně uvedený, podobně jako nezávislý distributor, musí podle ní nést riziko spojené s náklady na dopravu nových vozidel a převést tyto náklady na zákazníka v rámci závazkového práva.

105 V tomto ohledu Soud uvádí, že čl. 4 odst. 4 smlouvy o zastoupení stanoví, že „pokud si vozidlo nevyzvedne sám zákazník na jeho výstupu z továrny, zástupce vozidlo dodá za odměnu dohodnutou se zákazníkem“. Ve svých odpovědích na otázky Soudu přitom žalobkyně potvrdila, že v Německu bylo v roce 2003 35 % vozidel vyzvednuto zákazníky z továrny. Je namístě konstatovat, že i když se tyto údaje nevztahují k období zkoumanému ve sporném rozhodnutí, ukazují nicméně, že možnost zákazníka vyzvednout si vozidlo v továrně v souladu se smlouvou o zastoupení není zdaleka čistě teoretická, když se zástupce a zákazník nedohodnou na nákladech nebo podmínkách dodání. Mimoto při jednání Komise potvrdila, že je málo pravděpodobné, aby se realizovalo riziko spojené s dopravními náklady. V praxi je zákazník informován o datu dodání vozidla předtím, než dojde k dopravě, a pokud nemůže být kontaktován, vozidlo zůstane v továrně.

106 Soud má za to, že z těchto okolností vyplývá, že Komise značně přecenila úroveň rizika, které nese zástupce ohledně dopravních nákladů.

107 Stejně tak ve sporném rozhodnutí Komise upřesňuje, že podle smlouvy o zastoupení si zástupce musí na své náklady obstarat předváděcí vozidla (158. bod odůvodnění), provádět opravy v rámci záruky výrobce [písm. a) 159. bodu odůvodnění], na své náklady zřídit dílnu a nabízet v ní poprodejní servis a záruční práce, na žádost zajistit pohotovostní služby a služby naléhavých oprav a na své náklady udržovat zásobu náhradních dílů [písm. b) a c) 159. bodu odůvodnění]. Komise ve sporném rozhodnutí dospěla k závěru, že již jen z hlediska množství a rozsahu rizik, které zástupci musejí převzít, není možné přijmout námitku Mercedes-Benz, podle které rizika převzatá jejími německými zástupci jsou pro skutečné obchodní zástupce charakteristická (160. bod odůvodnění).

108 V tomto ohledu Soud poznamenává, že v souladu s čl. 4 odst. 7 smlouvy o zastoupení je sám zástupce povinen nést náklady na předváděcí vozidla a Mercedes-Benz má právo případně stanovit počet těchto vozidel, který považuje za nezbytný. Zdá se tedy, že pokud jsou předváděcí vozidla koupena zástupcem, tento nese určité riziko. Například je možné, že se tato vozidla budou obtížně dále prodávat se ziskem. Soud nicméně uvádí, že i když se připustí existence takového rizika, nic to nemění na skutečnosti, jak sama Komise poznamenává ve 158. bodě odůvodnění sporného rozhodnutí, že vozidla byla koupena za zvýhodněnou cenu a mohou být dále prodána v následující době tří až šesti měsíců, pokud mají najetých minimálně 3 000 kilometrů. Tato okolnost značně relativizuje význam, který Komise ve sporném rozhodnutí přikládá povinnosti týkající se předváděcích vozidel a následně rozsahu daného rizika.

109 Z toho vyplývá, že analýza Komise ve 158. bodě odůvodnění sporného rozhodnutí značně přeceňuje význam rizik spojených s povinností zástupců pořídit si předváděcí vozidla.

110 Pokud jde o poznámky Komise týkající se povinnosti zástupců provést záruční opravy, ze spisu vyplývá, že zástupce obdrží od Mercedes-Benz za dohodnuté záruční práce záruční odměnu, která odpovídá, pokud jde o cenu za práci, průměrnému tarifu stanovenému v závislosti na obratu, přičemž zástupce tento tarif předem oznamuje Mercedes-Benz na začátku každého kalendářního pololetí, a pokud jde o náklady na materiál, pořizovací ceně součástek zástupce zvýšené o dodatek za cenu materiálu Mercedes-Benz (viz čl. 13 odst. 3 smlouvy o zastoupení).

111 Soud má za to, že Komise neprokázala, že záruční odměna je obchodně nepřiměřená, a že tedy pro zástupce existuje skutečné finanční riziko spojené s povinností provést záruční opravy. Je namístě dojít k závěru, že ze sporného rozhodnutí nevyplývá, že tato činnost spojená s prodejem vozidel Mercedes-Benz ve skutečnosti zahrnuje výjimečná rizika, i když je pravda, že pokud není vykonávána správně a účinně, může být ztrátová a snížit, ne-li vyloučit, zisky zástupce spojené s prodejem vozidel. Stejně tak je namístě dojít k závěru, že Komise neprokázala, že povinnosti uložené zástupcům spočívající ve zřízení opravárenské dílny, nabízení poprodejního servisu a kupování a skladování náhradních dílů, zahrnují citelná hospodářská rizika.

112 Komise se ve skutečnosti omezuje na výčet povinností uložených ve smlouvě o zastoupení spojených s prodejem vozidel a upřesnění údajného významu obratu dosaženého zástupcem díky činnostem, které jsou smluvně spojeny s prodejem vozidel v porovnání s obratem, který dosahuje v rámci samotného prodeje vozidel, aniž by ukázala, v čem tyto povinnosti představují značná rizika na straně zástupce. Komise správně neposoudila dosah těchto povinností z hlediska praxe. Soud se domnívá, že tyto povinnosti nepředstavují obchodní riziko, které by umožňovalo kvalifikovat zástupce Mercedes-Benz jako nezávislý subjekt.

113 Z toho vyplývá, že kvalifikace postavení německého zástupce Mercedes-Benz podle čl. 81 odst. 1 ES uvedená v bodě 102 tohoto rozsudku není vyvrácena skutečností, že němečtí zástupci Mercedes-Benz jsou povinni převzít některé činnosti a finanční povinnosti podle smlouvy o zastoupení. Je třeba také zdůraznit, že jde o činnosti vykonávané na jiných trzích, než je dotčený trh v projednávané věci. I kdyby totiž mělo být připuštěno, že tyto povinnosti zahrnují určitá omezená rizika pro zástupce, je namístě dojít k závěru, že tato rizika samotná nejsou způsobilá změnit kvalifikaci vztahu mezi žalobkyní a jejími zástupci podle práva hospodářské soutěže, pokud jde o dotčený trh v projednávané věci.

114 Krom toho Komise ve sporném rozhodnutí uvádí, že určitá ustanovení německé smlouvy o zastoupení se překrývají s ustanoveními smluv Mercedes-Benz o autorizovaném prodeji uzavřených v Belgii a Španělsku, a vyvozuje z toho závěr, že „povinnosti uložené německým zástupcům jsou totožné s povinnostmi uloženými zahraničním smluvním distributorům a oba dva typy distribuce jsou rovněž stejně silně ‚začleněny‘ do distribučního systému Mercedes-Benz“, a že tyto „vlastnosti tedy nepředstavují správné kritérium pro odlišení obchodního zástupce od nezávislého distributora “ (165. bod odůvodnění).

115 Předmětná ustanovení se týkají zejména povinností provádět distribuci zboží, chránit zájmy žalobkyně, pokud jde o použití jména a značky Mercedes-Benz a pravidel týkajících se zřízení vedlejších provozoven a předváděcích prostor mimo hlavní provozovnu. Soud má za to, že se tato ustanovení týkají v zásadě vedlejších aspektů, které jsou společné každému typu distribuční smlouvy a podle argumentu samotné Komise neumožňují odlišit obchodního zástupce od nezávislého distributora.

116 Je namístě konstatovat, že v rozporu s tvrzením Komise ve 165. bodě odůvodnění sporného rozhodnutí nemohou tato ustanovení prokázat, že belgičtí a španělští distributoři Mercedes-Benz jsou stejně silně začleněni do distribučního systému Mercedes-Benz jako její němečtí zástupci. V tomto ohledu má Soud za to, že tento závěr Komise je zjevně nesprávný a nebere v úvahu zásadní rozlišení mezi německými zástupci a belgickými a španělskými distributory, pokud jde o prodej vozidel značky Mercedes-Benz.

117 Ustanovení distribučních smluv Mercedes-Benz v Belgii a Španělsku totiž zejména stanoví na rozdíl od německé smlouvy o zastoupení, že autorizovaný prodejce je odpovědný za distribuci vozidel a sjednávání prodejů. Autorizovaný prodejce tyto výrobky kupuje a prodává svým zákazníkům na vlastní účet a svým jménem a na vlastní rizika a nebezpečí (viz článek 2 belgické smlouvy a článek 6 španělské smlouvy). Stejně tak distribuční smlouvy Mercedes-Benz v Belgii a Španělsku stanoví, že si Mercedes-Benz a její autorizovaní prodejci zachovávají svou nezávislost. Autorizovaný prodejce není zástupcem nebo mandatářem Mercedes-Benz a strany se navzájem nemohou zavazovat (viz článek 2 belgické smlouvy a článek 6 španělské smlouvy). Mimoto belgičtí a španělští autorizovaní prodejci musejí mít stále k dispozici zásobu nových vozidel, kromě předváděcích vozidel, určenou k vystavení ve svých provozovnách a k dodání svým zákazníkům [článek 8 belgické smlouvy a článek 15 písm. a) španělské smlouvy]. Je třeba uvést, že jako u německé smlouvy o zastoupení jsou prodejní podmínky připojeny k belgickým a španělským smlouvám, ale že v těchto posledně uvedených se jedná o podmínky týkající se prodeje vozidel skupinou Mercedes‑Benz autorizovanému prodejci (článek 12 belgické smlouvy a článek 8 španělské smlouvy).

118 Soud má tedy za to, že v rozporu se závěrem Komise těmito okolnostmi je podtrženo důležité rozlišení mezi jednak úlohou německého zástupce, který je začleněn do podniku svého zmocnitele Mercedes-Benz, a jednak úlohou nezávislého distributora v Belgii a Španělsku. Je namístě připomenout, že dotčený trh v projednávaném případě je trhem v oblasti maloobchodu s osobními automobily Mercedes. Nezávislý distributor je schopen určit nebo alespoň ovlivnit podmínky, za kterých dochází k prodejům, jelikož je to on, kdo je prodejcem, kdo nese hlavní riziko, pokud jde o cenu vozidla, a kdo vozidla skladuje. Právě tento vyjednávací prostor distributora, který se nachází mezi výrobcem a zákazníkem, distributora vystavuje riziku použití článku 81 ES, co se týče jeho vztahu s výrobcem. Úloha a postavení německého zástupce Mercedes-Benz jsou ve skutečnosti v projednávaném případě velmi odlišné.

119 Z toho vyplývá, že existence dohody mezi podniky ve smyslu čl. 81 odst. 1 ES nebyla právně dostačujícím způsobem prokázána.

120 Je tedy třeba přijmout první žalobní důvod jako opodstatněný.

K druhému žalobnímu důvodu, který vychází z porušení článku 81 ES a nařízení č. 1475/95, pokud jde o první a třetí opatření konstatované Komisí ve sporném rozhodnutí

121 Druhý žalobní důvod se dělí na dvě části. Zaprvé žalobkyně tvrdí, že Komise ve sporném rozhodnutí neprokázala, že Mercedes-Benz uzavřela dohody se svými obchodními zástupci v Německu, kterými posledně uvedeným zabránila v rozporu s čl. 81 odst. 1 ES prodávat vozidla zahraničním konečným uživatelům. Domnívá se, že instrukce udělené zástupcům se týkaly pouze prodejů neoprávněným dalším prodejcům, takže jsou vyňaty podle čl. 3 odst. 10 nařízení č. 1475/95. Zadruhé žalobkyně uvádí, že omezení dodávek leasingovým společnostem ve Španělsku a Německu nepředstavují omezení hospodářské soutěže ve smyslu čl. 81 odst. 1 ES a jsou v každém případě vyňata podle nařízení č. 1475/95.

122 Ze závěrů Soudu k prvnímu žalobnímu důvodu vyplývá, že smlouvy o obchodním zastoupení uzavřené Mercedes-Benz s jejími zástupci v Německu nepodléhají zákazu kartelových dohod uvedenému v čl. 81 odst. 1 ES. Případné instrukce udělené Mercedes-Benz jejím zástupcům v Německu neprodávat zákazníkům mimo jejich smluvní území a údajná omezení dodávek leasingovým společnostem v Německu tedy nespadají do rozsahu působnosti čl. 81 odst. 1 ES. Z toho vyplývá, že není nezbytné zkoumat první část tohoto žalobního důvodu, ani jeho druhou část v rozsahu, v němž se týkají povinností německých zástupců ohledně sjednávání prodejů nových vozidel leasingovým společnostem.

Argumenty účastníků řízení

123 Žalobkyně uplatňuje, že tvrzení Komise uvedené ve sporném rozhodnutí, podle kterého omezení dodávek leasingovým společnostem ve Španělsku „za účelem vytvoření zásob“ má za cíl omezení hospodářské soutěže, je chybné. Uplatňuje, že španělské smlouvy o autorizovaném prodeji neporušují čl. 81 odst. 1 ES z různých důvodů. Zaprvé, pokud jde o cenové výhody nebo slevy, se žalobkyně domnívá, že s leasingovými společnostmi skupiny Mercedes-Benz a leasingovými společnostmi mimo tuto skupinu se zachází stejným způsobem. Leasingové společnosti skupiny Mercedes-Benz totiž nezískávají jiné nákupní podmínky než podmínky poskytnuté konečným zákazníkům. Mimoto není pravda, že by významní zákazníci měli automaticky právo na cenové slevy. Podle žalobkyně přísluší Mercedes-Benz, aby rozhodla o udělení slev významným zákazníkům a aby z dohod nevyplývaly případné nerovnosti v zacházení mezi leasingovými společnostmi a „velkými zákazníky“, které omezují hospodářskou soutěž. Navíc rozhodnutí poskytnout nebo odmítnout cenové slevy určité kategorii zákazníků je jednostranným úkonem, a nikoliv dohodou podle čl. 81 odst. 1 ES. Zadruhé podle žalobkyně, v rozporu s tvrzením Komise ve sporném rozhodnutí, zákaz dodávek leasingovým společnostem mimo skupinu „za účelem vytvoření zásob“ nemá za cíl omezení hospodářské soutěže. Ve skutečnosti totiž dodání vozidla osobě, které byl poskytnut finanční pronájem, není rychlejší, jelikož zákazníci Mercedes-Benz obecně chtějí model, který si sami vyberou a nechají vybavit podle svých přání. Dodává rovněž, že tabulky uvedené ve 14. a 22. bodě odůvodnění sporného rozhodnutí ukazují, že leasingové společnosti mimo skupinu soutěží s jejími vlastními společnostmi. Poznamenává rovněž, že tržní podíl cizích leasingových společností v oblasti finančního pronájmu vozidel Mercedes-Benz vzrostl z 28 % v roce 1996 na 36 % v roce 2000.

124 Žalobkyně tvrdí, že i kdyby došlo k porušení čl. 81 odst. 1 ES, podléhalo by v každém případě výjimce. Poznamenává, že v období do 30. září 1996 byl předmětný zákaz vyňat podle nařízení Komise (EHS) č. 123/85 ze dne 12. prosince 1984 o použití čl. [81] odst. 3 [CE] na určité kategorie dohod o prodeji a servisu motorových vozidel (Úř. věst. L 15, s. 16).

125 Žalobkyně rovněž tvrdí, že zákaz dodávek leasingovým společnostem za účelem vytvoření zásob byl vyňat podle nařízení č. 1475/95 od 1. října 1996, kdy toto nařízení vstoupilo v platnost. Domnívá se, že leasingové společnosti, které objednávají motorová vozidla nezávisle na smlouvách o finančním pronájmu s následnou koupí najaté věci již uzavřených nebo konkrétně právě uzavíraných za účelem vytvoření zásob, v praxi jednají jako další prodejci uvedených vozidel v okamžiku poskytnutí finančního pronájmu.

126 Podle článku 1 se nařízení č. 1475/95 použije na obchodní smlouvy o autorizovaném prodeji motorových vozidel, ve kterých je činnost autorizovaného prodejce označena pojmem „další prodej“. Pojem „další prodej“ je definován v čl. 10 odst. 12 tohoto nařízení jako „prodej motorového vozidla, které předtím získal svým vlastním jménem a na svůj vlastní účet“ (neoficiální překlad). Nařízení č. 1475/95 zavedlo rozlišení mezi dalšími prodejci a konečnými zákazníky. Žalobkyně dodává, že podle čl. 3 odst. 10 uvedeného nařízení lze distributorovi zakázat dodávat dalšímu prodejci. Výsledkem takového zákazu je podle ní ochrana systému selektivní distribuce.

127 Žalobkyně uplatňuje, že ačkoliv čl. 10 odst. 12 nařízení č. 1475/95 „stanoví jako případ dalšího prodeje smlouvu o finančním pronájmu mezi odběratelem autorizovaného prodejce a nájemcem, která stanoví převod vlastnictví nebo kupní opci“, toto nařízení neobsahuje žádnou zmínku, která by umožňovala zjistit, zda leasingové společnosti, které ještě neuzavřely žádnou konkrétní smlouvu ohledně dotyčného motorového vozidla s třetí osobou, musejí být kvalifikovány jako „další prodejce“ nebo „konečný zákazník“. Nicméně v rozporu s tvrzením Komise je absurdní vykládat čl. 10 odst. 12 nařízení č. 1475/95 v tom smyslu, že jako „další prodej“ může být kvalifikována pouze smlouva o finančním pronájmu obsahující kupní opci umožňující nájemci stát se vlastníkem před skončením platnosti smlouvy. Podle žalobkyně je cílem ustanovení spíše pokládat za další prodej smlouvu o finančním pronájmu, pokud nájemce získá kupní opci při uzavření smlouvy nebo také v průběhu jejího trvání. Poznamenává, že čl. 10 odst. 12 tohoto nařízení se týká všech smluv o finančním pronájmu, které stanoví převod vlastnictví nebo kupní opci.

128 Kromě toho mělo toto ustanovení v členských státech velmi různé následky v závislosti na obvyklé smluvní formě nájmu vozidel v každé zemi. Podle španělského práva totiž nejsou smlouvy o finančním pronájmu uzavírány bez kupní opce před skončením platnosti smlouvy. V důsledku toho je španělský leasingový podnik vždy „dalším prodejcem“.

129 Žalobkyně upřesňuje, že podle španělského zákona č. 26/1988 ze dne 29. července 1988 o pravidlech chování a kontrole úvěrových společností (dále jen „zákon 26/1988“) smlouva o finančním pronájmu s následnou koupí najaté věci již pojmově předpokládá stanovení kupní opce ve prospěch nájemce. Pokud taková kupní opce neexistuje, smlouva musí být kvalifikována jako nájemní smlouva. Je však zakázáno, aby leasingové společnosti uzavíraly takové nájemní smlouvy z důvodů správního dohledu. V důsledku toho ve Španělsku leasingové společnosti uskutečňují pouze skutečné leasingové operace, které stanoví kupní opci ve prospěch nájemce. Všechny smlouvy o finančním pronájmu uzavřené v této zemi tedy splňují podmínky čl. 10 odst. 12 druhé věty nařízení č. 1475/95 a musejí být kvalifikovány jako další prodej.

130 Žalobkyně se domnívá, že pokud není zjištěna konkrétní destinace motorového vozidla, musí „mít alespoň možnost chránit systém selektivní distribuce proti neoprávněným dalším prodejům, které pak již nejsou kontrolovatelné nebo zjistitelné“.

131 Uplatňuje, že pokud by leasingové společnosti mohly jednat na trhu nad rámec finanční činnosti jako nezávislí obchodníci, měly by možnost rychle získat modely vozidel a značné obchodní slevy z důvodu objemu svých nákupů, aniž by měly povinnost vynaložit investice a značné náklady odpovídající požadavkům poprodejního servisu a zajišťování údržbářských prací a záručních prací u prodaných vozidel. Vytvoření zásob leasingovými společnostmi nezajišťuje úroveň kvality systému selektivní distribuce, který umožňuje, aby nová vozidla byla skladována v technicky vyhovujících podmínkách a aby byla dodána zákazníkům až po kontrole provedené odborníky. Podle žalobkyně dodržování této úrovně kvality je nezbytné k zaručení dobrého jména značky Mercedes-Benz.

132 Žalobkyně se domnívá, že omezení dodávek určených k vytvoření zásob leasingových společností mají za cíl zabránit obcházení zákazu dodávky dalším prodejcům, a že tak ostatně Komise definuje cíl nařízení č. 1475/95. Dodává, že Komise tím, že shledala, že omezení těchto dodávek není vyňato nařízením č. 1475/95, nedodržela zásady vytyčené Soudním dvorem ve vztahu k nařízení č. 123/85 v rozsudku Volkswagen a VAG Leasing, bod 41 výše, a v rozsudku Soudního dvora ze dne 24. října 1995, Bayerische Motorenwerke (C‑70/93, Recueil, s. I‑3439). Tvrdí, že podle této judikatury musejí být leasingové společnosti považovány za další prodejce, pokud se neomezují na nákup vozidel za účelem uspokojení poptávky svých zákazníků, ale vytvářejí zásoby, „které nabízejí zákazníkům přilákaným za tímto účelem“.

133 Komise zpochybňuje argumentaci žalobkyně, podle které dotčená opatření neomezují hospodářskou soutěž.

134 Domnívá se, že žalobkyně chtěla zabránit zprostředkovatelům, aby uskutečňovali prodeje většího rozsahu odpovídající objemu poptávky leasingových společností, a tedy plánovaným způsobem přenášeli na dané společnosti, které soutěží s leasingovými společnostmi Mercedes-Benz, úspory z rozsahu, které běžně doprovází nákup velkého objemu zboží.

135 Komise zpochybňuje analýzu nařízení č. 1475/95 učiněnou žalobkyní a domnívá se, že toto nařízení nevyjímá zákaz dodávek leasingovým společnostem pro účely vytvoření zásob nebo rezerv. Podle ní toto nařízení opravňuje výrobce zakázat svým autorizovaným prodejcům prodej nových vozidel dalším prodejcům, kteří nepatří do distribuční sítě, aniž by ztratili výhodu výjimky. Článek 10 odst. 12 nařízení upřesňuje okolnosti, za kterých má být uzavření smlouvy o finančním pronájmu s následnou koupí najaté věci kvalifikováno jako další prodej. O tento případ se jedná, pokud smlouva „stanoví převod vlastnictví nebo kupní opci před skončením platnosti smlouvy“. Ve všech ostatních případech musí být leasingová společnost pokládána za konečného zákazníka a je zakázáno zakázat nebo omezit prodeje ve prospěch těchto společností. V důsledku toho má Komise za to, že výklad učiněný žalobkyní ohledně čl. 10 odst. 12 nařízení č. 1475/95 je příliš široký. V tomto ohledu tvrdí, že dotčená pravidla obsažená ve španělských smlouvách o autorizovaném prodeji nerozlišují, zda smlouva použitá leasingovou společností stanoví možnost prodeje vozidla před nebo po skončení platnosti smlouvy (110. bod odůvodnění sporného rozhodnutí), ale zakazují dodávky leasingovým společnostem bez ohledu na tuto skutečnost, pokud objednávka směřuje k vytvoření zásob. Tento typ objednávky přitom z leasingové společnosti nečiní dalšího prodejce.

136 Podle Komise riziko, že leasingové společnosti prodají vozidla přímo ze svých rezerv nebo před uplynutím platnosti smlouvy dotčeným zákazníkům, může být pokryto vhodnými smluvními ustanoveními a neopravňuje žalobkyni, aby zakázala dodávky těmto společnostem, jsou-li tato vozidla určena k vytvoření zásob.

137 Článek 10 odst. 12 nařízení č. 1475/95 směřuje k zabránění obcházení zákazu dodávek dalším prodejcům, kteří by přeprodávali nová vozidla. Toto ustanovení uznává existenci obcházení ve všech případech, kdy nájemce v rámci finančního pronájmu obdrží právo získat vlastnictví k pronajatému vozidlu před skončením platnosti smlouvy. Existence takového obcházení přitom závisí na okamžiku, kdy se vlastnictví k vozidlu považuje za převedené na nájemce nebo kdy na něj může být převedeno, a nikoliv na okamžiku, kdy nájemce získá kupní opci při skončení smlouvy. Dodává, že rozsudky Volkswagen a VAG Leasing, bod 41 výše, a Bayerische Motorenwerke, bod 132 výše, se týkají právní situace vytvořené nařízením č. 123/85, které neobsahovalo pravidlo výslovně upravující smlouvy o finančním pronájmu. Vysvětluje, že tato mezera byla odstraněna nařízením č. 1475/95, které stanovilo, že o další prodej se jedná, pouze pokud nájemce může nabýt vlastnictví k vozidlu před skončením platnosti smlouvy o finančním pronájmu díky kupní opci.

Závěry Soudu

138 Soud uvádí, že ve sporném rozhodnutí Komise zejména konstatovala, že žalobkyně sama nebo prostřednictvím MBE omezovala od 1. října 1996 až do přijetí uvedeného rozhodnutí dodávky vozidel leasingovým společnostem ve Španělsku určené k vytvoření zásob a že toto omezení nebylo vyňato podle nařízení č. 1475/95.

139 V rámci druhé části tohoto žalobního důvodu žalobkyně tvrdí, že jednak čl. 4 písm. d) španělské smlouvy o autorizovaném prodeji neporušil čl. 81 odst. 1 ES a jednak že je zákaz dodávat vozidla leasingovým společnostem ve Španělsku za účelem vytváření zásob v každém případě vyňat nařízením č. 1475/95.

140 V tomto ohledu Komise ve 196. bodě odůvodnění sporného rozhodnutí konstatuje, že „omezení dodávek leasingovým společnostem mimo skupinu se právě jasně týká leasingových společností, které chtějí koupit velké množství vozidel nebo celé ,automobilové parky‘ vozidel určené k finančnímu pronájmu, pro které však ještě nemají nalezené zákazníky“. Ve 176. bodě odůvodnění zejména konstatuje, že ustanovení ohledně leasingové činnosti zástupců a autorizovaných prodejců mají za cíl omezení hospodářské soutěže v oblasti prodejních cen a podmínek u vozidel určených k finančnímu pronájmu. S odkazem na ustálenou judikaturu Komise konstatuje, že zohlednění účinků sporných ustanovení je zbytečné, jelikož pro účely použití čl. 81 odst. 1 ES postačí, aby omezení hospodářské soutěže bylo cílem těchto opatření (178. bod odůvodnění).

141 Soud nejprve shledává, že Komise ve sporném rozhodnutí nerozlišuje mezi německým trhem a