46

Za těchto podmínek se Administrativen sad Sofia-grad (městský správní soud v Sofii, Bulharsko) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1) Vyplývá ze zásad rovnocennosti a efektivity zakotvených v unijním právu, že vnitrostátní soud musí z úřední povinnosti kvalifikovat žalobu, jejímž předmětem je mimosmluvní odpovědnost členského státu za újmu vzniklou v důsledku porušení unijního práva ze strany orgánu členského státu, jako žalobu pro nesplnění povinností členského státu vyplývajících z čl. 4 odst. 3 SEU, jestliže: – čl. 4 odst. 3 SEU v žalobě není výslovně uveden jako právní základ, avšak z okolností, za kterých byla žaloba podána, vyplývá, že je uplatňován nárok na náhradu újmy způsobené porušením ustanovení unijního práva; – návrh na náhradu újmy se opírá o vnitrostátní ustanovení o odpovědnosti státu za újmu vzniklou v důsledku správní činnosti, která nepředpokládá zavinění a vzniká tehdy, jsou-li splněny následující podmínky: protiprávnost aktu, jednání nebo nečinnosti orgánu či zaměstnance při výkonu správní činnosti nebo v souvislosti s ní; vznik majetkové nebo nemajetkové újmy; přímá a bezprostřední příčinná souvislost mezi újmou a protiprávním postupem daného orgánu; – podle vnitrostátního práva dotyčného členského státu musí soud z úřední povinnosti vymezit právní základ žaloby na určení odpovědnosti státu za činnost justičních orgánů, a to na základě okolností, z nichž žaloba vychází? 2) Vyplývá z bodu 27 odůvodnění nařízení [č. 1093/2010], že doporučení vydané na základě čl. 17 odst. 3 tohoto nařízení, ve kterém bylo konstatováno, že centrální banka členského státu porušila v souvislosti se lhůtami pro vyplacení pojištěných vkladů vkladatelům příslušné úvěrové instituce unijní právo, za okolností, jaké nastaly ve sporu v původním řízení: – přiznává majitelům vkladů u této úvěrové instituce právo dovolat se u vnitrostátního soudu tohoto doporučení za účelem odůvodnění žaloby na náhradu újmy vzniklé v důsledku téhož porušení unijního práva, pokud se vezme v úvahu výslovná pravomoc [EBA] konstatovat porušení unijního práva a okolnost, že vkladatelé nejsou a ani nemohou být adresáty tohoto doporučení, které pro ně nemá žádné přímé právní důsledky? – je platné ohledně podmínky, že porušená norma musí upravovat jednoznačné a nepodmíněné povinnosti, pokud se vezme v potaz, že čl. 1 bod 3 podbod i) směrnice [94/19], je-li vykládán ve spojení s body 12 a 13 odůvodnění této směrnice, neobsahuje všechny prvky, které jsou nutné k tomu, aby členským státům vznikla jednoznačná a nepodmíněná povinnost, a vkladatelům přímo nepřiznává žádná práva, jakož i s ohledem na skutečnost, že tato směrnice stanoví jen minimální úroveň harmonizace, která nezahrnuje vodítka, na jejichž základě je třeba konstatovat nedisponibilitu vkladu, a že dotčené doporučení není odůvodněno jinými jednoznačnými a nepodmíněnými normami unijního práva týkajícími se těchto vodítek, a to zejména v souvislosti s posouzením nedostatku likvidity a okolnosti, že v současnosti nejsou vyhlídky na vyplacení, a se stávající povinností uplatnit opatření včasného zásahu a zachovat obchodní činnost úvěrové instituce? – je s ohledem na svůj předmět, tj. pojištění vkladů, a na pravomoc [EBA] přijímat na základě čl. 26 odst. 2 nařízení [č. 1093/2010] doporučení ohledně systémů pojištění vkladů, platné ve vztahu k národní centrální bance, která nemá žádný vztah k vnitrostátnímu systému pojištění vkladů a není příslušným orgánem ve smyslu čl. 4 bodu 2 podbodu [iii)] tohoto nařízení? 3) Vyplývá z rozsudků Soudního dvora ze dne 12. října 2004, Paul a další (С‑222/02, EU:C:2004:606, body 38, 39, 43 a 49 až 51), ze dne 5. března 1996, Brasserie du pêcheur a Factortame (С‑46/93 a С‑48/93, EU:C:1996:79, body 42 a 51), ze dne 15. června 2000, Dorsch Consult v. Rada a Komise (С‑237/98 Р, EU:C:2000:321, bod 19), a ze dne 2. prosince 1971, Zuckerfabrik Schöppenstedt v. Rada (5/71, EU:C:1971:116, bod 11), a z unijního práva použitelného na okolnosti původní řízení v jeho současném stavu, že a) ustanovení směrnice [94/19] a konkrétně její čl. 7 odst. 6 přiznávají vkladatelům právo uplatnit vůči dotyčnému členskému státu nárok na náhradu újmy způsobené nesprávným dohledem nad dotčenou úvěrovou institucí, která vklady spravuje, a tato práva jsou omezena na pojištěné částky vkladů, nebo je třeba pojem „náhrada“ obsažený v tomto ustanovení vykládat široce? b) opatření dohledu uplatňovaná centrální bankou dotyčného členského státu za účelem reorganizace úvěrové instituce, jako jsou opatření uplatněná v původním řízení, včetně pozastavení plateb, která jsou upravena zejména v čl. 2 sedmé odrážce směrnice [2001/24], představují neopodstatněný a nepřiměřený zásah do práva vkladatelů na vlastnictví, který zakládá mimosmluvní odpovědnost za újmu způsobenou porušením unijního práva, ačkoliv dotyčný členský stát ve svých právních předpisech stanovil, že po dobu trvání těchto opatření nabíhají smluvní úroky, že pohledávky přesahující pojištěnou výši vkladů jsou uspokojovány v obecném insolvenčním řízení a že z nich lze vyplácet úroky, a to s ohledem na čl. 116 odst. 5 [zákona o úvěrových institucích] a na čl. 4 odst. 2 bod 1 a čl. 94 odst. 1 bod 4 [zákona o úpadku bank], které jsou obsaženy v bulharském právu? c) podmínky stanovené právem členského státu, které se týkají mimosmluvní odpovědnosti za újmu vzniklou v důsledku jednání a nečinnosti související s výkonem dohledových pravomocí, jež spadají do oblasti působnosti čl. 65 odst. 1 písm. b) SFEU, ze strany centrální banky členského státu, nesmí odporovat podmínkám a zásadám této odpovědnosti, které platí podle unijního práva, a to konkrétně: zásadě nezávislosti žaloby na náhradu újmy na žalobě na neplatnost a pravidlu, že vnitrostátní právo nesmí požadovat, aby právní jednání nebo nečinnost, na jejichž základě je náhrada újmy požadována, byly nejprve zrušeny; pravidlu o nepřípustnosti požadavku, který stanoví vnitrostátní právo ohledně zavinění orgánů nebo zaměstnanců, z něhož návrh na náhradu újmy vychází; v případě žaloby na náhradu majetkové újmy požadavku, že žalobci vznikla ke dni podání žaloby skutečná a určitá újma? d) na základě zásady nezávislosti žaloby na náhradu újmy na žalobě na neplatnost, která je zakotvena v unijním právu, je třeba, aby byl dotčený postup orgánu protiprávní, což odpovídá požadavku vnitrostátního práva členského státu, podle kterého musí být právní jednání nebo nečinnost, na jejichž základě je náhrada újmy požadována – tj. opatření za účelem reorganizace úvěrové instituce – zrušeny, a to s ohledem na okolnosti sporu v původním řízení a skutečnosti, – že tato opatření nesměřují vůči žalobkyni, která je majitelkou vkladů u úvěrové instituce, a že žalobkyně není podle vnitrostátního práva ani podle vnitrostátní judikatury oprávněna domáhat se zrušení individuálních rozhodnutí, kterými byla tato opatření nařízena a která nabyla právní moci? – že v dotčené oblasti unijní právo a konkrétně směrnice [2001/24] členským státům výslovně neukládá povinnost stanovit, že věřitelé mají možnost opatření dohledu napadnout za účelem rozhodnutí o jejich platnosti? – že v právu členského státu není upravena mimosmluvní odpovědnost za újmu, která vznikla v důsledku jednání orgánu či zaměstnance, jež bylo v souladu s právními předpisy? e) že – za situace, kdy bude proveden výklad v tom smyslu, že požadavek protiprávnosti příslušného postupu daného orgánu nelze za okolností sporu v původním řízení na návrhy majitele vkladů u úvěrové instituce na náhradu újmy vzniklé v důsledku jednání a nečinnosti centrální banky členského státu a zejména na návrhy na vyplacení úroků z pojištěných vkladů, které nebyly vyplaceny v požadované lhůtě, a z vkladů, jejichž výše přesahuje pojištěnou částku, které jsou uplatňovány jako náhrada újmy vzniklé v důsledku porušení článků 63 až 65 a 120 SFEU, článku 3 SEU a článku 17 [Listiny], použít – se uplatní podmínky, které stanovil Soudní dvůr Evropské unie pro mimosmluvní odpovědnost za újmu: – která vznikla na základě jednání orgánu, jež bylo v souladu s právními předpisy, a to konkrétně tři kumulativní podmínky: existence skutečné újmy, existence příčinné souvislosti mezi újmou a předmětným jednáním a neobvyklá a zvláštní povaha újmy, a to zejména u žalob znějících na vyplacení úroků kvůli tomu, že pojištěné vklady nebyly vyplaceny v požadované lhůtě, nebo – v oblasti hospodářské politiky, konkrétně podmínka[, že odpovědnost může vzniknout] ‚pouze tehdy, pokud dojde k dostatečně závažnému porušení normy vyšší právní síly chránící jednotlivce‘, a to zejména u žalob vkladatelů na vyplacení vkladů, jejichž výše přesahuje pojištěnou částku, které byly uplatněny jako žaloby na náhradu újmy a na které se vztahuje postup upravený vnitrostátním právem, pokud se vezme v potaz široký prostor pro uvážení, který členské státy mají v souvislosti s čl. 65 odst. 1 písm. b) SFEU a s opatřeními podle směrnice [2001/24], jestliže okolnosti týkající se dotčené úvěrové instituce a osoby, která požaduje náhradu újmy, mají vztah pouze k jednomu členskému státu, ale pro všechny vkladatele platí tytéž předpisy a ústavněprávní zásada rovnosti před zákonem? 4) Vyplývá z výkladu čl. 10 odst. 1 ve spojení s čl. 1 bodem 3 podbodem i) a s čl. 7 odst. 6 směrnice [94/19], jakož i z právních názorů obsažených v rozsudku ze dne 21. prosince 2016, Vervloet a další (C‑76/15, ECLI:EU:C:2016:975, body 82 až 84), že se ustanovení předmětné směrnice vztahují na – vkladatele, jejichž vklady nebyly v období od pozastavení plateb dotčenou úvěrovou institucí až do odnětí její bankovní licence vymahatelné na základě smluv ani zákonných ustanovení, a příslušný vkladatel zejména neprojevil vůli, aby mu byly jeho vklady vyplaceny, – a kteří souhlasili s ujednáním, podle kterého k vyplacení pojištěné částky vkladů dojde podle vnitrostátního práva daného členského státu, konkrétně po odnětí licence dotyčné úvěrové instituce, která tyto vklady spravuje, což je podmínka, která byla splněna, a – výše uvedené ujednání obsažené ve smlouvách o vkladovém účtu má podle vnitrostátního práva dotčeného členského státu mezi smluvními stranami sílu zákona? Vyplývá z ustanovení této směrnice nebo z jiného ustanovení unijního práva, že vnitrostátní soud nesmí k takovémuto ujednání smluv o vkladovém účtu přihlížet, ani nesmí žalobu vkladatele znějící na zaplacení úroků z důvodu nevyplacení pojištěné částky vkladů podle těchto smluv v požadované lhůtě zkoumat z hlediska podmínek mimosmluvní odpovědnosti za újmu vzniklou v důsledku porušení unijního práva a na základě čl. 7 odst. 6 směrnice 94/19?“