1
2
3
CS
Sbí rkasoudníchroz hodnutí
1—
2—
3—
ECLI:EU:C:2013 :323 1STANOVISKO G ENERÁLNÍ ADVOKÁTKY
JULIANE KOKOTT
přednesené dne 16. května 2013  
Původní jazyk: němčina.Věc C-2 3 4 / 1 2
Sky Italia s.r.l.
(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio, 
Itálie)
„Směrnice 2010 /13/EU — Audiovizuální me diální služby — Omezení vysílacího času vyhrazeného 
televizní reklamě — Přísnější vnitrostátní pravidla pro placené televizní vysílání než pro volně dostupné 
televizní vysílání — Obecná zásada r ovného zacházení zakotvená v unijním právu — Základní svobody 
evropského vnitřního trhu — Svoboda a pluralita sdělovacích prostředků“
I – Úvod
1. Reklama se na obrazovce objevuje ve v íce či mé ně pravidelných intervalech na většině evropských 
televizních stanic. Tato televizní reklama, která je divákem ve směs vnímána jako n ežádoucí přerušení 
programu, se již dávno s tala jedním z nezanedbatelných hospodářských faktorů a významným zdrojem 
příjmů pro subjekty televizního vysílání. Není proto překvapivé, že opětovně zavdává příčinu k právním 
sporům.
2. Aby byly odpovídajícím z působem c hráněny zájmy di váků a vytvořeny pokud m ožno j ednotné 
soutěžní podmínky p ro všechny subjekty televizního vysílání usazené v Evropě, unijní právo stanoví, že 
podíl vysílacího času vyhrazeného televizní reklamě nesmí v průběhu ka ždé hodiny překročit 20 %. 
Tato úprava se nachází ve s měrnici o audiovizuálních me diálních službách (směrnice 2010 /13/EU 
Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2010 /113/EU ze dne 10. března 2010 o koordinaci některých právních a správních předpisů 
členských států upravujících poskytování audiovizuálních me diálních služeb (směrnice o audiovizuálních me diálních službách) (Úř. věst. L 95, 
s. 1).), 
která nahradila předchozí směrnici „televize bez hranic“ (směrnice 89 /552/EHS) 
Směrnice Rady 89 /552/EHS ze dne 3. října 1989 o koordinaci některých právních a správních předpisů členských států upravujících 
provozování televizního vysílání (Úř. věst. L 298, s. 23; Zvl. vyd. 06/01, s. 224). Tato směrnice byla s účinností ode dne 5. května 2010 
nahrazena směrnicí 2010 /13..
3. V rámci me zí vytýčených unijním p rávem j e přípustná přísnější vnitrostátní úprava televizní 
reklamy. Této m ožnosti využila Itálie takovým způsobem, že provozovatelům p laceného televizního 
vysílání ukládá p ro vysílací čas, kt erý m ůže být vyhrazen televizní reklamě, jiné limity n ež 
provozovatelům v olně dostupného vysílání. V roce 2011 tak m ohla reklama na italských placených 
televizních stanicích zaujímat nejvýše 14 % z každé hodiny, zatímco v případě volně dostupných 
soukromých stanic činila tato doba 18 %.
2 ECLI:EU:C:2013 :323STANOVISKO G ENERÁLNÍADVOKÁTKYJ. KOKOTT –VĚC C-234/12
SKYITALIA
4. Když bylo jednoho večera na jednom z placených ka nálů Sky Italia odvysíláno v íce televizní reklamy, 
než je vnitrostátním p rávem p ovoleno, uložil příslušný orgán dohledu tomuto podniku p okutu. Sky 
Italia se proti ní brání soudní cestou a dovolává se zejména neslučitelnosti italské p rávní úpravy 
s unijním p rávem. Původního řízení se účastní také s polečnost Reti Televisive Italiane (RTI), která 
patří do kon cernu M ediaset a je jedním z největších soukromých provozovatelů volně dostupného 
televizního vysílání v Itálii.
5. Účastníci původního řízení vedou spor zejména o to, zda r ozdílná úprava limitů pro vysílací čas 
vyhrazený televizní reklamě je v souladu s obecnou zásadou rovného zacházení zakotvenou v unijním 
právu a zda je způsobilá ohrozit svobodu a pluralitu sdělovacích prostředků.
II – Právní rámec
A – Unijní právo
6. Unijní právní rámec tohoto případu je v rovině sekundárního práva vymezen směrnicí 2010 /13, 
v jejíž ka pitole VII, nadepsané „Televizní reklama a teleshopping“, se nachází čl. 23 o dst. 1, který zní 
takto:
„Podíl televizních reklamních šotů a šotů teleshoppingu nesmí v průběhu jedné [celé] hodiny překročit 
20 %.“
7. Kromě toho je relevantní čl. 4 odst. 1 směrnice 2010 /13, který se nachází v kapitole II, nadepsané 
„Obecná ustanovení“:
„Členské s táty m ohou uplatňovat vůči poskytovatelům me diálních služeb, kteří spadají do jejich 
pravomoci, v oblastech koo rdinovaných touto směrnicí podrobnější nebo p řísnější pravidla za 
předpokladu, že tato pravidla jsou v souladu s právem U nie.“
8. Pro doplnění je třeba poukázat na body 8, 10, 41, 83 a 87 o důvodnění směrnice 2010 /13, které znějí 
takto:
„[…]
(8) Je nezbytné, aby členské státy zajistily zamezení jednání, která m ohou omezovat volnost pohybu 
televizního vysílání a obchod s ním n ebo kt erá m ohou podporovat vytvoření dominantního 
postavení, jež způsobuje o mezení pluralismu a svobody informací přenášených televizí 
a omezení svobody informací obecně.
[…]
(10) […] Vzhledem k významu rovných podmínek a skutečného ev ropského trhu s audiovizuálními 
mediálními službami by m ěly být respektovány základní zásady vnitřního trhu, jako j e volná 
hospodářská soutěž a rovné zacházení, aby byly na trzích s audiovizuálními me diálními službami 
zajištěny transparentnost a předvídatelnost a aby bylo dosaženo s nížení překážek pro vstup na 
tento trh.
[…]
4
5
6
4—
5—
6—
ECLI:EU:C:2013 :323 3STANOVISKO G ENERÁLNÍADVOKÁTKYJ. KOKOTT –VĚC C-234/12
SKYITALIA
(41) Členské s táty by m ěly m ít m ožnost použít v oblastech koo rdinovaných touto směrnicí 
podrobnější nebo přísnější pravidla pro poskytovatele me diálních služeb spadající do jejich 
pravomoci, a při tom by měly zajistit, aby byla tato pravidla v souladu s obecnými zásadami práva 
Unie. […]
[…]
(83) K zajištění úplné a odpovídající ochrany zájmů spotřebitelů, jimiž jsou televizní diváci, je 
podstatné, aby televizní reklama podléhala určitému počtu m inimálních pravidel a norem a aby 
členské s táty měly pravomoc stanovit přísnější a podrobnější pravidla a v některých případech 
rozdílné podmínky p ro subjekty televizního vysílání, které spadají do jejich pravomoci.
[…]
(87) Mělo by být stanoveno o mezení podílu televizních reklamních šotů a šotů teleshoppingu na 20 % 
v průběhu jedné hodiny, a to i během n ejsledovanějšího času. […]
[…]“
B – Vnitrostátní právo
9. V italském p rávu je relevantní Decreto legislativo 
Nařízení s mocí zákona nebo legislativní nařízení. č. 177 p rezidenta republiky z e dne 31. července 
2005 ( dále jen „Decreto legislativo 177 /2005 “) o jednotné úpravě audiovizuálních a rozhlasových 
mediálních služeb 
GURI č. 208 z e dne 7. září 2005 , řádný doplněk č. 150., jehož článek 38 („Limity pro vysílací čas vyhrazený reklamě“) byl s účinností od 
30. března 2010 no velizován 
Novelizován byl článkem 12 D ecreto legislativo č. 44 z e dne 15. března 2010 (G URI č. 73 z e dne 29. března 2010 ), které je rovněž nazýváno 
„Romaniho nařízením“. a ve výňatcích zní takto:
„(1)Vysílání reklamních sdělení držiteli licence na veřejnoprávní rozhlasové a televizní vysílání nesmí 
překročit 4 % týdenního vysílacího času a 12 % v průběhu ka ždé vysílací hodiny; případné překročení, 
které v každém p řípadě nesmí činit více než 2 % v průběhu jedné vysílací hodiny, musí být vyrovnáno 
v předchozí nebo následující hodině.
(2) Vysílání reklamních šotů jinými provozovateli celostátně volně dostupného – včetně analogového – 
vysílání než dr žiteli licence na ve řejnoprávní rozhlasové a televizní vysílání nesmí překročit 15 % 
denního vysílacího času a 18 % v průběhu jedné celé vysílací hodiny; případné překročení, které 
v každém p řípadě nesmí činit více než 2 % v průběhu jedné vysílací hodiny, musí být vyrovnáno 
v předchozí nebo následující hodině. [...]
[…]
(5) Vysílání reklamních šotů provozovateli placeného – včetně analogového – vysílání nesmí pro rok 
2010 p řekročit 16 %, pro rok 2011 14 % a počínaje rokem 2012 12 % v průběhu jedné celé vysílací 
hodiny; případné překročení, které v každém p řípadě nesmí činit více než 2 % v průběhu jedné vysílací 
hodiny, musí být vyrovnáno v předchozí nebo následující hodině.
[…]“
7
8
9
10
11
7—
8—
9—
10—
11—
4 ECLI:EU:C:2013 :323STANOVISKO G ENERÁLNÍADVOKÁTKYJ. KOKOTT –VĚC C-234/12
SKYITALIA
III – Skutkový stav a původní řízení
10. Rozhodnutím č . 233/11/CSP ze dne 13. září 2011 u ložil italský Au torità pe r le Garanzie nelle 
Comunicazioni (AGCOM) 
Úřad p ro regulaci komunikací. rozhlasové a televizní společnosti Sky Italia s.r.l. pokutu ve v ýši 10 329  eur 
za překročení limitů pro vysílací čas vyhrazený reklamě 
Dále též „sporné rozhodnutí“..
11. Podle zjištění AGCOM o dvysílala Sky Italia dne 5. března 2011 v době me zi 21. a 22. hodinou na 
svém p laceném t elevizním ka nálu Sky S port 1 c elkem 24 televizních reklamních šotů o celkové d élce 
10 m inut a 4 vteřin, tedy více než 16 % hodinového vysílacího času. Tím b yl v uvedeném č asovém 
rozmezí o více než dvě procenta překročen limit pro vysílací čas vyhrazený reklamě, který tehdy podle 
čl. 38 o dst. 5 Decreto legislativo 177 /2005 č inil 14 % za hodinu.
12. Sky Italia podala proti spornému rozhodnutí žalobu k Tribunale Amministrativo Regionale pe r il 
Lazio 
Správní soud regionu Latium.. Sky I talia v podstatě tvrdí, že uvedené rozhodnutí je protiprávní, protože se opírá o čl. 38 
odst. 5 Decreto legislativo 177 /2005 , který je právním základem o dporujícím unijnímu právu 
Vedle toho se Sky Italia dovolává také p orušení vnitrostátního práva, které je však pro odpověď na předložené předběžné otázky ir elevantní..
IV – Žádost o roz hodnutí o předběžné otáz ce a řízení před S oudním d vorem
13. Tribunale Amministrativo Regionale pe r il Lazio 
Dále též „předkládající soud“. m á pochybnosti o slučitelnosti vnitrostátní 
právní úpravy s unijním p rávem. Usnesením z e dne 7. března 2012 p roto přerušil řízení a položil 
Soudnímu dvoru tyto předběžné otázky:
„1)Musí být článek 4 směrnice 2010 /13/EU, obecná zásada r ovnosti a ustanovení Smlouvy 
o fungování Evropské u nie upravující volný pohyb služeb, svobodu usazování a volný pohyb 
kapitálu vykládány v tom smyslu, že brání právní úpravě obsažené v čl. 38 o dst. 5 Decreto 
legislativo 177 /2005 , která p rovozovatelům p laceného televizního vysílání stanoví kra tší čas pro 
vysílání reklamy než provozovatelům volně dostupného televizního vysílání?
2) Brání článek 11 L istiny základních práv Evropské u nie, vykládaný ve s větle článku 10 E vropské 
úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod a judikatury Evropského soudu pro lidská 
práva, a především zásada p lurality informací, právní úpravě obsažené v čl. 38 o dst. 5 Decreto 
legislativo 177 /2005 , která p rovozovatelům p laceného televizního vysílání stanoví kra tší čas pro 
vysílání reklamy než provozovatelům v olně dostupného televizního vysílání, a tím n arušuje 
hospodářskou soutěž a podporuje vznik nebo posílení dominantního postavení na trhu televizní 
reklamy?“
14. V řízení před Soudním d vorem p ředložily písemná a ústní vyjádření Sky Italia, RTI, italská v láda 
a Evropská ko mise. Jednání se kon alo dne 10. dubna 2013 .
12
12—
ECLI:EU:C:2013 :323 5STANOVISKO G ENERÁLNÍADVOKÁTKYJ. KOKOTT –VĚC C-234/12
SKYITALIA
V – Posouzení
15. Obě předběžné otázky T ribunale Amministrativo Regionale pe r il Lazio byly položeny s cílem 
objasnit, zda u nijní právo brání členským státům v tom, aby ve s vém v nitrostátním p rávu upravily 
limity pro vysílací čas vyhrazený televizní reklamě rozdílně podle toho, zda je tato reklama vysílána na 
placené nebo volně dostupné soukromé s tanici 
Níže v textu budu pro zjednodušení hovořit o „rozdílné úpravě limitů pro vysílací čas vyhrazený televizní reklamě“.. Zatímco první otázka z koumá tuto problematiku 
z hlediska r ovného zacházení se subjekty televizního vysílání a ve v ztahu k základním s vobodám 
evropského vnitřního trhu, soustředí s e dr uhá otázka n a aspekt s vobody a plurality sdělovacích 
prostředků.
16. V rámci obou otázek se omezím n a vyjasnění vztahu me zi provozovateli placeného televizního 
vysílání a provozovateli volně dostupného soukromého vysílání. Naproti tomu zvláštní situace 
veřejnoprávních subjektů televizního vysílání nemá na odpověď na předložené otázky vliv.
A – První předběžná otázka
17. Podstatou první otázky p ředkládajícího soudu je, zda r ozdílná úprava limitů pro vysílací čas 
vyhrazený televizní reklamě stanovená italským právem j e v souladu s článkem 4 směrnice 2010 /13, se 
zásadou rovného zacházení a s některými základními svobodami evropského vnitřního trhu.
1. Přípustnost
18. RTI má pochybnosti o přípustnosti první předběžné otázky v dvojím ohledu.
19. Zaprvé nemůže podle názoru RTI problém s lučitelnosti sporné italské ú pravy s článkem 4 směrnice 
2010 /13 a s obecnou unijní zásadou rovného zacházení a priori nastat, neboť Itálie článkem 38 D ecreto 
legislativo 177 /2005 p ouze využila m ožnosti přijmout přísnější vnitrostátní předpisy o televizní 
reklamě. RTI v této souvislosti uvádí, že italský stát jednal v rámci svého prostoru pro uvážení.
20. Tento argument není přesvědčivý. V článku 4 odst. 1 směrnice 2010 /13 je vymezen prostor, který 
přiznává unijní právo vnitrostátnímu zákono dárci k přijetí případných přísnějších vnitrostátních 
předpisů. Je-li vnitrostátní soud, tak jako je tomu v projednávaném p řípadě, kon frontován s otázkou, 
zda se vnitrostátní právo dr ží v mezích prostoru pro uvážení vymezeného článkem 4 odst. 1 směrnice 
2010 /13, či zda tyto me ze překračuje, pak je předložení předběžné otázky S oudnímu dvoru k výkladu 
právě tohoto ustanovení směrnice přípustné.
21. V této souvislosti se lze na Soudní dvůr obrátit i s otázkami týkajícími se obecné zásady rovného 
zacházení zakotvené v unijním právu.
13 14
15
16
13—
14—
15—
16—
6 ECLI:EU:C:2013 :323STANOVISKO G ENERÁLNÍADVOKÁTKYJ. KOKOTT –VĚC C-234/12
SKYITALIA
22. Zaprvé tato skutečnost vyplývá již ze znění čl. 4 odst. 1 směrnice 2010 /13, podle něhož mohou 
členské státy přijmout přísnější vnitrostátní pravidla výslovně jen za předpokladu, „že tato pravidla jsou 
v souladu s právem U nie“. K požadavkům stanoveným unijním právem, s nimiž musejí být vnitrostátní 
pravidla podle čl. 4 odst. 1 směrnice 2010 /13 v souladu, patří vedle základních svobod ev ropského 
vnitřního trhu 
V tomto smyslu bod 10 o důvodnění směrnice 2010 /13: „[…] by m ěly být respektovány základní zásady vnitřního trhu, jako j e volná 
hospodářská s outěž a rovné zacházení […]“; srov. dále specificky k základním svobodám rozsudky z e dne 28. října 1999 , ARD ( C-6/98, 
Recueil, s. I-7599 , bod 49), a ze dne 17. července 2008 , Corporación D ermoestética (C-500/06, Sb. rozh. s . I-5785 , bod 31). také o becné zásady unijního práva 
Bod 41 o důvodnění směrnice 2010 /13., k nimž v neposlední řadě náleží i zásada r ovného 
zacházení 
Srov. k tomu rozsudky z e dne 12. prosince 2002 , Rodríguez Caballero (C-442/00, Recueil, s. I-11915 , body 31 a 32), ze dne 11. července 
2006 , Ch acón N avas (C-13/05, Sb. rozh. s . I-6467 , bod 56), a ze dne 7. září 2006 , Cordero Alonso (C-81/05, Sb. rozh. s . I-7569 , body 35 
a 41)..
23. Dále je stanovením limitů pro vysílací čas vyhrazený televizní reklamě uplatňováno u nijní právo ve 
smyslu čl. 51 o dst. 1 Listiny základních práv. Směrnice 2010 /13 totiž požaduje, aby členské státy tento 
čas vyhrazený reklamě upravily v mezích předepsaných unijním p rávem t ak, aby nepřekročil 20 % 
v průběhu ka ždé celé hodiny. Přijme-li vnitrostátní zákono dárce opatření k provedení této povinnosti, 
jak se stalo v italském p rávu zavedením 14 % hranice pro vysílání reklamy na placených televizních 
kanálech (v roce 2011 ), musí přitom d održovat unijní základní práva včetně obecné zásady rovného 
zacházení zakotvené unijním právem.
24. Zadruhé RTI předkládajícímu soudu vytýká, že svou první otázku t ýkající se možného porušení 
základních svobod ev ropského vnitřního trhu nezpracoval dostatečně podrobně.
25. Ani tuto námitku v šak nelze přijmout. RTI je třeba dá t za pravdu v tom, že úvahy k základním 
svobodám js ou v předkládacím u snesení ve lmi strohé. Avšak z předkládacího usnesení vyplývá 
dostatečně jasně, že předkládající soud m á za to, že k porušení základních svobod a zásady rovného 
zacházení došlo ze stejných důvodů. Otázka, zda t omu tak skutečně je, nespadá d o problematiky 
přípustnosti žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, nýbrž týká se me ritorního posouzení předložené 
otázky.
26. Z výše uvedeného plyne, že první předběžná otázka je přípustná.
2. Meritorní posouzení
27. Podle čl. 23 o dst. 1 směrnice 2010 /13 n esmí podíl televizní reklamy v průběhu jedné celé hodiny 
překročit 20 %. Bod 87 o důvodnění směrnice objasňuje, že tato h ranice platí i pro vysílání 
v nejsledovanějším č ase. Účelem t éto úpravy je vyrovnaná ochrana finančních zájmů subjektů 
televizního vysílání a inzerentů n a jedné straně a zájmů o právněných, t edy autorů a tvůrců, 
a spotřebitelů, jimiž jsou televizní diváci, na straně druhé 
Rozsudky z e dne 23. října 2003 , RTL Television ( C-245/01, Recueil, s. I-12489 , bod 62), a ze dne 24. listopadu 2011 , Komise v. Španělsko 
(C-281/09, Sb. rozh. s . I-11811 , bod 44), vydané k čl. 18 o dst. 1 směrnice 89 /552, kterému dnes odpovídá č l. 23 o dst. 1 směrnice 2010 /13..
28. Kromě toho z čl. 4 odst. 1 směrnice 2010 /13 v yplývá, že se členské s táty m ohou od takto 
předepsaného limitu pro vysílací čas vyhrazený televizní reklamě odchýlit směrem d olů tak, že stanoví, 
že poskytovatelé me diálních služeb spadající do jejich pravomoci smějí vysílat mé ně než 20 % televizní 
reklamy v průběhu jedné hodiny.
17
18
19
20
21
22
17—
18—
19—
20—
21—
22—
ECLI:EU:C:2013 :323 7STANOVISKO G ENERÁLNÍADVOKÁTKYJ. KOKOTT –VĚC C-234/12
SKYITALIA
29. Oproti názoru Sky Italia se v případě čl. 4 odst. 1 nejedná o ustanovení o výjimce, jež musí být 
vykládáno r estriktivně, nýbrž o obecné u stanovení, kt eré dá vá c elé směrnici 2010 /13 j ejí 
charakteristickou podobu, což je patrné již na jeho umístění v kapitole II s měrnice („Obecná 
ustanovení“). V článku 4 odst. 1 směrnice 2010 /13 j e v konečném d ůsledku v yjádřeno, že úprava 
audiovizuálních me diálních s lužeb n a ú rovni unijního p ráva m á p ouze p ovahu m inimální 
harmonizace 
V témže smyslu rozsudky z e dne 9. února 1995 , Leclerc-Siplec (C-412/93, Recueil, s. I-179, body 29 a 44); ze dne 5. března 2009 , UTECA 
(C-222/07, Sb. rozh. s . I-1407 , bod 19), a ze dne 22. září 2011 , Mesopotamia Broadcast (C-244/10 a C-245/10, Sb. rozh. s . I-8777 , bod 17), 
vydané ke s měrnici 89/552.. V neposlední řadě to potvrzuje preambule směrnice 2010 /13, zejména její body 41 
a 83 o důvodnění.
30. Na rozdíl od n ázoru S ky I talia n elze ze směrnice 2010 /13 d ovodit žádný obecný zákaz 
odstupňovaných předpisů členských států upravujících limity pro vysílací čas vyhrazený televizní 
reklamě, v nichž se rozlišuje me zi různými ka tegoriemi subjektů televizního vysílání. Článek 4 
odst. 1 této směrnice například č lenským s tátům v ýslovně umožňuje přijímat nejen přísnější, ale 
i podrobnější úpravu pro poskytovatele me diálních služeb spadajících do jejich pravomoci. Ještě 
zřetelnějším jazykem h ovoří bod 83 o důvodnění směrnice, který je relevantní pro výklad č l. 4 odst. 1, 
podle něhož speciálně v oblasti televizní reklamy má být členským státům vyhrazeno p rávo stanovit „v 
některých případech rozdílné podmínky p ro subjekty televizního vysílání, které spadají do jejich 
pravomoci“ 
Srov. též rozsudek ze dne 9. června 2011 , Eleftheri tileorasi a Giannikos (C-52/10, Sb. rozh. s . I-4973 , bod 35), vydaný ke s měrnici 89/552..
31. Za těchto okolností nelze mít za to, že směrnice 2010 /13 ka tegoricky v ylučuje rozdílnou úpravu 
limitů pro vysílací čas vyhrazený televizní reklamě v závislosti na druhu subjektu televizního vysílání.
32. Je však ještě třeba přezkoumat, zda t aková právní úprava, jako j e italská ú prava obsažená 
v článku 38 D ecreto legislativo 177 /2005 , je v souladu s ostatním u nijním p rávem, jak výslovně 
požaduje dr uhá část věty čl. 4 odst. 1 směrnice 2010 /13. Předkládající soud m á značné pochybnosti 
o slučitelnosti italské p rávní úpravy s obecnou zásadou rovného zacházení zakotvenou v unijním právu 
(srov. níže oddíl a)) a s některými základními svobodami vnitřního trhu (srov. níže oddíl b).
a) Zásada r ovného zacházení podle unijního práva
33. Zásada r ovného zacházení je obecnou zásadou unijního práva, která je zakotvena v článcích 20 a 21 
Listiny základních práv Evropské u nie 
Rozsudek ze dne 14. září 2010 , Akzo Nobel Ch emicals a Akcros Ch emicals v. Komise („Akzo Nobel“, C-550/07 P , Sb. rozh. s . I-8301 , 
bod 54); srov. mimoto rozsudky ze dne 19. října 1977 , Ruckdeschel a další (117/76 a 16/77, Recueil, s. 1753 , bod 7), a ze dne 12. září 2006 , 
Eman a Sevinger (C-300/04, Sb. rozh. s . I-8055 , bod 57). a má tak status unijního základního práva.
34. Tato zásada p odle ustálené judikatury vyžaduje, aby se srovnatelnými situacemi nebylo zacházeno 
odlišně a s odlišnými situacemi stejně, není-li takové zacházení objektivně odůvodněno  
Rozsudky z e dne 10. ledna 2006 , IATA a ELFAA ( C-344/04, Sb. rozh. s . I-403, bod 95); ze dne 16. prosince 2008 , Arcelor Atlantique 
a Lorraine a další („Arcelor“, C-127/07, Sb. rozh. s . I-9895 , bod 23), a Akzo Nobel (citovaný v poznámce pod čarou 19 , bod 55)..
35. Prvky, které charakterizují odlišné situace, a tím jejich srovnatelný charakter, je potřeba určit 
a posoudit ve s větle cíle a účelu právní úpravy, která zavádí s porné rozlišování 
Rozsudky A rcelor (citovaný v poznámce pod čarou 20 , bod 25); ze dne 17. března 2011 , AJD T una (C-221/09, Sb. rozh. s . I-1655 , bod 93), 
a ze dne 12. května 2011 , Lucembursko v . Parlament a Rada ( C-176/09, Sb. rozh. s . I-3727 , bod 32).. Mimoto m usí být 
zohledněny zásady a cíle oblasti, do níž dotčený akt spadá  
V tomto smyslu rozsudky A rcelor (citovaný v poznámce pod čarou 20 , bod 26) a Lucembursko v . Parlament a Rada ( citovaný v poznámce 
pod čarou 21 , bod 32)..
23
24
23—
24—
8 ECLI:EU:C:2013 :323STANOVISKO G ENERÁLNÍADVOKÁTKYJ. KOKOTT –VĚC C-234/12
SKYITALIA
36. V projednávané věci je tedy třeba s přihlédnutím k cílům článku 38 D ecreto legislativo 177 /2005 
posoudit, zda n erovné zacházení, které zavádí i talský z ákono dárce me zi provozovateli placeného 
televizního vysílání a volně dostupného vysílání s ohledem n a limity pro vysílací čas vyhrazený televizní 
reklamě, spočívá na rozdílech me zi subjekty televizního vysílání a jimi vysílanými pořady, nebo – 
pokud tomu tak není – zda lze toto nerovné zacházení objektivně odůvodnit.
37. Zdá s e, že Decreto legislativo 177 /2005 j ako t akové n eobsahuje jednoznačné informace k cílům 
sledovaným jeho článkem 38. Nástin sledovaných cílů však lze dovodit i z kontextu přijímání 
ustanovení 
V tomto smyslu rozsudky ze dne 16. října 2007 , Palacios de la Villa (C-411/05, Sb. rozh. s . I-8531 , body 56 a 57); ze dne 5. března 2009 , Age 
Concern England (C-388/07, Sb. rozh. s . I-1569 , body 44 a 45), a ze dne 12. ledna 2010 , Petersen (C-341/08, Sb. rozh. s . I-47, body 39 a 40)..
38. Podle informací předkládajícího soudu přicházejí pro úpravu obsaženou v článku 38 D ecreto 
legislativo 177 /2005 v úvahu dva cíle: jednak ochrana spotřebitele (srov. níže, oddíl i)), kterou 
vyzdvihuje zejména A GCOM ve s porném r ozhodnutí, a jednak případné zamýšlené zvýhodnění 
provozovatelů volně dostupného televizního vysílání (srov. níže, oddíl ii)). S ohledem n a oba aspekty je 
proto třeba zkoumat, zda s e provozovatelé placeného televizního vysílání a provozovatelé volně 
dostupného televizního vysílání nacházejí ve s rovnatelném p ostavení a zda n erovné zacházení s nimi 
na základě takové ú pravy, jako j e italská ú prava, představuje porušení obecné zásady rovného 
zacházení zakotvené na úrovni unijního práva.
i) K zásadě rovného zacházení s ohledem n a ochranu spotřebitele
39. Ochraně spotřebitele, jímž je televizní divák, p řed nadměrnou reklamou je v rámci směrnice 
o audiovizuálních me diálních službách, stejně jako j iž předtím ve s měrnici „televize bez hranic“, 
přikládán zásadní význam 
Rozsudky R TL Television (citovaný v poznámce pod čarou 16 , body 64 a 70) a ze dne 18. října 2007 , Österreichischer Rundfunk (C-195/06, 
Sb. rozh. s . I-8817 , bod 27)..
40. Jak správně uvedly zejména italská v láda a RTI, je rovnováha, kterou je třeba nalézt me zi zájmy 
spotřebitelů na straně jedné a zájmy subjektů televizního vysílání a inzerentů na straně dr uhé, 
u placeného televizního vysílání jiná než u volně dostupného vysílání. Placené televizní kanály totiž 
divákům n abízejí zpravidla zvláštní programovou nabídku, zejména některé filmy, zábavné pořady 
a sportovní přenosy, které volně dostupné soukromé s tanice nevysílají či je vysílají v jiném r ozsahu. 
Pro příjem t ěchto placených ka nálů již divák zaplatil smluvní poplatek da nému subjektu televizního 
vysílání v rámci svého individuálního předplatného. Divák tedy m ůže důvodně očekávat, že se na 
placeném t elevizním ka nálu bude s reklamou setkávat podstatně mé ně než na volně dostupných 
soukromých televizních stanicích, za jejichž příjem n emusí zpravidla platit žádný zvláštní poplatek 
a jejichž převážným – ne-li dokonce jediným – zdrojem f inancování je reklama.
41. Tento objektivní rozdíl me zi placeným a volně dostupným soukromým televizním vysíláním m ůže 
ve v nitrostátním p rávu představovat legitimní východisko p ro di ferencovanou úpravu limitů pro 
vysílací čas vyhrazený televizní reklamě.
42. Sky Italia a Komise namítají, že taková zvláštní ochrana diváka p lacených televizních ka nálů před 
nadměrnou reklamou není nutná. Cítí-li se dotčení diváci obtěžováni reklamou vysílanou na placeném 
televizním ka nálu, mohou podle názoru Komise své z ájmy dostatečně hájit tím, že si neobjednají 
předplatné u dotyčného provozovatele placeného televizního vysílání nebo zruší existující smluvní 
vztah.
25
26
25—
26—
ECLI:EU:C:2013 :323 9STANOVISKO G ENERÁLNÍADVOKÁTKYJ. KOKOTT –VĚC C-234/12
SKYITALIA
43. Takováto námitka je však v kontextu projednávané věci irelevantní. Členským státům je totiž 
ponechána možnost rozhodnout, zda a případně do jaké m íry budou důvěřovat vzájemnému působení 
nabídky a poptávky, či zda z důvodů spojených s ochranou spotřebitele přijmou da lší opatření jdoucí 
nad rá mec m inimální harmonizace provedené směrnicí 2010 /13. Každému členském u státu přitom 
přísluší stanovit, o jakou úroveň ochrany spotřebitele bude na svém ú zemí usilovat, přičemž z logiky 
věci vyplývá, že se tato úroveň může v jednotlivých členských státech lišit 
V tomto smyslu – z oblasti základních svobod – rozsudky ze dne 10. května 1995 , Alpine Investments (C-384/93, Recueil, s. I-1141 , body 27 
a 51), a ze dne 8. září 2009 , Liga Portuguesa de Futebol Profissional a Bwin International (C-42/07, Sb. rozh. s . I-7633 , bod 58)..
44. Jestliže se členský stát rozhodne přijmout na ochranu spotřebitele, jímž je televizní divák, přísnější 
úpravu limitů pro vysílací čas vyhrazený televizní reklamě, než jakou stanoví unijní zákono dárce 
s hranicí 20 %, může přitom tento členský stát přihlédnout k rozdílným zájmům jednotlivých skupin 
diváků.
45. V této souvislosti nehraje roli, že di váci placených televizních ka nálů budou pravděpodobně 
představovat jen me nšinu televizních diváků. Rozhodující je totiž jen zájem n a ochraně diváka jakožto 
spotřebitele bez ohledu na to, zda s e početně jedná o velkou nebo m alou skupinu, me nšinu nebo 
většinu.
46. Celkově vzato se tedy z pohledu ochrany spotřebitele jedná v případě reklamy na placeném 
televizním ka nálu o jinou situaci než v případě reklamy na volně dostupné soukromé t elevizní stanici. 
Jsou-li pro takovéto odlišné situace stanovena za účelem o chrany spotřebitele odlišná pravidla, není to 
v rozporu, nýbrž v souladu se zásadou rovného zacházení.
ii) K zásadě rovného zacházení s ohledem n a případné zamýšlené zvýhodnění provozovatelů volně 
dostupného soukromého televizního vysílání
47. Zbývá ještě přezkoumat, zda je obecné unijní zásadě rovného zacházení učiněno z adost i s ohledem 
na dr uhý m ožný cíl italské p rávní úpravy. Tento cíl, jejž předkládající soud na některých m ístech 
označuje dokonce za „hlavní účel dotyčných vnitrostátních předpisů“, má spočívat v „zajištění vyšších 
příjmů z reklamy provozovatelům volně dostupného televizního vysílání“.
48. K tomu je třeba nejprve podotknout, že se prodej vysílacího času pro televizní reklamu odehrává na 
specifickém t rhu. Tento trh m usí být odlišován od trhu pro kon cového zákazníka, na němž jsou 
televizní pořady nakonec odvysílány. Proto nelze z pouhé okolnosti, že na trhu pro kon cového 
zákazníka m ohou z pohledu di váků existovat objektivní rozdíly me zi subjekty televizního vysílání 
Srov. k tomu výše, body 40 a 41 tohoto stanoviska., 
automaticky d ovodit, že takovéto rozdíly existují i na předchozím stupni prodeje vysílacího času pro 
televizní reklamu. V projednávaném p řípadě naopak nic nenasvědčuje existenci takovýchto rozdílů, 
a to ani z pohledu samotných subjektů televizního vysílání, ani z pohledu inzerentů.
49. Pokud jde o subjekty televizního vysílání, existuje me zi nimi v případě prodeje vysílacího času pro 
televizní reklamu přímý soutěžní vztah, kd yž soupeří o inzerenty, a v konečném d ůsledku i o příjmy na 
financování svých televizních pořadů. Platí to nezávisle na tom, zda je televizní reklama jejich jediným 
zdrojem p říjmů, či nikoli. Pokud jde o prodej vysílacího času pro televizní reklamu, nacházejí se tedy 
všechny subjekty televizního vysílání ve s rovnatelné situaci.
50. Pokud jde o inzerenty, není ani pro ně rozhodující, zda b udou jejich reklamní šoty vysílány na 
placeném t elevizním ka nálu nebo na volně dostupné televizní stanici. Pro inzerenty bude rozhodující 
především c ena, kterou m usí zaplatit za získaný vysílací čas, a zda m ohou svou reklamou oslovit 
správnou cílovou skupinu při pokud možno c o nejvyšší sledovanosti.
27
28
27—
28—
10 ECLI:EU:C:2013 :323STANOVISKO G ENERÁLNÍADVOKÁTKYJ. KOKOTT –VĚC C-234/12
SKYITALIA
51. Co se týče prodeje vysílacího času pro televizní reklamu, je tedy situace subjektů televizního 
vysílání jak z pohledu samotných subjektů televizního vysílání, tak z pohledu inzerentů v podstatě 
srovnatelná. Nerovné zacházení me zi nimi, k němuž přikročil italský z ákono dárce, kd yž stanovil 
rozdílnou úpravu limitů pro vysílací čas vyhrazený televizní reklamě, by tedy z tohoto hlediska m uselo 
být objektivně odůvodněno.
52. Takové o důvodnění pro rozdílnou úpravu limitů pro vysílací čas vyhrazený televizní reklamě však 
nelze spatřovat v samotném ú silí italské vlády „zajistit provozovatelům volně dostupného vysílání vyšší 
příjmy z reklamy“.
53. Mohou sice nastat situace, kd y členský s tát m ůže legitimně přijmout podpůrná opatření ve 
prospěch znevýhodněných subjektů televizního vysílání, aby zajistil různorodost nabídky televizního 
vysílání, zejména volně dostupných televizních pořadů vysoké kv ality.
54. Takováto p otřeba podpůrných o patření však n ení v projednávaném p řípadě zřejmá. Podle 
předkládacího usnesení nejsou v současnosti soukromí provozovatelé volně dostupného celostátního 
vysílání v Itálii nikterak znevýhodněni v hospodářské s outěži. Ba právě naopak – podle informací 
předkládajícího soudu m á největší soukromý provozovatel volně dostupného televizního vysílání 
beztak dominantní postavení na italském t rhu televizní reklamy.
55. Zamýšlí-li vnitrostátní zákono dárce za takovýchto o kolností zajistit provozovatelům v olně 
dostupného televizního vysílání vyšší příjmy z reklamy, pak je tento záměr v rozporu s hlavními cíli 
směrnice 2010 /13, která chce přispět k zajištění volné hospodářské soutěže a rovného zacházení me zi 
subjekty televizního vysílání a vytvoření rovných soutěžních podmínek me zi subjekty televizního 
vysílání 
Bod 10 o důvodnění směrnice 2010 /13.. S těmito cíli, jež byly vytyčeny unijním p rávem, je neslučitelné zvýhodňování určité 
kategorie subjektů televizního vysílání, pokud jde o financování prostřednictvím televizní reklamy, 
oproti jiným subjektům televizního vysílání bez objektivního důvodu 
Něco jiného by mohlo platit jen tehdy, pokud by legislativní opatření ve s kutečnosti nemělo za cíl zvýhodnění soukromých provozovatelů 
volně dostupného vysílání, nýbrž vyrovnání případně existujícího znevýhodnění těchto provozovatelů oproti jiným subjektům televizního 
vysílání. Tomu ale v projednávaném p řípadě nic nenasvědčuje..
iii) Dílčí závěr
56. Z výše uvedeného vyplývá, že přezkum takové p rávní úpravy, jako je italská ú prava, na základě 
obecné zásady rovného zacházení zakotvené unijním p rávem p ovede k rozdílným v ýsledkům 
v závislosti na tom, jaký cíl je touto úpravou sledován.
57. Je-li středem z ájmu ochrana spotřebitele před nadměrnou televizní reklamou, je rozdílná úprava 
limitů pro vysílací čas vyhrazený televizní reklamě na placeném t elevizním ka nálu a volně dostupné 
soukromé t elevizní stanici slučitelná se zásadou rovného zacházení. Je-li však středem z ájmu zajištění 
vyšších příjmů z reklamy, a tudíž i lepšího financování soukromých subjektů televizního vysílání, pak 
zásada r ovného zacházení zakazuje, aby k tomuto účelu byla přijata rozdílná úprava limitů pro vysílací 
čas vyhrazený televizní reklamě pro placené televizní vysílání a pro volně dostupné televizní vysílání.
58. Je věcí předkládajícího soudu přezkoumat, kt erý z obou m ožných legislativních cílů v případě 
článku 38 D ecreto legislativo 177 /2005 p řevažuje, a vyvodit z toho s ohledem n a obecnou zásadu 
rovného zacházení patřičné závěry.
29
30
31
32
33
34
29—
30—
31—
32—
33—
34—
ECLI:EU:C:2013 :323 11STANOVISKO G ENERÁLNÍADVOKÁTKYJ. KOKOTT –VĚC C-234/12
SKYITALIA
b) Základní svobody evropského vnitřního trhu
59. Vedle o becné z ásady r ovného z acházení stanovené u nijním p rávem kl ade T ribunale 
Amministrativo Regionale pe r il Lazio Soudnímu dvoru v rámci první otázky také d otaz v souvislosti 
s některými základními svobodami ev ropského vnitřního trhu, a sice s volným p ohybem s lužeb 
(článek 56 SFEU), se svobodou usazování (článek 49 SFEU) a s volným p ohybem ka pitálu (čl. 63 
odst. 1 SFEU). Podle názoru předkládajícího soudu ve de porušení zásady rovného zacházení „nutně“ 
k omezení těchto základních svobod a k narušení hospodářské soutěže.
60. Uvedená ustanovení upravující vnitřní trh v zásadě brání veškerým vnitrostátním opatřením, která, 
i když se použijí bez diskriminace na základě státní příslušnosti, mohou bránit ve v ýkonu základních 
svobod zaručených Smlouvou nebo tento jejich výkon u činit mé ně přitažlivým 
Srov. me zi mnoha dalšími rozsudky ze dne 1. dubna 2008 , Vláda F rancouzského společenství a valonská vláda ( C-212/06, Sb. rozh. s . I-1683 , 
bod 45), a ze dne 28. dubna 2009 , Komise v. Itálie (C-518/06, Sb. rozh. s . I-3491 , bod 62).. Žádné takové 
omezení však neexistuje, jsou-li účinky o patření příliš nahodilé a nepřímé, než aby m ohly m ít 
nepříznivý dopad n a výkon u vedených základních svobod 
Rozsudek ze dne 15. června 2010 , Komise v. Španělsko (C-211/08, Sb. rozh. s . I-5267 , bod 72)..
61. Pokud jde nejprve o svobodu usazování a volný pohyb ka pitálu, není patrná žádná souvislost me zi 
těmito základními svobodami a úpravou limitů pro vysílací čas vyhrazený televizní reklamě v Itálii. Je 
pravda, že limity pro vysílací čas vyhrazený televizní reklamě jsou v Itálii v případě placeného vysílání 
nižší než v případě volně dostupného soukromého televizního vysílání. Účinky takové rozdílné úpravy 
vysílacího času vyhrazeného reklamě – p řinejmenším p odle informací, které m á Soudní dvůr 
k dispozici – se však jeví jako p říliš nahodilé a nepřímé, než aby mohly závažně ovlivnit případná 
investiční rozhodnutí zahraničních subjektů televizního vysílání nebo zahraničních investorů n a 
italském t elevizním trhu. Je tedy třeba m ít za to, že k omezení svobody usazování nebo volného 
pohybu osob nedochází.
62. Naproti tomu m ůže státní regulace limitů pro vysílací čas vyhrazený televizní reklamě, jaká p latí 
například v Itálii, představovat omezení volného pohybu služeb, neboť italským subjektům televizního 
vysílání obecně a provozovatelům p laceného vysílání kon krétně omezuje m ožnost vysílat reklamu 
inzerentů usazených v jiných členských státech 
Rozsudky z e dne 9. července 1997 , De Agostini a TV-Shop (C-34/95 a ž C-36/95, Recueil, s. I-3843 , bod 50), a ARD ( citovaný v poznámce 
pod čarou 13 , bod 49); obdobně rozsudky ze dne 13. července 2004 , Bacardi F rance (C-429/02, Sb. rozh. s . I-6613 , bod 35), a Corporación 
Dermoestética (citovaný v poznámce pod čarou 13 , bod 33), pokud jde o zákaz některých dr uhů televizní reklamy..
63. Z judikatury 
Srov. me zi mnoha dalšími rozsudek ze dne 18. prosince 2007 , Laval un Partneri (C-341/05, Sb. rozh. s . I-11767 , bod 101); srov. též rozsudek 
Komise v. Itálie (citovaný v poznámce pod čarou 29 , bod 72). v yplývá, že omezení základních svobod zakotvených ve S mlouvách m ůže být 
odůvodněno jen tehdy, sleduje-li legitimní cíl slučitelný se Smlouvou a je-li odůvodněno n aléhavými 
důvody obecného zájmu. V takovém p řípadě m usí být omezení také z působilé zaručit uskutečnění 
sledovaného cíle a nesmí překročit me ze toho, co je k dosažení tohoto cíle nezbytné.
64. V tomto ohledu je třeba vycházet ze stejných úvah, jež byly nastoleny výše v souvislosti s obecnou 
zásadou rovného zacházení. Například p řípadný záměr zákono dárce „zajistit provozovatelům v olně 
dostupného televizního vysílání vyšší příjmy z reklamy“, tedy úvaha ryze hospodářské p ovahy, nemůže 
obvykle představovat legitimní cíl, který je způsobilý odůvodnit omezení volného pohybu služeb 
v oblasti televizní reklamy 
Viz výše, body 51 a 52 tohoto stanoviska.. Naproti tomu o chrana spotřebitele, jímž je televizní divák, p řed 
nadměrnou reklamou je uznaným n aléhavým d ůvodem o becného zájmu, který m ůže odůvodnit 
omezení volného pohybu služeb 
Rozsudek ARD ( citovaný v poznámce pod čarou 13 , bod 50); srov. též rozsudky D e Agostini a TV-Shop (citovaný v poznámce pod čarou 31 , 
bod 53) a Mesopotamia Broadcast (citovaný v poznámce pod čarou 17 , body 48 a 49).. Předkládající soud m usí posoudit, kt erému z těchto cílů taková 
právní úprava, jako je italská ú prava, slouží.
35
36
35—
36—
12 ECLI:EU:C:2013 :323STANOVISKO G ENERÁLNÍADVOKÁTKYJ. KOKOTT –VĚC C-234/12
SKYITALIA
65. Dojde-li předkládající soud stejně jako A GCOM ve s porném r ozhodnutí k závěru, že článek 38 
Decreto legislativo 177 /2005 s louží ochraně spotřebitele, jímž je televizní divák, p řed nadměrnou 
reklamou, bude m uset přezkoumat, zda o mezení vysílacího času vyhrazeného televizní reklamě 
v placeném t elevizním v ysílání na 14 % v průběhu hodiny, jež platilo v roce 2011 , je vhodné 
a nezbytné k dosažení tohoto cíle.
66. Podle informací, které má Soudní dvůr v projednávané věci k dispozici, nehovoří nic proti tomu, 
aby bylo na sporné omezení vysílacího času vyhrazeného televizní reklamě v placeném t elevizním 
vysílání nahlíženo t ak, že je přiměřené vzhledem k cíli ochrany spotřebitele. Především s amotná 
okolnost, že limity pro vysílací čas vyhrazený televizní reklamě jsou v placeném a volně dostupném 
soukromém t elevizním v ysílání rozdílné, neumožňuje dospět k závěru, že by taková právní úprava, 
jako j e italská ú prava, byla nesoudržná. Uvedený rozdíl se totiž, jak již bylo uvedeno  
Srov. k tomu výše, zejména body 40 a 41 tohoto stanoviska., opírá 
o objektivní okolnosti.
B – Druhá předběžná otázka
67. Podstatou dr uhé otázky p ředkládajícího soudu je, zda je rozdílná úprava limitů pro vysílací čas 
vyhrazený televizní reklamě, jaká b yla přijata v italském p rávu, slučitelná se svobodou a pluralitou 
sdělovacích prostředků, pokud narušuje hospodářskou soutěž a vytváří příznivé p odmínky p ro vznik či 
posílení dominantního postavení na trhu televizní reklamy.
1. Přípustnost
68. Komise a RTI mají pochybnosti o přípustnosti této otázky. Mám za to, že tyto pochybnosti jsou 
oprávněné.
69. Na rozdíl od názoru RTI sice nemůže být druhá předběžná otázka o dmítnuta s odůvodněním, že se 
týká v ýlučně vnitrostátního práva. Svoboda a pluralita sdělovacích prostředků je totiž i zásadou 
zakotvenou v unijním p rávu, která je dnes upravena v neposlední řadě v čl. 11 o dst. 2 Listiny 
základních práv. K výkladu této zásady tedy může být Soudní dvůr v zásadě dotazován cestou řízení 
o předběžné otázce.
70. Jak však K omise správně zdůrazňuje, musí ka ždá ž ádost o rozhodnutí o předběžné otázce 
obsahovat alespoň m inimální množství informací o skutkových okolnostech sporu v původním řízení, 
aby se zúčastněné strany mohly účinně vyjádřit a Soudní dvůr mohl dát užitečnou odpověď na otázky, 
které mu byly položeny 
Rozsudky z e dne 26. ledna 1993 , Telemarsicabruzzo a další (C-320/90 a ž C-322/90, Recueil, s. I-393, body 6 a 7); ze dne 17. února 2005 , 
Viacom O utdoor (C-134/03, Sb. rozh. s . I-1167 , body 22 a 25 a ž 32 ), a ze dne 31. ledna 2008 , Centro Europa 7 ( C-380/05, Sb. rozh. s . I-349, 
body 57 a 58).. To m á význam zejména tehdy, když se klíč k vyřešení sporu v původním 
řízení skrývá v posouzení soutěžních vztahů me zi podniky.
71. V projednávaném p řípadě obsahuje žádost o rozhodnutí o předběžné otázce příliš málo informací 
k dotčeným t rhům a k poměrům n a těchto trzích, takže Soudní dvůr nemůže dá t na dr uhou 
předběžnou otázku u žitečnou odpověď.
72. Soudní dvůr by proto měl prohlásit druhou předběžnou otázku z a nepřípustnou.
2. Meritorní posouzení
73. Podpůrně bych si dovolila několik obecných poznámek ke dr uhé předběžné otázce.
37
38
—
—
37—
38—
ECLI:EU:C:2013 :323 13STANOVISKO G ENERÁLNÍADVOKÁTKYJ. KOKOTT –VĚC C-234/12
SKYITALIA
74. Zásadě svobody a plurality sdělovacích prostředků, jak je zakotvena v čl. 11 o dst. 2 Listiny 
základních práv, je v demokratické s polečnosti přikládán zásadní význam 
V tomto smyslu i rozsudek ze dne 22. ledna 2013 , Sky Ö sterreich (C-283/11, bod 52).. Také s měrnice 2010 /13 
sleduje cíl zabránit omezením pluralismu a svobody televizní informace 
Bod 8 odůvodnění směrnice 2010 /13..
75. Vzhledem k tomu, jaký v ýznam m á televizní reklama pro financování televizního vysílání, nelze 
a priori vyloučit, že dojde k narušení hospodářské soutěže me zi subjekty televizního vysílání, jestliže 
některé z nich m ohou tohoto zdroje financování využívat mé ně než jiné subjekty, protože jim js ou 
uložena zvláštní omezení vysílacího času.
76. Avšak odpověď na otázku, zda rozdílná úprava limitů pro vysílací čas vyhrazený televizní reklamě 
skutečně ve de k takovému narušení hospodářské s outěže me zi některými typy subjektů televizního 
vysílání, závisí na řadě faktorů, v neposlední řadě na tom, do jaké m íry jsou jednotliví provozovatelé 
odkázáni na reklamu jakožto zdroj financování a z jakých da lších zdrojů mohou případně své televizní 
vysílání financovat.
77. Samotná okolnost, že subjekt televizního vysílání má při prodeji vysílacího času pro televizní 
reklamu obzvláště silné postavení, ještě neznamená, že se jiné subjekty televizního vysílání s ním 
nemohou se svými televizními pořady utkat o diváky v účinné hospodářské soutěži.
78. Kromě toho nemá ka ždá z měna soutěžních podmínek me zi subjekty televizního vysílání nutně 
nepříznivý dopad n a svobodu a pluralitu sdělovacích prostředků.
79. Článek 11 o dst. 2 Listiny základních práv však brání vnitrostátní právní úpravě televizního vysílání, 
která je způsobilá značně narušit hospodářskou soutěž me zi subjekty televizního vysílání a dává tak 
vzniknout vážnému nebezpečí narušení svobody a plurality sdělovacích prostředků.
VI – Závěry
80. S ohledem n a předchozí úvahy navrhuji Soudnímu dvoru, aby na žádost Tribunale Amministrativo 
Regionale per il Lazio o rozhodnutí o předběžné otázce odpověděl takto:
„1)Vnitrostátní právní úprava, která pro placené televizní vysílání stanoví kra tší limit pro vysílací čas 
vyhrazený televizní reklamě pod hranicí 20 % v průběhu ka ždé celé hodiny stanovenou v čl. 23 
odst. 1 směrnice 2010 /13/EU, než jaký stanoví pro volně dostupné soukromé t elevizní vysílání, je 
s čl. 4 odst. 1 směrnice ve s pojení s obecnou zásadou rovného zacházení zakotvenou v unijním 
právu a s článkem 56 SFEU
neslučitelná, pokud sleduje cíl zajistit provozovatelům v olně dostupného televizního vysílání 
vyšší příjmy z reklamy, i když se tito provozovatelé nenacházejí ve z jevně nevýhodném 
soutěžním postavení,
slučitelná, pokud přiměřeným způsobem s leduje cíl ochrany spotřebitele, jímž je televizní divák, 
před nadměrným zatěžováním televizní reklamou.
Je věcí vnitrostátního soudu přezkoumat, kt erý z obou těchto cílů vnitrostátní úprava sleduje, 
a sleduje-li oba cíle, určit, který z těchto cílů převažuje.
2) Článek 49 SFEU a čl. 63 o dst. 1 SFEU takovéto právní úpravě nebrání.“