ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná High Court (Irsko) dne 29. března 2019 — Recorded Artists Actors Performers Ltd v. Phonographic Performance (Ireland) Ltd, Minister for Jobs Enterprise and Innovation, Ireland, Attorney General

(Věc C-265/19)

(2019/C 206/38)

Jednací jazyk: angličtina

Předkládající soud

High Court (Irsko)

Účastníci původního řízení

Žalobkyně: Recorded Artists Actors Performers Ltd

Žalovaní: Phonographic Performance (Ireland) Ltd, Minister for Jobs Enterprise and Innovation, Ireland, Attorney General

Předběžné otázky

1. Je povinnost vnitrostátního soudu vykládat směrnici 2006/115/ES (1) o právu na pronájem a půjčování a o některých právech v oblasti duševního vlastnictví souvisejících s autorským právem (dále jen „směrnice“) ve světle účelu a cíle Římské úmluvy (2) nebo Smlouvy WPPT (3) omezena na pojmy, které jsou ve směrnici výslovně uvedeny, nebo se tato povinnost vztahuje i na pojmy, které se vyskytují pouze ve dvou uvedených mezinárodních dohodách? Do jaké míry je konkrétně nutno vykládat článek 8 směrnice ve světle požadavku na „národní zacházení“ podle článku 4 Smlouvy WPPT?

2. Má členský stát právo na volné uvážení, pokud jde o stanovení kritérií pro určení, kteří výkonní umělci jsou způsobilí býti „dotčenými výkonnými umělci“ podle článku 8 směrnice? Může konkrétně členský stát omezit právo podílet se na spravedlivé odměně na situace, kdy buď i) se výkon uskuteční v některé zemi Evropského hospodářského prostoru (EHP), nebo ii) výkonní umělci mají bydliště nebo pobyt v některé zemi EHP?

3. Jaký prostor pro volné uvážení má členský stát při reakci na výhradu vznesenou jinou smluvní stranou dle čl. 15 odst. 3 Smlouvy WPPT? Je konkrétně třeba, aby právo členského státu přesně odráželo podmínky výhrady vznesené druhou smluvní stranou? Je smluvní strana povinna neuplatňovat pravidlo 30 dnů uvedené v článku 5 Římské úmluvy, pokud by to mohlo mít za následek, že odměnu za záznam dle čl. 15 odst. 1 obdrží výrobce ze smluvní strany, která výhradu vznesla, ale nikoli výkonní umělci? Nebo je smluvní strana, která na výhradu reaguje, oprávněna poskytnout státním příslušníkům strany, která výhradu vznesla, rozsáhlejší práva, než poskytla strana, která výhradu vznesla, tj. může strana, která na výhradu reaguje, poskytnout práva, která nejsou stranou, která výhradu vznesla, opětována?

4. Je za určitých okolností přípustné omezit právo na spravedlivou odměnu na výrobce zvukového záznamu, tj. upřít toto právo výkonným umělcům, jejichž výkony byly na tomto zvukovém záznamu zachyceny?

(1) Úř. věst. 2006, L 376, s. 28.

(2) Mezinárodní úmluva o ochraně výkonných umělců, výrobců zvukových snímků [záznamů] a rozhlasových organizací (1961).

(3) Smlouva Světové organizace duševního vlastnictví (WIPO) o výkonech výkonných umělců a o zvukových záznamech z roku 1996.
2)

Má být judikatura Soudního dvora Evropské unie, zejména s ohledem na rozsudky vydané ve věcech Almos, [C 337/13], bod 23, Di Maura, [C 246/16], body 20 až 29, a obdobně T 2, [C 396/16], body 31 až 45, vykládána v tom smyslu, že z pohledu povinnosti členského státu, stanovené v čl. 90 odst. 1 směrnice o DPH, snížit a posteriori základ daně, je třeba rozlišovat mezi úplným nebo částečným nezaplacením ze strany kupujícího a situací, kdy se pohledávka věřitele stala s konečnou platností nedobytnou, takže v prvním případě členský stát může využít výjimky stanovené v čl. 90 odst. 2, zatímco ve druhém případě je uvedená výjimka vyloučena a členský stát musí každopádně umožnit snížení a posteriori základu daně?
2)

Druhý žalobní důvod — porušení zásady užitečného účinku práva na vrácení DPH Podle Evropské komise výklad čl. 20 odst. 1 směrnice 2008/9 zastávaný Spolkovou republikou Německo brání skutečnému výkonu práva na vrácení DPH osobami povinnými k dani neusazenými v členském státě vrácení daně. Správní praxe německých daňových orgánů tak podle ní představuje zásah do práv těchto osob povinných k dani zakotvených v článcích 170 a 171 směrnice 2006/112 a v článku 5 směrnice 2008/9. Evropská komise má za to, že k zajištění užitečného účinku směrnic 2006/112 a 2008/9 a co možná největšího dodržení zásady neutrality je třeba věcně důvodným žádostem o vrácení DPH vyhovět. Podle ní je předmětem právní úpravy zaručit, že při nákupu zboží a služeb bude DPH odvedená ve fázi plnění uskutečněných na vstupu v plné výši opravena, a vytvořit tak v zásadě rovné podmínky hospodářské soutěže pro všechny osoby povinné k dani, a to i v případech přeshraničních plnění. Evropská komise má za to, že je v tomto ohledu třeba přijmout veškerá vhodná správní opatření stanovená směrnicí, která umožňují žádostem o vrácení DPH vyhovět.
—

Zaprvé má Komise za to, že Tribunál porušil čl. 107 odst. 1 SFEU ze dvou důvodů: — Tribunál se dopustil pochybení v souvislosti s důkazním břemenem, které musí nést Komise za účelem určení existence podmínek pro přičitatelnost státu a státních prostředků, tím, že stanovil, že Komise musí pozitivně prokázat existenci dominantního vlivu veřejnoprávních orgánů ve všech fázích postupu, které vedly k přijetí dotčených opatření, na subjekt, který poskytuje podporu, pouze z toho důvodu, že tento subjekt je soukromoprávním subjektem; — Tribunál se dopustil pochybení v souvislosti s důkazním břemenem, které musí nést Komise za účelem určení existence podmínek pro přičitatelnost státu a státních prostředků, tím, že zkoumal a hodnotil nepřímé důkazy uvedené Komisí ve sporném rozhodnutí roztříštěně, aniž by je posuzoval jako celek a přihlédl k širším souvislostem, do kterých zapadají.
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Court of Appeal (Spojené království) dne 3. dubna 2019 — The Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs v. WR

(Věc C-279/19)

(2019/C 230/25)

Jednací jazyk: angličtina

Předkládající soud

Court of Appeal (United Kingdom)

Účastníci původního řízení

Odvolatel: The Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs

Odpůrce: WR

Předběžné otázky

1) Je osoba („P“), která fyzicky drží zboží podléhající spotřební dani v okamžiku, kdy vzniká daňová povinnost ke spotřební dani v členském státě B, osobou povinnou přiznat a zaplatit tuto spotřební daň podle čl. 33 odst. 3 směrnice 2008/118/ES (1) (dále jen „směrnice“) v situaci, kdy tato osoba: a) neměla žádný právní ani skutečný zájem na zboží podléhající spotřební dani; b) přepravovala zboží podléhající spotřební dani, za odměnu, jménem jiných osob mezi členským státem A a členským státem B; a c) věděla, že zboží, které drží, bylo zbožím podléhajícím spotřební dani, ale v době, kdy tato daňová povinnost vznikla nebo předtím, než se tak stalo, nevěděla a neměla důvod se domnívat, že daňová povinnost ke spotřební dani vznikla v členském státě B?

2) Je odpověď na otázku 1 odlišná, pokud P nevěděl, že zboží, které drží, je zbožím podléhajícím spotřební dani?

(1) Směrnice Rady 2008/118/ES ze dne 16. prosince 2008 o obecné úpravě spotřebních daní a o zrušení směrnice 92/12/EHS (Úř. věst. 2009, L 9, s. 12).
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná High Court (Irsko) dne 23. dubna 2019 — KS, MHK v. The International Protection Appeals Tribunal, the Minister for Justice and Equality, Ireland a the Attorney General

(Věc C-322/19)

(2019/C 220/27)

Jednací jazyk: angličtina

Předkládající soud

High Court (Irsko)

Účastníci původního řízení

Žalobci: KS, MHK

Žalovaní: The International Protection Appeals Tribunal,

the Minister for Justice and Equality, Ireland a the Attorney General

Předběžné otázky

1. Pokud je při výkladu jednoho nástroje unijního práva, který se v určitém členském státě použije, současně přijat nástroj, který se na tento členský stát nepoužije, lze k tomuto druhému nástroji přihlédnout při výkladu nástroje prvního?

2. Vztahuje se článek 15 směrnice o podmínkách přijímání (přepracované znění) 2013/33/EU (1) na osobu, ve vztahu k níž bylo vydáno rozhodnutí o přemístění podle nařízení Dublin III, nařízení (EU) č. 604/2013 (2)?

3. Je členský stát při provádění článku 15 směrnice o podmínkách přijímání (přepracované znění) 2013/33/EU oprávněn přijmout obecné opatření, které žadatelům, již mají být přemístěni podle nařízení Dublin III, nařízení (EU) č. 604/2013, de facto klade za vinu jakákoli zpoždění při vydávání rozhodnutí o přemístění nebo po jeho vydání?

4. Pokud žadatel opustí členský stát, aniž by v něm požádal o mezinárodní ochranu, a vycestuje do jiného členského státu, kde žádost o mezinárodní ochranu podá a kde je ve vztahu k němu vydáno rozhodnutí podle nařízení Dublin III, nařízení (EU) č. 604/2013, o přemístění tohoto žadatele zpět do prvního členského státu, lze z toho plynoucí zpoždění při vyřizování žádosti o ochranu klást tomuto žadateli za vinu pro účely článku 15 směrnice o podmínkách přijímání (přepracované znění) 2013/33/EU?

5. Pokud má být žadatel přemístěn do jiného členského státu podle nařízení Dublin III, nařízení (EU) č. 604/2013, ale toto přemístění je zpožděno z důvodu soudního přezkumného řízení zahájeného žadatelem, v jehož důsledku je přemístění pozastaveno na základě usnesení soudu o pozastavení, může být následné zpoždění při vyřizování žádosti o mezinárodní ochranu kladeno žadateli za vinu pro účely článku 15 směrnice o podmínkách přijímání (přepracované znění) 2013/33/EU, a to buď obecně, nebo zejména v tom případě, kdy lze v tomto řízení dospět k závěru, že tento soudní přezkum je zjevně či jinak neopodstatněný nebo představuje zneužití řízení?

(1) Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2013/33/EU ze dne 26. června 2013, kterou se stanoví normy pro přijímání žadatelů o mezinárodní ochranu, Úř. věst. 2013, L 180, s. 6.

(2) Nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 604/2013 ze dne 26. června 2013, kterým se stanoví kritéria a postupy pro určení členského státu příslušného k posuzování žádosti o mezinárodní ochranu podané státním příslušníkem třetí země nebo osobou bez státní příslušnosti v některém z členských států, Úř. věst. 2013, L 180, s. 31.
2)

Rovněž lze mít s ohledem na článek 394 LEC (2), který stanoví zásadu, že náklady řízení nese neúspěšný účastník řízení, za to, že pokud je zneužívající ujednání týkající se nákladů prohlášeno za neplatné, avšak účinky této neplatnosti se omezí na výše uvedené rozdělení nákladů, znamená to porušení zásad efektivity a nezávaznosti vyplývajících z práva Evropské unie v případě, že se žalobě vyhoví částečně, a lze mít za to, že to vede k opačnému odrazujícímu účinku, v důsledku čehož nejsou chráněny oprávněné zájmy spotřebitelů?
10)

Je vzhledem k čl. 4 odst. 2 směrnice 93/13, jejž LCGC (2) do španělského právního řádu neprovedl, v rozporu s článkem 8 směrnice 93/13 situace, kdy španělský soud odkáže na čl. 4 odst. 2 téže směrnice a uplatní jej, přičemž toto ustanovení zůstalo neprovedené do španělského právního řádu z vůle zákonodárce, jenž usiloval o stupeň naprosté ochrany v souvislosti se všemi ujednáními, která prodávající nebo poskytovatel může vložit do spotřebitelské smlouvy, včetně ujednání týkajících se hlavního předmětu smlouvy, a to i tehdy, kdyby byla sepsána jasným a srozumitelným jazykem, jestliže by ujednání nazvané „poplatek za poskytnutí úvěru“ bylo shledáno součástí hlavního předmětu smlouvy o úvěru?
2)

K důkaznímu břemeni ohledně „přihlášení se k přepravě“ V případě kladné odpovědi na otázku 1) a), tedy v případě uplatnění čl. 3 odst. 2 písm. a) nařízení (ES) č. 261/2004 na náhradu škody požadovanou cestujícím, jehož let byl zpožděn: Jsou podmínky stanovené v čl. 3 odst. 2 písm. a) předběžné podmínky, které spotřebitel musí splnit, aby mohl požadovat uplatnění nařízení, či liberační důvod pro leteckou společnost, který jí umožňuje předložit seznam cestujících za účelem prokázání, že spotřebitel se nedostavil k přihlášení se k přepravě „jak je předem a písemně stanoveno a v čase uvedeném leteckým dopravcem, provozovatelem souborných služeb pro cesty, pobyty a zájezdy nebo oprávněným zprostředkovatelem služeb v cestovním ruchu, nebo, jestliže není uveden čas, nejpozději do 45 minut před zveřejněným časem odletu“ podle čl. 3 odst. 2 písm. a) nařízení (ES) č. 261/2004 ze dne 11. února 2004, s ohledem na technologický vývoj, který nyní umožňuje elektronické vydávání digitálních palubních vstupenek, neexistenci časového jakéhokoli časového označování papírových palubních vstupenek, související neexistenci jakékoli povinnosti dostavit se fyzicky k odbavovací přepážce, a na to, že pouze letecké společnosti mají v držení všechny informace týkající se přihlášení se k přepravě cestujících až do ukončení činností souvisejících s přihlašováním? V případě kladné odpovědi na otázku 1) a), tedy v případě uplatnění čl. 3 odst. 2 písm. a) nařízení (ES) č. 261/2004 na náhradu škody požadovanou cestujícím, jehož let byl zpožděn: Spočívá důkazní břemeno týkající se skutečného přihlášení se k přepravě cestujícího, který podal soudní žalobu, „jak je předem a písemně stanoveno a v čase uvedeném leteckým dopravcem, provozovatelem souborných služeb pro cesty, pobyty a zájezdy nebo oprávněným zprostředkovatelem služeb v cestovním ruchu, nebo, jestliže není uveden čas, nejpozději do 45 minut před zveřejněným časem odletu“ podle čl. 3 odst. 2 písm. a) nařízení (ES) č. 261/2004 ze dne 11. února 2004, výhradně na cestujícím, s ohledem na technologický vývoj, který nyní umožňuje elektronické vydávání digitálních palubních vstupenek, neexistenci časového jakéhokoli časového označování papírových palubních vstupenek, související neexistenci jakékoli povinnosti dostavit se fyzicky k odbavovací přepážce, a na to, že pouze letecké společnosti mají v držení všechny informace týkající se přihlášení se k přepravě cestujících až do ukončení činností souvisejících s přihlašováním?
C 238/9

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Hoge Raad der Nederlanden (Nizozemsko) dne 23. dubna 2019 — Staatssecretaris van Financiën v. Exter BV

(Věc C-330/19)

(2019/C 238/12)

Jednací jazyk: nizozemština

Předkládající soud

Hoge Raad der Nederlanden

Účastníci původního řízení

Navrhovatel: Staatssecretaris van Financiën

Odpůrkyně: Exter BV

Předběžná otázka

Vede článek 121 odst. 1 celního kodexu Společenství (1) k tomu, že preferenční sazební opatření, které bylo na dovážené zboží možno uplatnit v okamžiku jeho propuštění do režimu aktivního zušlechťovacího styku s podmíněným osvobozením od cla, lze stále ještě zohlednit i při stanovení výše celního dluhu, který vzniká při propuštění tohoto zboží v nezměněném, resp. změněném stavu do volného oběhu, je-li toto opatření v okamžiku přijetí celního prohlášení s návrhem na propuštění do volného oběhu pozastaveno?

(1) Nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství. (Úř. věst. 1992, L 302, s. 1).
9)

Jsou v rozporu se základními ustanoveními v oblasti poskytování služeb stanovenými v článku 56 Smlouva o fungování Evropské unie a ostatními ustanoveními unijního práva, nezávisle na tom, zda je majitelem vozidla fyzická či právnická osoba, domněnka uzavření smlouvy tímto zaparkováním a domněnka souhlasu se zaplacením ceny denního parkovacího lístku, pokud není zakoupen parkovací lístek podle hodinové sazby, nebo pokud uplyne platnost zakoupeného lístku? Jinými slovy, pokud jde o určení hmotného práva, lze v projednávané věci uplatnit ustanovení článku 4 nařízení č. 593/2008 (s vědomím toho, že v projednávané věci neexistuje žádný důkaz, že strany sporu dospěly k dohodě ohledně použitelného práva)? — Pokud platí domněnka uzavření smlouvy, jde v projednávané věci o smlouvu o poskytování služeb, jinými slovy, lze tuto smlouvu o parkování považovat za službu ve smyslu čl. 4 odst. 1 písm. b) nařízení č. 593/2008? — Podpůrně, lze toto zaparkování považovat za smlouvu o pronájmu v souladu s čl. 4 odst. 1 písm. c) nařízení č. 593/2008? — Podpůrně, pokud se na takové zaparkování vztahuje ustanovení 4 odst. 2 nařízení č. 593/2008, vyvstává otázka, co je v projednávané věci charakteristickým plněním, s ohledem na to, že odvolatel v zásadě pouze označuje povrch vozovky jako místo k zaparkování a vybírá platbu za parkování, zatímco odpůrce zaparkuje a zaplatí parkování. Pokud je totiž charakteristické plnění ze strany odvolatele, uplatnilo by se chorvatské právo, avšak kdyby bylo charakteristické plnění ze strany odpůrce, uplatnilo by se právo slovinské. Avšak vzhledem k tomu, že povinnost platby za parkování je v tomto případě upravena chorvatským právem, k němuž má tedy smlouva užší vazby, lze přesto v projednávané věci navíc uplatnit ustanovení čl. 4 odst. [3] nařízení č. 593/2008? — Pokud bude určeno, že jde o mimosmluvní povinnost, na kterou odkazuje nařízení č. 864/2007, lze tuto mimosmluvní povinnost považovat za škodu, takže použitelné právo by se určilo podle čl. 4 odst. 1 nařízení č. 864/2007? — Podpůrně, lze tento druh parkování považovat za bezdůvodné obohacení, takže použitelné právo by se určilo podle čl. 10 odst. 1 nařízení č. 864/2007? — Podpůrně, lze tento druh parkování považovat za řízení obchodní činnosti, takže použitelné právo by se určilo podle čl. 11 odst. 1 nařízení č. 864/2007? — Podpůrně, lze tento druh parkování považovat za odpovědnost odpůrce z důvodu culpa in contrahendo, takže použitelné právo by se určilo podle 12 odst. 1 nařízení č. 864/2007?
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Supreme Court of the United Kingdom (Spojené království) dne 27. května 2019 — The Software Incubator Ltd v. Computer Associates (UK) Ltd

(Věc C-410/19)

(2019/C 255/36)

Jednací jazyk: angličtina

Předkládající soud

Supreme Court of the United Kingdom

Účastnice původního řízení

Navrhovatelka: The Software Incubator Ltd

Odpůrkyně: Computer Associates (UK) Ltd

Předběžné otázky

1. Je kopie počítačového softwaru dodávaná zákazníkům zmocnitele elektronicky, a nikoli na jakémkoli hmotném nosiči, „zbožím“ ve smyslu tohoto pojmu, jak je uveden v definici obchodního zástupce v čl. 1 odst. 2 směrnice Rady 86/653/EHS ze dne 18. prosince 1986 o koordinaci právní úpravy členských států týkající se nezávislých obchodních zástupců (1) (dále jen „směrnice“)?

2. V případě, že je počítačový software dodáván zákazníkům zmocnitele prostřednictvím poskytnutí licence k používání kopie počítačového softwaru na dobu neurčitou, jedná se o „prodej zboží“ ve smyslu tohoto pojmu, jak je uveden v definici obchodního zástupce v čl. 1 odst. 2 směrnice?

(1) Úř. věst. 1986, L 382, s. 17
5.

S ohledem na výše uvedené Associazione zpochybňuje výklad čl. 263 čtvrtého pododstavce poslední části věty SFEU provedený soudem prvního stupně, který vedl k popření jeho obsahu a zmaření zájmů evropského normotvůrce. V tomto ohledu lze odkázat na úvahy vyjádřené generálními advokáty v několika věcech (viz zejména stanovisko generálního advokáta ve věci C-456/13 P; stanovisko generálního advokáta ve věci C-583/11 P; stanovisko generálního advokáta ve spojených věcech C-622/16 P až C-624/16 P), podle nichž by takovýto restriktivní výklad vedl k tomu, že by článek 263 SFEU byl zbaven smyslu a konkrétního účinku. S ohledem na výše uvedené Associazione tvrdí, že výklad čl. 263 čtvrtého pododstavce poslední části věty SFEU, který byl podán v napadeném usnesení, je ve zjevném rozporu s článkem 47 Listiny základních práv [„Každý, jehož práva a svobody zaručené právem Unie byly porušeny, má za podmínek stanovených tímto článkem právo na účinné prostředky nápravy před soudem. Každý má právo, aby jeho věc byla spravedlivě (…) projednána (…)“], článkem 6 (Právo na spravedlivý proces) a článkem 13 (Právo na účinné opravné prostředky) Evropské úmluvy o lidských právech, což brání předpokládané možnosti obrátit se na Tribunál z důvodu bezprostředního dotčení v takovémto případě a neodůvodněně poškozuje systém ochrany práv zavedený unijním právním řádem.
i.

Tribunál z právního hlediska nesprávně posoudil úplné a správné oznámení, a nesprávně kvalifikoval oznámení Komise jako oznámení, které může způsobit běh lhůty stanovené v článku 263 SFEU. Tento přístup Tribunálu je v rozporu se zásadou právní jistoty. Rumunsko má za to, že existence jakékoli pochybení týkající se základních náležitostí takového rozhodnutí, jako je rozhodnutí 2018/873, může ohrozit oznámení a nese s sebou závažné problémy s ohledem na zásadu právní jistoty. Existence takových pochybení, jako jsou pochybení zjištěná Tribunálem, stačí k tomu, aby oznámení Komise nemohlo vést k běhu lhůty stanovené v článku 263 SFEU. Tribunál měl za to, že rozdíly ve zveřejněném a oznámeném znění rozhodnutí 2018/873 byly malé, přičemž se opřel o skutečnost, že tyto rozdíly nemohou vést k nepochopení textu rozhodnutí, jelikož slovo „sumă“ (částka) mohlo odpovídat jen opravě „sumă estimată“ (odhadovaná částka). Vzhledem k tomu, že tato oprava nebyla provedena, Rumunsko má za to, že to vedlo k zjevnému nepochopení znění rozhodnutí 2018/873 a k ohrožení jeho oznámení.
—

Podpůrně je na třeba na žalobu nahlížet jako přípustnou, pokud by měla být použita druhá alternativa tzv. Mory-judikatury, podle níž musí žalobkyně prokázat, že bylo podporami podstatně zasaženo do jejího postavení na trhu. V tomto případě dochází k přenesení důkazního břemene, přinejmenším ale k jeho zmírnění ve prospěch navrhovatelky, jelikož Komise svévolně nezohlednila relevantní skutkové okolnosti, které jí byly známy. Pouze podpůrně je třeba poznamenat, že navrhovatelka takové podstatné zasažení skutečně prokázala. Odlišné právní posouzení Tribunálem by šlo nad rámec judikatury Soudního dvora a vedlo k právně nesprávnému posouzení relevantního trhu. Tribunál v této souvislosti zkreslil a zkrátil skutkové okolnosti přednesené jak navrhovatelkou, tak Komisí, změnil obsah napadeného usnesení a porušil pravidla o důkazním břemeni.
C 280/30

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná High Court (Irsko) dne 17. června 2019 — Friends of the Irish Environment Limited v. Commissioner for Environmental Information

(Věc C-470/19)

(2019/C 280/41)

Jednací jazyk: angličtina

Předkládající soud

High Court (Irsko)

Účastníci původního řízení

Žalobkyně: Friends of the Irish Environment Limited

Žalovaný: Commissioner for Environmental Information

První vedlejší účastník řízení: The Courts Service of Ireland

Předběžná otázka

Je kontrola přístupu k soudním záznamům týkajícím se řízení, v němž bylo vydáno konečné rozhodnutí, v němž uplynula lhůta pro podání odvolání a v němž není projednáváno žádné odvolání ani další návrh nebo žádost, avšak podání dalších návrhů nebo žádostí je za určitých okolností možné, výkonem „soudní funkce“ ve smyslu čl. 2 odst. 2 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/4/ES (1) ze dne 28. ledna 2003 o přístupu veřejnosti k informacím o životním prostředí a o zrušení směrnice Rady 90/313/EHS?

(1) Úř. věst. 2003, L 41, s. 26; Zvl. vyd. 15/07, s. 375.
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) (Spojené království) dne 17. června 2019 — Commissioners for Her Majesty's Revenue & Customs v. Wellcome Trust Ltd

(Věc C-459/19)

(2019/C 280/38)

Jednací jazyk: angličtina

Předkládající soud

Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber)

Účastníci původního řízení

Žalobci: Commissioners for Her Majesty's Revenue & Customs

Žalovaná: Wellcome Trust Ltd

Předběžné otázky

1. Má být článek 44 směrnice 2006/112 (1) vykládán v tom smyslu, že pokud jsou osobě povinné k dani, která vykonává nehospodářskou činnost spočívající v nákupu a prodeji akcií a jiných cenných papírů při správě majetku dobročinné organizace, výhradně pro účely této činnosti osobou mimo Společenství poskytnuty služby správy investic, je třeba ji považovat za „osobu povinnou k dani, která jedná jako taková“?

2. V případě, že je odpověď na otázku 1 záporná a články 46 až 49 směrnice se nepoužijí, použije se na toto plnění článek 45 směrnice, nebo se na toto plnění nepoužije ani článek 44, ani článek 45 směrnice?

(1) Směrnice Rady 2006/112/ES ze dne 28. listopadu 2006 o společném systému daně z přidané hodnoty (Úř. věst. L 347, 11.12.2006, s. 1).