Účastníci řízení

Odůvodnění rozsudku

Výrok



Účastníci řízení

Ve věci C‑278/05,

jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Spojené království) ze dne 22. června 2005, došlým Soudnímu dvoru dne 6. července 2005, v řízení

Carol Marilyn Robins a další,

proti

Secretary of State for Work and Pensions,

SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),

ve složení C. W. A. Timmermans, předseda senátu, J. Klučka, R. Silva de Lapuerta, J. Makarczyk a L. Bay Larsen (zpravodaj), soudci,

generální advokátka: J. Kokott,

vedoucí soudní kanceláře: M. Ferreira, vrchní rada,

s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 1. června 2006,

s ohledem na vyjádření předložená:

– za C. M. Robins a další I. Walkerem, solicitor, D. Andersonem, QC, a P. Newmanem, barrister,

– za vládu Spojeného království C. White, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s D. Pannickem a D. Wyattem, QC, jakož i R. Hitchcockem a K. Smith, barristers,

– za Irsko D. J. O’Haganem, jako zmocněncem, ve spolupráci s P. McGarrym, BL,

– za nizozemskou vládu H. G. Sevenster, jako zmocněnkyní,

– za Komisi Evropských společenství G. Rozetem a J. Enegrenem, jako zmocněnci,

po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 13. července 2006,

vydává tento

Rozsudek

Odůvodnění rozsudku

1. Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 8 směrnice Rady 80/987/EHS ze dne 20. října 1980 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se ochrany zaměstnanců v případě platební neschopnosti zaměstnavatele (Úř. věst. L 283, s. 23; Zvl. vyd. 05/01, s. 217, dále jen „směrnice“).

2. Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi C. M. Robins a 835 dalšími pojištěnci dvou soukromých systémů podnikového důchodového pojištění (dále jen, dohromady, „žalobci v původním řízení“) a Secretary of State for Work and Pensions, příslušným ve Spojeném království v otázkách zaměstnanosti a důchodů, jehož předmětem je krácení jejich nároků na dávky ve stáří z důvodu platební neschopnosti jejich zaměstnavatele.

Právní rámec sporu

Právní úprava Společenství

3. Článek 1 odst. 1 směrnice stanoví:

„Tato směrnice se vztahuje na pohledávky zaměstnanců vyplývající z pracovních smluv nebo pracovních poměrů vůči zaměstnavatelům, kteří se nacházejí v platební neschopnosti ve smyslu čl. 2 odst. 1.“

4. Článek 2 směrnice uvádí:

„1. Pro účely této směrnice je zaměstnavatel považován za platebně neschopného,

a) pokud bylo požádáno o zahájení řízení o majetku zaměstnavatele podle příslušných právních a správních předpisů dotčeného členského státu za účelem kolektivního uspokojení pohledávek věřitelů, které umožňuje přihlédnout k pohledávkám uvedeným v čl. 1 odst. 1, a

b) pokud orgán, který je na základě zmíněných právních a správních předpisů příslušný,

– buď rozhodl o zahájení řízení,

– nebo konstatoval konečné zavření podniku nebo provozovny zaměstnavatele a nedostatek volných aktiv opravňujících k zahájení řízení.

2. Tato směrnice se nedotýká vnitrostátního práva, pokud jde o definice výrazů ,zaměstnanec‘, ,zaměstnavatel‘, ,odměna‘, ,nabytá práva‘ a ,nabývaná práva‘.“

5. V souladu s článkem 3 směrnice přijmou členské státy opatření nezbytná k tomu, aby záruční instituce zajišťovaly, s výhradou článku 4, úhradu nesplacených pohledávek zaměstnanců, které vyplývají z pracovních smluv nebo z pracovních poměrů a týkají se odměny za období před určeným dnem. Tímto dnem je podle volby členských států jeden ze dnů stanovených v odstavci 2 uvedeného článku 3.

6. Podle čl. 4 odst. 1 a 2 směrnice mohou členské státy omezit povinnost záručních institucí uhradit pohledávky uvedenou v článku 3 na úhradu nesplacených pohledávek týkajících se odměny za, podle případu, tři měsíce, osmnáct měsíců nebo osm týdnů.

7. Podle článku 7 „[č]lenské státy přijmou opatření nezbytná k zajištění toho, aby neuhrazení povinných příspěvků zaměstnavatele pojišťovacím institucím v souladu s vnitrostátními zákonnými systémy sociálního zabezpečení před vznikem jeho platební neschopnosti nemělo nepříznivý vliv na nárok zaměstnanců na dávky od těchto pojišťovacích institucí, pokud byly příspěvky zaměstnanců odečteny z vyplácené odměny“.

8. Podle článku 8 „[č]lenské státy zajistí, aby byla přijata nezbytná opatření na ochranu zájmů zaměstnanců a osob, které již odešly z podniku nebo provozovny zaměstnavatele ke dni vzniku platební neschopnosti zaměstnavatele, pokud jde o nabytá nebo nabývaná práva na starobní důchody [dávky ve stáří], včetně pozůstalostních důchodů [dávek pro pozůstalé], na základě doplňkových podnikových nebo mezipodnikových systémů sociálního zabezpečení [systémů podnikového nebo mezipodnikového důchodového připojištění] které stojí mimo vnitrostátní zákonné systémy sociálního zabezpečení“.

9. Článek 9 uvádí, že směrnice se nedotýká možnosti členských států uplatňovat nebo přijímat právní a správní předpisy, které jsou pro zaměstnance příznivější.

Vnitrostátní právní rámec

Zajištění příspěvků do důchodových systémů

10. Podle Employment Rights Act 1996 a Pension Schemes Act 1993 (dále jen „PSA 1993“) provádí Redundancy Payments Directorate jménem Secretary of State for Trade and Industry úhrady z National Insurance Fund (dále jen „NIF“), aby zachoval práva bývalých zaměstnanců v případě platební neschopnosti jejich zaměstnavatele. Stává se tudíž namísto zaměstnanců věřitelem v konkursním řízení zahájeném proti zaměstnavateli.

11. Článek 124 PSA 1993 umožňuje uhradit z NIF „příslušné příspěvky“ do důchodového sytému v případě nesplnění tohoto závazku zaměstnavatelem, který je platebně neschopný.

12. „Příslušné příspěvky“ definované v čl. 124 odst. 2 PSA 1993 jsou příspěvky, které jsou hrazeny:

– jménem zaměstnavatele nebo

– jménem zaměstnance za podmínky, že zaměstnavatel skutečně srazil ze mzdy, jakožto příspěvek zaměstnance, sumu rovnající se této částce.

13. Částka příspěvků, které hradí zaměstnavatel svým jménem, je definována v čl. 124 odst. 3 PSA 1993 jako nejnižší z následujících:

– nesplacená částka, která měla být uhrazena během dvanácti měsíců předcházejících dni, kdy se zaměstnavatel stal platebně neschopným;

– pokud jsou dávky systému vypočítány v závislosti na mzdě pojištěného, částka ověřená pojistným matematikem jako nezbytná k pokrytí závazků v okamžiku likvidace ve prospěch zaměstnanců společnosti nebo na jejich účet a

– 10 % celkové částky odměn, které byly nebo měly být uhrazeny zaměstnancům během dvanácti měsíců předcházejících dni vzniku platební neschopnosti.

14. Částka, která může být požadována z titulu příspěvků neuhrazených jménem zaměstnance, je definována v čl. 124 odst. 5 PSA 1993 jako odpovídající částkám sraženým ze mzdy během dvanácti měsíců předcházejících dni vzniku platební neschopnosti.

15. Článek 177 odst. 2 písm. b) PSA 1993 stanoví, že úhrady, které provádí Secretary of State, jsou financovány z NIF a článek 127 upravuje subrogaci.

Pensions Compensation Board a Fraud Compensation Scheme

16. Články 81 až 86 Pensions Act 1995, ve znění Welfare Reform and Pensions Act 1999 (dále jen „PA 1995“), upravovaly uplatnění náhrady škody, pokud jde o důchodové dávky u Pensions Compensation Board, pokud byl zaměstnavatel platebně neschopný a aktiva systému byla snížena trestným činem zahrnujícím nepoctivost („dishonesty“), včetně úmyslu podvádět („defraud“).

17. Od září 2005 byl na základě článků 182 až 189 Pensions Act 2004 (dále jen „PA 2004“) tento systém náhrady škody Pensions Compensation Board nahrazen, rovněž pro případ nedostatku aktiv z důvodu podvodu, Fraud Compensation Scheme.

Opětovné nabytí nároků v obecném důchodovém systému

18. Podle článku 55 PSA 1993, ve znění článku 141 PA 1995, jakož i podle Occupational Pension Schemes (Contracting‑out) (Amount Required for Restoring State Scheme Rights and Miscellaneous Amendment) Regulations 1998 (SI 1998/1397), mohou pojištěnci systémů splňující určité podmínky znovu nabýt veškeré své nároky nebo jejich část v obecném důchodovém systému, pokud bylo řízení o likvidaci systému pojištění zahájeno nejdříve dne 6. dubna 1997 a pokud uvedený systém nedisponuje dostatečnými prostředky.

Držba finančních zdrojů systému nezávislým svěřenstvím

19. Článek 592 Income and Corporation Taxes Act 1988 umožňoval zaměstnavatelům a zaměstnancům využívat snížení daně z částek odvedených do důchodových systémů, pokud byla aktiva systému držena nezávislým svěřenstvím, a tudíž nebyla k dispozici ostatním věřitelům v případě platební neschopnosti. Systémy důchodového připojištění se obvykle podřizovaly této povinnosti z důvodu přiznaného snížení daně.

20. Od 6. dubna 2006 již není pro snížení daně vyžadováno, aby byla aktiva systému držena nezávislým svěřenstvím. Nicméně, podle čl. 252 odst. 2 PA 2004, který vstoupil v platnost dne 23. září 2005, musí být důchodové systémy založeny ve formě nezávislého svěřenství, aby mohli správci přijmout úhrady z titulu financování systému.

„Minimum Funding Requirement“ (MFR) a pohledávka vůči zaměstnavateli

21. Podle článku 56 PA 1995 musí podnikové důchodové systémy, s výjimkou některých z nich, zajistit, aby hodnota jejich aktiv nebyla nižší než částka jejich závazků tak, jak jsou ohodnoceny na základě „Minimum Funding Requirement“.

22. Článek 75 PA 1995 a Occupational Pension Schemes (Deficiency on Winding Up etc.) Regulations 1996 (SI 1996/3128), ve znění Occupational Pension Schemes (Minimum Funding Requirement and Miscellaneous Amendments) Regulations 2002 (SI 2002/380) (dále jen, dohromady, „nařízení týkající se nedostatečných aktiv“) stanovily, že pokud jsou podnikové důchodové systémy, které vycházejí ze mzdy a na které se vztahuje uvedený článek 75, v likvidaci nebo pokud se zaměstnavatel stane platebně neschopným ve smyslu tohoto posledního článku a pokud k rozhodnému dni jejich aktiva nepokrývají jejich závazky, částka odpovídající rozdílu musí být považována za dluh zaměstnavatele vůči správcům tohoto systému, což umožňuje správcům podat žalobu na vymáhání dluhu.

23. Od 6. dubna 2005 byl článek 75 PA 1995 změněn článkem 271 PA 2004 a nařízení týkající se nedostatečných aktiv byla nahrazena Occupational Pension Schemes (Employer Debt) Regulations 2005 (SI 2005/678, ve znění Occupational Pension Schemes (Employer Debt etc.) (Amendment) Regulations 2005 (SI 2005/2224). Nicméně co se týče obsahu, zůstala předcházející pravidla nezměněna.

24. Mimoto, některé příspěvky, které měli uhradit zaměstnavatelé do podnikového důchodového systému nebo do státního systému, jsou přednostními pohledávkami kategorie 4 přílohy 6 Insolvency Act 1986, a to konkrétně:

– příspěvky zaměstnanců do podnikového důchodového systému, které byly sraženy ze mzdy v průběhu čtyř měsíců předcházejících dni vzniku platební neschopnosti, ale které ještě nebyly odvedeny zaměstnavatelem do systému a

– příspěvky, které měl uhradit zaměstnavatel do podnikového důchodového systému v rámci „contracting-out“ [možnost volby nepřipojit se k State Earnings Pension Scheme (SERPS), povinnému systému důchodového připojištění připojením se k podnikovému systému] za dvanáct měsíců předcházejících dni vzniku platební neschopnosti, pokud tyto příspěvky odpovídají ustanovením týkajícím se zaručeného minimálního důchodu (čl. 8 odst. 2 PSA 1993) nebo chráněných práv (článek 10 PSA 1993) v tomto systému.

Spor v původním řízení

25. Žalobci v původním řízení jsou bývalí zaměstnanci společnosti ASW Limited, která je předmětem soudního řízení o likvidaci na základě usnesení ze dne 24. dubna 2003.

26. Byli pojištěnci důchodových systémů financovaných touto společností, a sice ASW Pension Plan a ASW Sheerness Steel Group Pension Fund (dále jen „důchodové systémy“).

27. Tyto důchodové systémy mají následující charakteristiky, společné všem soukromým důchodovým systémům založeným na poslední mzdě:

– dávky, nazvané „dávkami založenými na poslední mzdě“, jsou vypočítány na základě akruální míry, jakož i na poslední mzdě každého pojištěnce a délce jeho zaměstnání ve společnosti;

– pojištěnci hradí příspěvek odpovídající procentu jejich mzdy a zaměstnavatel je povinen přispívat ve výši nezbytné pro zachování a poskytování dávek, systémy jsou tak nazývány systémy „rovnováhy nákladů“;

– zaměstnavatelská společnost, která je financuje, má právo oznámit, že přestává přispívat, a zahájit likvidaci systémů;

– od okamžiku zahájení likvidace důchodových systémů se použijí ustanovení článku 75 PA 1995, která upravují zákonný dluh společnosti vůči uvedeným systémům.

28. Důchodové systémy ukončily svoji činnost v červenci 2002 a jsou v likvidaci. Jejich správci musí nyní využívat aktiva těchto systémů k zajištění poskytování dávek pojištěncům podle určitých přednostních kategorií definovaných pravidly upravujícími důchodové systémy, tak jak byla změněna zákonem. Aktiva systémů jsou používána přednostně pro zajištění poskytování dávek hrazených pojištěncům, kteří již pobírali důchod v době, kdy byly systémy dány do likvidace, a dále, pokud zbývají aktiva, pro zajištění poskytování dávek hrazených pojištěncům, kteří v době, kdy důchodové systémy byly dány do likvidace, ještě nepobírali důchod.

29. Podle posledního ohodnocení provedeného pojistnými matematiky důchodových systémů nepostačují aktiva k pokrytí všech dávek, které mají být uhrazeny všem pojištěncům, a tudíž budou dávky pojištěncům, kteří ještě nejsou důchodci, sníženy.

30. Vzhledem k tomu, že žalobci v původním řízení měli za to, že jim právní úprava platná ve Spojeném království neposkytuje úroveň ochrany stanovenou článkem 8 směrnice, podali proti vládě Spojeného království, představované Secretary of State for Work and Pensions, žalobu na náhradu utrpěné škody.

31. High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division, kterému byla tato věc předložena, se rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

„1) Musí být článek 8 směrnice […] vykládán tak, že vyžaduje, aby členské státy všemi nezbytnými prostředky zajistily, že nároky nabyté zaměstnanci v rámci podnikových nebo mezipodnikových systémů důchodového připojištění, založených na poslední mzdě, byly v případě platební neschopnosti soukromého zaměstnavatele a pokud finanční prostředky systémů nepostačují k pokrytí těchto dávek plně financovány členskými státy?

2) Pokud je odpověď na první otázku záporná, jsou požadavky článku 8 dostatečně provedeny takovou právní úpravou, jaká platí ve Spojeném království, popsanou výše?

3) Pokud právní předpisy Spojeného království nejsou v souladu s článkem 8, jaká kritéria by měl vnitrostátní soud použít k určení, zda z toho vyplývající nesplnění povinnosti uložené právem Společenství je dostatečně závažné, aby vedlo k povinnosti nahradit škodu? Zejména, postačuje pouhé nesplnění povinnosti k založení existence dostatečně závažného porušení nebo by musel členský stát zjevně a závažně nedodržet meze svých zákonodárných pravomocí, anebo je potřeba použít jiné kritérium, a pokud ano, jaké?“

K první otázce

32. Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda článek 8 směrnice musí být vykládán v tom smyslu, že v případě platební neschopnosti zaměstnavatele a nedostatku finančních prostředků systémů podnikového nebo mezipodnikového důchodového připojištění musí být financování nabytých nároků na dávky ve stáří jednak zajištěno samotnými členskými státy a jednak, zda musí být zajištěno v plném rozsahu.

Vyjádření předložená Soudnímu dvoru

33. Žalobci v původním řízení tvrdí, že struktura směrnice a znění jejího článku 8 ukládají členským státům povinnost zajistit dosažení výsledku. V případě potřeby musí být tedy nabyté nároky těmito státy plně financovány.

34. Spojené království Velké Británie a Severního Irska, Irsko, Nizozemské království a Komise Evropských společenství mají za to, že článek 8 směrnice nevyžaduje, aby členské státy zajišťovaly veškeré nároky nabyté zaměstnanci. Ponechává členským státům určitý prostor pro uvážení.

Odpověď Soudního dvora

35. Je třeba konstatovat, že znění článku 8 směrnice tím, že obecně stanoví, že členské státy „zajistí, aby byla přijata nezbytná opatření“, neukládá těmto státům, aby samy financovaly nároky na dávky, jež je třeba podle směrnice chránit.

36. Použité pojmy ponechávají členským státům určitý prostor pro uvážení, co se týče mechanismu, který má být přijat za účelem takové ochrany.

37. Členský stát tudíž může například stanovit povinnost zajištění na náklady zaměstnavatelů nebo zřídit záruční instituci a stanovit způsoby jejího financování, místo aby financoval nároky z veřejných zdrojů.

38. Co se týče úrovně ochrany vyžadované směrnicí, je třeba připomenout, že podle prvního bodu jejího odůvodnění je nezbytné přijmout opatření na ochranu zaměstnanců v případě platební neschopnosti zaměstnavatele „s ohledem na nezbytnost vyrovnaného hospodářského a sociálního rozvoje ve Společenství“.

39. Směrnice se tak snaží uvést v soulad zájmy zaměstnanců a nezbytnost vyrovnaného hospodářského a sociálního rozvoje.

40. Usiluje o zajištění minimální ochrany podle práva Společenství zaměstnancům v případě platební neschopnosti zaměstnavatele (rozsudek ze dne 19. listopadu 1991, Francovich a další, C‑6/90 a C‑9/90, Recueil, s. I‑5357, bod 3), aniž jsou dotčena, v souladu s jejím článkem 9, příznivější ustanovení, která mohou členské státy uplatňovat nebo přijímat.

41. Úroveň ochrany vyžadovaná směrnicí pro každou ze specifických záruk, které zavádí, musí být určena s ohledem na pojmy použité v odpovídajícím ustanovení vykládaném, v případě potřeby, ve světle těchto úvah.

42. Co se týče zajištění nároků na dávky ve stáří ze systémů důchodového připojištění, článek 8 směrnice nemůže být vykládán tak, že vyžaduje plné zajištění dotčených nároků.

43. Stejně jako článek 7 směrnice týkající se vnitrostátních zákonných systémů sociálního zabezpečení, a na rozdíl od článků 3 a 4 stejné směrnice týkajících se pohledávek z titulu nezaplacených odměn, sice uvedený článek 8 nestanoví výslovně možnost členských států omezit úroveň ochrany.

44. Nicméně neexistence výslovné zmínky v tomto smyslu sama o sobě neznamená, že, nezávisle na znění dotyčného ustanovení, záměrem zákonodárce Společenství bylo stanovit povinnost zajistit veškeré nároky na dávky.

45. V tomto ohledu je přitom třeba konstatovat, že článek 8 směrnice tím, že se omezil na obecné stanovení povinnosti přijetí nezbytných opatření na „ochranu zájmů“ dotyčných osob, ponechává členským státům pro účely určení úrovně ochrany značný prostor pro uvážení, který vylučuje povinnost zajištění v plném rozsahu.

46. Je tedy namístě odpovědět na první otázku tak, že článek 8 směrnice musí být vykládán v tom smyslu, že v případě platební neschopnosti zaměstnavatele a nedostatku finančních prostředků systémů podnikového nebo mezipodnikového důchodového připojištění nemusí být financování nabytých nároků na dávky ve stáří povinně zajištěno samotnými členskými státy, ani být zajištěno v plném rozsahu.

K druhé otázce

47. Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda článek 8 směrnice brání takovému systému ochrany, o který se jedná ve sporu v původním řízení.

Vyjádření předložená Soudnímu dvoru

48. Žalobci v původním řízení uplatňují, že dotčený vnitrostátní systém může vést při svém uplatnění až k 80% snížení nároků na dávky. Takový systém zbavuje článek 8 směrnice veškerého praktického dosahu. Přijatá ustanovení nezajišťují dostatečné provedení směrnice.

49. Spojené království má za to, že různé prvky systému, o který se jedná v původním řízení, popsané v bodech 10 až 24 tohoto rozsudku, jsou dostatečné pro zajištění minimálního stupně ochrany vyžadovaného článkem 8 směrnice.

50. Dodává, že od 1. září 2005 byl podle článku 286 PA 2004 a Financial Assistance Scheme Regulations 2005 (SI 2005/1986) zřízen systém finanční pomoci, Financial Assistance Scheme (dále jen „FAS“). Tento systém pomáhá určitým pojištěncům důchodových systémů v případě platební neschopnosti zaměstnavatele. Použije se na podnikové důchodové systémy, u kterých bylo zahájeno řízení o likvidaci v období od 1. ledna 1997 do 5. dubna 2005. Doplňuje důchodové dávky až do přibližně 80 % stanoveného důchodu.

51. Irsko a Nizozemské království mají rovněž za to, že taková ustanovení, která byla přijata Spojeným královstvím, představují přiměřené provedení směrnice.

52. Komise uvádí, že co se týče žalobců v původním řízení, stávající systém nezabránil tomu, aby jejich nároky utrpěly značnou újmu. Taková situace je obtížně slučitelná s cílem článku 8 směrnice.

53. Podle ní je obtížné přesně stanovit úroveň ochrany, kterou ukládá toto ustanovení. Nicméně úroveň ochrany, kterou požívají žalobci v původním řízení, není dostatečná.

Odpověď Soudního dvora

54. Podle informací ve spisu, které nebyly zpochybněny, dva z žalobců v původním řízení obdrží jeden pouze 20 % a druhý pouze 49 % dávek, na které měli nárok.

55. V případě neexistence povinnosti zajišťovat plně nároky na dávky je třeba nalézt minimální úroveň ochrany vyžadovanou směrnicí.

56. Je totiž nutné poukázat na to, že, na rozdíl od článků 3 a 4 směrnice, jejichž znění umožňuje, nehledě na prostor pro uvážení ponechaný členským státům, určit minimální záruku uloženou, co se týče pohledávek z titulu nezaplacených odměn (viz výše uvedený rozsudek Francovich a další, body 18 až 20), ani článek 8 směrnice, ani žádné jiné její ustanovení neobsahuje prvky umožňující přesně stanovit minimální úroveň vyžadovanou pro ochranu nároků na dávky ze systémů podnikového důchodového připojištění.

57. Nicméně pokud vycházíme ze způsobu, jakým zákonodárce Společenství vyjádřil svou vůli, je třeba konstatovat, že ustanovení vnitrostátního práva, která mohou vést, v určitých situacích, k zajištění dávek omezenému na 20 nebo 49 % nároků, na které by měl zaměstnanec nárok, tedy na méně než polovinu těchto nároků, nemohou být považována za odpovídající definici pojmu „ochrana“ použitému v článku 8 směrnice.

58. V tomto ohledu je třeba uvést, že v roce 2004, podle číselných údajů předložených Komisi Spojeným královstvím, které nebyly popřeny:

– přibližně 65 000 pojištěnců důchodových systémů utrpělo ztrátu vyšší než 20 % vzhledem k předpokládaným dávkám;

– přibližně 35 000 z nich, což je dohromady téměř 54 %, utrpělo ztrátu přesahující 50 % uvedených dávek.

59. Je tedy třeba dojít k závěru, že takový systém, který je zaveden právními předpisy Spojeného království, nezajišťuje ochranu stanovenou směrnicí a nepředstavuje správné provedení článku 8 směrnice.

60. Tento závěr není zpochybněn zřízením takového systému, jakým je systém FAS, od 1. září 2005, i když se tento systém použije na řízení o likvidaci zahájená v období od 1. ledna 1997 do 5. dubna 2005.

61. Z informací obsažených ve spise, které nebyly zpochybněny, totiž vyplývá, že FAS:

– se nevztahuje na pojištěnce systému, kterým ke dni 14. května 2004 zbývaly více než tři roky do odchodu do důchodu;

– je využíván pouze přibližně 11 000 z 85 000 pojištěnců dotyčných systémů, kteří nejsou v důchodu, tedy méně než 13 % všech pojištěnců.

62. Je tedy namístě odpovědět na druhou otázku tak, že článek 8 směrnice brání takovému systému ochrany, jakým je systém, o který se jedná ve sporu původním řízení.

K třetí otázce

63. Podstatou třetí otázky předkládajícího soudu je, zda je v případě nesprávného provedení článku 8 směrnice odpovědnost dotyčného členského státu založena pouze na základě tohoto porušení práva Společenství nebo zda podléhá zjištění, že uvedený stát zjevně a závažným způsobem překročil meze, kterými je ohraničena jeho posuzovací pravomoc.

Vyjádření předložená Soudnímu dvoru

64. Žalobci v původním řízení uplatňují, že existence dostatečně závažného porušení práva Společenství předpokládá to, že členský stát zjevně a závažným způsobem překročil meze své posuzovací pravomoci ve smyslu rozsudku ze dne 5. března 1996, Brasserie du pêcheur a Factortame (C‑46/93 a C‑48/93, Recueil, s. I‑1029, bod 55), pouze tehdy, pokud má členský stát širokou posuzovací pravomoc.

65. Tvrdí, že v projednávané věci byla členskému státu článkem 8 směrnice uložena jasná povinnost dosažení výsledku. Spojené království tedy nemá širokou posuzovací pravomoc.

66. Navrhují použít zásadu uvedenou v rozsudcích ze dne 23. května 1996, Hedley Lomas (C‑5/94, Recueil, s. I‑2553, bod 28), ze dne 8. října 1996, Dillenkofer a další (C‑178/94, C‑179/94 a C‑188/94 až C‑190/94, Recueil, s. I‑4845, bod 25), a ze dne 18. ledna 2001, Stockholm Lindöpark (C‑150/99, Recueil, s. I‑493, bod 40), podle které, pokud dotčený členský stát nemá normativní volbu a má značně omezený, nebo dokonce žádný prostor pro uvážení, pouhé porušení práva Společenství může stačit k tomu, aby založilo existenci dostatečně závažného porušení.

67. Mají tudíž za to, že nesprávné provedení článku 8 směrnice představuje dostatečně závažné porušení pro založení odpovědnosti členského státu.

68. Spojené království, Irsko a Komise tvrdí, že odpovědnost členského státu podléhá podmínce, stanovené výše uvedeným rozsudkem Brasserie du pêcheur a Factortame, že uvedený členský stát zjevně a závažným způsobem překročil meze své posuzovací pravomoci. Tato podmínka nebyla v projednávané věci splněna.

Odpověď Soudního dvora

69. Podle ustálené judikatury (viz, zejména, výše uvedené rozsudky Brasserie du pêcheur a Factortame, bod 51, a Hedley Lomas, bod 25; rozsudky ze dne 4. července 2000, Haim, C‑424/97, Recueil, s. I‑5123, bod 36, a ze dne 4. prosince 2003, Evans, C‑63/01, Recueil, s. I‑14447, bod 83) odpovědnost členského státu za škody způsobené jednotlivcům porušením práva Společenství předpokládá, že:

– cílem porušené právní normy je přiznání práv jednotlivcům;

– porušení je dostatečně závažné;

– existuje přímá příčinná souvislost mezi porušením ze strany státu a škodou způsobenou poškozeným.

70. Co se týče podmínky dostatečně závažného porušení práva Společenství, ta předpokládá, že členský stát zjevně a závažným způsobem překročil meze, kterými je ohraničena jeho posuzovací pravomoc, přičemž skutečnosti, ke kterým je třeba v tomto ohledu přihlédnout, jsou zejména stupeň jasnosti a přesnosti porušeného pravidla, jakož i rozsah prostoru pro uvážení, který toto pravidlo ponechává vnitrostátním orgánům (výše uvedený rozsudek Brasserie du pêcheur a Factortame, body 55 a 56).

71. Nicméně, pokud členský stát nemá normativní volbu a má značně omezený, nebo dokonce žádný prostor pro uvážení, pouhé porušení práva Společenství může stačit k tomu, aby založilo existenci dostatečně závažného porušení (výše uvedený rozsudek Hedley Lomas, bod 28).

72. Prostor pro uvážení členského státu tak představuje důležité kritérium pro založení existence dostatečně závažného porušení práva Společenství.

73. Tento prostor pro uvážení je ve velké míře závislý na stupni jasnosti a přesnosti porušeného pravidla.

74. Co se týče článku 8 směrnice, z posouzení první otázky vyplývá, že z důvodu obecnosti jeho pojmů ponechává členským státům značný prostor pro uvážení pro účely určení úrovně ochrany nároků na dávky.

75. Odpovědnost členského státu z důvodu nesprávného provedení tohoto ustanovení je tak podmíněna zjištěním, že tento stát zjevně a závažným způsobem překročil meze, kterými je ohraničena jeho posuzovací pravomoc.

76. Za účelem určení, zda je tato podmínka splněna, musí vnitrostátní soud, kterému je předložena žaloba na náhradu škody, vzít v úvahu všechny skutečnosti, které jsou pro situaci, jež je mu předložena, příznačné (rozsudek ze dne 30. září 2003, Köbler, C‑224/01, Recueil, s. I‑10239, bod 54).

77. Mezi těmito skutečnostmi jsou zejména, kromě stupně jasnosti a přesnosti porušeného pravidla a rozsahu prostoru pro uvážení, který toto pravidlo ponechává vnitrostátním orgánům, úmyslný nebo neúmyslný charakter nesplnění povinnosti nebo způsobené škody, omluvitelnost nebo neomluvitelnost případného právního pochybení, okolnost, že postoj zaujatý orgánem Společenství mohl přispět k opominutí nebo přijetí nebo zachování opatření nebo vnitrostátní praxe odporující právu Společenství (viz výše uvedené rozsudky Brasserie du pêcheur a Factortame, bod 56, a Köbler, bod 55).

78. V projednávané věci musí předkládající soud vzít v úvahu stupeň jasnosti a přesnosti článku 8 směrnice, co se týče vyžadované úrovně ochrany.

79. V tomto ohledu je namístě zdůraznit, že ani účastníci původního řízení, ani členské státy, které předložily vyjádření, ani Komise nebyli schopni přesně uvést, jaký je podle nich stupeň minimální ochrany vyžadovaný směrnicí, pokud se má za to, že neukládá zajištění v plném rozsahu.

80. Mimoto, jak bylo uvedeno v bodě 56 tohoto rozsudku, ani článek 8 směrnice, ani žádné jiné její ustanovení neobsahuje prvky umožňující přesně stanovit minimální úroveň vyžadovanou pro ochranu nároků na dávky.

81. Předkládající soud bude moci vzít v úvahu rovněž zprávu Komise KOM(95) 164 konečnou, ze dne 15. června 1995 (nezveřejněnou v Úředním věstníku Evropských společenství), o provádění směrnice členskými státy, která byla dovolávána ve vyjádřeních předložených Soudnímu dvoru a ve které Komise došla k závěru (s. 52): „Zdá se, že různá pravidla [přijatá Spojeným královstvím] odpovídají požadavkům stanoveným článkem 8 [směrnice].“ Jak uvádí generální advokátka v bodě 98 svého stanoviska, taková formulace totiž mohla, bez ohledu na její opatrnost, podpořit postoj dotyčného členského státu ohledně provedení směrnice.

82. Je tedy namístě odpovědět na třetí otázku tak, že v případě nesprávného provedení článku 8 směrnice podléhá odpovědnost dotyčného členského státu zjištění, že uvedený stát zjevně a závažným způsobem překročil meze, kterými je ohraničena jeho posuzovací pravomoc.

K žádosti o časové omezení účinků tohoto rozsudku

83. Spojené království a Irsko požadovaly, aby, pokud Soudní dvůr přijme výklad směrnice ve prospěch žalobců v původním řízení, omezil časové účinky svého rozsudku pouze na řízení zahájená před datem jeho vyhlášení.

84. Vzhledem k odpovědím na tři položené otázky, není namístě vyhovět takové žádosti.

K nákladům řízení

85. Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

Výrok

Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:

1) Článek 8 směrnice Rady 80/987/EHS ze dne 20. října 1980 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se ochrany zaměstnanců v případě platební neschopnosti zaměstnavatele musí být vykládán v tom smyslu, že v případě platební neschopnosti zaměstnavatele a nedostatku finančních prostředků systémů podnikového nebo mezipodnikového důchodového připojištění nemusí být financování nabytých nároků na dávky ve stáří povinně zajištěno samotnými členskými státy, ani být zajištěno v plném rozsahu.

2) Článek 8 směrnice 80/987 brání takovému systému ochrany, jakým je systém, o který se jedná ve sporu v původním řízení.

3) V případě nesprávného provedení článku 8 směrnice 80/987 podléhá odpovědnost dotyčného členského státu zjištění, že uvedený stát zjevně a závažným způsobem překročil meze, kterými je ohraničena jeho posuzovací pravomoc.