ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
(viz bod 21)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 25–27, bod 1 výroku)

Taková každoroční daň totiž není daní za některou z operací podléhajících dani z kapitálu podle článku 4 směrnice 69/335, které obnášejí převod kapitálu či majetku na kapitálovou společnost v členském státě zdanění nebo vedou ke skutečnému navýšení kapitálu či majetku takové společnosti, což zjevně není případ daně z čistých částek investovaných v členském státě. Taková daň není ani daní zakázanou podle článku 10 směrnice 69/335, jelikož jednak není daní za některou ze zdanitelných operací uvedených ve výčtu v článku 4 této směrnice, na který čl. 10 písm. a) a b) uvedené směrnice odkazoval, a jednak nesouvisí s registrací či jinou formalitou požadovanou k výkonu činnosti ve smyslu čl. 10 písm. c) uvedené směrnice. Tato daň taktéž není ani daní za operace podle článku 11 téže směrnice. Tato každoroční daň, kterou musí zaplatit subjekty kolektivního investování, proto nespadá do působnosti směrnice 69/335. Tato směrnice tedy nebrání tomu, aby měly uvedené zahraniční subjekty povinnost takovou daň platit.

(viz body 32, 34, bod 2 výroku)

Stačí totiž konstatovat, že zdaňování SKIPCP nebyla oblastí, kterou by upravovala směrnice 85/611, jež pro tuto oblast neobsahovala žádné ustanovení. Článek 44 odst. 3 této směrnice nicméně vyžaduje, aby byly právní a správní předpisy použitelné v hostitelském členském státě na SKIPCP, které nespadají do její působnosti, uplatňovány nediskriminačním způsobem.

Směrnice 85/611/EHS o koordinaci právních a správních předpisů týkajících se subjektů kolektivního investování do převoditelných cenných papírů (SKIPCP), případně ve spojení s článkem 10 ES a čl. 293 druhou odrážkou ES, musí být vykládána v tom smyslu, že nebrání právní úpravě členského státu, která zavádí pro subjekty kolektivního investování každoroční daň, kterou musí platit zahraniční subjekty kolektivního investování uvádějící podílové jednotky na trh v tomto členském státě, pokud je tato právní úprava uplatňována nediskriminačním způsobem.

Účelem článku 293 ES není stanovit právní normu, která by byla jako taková přímo použitelná, ale pouze vymezuje rámec pro jednání, která se členské státy zavážou vést mezi sebou v případě, že to bude nutné. Ačkoli zamezení dvojímu zdanění v Unii patří rovněž k cílům Smlouvy o ES, z textu tohoto ustanovení vyplývá, že nemůže samo o sobě zakládat jednotlivcům práva, kterých by se mohli dovolávat před vnitrostátními soudy. Ani článek 10 ES, který stanoví obecnou povinnost členským státům, nelze vykládat v tom smyslu, že těmto státům stanoví zvláštní povinnost nad rámec povinností, které mají již na základě článků 49, 56 a 293 ES.

(viz bod 38)
(Viz bod 28)

Viz znění rozhodnutí.

(Viz bod 30)

Viz znění rozhodnutí.

Kombinovaná nomenklatura uvedená v příloze I nařízení Rady (EHS) č. 2658/87 ze dne 23. července 1987 o celní a statistické nomenklatuře a o společném celním sazebníku, ve znění nařízení Komise (EU) č. 1006/2011, musí být vykládána v tom smyslu, že za účelem určení, zda tekutá, nezpracovaná, netěkavá rostlinná směs složená z oleje z řepky olejky (88 %) a z oleje ze slunečnicových semen (12 %), musí být zařazena jako poživatelná směs rostlinných olejů do její podpoložky 1517 90 91, nebo jako nepoživatelná směs rostlinných olejů do podpoložky 1518 00 31 zmíněné kombinované nomenklatury, je třeba vzít v úvahu všechny relevantní skutečnosti projednávaného případu v rozsahu, v němž se jedná o objektivní charakteristické znaky a vlastnosti, které jsou tomuto výrobku vlastní.

Z relevantních skutečností, které mohou být důvodem pro zařazení takové směsi jako „nepoživatelné“, je třeba posoudit informace uvedené výrobcem této směsi v celním prohlášení, podle nichž nelze vyloučit vzhledem k charakteristikám postupu její výroby přítomnost škodlivých látek v uvedené směsi. To, že analýza vzorků odebraných ze směsi rostlinných olejů neprokázala přítomnost žádné škodlivé látky, není v tomto ohledu samo o sobě s to zpochybnit zařazení dotyčné směsi jako „nepoživatelné“. Takový důsledek předpokládá zpochybnění správnosti informací týkajících se procesu výroby dotyčné směsi, které poskytl výrobce a jsou uvedeny v celním prohlášení podle ustanovení článků 62, 68 a 71 celního kodexu ve znění nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 648/2005, k čemuž by bylo zapotřebí dalších relevantních důkazů.

(Viz bod 57 a výrok)
Věc C‑115/15

Secretary of State for the Home Department

v.

NA

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná la Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division)]

„Řízení o předběžné otázce — Články 20 SFEU a 21 SFEU — Směrnice 2004/38 — Článek 13 odst. 2 první pododstavec písm. c) — Nařízení (EHS) č. 1612/68 — Článek 12 — Právo pobytu rodinných příslušníků občana Unie — Manželství mezi občanem Unie a státním příslušníkem třetí země — Akty domácího násilí — Rozvod po odjezdu občana Unie — Zachování práva pobytu státního příslušníka třetího státu pečujícího o společné děti, které jsou občany Unie“

Shrnutí – rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 30. června 2016

Občanství Unie – Právo na volný pohyb a pobyt na území členských států – Směrnice 2004/38 – Zachování práva pobytu rodinných příslušníků v případě rozvodu – Státní příslušník třetí země, který se během manželství stal obětí domácího násilí a je rozvedený s občanem Unie, jenž opustil hostitelský členský stát před zahájením soudního řízení o rozvodu – Nezachování práva pobytu [Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/38, čl. 13 odst. 2 první pododstavec písm. c)] Volný pohyb osob – Pracovníci – Právo pobytu rodinných příslušníků – Státní příslušník třetího státu, do jehož výlučné péče jsou svěřeny jeho děti, které jsou občany Unie, v důsledku rozvodu s občanem Unie, který pracoval v hostitelském členském státě – Přípustnost práva pobytu (Nařízení Rady č. 1612/68, článek 12) Občanství Unie – Ustanovení Smlouvy – Právo na volný pohyb a pobyt na území členských států – Nezletilý občan Unie, který v hostitelském členském státě pobývá od svého narození a rodič, státní příslušník třetího státu, do jehož výlučné péče je uvedený nezletilec svěřen – Přípustnost – Podmínka – Povinnost splnit podmínku disponování dostatečnými prostředky a zdravotního pojištění, kterým jsou kryta všechna rizika, v členském státě bydliště – Ověření předkládajícím soudem (Články 20 SFEU a 21 SFEU; směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/38, čl. 7 odst. 1)
Článek 9 odst. 1 směrnice Rady 2006/112 o společném systému daně z přidané hodnoty musí být vykládán v tom smyslu, že provoz zemědělských staveb neziskovou obchodní společností, která vykonává takovou podnikatelskou činnost jen jako doplňkovou činnost, je ekonomickou činností ve smyslu tohoto ustanovení, přestože tyto stavby byly z velké části financovány státními podporami a jejich provoz vede k příjmu plynoucího z poplatku nízké výše, neboť tento poplatek je z důvodu stanovené délky doby jeho výběru pravidelným příjmem.

Taková činnost musí být považována za činnost spadající pod pojem „ekonomická činnost“, pokud je prováděna za účelem získávání pravidelného příjmu. O takový příjem se jedná tehdy, když je za plnění, která byla nebo mají být poskytnuta, hrazena odměna prostřednictvím poplatku za provoz těchto děl vybíraného od majitelů dotčených pozemků po dobu, která byla stanovena na osm let, jelikož taková délka doby dává tomuto poplatku pravidelný charakter.

Kromě toho pokud jde o okolnost, že dotčené osoby povinné k dani mohou vykonávat podnikatelskou ekonomickou činnost jen jako doplňkovou činnost, zaprvé z čl. 9 odst. 1 druhého pododstavce směrnice 2006/112 vyplývá, že k tomu, aby bylo využívání hmotného nebo nehmotného majetku považováno za využívání za účelem získávání příjmu z něj, je irelevantní, zda je účelem tohoto využívání dosahování zisku, či nikoli. Zadruhé skutečnost, že taková činnost je vykonávána jen jako doplňková činnost, nemá vliv na to, zda se jedná o podnikatelskou činnost, jelikož uvedený poplatek má pravidelný charakter z důvodu délky doby jeho výběru. Konečně okolnost, že uskutečněné investice jsou z velké části financovány podporami poskytnutými členským státem a Unií, nemůže mít vliv na to, zda je činnost ekonomická, či nikoliv, neboť pojem „ekonomická činnost“ je objektivní a použije se bez ohledu nejen na účel a výsledky dotčených plnění, nýbrž také na způsob financování zvolený dotčeným subjektem, a to i tehdy, když se jedná o veřejné dotace.

(viz body 28, 30, 31, 33–35, 37, 38, 51, výrok 1)
Článek 2 bod 35 písm. g) podbod iii) nařízení č. 1013/2006 o přepravě odpadů, ve znění nařízení č. 255/2013, musí být vykládán v tom smyslu, že přeprava odpadů, jako jsou odpady uvedené v příloze III uvedeného nařízení, které jsou určeny k využití, musí být ve smyslu tohoto ustanovení považována za nedovolenou, pokud dokument uvedený v příloze VII téhož nařízení týkající se této přepravy obsahuje nesprávné nebo nesoudržné informace, pokud jde o dovozce/příjemce, zařízení k využití odpadů, jakož i dotčené země/státy, bez ohledu na správné uvedení těchto informací v jiných dokumentech, které byly předloženy příslušným orgánům, záměr uvést tyto orgány v omyl a uplatnění postupů uvedených v článku 24 téhož nařízení uvedenými orgány.

Pokud by totiž byla v dokumentu uvedeném v příloze VII nařízení č. 1013/2006 některá informace tohoto typu nesprávná nebo nesoudržná, úkoly dohledu a kontroly náležející příslušným orgánů by nemohly být v souladu s uvedeným nařízením č. 1013/2006 zajištěny, protože pokud by nebyly tyto orgány řádně informovány o skutečnostech dotyčné přepravy, nemohly by s ohledem na tuto přepravu zajistit odpovídající sledování s cílem zabránit škodám na životním prostředí, a činnostem, které jsou pro lidské zdraví škodlivé. V tomto ohledu, pokud jde o uvedení přesných informací, jejichž uvedení je požadováno v dokumentu uvedeném v uvedené příloze VII, v jiných dokumentech, takový dokument se vyhotovuje podle zvláštní právní úpravy a sleduje dosažení cílů, které jsou vlastní právním předpisům týkajícím se přepravy odpadů, zatímco ostatní dokumenty, jakými jsou mezinárodní nákladní list CMR nebo obchodní faktura, tento účel nemají. Stejně tak bez ohledu na to, zda k chybě došlo úmyslně nebo ne, nic to nemění na skutečnosti, že pokud na jejím základě dojde k nesrovnalosti, kontrolní orgány dotyčných členských států jsou povinny provést dodatečné kontroly, což tedy způsobí nemožnou bezprostřední kontrolu přepravy pouze na základě přílohy VII nařízení č. 1013/2006, takže tyto dva druhy chyb je třeba posuzovat, přinejmenším ve fázi kvalifikace protiprávního jednání, stejným způsobem. Konečně, co se týče neuplatnění postupů stanovených v článku 24 tohoto nařízení, tento článek, ani žádné jiné ustanovení tohoto nařízení nestanoví spojitost mezi těmito postupy a definicí nedovolené přepravy, takže neuplatnění uvedených postupů nemůže mít vliv na označení předmětné přepravy za nedovolenou přepravu ve smyslu článku 2 bodu 35 tohoto nařízení.

(viz body 36, 42, 45–47, výrok 1)
—

v důsledku zrušení posledně uvedeného ustanovení by vznikla právní mezera, pokud jde o provedení unijního práva v oblasti ochrany životního prostředí, která by měla z hlediska životního prostředí ještě nepříznivější dopad ve srovnání s uvedeným ustanovením v tom smyslu, že by toto zrušení vedlo ke snížení úrovně ochrany, čímž by bylo v rozporu i se základním cílem tohoto unijního práva, a
Článek 18 písm. c) směrnice 2006/112 o společném systému daně z přidané hodnoty, ve znění směrnice 2009/162 (směrnice o DPH), musí být vykládán v tom smyslu, že v případě ukončení zdanitelné ekonomické činnosti osoby povinné k dani může být ponechání si zboží touto osobou, stala-li se daň z přidané hodnoty z tohoto zboží odpočitatelnou při jeho pořízení, považováno za dodání zboží uskutečněné za protiplnění podléhající dani z přidané hodnoty, pokud uplynulo opravné období stanovené v článku 187 směrnice 2006/112, ve znění směrnice 2009/162.

Z článku 18 písm. c) směrnice o DPH předně vyplývá, že ponechání si zboží osobou povinnou k dani v případě ukončení výkonu její zdanitelné ekonomické činnosti může být postaveno na roveň dodání zboží uskutečněnému za protiplnění, pokud na toto zboží mohl být při jeho pořízení uplatněn nárok na úplný nebo částečný odpočet DPH. Článek 18 písm. c) směrnice o DPH nestanoví žádnou další podmínku, která musí být splněna zejména ve vztahu ke lhůtě po pořízení, během které je nutno si zboží ponechat po ukončení výkonu činnosti, aby toto ponechání mohlo být zdaněno. Dále uvedené ustanovení, pokud jde o jeho použití, neobsahuje odkaz na ustanovení týkající se opravy odpočtů stanovená v článcích 184 až 192 směrnice o DPH, na rozdíl od čl. 168a odst. 1 druhého pododstavce této směrnice, který odkazuje na tato ustanovení, pokud jde o zdanění soukromého použití nemovitosti podle článku 26 uvedené směrnice. Konečně je oprava odpočtu, která se provádí zejména tehdy, jestliže se po podání přiznání k DPH změnily okolnosti zohledněné při výpočtu výše odpočtu DPH, a jejímž cílem je zajistit, aby provedené odpočty v široké míře odrážely používání zboží pro potřeby podniku, korektivním ustanovením zaměřeným do minulosti.

Naproti tomu zdanění stanovené v čl. 18 písm. c) směrnice o DPH je založeno na existenci nového zdanitelného plnění ke dni ukončení ekonomické činnosti. Zdanění stanovené v tomto ustanovení zohledňuje změny hodnoty aktiv podniku během celé doby jejich užívání pro činnosti podniku. V případě ukončení zdanitelné hospodářské činnosti je základem daně pro plnění hodnota dotčeného zboží stanovená v okamžiku uvedeného ukončení, která zohlední vývoj hodnoty uvedeného zboží od data jeho nabytí do data ukončení zdanitelné hospodářské činnosti. Za účelem dosažení cíle čl. 18 písm. c) směrnice o DPH, spočívajícího v zabránění tomu, aby se zboží, u něhož vznikl nárok na odpočet, nestalo předmětem nezdaněné spotřeby po ukončení zdanitelné ekonomické činnosti, a v efektivním odstranění veškeré nerovnosti v oblasti DPH mezi spotřebiteli, kteří pořídili majetek od jiné osoby povinné k dani, a těmi, kteří jej pořídili v rámci svého podnikání, musí ke zdanění podle čl. 18 písm. c) směrnice o DPH dojít, jestliže má zboží, jehož pořízení oprávnilo k odpočtu DPH, zůstatkovou hodnotu ke dni ukončení zdanitelné ekonomické činnosti, nezávisle na období, které uplynulo mezi datem pořízení uvedeného zboží a datem ukončení této činnosti.

(viz body 33–39)
(viz bod 34)

Viz znění rozhodnutí.

Článek 15 odst. 2 a 8 nařízení č. 1260/2001 o společné organizaci trhů v odvětví cukru musí být vykládán v tom smyslu, že nepřiznává výrobci cukru nárok na náhradu zaplacených dávek z výroby z množství cukru podléhajícího kvótám A a B, který byl ke dni 30. června 2006 ještě uskladněn, jelikož režim dávek z výroby nebyl po tomto datu obnoven nařízením č. 318/2006 o společné organizaci trhů v odvětví cukru.

Vyloučení množství cukru, izoglukózy a inulinového sirupu skladovaných na konci hospodářského roku 2005/2006 z výpočtu exportovatelného přebytku za hospodářské roky 2001/2002 až 2005/2006 by totiž odporovalo jak čl. 6 odst. 4 nařízení č. 314/2002, kterým se stanoví prováděcí pravidla pro režim kvót v odvětví cukru, ve znění nařízení č. 1140/2003, který výslovně stanoví zohlednění těchto skladovaných množství, tak i čl. 15 odst. 2 písm. a) nařízení č. 1260/2001, který odkazuje rovněž na exportovatelný, nikoli vyvezený přebytek, který jak vyplývá z bodu 15 odůvodnění posledně uvedeného nařízení, zahrnuje také množství nacházející se na trhu ke konci daného hospodářského roku, včetně uskladněných množství. Krom toho z dalšího používání výrazu „předpokládaná“ celková ztráta, i po úpravě týkající se hospodářských let 2001/02 až 2005/06 stanovené v čl. 15 odst. 2 a 3 nařízení č. 1260/2001, vyplývá, že daná ztráta ještě nemusela v plném rozsahu vzniknout. V tomto ohledu nevyšlo najevo, že by se Rada dopustila zjevně nesprávného posouzení, zneužití pravomoci nebo zjevně překročila meze své posuzovací pravomoci v oblasti zemědělství na základě článků 40 SFEU až 43 SFEU tím, že stanovila, pokud jde o hospodářský rok 2005/2006 v rámci financování společné organizace trhů v odvětví cukru, že bude zohledněn exportovatelný přebytek existující na konci tohoto hospodářského roku, který nutně zahrnuje množství cukru uskladněného na konci hospodářského roku.

Za těchto podmínek nebylo zjištěno nic, co by mohlo mít dopad na platnost nařízení č. 1360/2013, kterým se stanoví dávky z výroby v odvětví cukru pro hospodářské roky 2001/02, 2002/03, 2003/04, 2004/05 a 2005/06, koeficient nezbytný k výpočtu doplňkové dávky pro hospodářské roky 2001/02 a 2004/05 a částky, jež mají hradit výrobci cukru prodejcům cukrové řepy z důvodu rozdílu mezi maximální dávkou a dávkou, jež má být účtována za hospodářské roky 2002/03, 2003/04 a 2005/06.

(viz body 44, 45, 52, 54, 56, výrok 1 a 2)
Úložiště paliva uhelné elektrárny, které se nachází ve vzdálenosti přibližně 800 metrů od uvedené elektrárny, které je od ní odděleno veřejnou komunikací a z něhož je uhlí dopravováno do elektrárny na dopravním páse vedoucím nad touto komunikací, je zařízením ve smyslu čl. 3 písm. e) směrnice 2003/87 o vytvoření systému pro obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů ve Společenství, ve znění rozhodnutí č. 1359/2013.

Pokud totiž toto úložiště není stacionární jednotkou ve smyslu čl. 3 písm. e) směrnice 2003/87, je součástí zařízení ve smyslu uvedeného článku pouze v případě, že skladování uhlí splňuje kritéria stanovená daným ustanovením pro jiné činnosti, než jsou uvedeny v příloze I směrnice. Tak je tomu tehdy, jestliže je uvedená činnost přímo spojena se spalováním v elektrárně, souvisí po technické stránce s činnostmi probíhajícími v areálu elektrárny a mohla by ovlivnit emise a znečištění. V tomto ohledu postačuje pouhá okolnost, že skladované uhlí je nezbytné pro činnost elektrárny, k tomu, aby bylo možné mít za to, že skladování je přímo spojeno s její činností. Tato přímá vazba je mimoto konkretizována technickou souvislostí mezi oběma činnostmi. Je totiž třeba mít za to, že taková souvislost existuje, pokud je příslušná činnost začleněna do společného technického procesu se spalováním v elektrárně. Taková souvislost každopádně existuje u dotčeného úložiště uhlí již na základě samotné faktické organizace úložiště a přítomnosti dopravního pásu vedoucího mezi úložištěm a elektrárnou. Mimoto vzhledem k tomu, že skladování uhlí uvolňuje samovzněcováním emise skleníkových plynů, může tato činnost ovlivnit emise a znečištění ve smyslu čl. 3 písm. e) směrnice 2003/87.

(viz body 29–31, 33, 34 a výrok 1)
Článek 3 směrnice 2002/21 o společném předpisovém rámci pro sítě a služby elektronických komunikací (rámcová směrnice), ve znění směrnice 2009/140, a článek 12 směrnice 2002/20 o oprávnění pro sítě a služby elektronických komunikací (autorizační směrnice) musejí být vykládány v tom smyslu, že nebrání vnitrostátní právní úpravě, která stanoví, že se na vnitrostátní regulační orgán ve smyslu směrnice 2002/21 vztahují vnitrostátní ustanovení uplatnitelná v oblasti veřejných financí, a konkrétně ustanovení o omezování a racionalizaci výdajů orgánů veřejné správy.

Z článku 3 odst. 3a prvního pododstavce druhé věty totiž plyne, že je přípustné, aby se na vnitrostátní regulační orgány odpovědné za regulaci trhu ex ante nebo řešení sporů mezi podniky vztahovala určitá pravidla rozpočtové kontroly ze strany vnitrostátního parlamentu, která zahrnuje i ex ante uplatnění opatření zaměřených na omezování veřejných výdajů. Bylo by možné se domnívat, že taková opatření ohrožují nezávislost a nestrannost vnitrostátních regulačních orgánů, které jsou zaručeny směrnicí 2002/21, a jsou tak neslučitelná s článkem 3 této směrnice, pouze tehdy, pokud by bylo možno konstatovat, že mohou bránit tomu, aby dotčené orgány uspokojivě plnily úkoly, jež jim svěřuje uvedená směrnice a zvláštní směrnice, nebo že porušují podmínky, které musí členské státy splňovat na základě směrnice 2002/21, aby byl naplněn požadavek určité míry nezávislosti a nestrannosti vnitrostátních regulačních orgánů, který tato směrnice stanoví. S ohledem na jejich zásadně odlišné úkoly, vnitrostátní regulační orgán nemůže v této souvislosti s úspěchem tvrdit, že směrnice 2002/21 ukládá členským státům, aby uvedeným orgánům zaručily stejný režim nezávislosti, jaký stanoví unijní právo pro centrální banky.

(viz body 37–39, 43, 48 a výrok)
(viz bod 24)

Viz znění rozhodnutí.

(viz bod 39, výrok 1)

Články 168, 178, 179, 193, 206, 242, 244, 250, 252 a 273 směrnice 2006/112 o společném systému daně z přidané hodnoty musí být vykládány v tom smyslu, že nebrání vnitrostátní právní úpravě, která umožňuje daňové správě odepřít osobě povinné k dani nárok na odpočet daně z přidané hodnoty (DPH), pokud je prokázáno, že tato osoba podvodně nesplnila většinu formálních povinností, které musí splnit k tomu, aby mohl být uznán tento její nárok.

Konkrétně nepodání přiznání k DPH, jakož i nevedení účetnictví, které by umožňovaly aplikaci DPH a její kontrolu daňovou správou, a neevidování vystavených a zaplacených faktur mohou bránit správnému výběru daně, a tudíž ohrozit řádné fungování společného systému DPH. Unijní právo tudíž nebrání tomu, aby členské státy měly za to, že taková nesplnění povinností jsou součástí daňového úniku a odmítly uznat v takovém případě nárok na odpočet. Nelze mít za to, že odepření nároku na odpočet za okolností, které jsou charakteristické pro existenci daňového úniku, jehož se dopustila osoba povinná k dani, která se domáhá tohoto nároku, je v tomto ohledu v rozporu se zásadou daňové neutrality, neboť této zásady se nemůže platně dovolávat osoba povinná k dani, která se úmyslně účastnila takového úniku a ohrozila fungování společného systému DPH.

(viz body 56, 58, 59, výrok 2)
Vzhledem k tomu že pojem „využití“ není ve směrnici 1999/31 o skládkách odpadů definován, je třeba odkázat na definici, která je uvedena v čl. 3 bodu 15 směrnice 2008/98 o odpadech. Článek 3 bod 15 směrnice 2008/98 přitom definuje využití odpadu zejména jako činnost, jejímž hlavním výsledkem je, že odpad slouží užitečnému účelu tím, že nahradí jiné materiály, které by jinak byly použity ke konkrétnímu účelu. Z toho vyplývá, že úspora přírodních zdrojů musí být hlavním cílem využití odpadů. Vice versa, pokud je úspora surovin pouze druhotným účinkem činnosti, jejímž prvotním účelem je odstraňování odpadu, tato skutečnost nemůže zpochybnit kvalifikaci této činnosti jako odstraňování odpadu.

Každé zpracování odpadů musí být možné kvalifikovat jako odstranění nebo využití odpadů, a jak vyplývá z čl. 3 bodu 19 směrnice 2008/98, stejná činnost nemůže být kvalifikována současně jako odstranění a využití. Za těchto podmínek, pokud zpracování odpadů nemůže být podřazeno pouze pod jednu činnost nebo kategorii činností uvedených v příloze I a II této směrnice pouze ohledem na popis dotčené činnosti, je třeba tuto činnost kvalifikovat případ od případu ve světle cílů a definic uvedené směrnice. Co se v tomto ohledu týče vyplňování lomu jiným než těžebním odpadem, vnitrostátnímu soudu přísluší, aby s ohledem na všechny relevantní skutečnosti věci a s přihlédnutím k cíli ochrany životního prostředí sledovanému směrnicí 2008/98 posoudil, zda je účelem takové činnosti primárně využití jiného než těžebního odpadu, který je určen k použití při tomto vyplňování. Tak tomu může být v případě, kdy je zřejmé, že by vyplnění uvedeného lomu bylo uskutečněno i v případě, že by takové odpady nebyly dostupné, a bylo by tak nezbytné použít jiné materiály. Vyplňování dotčeného lomu dále může být považováno za využití pouze tehdy, pokud jsou podle nejnovějšího stavu vědeckých a technických poznatků použité odpady vhodné k tomuto účelu.

(viz body 36, 37, 39, 41–43, 45)