ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
18

Odvolací senát měl nejprve za to, že je odvolání nepřípustné v rozsahu, v němž je založeno na ustanoveních čl. 7 odst. 1 písm. h) nařízení č. 207/2009, neboť emblém, jehož se Komise u něj dovolávala na základě těchto ustanovení, nebyl uplatněn dříve. Následně měl za to, že dotčená ochranná známka obsahuje prvek, který může veřejnost pokládat za identickou reprodukci symbolu eura, jakož i jiné prvky, jako je například poloviční koruna vytvořená z hvězd, které „navozují myšlenku Evropské unie“. Kromě toho odvolací senát uvedl, že s ohledem na „rozmanitost služeb a výrobků, které spadají pod činnosti a pravomoci orgánů a jiných institucí Evropské unie“ je možné, že tyto služby a výrobky odpovídají výrobkům nebo službám, na něž se vztahuje dotčená ochranná známka. Za těchto podmínek měl odvolací senát za to, že nelze vyloučit, že by se relevantní veřejnost domnívala, že mezi žalobcem a orgány a institucemi Evropské unie existuje souvislost. Tento dojem je posílen slovním prvkem „member of euro experts“, který podle něj odkazuje na okruh osob, jehož členové byli oficiálně schváleni. Odvolací senát tedy dospěl k závěru, že je dotčenou ochrannou známku třeba prohlásit za neplatnou na základě čl. 7 odst. 1 písm. i) nařízení č. 207/2009, aniž by bylo nezbytné „provést posouzení ostatních důvodů, na nichž je návrh na prohlášení neplatnosti založen“.
60

V projednávané věci je třeba uvést, že podle revidovaného stanoviska stálého výboru žalobkyně ve své žádosti o registraci léčivého přípravku prokázala, že z objektivních a ověřitelných důvodů nebyla, vzhledem k řídkému výskytu onemocnění, jakož i z důvodů etické povahy, schopna poskytnout úplné údaje. Pokud jde o první důvod, ze spisu vyplývá, že podle počtu případů pozorovaných v průběhu posledních patnácti let v Unii onemocnělo ke dni podání žádosti o registraci léčivého přípravku 90 osob, z toho jich 19 bylo léčeno ve Francii. Pokud jde o druhý důvod, stálý výbor byl toho názoru, aniž bylo toto posouzení zpochybněno Komisí, že vzhledem k tomu, že účast na klinické zkoušce by vystavila pacienty riziku závažného poškození jater, či dokonce úmrtí, bylo by v rozporu se zásadami lékařské etiky, aby byla prováděna kontrolovaná studie kyseliny cholové v rámci dotyčných indikací, jelikož tato studie by podle vysvětlení uvedeného žalobkyní při jednání vyžadovala, aby byli pacienti rozděleni do dvou skupin, kdy by jedna skupina dostávala testovaný lék a druhá placebo.
29

Mimoto i za předpokladu,že by napadený průmyslový vzor mohl být,jak tvrdí žalobkyně,považován za reklamní zboží,které vinaři nabízejí jako dárek označený logem na viditelné straně rukojeti,definice informovaného uživatele by se nezměnila,jelikož by podle definice přijaté odvolacím senátem zahrnovala jednak odborníka,který tyto výrobky nakupuje za účelem jejich distribuce konečným uživatelům,a jednak konečné uživatele samotné [v tomto smyslu viz rozsudek Tribunálu ze dne 14. června 2011,Sphere Time v. OHIM – Punch (Hodinky připevněné k řemínku),T-68/10,Sb. rozh. s. II-2275,bod 53].
97

V rámci třetího žalobního důvodu vzneseného poprvé v replice žalobkyně vytýkají Komisi, že porušila obecnou zásadu zakazující změnu smluvních dokumentů v průběhu zadávacího řízení tím, že po podání nabídek zavedla poměrné vážení mezi dílčími kritérii a tím, že zhodnotila jejich nabídku na základě tohoto vážení. Ač nepředjímá přípustnost tohoto nového žalobního důvodu, má Tribunál za to, že jeho přezkum by byl předčasný. Z důvodu nedostatečného odůvodnění napadeného rozhodnutí totiž žalobkyně nemohly účinně uplatnit svá práva a Tribunál nemůže s konečnou platností rozhodnout o otázce, zda užití dotčeného poměrného vážení hodnotícím výborem mohlo mít vliv na zadání dotčené zakázky. Případný návrh na zrušení založený na porušení této obecné zásady zakazující změnu smluvních dokumentů v průběhu zadávacího řízení může být tedy popřípadě přezkoumán jen ve světle odůvodnění rozhodnutí, které nahradí napadené rozhodnutí (v tomto smyslu viz rozsudky Tribunálu ze dne 20. října 2011, Alfastar Benelux v. Rada, T‑57/09, nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, body 38 až 41, a 51, a výše v bodě 62 uvedený Evropaïki Dynamiki v. Soudní dvůr, bod 116).
30

Pokud jde nejprve o podobnost mezi pleteným zbožím a pokrývkami hlavy, je třeba zdůraznit, že ačkoli různé dotčené výrobky nejsou určeny všechny téže veřejnosti, jsou nicméně společně určeny pro módní oblékání osob. Dotčené výrobky tak z hlediska relevantní veřejnosti patří do téže skupiny výrobků, a sice do skupiny módního oblečení. Vzhledem k tomu, že velký počet podniků působících v oblasti módy uvádí na trh pod toutéž ochrannou známkou oděvní zboží různých stylů, není vyloučeno, že relevantní veřejnost různé dotčené výrobky vnímá jako pocházející od stejného podniku [v tomto smyslu, pokud jde o svrchní oblečení a dámské spodní prádlo, a zejména o pokrývky hlavy pro chlapce a dospívající mládež viz rozsudek Tribunálu ze dne 16. listopadu 2011, Chabou v. OHIM – Chalou (CHABOU), T‑323/10, nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 34].
39

Přihlášené označení představuje jednoduchý motiv. I přes svou ostrou barvu označení neobsahuje žádný výrazný prvek, který by mohl zaujmout pozornost relevantní veřejnosti, i kdyby byla tato veřejnost považována za veřejnost s vysokou pozorností. Jak vyplývá z bodu 38 výše a na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, není v dotčeném odvětví neobvyklé použít okolo obrazovky přístroje takové barevné „vzhledové označení“. Kromě toho žalobkyně neuvádí, že by se přihlášená ochranná známka vztahovala k přesnému odstínu žluté barvy. Je tedy třeba mít za to, že přihlášená ochranná známka nevykazuje žádný jedinečný, originální či neobvyklý charakter.
17

Dále v bodech 10, 11 a 15 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise uvedla, že znění bodu 2.1 písm. b) výkladového oznámení musí být vykládáno jako celek, což znamená, že je třeba vzít v úvahu znění tohoto ustanovení a současně též znění poznámky pod čarou 6, která je do tohoto ustanovení vložena. V uvedené poznámce pod čarou konstatovala, že jestliže dovozce popírá platnost uplatnění antidumpingového cla na svou obchodní operaci, měl by i přesto, pokud si to přeje, podat žádost o vrácení antidumpingového cla v šestiměsíční lhůtě, spolu se žádostí, aby Komise odložila šetření, dokud nebude povinnost zaplatit clo stanovena. Slovní spojení „měl by“ a „pokud si to přeje“, použité v uvedené poznámce pod čarou, se vztahují ke skutečnosti, že se dovozce může rozhodnout, zda podá – či nepodá – takovou žádost, a to ve lhůtě šesti měsíců stanovené v čl. 11 odst. 8 základního nařízení, neznamenají však, že dovozce může platně žádat o vrácení cla po uplynutí této lhůty. V bodě 15 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise konstatuje, že bod 3.1.3 výkladového oznámení tento postoj potvrzuje tím, že uvádí, že šestiměsíční lhůta musí být dodržena i v případě, že použití nařízení, kterým se ukládá dotyčné clo, bylo napadeno před vnitrostátními soudními a správními orgány.
66

Mimoto, pokud by byl učiněn závěr, že uvedený článek jednacího řádu není za okolností projednávané věci použitelný, nacházeli by se jednotlivci v méně příznivém postavení, než v jakém by byli v případě neexistence povinnosti individuálního oznámení. V posledně uvedeném případě by totiž pouhé zveřejnění aktů obsahujících omezující opatření stačilo ke spuštění plynutí lhůty pro podání žaloby, která by zahrnovala dodatečných čtrnáct dnů podle čl. 102 odst. 1 jednacího řádu.
21)

Limitní hodnoty pro arsen, olovo, antimon, baryum a rtuť stanovené v uvedené směrnici se vypočítávají takto: na základě doporučení nizozemského Národního ústavu pro veřejné zdraví a životní prostředí (RIVM) uvedených ve zprávě z roku 2008 nazvané ‚Chemicals in Toys. A general methodology for assessment of chemical safety of toys with a focus on elements‘ (Chemické látky v hračkách. Obecná metodologie posuzování chemické bezpečnosti hraček se zaměřením na chemické prvky), nesmí vystavení dětí chemickým látkám v hračkách přesáhnout určitou úroveň, která se nazývá ‚tolerovatelný denní příjem‘. Vzhledem k tomu, že jsou děti vystaveny chemickým látkám i z jiných zdrojů, než jsou hračky, měla by se hračkám přidělit pouze určitá procentuální část tolerovatelného denního příjmu. Vědecký výbor pro toxicitu, ekotoxicitu a životní prostředí (CSTEE) ve své zprávě z roku 2004 doporučil, aby se hračkám přidělilo nanejvýš 10 % tolerovatelného denního příjmu. Avšak v případě obzvláště toxických látek (např. arsen, olovo, rtuť) zákonodárce rozhodl, že doporučovaný příděl by neměl přesáhnout 5 % tolerovatelného denního příjmu, aby se zajistilo, že budou přítomna pouze stopová množství, která jsou slučitelná se správnou výrobní praxí. Za účelem vypočtení limitních hodnot by měl být maximální procentní podíl tolerovatelného denního příjmu vynásoben hmotností dítěte, která se odhaduje na 7,5 kg, a vydělen množstvím požitého materiálu hračky odhadovaným RIVM na 8 mg/den pro seškrábnutý materiál hračky, 100 mg pro drobivý materiál hračky a 400 mg pro tekutý nebo viskózní materiál hračky. Tyto limity pro požití podpořil Vědecký výbor pro zdravotní a environmentální rizika (SCHER) ve svém stanovisku s názvem ‚Risks from organic CMR substances in toys‘ (Rizika, jež představují organické CMR látky u hraček), přijatém dne 18. května 2010. Jelikož jsou tolerovatelné denní příjmy stanoveny na základě vědeckých studií a věda se může vyvíjet, počítal zákonodárce s možností změnit tyto limity, pokud budou k dispozici nové vědecké důkazy.
151

Za okolností této věci se tato lhůta jeví jako nepřiměřená. Ačkoli ze spisu nevyplývá, že by měl spor příliš velký význam pro žalobce, kteří nejsou provozovateli potravinářského podniku (viz bod 1 výše), nemění to nic na tom, že Bundesamt v odpověď na otázku žalobců ze dne 29. února 2008 na stav vyřizování jejich žádosti po jejím opětném zaslání dopisem ze dne 10. března 2008 potvrdil přijetí žádosti dopisem ze dne 8. května 2008 a žalobce dopisem ze dne 21. července 2008 (viz body 3 až 7 výše) pouze upozornil na to, že bylo přijato nařízení č. 353/2008, a vyzval je k opětnému podání této žádosti na formuláři EFSA. Ačkoli je třeba zohlednit skutečnost, že Komise požádala Bundesamt, aby EFSA předával pouze platné žádosti, a skutečnost, že na základě nařízení č. 1924/2006 nese odpovědnost za platnost žádosti minimálně ve stejné míře, což již bylo uvedeno (viz bod 136 výše), je třeba připomenout, že čl. 15 odst. 2 písm. a) i) a ii), čl. 16 odst. 1 a čl. 17 odst. 1 tohoto nařízení stanoví lhůty pro fáze předmětného schvalovacího řízení. Vnitrostátní orgán tak musí potvrdit přijetí žádosti do čtrnácti dnů od jejího přijetí a neprodleně o ní uvědomit EFSA. Tento úřad musí v zásadě vydat stanovisko do pěti měsíců. Komise musí předložit výboru návrh rozhodnutí o seznamu schválených zdravotních tvrzení do dvou měsíců od přijetí stanoviska EFSA. Ze systematiky těchto ustanovení vyplývá, že kontrola platnosti žádosti vnitrostátním orgánem nemůže v žádném případě trvat sedm měsíců. Doba, kterou Bundesamt potřeboval k předání žádosti žalobců EFSA, se proto jeví jako nepřiměřená.
32

Je třeba dodat, že okolnost, podle níž by některé služby spadající do třídy 36 vyjmenované v bodě 6 výše mohly být kvalifikovány jako finanční služby, nezhojuje chybějící odůvodnění napadeného rozhodnutí, pokud jde o tento typ služeb. V tomto ohledu odvolací senát na žádném místě napadeného rozhodnutí nenaznačil, že by výrazem „finanční služby“ zamýšlel všechny nebo jen část služeb spadajících do třídy 36, pro něž je starší ochranná známka zapsána. Toto posouzení potvrzuje dopis OHIM ze dne 10. dubna 2013 (viz bod 28 výše). Takový nedostatek upřesnění dále znemožňuje jak použití čl. 42 odst. 2 poslední věty nařízení č. 207/2009, podle níž „[b]yla-li starší ochranná známka užívána pouze pro některé z výrobků nebo služeb, pro které je zapsána, považuje se pro účely projednání námitek za zapsanou pouze pro tyto výrobky nebo služby“, tak případně přezkum popsaný v poslední větě bodu 20 výše. V tomto ohledu OHIM na jednání upřesnil, že některé služby spadající do třídy 36, uvedené v bodě 6 výše, jako je správa pozemků a budov, nelze kvalifikovat jako finanční služby, což vylučuje možnost napadené rozhodnutí chápat tak, že odkazuje na všechny tyto služby. Vzhledem k tomu, že není možné zjistit, zda odvolací senát odkazem na „finanční služby“ označuje všechny nebo i jen část služeb spadajících do třídy 36, pro něž byla starší ochranná známka zapsána, je tak materiálně nemožné určit, u kterých služeb se má mít pro účely námitek za to, že pro ně byla starší ochranná zapsána, což je s to zabránit tomu, aby bylo později provedeno posouzení týkající se existence nebezpečí záměny.
27

Soud pro veřejnou službu tak podle jejího názoru zaprvé nepřihlédl k judikatuře, podle které by se odůvodnění rozhodnutí o zamítnutí stížnosti mělo shodovat s odůvodněním rozhodnutí, proti němuž stížnost směřovala (v tomto smyslu viz rozsudky Tribunálu ze dne 19. října 1995, Obst v. Komise, T‑562/93, Sb. VS, s. I‑A‑247 a II‑737, bod 79, a ze dne 6. listopadu 1997, Berlingieri Vinzek v. Komise, T‑71/96, Sb. VS, s. I‑A‑339 a II‑921, bod 79), zadruhé porušil zásadu legality, na jejímž základě odůvodnění rozhodnutí může být založeno pouze na skutečnostech, jež tomuto rozhodnutí předcházely nebo nastaly současně s tímto rozhodnutím, a zatřetí nevzal v úvahu účel postupu před zahájením soudního řízení, jímž je dát účastníkům možnost najít smírné řešení sporu (rozsudek Tribunálu ze dne 26. ledna 2000, Gouloussis v. Komise, T‑86/98, Sb. VS, s. I‑A‑5 a II‑23, bod 61).
9

Dne 25. května 2007 přiletěl první žalobce na letiště Heathrow (Spojené království), aby navštívil svou rodinu žijící v Anglii a následující den pak odletěl do New Yorku (Spojené státy americké). Spojené království mu však odepřelo vstup na své území i tranzit přes jeho letiště na cestě do New Yorku a byl na uvedeném letišti nucen strávit noc v zadržovací cele a odletět následující den zpět do Harare (Zimbabwe).
53

Na druhé straně je třeba uvést, že za účelem posouzení případné selektivní povahy sazebníku ve vztahu k určitým podnikům, vydaného veřejným subjektem pro používání specifického zboží nebo služby v daném odvětví, je třeba zejména věnovat pozornost všem podnikům, které používají nebo mohou používat toto určité zboží nebo tuto určitou službu a přezkoumat, zda pouze některé podniky využívají nebo jsou schopny využívat případného zvýhodnění. Případ podniků, které nechtějí nebo nemohou dotčené zboží nebo službu používat, tak pro posouzení, zda taková výhoda existuje, není přímo relevantní. Jinými slovy, selektivní povaha opatření spočívajícího v sazebníku vydaného veřejným subjektem pro používání zboží nebo služby, které tento subjekt poskytuje, může být posouzena pouze ve vztahu k současným nebo potenciálním klientům uvedeného subjektu odebírajícím dotčené specifické zboží nebo služby, a obzvláště nikoliv ve vztahu ke klientům jiných podniků v odvětví, které poskytují podobné zboží a služby. Ostatně, pokud bychom měli mít za to, že jakýkoliv sazebník, který není diskriminační a je používán veřejným subjektem na dané zboží nebo službu, má selektivní povahu, vedlo by to v podstatě k přílišnému rozšíření pojmu „podpora zvýhodňující určité podniky nebo určitá odvětví“, uvedeného v čl. 107 odst. 1 SFEU. Rovněž proto, aby případná výhoda, která byla poskytnuta veřejným subjektem v rámci poskytování specifického zboží nebo služeb, zvýhodňovala určité podniky, je nezbytné, aby podnikům, které odebírají, nebo chtějí odebírat toto zboží nebo tuto službu, uvedená výhoda ze strany tohoto subjektu v tomto specifickém rámci nepříslušela nebo nemohla příslušet.
65

V projednávaném případě přitom rozhodnutí ze dne 15. prosince 2011 představuje ne‑li rozhodnutí o uložení sankce, pak přinejmenším akt nepříznivě zasahující do právního postavení žalobkyň, protože se svými závažnými hospodářskými dopady (v tomto smyslu viz rozsudek Tribunálu ze dne 9. července 1999, New Europe Consulting a Brown v. Komise, T-231/97, Recueil, s. II-2403, bod 43), respektive – v obecnější rovině – závažnými dopady na jejich postavení (v tomto smyslu viz rozsudek Soudu pro veřejnou službu ze dne 28. září 2011, AZ v. Komise, F‑26/10, bod 51) citelně dotýká jejich zájmů. Takové rozhodnutí, jako je rozhodnutí o odmítnutí přihlášky žalobkyň zejména z důvodu poskytnutí nesprávných informací podle čl. 94 písm. b) finančního nařízení, může totiž zasahovat přinejmenším do jejich pověsti, a mít tak důsledky, jak bylo uvedeno výše v bodě 62, překračující dotčenou zakázku.
42

Co se mimoto týče argumentu, který vznesla ECHA ve svých písemnostech a na jednání a podle něhož byla v podstatě povinna přenášet na jiné subjekty všechny náklady související s dotčeným přezkumem, nelze jím odůvodnit zjevně nepřiměřenou výši správního poplatku uloženého žalobkyni. Zaprvé výše správního poplatku uloženého žalobkyni v projednávané věci vyplývá z konkrétní metody, kterou si ECHA zvolila k jeho výpočtu. ECHA zejména rozhodla, že pouze podniky, které předložily nesprávné prohlášení, ponesou v závislosti na své skutečné velikosti všechny náklady vynaložené k ověření největšího vzorku podniků. Nic však neumožňuje mít za to, že v projednávané věci neexistovalo pro žalobkyni řešení, jež by neodporovalo zásadě proporcionality a umožňovalo dosáhnout cíle právní úpravy. Zadruhé je argument ECHA v rozporu s přípravnými pracemi na přijetí rozhodnutí MB/D/29/2010 (viz bod 35 výše), v nichž bylo upřesněno, že pokud ECHA neodhalí žádné nesprávné prohlášení, ponese „všechny náklady“ provedených kontrol. Zatřetí je třeba navíc uvést, že čl. 96 odst. 1 nařízení č. 1907/2006 stanoví, že příjmy ECHA zahrnují nejen poplatky placené podniky, ale i subvenci Unie, jež je zařazena do souhrnného rozpočtu Evropské unie (oddíl Komise) a všechny dobrovolné příspěvky od členských států.
11

Funkční aspekty řízení EU Pilot byly poprvé popsány ve sdělení Komise ze dne 5. září 2007, nazvaném „Evropa přinášející výsledky – uplatňování práva společenství“ [COM(2007) 502 final]. Bod 2.2 tohoto sdělení, nazvaný „Zlepšení pracovních postupů“, konkrétně uvádí: „[…] Žádosti a stížnosti, které se týkají správného uplatňování práva Společenství zasílané Komisi by, jak je tomu v současné době, byly i nadále evidovány a brány na vědomí […] Pokud by záležitost vyžadovala objasnění faktického nebo právního stanoviska členského státu, […] byla by členskému státu stanovena krátká lhůta k tomu, aby občanům nebo podnikům přímo poskytl všechna nezbytná vyjasnění, informace a řešení a aby o tom informoval Komisi. Pokud daná věc představuje porušení práva Společenství, očekává se, že by členský stát v rámci stanovené lhůty záležitost napravil nebo nápravu nabídl. Pokud by nebylo nabídnuto žádné řešení, Komise by se v souladu se stávající praxí případu ujala a přijala nějaké další opatření, včetně možnosti zahájit řízení pro porušení právních předpisů […] Výsledek případů by byl zaznamenán pro účely poskytování zpráv o činnosti a navazujících opatření, včetně evidence a zahájení řízení pro porušení právních předpisů. Ve zprávách by se uváděly informace o rozsahu, povaze a závažnosti problémů, které nebyly vyřešeny, a naznačovalo se, zda je zapotřebí přijmout dodatečný specifický mechanismus pro řešení problémů nebo odvětvové iniciativy navržené na míru. Všechna tato opatření by měla přispět k snížení počtu řízení pro porušení právních předpisů a k lepší efektivitě při jejich správě. Komise navrhuje první pilotní akci, která se bude v roce 2008 týkat některých členských států a která by mohla být – po vyhodnocení prvního roku fungování – rozšířena na všechny členské státy […]“
27

Dopisem ze dne 14. prosince 2010 odpověděl vedoucí příslušného odboru Komise na dopis ze dne 2. prosince 2010 následovně: „[…] Co se týče vaší žádosti o přerušení a zablokování přístupu k příslušným účtům, dle našeho názoru je vrácení povolenek, jež byly předmětem údajného podvodného převodu, otázkou vnitrostátního práva a spadá do pravomoci vnitrostátních orgánů pro vynucování práva. Komise nemá pravomoc zablokovat takové povolenky na registrovém účtu. Co se týče obchodování s povolenkami, upozorňuji, že v souladu s článkem 10 a přílohou XVI nařízení č. 2216/2004 je tato informace důvěrná po dobu pěti let. Navzdory tomuto ustanovení Komise spolupracuje s příslušnými represivními orgány za účelem vyřešení [otázky] neoprávněného přístupu k [dotčeným] účtům. Co se konečně týče vaší žádosti, aby byly zastaveny veškeré převody povolenek ve vnitrostátních registrech do doby, než budou zavedena běžná pravidla pro bezpečnost bankovních informačních systémů, takový krok by byl nepřiměřený a bez právního základu […]“
53

Argument žalobkyně týkající se důkazní síly písemného prohlášení podle německého práva nemůže výše uvedený závěr zpochybnit. Nehledě na důkazní sílu, kterou by toto prohlášení mohlo mít podle německého práva, je totiž třeba konstatovat, že z nařízení č. 207/2009, ani z nařízení č. 2868/95 nevyplývá, že by důkazní síla důkazů o užívání ochranné známky, včetně písemných prohlášení uvedených v čl. 78 odst. 1 písm. f) nařízení č. 207/2009, měla být posuzována z hlediska vnitrostátních právních předpisů některého členského státu (v tomto smyslu viz rozsudky Salvita, bod 49 výše, EU:T:2005:200, bod 42, a jello SCHUHPARK, bod 51 výše, EU:T:2009:156, bod 38).
122

Je třeba poznamenat, že žalobkyně inspektory na dva incidenty, které zakládají předmětné protiprávní jednání, neupozornily. V obou případech si inspektoři všimli nesrovnalosti ve schránkách elektronické pošty, které údajně měly být pod jejich kontrolou, a museli zjišťovat důvody, proč byl narušen jejich přístup k poště (viz výše body 11 a 14). Kromě toho, žalobkyně sice zpochybnily důkazní hodnotu protokolu (viz výše bod 12), ne však před Tribunálem (viz výše bod 34). Vzhledem k tomu, že v současnosti neexistují pokyny pro stanovení výše pokut procesní povahy, že napadené rozhodnutí je právně dostatečným způsobem odůvodněno (viz výše bod 101) a vzhledem k nejednoznačnému postupu žalobkyň při prokazování okolností odmítnutí podřídit se kontrole, má Tribunál za to, že Komise při stanovení výše pokuty dostatečně zohlednila jejich spolupráci.
77

Je třeba ostatně poukázat na to, že ve spise není nic, co by dovolovalo se domnívat, že mezi stranami došlo k dohodě ve smyslu judikatury připomenuté v bodě 74 výše, která by Radě umožňovala sdělit prováděcí nařízení č. 363/2013 uvedenému zástupci. K tomu je třeba poznamenat, že žalobce Radu nikdy nekontaktoval, a to ani přímo, ani prostřednictvím svých advokátů, takže by existence takové dohody mohla vyplývat pouze z písemností, jejichž výměna proběhla před Tribunálem v rámci řízení o projednávaných žalobách. Na základě těchto písemností se přitom nelze domnívat, že by taková dohoda byla uzavřena.
55

Dále, i když je nesporné, že vnitrostátní soud, jemuž byl podán příslušný návrh, může nařídit vrácení vyplacené podpory, ať již podpora je či není prováděna ke dni rozhodnutí o zahájení formálního vyšetřovacího řízení, nemůže být taková možnost považována za okamžitý, jistý a dostatečně donucující účinek uvedeného rozhodnutí. V tomto ohledu rozhodnutí o zahájení formálního vyšetřovacího řízení nepřináší takový účinek vůči členskému státu jako v případě, kdy je dotyčné opatření prováděno, protože v tomto posledně uvedeném případě má členský stát ze samého rozhodnutí povinnost pozastavit poskytování podpory, aniž je nutné se obrátit na vnitrostátní soud (viz body 36 až 38 výše). Mimoto ze zásad uvedených výše vyplývá, že na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, vnitrostátní soud nemá povinnost nařídit vrácení vyplacené podpory (viz body 40 a 41 výše), k čemuž může zpravidla dojít pouze v případě soudního sporu, jehož výsledek je ze své povahy nejistý (viz bod 43 výše).
106

Podle Komise, pokud by bylo třeba uplatnit tezi žalobkyně, vedlo by to k tomu, že by Komise či vnitrostátní orgány musely v každém konkrétním případě posuzovat účinky podpory na příjemce v závislosti na subjektivních volbách uskutečněných těmito příjemci, což by bylo v rozporu s judikaturou uvedenou v bodě 44 výše a rozsudkem ze dne 15. prosince 2005, Unicredito Italiano (C‑148/04, Sb. rozh., EU:C:2005:774).