STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

HENRIKA SAUGMANDSGAARDA ØE

přednesené dne 27. února 2020 ( 1 )

Věc C‑778/18

Association française des usagers de banques

proti

Ministre de l’Économie et des Finances

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Conseil d’État (Francie)]

„Řízení o předběžné otázce – Ochrana spotřebitele – Smlouvy o spotřebitelském úvěru na nemovitosti určené k bydlení – Platební nebo spořicí účet – Povinnost dlužníka domicilovat své příjmy na platebním účtu po dobu stanovenou ve smlouvě o úvěru – Individualizovaná výhoda – Směrnice 2007/64/ES – Článek 45 odst. 2 – Směrnice (EU) 2015/2366 – Článek 55 odst. 2 – Směrnice 2014/17/EU – Článek 4 body 26 a 27 – Vázaný prodej – Spojený prodej – Článek 12 odst. 1 – Článek 12 odst. 2 písm. a) – Článek 12 odst. 3 – Směrnice 2014/92/EU“

I. Úvod

1. Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Conseil d’État (Státní rada, Francie) se týká výkladu čl. 12 odst. 2 písm. a) a čl. 12 odst. 3 směrnice 2014/17/EU ( 2 ), čl. 45 odst. 2 směrnice 2007/64/ES ( 3 ), čl. 55 odst. 2 směrnice (EU) 2015/2366 ( 4 ), jakož i čl. 12 odst. 3 směrnice 2014/92/EU ( 5 ). Cílem těchto ustanovení je v podstatě usnadnit bankovní mobilitu.

2. Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Association française des usagers de banques (francouzské sdružení bankovních klientů, dále jen „AFUB“) a ministre de l’Économie et des Finances (ministr hospodářství a financí), v jehož rámci AFUB zpochybňuje vnitrostátní právní úpravu, podle které může věřitel podmínit nabídku hypotečního úvěru povinností domicilace dlužníka, nechat si po dobu deseti let, nebo pokud je doba trvání smlouvy o úvěru kratší, po tuto kratší dobu, zasílat veškeré příjmy ze závislé činnosti nebo obdobné příjmy na platební účet vedený věřitelem, pokud jako protiplnění za tuto domicilaci poskytne věřitel dlužníkovi individualizovanou výhodu.

3. AFUB má za to, že tato právní úprava porušuje cíl usnadnění bankovní mobility sledovaný výše uvedenými směrnicemi. V této souvislosti se Conseil d’État (Státní rada) táže Soudního dvora na slučitelnost takové právní úpravy s níže uvedenými ustanoveními unijního práva.

4. V tomto stanovisku vysvětlím, proč se domnívám, že i kdyby taková právní úprava, jako je právní úprava dotčená v původním řízení, umožňovala vázaný prodej ve smyslu směrnice 2014/17, což ve sporu v původním řízení přísluší ověřit předkládajícímu soudu, tato směrnice nepovoluje takový vázaný prodej na základě svého čl. 12 odst. 2 písm. a) ani na základě svého čl. 12 odst. 3. Naproti tomu, pokud bude mít předkládající soud za to, že se právní úprava dotčená v původním řízení týká spojeného prodeje ve smyslu směrnice 2014/17, nebrání čl. 45 odst. 2 směrnice 2007/64, čl. 55 odst. 2 směrnice 2015/2366, jakož i čl. 12 odst. 3 směrnice 2014/92 takové právní úpravě.

II. Právní rámec

A. Unijní právo

1. Směrnice 2007/64

5. Článek 45 směrnice 2007/64, nadepsaný „Vypovězení smlouvy“, v odstavci 2 stanoví: „Vypovězení rámcové smlouvy, která byla uzavřena na dobu delší než 12 měsíců nebo na dobu neurčitou, nepodléhá po uplynutí 12 měsíců žádným poplatkům na straně uživatele platebních služeb. Ve všech ostatních případech jsou poplatky za vypovězení přiměřené a odpovídají nákladům.“

2. Směrnice 2015/2366

6. Směrnice 2007/64 byla s účinností k 13. lednu 2018 zrušena směrnicí 2015/2366, jejíž článek 55 obsahuje v odstavci 2 ustanovení, které je v podstatě totožné s ustanovením čl. 45 odst. 2 směrnice 2007/64, s výjimkou zkrácení uvedeného období z dvanácti na šest měsíců.

3. Směrnice 2014/17

7. Body 24 a 25 odůvodnění směrnice 2014/17 znějí následovně: „(24) Vzhledem ke zvláštním rysům smluv o úvěru na nemovitosti určené k bydlení věřitelé obvykle nabízejí spotřebitelům soubor produktů či služeb, který lze zakoupit společně se smlouvou o úvěru. S ohledem na význam těchto smluv pro spotřebitele je proto vhodné stanovit pro tyto vázané prodeje zvláštní pravidla. Spojení smlouvy o úvěru s jednou či několika dalšími finančními službami nebo produkty do balíčků je pro věřitele prostředkem, jak diverzifikovat svou nabídku a konkurovat jiným subjektům, lze-li jednotlivé prvky balíčku rovněž zakoupit samostatně. Přestože spojení smlouvy o úvěru s jednou či několika dalšími finančními službami nebo produkty do balíčků může být pro spotřebitele prospěšné, může též v případě, že jednotlivé prvky balíčku nelze zakoupit samostatně, nepříznivě ovlivnit jejich mobilitu a jejich schopnost informovaně se rozhodovat. Je důležité zabránit praktikám, které mohou přimět spotřebitele k uzavření smlouvy o úvěru, jež není v jeho nejlepším zájmu, jako je svázání takové smlouvy s jinými produkty, avšak neomezovat spojování produktů, z něhož může mít spotřebitel prospěch. Členské státy by však měly trhy retailových finančních služeb i nadále pozorně sledovat, aby zajistily, že spojenými prodeji nedochází k deformaci rozhodování spotřebitelů ani soutěže na trhu. (25) Obecným pravidlem by mělo být, že vázaný prodej není dovolen, ledaže by finanční službu nebo produkt nabízený společně se smlouvou o úvěru nebylo možné nabídnout samostatně, protože je nedílnou součástí úvěru, například v případě zajištěného přečerpání. V jiných případech však lze považovat za odůvodněné, aby věřitelé smlouvu o úvěru nabízeli nebo prodávali v balíčku s platebním účtem, spořicím účtem, investičním produktem nebo penzijním produktem, například jestliže jsou peněžní prostředky na účtu používány pro splácení úvěru nebo jsou nezbytnou podmínkou pro soustředění zdrojů za účelem získání úvěru nebo v situacích, kdy například investiční produkt nebo produkt soukromého penzijního spoření slouží jako doplňující zajištění úvěru. […]“

8. Článek 4 dané směrnice stanoví: „Pro účely této směrnice se rozumí: […] 26) ‚vázaným prodejem‘ nabízení nebo prodej smlouvy o úvěru v balíčku s dalšími, odlišnými finančními produkty nebo službami, přičemž smlouva o úvěru není spotřebiteli samostatně k dispozici; 27) ‚spojeným prodejem‘ nabízení nebo prodej smlouvy o úvěru v balíčku s dalšími, odlišnými finančními produkty nebo službami, přičemž uvedená smlouva o úvěru je spotřebiteli rovněž k dispozici samostatně, avšak nikoli nutně za stejných podmínek jako při nabídce ve spojení s doplňkovými službami; […]“

9. Článek 12 uvedené směrnice stanoví: „1. Členské státy umožní spojený prodej, avšak zakáží vázaný prodej. 2. Bez ohledu na odstavec 1 mohou členské státy stanovit, že věřitelé mohou od spotřebitele, jeho rodinného příslušníka nebo blízkého příbuzného požadovat a) otevření nebo vedení platebního nebo spořicího účtu, je-li jeho jediným účelem shromažďovat peněžní prostředky pro splácení a obsluhu úvěru, soustředit zdroje za účelem získání úvěru nebo poskytnout doplňující zajištění věřiteli v případě prodlení; […] 3. Bez ohledu na odstavec 1 mohou členské státy vázaný prodej povolit, pokud věřitel může příslušnému orgánu prokázat, že ze svázaných produktů nebo kategorií produktů, které nejsou k dispozici samostatně, nabízených za vzájemně podobných podmínek, mají s náležitým ohledem na dostupnost a ceny příslušných produktů nabízených na trhu spotřebitelé zřejmý prospěch. Tento odstavec platí pouze u produktů, které jsou uvedeny na trh po 20. březnu 2014. […]“

4. Směrnice 2014/92

10. Bod 12 odůvodnění směrnice 2014/92 zní následovně: „[…] Všechna ustanovení této směrnice by se měla vztahovat na platební účty, jejichž prostřednictvím mohou spotřebitelé provádět tyto transakce: ukládání peněžních prostředků, výběr peněžní hotovosti a provádění a přijímání platebních transakcí ve prospěch a od třetích stran, včetně provádění úhrad. Na účty s omezenějšími funkcemi by se tudíž neměla vztahovat. Například spořicí účty, účty kreditních karet, na které jsou peněžní prostředky obvykle skládány výhradně za účelem splacení úvěru z kreditních karet, hypoteční běžné účty (‚current account mortgages‘) nebo účty elektronických peněz by měly být z oblasti působnosti směrnice v zásadě vyloučeny. Jakmile se však tyto účty používají k provádění každodenních platebních transakcí a nabízejí všechny výše uvedené funkce, měla by se na ně tato směrnice vztahovat. […]“

11. Článek 1 této směrnice, nadepsaný „Předmět a oblast působnosti“, v odstavci 6 stanoví: „Tato směrnice se vztahuje na platební účty, jejichž prostřednictvím mohou spotřebitelé alespoň: a) ukládat peněžní prostředky na platební účet; b) vybírat hotovost z platebního účtu; c) provádět a přijímat platební transakce, včetně úhrad, ve prospěch a od třetích stran. […]“

12. Článek 12 odst. 3 uvedené směrnice, nadepsaný „Poplatky spojené se službou změny účtu“, stanoví: „3. Členské státy zajistí, aby případné poplatky uplatňované převádějícím poskytovatelem platebních služeb vůči spotřebiteli za zrušení u něj vedeného platebního účtu byly určeny v souladu s čl. 45 odst. 2, 4 a 6 [směrnice 2007/64 ( 6 )]“

B. Francouzské právo

1. Zákon o transparentnosti, boji proti korupci a modernizaci hospodářského života

13. Článek 67 oddíl II loi no 2016-1691, du 9 décembre 2016, relative à la transparence, à la lutte contre la corruption et à la modernisation de la vie économique (zákon č. 2016–1691 ze dne 9. prosince 2016 o transparentnosti, boji proti korupci a modernizaci hospodářského života) stanoví: „Za podmínek stanovených v článku 38 Ústavy je vláda oprávněna přijmout nařízením ve lhůtě šesti měsíců od vyhlášení tohoto zákona veškerá opatření, která spadají do oblasti působnosti zákona a která umožňují, aby v souladu s článkem L. 312-1-2 měnového a finančního zákona byly stanoveny podmínky, za kterých mohou být uzavření smlouvy o hypotečním úvěru spotřebitelem, jakož i úroveň jeho úrokové sazby spojeny s otevřením vkladního účtu a s domicilací jeho příjmů bez ohledu na jejich povahu nebo původ, po dobu trvání úvěru […]“

2. Měnový a finanční zákon

14. Článek L. 312-1-2 code monétaire et financier (měnový a finanční zákon) stanoví: „I.-l. Prodej nebo nabízení prodeje produktů nebo služeb, které jsou předmětem spojeného prodeje, je zakázáno, s výjimkou případů, kdy lze produkty nebo služby zahrnuté do balíčku zakoupit samostatně nebo pokud je nelze oddělit. 2. Zakazuje se jakýkoliv prodej nebo nabízení prodeje produktů nebo služeb zákazníkovi, které opravňují k bezplatnému, okamžitému nebo výhledovému poskytnutí finanční nebo věcné odměny v podobě produktů, zboží nebo služeb, jejíž hodnota by byla vyšší než prahová hodnota stanovená v závislosti na druhu produktů nebo služeb nabízených zákazníkům nařízením přijatým ve formě vyhlášky ministra hospodářství přijaté na základě stanoviska poradního výboru zřízeného v článku L. 614–1. Tato ustanovení se vztahují rovněž na platební služby uvedené v oddílu II článku L. 314–1.“

3. Spotřebitelský zákon

15. Článek L. 313-25 code de la consommation (spotřebitelský zákon), ve znění ordonnance no 2017-1090, du 1er juin 2017, relative aux offres de prêt immobilier conditionnées à la domiciliation des salaires ou revenus assimilés de l’emprunteur sur un compte de paiement (vyhláška č. 2017-1090 ze dne 1. června 2017 o nabídce hypotečních úvěrů podmíněné domicilací příjmů dlužníka ze závislé činnosti nebo obdobných příjmů na platební účet), ve znění použitelném na skutkový stav ve věci v původním řízení, stanoví: „Nabídka zmíněná v článku L. 313-24: […] 10) Uvádí, zda je úvěr podmíněn povinností domicilace uvedenou v článku L. 313-25-1. Pokud tomu tak je, uvede se doba trvání této povinnosti, případně poplatky za otevření a vedení účtu, na který mají být příjmy a obdobné platby domicilovány, jakož i povaha individualizované výhody poskytnuté věřitelem jako protiplnění. Nabídka musí umožnit jasné určení této výhody a uvést úrokové či jiné podmínky, ve vztahu k nimž byla stanovena a které použije věřitel v případě, že dlužník nesplní požadavek na domicilaci. […]“

16. Článek L. 313-25-1 tohoto zákona, vložený výše zmíněnou vyhláškou č. 2017-1090 ze dne 1. června 2017, ve znění použitelném na skutkový stav ve věci v původním řízení, stanoví: „Věřitel může podmínit nabídku úvěru uvedenou v článku L. 313-24 povinností dlužníka nechat si zasílat své příjmy ze závislé činnosti nebo obdobné příjmy na platební účet uvedený v článku L. 314-1 měnového a finančního zákona (domicilace), pokud jako protiplnění nabídne dlužníkovi individualizovanou výhodu. Tato podmínka nemůže být dlužníkovi uložena nad maximální dobu stanovenou nařízením Conseil d’État. Po uplynutí lhůty stanovené ve smlouvě o úvěru získá dlužník individualizovanou výhodu až do konce doby trvání úvěru. Pokud dlužník před uplynutím této lhůty přestane splňovat výše uvedenou podmínku domicilace, může věřitel ve vztahu ke splátkám zbývajícím do konce doby trvání úvěru ukončit poskytování individualizované výhody uvedené v prvním pododstavci a uplatňovat úrokové či jiné podmínky, uvedené v bodě 10° článku L. 313–25. […]“

17. Článek R. 313-21-1, který byl do uvedeného zákona doplněn décret no 2017-1099, du 14 juin 2017, fixant la durée pendant laquelle le prêteur peut imposer à l’emprunteur la domiciliation de salaires ou revenus assimilés sur un compte de paiement (nařízení č. 2017-1099 ze dne 14. června 2017, kterým se stanoví doba, na kterou může věřitel uložit dlužníkovi povinnost domicilovat příjmy ze závislé činnosti nebo obdobné příjmy na platebním účtu), stanoví: „Maximální doba trvání povinnosti domicilace příjmů ze závislé činnosti nebo obdobných příjmů uvedená v článku L. 313-25-1 se stanoví na deset let od uzavření smlouvy o úvěru nebo dodatku k původní smlouvě o úvěru. Tato doba nesmí v žádném případě přesáhnout dobu trvání smlouvy o úvěru.“

III. Spor v původním řízení a předběžné otázky

18. Zákonem č. 2016–1691 ze dne 9. prosince 2016 o transparentnosti, boji proti korupci a modernizaci hospodářského života francouzský parlament zmocnil vládu tohoto členského státu k tomu, aby nařízením přijala veškerá opatření spadající do působnosti zákona, která by umožnila, aby v souladu s článkem L. 312–1–2 měnového a finančního zákona ( 7 ) byly stanoveny podmínky, za kterých mohou být uzavření smlouvy o hypotečním úvěru spotřebitelem a výše jeho úrokové sazby spojeny s otevřením vkladového účtu a povinností domicilace jeho příjmů.

19. Na základě tohoto zmocnění bylo přijato nařízení č. 2017-1090 ze dne 1. června 2017 o nabídce hypotečních úvěrů podmíněné domicilací příjmů dlužníka ze závislé činnosti nebo obdobných příjmů na platebním účtu.

20. Tímto nařízením byl do spotřebitelského zákona vložen nový článek L. 313-25-1, který v podstatě stanoví, že věřitel může podmínit nabídku úvěru povinností dlužníka domicilovat své příjmy ze závislé činnosti nebo obdobné příjmy na platebním účtu, pokud tento věřitel poskytne dlužníkovi jako protiplnění individualizovanou výhodu. Kromě toho podmínka bankovní domicilace nesmí být dlužníkovi uložena po delší dobu, než je maximální doba, po jejímž uplynutí dlužník získá individualizovanou výhodu až do konce trvání úvěru.

21. V odpovědi na žádost Soudního dvora o vysvětlení ( 8 ) předkládající soud upřesnil, že pojem „platební účet“ ve smyslu článku L. 313–25–1 spotřebitelského zákona se neomezuje na platební účty určené výlučně ke splácení hypotečního úvěru nebo obecně úvěru na nemovitosti, ale zahrnuje účty používané dlužníky k provádění každodenních platebních transakcí, jako jsou vklady, převody a výběry peněžních prostředků.

22. Nařízením č. 2017-1099 ze dne 14. června 2017, přijatým na základě nařízení zmíněného v bodě 19 tohoto stanoviska, byl do spotřebitelského zákona vložen nový článek R-313-21-1, který se použije na nabídky úvěrů učiněné počínaje 1. lednem 2018 a který stanoví, že doba trvání podmínky bankovní domicilace nepřesáhne deset let nebo dobu trvání úvěru, pokud je doba trvání úvěru kratší než deset let.

23. AFUB se u Conseil d’État (Státní rada) domáhá zrušení tohoto nařízení z důvodu překročení pravomoci.

24. AFUB v tomto ohledu jednak tvrdí, že nařízení č. 2017–1090 ze dne 1. června 2017, na jehož základě bylo přijato napadené nařízení, porušuje cíl usnadnění bankovní mobility sledovaný směrnicemi 2007/64, 2015/2366, 2014/92 a 2014/17. Umožňuje totiž úvěrovým institucím spojit bankovní domicilaci s výhodami a v případě vzdání se těchto výhod jsou vůči dlužníkům uplatňovány nepřiměřeně vysoké poplatky, které jsou v rozporu s bankovní mobilitou. Kromě toho AFUB tvrdí, že napadené nařízení porušuje tentýž cíl tím, že maximální dobu, po kterou mohou úvěrové instituce podmínit tyto výhody povinností domicilace příjmů dlužníků ze závislé činnosti nebo obdobných příjmů, stanoví na deset let.

25. Ministr hospodářství a financí má za to, že tyto žalobní důvody nejsou opodstatněné.

26. Při přezkumu návrhu na zrušení nařízení, jehož právním základem je nařízení č. 2017–1090 ze dne 1. června 2017, má Conseil d’État (Státní rada) pochybnosti o slučitelnosti ustanovení obsažených v těchto dvou aktech s výše uvedenými směrnicemi ( 9 ).

27. Konkrétně má tento soud za to, že odpověď na žalobní důvody vznesené AFUB závisí zaprvé na tom, zda je podle ustanovení čl. 12 odst. 2 písm. a) směrnice 2014/17, zejména s ohledem na účel, ke kterému může být otevřen nebo veden platební nebo spořicí účet, nebo podle ustanovení čl. 12 odst. 3 téže směrnice přípustné, aby věřitel uložil dlužníkovi jako protiplnění za poskytnutí individualizované výhody povinnost domicilovat veškeré příjmy ze závislé činnosti nebo obdobné příjmy na platebním účtu po dobu stanovenou ve smlouvě o úvěru, nehledě na výši, splátky a dobu trvání úvěru, a dále, aby takto stanovená doba činila deset let nebo odpovídala době trvání příslušné smlouvy, pokud je tato doba kratší.

28. Zadruhé bude tato odpověď záviset na tom, zda zaprvé článek 45 směrnice 2007/64, který byl použitelný v rozhodné době a jehož ustanovení jsou nyní převzata v článku 55 směrnice 2015/2366, a články 9 až 14 směrnice 2014/92, týkající se usnadnění bankovní mobility a poplatků za zrušení platebního účtu, brání tomu, aby bylo zrušení účtu, který si otevřel dlužník u věřitele za účelem domicilace svých příjmů jako podmínky pro poskytnutí individualizované výhody v rámci smlouvy o úvěru, sankcionováno pozbytím této výhody, pokud k němu dojde před uplynutím doby stanovené v této smlouvě, a to i po uplynutí doby jednoho roku od otevření dotčeného účtu, a zadruhé, zda tatáž ustanovení brání tomu, aby takto stanovená doba činila deset let nebo odpovídala celkové době trvání úvěru, pokud je tato doba kratší.

29. Za těchto okolností se Conseil d’État (Státní rada) rozhodnutím ze dne 5. prosince 2018, došlým Soudnímu dvoru dne 11. prosince 2018, rozhodla přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1) [J]e podle ustanovení [čl. 12 odst. 2 písm. a)] směrnice [2014/17], zejména s ohledem na účel, ke kterému podle těchto ustanovení může být otevřen nebo veden platební nebo spořicí účet, nebo podle odstavce 3 téhož článku přípustné, aby věřitel uložil dlužníkovi jako protiplnění za poskytnutí individualizované výhody povinnost domicilovat veškeré příjmy ze závislé činnosti nebo obdobné příjmy na platebním účtu po dobu stanovenou ve smlouvě o úvěru, nehledě na výši, splátky a dobu trvání úvěru, a dále, aby takto stanovená doba činila deset let nebo odpovídala době trvání příslušné smlouvy, pokud je tato doba kratší? 2) [B]rání článek 45 směrnice [2007/64], který byl použitelný v rozhodné době a jehož ustanovení jsou převzata v článku 55 směrnice [2015/2366], a články 9 až 14 směrnice [2014/92], týkající se usnadnění bankovní mobility a poplatků za zrušení platebního účtu, tomu, aby bylo zrušení účtu, který si otevřel dlužník u věřitele za účelem domicilace svých příjmů jako podmínky pro poskytnutí individualizované výhody v rámci smlouvy o úvěru, sankcionováno pozbytím této výhody, pokud k němu dojde před uplynutím doby stanovené ve smlouvě, a to i po uplynutí doby jednoho roku od otevření dotčeného účtu, a dále, brání tatáž ustanovení tomu, aby takto stanovená doba činila deset let nebo odpovídala celkové době trvání úvěru?“

30. Písemná vyjádření Soudnímu dvoru předložily francouzská a česká vláda a Evropská komise. Francouzská vláda a Komise se účastnily jednání, které se konalo dne 18. prosince 2019.

IV. Analýza

A. K výkladu čl. 12 odst. 2 písm. a) a čl. 12 odst. 3 směrnice 2014/17 (první otázka)

31. Podstatou první předběžné otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 12 odst. 2 písm. a) směrnice 2014/17 nebo čl. 12 odst. 3 téže směrnice povolují takovou vnitrostátní právní úpravu, jako je právní úprava dotčená v původním řízení, která umožňuje, aby věřitel uložil dlužníkovi jako protiplnění za poskytnutí individualizované výhody povinnost domicilovat veškeré příjmy ze závislé činnosti nebo obdobné příjmy na platebním účtu po dobu stanovenou ve smlouvě o úvěru, nehledě na výši, splátky a dobu trvání úvěru, a která umožňuje, aby takto stanovená doba činila deset let nebo odpovídala době trvání příslušné smlouvy, pokud je tato doba kratší.

32. Směrnice 2014/17 stanoví společný rámec pro některé aspekty právních a správních předpisů členských států týkající se smluv o spotřebitelském úvěru zajištěném zástavním právem nebo jinak se týkající nemovitosti určené k bydlení ( 10 ) a jejím cílem je zajistit, aby se na spotřebitele, kteří uzavírají smlouvy o hypotečním úvěru, vztahovala vysoká úroveň ochrany ( 11 ).

33. V tomto kontextu čl. 12 odst. 1 směrnice 2014/17 stanoví, že členské státy umožní spojený prodej, avšak zakáží vázaný prodej ( 12 ).

34. Přestože je vázaný prodej zakázán, čl. 12 odst. 2 písm. a) a čl. 12 odst. 3 směrnice 2014/17 jej nicméně za určitých podmínek dovolují. První předběžnou otázkou se předkládající soud táže, zda taková právní úprava, jako je právní úprava dotčená v původním řízení, může spadat pod některou z těchto dvou výjimek.

35. V tomto ohledu bych chtěl nejprve poznamenat, že směrnice 2014/17 se použije na situace, na které se vztahuje právní úprava týkající se hypotečních úvěrů, jako je i sporná právní úprava v původním řízení. Podle čl. 3 odst. 1 písm. b) směrnice se totiž tato vztahuje na smlouvy o úvěru, jejichž účelem je nabytí nebo zachování vlastnických práv k pozemku nebo ke stávající nebo projektované budově.

36. Dále bych uvedl, že předběžná otázka vychází z předpokladu, že vnitrostátní právní úprava dotčená v původním řízení umožňuje vázaný prodej, jelikož výjimky stanovené v čl. 12 odst. 2 písm. a) a čl. 12 odst. 3 směrnice 2014/17 směrnice 2014/17 se týkají pouze vázaného prodeje.

37. Francouzská vláda přitom tvrdí, že sporná právní úprava spadá pod spojený prodej ve smyslu směrnice 2014/17, a nikoli pod prodej vázaný, a že je tudíž tato vnitrostátní právní úprava povolena na základě čl. 12 odst. 1 této směrnice. Uvedená vláda tvrdí, že věřitel je povinen nabídnout spotřebiteli hypoteční úvěr s doložkou týkající se bankovní domicilace jako protiplnění za poskytnutí individualizované výhody, která může spočívat například ve zvýhodněné úrokové sazbě, snížení nákladů spojených s vedením platebního účtu nebo poplatků za bankovní kartu, i hypoteční úvěr bez doložky týkající se bankovní domicilace. Jinými slovy, hypoteční úvěr a platební účet mohou být získány samostatně ( 13 ).

38. Conseil d’État (Státní rada) k tomuto bodu v odpovědi na žádost Soudního dvora o vysvětlení uvedla ( 14 ), že otázka, zda možnost, stanovená v článku L. 313–25–1 spotřebitelského zákona, podmínit úvěr povinností domicilovat příjmy na účtu otevřeném u věřitele musí být vykládána tak, že umožňuje vázaný nebo spojený prodej ve smyslu směrnice 2014/17, je otázkou, „kterou bude muset rozhodnout Conseil d’État (Státní rada) poté, co Soudní dvůr poskytne odpověď na předběžnou otázku“, a že „se jedná o obtížnou otázku vzhledem k tomu, že dosud nebyla řešena v judikatuře, včetně judikatury Soudního dvora, týkající se dosahu pojmů ‚vázaný prodej‘ a ‚spojený prodej‘ ve smyslu unijního práva, ale také toho, co spadá do pravomoci vnitrostátního soudu, při zohlednění konkrétních skutečností přezkoumávaných praktik“.

39. Zdá se tak, že Conseil d’État (Státní rada) má pochybnosti o rozsahu působnosti právní úpravy dotčené v původním řízení ( 15 ).

40. V tomto ohledu zdůrazňuji dopad rozsahu působnosti právní úpravy dotčené v původním řízení na odpověď, kterou je třeba poskytnout na předběžnou otázku.

41. Za předpokladu, že by měl předkládající soud za to, že právní úprava dotčená v původním řízení umožňuje vázaný prodej ve smyslu směrnice 2014/17, by totiž tato právní úprava byla povolena na základě této směrnice pouze tehdy, pokud splňuje podmínky stanovené buď v čl. 12 odst. 2 písm. a) této směrnice, nebo v jejím čl. 12 odst. 3. V takové situaci je zajisté třeba ověřit použitelnost těchto dvou ustanovení na spor v původním řízení. Naproti tomu, pokud by měl předkládající soud za to, že se právní úprava dotčená v původním řízení týká spojeného prodeje ve smyslu čl. 4 bodu 27 uvedené směrnice, bude tedy tato právní úprava jako taková povolena na základě čl. 12 odst. 1 téže směrnice ( 16 ), který, jak připomínám, umožňuje spojený prodej ( 17 ).

42. Dále přezkoumám použitelnost výjimek obsažených v čl. 12 odst. 2 písm. a) směrnice 2014/17 (část 1) a čl. 12 odst. 3 téže směrnice (část 2) za předpokladu, že právní úprava dotčená v původním řízení umožňuje vázaný prodej ve smyslu čl. 4 bodu 26 uvedené směrnice ( 18 ).

1. K použitelnosti čl. 12 odst. 2 písm. a) směrnice 2014/17

43. Pokud je mi známo, čl. 12 odst. 2 písm. a) směrnice 2014/17 nebyl dosud předmětem posouzení strany Soudního dvora ( 19 ).

44. Podle tohoto ustanovení mohou členské státy stanovit, že věřitelé mohou od spotřebitelů požadovat otevření nebo vedení platebního nebo spořicího účtu, jehož jediným účelem je shromažďovat peněžní prostředky pro splácení a obsluhu úvěru, soustředit zdroje za účelem získání úvěru nebo poskytnout doplňující zajištění věřiteli v případě prodlení.

45. V projednávané věci je tedy třeba ověřit, zda platební účet stanovený v článku L. 313–25–1 spotřebitelského zákona sleduje jeden z těchto tří alternativních účelů, a případně zda je tento účel rovněž jeho jediným účelem ve smyslu čl. 12 odst. 2 písm. a) směrnice 2014/17.

46. Jak vysvětlím, mám za to, že tomu tak není: jednak mám pochybnosti o slučitelnosti cíle platebního účtu stanoveného v článku L. 313-25-1 spotřebitelského zákona s účely účtu povolenými v čl. 12 odst. 2 písm. a) směrnice 2014/17 (písmeno a). Kromě toho, ze spisu v každém případě vyplývá, že platební účet stanovený v článku L. 313-25-1 spotřebitelského zákona má i jiné funkce než ty, jež jsou povoleny v čl. 12 odst. 2 písm. a) uvedené směrnice, což podle mého názoru brání použitelnosti této směrnice (písmeno b).

a) K účelu platebního účtu dotčeného v původním řízení

47. S přihlédnutím ke spisu, který má Soudní dvůr k dispozici, mám za to, že se zúčastněné strany liší v názorech na účel platebního účtu ve smyslu článku L. 313-25-1 spotřebitelského zákona.

48. Nejprve je totiž třeba konstatovat, že francouzská vláda na jednání podpůrně uvedla ( 20 ), že když vnitrostátní právní úprava umožňuje sjednat se spotřebitelem doložku o domicilaci jeho příjmů na platební účet otevřený u věřitele, pouze tím umožňuje věřiteli, aby vyžadoval otevření účtu, jehož jediným účelem je, aby věřitel získal doplňující zajištění v případě prodlení. Jinými slovy, právní úprava dotčená v původním řízení se týká posledního ze tří účelů stanovených v čl. 12 odst. 2 písm. a) směrnice 2014/17.

49. Dále připomínám, že předkládající soud upřesnil, že se pojem „platební účet“ ve smyslu článku L. 313-25-1 spotřebitelského zákona neomezuje na platební účty určené výlučně ke splácení hypotečního úvěru, ale zahrnuje rovněž účty používané dlužníky k provádění každodenních platebních transakcí, jako jsou vklady, převody a výběry peněžních prostředků ( 21 ).

50. Toto upřesnění předkládajícího soudu tedy naznačuje, že platební účet ve smyslu článku L. 313-25-1 spotřebitelského zákona má zajistit dosažení několika cílů, z nichž je pouze jeden stanoven v čl. 12 odst. 2 písm. a) směrnice 2014/17, a sice shromažďování peněžních prostředků pro splácení úvěru.

51. A konečně, je třeba uvést, že Komise zdůraznila, že cílem článku L. 313-25-1 spotřebitelského zákona a podmínění nabídky domicilací příjmů dlužníka je chránit dlužníka před zneužívajícími ujednáními ohledně domicilace příjmů u hypotečních úvěrů podle doporučení komise pro zneužívající ujednání, která měla za to, že taková ujednání se mohou jevit jako nepřiměřená, pokud není tato povinnost spojena s žádným individualizovaným protiplněním.

52. S ohledem na tuto poznámku se zdá, že Komise zastává výklad, že platební účet ve smyslu L. 313-25-1 spotřebitelského zákona sleduje jiný účel, než jsou účely uvedené v čl. 12 odst. 2 písm. a) směrnice 2014/17 ( 22 ).

53. V každém případě si však kladu otázku, jak může platební účet ve smyslu článku L.313-25-1 spotřebitelského zákona sledovat některý z účelů stanovených v čl. 12 odst. 2 písm. a) směrnice 2014/17, když může být současně využíván dlužníky k provádění platebních transakcí, včetně výběrů peněžních prostředků, jak bylo upřesněno předkládajícím soudem. Jelikož dlužníci nakládají s platebním účtem v plném rozsahu, tedy bez zvláštních omezení, neposkytuje domicilace jejich příjmů na tomto účtu věřitelům žádné zajištění, pokud jde o splácení úvěru spojeného s tímto účtem.

54. Tato poznámka mne přivádí k požadavku, aby měl účet pouze jediný účel ve smyslu čl. 12 odst. 2 písm. a) směrnice 2014/17.

b) K požadavku „jediného účelu“ ve smyslu čl. 12 odst. 2 písm. a) směrnice 2014/17

55. Nebrání okolnost, že dlužníci mohou využívat platební účet ve smyslu článku L. 313-25-1 spotřebitelského zákona k provádění platebních transakcí, použitelnosti čl. 12 odst. 2 písm. a) směrnice 2014/17, který vyžaduje, aby byl jediným účelem takového účtu jeden ze tří cílů uvedených v tomto ustanovení?

56. Doslovný, teleologický, jakož i kontextuální výklad čl. 12 odst. 2 písm. a) směrnice 2014/17 mne přivádí, stejně jako Komisi, k závěru, že tomu tak je.

57. Především, znění čl. 12 odst. 2 písm. a) totiž vyžaduje, aby měl účet za jediný účel jeden ze tří cílů uvedených v tomto ustanovení.

58. V tomto ohledu ze znění prvních dvou účelů vyplývá, že platební účet lze využívat pouze ke shromažďování nebo soustředění zdrojů, což vylučuje výběr peněžních prostředků a provádění transakcí. Poslední účel uvedený v čl. 12 odst. 2 písm. a) směrnice 2014/17 vede k obdobnému vyloučení, jelikož se týká „zajištění […] v případě prodlení“ ve prospěch věřitele. Účet, který slouží jako zajištění v případě prodlení, není z podstaty věci určen k tomu, aby jej mohli dlužníci využívat pro jiné účely.

59. Dále, jak jsem uvedl v bodě 53 tohoto stanoviska, využívání platebního účtu k provádění platebních transakcí může ohrozit účely platebního účtu stanovené v čl. 12 odst. 2 písm. a) směrnice 2014/17, které odůvodňují výjimku ze zákazu vázaného prodeje.

60. Jak totiž vyplývá z bodů 24 a 25 odůvodnění směrnice 2014/17, vázaný prodej může nepříznivě ovlivnit mobilitu spotřebitelů a jejich schopnost informovaně se rozhodnout. To je důvodem, proč tato směrnice obecně zakazuje vázaný prodej a umožňuje jej pouze v určitých přesně určených situacích, u kterých měl unijní normotvůrce za to, že takové riziko nehrozí. Umožnění jiných využití platebního účtu, jako jsou využití uvedená v právní úpravě dotčené v původním řízení, přitom s sebou nese nebezpečí ohrožení cíle čl. 12 odst. 2 písm. a) směrnice 2014/17.

61. Nemohu tedy souhlasit se stanoviskem francouzské vlády, která na jednání uvedla, že vyloučení některých využití účtu, jako jsou využití stanovená právní úpravou dotčenou v původním řízení, by vedlo k tomu, že by věřitel bezdůvodně omezil spotřebitele ve využívání jeho platebního účtu v rozporu s jeho zájmy.

62. V tomto ohledu zdůrazňuji, že z výkladu, který navrhuji, v praxi vyplývá, že věřitelé jsou povinni omezit příjmy, které mají být domicilovány na platebním účtu, na část příjmů odpovídajících částkám nezbytným ke splácení úvěru, k jeho získání nebo k poskytnutí doplňujícího zajištění věřiteli v případě prodlení. Toto omezení je přínosem pro bankovní mobilitu spotřebitelů, jelikož jim umožní vložit zbývající část svých příjmů do jiné úvěrové instituce, než je instituce věřitele poskytujícího hypoteční úvěr.

63. A konečně, výklad, který navrhuji, je podpořen kontextuálním výkladem čl. 12 odst. 2 písm. a) směrnice 2014/17.

64. Připomínám totiž, že čl. 12 odst. 2 písm. a) této směrnice představuje výjimku ze zákazu vázaného prodeje stanoveného v čl. 12 odst. 1 uvedené směrnice, a je tudíž třeba jej vykládat restriktivně ( 23 ).

65. Výklad, který navrhuji, je kromě toho podpořen vztahem mezi směrnicí 2014/17 a směrnicí 2014/92 o porovnatelnosti poplatků souvisejících s platebními účty, změně platebního účtu a přístupu k platebním účtům se základními prvky.

66. Jak totiž uvedla na jednání Komise, pokud lze platební účet využívat k výběru peněžních prostředků, podléhá tento účet pravidlům směrnice 2014/92 týkajícím se změny účtu. Naproti tomu účet určený výhradně ke splácení úvěru je z oblasti působnosti této právní úpravy výslovně vyloučen ( 24 ), což je, předpokládám, dáno tím, že nabídka takového účtu může být povolena jako vázaný prodej na základě čl. 12 odst. 2 písm. a) směrnice 2014/17.

67. Z výše uvedeného vyplývá, že čl. 12 odst. 2 písm. a) směrnice 2014/17 musí být vykládán v tom smyslu, že nepovoluje takovou vnitrostátní právní úpravu, jako je právní úprava dotčená v původním řízení, pokud tato právní úprava umožňuje vázaný prodej ve smyslu čl. 4 bodu 26 téže směrnice,.

2. K použitelnosti čl. 12 odst. 3 směrnice 2014/17

68. Článek 12 odst. 3 směrnice 2014/17 vyžaduje, aby věřitel mohl příslušnému orgánu prokázat, že z vázaného prodeje mají spotřebitelé zřejmý prospěch. Ustanovení mimoto stanoví způsob, jakým je třeba ověřit, zda tomu tak je: při tomto posouzení je třeba náležitě zohlednit dostupnost a cenu příslušných produktů nabízených na trhu.

69. V tomto ohledu uvádím, že podle ustálené judikatury Soudního dvora provedení ustanovení směrnice do vnitrostátního práva nezbytně nevyžaduje formální a doslovné převzetí tohoto ustanovení do výslovné a specifické právní normy a může postačovat i obecný právní rámec. Tento obecný právní rámec však musí účinně zajistit plné uplatňování směrnice dostatečně jasným a přesným způsobem. Každý členský stát je totiž povinen uskutečnit provedení směrnice tak, aby plně odpovídalo požadavkům na jasnost a jistotu právních situací evropským normotvůrcem v zájmu dotčených osob usazených ve členských státech. Za tímto účelem musí být ustanovení směrnice provedena s nezpochybnitelným závazným účinkem a s požadovanou specifičností, přesností a jasností ( 25 ).

70. Ohledně právní úpravy dotčené v původním řízení konstatuji, že z ní nevyplývá, že je třeba posoudit individualizovanou výhodu s ohledem na dostupnost a cenu ostatních produktů nabízených na trhu. Kromě toho z vyjádření francouzské vlády vyplývá, že doložka o bankovní domicilaci obsažená ve smlouvě o hypotečním úvěru je výsledkem volného vyjednávání mezi věřitelem a spotřebitelem.

71. Z tohoto hlediska se domnívám, jak poznamenala Komise na jednání, že tato právní úprava nezaručuje s požadovanou specifičností, přesností a jasností, že z individualizované výhody budou mít spotřebitelé zřejmý prospěch oproti ceně ostatních produktů nabízených na trhu ( 26 ). To platí tím spíše, že čl. 12 odst. 3 směrnice 2014/17 představuje výjimku ze zákazu vázaného prodeje, a musí být tudíž vykládán restriktivně ( 27 ).

72. Z toho vyplývá, že čl. 12 odst. 3 směrnice 2014/17 musí být vykládán v tom smyslu, že rovněž nepovoluje takovou vnitrostátní právní úpravu, jako je právní úprava dotčená v původním řízení, pokud tato právní úprava umožňuje vázaný prodej ve smyslu čl. 4 bodu 26 téže směrnice, což ve sporu v původním řízení přísluší ověřit předkládajícímu soudu.

B. K výkladu čl. 45 odst. 2 směrnice 2007/64, čl. 55 odst. 2 směrnice 2015/2366 a čl. 12 odst. 3 směrnice 2014/92 (druhá otázka)

73. Podstatou druhé předběžné otázky předkládajícího soudu je, zda zaprvé čl. 45 směrnice 2007/64 a článek 55 směrnice 2015/2366, který toto prvně uvedené ustanovení nahradil od 13. ledna 2018, a zadruhé články 9 až 14 směrnice 2014/92 brání vnitrostátní právní úpravě, podle které je zrušení účtu, který si otevřel dlužník u věřitele za účelem domicilace svých příjmů jako podmínky pro poskytnutí individualizované výhody v rámci smlouvy o úvěru, sankcionováno pozbytím této výhody, pokud k němu dojde před uplynutím doby stanovené v této smlouvě, a to i po uplynutí doby jednoho roku od otevření dotčeného účtu, a podle které takto stanovená doba může činit deset let nebo odpovídat celkové době trvání úvěru.

74. Předkládající soud neupřesnil, jaké aspekty výše uvedených ustanovení jej vedly k tomu, aby se dotázal na jejich výklad.

75. Prozkoumáme-li formulaci předběžné otázky, lze nicméně konstatovat, že je jednak upřesněno, že dotyčná ustanovení unijního práva se týkají „poplatků za zrušení platebního účtu“, a jednak je uvedeno, že uvedená vnitrostátní právní úprava umožňuje za určitých podmínek pozbytí individualizované výhody v případě zrušení účtu.

76. Předběžnou otázku tedy chápu v tom smyslu, že podstatou otázky Conseil d’État (Státní rada) je, zda takové pozbytí individualizované výhody představují poplatky za zrušení platebního účtu ve smyslu směrnic 2007/64, 2015/2366 a 2014/92, a případně, zda podmínky týkající se takového pozbytí splňují podmínky stanovené v tomto ohledu těmito směrnicemi.

77. Z tohoto důvodu, i když se předběžná otázka tak, jak je formulována, týká článku 45 směrnice 2007/64 a článku 55 směrnice 2015/2366 jako celku, jakož i všech ustanovení článků 9 až 14 směrnice 2014/92, chápu ji v tom smyslu, že se ve skutečnosti týká čl. 45 odst. 2 směrnice 2007/64, který byl nahrazen čl. 55 odst. 2 směrnice 2015/2366, jakož i čl. 12 odst. 3 směrnice 2014/92, které se týkají poplatků za zrušení účtu.

78. Je tedy třeba ověřit, zda tato ustanovení brání takové právní úpravě, jako je právní úprava uvedená v předběžné otázce.

79. V tomto ohledu podotýkám, že na rozdíl od první předběžné otázky, která vychází z předpokladu, že právní úprava dotčená v původním řízení umožňuje vázaný prodej ve smyslu směrnice 2014/17 ( 28 ), druhá otázka neuvádí stejně jasně, zda tato otázka vychází rovněž z tohoto předpokladu. Nicméně s ohledem na formulaci druhé otázky mám za to, že se uvedená právní úprava týká spojeného prodeje ve smyslu směrnice 2014/17 ( 29 ). Druhou předběžnou otázku tedy budu zkoumat z tohoto hlediska ( 30 ).

80. Pokud jde zaprvé o směrnici 2007/64 harmonizující platební služby na vnitřním trhu, mám za to, že je v projednávané věci použitelná ( 31 ).

81. Článek 45 směrnice 2007/64 je součástí kapitoly 3 směrnice, nadepsané „Rámcové smlouvy“, která se použije na platební transakce upravené rámcovou smlouvou ( 32 ).

82. V tomto kontextu článek 45, nadepsaný „Vypovězení smlouvy“, v odstavci 1 stanoví, že uživatel platebních služeb může rámcovou smlouvu kdykoliv vypovědět, pokud se strany nedohodly na výpovědní lhůtě, která nesmí překročit jeden měsíc. Odstavec 2 dodává, že vypovězení takové smlouvy uzavřené na dobu delší než 12 měsíců nebo na dobu neurčitou nemůže podléhat po 12 měsících žádným poplatkům na straně uživatele. Cílem tohoto ustanovení je usnadnění mobility klientů ( 33 ).

83. V projednávaném případě je třeba konstatovat, že pokud právní úprava dotčená v původním řízení umožňuje spojený prodej ve smyslu směrnice 2014/17, stanoví podmínky individualizované výhody vztahující se k získání úvěru.

84. Pozbytí výhody je tudíž výsledkem použití ujednání smlouvy o úvěru dohodnutého mezi stranami, které podmiňuje poskytnutí této výhody tím, že dlužník bude domicilovat svou mzdu a své příjmy.

85. Jak v tomto ohledu tvrdí francouzská a česká vláda, jakož i Komise, pozbytí této výhody je pouze důsledkem zrušení domicilace příjmů, a nepředstavuje tedy poplatek za vypovězení rámcové smlouvy ve smyslu čl. 45 odst. 2 směrnice 2007/64.

86. Výše uvedené poznámky platí rovněž pro čl. 55 odst. 2 směrnice 2015/2366, jehož oblast působnosti je, pokud jde o věc v původním řízení, totožná s oblastí působnosti směrnice 2007/64 ( 34 ); toto ustanovení je v podstatě totožné s ustanovením čl. 45 odst. 2 směrnice 2007/64 s výhradou toho, že dotčené období bylo zkráceno z dvanácti na šest měsíců.

87. Pokud jde zadruhé o směrnici 2014/92, tato směrnice doplňuje směrnice 2007/64 a 2015/2366 tím, že mimo jiné stanoví pravidla týkající se změny platebních účtů uvnitř členského státu a pravidla k usnadnění přeshraničního otevírání platebních účtů pro spotřebitele ( 35 ).

88. V tomto ohledu podle čl. 12 odst. 3 směrnice 2014/92 členské státy zajistí, aby případné poplatky uplatňované převádějícím poskytovatelem platebních služeb vůči spotřebiteli za zrušení platebního účtu byly určeny v souladu s čl. 45 odst. 2 směrnice 2007/64 a čl. 55 odst. 2 směrnice 2015/2366 ( 36 ).

89. Pokud jde o směrnici 2014/92, ta se použije na takovou právní úpravu, jako je právní úprava dotčená v původním řízení, na základě jejího čl. 1 odst. 6 vykládaného ve světle bodu 12 odůvodnění ( 37 ).

90. S ohledem na výše uvedené úvahy k čl. 55 odst. 2 směrnice 2014/92 a čl. 45 odst. 2 směrnice 2007/64 je však třeba učinit závěr, že pozbytí výhody nepředstavuje poplatek za zrušení platebního účtu ve smyslu směrnice 2014/92.

91. Z výše uvedeného vyplývá, že čl. 45 odst. 2 směrnice 2007/64, čl. 55 odst. 2 směrnice 2015/2366, jakož i čl. 12 odst. 3 směrnice 2014/92 nebrání takové právní úpravě, jako je právní úprava uvedená v předběžné otázce.

V. Závěry

92. Vzhledem k výše uvedeným úvahám navrhuji, aby Soudní dvůr na předběžné otázky položené Conseil d’État (Státní rada, Francie) odpověděl takto: „1) Článek 12 odst. 2 písm. a) směrnice Evropského parlamentu a Rady 2014/17/EU ze dne 4. února 2014 o smlouvách o spotřebitelském úvěru na nemovitosti určené k bydlení a o změně směrnic 2008/48/ES a 2013/36/EU a nařízení (EU) č. 1093/2010 musí být vykládán v tom smyslu, že nepovoluje vnitrostátní právní úpravu umožňující vázaný prodej ve smyslu čl. 4 bodu 26 této směrnice, podle které může věřitel uložit dlužníkovi jako protiplnění za poskytnutí individualizované výhody povinnost domicilovat veškeré příjmy ze závislé činnosti či obdobné příjmy na platebním účtu po dobu stanovenou ve smlouvě o úvěru, pokud tento účet může být dlužníkem používán k provádění každodenních platebních transakcí, jako jsou vklady, převody a výběry peněžních prostředků. Článek 12 odst. 3 směrnice 2014/17 musí být vykládán v tom smyslu, že nepovoluje vnitrostátní právní úpravu umožňující vázaný prodej ve smyslu čl. 4 bodu 26 této směrnice, pokud tato právní úprava nezajišťuje, jednak aby z vázaného prodeje měli spotřebitelé zřejmý prospěch a jednak aby toto posouzení bylo provedeno s náležitým ohledem na dostupnost a ceny příslušných produktů nabízených na trhu. 2) Článek 45 odst. 2 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2007/64/ES ze dne 13. listopadu 2007 o platebních službách na vnitřním trhu, kterou se mění směrnice 97/7/ES, 2002/65/ES, 2005/60/ES a 2006/48/ES a zrušuje směrnice 97/5/ES, čl. 55 odst. 2 směrnice Evropského parlamentu a Rady (EU) 2015/2366 ze dne 25. listopadu 2015 o platebních službách na vnitřním trhu, o změně směrnice 2002/65/ES, 2009/110/ES, 2013/36/EU a nařízení (EU) č. 1093/2010 a o zrušení směrnice 2007/64/ES, jakož i čl. 12 odst. 3 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2014/92/EU ze dne 23. července 2014 o porovnatelnosti poplatků souvisejících s platebními účty, změně platebního účtu a přístupu k platebním účtům se základními prvky musí být vykládány v tom smyslu, že nebrání vnitrostátní právní úpravě, podle které je zrušení účtu, který si otevřel dlužník u věřitele za účelem domicilace svých příjmů jako podmínky pro poskytnutí individualizované výhody v rámci smlouvy o úvěru, sankcionováno pozbytím této výhody, pokud k němu dojde před uplynutím doby stanovené v této smlouvě, a to i po uplynutí doby jednoho roku od otevření dotčeného účtu, a podle které takto stanovená doba může činit deset let nebo odpovídat celkové době trvání úvěru.“

( 1 ) – Původní jazyk: francouzština.

( 2 ) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2014/17/EU ze dne 4. února 2014 o smlouvách o spotřebitelském úvěru na nemovitosti určené k bydlení a o změně směrnic 2008/48/ES a 2013/36/EU a nařízení (EU) č. 1093/2010 (Úř. věst. 2014, L 60, s. 34, a oprava Úř. věst 2015, L 246, s. 11).

( 3 ) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2007/64/ES ze dne 13. listopadu 2007 o platebních službách na vnitřním trhu, kterou se mění směrnice 97/7/ES, 2002/65/ES, 2005/60/ES a 2006/48/ES a zrušuje směrnice 97/5/ES (Úř. věst. 2007, L 319, s. 1, a oprava Úř. věst. 2009, L 187, s. 5).

( 4 ) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady (EU) 2015/2366 ze dne 25. listopadu 2015 o platebních službách na vnitřním trhu, kterou se mění směrnice 2002/65/ES, 2009/110/ES a 2013/36/EU a nařízení (EU) č. 1093/2010 a zrušuje směrnice 2007/64/ES (Úř. věst. 2015, L 337, s. 35, a oprava Úř. věst. 2018, L 102, s. 97).

( 5 ) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2014/92/EU ze dne 23. července 2014 o porovnatelnosti poplatků souvisejících s platebními účty, změně platebního účtu a přístupu k platebním účtům se základními prvky (Úř. věst. 2014, L 257, s. 214).

( 6 ) – Na základě článku 114 směrnice 2015/2366 se odkazy na směrnici 2007/64 považují za odkazy na směrnici 2015/2366. V důsledku toho odkazuje čl. 12 odst. 3 směrnice 2014/92 počínaje dnem 13. ledna 2018 na čl. 55 odst. 2, 4 a 6 směrnice 2015/2366, který nahradil čl. 45 odst. 2, 4 a 6 směrnice 2007/64.

( 7 ) – Článek L. 312-1-2 měnového a finančního zákona, citovaný v bodě 14 tohoto stanoviska, obsahuje v podstatě zákaz vázaného prodeje ve smyslu čl. 4 bodu 26 směrnice 2014/17 a povolení spojeného prodeje ve smyslu čl. 4 bodu 27 téže směrnice. V tomto ohledu viz poznámka pod čarou 15 tohoto stanoviska.

( 8 ) – Odpověď ze dne 23. října 2019 na žádost Soudního dvora o vysvětlení ze dne 26. září 2019.

( 9 ) – Předkládající soud ve své odpovědi na žádost Soudního dvora o vysvětlení (viz poznámka pod čarou 8 tohoto stanoviska) upřesnil, že nařízení č. 2017-1090 ze dne 1. června 2017 bylo zrušeno oddílem XV článku 206 loi no 2019‑486, du 22 mai 2019, relative à la croissance et à la transformation des entreprises (zákon č. 2019–486 ze dne 22. května 2019 o růstu a transformaci podniků), avšak to nic nemění na tom, že nařízení dotčené v původním řízení bylo použito, což je důvod, proč jsou otázky předložené Soudnímu dvoru i nadále relevantní.

( 10 ) – Článek 1 směrnice 2014/17.

( 11 ) – Bod 15 odůvodnění směrnice 2014/17.

( 12 ) – Pojmy „vázaný prodej“ a „spojený prodej“ jsou definovány v čl. 4 bodech 26 a 27 směrnice 2014/17; k těmto definicím viz bod 8 tohoto stanoviska.

( 13 ) – I když rozsah působnosti právní úpravy dotčené v původním řízení spadá do výkladu vnitrostátního práva příslušejícímu vnitrostátnímu soudu (viz zejména rozsudky ze dne 26. září 2000, Mayeur, C‑175/99, EU:C:2000:505, bod 22; ze dne 1. června 2006, innoventif, C‑453/04, EU:C:2006:361, bod 29, jakož i ze dne 8. července 2010, Sjöberg a Gerdin, C‑447/08 a C‑448/08, EU:C:2010:415, bod 54), s přihlédnutím ke spisu, který má Soudní dvůr k dispozici, nicméně přiznávám, že stanovisko francouzské vlády je podle mého názoru prima facie přesvědčivé. Ze samotného znění článku L. 313–25–1 spotřebitelského zákona zejména vyplývá, že úvěrové instituce mohou podmínit nabídku úvěru povinností dlužníka domicilovat své příjmy ze závislé činnosti nebo obdobné příjmy na platebním účtu jako protiplnění za poskytnutí individualizované výhody. V tomto ohledu uvádím, že pokud domicilace příjmů, a tudíž i platební účet nejsou podmínkou pro získání úvěru jako takového, ale pouze pro získání individualizované výhody, jedná se podle mého názoru o spojený prodej ve smyslu čl. 4 bodu 27 směrnice 2014/17. V tomto případě totiž úvěr představuje smlouvu o úvěru, zatímco platební účet představuje jiný finanční produkt ve smyslu čl. 4 bodu 27 směrnice 2014/17 a smlouva o úvěru je jako protiplnění za domicilaci příjmů k dispozici „za jiných podmínek“ ve smyslu tohoto ustanovení, a sice jako individualizovaná výhoda.

( 14 ) – Viz poznámka pod čarou 8 tohoto stanoviska.

( 15 ) – V tomto kontextu zaprvé upřesňuji, že z odpovědi na žádost Soudního dvora o vysvětlení (viz poznámka pod čarou 8 tohoto stanoviska) vyplývá, že předkládající soud má v tomto ohledu pochybnosti bez ohledu na skutečnost, že vnitrostátní právní rámec, ze kterého vychází zpochybňované nařízení, a sice článek 67 zákona č. 2016–1691 ze dne 9. prosince 2016 o transparentnosti, boji proti korupci a modernizaci hospodářského života, vyžaduje dodržování článku L. 312–1–2 měnového a finančního zákona, který podle Conseil d’État (Státní rada) umožňuje spojený prodej ve smyslu čl. 4 bodu 27 směrnice 2014/17 a zakazuje vázaný prodej ve smyslu čl. 4 bodu 26 této směrnice. V tomto ohledu zadruhé konstatuji, že pochybnosti předkládajícího soudu týkající se rozsahu vnitrostátní právní úpravy dotčené v původním řízení zřejmě vyplývají zejména ze skutečnosti, že je možné, že úvěrové instituce v praxi podmiňují získání úvěru doložkou o bankovní domicilaci, a tudíž získáním přístupu k platebnímu účtu, což představuje vázaný prodej. V odpovědi na žádost Soudního dvora o vysvětlení totiž Conseil d’État (Státní rada) s odkazem na zprávu z ledna 2019 o domicilaci příjmů, kterou na žádost ministra hospodářství a financí vypracovala předsedkyně poradního výboru pro finanční odvětví, uvádí dvě zúčastněné strany, jejichž názor je zhruba tento: zástupci zprostředkovatelů se domnívají, že „ve skutečnosti se o protiplnění nejedná, neboť u dosud pozorovaných případů dochází k označování tabulky se standardními sazbami jako tabulky pod názvem ‚s domicilací‘ a k doplnění nové značně nevýhodnější tabulky pod názvem ‚bez domicilace‘ nebo vysokého sankčního navýšení sazeb“. Stejně tak zástupci soukromé klientely tvrdí, že „otevření bankovního účtu, jakož i sjednání různých produktů (balíčku produktů, pojištění motorových vozidel a domácnosti) je často podmínkou pro poskytnutí hypotečního úvěru“. Dodávám, že úvěrové instituce naproti tomu uvádějí, že si zákazník může vždy zvolit, že nebude své příjmy domicilovat, a že tedy nebude požívat individualizované výhody. Podle mého názoru je však třeba rozlišovat mezi otázkou případného nedodržení právní úpravy dotčené v původním řízení úvěrovými institucemi a otázkou slučitelnosti této právní úpravy jako takové s unijním právem.

( 16 ) – Poznamenávám nicméně, že Komise na jednání zdůraznila, že bod 24 odůvodnění směrnice 2014/17 obsahuje upřesnění ve vztahu k rozsahu povolení spojeného prodeje stanoveného v čl. 12 odst. 1 směrnice 2014/17. Tento bod odůvodnění upřesňuje, že by nemělo být omezováno spojování produktů, z něhož může mít spotřebitel prospěch, avšak že by členské státy měly trhy retailových finančních služeb i nadále pozorně sledovat, aby zajistily, že spojenými prodeji nedochází k deformaci rozhodování spotřebitelů ani soutěže na trhu. V důsledku toho by povolení takového prodeje mělo být vždy prováděno v zájmu spotřebitele a volné hospodářské soutěže a zákonodárce by měl v tomto kontextu zabránit situacím, které jsou v rozporu s jeho zájmy.

( 17 ) – I kdyby předběžná otázka byla z tohoto důvodu irelevantní, pro úplnost zdůrazňuji, že položená otázka je nicméně přípustná. Zejména s ohledem na skutečnost, že nelze vyloučit kvalifikaci právní úpravy dotčené v původním řízení jako vázaného prodeje, je totiž třeba mít za to, že odpověď na položenou otázku je užitečná pro předkládající soud pro účely vyřešení sporu v původním řízení, a tudíž je tato otázka přípustná. V tomto smyslu viz zejména rozsudky ze dne 27. října 1993, Enderby (C‑127/92, EU:C:1993:859, body 11 a 12); ze dne 7. prosince 2010, VEBIC (C‑439/08, EU:C:2010:739, body 44 až 48), a ze dne 2. května 2019, A-Fonds (C‑598/17, EU:C:2019:352, body 34 až 40).

( 18 ) – V souladu s definicí pojmu „vázaný prodej“ v čl. 4 bodu 26 směrnice 2014/17 to znamená, že smlouva o úvěru není spotřebiteli nabízena odděleně od platebního účtu, a tedy že povinnost domicilovat příjmy na tomto účtu je podmínkou samotného získání úvěru.

( 19 ) – Podotýkám, že ustanovení článku 12 směrnice 2014/17 nebylo součástí návrhu směrnice předloženého Komisí [COM (2011) 142 final], ale bylo vloženo v prvním čtení v Evropském parlamentu.

( 20 ) – Připomínám, že francouzská vláda primárně tvrdí, že právní úprava dotčená v původním řízení umožňuje spojený prodej (viz bod 37 tohoto stanoviska).

( 21 ) – Viz bod 21 tohoto stanoviska.

( 22 ) – V tomto ohledu rovněž poznamenávám, že ze zprávy z ledna 2019 o domicilaci příjmů, kterou na žádost ministra hospodářství a financí vypracovala předsedkyně poradního výboru pro finanční odvětví a na kterou předkládající soud odkazuje ve své odpovědi na žádost o vysvětlení, vyplývá, že „[k]onkrétně může domicilace příjmů představovat doplňující zajištění užitečné při posuzování žádosti o úvěr“. Tato poznámka neumožňuje vyvodit závěry o tom, zda dotčená právní úprava sleduje některý z účelů uvedených v čl. 12 odst. 2 písm. a) směrnice 2014/17.

( 23 ) – V tomto smyslu viz zejména rozsudek ze dne 10. září 2014, Kušionová (C‑34/13, EU:C:2014:2189, bod 77).

( 24 ) – Článek 1 odst. 6 směrnice 2014/92 ve spojení s bodem 12 jejího odůvodnění.

( 25 ) – V tomto smyslu viz zejména rozsudek ze dne 4. června 2009, SALIX Grundstücks-Vermietungsgesellschaft (C‑102/08, EU:C:2009:345, body 40 až 42, jakož i citovaná judikatura). Zdůrazňuji, že se tato judikatura použije rovněž v případě, že se jedná o provedení fakultativní výjimky, jako je čl. 12 odst. 3 směrnice 2014/17. V tomto smyslu viz zejména rozsudek ze dne 21. října 2010, Accardo a další (C‑227/09, EU:C:2010:624, bod 55).

( 26 ) – Skutečnost, že právní úprava dotčená v původním řízení vyžaduje, aby nabídka umožnila určit individualizovanou výhodu uvedením podmínek týkajících se sazeb či jiných, k nimž se vztahuje a které by věřitel uplatnil, pokud by dlužník nedodržel požadavek na domicilaci (L. 313–25 spotřebitelského zákona), nemůže tento závěr zpochybnit.

( 27 ) – V tomto ohledu viz poznámka pod čarou 23 tohoto stanoviska.

( 28 ) – Viz bod 36 tohoto stanoviska.

( 29 ) – Vzhledem k tomu, že zrušení účtu, který si otevřel dlužník u věřitele za účelem domicilace svých příjmů jako podmínky pro poskytnutí individualizované výhody, je totiž sankcionováno pouze pozbytím této výhody, jedná se podle mého názoru o spojený prodej ve smyslu směrnice 2014/17 (viz poznámka pod čarou 13 tohoto stanoviska).

( 30 ) – Kromě toho vzhledem k tomu, že z mé odpovědi na první předběžnou otázku vyplývá, že právní úprava dotčená v původním řízení je na základě směrnice 2014/17 zakázána, jelikož tato právní úprava umožňuje vázaný prodej ve smyslu uvedené směrnice, je nadbytečné přezkoumávat rovněž slučitelnost takové právní úpravy s ustanoveními uvedenými v druhé předběžné otázce.

( 31 ) – Podle čl. 2 odst. 1 směrnice 2007/64 se uvedená směrnice použije na „platební služby“ poskytované v rámci Evropské unie. Pojem „platební služby“ je definován v čl. 4 odst. 3 téže směrnice jako jakákoliv z podnikatelských činností uvedených v příloze. Bod 1 přílohy uvádí „[s]lužby umožňující vložení hotovosti na platební účet, jakož i veškeré operace nutné pro vedení platebního účtu“.

( 32 ) – Článek 40 směrnice 2007/64. Rámcová smlouva je definována v čl. 4 bodě 12 této směrnice jako smlouva o platebních službách, kterou se řídí budoucí provádění jednotlivých a za sebou následujících platebních transakcí a která může obsahovat povinnosti a podmínky pro zřízení platebního účtu.

( 33 ) – Viz bod 29 odůvodnění směrnice 2007/64.

( 34 ) – Viz čl. 2 odst. 1 směrnice 2015/2366 ve spojení s čl. 4 odst. 3 a přílohou této směrnice.

( 35 ) – Viz bod 2 odůvodnění směrnice 2014/92 a její článek 1.

( 36 ) – Viz poznámka pod čarou 6 tohoto stanoviska.

( 37 ) – Připomínám totiž, že pojem „platební účet“ ve smyslu článku L. 313–25–1 spotřebitelského zákona zahrnuje rovněž účty používané dlužníky k provádění každodenních platebních transakcí. V tomto ohledu bod 12 odůvodnění směrnice 2014/92, citovaný v bodě 10 tohoto stanoviska, upřesňuje oblast působnosti směrnice stanovenou v čl. 1 odst. 6. Z tohoto upřesnění v podstatě vyplývá, že se směrnice vztahuje na hypoteční běžný účet, pokud je tento účet používán rovněž k provádění každodenních platebních transakcí.