STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

MELCHIORA WATHELETA

přednesené dne 4. září 2014 ( 1 )

Spojené věci C‑401/13 a C‑432/13

Vasiliki Balazs

proti

Casa Judeţeană de Pensii Cluj (C‑401/13)

a

Casa Judeţeană de Pensii Cluj

proti

Attila Balazs (C‑432/13)

[žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce předložené Curtea de Apel Cluj (Rumunsko)]

„Sociální zabezpečení migrujících pracovníků — Dávky ve stáří — Použitelnost úmluv o sociálním zabezpečení mezi členskými státy — Odmítnutí orgánů členského státu přiznat dávku ve stáří za doby zaměstnání získané na jeho území osobě, která byla navrácena, původem z jiného členského státu na základě unijní právní úpravy“

1. Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce předložené Curtea de Apel Cluj (Rumunsko) se týkají výkladu čl. 7 odst. 2 písm. c) nařízení Rady (EHS) č. 1408/71 ze dne 14. června 1971 o uplatňování systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané osoby, osoby samostatně výdělečně činné a jejich rodinné příslušníky pohybující se v rámci Společenství, ve znění pozměněném a aktualizovaném nařízením Rady (ES) č. 118/97 ze dne 2. prosince 1996 (Úř. věst. 1997, L 28, s. 1; Zvl. vyd. 05/03, s. 3), ve znění nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1992/2006 ze dne 18. prosince 2006 ( 2 ) (dále jen „nařízení č. 1408/71“).

2. Tyto žádosti byly předloženy v rámci sporů mezi Vasiliki Balazs a Casa Judeţeană de Pensii Cluj (okresní správa důchodového pojištění v Kluži v Rumunsku, dále jen „Casa Judeţeană de Pensii“) a mezi Casa Judeţeană de Pensii a Attilou Balazsem ve věci přiznání starobního důchodu A. a V. Balazs (dále jen společně „manželé Balazsovi“).

I – Právní rámec

A – Unijní právo

3. Podle šestého bodu odůvodnění nařízení č. 1408/71: „[...] musí pravidla pro koordinaci zaručit pracovníkům, kteří se pohybují v rámci Evropského společenství, a osobám jimi vyživovaným a pozůstalým po nich zachování nabytých a nabývaných práv a výhod.“

4. Článek 6 uvedeného článku stanoví následující: „S výhradou ustanovení článků 7, 8 a 46 odst. 4 toto nařízení nahrazuje v rámci osobní a věcné oblasti působnosti ustanovení jakékoli úmluvy o sociálním zabezpečení zavazující buď: a) […] výhradně dva nebo více členských států; […]“

5. Odchylně od tohoto článku 6 čl. 7 odst. 2 písm. c) nařízení č. 1408/71 stanoví: „Bez ohledu na ustanovení článku 6 zůstávají použitelné: […] c) určitá ustanovení úmluv o sociálním zabezpečení uzavřených členskými státy před dnem použitelnosti tohoto nařízení, pokud jsou pro příjemce výhodnější nebo pokud vznikla na základě zvláštních historických okolností a jejich účinek je časově omezen a pokud jsou tato ustanovení uvedena v příloze III.“

6. Článek 45 nařízení č. 1408/71 upravuje zohlednění doby pojištění nebo bydlení v oblasti důchodů (starobního a pro případ úmrtí). Podle odst. 1 tohoto článku, „[p]okud právní předpisy členského státu podmiňují získání, zachování nebo opětné nabytí nároku na dávky v rámci systému, který není zvláštním systémem ve smyslu odstavce 2 nebo 3, splněním dob pojištění nebo bydlení, přihlíží příslušná instituce uvedeného členského státu v nezbytné míře k dobám pojištění nebo bydlení získaným podle právních předpisů kteréhokoli jiného členského státu, ať již v rámci obecného nebo zvláštního systému a jako zaměstnaná osoba, nebo osoba samostatně výdělečně činná. Pro uvedený účel přihlíží k těmto dobám, jako by byly získány podle jí uplatňovaných právních předpisů.“

7. Způsob, jímž je třeba přiznat dávky, je vysvětlen v článku 46 uvedeného nařízení: „1. Pokud byly splněny podmínky vyžadované právními předpisy členského státu pro získání nároku na dávky, aniž je nutno použít článek 45 nebo čl. 40 odst. 3, použijí se tato pravidla: a) Příslušná instituce vypočte výši dávky, která by náležela i) jednak pouze podle jí uplatňovaných předpisů; ii) jednak na základě odstavce 2; b) Příslušná instituce však může upustit od výpočtu podle písm. a) bodu ii), jestliže je výsledek tohoto výpočtu, kromě rozdílů vyplývajících z použití celých čísel, roven výsledku výpočtu provedeného v souladu s písm. a) bodem i) nebo je nižší, pokud instituce neuplatňuje právní předpisy obsahující pravidla pro souběh uvedená v článcích 46b a 46c nebo jestliže uvedená instituce uplatňuje právní předpisy obsahující pravidla pro souběh v případě uvedeném v článku 46c, za podmínky, že uvedené právní předpisy stanoví, že dávky různého druhu jsou brány v úvahu pouze na základě poměru dob pojištění nebo bydlení získaných pouze podle uvedených právních předpisů k dobám pojištění nebo bydlení vyžadovaným uvedenými právními předpisy pro přiznání plného nároku na dávky. Příloha IV část C vyjmenovává pro každý dotyčný členský stát případy, kde by dva výpočty vedly k výsledku tohoto druhu. 2. Pokud byly podmínky vyžadované právními předpisy členského státu pro získání nároku na dávky splněny pouze po použití článku 45 nebo čl. 40 odst. 3, použijí se tato pravidla: a) příslušný orgán vypočte teoretickou výši dávky, na kterou by dotyčná osoba mohla uplatnit nárok, pokud by všechny doby pojištění nebo bydlení získané podle právních předpisů členských států, které se na pracovníka vztahovaly, byly získány v dotyčném členském státě a podle právních předpisů uplatňovaných institucí v době přiznání dávky. Pokud podle těchto právních předpisů výše dávky není závislá na délce získaných dob, potom se tato částka považuje za teoretickou výši uvedenou v tomto pododstavci; b) příslušný orgán potom určí skutečnou výši dávky na základě teoretické výše uvedené v předchozím pododstavci v poměru mezi délkou dob pojištění nebo bydlení splněných před vznikem pojistné události podle jím uplatňovaných právních předpisů, k celkové délce dob pojištění nebo bydlení splněných před vznikem pojistné události podle právních předpisů všech členských států, kterých se to týká. 3. Dotyčná osoba má nárok na nejvyšší částku vypočtenou v souladu s odstavci 1 a 2 od příslušné instituce každého členského státu, kterého se to týká, aniž je dotčeno použití předpisů o snížení, pozastavení nebo odnětí stanovených právními předpisy, podle kterých dávka náleží. V tom případě se srovnání, které má být provedeno, týká částek stanovených po uplatnění uvedených ustanovení. [...]“

8. Článek 94 odst. 1 a 2 nařízení č. 1408/71 nakonec stanoví následující: „1. Toto nařízení nezakládá žádné nároky za období před 1. říjnem 1972 nebo přede dnem, od kterého je použitelné na území dotyčného členského státu nebo na jeho části. 2. Všechny doby pojištění a případně všechny doby zaměstnání nebo bydlení získané podle právních předpisů členského státu před 1. říjnem 1972 nebo přede dnem, od kterého je toto nařízení použitelné na území uvedeného členského státu nebo na jeho části, se berou v úvahu při stanovení nároků získaných podle tohoto nařízení.“

9. Nařízení Rady (EHS) č. 574/72 ze dne 21. března 1972 ( 3 ) ve verzi vyplývající z nařízení Rady (ES) č. 1791/2206 ze dne 20. listopadu 2006 ( 4 ) (dále jen „nařízení č. 574/72“) stanoví prováděcí pravidla nařízení č. 1408/71.

B – Dvoustranná úmluva

10. Dvoustranná úmluva uzavřená mezi řeckou a rumunskou vládou dne 23. února 1996 o konečné právní úpravě o náhradě plateb sociálního zabezpečení řeckých politických uprchlíků navrácených z Rumunska (dále jen „dvoustranná úmluva“) není uvedena v příloze III nařízení č. 1408/71.

11. Pojmy „navrácená osoba“ a „doba pojištění“ jsou pro účely dvoustranné úmluvy vymezeny v čl. 1 písm. a) a e) uvedené úmluvy následovně: „a) navrácená osoba: osoba řeckého původu, usazená v Rumunsku po 1. lednu 1945, mající postavení politického uprchlíka, jakož i členové její rodiny, kteří se vrátili nebo vrátí trvale do Řecka, do šesti let ode dne vstupu této úmluvy v platnost; […] e) Doba pojištění: období, ve kterém byly v Rumunsku hrazeny platby sociálního zabezpečení, v souladu s rumunskou právní úpravou.“

12. Podle článku 2 dvoustranné úmluvy: „1. Smluvní strany upraví náhradu příspěvků na sociální zabezpečení navráceným osobám v souladu s odst. 2 a 3 tohoto článku a s článkem 3 této úmluvy. 2. Rumunská strana se zavazuje zaplatit řecké straně paušální částku jako náhradu za platby důchodů a pokrytí pojistné doby navrácených osob řeckou stranou. 3. Řecká strana se zavazuje hradit důchody navráceným osobám a uznat pojistnou dobu, kterou v Rumunsku získaly navrácené pojištěné osoby, v souladu s řeckou právní úpravou v oblasti sociálního zabezpečení.“

13. Náhrada podle čl. 2 odst. 2 této úmluvy se rovná, podle článku 3 této úmluvy, částce 15 milionů amerických dolarů (USD).

14. Podle článku 5 této úmluvy „[z]aplacením částky 15 milionů USD zaniká rumunské straně jakákoli povinnost týkající se práv v oblasti sociálního zabezpečení navrácených řeckých politických uprchlíků“.

II – Skutkový rámec sporu v původním řízení

15. Manželé Balazsovi jsou řeckými státními příslušníky s trvalým pobytem v Soluni (Řecko), a jsou „navrácenými řeckými politickými uprchlíky“.

16. V roce 1948, A. a V. Balazsovým byl ve věku 7 a 9 let v Rumunsku přiznán statut politických uprchlíků. Byli pojištěni v rumunském veřejném systému sociálního zabezpečení a dosáhli takto doby pojištění v délce 34 let 7 měsíců a 6 dní a 28 let. Do Řecka byli navráceni dne 18. srpna 1990.

17. V roce 1998 v návaznosti na žádosti manželů Balazsových o uznání dob jejich pojištění v Rumunsku, měly řecké orgány za to, že A. a V. Balazsovi v Rumunsku dosáhli dob pojištění odpovídající 9382 a 8 351 dnům. Tyto orgány z těchto dob v souladu s řeckými právními předpisy použitelnými v oblasti sociálního zabezpečení uznaly 4500 dní.

18. Poté byly manželům Balazsovým přiznány řeckými orgány starobní důchody.

19. V případě V. Balazs tak byla zohledněna celková doba pojištění 6993 pracovních dní, z nichž 4500 dní bylo uznáno z titulu období její práce v Rumunsku a 2 493 dní z titulu zaměstnání v Řecku. Na tomto základě jí byl od 1. dubna 1999 přiznán měsíční důchod ve výši 136910 řeckých drachem (GRD) (zhruba 390 eur).

20. Pokud jde o A. Balazse zahrnovala celková doba pojištění 7733 dní, z čehož 4500 dní uznaných z titulu období jeho práce v Rumunsku a 3 233 dní z titulu zaměstnání v Řecku. Na tomto základě pobíral nejprve invalidní důchod a poté od roku 2009 byl A. Balazsovi přiznán řeckými orgány starobní důchod, který měsíčně dosahoval 596,99 eur.

21. Dne 11. října a 27. listopadu 2007 se V. a A. Balazsovi obrátili na Casa Judeţeană de Pensii s žádostí, aby jim byl přiznán starobní důchod na základě ustanovení nařízení č. 1408/71 a 574/72.

22. Tyto žádosti byly zamítnuty rozhodnutími ze dne 5. října 2011 z důvodu, že vzhledem k tomu, že manželé Balazsovi byli považováni za řecké politické uprchlíky navrácené řeckými orgány, nemají rumunské orgány podle článku 5 dvoustranné úmluvy povinnost jim přiznat starobní důchody.

23. Tribunalul Cluj občanskoprávními rozsudky ze dne 26. září 2012 tato rozhodnutí zrušil a uložil Casa Judeţeană de Pensii přijmout nová rozhodnutí, kterými budou manželům Balazsovým přiznány starobní důchody podle nařízení 1408/71 a 574/72 a ve kterých se zohlední celkové doby pojištění získané těmito manželi v Rumunsku. V tomto ohledu tento tribunál upřesnil, že se tato nařízení na žádosti manželů Balazsových použijí vzhledem k tomu, že se na dvoustrannou úmluvu nevztahuje čl. 7 odst. 2 písm. c) nařízení č. 1408/71, jelikož její použití není časově omezeno, že není uvedena v příloze III tohoto nařízení a že její ustanovení zjevně nemohou být pro příjemce výhodnější.

24. Casa Judeţeană de Pensii Cluj podle těchto rozsudků přijala dne 20. a 27. února 2013 dvě nová rozhodnutí, kterými na základě ustanovení nařízení č. 1408/71 A. a V. Balazsovým přiznala starobní důchody ve výši 405 a 500 rumunských lei (RON) měsíčně. V těchto rozhodnutích bylo upřesněno, že podle ustanovení nařízení č. 574/72 bylo z celkových dob 7733 a 6 993 dní vypočtených řeckými orgány odečteno 4500 dní, týkajících se období od 1. června 1975 do 31. května 1990, jelikož se kryje s obdobím povinného pojištění dosaženým manželi Balazsovými v Rumunsku.

25. V obou těchto případech byly občanskoprávní rozsudky Tribunalul Cluj napadeny odvoláním u Curtea de Apel Cluj, a to jak A. a V. Balazsovi, tak Casa Judeţeană de Pensii. Posledně uvedená v zásadě tvrdila, že se ustanovení nařízení č. 1408/71 a 574/72 v projednávané věci nepoužijí z důvodu existence dvoustranné úmluvy. Podle této úmluvy se totiž Rumunsko zprošťuje povinnosti vůči řeckým politickým uprchlíkům, jelikož Rumunsko splnilo svou povinnost zaplatit Řecku 15 milionů USD. Manželé Balazsovi se naproti tomu na základě ustanovení týchž nařízení dovolávali přiznání jejich nároku na starobní důchod za celé doby pojištění, které získali v Rumunsku. V podstatě tvrdí, že z důvodu přistoupení Rumunska k Evropské Unii, je tento členský stát povinen použít nařízení č. 1408/71 a 574/72. Na dvoustrannou úmluvu, která je méně výhodná a není uvedena v příloze III nařízení č. 1408/71, se totiž nevztahuje čl. 7 odst. 2 písm. c) této úmluvy.

26. Za těchto okolností se Curtea de Apel Cluj rozhodl přerušit řízení v obou těchto věcech v původním řízení a položit Soudnímu dvoru předběžnou otázku.

III – Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce a řízení před Soudním dvorem

27. Rozhodnutími ze dne 27. června a 2. července 2013 došlými Soudnímu dvoru dne 31. června a 16. července 2013 se tedy Curtea de Apel Cluj rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru podle článku 267 SFEU následující předběžnou otázku: „Je třeba ustanovení čl. 7 odst. 2 písm. c) nařízení (ES) č. 1408/71 vykládat v tom smyslu, že spadá do jejich působnosti dvoustranná úmluva uzavřená mezi dvěma členskými státy před dnem vstupu uvedeného nařízení v platnost, na základě které zanikla povinnost týkající se dávek sociálního zabezpečení, ke kterým byl povinen jeden stát vůči občanům druhého státu, jež měli na území prvního státu postavení politických uprchlíků a byli navráceni na území druhého státu, výměnou za paušální platbu prvního státu za účelem úhrady plateb starobních důchodů a pokrytí doby, po kterou prvnímu členskému státu byly placeny příspěvky na sociální zabezpečení?“

28. Rozhodnutím ze dne 4. září 2013 nařídil předseda Soudního dvora spojení věcí.

29. Písemná vyjádření předložili manželé Balazsovi, řecká a rumunská vláda a Evropská Komise.

30. Dne 4. června 2014 se konalo jednání, na kterém manželé Balazsovi, řecká a rumunská vláda, jakož i Evropská Komise přednesli svá ústní vyjádření.

IV – Analýza

A – Předmět předběžné otázky

31. Otázka položená předkládajícím soudem se týká problému vztahu mezi dvoustrannou úmluvou o sociálním zabezpečení uzavřenou ke dni, kdy jeden ze dvou států, které ji podepsaly, dosud nebyl členským státem Evropské Unie, a nařízením č. 1408/71.

32. Problém časové působnosti nařízení č. 1408/71 je vyřešen ustálenou judikaturou, podle které nařízení v novém členském státě vstupuje v platnost okamžikem jeho přistoupení k Unii ( 5 ). Ostatně, nařízení č. 1408/71 se sice v zásadě použije jen do budoucna, avšak může se uplatnit i na budoucí účinky situací, které vznikly podle starší právní úpravy ( 6 ).

33. Skutečnost, že článek 5 dvoustranné úmluvy upřesňuje, že zaplacením částky 15 milionů USD zaniká Rumunsku „jakákoli povinnost týkající se práv v oblasti sociálního zabezpečení navrácených řeckých politických uprchlíků“, podle mého názoru nemůže změnit přístup Soudního dvora, podle kterého nařízení č. 1408/71 vůči Rumunsku vstoupilo v platnost okamžikem jeho přistoupení k Unii, a proto se použije na budoucí účinky minulých situací.

34. Podle výkladu článků 6 a 7 tohoto nařízení je totiž zásada nahrazení nesporná. Článek 7 odst. 2 písm. c) stanoví dvě kumulativní podmínky ( 7 ), jak se od této zásady odchýlit. Zaprvé musí být mezinárodní úmluva pro příjemce výhodnější nebo musela vzniknout na základě zvláštních historických okolností a v tomto případě musí být účinek časově omezen. Zadruhé musí být uvedena v příloze III nařízení č. 1408/71. Jelikož v projednávané věci dvoustranná úmluva není uvedena v příloze III tohoto nařízení ( 8 ), neměla by se výjimka použít.

35. Nicméně nám rozsudek Rönfeldt (C‑227/89, EU:C:1991:52) ukazuje, že zásada nahrazení musí být vyloučena ve prospěch použití mezinárodní úmluvy, pokud tato úmluva poskytuje potencionálním příjemcům výhodnější podmínky, a to nezávisle na tom, zda je uvedena v příloze III nařízení č. 1408/71. Je třeba tudíž přezkoumat použitelnost této judikatury v dotčené věci.

B – Nahrazení nařízením č. 1408/71 vzhledem k judikatuře Rönfeldt a jejímu vývoji

36. Otázka vztahu nařízení č. 1408/71 s dřívější mezinárodní úmluvou je výslovně upravena články 6 a 7 uvedeného nařízení.

37. Pravidlem je nahrazení nařízením č. 1408/71. Podle jeho článku 6 „s výhradou ustanovení článků 7, 8 a 46 odst. 4 toto nařízení nahrazuje ustanovení jakékoli úmluvy o sociálním zabezpečení zavazující […] dva nebo několik členských států“.

38. Výjimku z tohoto pravidla určuje čl. 7 odst. 2 písm. c), který stanoví, že „určitá ustanovení úmluv o sociálním zabezpečení uzavřených členskými státy před dnem použitelnosti tohoto nařízení, [zůstávají použitelná] pokud jsou pro příjemce výhodnější nebo pokud vznikla na základě zvláštních historických okolností a jejich účinek je časově omezen a pokud jsou tato ustanovení uvedena v příloze III“.

39. Až do vydání rozsudku Rönfeldt (EU:C:1991:52), byly zásada a výjimka uplatňovány striktně: nařízení nahrazuje úmluvy o sociálním zabezpečení uzavřené mezi členskými státy, které nejsou uvedeny v příloze III, a to „i když použití těchto úmluv osobě mající nárok na dávky přiznává vyšší výhody, než které vyplývají z uvedeného nařízení“ ( 9 ).

40. Tato přísnost se podle Soudního dvora vysvětluje závaznou povahou zásady nahrazení nařízením č. 1408/71, která „nepřipouští výjimky mimo případů výslovně stanovených nařízením“ ( 10 ).

41. Soudní dvůr nicméně v rozsudku Rönfeldt (EU:C:1991:52) rozhodl, ačkoli připomněl závaznou povahu zásady nahrazení a nemožnost připuštění výjimek, které samo nařízení nestanoví ( 11 ), že články 45 SFEU a 48 SFEU „brání ztrátě výhod sociálního zabezpečení, která by [...] vyplývala z nepoužitelnosti, v důsledku vstupu nařízení Rady č. 1408/71 v platnost, platných úmluv mezi dvěma nebo více členskými státy začleněných do jejich vnitrostátního práva“ ( 12 ).

42. Soudní dvůr však v rozsudku Thévenon ( 13 ) odkazem na „zvláštní okolnosti, které jej ve věci Rönfeldt vedly k připuštění výjimky z pravidla stanoveného v článku 6 nařízení č. 1408/71“ ( 14 ), upřesnil, že se judikatura Rönfeldt neuplatní na pracovníky, kteří využili svého práva na volný pohyb až po vstupu tohoto nařízení v platnost.

43. Závěrem, jak Soudní dvůr vysvětlil v bodě 27 rozsudku Kaske (C‑277/99, EU:C:2002:74), „[z]ásady uvedené v rozsudku Rönfeldt uvedeném výše mají jediný cíl, a to zachovat nabytý nárok v sociální oblasti a neorganizovaný v rámci práva Společenství ke dni, ke kterému z něj státní příslušník členského státu, který se ho dovolává, může mít prospěch. Tudíž okolnost, že se nařízení č. 1408/71 stane použitelným v členském státě původu státního příslušníka ke dni přistoupení tohoto státu k Evropským společenstvím, nemá vliv na jeho právo nabyté podle dvoustranné právní úpravy, která se na něj jako jediná vztahovala v okamžiku, kdy využil práva na volný pohyb. [T]akové řešení spočívá na myšlence, že je zájemce oprávněn mít legitimní očekávání ve skutečnost, že může využít ustanovení dvoustranné úmluvy“ (zvýraznění provedeno autorem stanoviska).

C – Nepoužitelnost judikatury Rönfeldt v projednávané věci

44. Pokud z judikatury Rönfeldt vyplývá, že zásada nahrazení nařízením č. 1408/71 musí být vyloučena ve prospěch použití mezinárodní úmluvy, která poskytuje potencionálním příjemcům výhodnější podmínky, je třeba, aby se tato judikatura použila v případě, jako je případ manželů Balazs.

45. Nejsem toho názoru.

1. Rozhodujícím kritériem je den, ke kterému dojde k využití práva na volný pohyb

46. Domnívám se, že rozšíření podmínek pro vyloučení zásady nahrazení nařízením č. 1408/71, vyplývající z judikatury Rönfeldt je třeba vykládat restriktivně.

47. Takový výklad se mi jeví v souladu se samotným rozsudkem Rönfeldt (EU:C:1991:52) a s rozsudky, které po něm následovaly. Soudní dvůr v těchto rozsudcích připomíná závaznou povahu zásady nahrazení ustanovení úmluv o sociálním zabezpečení uzavřených mezi členskými státy nařízením ( 15 ).

48. Soudní dvůr stejně restriktivně odmítl toto rozšíření výjimky pro pracovníky, kteří využili svého práva na volný pohyb až po vstupu nařízení č. 1408/71 v platnost ( 16 ).

49. Restriktivní výklad odpovídá rovněž části kritiky formulované v právní nauce, která v rozsudku Rönfeldt (EU:C:1991:52) spatřovala ohrožení jednoty koordinace režimů sociálního zabezpečení a narušení zásady přednosti unijního práva před vnitrostátním právem, i kdyby smluvního původu ( 17 ).

50. V tomto ohledu se situace, jako je situace manželů Balazsových, podstatně skutkově liší od případů použití judikatury Rönfeldt. V těchto věcech adresát mezinárodní úmluvy využil své svobody pohybu nejen před vstupem nařízení č. 1408/71 v platnost (podmínka upřesněná v rozsudku Thévenon ( 18 )), ale rovněž po podpisu uvedené mezinárodní úmluvy ( 19 ).

51. Naproti tomu v případě manželů Balazsových byla dvoustranná úmluva podepsána dne 23. února 1996, tedy po využití jejich práva na volný pohyb. Manželé Balazsovi, řečtí státní příslušníci, se totiž usadili v Rumunsku v roce 1948 a byli navráceni do Řecka dne 18. srpna 1990, tedy šest let před podpisem dvoustranné úmluvy.

52. Nelze tudíž zpochybnit, že manželé Balazsovi, kdybychom parafrázovali bod 27 rozsudku Kaske (EU:C:2002:74), citovaný v bodě 43 tohoto stanoviska, neměli žádné právo nabyté podle dvoustranné úmluvy, jelikož tato úmluva nebyla použitelná v době, kdy využili svého práva na volný pohyb. Jinými slovy, nemohlo existovat legitimní očekávání manželů Balazsových, že by se na ně mohla vztahovat ustanovení dvoustranné úmluvy, jelikož tato úmluva v okamžiku využití práva na volný pohyb neexistovala.

53. Za těchto podmínek mám za to, že rozšíření výjimky ze zásady nahrazení nařízením č. 1408/71 vyplývající z rozsudku Rönfeldt (EU:C:1991:52) nelze použít na situaci, jako je situace ve věci v původním řízení.

54. Navrhuji tedy Soudnímu dvoru, aby na otázku položenou předkládajícím soudem odpověděl, že se nelze odchýlit od použití nařízení č. 1408/71 tak, jak stanoví článek 6 nařízení č. 1408/71, jelikož pracovníci, na něž se vztahuje mezinárodní úmluva o sociálním zabezpečení, využili svého práva na volný pohyb před vstupem této úmluvy v platnost.

2. Důsledky použití nařízení č. 1408/71

55. V rámci věcí v původním řízení nahrazení dvoustranné úmluvy nařízením č. 1408/71 konkrétně znamená, že od 1. ledna 2007 (den přistoupení Rumunska k Evropské unii), musí řecké a rumunské orgány na manžele Balazsovi použít pravidla pro zohlednění dob pojištění a přiznání dávek tak, jak jsou stanovena nařízením č. 1408/71.

56. Jinými slovy musí být důchody vyplácené manželům Balazsovým od 1. ledna 2007 jednak Řeckem, jednak Rumunskem určeny podle článků 45, 46 a čl. 94 odst. 2 nařízení č. 1408/71.

57. Jak Rumunsko, tak Řecko musí v důsledku toho vzít v úvahu pro účely stanovení nároku na dávku všechny doby pojištění, zaměstnání a bydlení získané podle právních předpisů členského státu před datem použitelnosti nařízení na území Rumunska.

58. Podle ustálené judikatury Soudního dvora totiž z čl. 94 odst. 2 nařízení č. 1408/71 vyplývá, že členský stát „není oprávněn odmítnout zohlednit doby pojištění získané na území jiného členského státu, za účelem stanovení starobního důchodu, z pouhého důvodu, že byly získány před vstupem tohoto nařízení vůči tomuto státu v platnost“ ( 20 ).

59. Proto musí být tento článek vykládán ve spojení s čl. 2 odst. 1 téhož nařízení v tom smyslu, že „zajišťují zohlednění všech dob pojištění, zaměstnání nebo bydlení získané podle právních předpisů členského státu před datem vstupu uvedeného nařízení v platnost k určení práv přiznaných v souladu s jeho ustanoveními, za podmínky, že migrující pracovník je v okamžiku jejich získání státním příslušníkem jednoho z členských států“ ( 21 ) (což je případ manželů Balazsových).

60. V souladu s čl. 46 odst. 2 nařízení č. 1408/71 skutečná výše dávky vyplácená každým z dotčených členských států bude odpovídat poměru trvání dob pojištění nebo bydlení získaných manželi Balazsovými na území každého z uvedených členských států, před vznikem nároku na důchod, a to podle jejich vnitrostátní právní úpravy.

61. Jak totiž potvrzuje čl. 15 odst. 1 nařízení č. 574/72, pokud „mají dávky při [...] stáří [...] přiznat instituce dvou nebo více členských států v souladu s čl. 46 odst. 2 nařízení, provede každá z dotyčných institucí samostatné sčítání tak, že vezme v úvahu všechny doby pojištění získané zaměstnanou osobou nebo osobou samostatně výdělečně činnou podle právních předpisů všech členských států, kterým podléhala [...]“.

62. Nakonec podle čl. 46 odst. 3 nařízení č. 1408/71 manželé Balazsovi „[budou mít] nárok na nejvyšší částku od příslušné instituce každého členského státu, kterého se to týká“ mezi skutečnou částkou popsanou výše a částkou vypočtenou pouze na základě vnitrostátních právních předpisů podle čl. 46 odst. 1 nařízení č. 1408/71.

3. Dodatečná vyjádření k důsledkům použití nařízení č. 1408/71

63. Chtěl bych svou analýzu doplnit o dvě dodatečná vyjádření týkající se konkrétních důsledků použití nařízení č. 1408/71 pro Řecko a Rumunsko na straně jedné a manželů Balazsových na straně druhé.

64. Zaprvé jsem si vědom toho, že vyloučení uplatnění dvoustranné úmluvy dotčené ve věci v původním řízení může mít dopad na rozsah práv a povinností odsouhlasených členskými státy, které jsou účastníky této úmluvy, jelikož, pro období po 1. lednu 2007, dávka starobního důchodu, kterou manželům Balazsovým vyplácí Řecko, již odpovídá pouze poměru dob pojištění získaných v Řecku.

65. Nicméně důsledky zpochybnění dvoustranné úmluvy jedním nebo druhým členským státem, který je jejím účastníkem, nepatří do příslušnosti Soudního dvora.

66. Zadruhé bych se chtěl vrátit k tezi obhajované Komisí, podle které rozhodnutí přijatá 20. a 27. února 2013 Casa Judeţeană de Pensii podle rozsudků Tribunalul Cluj ze dne 26. září 2012, respektovala unijní právo tím, že použila nařízení č. 1408/71.

67. Soudní dvůr se Komise výslovně dotázal, zda touto analýzou neobhajovala třetí přístup, který spočívá ve společném použití nařízení č. 1408/71 (rumunskými orgány, s rozhodnutími ze dne 20. a 27. února 2013) a dvoustranné úmluvy (řeckými orgány). Komise na jednání konaném dne 4. června 2014 odpověděla, že její analýza umožňuje výhradně uvést do souladu zásady stanovené v rozsudcích Walder (EU:C:1973:62) a Rönfeldt (EU:C:1991:52), tedy jednak nahrazení dvoustranné úmluvy nařízením č. 1408/71 a jednak zachování výhodnějších nároků obsažených v této úmluvě.

68. Nicméně se domnívám, že tato řešení, nezávisle na politickém hledisku, které plyne pro manžele Balazsovi, není z právního hlediska v souladu s nařízením č. 1408/71.

69. Naproti tomu, jak připomněl na témže jednání zástupce rumunské vlády, neumožňuje článek 7 nařízení č. 1408/71 společné použití tohoto nařízení a mezinárodní úmluvy. Je to však právě to, bez ohledu na to, co Komise tvrdí, k čemu směřuje řešení, které prosazuje.

D – Podpůrně, k pravomoci Soudního dvora určit výhodnější normu

70. V případě, že by Soudní dvůr nesdílel můj výklad a rozhodl se rozšířit judikaturu Rönfeldt na případ manželů Balazsových, vyvstala by otázka kritéria pro stanovení výhodnější normy.

1. Argumenty zúčastněných

71. Řecko, Komise a manželé Balazsovi mají ve svých písemných vyjádřeních za to, že by použití nařízení č. 1408/71 vedlo k výhodnější situaci pro oprávněné vzhledem k tomu, že by jim umožnilo získat starobní důchod z titulu celé doby práce a pojištění získané v Rumunsku.

72. Pouze rumunská vláda tvrdí opak a uplatňuje hlavně dva argumenty: — zaprvé má za to, že z čl. 1 písm. e), čl. 2 odst. 2 a článku 5 dvoustranné úmluvy, jakož i z jejího cíle, kterým je s konečnou platností upravit zúčtování příspěvků na sociální zabezpečení navrácených řeckých politických uprchlíků, vyplývá, že se Řecko zavázalo uznat celkovou dobu pojištění získanou v Rumunsku a vyplácet důchody z titulu celé této doby. Jinými slovy, omezením valorizace této doby na patnáct let, Řecko jednostranně změnilo povinnosti, které má zaručit podle dvoustranné úmluvy; — zadruhé, pokud jde o otázku, zda jsou práva vyplývající z dvoustranné úmluvy pro oprávněné výhodnější než práva vyplývající z nařízení č. 1408/71, má rumunská vláda za to, že se dvoustranná úmluva omezuje na určení vnitrostátní právní úpravy použitelné pro účely přiznání důchodu. Je tudíž třeba konkrétně stanovit, vzhledem k okolnostem každého projednávaného případu, který právní režim je pro oprávněné výhodnější. Vzhledem k tomu, že v projednávané věci je částka důchodu vyplácená řeckými orgány manželům Balazsovým vyšší než částka, kterou jim vyplácejí rumunské orgány, je pro ně výhodnější použití dvoustranné úmluvy, a to i v případě, že by Soudní dvůr měl mít za to, že řecké orgány mohou jednostranně stanovit dobu pojištění, která má být zohledněna.

2. Posouzení

73. Domnívám se, že určení, zda je pro manžele Balazsovi výhodnější nařízení č. 1408/71 nebo dvoustranné úmluvy, nutně vede k předběžnému výkladu uvedené úmluvy a případně vnitrostátního zákona, který se podle ní použije.

a) Výklad mezinárodní úmluvy

74. I když souhlasím s výkladem dvoustranné úmluvy obhajovaným rumunskou vládou, nedomnívám se, že Soudnímu dvoru přísluší vyjadřovat se k rozsahu povinností Řecka z titulu dvoustranné úmluvy ( 22 ).

75. V tomto ohledu je třeba nicméně upřesnit, že Soudní dvůr měl v bodě 37 svého rozsudku Wencel (EU:C:2013:303) za to, „že ustanovení unijního práva, které jako čl. 7 odst. 2 [...] nařízení [č. 1408/71] stanoví přednostní použití dvoustranné úmluvy, však nemůže mít takový rozsah, který by byl v rozporu se zásadami, na nichž je založen právní předpis, jehož je součástí“.

76. Právě v tomto smyslu Soudní dvůr rozhodl, že ustanovení úmluvy převzatá do přílohy III nařízení č. 1408/71 – a použitelná v důsledku toho namísto uvedeného nařízení – musejí být považována za neslučitelná s článku 45 SFEU a 51 SFEU ( 23 ).

77. Pokud byly tyto zásady Soudním dvorem uvedeny v rámci použití výjimky stanovené čl. 7 odst. 2 nařízení č. 1408/71, použijí se a fortiori v rámci vyjímky stanovené judikaturou vyplývající z rozsudku Rönfeldt (EU:C:1991:52).

78. Za těchto podmínek je rozumné se domnívat, že aby mezinárodní úmluva, jako je mezinárodní úmluva dotčená ve věcech v původním řízení, byla v souladu se zásadami, které se týkají nařízení č. 1408/71 a článků 45 SFEU a 51 SFEU, musí být vykládána tak, že Řecké republice, která se čl. 2 odst. 3 dvoustranné úmluvy zavázala „hradit důchody navráceným osobám a uznat pojistnou dobu, kterou v Rumunsku získaly navrácené pojištěné osoby“ ukládá přiznat důchod odpovídající celé této době.

79. Jinak řečeno, odkaz učiněný řeckou právní úpravou na čl. 2 odst. 3 dvoustranné úmluvy řecké orgány nezbavuje povinnosti tuto úmluvu vykládat v souladu se smlouvou.

b) Určení výhodnější normy

80. Pokud jde o konkrétní určení výhodnější normy, domnívám se, v souladu s judikaturou Soudního dvora, že „předkládajícímu soudu [přísluší] ověřit, zda použití mezinárodní úmluvy je ve skutečnosti pro dotčené pracovníky více či méně výhodné než použití nařízení. V prvním případě je třeba použít, jako výjimku a v souladu se zásadou potvrzenou v rozsudku Rönfeldt, uvedeném výše, pravidla stanovená [dvoustrannou úmluvou]. V opačném případě musí být použita pravidla stanovená nařízením tak, jak jsou vykládána Soudním dvorem“ ( 24 ).

81. Jinými slovy vnitrostátnímu soudu přísluší „posoudit, zda oprávněná osoba skutečně na základě úmluvy o sociálním zabezpečení [, vykládané v souladu s pravidly, na kterých spočívá nařízení č. 1408/71,] získá nárok na dávku za výhodnějších podmínek“ ( 25 ).

82. K tomu musí předkládající soud porovnat situaci manželů Balazsových, pokud by jejich důchod byl vypočten a přiznán podle dvoustranné úmluvy, vykládané v souladu s unijním právem nebo podle nařízení č. 1408/71.

83. K určení nároků, jichž se mohou manželé Balazsovi domáhat podle nařízení č. 1408/71, musí vnitrostátní soud nutně zohlednit články 45, 46 a čl. 94 odst. 2 nařízení č. 1408/71 ( 26 ).

84. V tomto podpůrném případě se tedy na manžele Balazsovi rovněž in fine použije pouze jeden ze dvou právních textů: nařízení č. 1408/71 nebo dvoustranná úmluva.

E – K časovému omezení účinků rozsudku, který bude vydán

85. Rumunská vláda ve svém písemném vyjádření Soudní dvůr žádá, aby v případě, že rozhodne, že rumunským orgánům přísluší přiznat manželům Balazsovým nárok na důchod podle nařízení č. 1408/71, časově omezil účinky svého rozsudku.

86. Tato žádost má smysl pouze tehdy, pokud Soudní dvůr zvolí možnost, kterou jsem se zabýval především nebo v opačném případě, pokud předkládající soud dospěje k závěru, že je pro oprávněné nařízení č. 1408/71 výhodnější než dvoustranná úmluva.

87. Jak přiznává sama rumunská vláda, může k takovému omezení dojít pouze tehdy, pokud jsou splněny dvě podmínky, a to dobrá víra účastníků a nebezpečí vážného narušení.

1. Argumenty rumunské vlády

88. Pokud jde o dobrou víru, rumunská vláda uvádí, že její přístup vychází z ustálené judikatury Soudního dvora, podle které unijní právo brání ztrátě sociálních výhod pro pracovníky z důvodu nahrazení mezinárodní úmluvy nařízením č. 1408/71.

89. Kromě toho se situace Rumunska liší od situace jiných členských států, které uzavřely úmluvy s Řeckem a které se rozhodly použít nařízení č. 1408/71.

90. Pokud jde o nebezpečí vážného narušení, rumunská vláda uplatňuje skutečnost, že příspěvky osob uvedené dvoustrannou úmluvou byly ovlivněny zaplacením paušální částky ve výši 15 milionů USD řecké vládě a že v důsledku toho, bude v případě použití nařízení č. 1408/71, třeba najít další finanční zdroje.

91. Podle odhadu rumunské Casa Națională de Pensii Publice dosáhne dodatečná částka, která bude muset být zaplacena, výše 38560683 RON (zhruba 8680537 eur). Rumunská vláda doplňuje, že bylo podáno skoro 800 žalob, obdobných žalobě manželů Balazs.

2. Posouzení

92. Jak jsem uvedl výše, souhlasím s výkladem dvoustranné úmluvy a rozsahu povinností každého účastníka této úmluvy provedeným rumunskou vládou.

93. Nicméně v rámci přezkumu časového omezení účinků rozsudku Soudního dvora, se podmínka dobré víry netýká očekávání státu při výkladu svého vnitrostátního práva (a to včetně mezinárodních úmluv, jichž je účastníkem), ale spíše očekávání, které mohl mít při výkladu unijního práva ( 27 ).

94. I když může být dosah judikatury Rönfeldt v projednávané věci případně sporný a být předmětem výkladu, nic to nemění na tom, že Rumunsko mohlo očekávat, že od 1. ledna 2007 bude muset uplatňovat nařízení č. 1408/71.

95. Zatímco požadovalo, aby byla dvoustranná úmluva začleněna do přílohy III uvedeného nařízení, byla tato žádost Řeckem odmítnuta. Za těchto podmínek musí převládnout očekávání v použití základního pravidla – tedy nahrazení dvoustranné úmluvy nařízením č. 1408/71 podle článku 6 uvedeného nařízení.

96. Za těchto podmínek mám za to, že není třeba omezovat účinky rozsudku, který bude vydán, jelikož pokud není splněno kritérium dobré víry „není nezbytné ověřovat, zda je splněno druhé kritérium […] týkající se rizika závažných obtíží“ ( 28 ).

97. V každém případě mám za to, že riziko závažných obtíží také není prokázáno.

98. Podle odhadu rumunské správy důchodového pojištění dodatečná částka, která bude muset být zaplacena v případě, že se použije nařízení č. 1408/71, nad rámec 15 milionů USD zaplacených podle dvoustranné úmluvy, dosáhne 38560683 RON (zhruba 8680537 eur).

99. Nejprve nelze při neexistenci přesnějších číselných údajů vyloučit, že částka uvedená rumunskou vládou zahrnuje rovněž oněch 800 již podaných žalob, obdobných žalobám manželů Balazsových. Případné časové omezení účinků rozsudku by na tyto věci nemělo žádný vliv ( 29 ).

100. Navíc je třeba připomenout, že existence finančních důsledků, které mohou vyplývat pro členský stát z rozsudku vydaného v řízení o předběžné otázce, samy o sobě neodůvodňují omezení časových účinků tohoto rozsudku ( 30 ). Nebezpečí závažných hospodářských důsledků musí být rovněž posouzeno vzhledem k počtu právních vztahů založených v dobré víře na základě právní úpravy považované za platnou a účinnou ( 31 ).

101. Kromě omezení uplatněné částky je však třeba konstatovat, že rumunská vláda neinformuje o počtu potencionálně dotčených situací.

102. Za těchto okolností nelze podmínku týkající se závažných obtíží považovat za prokázanou.

V – Závěry

103. V situaci, jako je situace ve věci v původním řízení, využily osoby s nárokem na dávku práva na volný pohyb před podpisem relevantní mezinárodní úmluvy o sociálním zabezpečení. Vzhledem k této konkrétní skutečnosti mám za to, že se nemůže uplatnit výjimka stanovená v rozsudku Rönfeldt (EU:C:1991:52).

104. V důsledku toho a vzhledem k výše uvedeným úvahám navrhuji Soudnímu dvoru, aby odpověděl na předběžnou otázku podanou Curtea de Apel Cluj následovně: „1) Od použití nařízení Rady (EHS) č. 1408/71 ze dne 14. června 1971 o uplatňování systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané osoby, osoby samostatně výdělečně činné a jejich rodinné příslušníky pohybující se v rámci Společenství, ve znění pozměněném a aktualizovaném nařízením Rady (ES) č. 118/97 ze dne 2. prosince 1996, ve znění nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1992/2006 ze dne 18. prosince 2006, se nelze odchýlit, jestliže pracovníci, na které se vztahuje mezinárodní úmluva o sociálním zabezpečení, využili práva na volný pohyb před vstupem této úmluvy v platnost. 2) Podpůrně, kdyby se Soudní dvůr rozhodl na věci v původním řízení použít judikaturu Rönfeldt (C‑227/89, EU:C:1991:52), příslušelo by vnitrostátnímu soudu posoudit, zda pro manžele Balazsovi vyplývá z dvoustranné úmluvy uzavřené mezi řeckou a rumunskou vládou dne 23. února 1996 o konečné právní úpravě o náhradě plateb sociálního zabezpečení řeckých politických uprchlíků navrácených z Rumunska, vykládané v souladu s pravidly na kterých spočívá nařízení č. 1408/71, ve znění pozměněném a aktualizovaném nařízením č. 118/97, ve znění nařízení č. 1992/2006, nárok na dávku za výhodnějších podmínek, než jsou podmínky vyplývající z použití článků 45, 46 a čl. 94 odst. 2 tohoto nařízení v obou státech“.

( 1 ) – Původní jazyk: francouzština.

( 2 ) – _ Úř. věst. L 392, s. 1.

( 3 ) – _ Úř. věst. L 74, s. 1.

( 4 ) – _ Úř. věst. L 363, s. 1.

( 5 ) – _ V tomto smyslu viz rozsudek Wencel (C‑589/10, EU:C:2013:303, bod 30). Viz rovněž rozsudek Duchon (C‑290/00, EU:C:2002:234, body 21 a 22).

( 6 ) – _ V tomto smyslu viz rozsudek Wencel (C‑589/10, EU:C:2013:303, bod 33).

( 7 ) – _ Tamtéž (bod 36).

( 8 ) – _ Řecká a rumunská vláda souhlasí s tím, že dvoustranná úmluva nebyla v návaznosti na memorandum předložené řeckými orgány správní komisi pro sociální zabezpečení migrujících pracovníků, která tuto úmluvu schválila na své 303 schůzi, která se konala 12. a 13. prosince 2006 v Bruselu (navzdory žádosti Rumunska v opačném smyslu), převzata v příloze III nařízení č. 1408/71.

( 9 ) – _ Rozsudek Walder (82/72, EU:C:1973:62, bod 8).

( 10 ) – _ Ibidem (bod 6).

( 11 ) – _ Bod 22.

( 12 ) – _ Bod 29.

( 13 ) – _ C‑475/93, EU:C:1995:371, body 26 à 28. V tomto smyslu viz rovněž rozsudky Thelen (C‑75/99, EU:C:2000:608, bod 16), jakož i Habelt a další (C‑396/05, EU:C:2007:810, bod 119).

( 14 ) – _ Rozsudek Thévenon (EU:C:1995:371, bod 27).

( 15 ) – _ Bod 22. Rovněž v tomto smyslu viz rozsudky Thelen (EU:C:2000:608, bod 14) a Habelt a další (EU:C:2007:810, bod 118), jakož i stanovisko generálního advokáta Mischo ve věci Kaske (EU:C:2001:549, bod 10).

( 16 ) – _ Rozsudky Thévenon (EU:C:1995:371, body 26 až 28); Thelen (EU:C:2000:608, bod 16), jakož i Habelt a další (EU:C:2007:810, bod 119).

( 17 ) – _ Viz zejména Kessler, F., „Zohlednění nároků na důchod získaných podle dvoustranné úmluvy uzavřené před vstupem nařízení (EHS) č. 1408/71 v platnost“, Revue de droit sanitaire et social, 1991, s. 368 až 370, a Van Raepenbusch, S., „Vztahy mezi nařízením (EHS) č. 1408/71 a mezinárodních úmluv v oblasti sociálního zabezpečení pracovníků pohybujících se ve Společenství“, Cahiers de droit européen, 1991, s. 449 až 466, zvláště 10. Vyjadřující se výslovně ve prospěch restriktivního výkladu, González-Sancho López, E., „Relaciones entre legislación comunitaria y convenios bilaterales en materia de seguridad social de migrantes: de la sentencia Rönfeldt al caso Peschiutta“, Revista de trabajo y Seguridad Social, no 5, leden-březen 1992, s. 81 až 92.

( 18 ) – _ EU:C:1995:371, body 26 až 28.

( 19 ) – _ Ve věci, ve které byl vydán rozsudek Rönfeldt (EU:C:1991:52), zavazovala dotčená mezinárodní úmluva Spolkovou republiku Německo a Dánské království. Byla uzavřena 14. srpna 1953, adresátem byl německý státní příslušník, který využil svobody pohybu v roce 1957 a vrátil se do Německa v roce 1971. Ve věci, ve které byl vydán rozsudek Thelen (EU:C:2000:608), zavazovala dotčená mezinárodní úmluva Rakouskou republiku a Spolkovou republiku Německo. Byla uzavřena 19. července 1978, adresátem byl něměcký státní příslušník, který žil v Rakousku od 1986 do 1996 a vykonával zde výdělečnou činnost od 1991 do 1993. Ve věci, ve které byl vydán rozsudek Kaske (EU:C:2002:74), zavazovala dotčená mezinárodní úmluva opět Rakouskou republiku a Spolkovou republiku Německo. Vstoupila v platnost dne 1. října 1979, adresát měl německé občanství a rakouské občanství. Vykonával zaměstnaneckou činnost v Rakousku od 1972 do 1982, v Německu od 1983 do května 1996 (nesouvisle) a vrátil se do Rakouska v červnu 1996. ve věci, ve které byl vydán rozsudek Naranjo Arjona a další (C‑31/96 à C‑33/96, EU:C:1997:475), byla situace mírně odlišná, jelikož dotčená mezinárodní úmluva, která zavazovala Spolkovou republiku Německo a Španělské království, vstoupila v platnost 1. listopadu 1977 během pobytu adresáta. Tento byl španělským státním příslušníkem, který využil svobody pohybu v 1966 a vrátil se do Španělska v roce 1991. Nicméně i za tohoto předpokladu mohl mít adresát legitimní očekávání v použití dotčené úmluvy, jelikož zůstal v hostitelské zemi ještě čtrnáct let a vrátil se do země původu v okamžiku, kdy úmluva stále platila.

( 20 ) – _ Rozsudek Duchon (EU:C:2002:234, bod 23). Rovněž v tomto smyslu viz rozsudky Rönfeldt (EU:C:1991:52, bod 16); Rundgren (C‑389/99, EU:C:2001:264, bod 29), jakož i Kauer (C‑28/00, EU:C:2002:82, bod 22).

( 21 ) – _ Rozsudek Belbouab (10/78, EU:C:1978:181, bod 8), zvýraznění provedeno autorem stanoviska.

( 22 ) – _ V tomto smyslu viz TNT Express Nederland (C‑533/08, EU:C:2010:243, body 58 až 63) a usnesení Hartmann (C‑162/98, EU:C:1998:539), kde Soudní dvůr připomněl svou nepříslušnost vykládat mezinárodní úmluvu uzavřenou mezi několika členskými státy.

( 23 ) – _ Viz rozsudek Habelt a další. (EU:C:2007:810, body 124 a 125).

( 24 ) – _ Arrêt Naranjo Arjona a další (EU:C:1997:475, bod 29).

( 25 ) – _ Rozsudek Martínez Domínguez a další (C‑471/99, EU:C:2002:523, bod 31).

( 26 ) – _ Viz shora uvedené úvahy týkající se důsledků použití nařízení č. 1408/71.

( 27 ) – _ „První podmínkou k tomu, aby bylo rozhodnuto o časovém omezení rozsudku o předběžné otázce, je, aby dotčené osoby a vnitrostátní orgány musely být podněcovány k přijetí praktik, které nejsou v souladu s právem Unie a které vychází z objektivní a závažné nejistoty, pokud jde o význam dotčených ustanovení unijního práva. Stejně tak nestačí, aby účastníci jednali v dobré víře, pokud jde o platnost ustanovení unijního práva nebo vnitrostátního práva, které je v rozporu v unijním právem [Fenger, N., a Broberg, M., Le renvoi préjudiciel à la Cour de justice de l’Union européenne, Larcier, collection Europe(s), 2013, s. 581].“

( 28 ) – _ Rozsudek Transportes Jordi Besora (C‑82/12, EU:C:2014:108, bod 47).

( 29 ) – _ V tomto smyslu viz rozsudek Bosman (C‑415/93, EU:C:1995:463, bod 144).

( 30 ) – _ V tomto smyslu viz rozsudek Nisipeanu (C‑263/10, EU:C:2011:466, bod 34).

( 31 ) – _ V tomto smyslu viz rozsudek Roders a další (C‑367/93 až C‑377/93, EU:C:1995:261, bod 43).