ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
(29)

Země původu nebo místo provenience potraviny by se měla uvádět vždy, pokud by opomenutí této informace mohlo spotřebitele uvést v omyl, co se týče skutečné země původu nebo místa provenience daného výrobku. Ve všech případech by uvedení země původu nebo místa provenience mělo být provedeno tak, aby spotřebitele nemátlo […]“
51

Bylo by v rozporu s uvedenými cíli mít za to, že pojem „přepravní smlouva“ ve smyslu nařízení č. 1371/2007 musí být vykládán v tom smyslu, že nezahrnuje situaci, v níž cestující nastoupí do volně přístupného vlaku s cílem cestovat, aniž si opatřil přepravní doklad. Kdyby totiž bylo možné mít za to, že takový cestující nemůže být pouze z důvodu, že není v okamžiku nástupu do vlaku držitelem jízdenky, považován za stranu smluvního vztahu s železničním podnikem, který nechal své vlaky volně přístupné, tento cestující by mohl být z důvodu okolností, které mu nelze přičítat, zbaven práv, která toto nařízení spojuje s uzavřením přepravní smlouvy, což by bylo v rozporu s cílem ochrany cestujících v železniční přepravě sledovaným uvedeným nařízením a připomenutým v bodech 1 až 3 jeho odůvodnění.
7

Článek 5 tohoto nařízení, nadepsaný „Zrušení letu“, stanoví: „1. V případě zrušení letu: a) je dotčeným cestujícím nabídnuta provozujícím leteckým dopravcem pomoc v souladu s článkem 8; b) je dotčeným cestujícím nabídnuta provozujícím leteckým dopravcem pomoc v souladu s čl. 9 odst. 1 písm. a) a odst. 2 a v případě přesměrování, jestliže [důvodně] očekávatelný čas nového odletu je alespoň následující den po plánovaném odletu zrušeného letu, pomoc stanovená v čl. 9 odst. 1 písm. b) a c); c) mají dotčení cestující v souladu s článkem 7 právo na náhradu škody od provozujícího leteckého dopravce, jestliže [ledaže] nejsou [jsou] o zrušení letu informováni: i) nejsou [jsou] o zrušení informováni alespoň dva týdny před plánovaným časem odletu, nebo ii) nejsou [jsou] o zrušení informováni ve lhůtě od dvou týdnů do sedmi dnů před plánovaným časem odletu a není [je] jim nabídnuto přesměrování, které by jim umožnilo odletět nejpozději [které jim umožní odletět nejdříve] dvě hodiny před plánovaným časem odletu a dosáhnout jejich cílového místa určení nejpozději [méně než] čtyři hodiny po plánovaném čase příletu, nebo iii) nejsou [jsou] informování o zrušení ve lhůtě kratší sedmi dnů před plánovaným časem odletu a není jim nabídnuto přesměrování jejich letu, které by jim umožnilo odletět nejpozději [nejdříve] jednu hodinu před plánovaným časem odletu a dosáhnout cílového místa určení nejpozději dvě hodiny po plánovaném čase příletu. 2. Jestliže jsou cestující informováni o zrušení, musí jim být poskytnuto vysvětlení ohledně možné náhradní dopravy. 3. Provozující letecký dopravce není povinen platit náhradu v souladu s článkem 7, jestliže může prokázat, že zrušení je způsobeno mimořádnými okolnostmi, kterým by nebylo možné zabránit, i kdyby byla všechna přiměřená opatření přijata. 4. Důkazní břemeno týkající se otázek, zda a kdy byl cestující informován o zrušení letu, spočívá na provozujícím leteckém dopravci.“
3

Body 20 a 24 odůvodnění směrnice 93/13 uvádějí: „vzhledem k tomu, že smlouvy by měly být sepsány jasným a srozumitelným jazykem; že by měla být spotřebiteli dána příležitost, aby si prověřil všechna ujednání a v případě pochybnosti by měl převažovat výklad, který je pro spotřebitele nejpříznivější; […] vzhledem k tomu, že soudy nebo správní orgány členských států musí mít k dispozici odpovídající a účinné prostředky, aby zabránily dalšímu používání zneužívajících ujednání ve smlouvách se spotřebiteli“.
58

Pokud jde zadruhé o kontext, do něhož je zasazen čl. 6 odst. 1 a 2 této směrnice, je třeba poukázat na to, že bod 14 jejího odůvodnění upřesňuje, že pojem „veřejný pořádek“ může zahrnovat odsouzení za spáchání závažného trestného činu, což nasvědčuje tomu, že pouhá existence takového odsouzení by mohla stačit k prokázání hrozby pro veřejný pořádek ve smyslu uvedené směrnice, aniž by bylo nutné prokazovat existenci skutečné, aktuální a dostatečně závažné hrozby, kterou by byl dotčen některý ze základních zájmů společnosti dotyčného členského státu.
–

za belgickou vládu C. Van Lul, C. Pochet a P. Cottinem, jako zmocněnci, ve spolupráci s C. Decordier, avocate, a T. Bricout, advocaat,
15

V rámci výkonu tohoto rozhodnutí byly do společných částí budovy M5A nainstalovány tři kamery monitorovacího systému. První kamera zabírala přední část budovy, zatímco druhá kamera byla nainstalována do vstupního prostoru v přízemí a třetí kamera do výtahu budovy.
50

Mimoto navrhovatelka tvrdí, že Tribunál měl nesprávně za to, že navrhovatelka nepředložila argumenty vycházející z tvrzení, že výsledek by byl odlišný, kdyby měla možnost předložit své argumenty týkající se rozhodnutí z roku 2002. Před Tribunálem totiž tvrdila, že pokud by bylo dodrženo právo na obhajobu, uvedené rozhodnutí by nemohlo být součástí odůvodnění sporného rozhodnutí, jelikož podle jejího názoru v něm nebylo uvedeno, že preferenční sazba představuje státní podporu. V každém případě nemůže být rozhodnutí z roku 2002 vůči ní uplatňováno.
21

Zaprvé, jak vyplývá z repliky, Komise čl. 30 odst. 1 této směrnice, který stanoví, že členské státy zajistí, aby plány pro nakládání s odpady byly vyhodnoceny alespoň jednou za šest let a případně revidovány, vyložila v tom smyslu, že toto ustanovení členským státům ukládá, aby revizi těchto plánů provedly do šesti let od data vstupu uvedené směrnice v platnost, tedy ode dne 12. prosince 2008.
10

Z článku 4 odst. 1 a 2 Wet administratiefrechtelijke handhaving verkeersvoorschriften (zákon o správním řízení v případě přestupků proti předpisům o silničním provozu, dále jen „zákon o silničním provozu“), vyplývá, že správní sankce se ukládá datovaným rozhodnutím. Toto rozhodnutí je oznámeno ve lhůtě čtyř měsíců ode dne, kdy došlo k předmětnému jednání, jeho zasláním na adresu, kterou uvedla dotyčná osoba. Není-li to možné a předmětné jednání bylo spácháno s motorovým vozidlem nebo prostřednictvím takového vozidla, jehož registrační značka byla uvedena, musí být rozhodnutí, kterým se ukládá správní sankce, oznámeno ve lhůtě čtyř měsíců ode dne, od kterého jsou známy jméno a adresa držitele registrační značky tohoto vozidla, zasláním tohoto rozhodnutí na tuto adresu, s tím, že uvedené rozhodnutí musí být oznámeno nejpozději do pěti let ode dne, kdy došlo k předmětnému jednání.
33

Nelze však vyloučit, že kromě vztahů stanovených zákonem, navazuje advokátní komora se svými členy také vztahy smluvní povahy. Pokud by tedy uvedené příspěvky představovaly protiplnění za dobrovolně sjednané služby, a to zejména služby pojišťovací, které tato komora sjednala s pojistitelem za účelem získání výhodnějších podmínek pro advokáty, kteří jsou členy uvedené komory, měla by povinnost hradit uvedené příspěvky smluvní povahu, takže by žaloba podaná za účelem vymožení splnění této povinnosti spadala do působnosti čl. 7 bodu 1 písm. a) nařízení č. 1215/2012. Předkládající soud musí ověřit, zda tomu tak je ve sporu v původním řízení.
16

Žaloba podaná B. Bocero Torricem proti INSS a Celostátní finanční správě sociálního zabezpečení k Juzgado de lo Social no 2 de Ourense (soud pro pracovněprávní věci č. 2 v Ourense, Španělsko), jakož i žaloba, kterou proti těmto orgánům podal J. Bode k Juzgado de lo Social no 2 de A Coruña (soud pro pracovněprávní věci č. 2 v La Coruña, Španělsko), byly zamítnuty. Tyto soudy dospěly k závěru, že „částka důchodu, která má být vyplácena“ ve smyslu čl. 208 odst. 1 písm. c) LGSS, která musí být vyšší než částka minimálního důchodu, který by dotyčné osobě příslušel při dosažení věku 65 let, aby jí byl přiznán nárok na předčasný starobní důchod, je skutečná výše důchodu nesená Španělským královstvím. Tyto soudy vycházely z účelu španělské právní úpravy, která má zabránit tomu, aby byl poskytován doplatek ke starobnímu důchodu do zákonného minima u osob, které ještě nedosáhly zákonného věku pro odchod do důchodu, a udržet je tak na pracovním trhu.
40

V tomto ohledu by výklad čl. 11 odst. 1 nařízení č. 1768/95, podle kterého by kterýkoliv držitel mohl od úředního orgánu požadovat informace o výsevu provedeném zemědělci, přestože ti nikdy nepoužili ani neměli v úmyslu použít chráněné odrůdy na základě čl. 14 odst. 1 základního nařízení, překračoval meze toho, co je nezbytné k ochraně oprávněných zájmů šlechtitele (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 10. dubna 2003, Schulin, C‑305/00, EU:C:2003:218, bod 57).
13

Body 8 a 9 odůvodnění nařízení v přenesené pravomoci 2015/63 zní: „(8) Výpočet příspěvků na individuální úrovni by vedl v případě skupin při určování základního ročního příspěvku jednotlivých subjektů skupiny k dvojímu započtení některých závazků, protože závazky související s dohodami, jež subjekty téže skupiny uzavřely mezi sebou, by byly součástí celkových závazků, které se berou v úvahu ke stanovení základního ročního příspěvku každého subjektu skupiny. Proto by v případě skupin mělo být stanovení základního ročního příspěvku dále specifikováno, aby se zohlednila vzájemná propojenost subjektů skupiny a předešlo se dvojímu započtení expozic uvnitř skupiny. […] (9) Pro účely výpočtu základního ročního příspěvku subjektu skupiny by se do celkových závazků, které se berou v úvahu, neměly zahrnout závazky plynoucí ze smlouvy, jež daný subjekt skupiny uzavřel s jiným subjektem, jenž je členem téže skupiny. Vyloučení těchto závazků by však mělo být možné pouze, je-li každý subjekt skupiny usazen v Unii, je zahrnut v téže konsolidaci v plném rozsahu, podléhá odpovídajícím centralizovaným postupům hodnocení, měření a kontroly rizika a neexistují-li současné či předvídatelné podstatné věcné či právní překážky bránící okamžitému splacení dotčených závazků, jakmile nabudou splatnosti. Tím by se mělo zabránit tomu, aby závazky byly vyloučeny ze základu pro výpočet příspěvků v případě, že neexistují záruky, že úvěrové expozice uvnitř skupiny by byly pokryty, jestliže se finanční situace skupiny zhorší. […]“
3

V bodech 9, 10, 13, 16, 20 a 22 odůvodnění směrnice 2000/35 je uvedeno: „(9) Rozdíly mezi pravidly platebních operací a jejich praktickým prováděním v členských státech představují překážku řádného fungování vnitřního trhu. (10) Tyto skutečnosti vedou k podstatnému omezení obchodních transakcí mezi členskými státy. To je v rozporu s článkem [18] Smlouvy [o FEU], protože podnikům má být umožněno obchodovat v rámci celého vnitřního trhu za podmínek, které zajišťují, že přeshraniční operace nemají za následek vyšší rizika než v případě tuzemského prodeje. Jsou-li tuzemské a přeshraniční operace prováděny podle značně odlišných pravidel, může dojít k narušení hospodářské soutěže. […] (13) Tato směrnice by se měla omezovat na platby, které jsou úhradou za obchodní transakce, a neupravovat transakce se spotřebiteli, úroky ve spojení s jinými platbami, např. platby podle právních předpisů upravujících šeky a směnky, platby představující náhradu škody, včetně plateb od pojišťovacích společností. […] (16) Opožděná platba představuje porušení smlouvy, které je v mnoha členských státech pro dlužníky finančně přitažlivé vzhledem k nízkým úrokům z prodlení za opožděné platby nebo pomalému řízení k dosažení náhrady. Je nezbytné změnit tento trend a zajistit takové důsledky opožděné platby, které od takového chování odrazují, a proto je nezbytná rozhodná změna včetně náhrady nákladů, které věřitelům vzniknou. […] (20) Důsledky opožděné platby mohou být odrazující pouze tehdy, jsou-li doprovázeny řízením k dosažení nápravy, které je z pohledu věřitele rychlé a účinné. V souladu se zásadou nediskriminace, která je uvedena v článku [18] Smlouvy [o FEU], musí být tato řízení dostupná všem věřitelům usazeným ve Společenství. […] (22) Tato směrnice musí upravovat veškeré obchodní transakce bez ohledu na to, zda jsou prováděny mezi soukromými nebo veřejnými podniky nebo mezi podniky a orgány veřejné moci, s ohledem na skutečnost, že orgány veřejné moci provádějí značný počet plateb podnikům. Tato směrnice proto musí rovněž upravovat veškeré obchodní transakce mezi hlavními smluvními stranami a jejich dodavateli a subdodavateli.“
19

Předkládající soud však rovněž poznamenává, že v rámci poradních stanovisek, která vydal na základě vnitrostátních právních předpisů v oblasti subdodávek, již měl za to, že cíl zajistit integritu veřejných zakázek a zabránit zločineckým organizacím, aby do nich pronikaly, může odůvodnit zavedení omezení svobody usazování a volného pohybu služeb. Předkládající soud kromě toho uvádí další důvody, které podle něj odůvodňují prahové hodnoty dotčené ve věci v původním řízení. Předkládající soud jednak tvrdí, že kdyby bylo z legislativního nařízení č. 163/2006 vypuštěno dvacetiprocentní omezení stanovené v jeho čl. 118 odst. 4, mohlo by docházet ke skrytým formám mzdového dumpingu, které by mohly mít protisoutěžní účinek. Předkládající soud dále tvrdí, že kdyby bylo z legislativního nařízení č. 163/2006 vypuštěno i třicetiprocentní omezení stanovené v jeho čl. 118 odst. 2, mohlo by být ohroženo provedení určitých zadávacích řízení z důvodu obtíží, které mohou nastat při posouzení udržitelnosti – a tedy neexistence nesrovnalostí – nabídek, jak je tomu ve věci projednávané v původním řízení.
34

Takový výklad je rovněž v souladu s kontextem, do kterého toto ustanovení spadá. Je totiž třeba připomenout, že čl. 3 odst. 1 písm. c) nařízení č. 528/2012 definuje pojem „účinná látka“, z níž může být složen biocidní přípravek, jako „látk[u] nebo mikroorganismus, který působí na škodlivé organismy nebo proti škodlivým organismům“. Dvě alternativní složky tohoto pojmu, a to účinek „na“ škodlivé organismy a účinek „proti“ těmto organismům, potvrzují, že takový pojem zahrnuje nejen přímé účinky na škodlivé organismy, nýbrž i nepřímé účinky proti těmto organismům za předpokladu, že jejich účinky jsou nedílnou součástí řetězce příčinných souvislostí, jehož cílem je inhibiční účinek vůči uvedeným organismům.
27

Vzhledem k tomu, že Tribunalul Timiș (soud prvního stupně v Timiș, Rumunsko) měl za to, že spor, který mu byl předložen, vyžaduje výklad ustanovení unijního práva, rozhodl se přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1) Je třeba [směrnici o DPH], zejména její články 24, 28, 167 a čl. 168 písm. a), vykládat v tom smyslu, že v rámci prodeje nemovitostí, které v okamžiku dodání nejsou zapsány v [katastru nemovitostí] a nejsou předmětem katastrální evidence, nabyvatel, jenž je osobou povinnou k dani a který smluvně přebírá povinnost uskutečnit na své náklady kroky nezbytné pro první zápis těchto nemovitostí do katastru nemovitostí, poskytuje prodávajícímu službu, anebo pořizuje služby v souvislosti se svou investicí do nemovitostí, na základě čehož mu musí být přiznán nárok na odpočet DPH? 2) Může být [směrnice o DPH], konkrétně její článek 167 a čl. 168 písm. a), vykládána v tom smyslu, že náklady vynaložené nabyvatelem, jenž je osobou povinnou k dani, při příležitosti prvního zápisu do katastru nemovitostí v případě nemovitostí, ve vztahu k nimž má nárok na budoucí převod vlastnického práva a které mu byly dodány prodávajícími, jejichž vlastnické právo k nemovitostem není zapsáno v katastru nemovitostí, mohou být kvalifikovány jako plnění předcházející investici, u nichž má osoba povinná k dani nárok na odpočet DPH? 3) Je třeba ustanovení [směrnice o DPH], konkrétně její články 24, 28, 167 a čl. 168 písm. a), vykládat v tom smyslu, že náklady vynaložené nabyvatelem, jenž je osobou povinnou k dani, při příležitosti prvního zápisu do katastru nemovitostí v případě nemovitostí, které mu byly dodány a ve vztahu k nimž má nabyvatel na základě smlouvy nárok na budoucí převod vlastnického práva ze strany prodávajících, jejichž vlastnické právo k nemovitostem není zapsáno v katastru nemovitostí, musí být kvalifikovány jako poskytnutí služeb prodávajícím, jestliže se nabyvatel a prodávající dohodli, že cena nemovitostí nezahrnuje protihodnotu plnění týkajících se katastrální evidence? 4) Musí ve smyslu [směrnice o DPH] administrativní náklady související s nemovitostmi, které byly dodány nabyvateli a ve vztahu k nimž má tento nabyvatel nárok na budoucí převod vlastnického práva ze strany prodávajícího, včetně nákladů na první zápis do katastru nemovitostí, ale nejen těchto nákladů, nést nutně prodávající, nebo může tyto náklady na základě dohody mezi stranami nést nabyvatel nebo kterákoli ze stran smlouvy s tím důsledkem, že této osobě je přiznán nárok na odpočet DPH?“
19

Nizozemské království v Regeling van de Staatssecretaris van Economische Zaken, nr. WJZ/16105576, houdende wijziging van de Regeling Europese EZ-subsidies en de Regeling openstelling EZ-subsidies 2016 in verband met de subsidiemodule inzake productie- en afzetprogramma’s en andere wijzigingen in het kader van het Europees Fonds voor Maritieme Zaken en Visserij (vyhláška státního tajemníka pro hospodářské záležitosti č. WJZ/16105576, kterou se mění vyhláška o evropských dotacích v oblasti hospodářských záležitostí a vyhláška o otevření evropských dotací v oblasti hospodářských záležitostí na rok 2016, pokud jde o dotační modul týkající se plánů produkce a uvádění produktů na trh, a o dalších změnách v rámci Evropského námořního a rybářského fondu) ze dne 25. srpna 2016 (Stcrt. 2016, č. 43926, dále jen „vyhláška o dotačním modulu týkajícím se plánů produkce a uvádění produktů na trh“) upravilo dotační modul týkající se plánů produkce a uvádění produktů na trh pro období od 29. srpna do 16. září 2016.
23

Předkládající soud má za to, že takový výklad právní úpravy uvedený v předchozím bodě by mohl vyvolat potíže v případě, že by se nárok, jehož částka je požadována, zakládal na smlouvě uzavřené se spotřebitelem. Věřitelská společnost totiž nepřipojila k návrhu na vydání evropského platebního rozkazu dokumenty nezbytné k posouzení případné zneužívající povahy ujednání, na nichž je založen návrh nebo na jejichž základě je určena vymahatelná částka, v souladu s čl. 815 odst. 4 LEC. Tento soud přitom zdůrazňuje, že čl. 815 odst. 4 LEC ve znění, jež se použije na skutkový stav, provedl do španělského práva judikaturu Soudního dvora týkající se směrnice 93/13, a zejména rozsudky ze dne 14. června 2012, Banco Español de Crédito (C‑618/10, EU:C:2012:349), jakož i ze dne 21. dubna 2016, Radlinger a Radlingerová (C‑377/14, EU:C:2016:283), aby španělský soud mohl i bez návrhu posoudit údajnou zneužívající povahu smluvních ujednání, z nichž spotřebitelské úvěry vycházejí.
2

Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi společností Amoena Ltd a Commissioners for Her Majesty’ s Revenue and Customs (daňová a celní správa Spojeného království Velké Británie a Severního Irska, dále jen „daňová správa“) v otázce sazebního zařazení podprsenek po mastektomii.
5

Body 4, 6, 25, 30, 32 a 40 odůvodnění směrnice 2009/73 zní takto: „(4) V současnosti však ve Společenství existují překážky bránící prodeji zemního plynu za rovných podmínek a bez diskriminace či znevýhodnění. V žádném členském státě doposud neexistuje zejména nediskriminační přístup k síti ani stejně účinná úroveň regulačního dohledu. […] (6) Bez účinného oddělení sítí od činností výroby a dodávek (dále jen ‚účinné oddělení‘) bude nevyhnutelně existovat riziko diskriminace, a to nejen v souvislosti s provozováním sítě, ale rovněž i s podněty pro vertikálně integrované podniky, aby dostatečně investovaly do svých sítí. […] (25) Nediskriminační přístup k distribuční síti je určující pro navazující přístup k zákazníkům na maloobchodní úrovni. Rozsah diskriminace, pokud jde o přístup třetích osob a investice, je však na distribuční úrovni méně významný než na úrovni přepravy, kde jsou přetížení a vliv zájmů v oblasti výroby obecně větší než na distribuční úrovni. Kromě toho je právní a funkční oddělení provozovatelů distribuční soustavy podle směrnice [2003/55] požadováno až od 1. července 2007 a jeho vliv na vnitřní trh je třeba ještě vyhodnotit. V současnosti platná pravidla pro právní a funkční oddělení mohou vést k účinnému oddělení, pokud budou jasněji definována, řádně prováděna a důkladně sledována. V zájmu vytvoření rovných podmínek na maloobchodní úrovni by proto činnosti provozovatelů distribuční soustavy měly být sledovány, aby tito provozovatelé nemohli využívat své vertikální integrace, pokud jde o jejich konkurenční postavení na trhu, zejména ve vztahu k zákazníkům v domácnostech a k drobným zákazníkům mimo domácnost. […] (30) Energetické regulační orgány by měly být schopny, má-li vnitřní trh se zemním plynem řádně fungovat, přijímat rozhodnutí ve věci všech relevantních regulačních otázek, a musí být plně nezávislé na jakýchkoli veřejných či soukromých zájmech. To nebrání soudnímu přezkumu ani parlamentnímu dohledu v souladu s ústavním právem členských států. […] […] (32) Národní regulační orgány by měly mít možnost stanovovat nebo schvalovat sazby nebo metody pro jejich výpočet na základě návrhu provozovatele přepravní soustavy nebo provozovatele či provozovatelů distribučních soustav nebo provozovatele zařízení pro zkapalněný zemní plyn (LNG), nebo na základě návrhu dohodnutého mezi tímto provozovatelem nebo provozovateli a uživateli sítě. Při plnění těchto úkolů by národní regulační orgány měly zabezpečit, aby přepravní a distribuční sazby nebyly diskriminační, odrážely náklady a braly v úvahu dlouhodobé marginální náklady, které byly odstraněny v důsledku řízení poptávky. […] (40) V zájmu bezpečnosti dodávek by se měla v jednotlivých členských státech sledovat rovnováha mezi nabídkou a poptávkou, a poté by měla následovat zpráva o situaci na úrovni Společenství beroucí v úvahu propojovací kapacitu mezi oblastmi. Toto sledování by se mělo provádět s dostatečným předstihem, aby umožnilo přijmout odpovídající opatření, je-li ohrožena bezpečnost dodávek. K zajištění stabilních dodávek zemního plynu by měly přispět výstavba a údržba nezbytné síťové infrastruktury, včetně propojovací kapacity.“
28

Třetí dodatečné ustanovení nařízení s mocí zákona 14/2010 tak zavádí povinnost veřejné služby, aniž by poskytovalo jakýkoliv jiný údaj nebo odůvodnění než to, které se týká legitimního snížení tarifního deficitu, což by mohlo být v rozporu se zásadami vyplývajícími ze směrnic 2003/54 a 2009/72, pokud jde o požadavky na veřejnou službu v odvětví elektřiny. Pokud by tedy toto opatření představovalo povinnost veřejné služby, mohlo by tak, jak bylo zavedeno, znamenat diskriminaci mezi podniky, pokud jde o jejich práva a povinnosti, která by nebyla dostatečně odůvodněna a která by mimoto nebyla v souladu se zásadami, které se vztahují na tento druh povinností v odvětví elektřiny.
18

Návrhem ze dne 18. června 2015 podala společnost IT Development žalobu proti společnosti Free Mobile u tribunal de grande instance de Paris (soud prvního stupně v Paříži, Francie) pro porušení práv k počítačovému programu ClickOnSite, v níž se domáhala náhrady škody. Společnost IT Development vytýkala společnosti Free Mobile, že změnila dotyčný počítačový program, zejména vytvořením nových formulářů. Kromě toho, že společnost IT Development byla názoru, že tyto změny byly podstatné, k podložení tvrzení, že společnost Free Mobile nebyla oprávněna takové změny provést, poukázala zejména na ustanovení článku 6 licenční smlouvy, nadepsaného „Rozsah licence“, podle kterého se v podstatě zákazníkovi výslovně zakazuje přímo či nepřímo rozmnožovat softwarový balík, rozložit jej nebo na něm provést operace reverzního inženýrství, jakož i přímo či nepřímo změnit, upravit, přizpůsobit tento software nebo vytvořit k němu další a dodatečná díla.