ROZHODNUTÍ SOUDNÍHO DVORA (zvláštního senátu podle článku 123b jednacího řádu)

12. července 2012

„Přezkum“

Ve věci C‑334/12 RX,

jejímž předmětem je návrh prvního generálního advokáta ze dne 6. července 2012 na přezkum podle článku 62 statutu Soudního dvora Evropské unie,

SOUDNÍ DVŮR (zvláštní senát podle článku 123b jednacího řádu),

ve složení V. Skouris, předseda, A. Tizzano, J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts (zpravodaj) a J.-C. Bonichot, předsedové senátů,

vydává toto

Rozhodnutí

1 Návrh prvního generálního advokáta na přezkum se týká rozsudku Tribunálu Evropské unie (kasačního senátu) ze dne 19. června 2012, Arango Jaramillo a další v. EIB (T‑234/11 P, dosud nezveřejněného ve Sbírce VS), kterým Tribunál zamítl kasační opravný prostředek podaný O. O. Arango Jaramillem a 34 dalšími zaměstnanci Evropské investiční banky (EIB) (dále společně jen „žalobci“) proti usnesení Soudu pro veřejnou službu Evropské unie (prvního senátu) ze dne 4. února 2011, Arango Jaramillo a další v. EIB (F‑34/10, dosud nezveřejněnému ve Sbírce VS), jímž byl pro opožděnost odmítnut jejich návrh znějící na zrušení jejich výplatních pásek za únor 2010, z nichž vyplývá rozhodnutí EIB zvýšit jejich příspěvky do důchodového systému, a na uložení povinnosti EIB nahradit jim škodu.

Skutečnosti předcházející sporu

2 Z výše uvedeného rozsudku Arango Jaramillo a další v. EIB vyplývá, že od 1. ledna 2007 jsou výplatní pásky zaměstnanců EIB editovány nikoli v tradiční listinné podobě, nýbrž na elektronickém nosiči. Poté jsou každý měsíc vkládány do informačního systému EIB „Peoplesoft“, kde do nich může každý zaměstnanec nahlédnout ze svého pracovního počítače.

3 V sobotu 13. února 2010 byly do informačního systému „Peoplesoft“ vloženy výplatní pásky za únor 2010. Po jejich srovnání s páskami za leden 2010 z nich bylo patrné zvýšení příspěvků do důchodového systému, které vyplynulo z rozhodnutí přijatých EIB v rámci reformy systému důchodového zabezpečení jejích zaměstnanců.

4 Dne 26. května 2010 podali žalobci k Soudu pro veřejnou službu žalobu znějící na zrušení jejich výplatních pásek za únor 2010 a na to, aby EIB byla uložena povinnost uhradit jim symbolické jedno euro z titulu náhrady jejich morální újmy.

5 Samostatným podáním zaslaným kanceláři Soudu pro veřejnou službu navrhla EIB, aby tento Soud rozhodl o nepřípustnosti žaloby bez jednání ve věci samé.

6 Výše uvedeným usnesením Arango Jaramillo a další v. EIB odmítl Soud pro veřejnou službu žalobu jako nepřípustnou. Rozhodl v podstatě, že lhůta pro podání této žaloby začala běžet v pondělí 15. února 2010 a s ohledem na jednotnou lhůtu deseti dnů z důvodu vzdálenosti uplynula v pondělí 25. května 2010, takže žalobu podanou žalobci, která kanceláři Soudu pro veřejnou službu došla elektronickou cestou teprve dne 26. května 2010 v 00:00 hodin, je třeba považovat za opožděnou, potažmo nepřípustnou.

7 Žalobci podali proti tomuto usnesení kasační opravný prostředek k Tribunálu, který jej výše uvedeným rozsudkem Arango Jaramillo a další v. EIB zamítl.

8 V bodech 22 až 25 tohoto rozsudku Tribunál v podstatě poukázal na judikaturu, podle které platí, že neexistuje-li žádný předpis, který by u sporů mezi EIB a jejími zaměstnanci stanovil lhůty pro podávání žalob, musí být takové žaloby podávány v přiměřené lhůtě. Měl za to, že lhůta tří měsíců stanovená v čl. 91 odst. 3 služebního řádu úředníků Evropské unie pro spory mezi orgány Evropské unie a jejími úředníky či zaměstnanci má vzhledem k tomu, že se tyto spory svou povahou podobají čistě vnitřním sporům mezi EIB a jejími zaměstnanci, týkajícím se aktů EIB, které nepříznivě zasahují do jejich právního postavení a jejichž zrušení se domáhají, „relevantní referenční hodnotu“, takže na základě několika svých dřívějších rozsudků dospěl v bodě 27 tohoto rozsudku k závěru, že dodržení takové lhůty je v zásadě třeba považovat za přiměřené.

9 Z toho Tribunál v bodě 27 dovodil „a contrario […], že veškeré žaloby, které zaměstnanec EIB podá po uplynutí lhůty tří měsíců, prodloužené o jednotnou lhůtu deseti dnů z důvodu vzdálenosti, je třeba v zásadě považovat za žaloby nepodané v přiměřené lhůtě“. Dodal, že tento výklad je přijatelný, „neboť jen důsledné uplatňování procesněprávních norem stanovících prekluzivní lhůty může odpovídat požadavku právní jistoty i nutnosti vyloučit jakoukoli diskriminaci nebo svévolné zacházení při výkonu spravedlnosti“.

10 V bodě 30 výše uvedeného rozsudku Arango Jaramillo a další v. EIB odmítl Tribunál námitku žalobců, podle které Soud pro veřejnou službu nahradil uplatnění zásady dodržení přiměřené lhůty, která je z povahy věci pružná a umožňuje konkrétní poměření dotčených zájmů, striktností a obecností zachovávání pevné tříměsíční lhůty. Shledal mimo jiné, že Soud pro veřejnou službu jen uplatnil právní normu, která „spočívá na obecné domněnce, podle které je lhůta tří měsíců v zásadě dostatečná, aby zaměstnanci EIB mohli posoudit legalitu jejích aktů, které nepříznivě zasahují do jejich právního postavení, a případně připravit svou žalobu“, přičemž tato právní norma „neukládá […] unijnímu soudu, který ji uplatňuje, povinnost zohlednit okolnosti každého případu, zejména pak povinnost konkrétně poměřovat dotčené zájmy“.

11 V bodě 39 uvedeného rozsudku Tribunál znovu připomněl, že „důsledné uplatňování procesněprávních norem stanovících prekluzivní lhůtu“ odpovídá zejména požadavku právní jistoty.

Posouzení

12 Úvodem je třeba poznamenat, že navzdory tomu, že bylo již dříve rozhodnuto, že neobsahuje-li Pracovní řád zaměstnanců EIB v tomto směru žádná ustanovení, je třeba v případě lhůty pro podání žaloby ve sporech mezi EIB a jejími zaměstnanci vycházet z pojmu „přiměřená lhůta“ (v tomto smyslu viz rozsudek Tribunálu ze dne 6. března 2001, Dunnett a další v. EIB, T‑192/99, Recueil, s. II‑813, body 51 až 58), nepřijala EIB k dnešnímu dni žádný předpis v této záležitosti.

13 Po tomto úvodním zjištění je třeba konstatovat, že existuje vážné nebezpečí narušení jednoty nebo souladu unijního práva tím, že z výše uvedeného rozsudku Arango Jaramillo a další v. EIB plyne, že lhůta tří měsíců a deseti dnů je vzhledem k tomu, že musí být v zásadě považována za přiměřenou k tomu, aby zaměstnanec EIB mohl podat žalobu na neplatnost jejího aktu, který nepříznivě zasahuje do jeho právního postavení, lhůtou, jejíž překročení má za následek opožděnost žaloby, potažmo její nepřípustnost, aniž musí unijní soud zohledňovat zvláštní okolnosti daného případu.

14 Toto vážné nebezpečí vyplývá ze dvou důvodů, které odůvodňují přezkum výše uvedeného rozsudku Arango Jaramillo a další v. EIB.

15 Zaprvé je třeba zjistit, zda Tribunál svým závěrem, že Soud pro veřejnou službu nemusí při posuzování přiměřenosti lhůty, v níž musí zaměstnanci EIB podat žalobu na neplatnost jí vydaného aktu, zohledňovat zvláštní okolnosti daného případu, učinil za pomocí argumentace a contrario výklad, který je v souladu s judikaturou, podle níž se přiměřenost lhůty nestanovené primárním ani sekundárním unijním právem posuzuje v závislosti na okolnostech vlastních každé věci (viz zejména rozsudky ze dne 15. října 2002, Limburgse Vinyl Maatschappij a další v. Komise, C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P až C‑252/99 P a C‑254/99 P, Recueil, s. I‑8375, body 187 a 192, a ze dne 7. dubna 2011, Řecko v. Komise, C‑321/09 P, body 33 a 34).

16 Zadruhé je třeba zjistit, zda výklad Tribunálu nemůže v důsledku toho, že na překročení lhůty pro podání žaloby, kterou nestanoví primární ani sekundární unijní právo, váže účinky prekluze, zasáhnout do práva na účinnou soudní ochranu zakotveného v článku 47 Listiny základních práv Evropské unie.

17 Za předpokladu, že by z výše uvedených konstatování vyplynulo, že je výše uvedený rozsudek Arango Jaramillo a další v. EIB stižen nesprávným právním posouzením, bude třeba posoudit, zda a případně v jakém rozsahu narušuje uvedený rozsudek jednotu nebo soulad unijního práva.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (zvláštní senát podle článku 123b jednacího řádu) rozhodl takto:

1) Je třeba provést přezkum rozsudku Tribunálu Evropské unie (kasačního senátu) ze dne 19. června 2012, Arango Jaramillo a další v. EIB (T‑234/11 P).

2) Přezkum se bude týkat otázek, zda rozsudek Tribunálu Evropské unie ze dne 19. června 2012, Arango Jaramillo a další v. EIB (T‑234/11 P), narušuje jednotu nebo soulad unijního práva tím, že uvedený Tribunál, jakožto soud rozhodující o kasačním opravném prostředku, vyložil pojem „přiměřená lhůta“ v souvislosti s podáním žaloby zaměstnanců Evropské investiční banky na neplatnost jí vydaného aktu, který nepříznivě zasahuje do jejich právního postavení, jako lhůtu, jejíž překročení má za následek opožděnost žaloby, potažmo její nepřípustnost, aniž musí unijní soud zohledňovat zvláštní okolnosti daného případu, a zda takový výklad pojmu „přiměřená lhůta“ nemůže zasáhnout do práva na účinnou soudní ochranu zakotveného v článku 47 Listiny základních práv Evropské unie.

3) Zúčastnění uvedení v článku 23 statutu Soudního dvora a účastníci řízení před Tribunálem Evropské unie se vyzývají, aby ve lhůtě jednoho měsíce od doručení tohoto rozhodnutí předložili Soudnímu dvoru Evropské unie svá písemná vyjádření k uvedeným otázkám.

Podpisy.