Účastníci řízení

Odůvodnění rozsudku

Výrok



Účastníci řízení

Ve věci T-84/07,

EuroChem Mineral and Chemical Company OAO (EuroChem MCC), se sídlem v Moskvě (Rusko), původně zastoupená P. Vander Schuerenem a B. Evtimovem, advokáty, poté B. Evtimovem a D. O’Keeffem, solicitor,

žalobkyně,

proti

Radě Evropské unie, zastoupené J.-P. Hixem a B. Driessenem, jako zmocněnci, ve spolupráci s G. Berrischem, advokátem,

žalované,

podporované

Evropskou komisí, zastoupenou H. van Vlietem a K. Talabér-Ritz, jako zmocněnci,

vedlejší účastnicí,

jejímž předmětem je žaloba na neplatnost podaná proti nařízení Rady (ES) č. 1911/2006 ze dne 19. prosince 2006 o uložení konečného antidumpingového cla z dovozu roztoků močoviny a dusičnanu amonného pocházejících z Alžírska, Běloruska, Ruska a Ukrajiny po přezkumu před pozbytím platnosti podle čl. 11 odst. 2 nařízení (ES) č. 384/96 (Úř. věst. L 365, s. 26),

TRIBUNÁL (osmý senát),

ve složení L. Truchot, předseda, H. Kanninen (zpravodaj) a M. E. Martins Ribeiro, soudci,

vedoucí soudní kanceláře: N. Rosner, rada,

s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 8. prosince 2011,

vydává tento

Rozsudek

Odůvodnění rozsudku

Právní rámec

1. Základní právní úpravu antidumpingu tvoří nařízení Rady (ES) č. 384/96 ze dne 22. prosince 1995 o ochraně před dumpingovými dovozy ze zemí, které nejsou členy Evropského společenství (Úř. věst. 1996, L 56, s. 1; Zvl. vyd. 11/10, s. 45), ve znění pozdějších předpisů (dále jen „základní nařízení“) [nahrazené nařízením Rady (ES) č. 1225/2009 ze dne 30. listopadu 2009 o ochraně před dumpingovým dovozem ze zemí, které nejsou členy Evropského společenství (Úř. věst. L 343, s. 51, oprava Úř. věst. 2010, L 7, s. 22)].

2. Článek 1 odst. 1 a 2 základního nařízení (nyní čl. 1 odst. 1 a 2 nařízení č. 1225/2009) stanoví:

„1. Antidumpingové clo může být uloženo na každý výrobek, jehož propuštění do volného oběhu ve Společenství působí újmu.

2. Výrobek je považován za dumpingový, jestliže je vývozní cena výrobku vyváženého do Společenství nižší, než je při běžném obchodu srovnatelná cena obdobného výrobku určeného pro spotřebu ve vývozní zemi.“

3. Článek 2 základního nařízení (nyní článek 2 nařízení č. 1225/2009) stanoví:

„1. Běžná hodnota se obvykle zakládá na cenách, které jsou zaplaceny nebo mají být zaplaceny nezávislým odběratelem v zemi vývozu v běžném obchodním styku.

Pokud však nebyly obdobné výrobky vývozcem v zemi vývozu vyrobeny ani prodány, může být běžná hodnota stanovena podle cen jiných prodejců nebo výrobců.

Ceny mezi stranami, které jsou podle všeho ve spojení nebo mají vzájemnou vyrovnávací dohodu, nesmí být pokládány za ceny jako v běžném obchodním styku a nesmí být použity ke stanovení běžné hodnoty, pokud nebude stanoveno, že tímto vztahem nejsou ovlivněny.

[…]

2. Prodeje obdobných výrobků ke spotřebě na tuzemském trhu by měly být obvykle použity ke stanovení běžné hodnoty, pokud prodaná množství činí 5 % nebo více z prodaného množství daného výrobku ve Společenství.

Přípustný je však i nižší objem prodeje, pokud například ceny vyúčtované pro daný trh jsou považovány za reprezentativní.

3. Pokud obdobné výrobky v běžném obchodním styku nejsou prodány nebo jen v neuspokojivém množství nebo tyto prodeje nepřipouštějí z důvodu zvláštní situace na trhu přiměřené srovnání, měla by být určena běžná hodnota obdobného výrobku podle výrobních nákladů v zemi původu s připočtením přiměřené částky za prodejní, správní a režijní náklady a za zisky nebo podle cen platných při vývozu do vhodné třetí země v běžném obchodním styku, pokud jsou tyto ceny reprezentativní. Za zvláštní situaci na trhu daného výrobku ve smyslu prvního pododstavce lze mimo jiné považovat případy, kdy jsou ceny uměle nízké, kdy existuje významný směnný obchod nebo kdy existují netržní zpracovatelské dohody.

[…]

5. Náklady se obvykle vypočítají na základě záznamů vedených stranou, pokud tyto záznamy odpovídají obecně uznávaným zásadám účetnictví dané země a pokud je prokázáno, že tyto záznamy přiměřeně odrážejí náklady spojené s výrobou a prodejem daného výrobku. Pokud náklady spojené s výrobou a prodejem šetřeného výrobku nejsou přiměřeně odráženy v záznamech dané strany, upraví se nebo se stanoví na základě jiných výrobců nebo vývozců v téže zemi, nebo pokud takové informace nejsou k dispozici nebo je nelze použít, na jakémkoli jiném přijatelném základě včetně informací z jiných reprezentativních trhů.

Doklady předložené pro řádné rozdělení nákladů se zohlední, pokud se rozdělení nákladů provede tradičním způsobem. Při nedostatku vhodnější metody se upřednostní rozdělení nákladů na základě obratu. Jestliže se toto neuskutečnilo už při rozdělování nákladů podle tohoto pododstavce, provedou se přiměřené opravy pro neopakující se nákladové činitele, které se zanesou ve prospěch budoucí a/nebo současné výroby.

Pokud budou náklady během části období krytí nákladů ovlivněny zahájením provozu nového výrobního zařízení, které vyžaduje značné dodatečné investice, a nižšími sazbami vytížení kapacity, které vyplývají ze zahájení výroby do nebo během části období šetření, tak se vezmou za základ náklady ke konci zaváděcí fáze s přihlédnutím k výše uvedeným pravidlům rozdělování a v této výši se zahrnou pro dané období do vážených průměrných nákladů uvedených v odst. 4 pododstavci 2. Doba trvání zaváděcí fáze se určí se zřetelem k okolnostem daného výrobce nebo vývozce, nesmí však přesáhnout přiměřený počáteční podíl období na krytí nákladů. Pro opravu těchto nákladů během období šetření se zohlední údaje k zaváděcí fázi, které se vztahují na období šetření, pokud jsou předloženy před inspekcemi a do tří měsíců po zahájení šetření.

6. Částky pro prodejní, správní a režijní náklady, jakož i zisky, se stanoví na základě skutečných údajů, které vývozce nebo výrobce skutečně zaznamená při výrobě a prodeji obdobného výrobku v běžném obchodním styku. Není-li to možné, tak se částky stanoví na základě:

a) váženého průměru skutečných částek, které byly zjištěny pro jiné prošetřované vývozce nebo výrobce při výrobě a prodeji obdobného výrobku na tuzemském trhu země původu;

b) skutečných částek, které daný vývozce nebo výrobce skutečně zaznamená při výrobě a prodeji zboží stejné obecné skupiny zboží na tuzemském trhu země původu;

c) jakékoli jiné rozumné metody, pokud zisk takto zjištěný není vyšší než zisk, který dosahují ostatní vývozci nebo výrobci při prodejích výrobků stejné obecné kategorie na tuzemském trhu země původu.

7. a) V případě dovozu ze zemí bez tržního hospodářství se běžná hodnota určí na základě ceny nebo početně zjištěné hodnoty ve třetí zemi s tržním hospodářstvím nebo ceny, za niž se prodává výrobek z takové třetí země do jiných zemí včetně Společenství, nebo v případě, že to není možné, na jakémkoli jiném přiměřeném základě, včetně ceny skutečně zaplacené nebo ceny, kterou je třeba zaplatit, za obdobné výrobky ve Společenství, která se v případě nutnosti náležitě opraví o přiměřené ziskové rozpětí.

Vhodná třetí země s tržním hospodářstvím se vybere přiměřeným způsobem s náležitým přihlédnutím ke všem spolehlivým informacím, které jsou k dispozici v době výběru. Zohlední se také lhůty, a kde je to vhodné, použije se třetí země s tržním hospodářstvím, která je předmětem stejného šetření.

[…]

10. Mezi vývozní cenou a běžnou hodnotou se provede spravedlivé srovnání. Toto srovnání se provede na stejné obchodní úrovni a na základě prodejů uskutečněných v co nejkratších časových intervalech, jakož i s náležitým přihlédnutím k jiným rozdílům, které ovlivňují srovnatelnost cen. Není-li srovnatelnost takto zjištěných běžných hodnot a vývozních cen uvedena, provedou se pokaždé náležité úpravy o rozdíly u činitelů, na které bylo upozorněno a které prokazatelně ovlivňují ceny a tím srovnatelnost cen. Přitom je třeba se při úpravách vyvarovat jakéhokoli zdvojení, zejména u slev z cen, rabatů, množství a různých obchodních úrovní. […]

[…]

i) Provize

Provede se úprava o rozdíly v provizích, které se vyplácejí za daný prodej. Provizí se rozumí rovněž obchodní přirážka obchodníka k cenám výrobku nebo obdobného výrobku, pokud tento obchodník plní funkce obdobné funkcím obchodního zástupce vykonávajícího svou činnost za úplatu formou provize.

[…]“

4. Článek 11 odst. 1 až 3 a odst. 5 základního nařízení (nyní čl. 11 odst. 1 až 3 a odst. 5 nařízení č. 1225/2009) stanoví:

„1. Antidumpingové clo zůstává v platnosti pouze po takovou dobu a v takové míře, která je nezbytná k vyrovnání účinku dumpingu, jež působí újmu.

2. Konečné antidumpingové opatření pozbývá platnosti pět let poté, co bylo uloženo, nebo pět let od ukončení posledního přezkumu, který se týkal antidumpingu i újmy, pokud při přezkumu nebylo zjištěno, že antidumping a újma pravděpodobně přetrvají nebo se obnoví, pokud opatření pozbude platnosti […]

3. Nutnost zachování opatření může Komise rovněž v podložených případech přezkoumat z vlastního podnětu nebo na žádost některého členského státu, nebo pokud od uložení konečného opatření uplynula přiměřená doba nejméně jednoho roku, na žádost některého vývozce nebo dovozce nebo výrobců ve Společenství, která obsahuje dostatečné důkazy o tom, že je nutné prozatímní přezkum zahájit.

Prozatímní přezkum se zahájí, jestliže žádost obsahuje dostatečné důkazy o tom, že zachování opatření na vyrovnání antidumpingu už není nutné a/nebo že újma v případě zrušení nebo změny opatření pravděpodobně nebude přetrvávat ani se neobnoví nebo že stávající opatření již nedostačují k vyrovnání účinku dumpingu, který působí újmu […]

[…]

5. Na přezkumy prováděné podle odstavců 2, 3 a 4 se použijí odpovídající ustanovení tohoto nařízení o postupech a provádění šetření, s výjimkou ustanovení o lhůtách. Takové přezkumy se provedou neprodleně a obvykle se uzavřou během 12 měsíců od data zahájení přezkumu […]“

5. Body 3 a 4 odůvodnění nařízení Rady (ES) č. 1972/2002 ze dne 5. listopadu 2002, kterým se mění základní nařízení (Úř. věst. 305, s. 1; Zvl. vyd. 11/10, s. 132) znějí:

„3. Článek 2 odst. 3 nařízení (ES) č. 384/96 mimo jiné stanoví, že pokud prodeje obdobného výrobku nepřipouštějí z důvodu zvláštní situace na trhu přiměřené srovnání, měla by být určena běžná hodnota obdobného výrobku podle výrobních nákladů v zemi původu s připočtením přiměřené částky za prodejní, správní a režijní náklady a za zisky nebo podle cen platných při vývozu do vhodné třetí země v běžném obchodním styku, pokud jsou tyto ceny reprezentativní. Bylo by vhodné v zájmu jistoty objasnit, jaké okolnosti mohou být považovány za zvláštní situaci na trhu, ve které prodej obdobných výrobků neumožňuje přiměřené srovnání. Takové okolnosti mohou například nastat v důsledku výměnného obchodu a jiných nekomerčních zpracovatelských dohod nebo jiných tržních překážek. V důsledku toho tržní signály nemusí řádně odrážet nabídku a poptávku, což naopak může mít dopad na příslušné náklady a ceny a může také mít za následek to, že domácí ceny nejsou v souladu se světovými tržními cenami a cenami na jiných reprezentativních trzích. Jakékoli objasnění podané v této souvislosti nemůže být samozřejmě vyčerpávající vzhledem k velkému počtu možných zvláštních situací na trhu, které nedovolují přiměřené srovnání.

4. Měly by se stanovit konkrétní pravidla postupu pro případ, že záznamy podle čl. 2 odst. 5 nařízení (ES) č. 384/96 účetní evidence přiměřeně neodráží náklady spojené s výrobou a prodejem daného výrobku zejména v situacích, kdy prodej obdobných výrobků z důvodu zvláštní situace na trhu neumožňuje přiměřené srovnání. Za takových okolností by příslušné údaje měly být opatřeny z jiných zdrojů, které nejsou ovlivněny takovými deformacemi. Takovými zdroji mohou být náklady jiných výrobců nebo vývozců v téže zemi, nebo pokud takové údaje nejsou k dispozici nebo je nelze použít, jakýkoli jiný rozumný základ zahrnující údaje z jiných reprezentativních trhů. Relevantní údaje mohou být použity buď pro úpravu některých účetních položek dané strany, nebo pokud to není možné, pro stanovení nákladů dané strany.“

6. Článek 2.2.1.1 Dohody o provádění článku VI Všeobecné dohody o clech a obchodu 1994 (Úř. věst. 1994 L 336, s. 103; Zvl. vyd. 11/21, s. 189 dále jen „antidumpingová dohoda z roku 1994“), která je obsahem přílohy 1A Dohody o zřízení Světové obchodní organizace (dále jen „WTO“) schválené rozhodnutím Rady 94/800/ES ze dne 22. prosince 1994 o uzavření dohod jménem Evropského společenství s ohledem na záležitosti, které jsou v jeho působnosti, jichž bylo dosaženo v mnohostranných jednáních Uruguayského kola (1986–1994) (Úř. věst L 336, s. 1; Zvl. vyd. 11/21, s. 80), stanoví:

„Pro účely odstavce 2 budou náklady obvykle počítány na základě údajů, které vlastní dovozce nebo výrobce, účastnící se šetření s tím, že takové údaje jsou v souladu s všeobecně přijatými účetními zásadami vývozní země a přiměřeně odrážejí náklady, spojené s výrobou a prodejem výrobku, o který se jedná. Úřady posoudí všechny dosažitelné důkazy o řádném rozvržení nákladů, včetně těch, které byly dány k dispozici vývozcem nebo výrobcem během šetření za předpokladu, že taková rozvržení byla v minulosti použita vývozcem nebo výrobcem, zvláště ve vztahu k stanovení vhodných amortizačních období a období cenových poklesů a slev na kapitálové výdaje a ostatní rozvojové náklady. Pokud jsou již v rozvržení nákladů podle tohoto pododstavce odraženy, náklady budou upraveny přiměřeně pro ty neopakující se položky nákladů, které přinášejí výhodu budoucí a/nebo současné výrobě nebo za okolností, za nichž jsou náklady během období šetření ovlivněny zahájením činnosti“.

Skutečnosti předcházející sporu

7. Dne 18. září 2000 Rada Evropské unie přijala nařízení Rady (ES) č. 1995/2000 o uložení konečného antidumpingového cla z dovozu směsí močoviny a dusičnanu amonného pocházejících z Alžírska, Běloruska, Litvy, Ruska a Ukrajiny a konečném výběru uložených prozatímních cel a o zastavení antidumpingového řízení týkajícího se dovozů ze Slovenské republiky (Úř. L 238, s. 15; Zvl. vyd. 11/34, s. 108). Opatřená uvalená na dovozy směsí močoviny a dusičnanu amonného (dále jen „SMDA“ nebo „dotyčný výrobek“) pocházející z Litvy pozbyla platnosti po rozšíření Evropské unie dne 1. května 2004.

K žádosti o přezkum před pozbytím platnosti antidumpingových opatření

8. Komisi Evropských společenství byla dne 20. června 2005, v návaznosti na zveřejnění oznámení o nadcházejícím ukončení platnosti některých antidumpingových a vyrovnávacích opatření ze dne 17. prosince 2004 (Úř. věst. C 312, s. 5), předložena žádost o přezkum před pozbytím platnosti opatření v souladu s čl. 11 odst. 2 základního nařízení. Tato žádost byla podána Evropským sdružením výrobců hnojiv.

9. Poté, co Komise po konzultaci s poradním výborem dospěla k závěru, že existují dostatečné důvody pro zahájení přezkumu před pozbytím platnosti antidumpingového cla z dovozu SMDA pocházejících z Alžírska, Běloruska, Ruska a Ukrajiny, zveřejnila dne 22. září 2005 oznámení o zahájení přezkumu před pozbytím platnosti v souladu s čl. 11 odst. 2 základního nařízení (Úř. věst. C 233, s. 14).

10. Šetření se týkalo přetrvávání nebo obnovení dumpingu a proběhlo v období od 1. července 2004 do 30. června 2005 (dále jen „období přezkumného šetření“). Přezkum trendů důležitých pro posouzení pravděpodobnosti přetrvávání nebo obnovení újmy probíhal v období od roku 2002 do konce období přezkumného šetření.

11. Zainteresovaným stranám byla poskytnuta příležitost k písemnému podání stanovisek a žádostí o vyslechnutí ve lhůtě stanovené v oznámení o zahájení. Všechny zúčastněné strany, které o to požádaly a které prokázaly, že k tomu mají konkrétní důvody, byly vyslechnuty.

12. Rada dne 19. prosince 2006 přijala nařízení Rady (ES) č. 1911/2006 o uložení konečného antidumpingového cla z dovozu SMDA pocházejících z Alžírska, Běloruska, Ruska a Ukrajiny po přezkumu před pozbytím platnosti podle čl. 11 odst. 2 základního nařízení (Úř. věst. L 365, s. 26) (dále jen „napadené nařízení“). Podle posledně uvedeného nařízení se Rada rozhodla zachovat antidumpingová opatření použitelná na d ovozy SMDA pocházejících především z Ruska. Uložila v tomto ohledu konečné antidumpingové clo z dovozu směsí močoviny a dusičnanu amonného ve vodném nebo amoniakálním roztoku kódu KN 3102 80 00 pocházejících především z Ruska. Žalobkyně, ruský vyvážející výrobce, je jedním z podniků dotčených tímto antidumpingovým clem.

13. Body 58 až 63 napadeného nařízení znějí:

„58. Bylo zkoumáno, zda záznamy dotčených stran přiměřeně odrážejí náklady spojené s výrobou a prodejem posuzovaného výrobku. Pokud jde o ceny plynu, bylo zjištěno, že domácí cena plynu placená ruskými výrobci tvořila cca pětinu vývozní ceny zemního plynu z Ruska. Všechny dostupné údaje navíc nasvědčují tomu, že domácí ceny plynu v Rusku jsou regulované a jsou výrazně nižší než tržní ceny zemního plynu na neregulovaných trzích. Z toho důvodu byly na základě informací z jiných reprezentativních trhů opraveny náklady na plyn ruských výrobců, jak je stanoveno v čl. 2 odst. 5 základního nařízení. Opravená cena byla založena na průměrné ceně ruského plynu při prodeji na vývoz na německo-české hranici (‚Waidhaus‘) bez dopravních nákladů. Waidhaus, hlavní centrum prodeje ruského plynu do [Evropské unie], která je největším trhem pro ruský plyn a má ceny vhodně odrážející náklady, lze považovat za reprezentativní trh ve smyslu čl. 2 odst. 5 základního nařízení.

59. Výpočet běžné hodnoty byl proveden v souladu s čl. 2 odst. 3 a čl. 2 odst. 6 základního nařízení na základě výrobních nákladů vyváženého typu výrobku, s opravou o náklady na plyn stanovenou v 58. bodě odůvodnění a s připočtením přiměřené částky za [prodejní, správní a režijní] náklady a za zisky.

60. [N]ebylo možné stanovit [prodejní, správní a režijní] náklady a zisk na základě hlavní části čl. 2 odst. 6 první věty základního nařízení, protože dva výrobci ve spojení neměli reprezentativní domácí prodej dotčeného výrobku v běžném obchodním styku. Ustanovení čl. 2 odst. 6 písm. a) základního nařízení nebylo možno použít, neboť jde o jediné dva výrobce, kteří jsou předmětem šetření. Ustanovení čl. 2 odst. 6 písm. b) také nebylo možné použít, neboť výrobní náklady výrobků stejné obecné skupiny zboží by z důvodů uvedených výše v 58. bodě odůvodnění také musely být opraveny podle cen plynu. Protože bylo zjištěno, že není možné stanovit rozsah nezbytné úpravy u všech výrobků stejné obecné skupiny zboží prodávaných na domácím trhu, je rovněž nemožné určit zisková rozpětí po takovéto úpravě. [Prodejní, správní a režijní] náklady a zisk proto byly stanoveny podle čl. 2 odst. 6 písm. c) základního nařízení.

61. […] [prodejní, správní a režijní]náklady a zisk [byly] stanoveny na základě váženého průměru [prodejních, správních a režijních] nákladů a zisku týchž tří severoamerických výrobců. Je třeba uvést, že takto stanovené ziskové rozpětí nebylo vyšší než zisk běžně realizovaný ruskými výrobci z prodeje výrobků stejné obecné skupiny na domácím trhu.

62. Bylo shledáno, že vývozy dvou spolupracujících výrobců byly realizovány na základě smlouvy o obchodním zastoupení přes dva obchodníky ve spojení, z nichž jeden sídlil ve Švýcarsku a druhý na Britských Panenských ostrovech. Druhý zmíněný obchodník ukončil na začátku roku 2005 svou činnost. Vývozní cena byla stanovena na základě vývozních cen skutečně zaplacených či splatných při prodeji prvnímu nezávislému odběrateli v USA, které jsou jeho hlavním vývozním trhem.

63. Údaje od dvou obchodníků ve spojení ukázala, že vývozní ceny do třetích zemí byly nižší, než početně zjištěná běžná hodnota pro Rusko. Ve skutečnosti šetření zjistilo, že celkově se tento cenový rozdíl v průběhu OPŠ pohyboval mezi 2 a 6 %. To může svědčit o pravděpodobnosti obnovení dumpingu při vývozu do Společenství, pokud by opatření byla zrušena.“

K žádosti o dílčí prozatímní přezkum předložené žalobkyní

14. Komisi byla dne 1. srpna 2005 na základě čl. 11 odst. 3 základního nařízení předložena rovněž žádost o dílčí prozatímní přezkum opatření přijatých nařízením č. 1995/2000. Tato žádost byla podána dvěma ruskými vyvážejícími výrobci, společnostmi Novomoskovskij Azot (dále jen „NAK“) a Nevinnomysskij Azot (dále jen „Nevinka“) – obě jsou dceřinými společnostmi žalobkyně (společně dále jen „žalobkyně“). Na podporu své žádosti žalobkyně uplatňuje dvě události, které jsou podle ní významné, tedy přiznání statutu tržního hospodářství Ruské federaci v roce 2002 a rozšíření Evropské unie o deset nových členských států dne 1. května 2004.

15. Komise žalobkyni odpověděla dopisem ze dne 10. srpna 2005, ve kterém jí požádala, aby předložila úplný výpočet dumpingu na základě seznamů všech prodejů dotyčných výrobků v tuzemsku a zahraničí, jakož i informace o souvisejících výrobních nákladech, rozlišené podle jednotlivých transakcí, podložené obvyklými důkazy.

16. Žalobkyně ve své odpovědi ze dne 9. září 2005 předala výpočet dumpingu ve formě tabulek. Žalobkyně dne 27. října 2005 předložila další dokumenty, doplňkové tabulky a listinné důkazy.

17. Žalobkyně si dopisem ze dne 16. prosince 2005 stěžovala na prodlení při projednávání své žádosti; Komise jí dne 23. prosince 2005 vysvětlila, že toto prodlení bylo zapříčiněno nedostatky v předložených důkazech.

18. Komise dne 16. března 2006 vyzvala žalobkyni, aby odstranila některé z těchto nedostatků.

19. Žalobkyně zaslala informace dne 12. května, 31. října a 23. listopadu 2006 před tím, než Komise dne 19. prosince 2006 zahájila prozatímní přezkum zveřejněním oznámení o zahájení přezkumu v Úředním věstníku Evropské unie (Úř. věst. C 311, s. 51). Po konzultaci s poradním výborem Komise dospěla k závěru, že žádost obsahuje prima facie dostatečné důkazy.

20. Přezkum byl omezen na zkoumání dumpingu ve vztahu k žalobkyni. Šetření dumpingu zahrnovalo období od 1. října 2005 do 30. září 2006.

21. Slyšení bylo poskytnuto všem zúčastněným stranám, které o to požádaly a prokázaly, že pro slyšení existují konkrétní důvody.

22. Rada dne 10. března 2008 přijala nařízení (ES) č. 238/2008, kterým se zastavuje částečný prozatímní přezkum antidumpingového cla z dovozu SMDA pocházejících z Ruska prováděný podle čl. 11 odst. 3 základního nařízení (Úř. věst. L 75, s. 14). Uvedený přezkum byl ukončen beze změny platných opatření.

Řízení a návrhová žádání účastníků řízení

23. Žalobkyně podala projednávanou žalobu návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 13. března 2007.

24. Žalobkyně navrhuje, aby Tribunál:

– zrušil napadené nařízení, zejména jeho čl. 1 v rozsahu, v němž se týká žalobkyně a společností, jež jsou s ní spojeny, které jsou definovány v bodě 14 písm. a) a b) odůvodnění uvedeného nařízení;

– uložil Radě náhradu nákladů řízení.

25. Rada navrhuje, aby Tribunál:

– žalobu zamítl;

– uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.

26. V návaznosti na žádost o povolení vstupu vedlejšího účastníka do řízení podanou Komisí dne 3. července 2007, bylo usnesením předsedy třetího senátu Tribunálu ze dne 7. září 2007 povoleno vedlejší účastenství Komise na podporu návrhových žádání Rady.

27. V návaznosti na předložení dodatečné písemnosti žalobkyní na jednání předala Rada dne 3. ledna 2012 kanceláři Tribunálu vyjádření zpochybňující relevantnost takového dokumentu.

28. Kancelář Tribunálu dopisem ze dne 31. ledna 2012 informovala účastníky řízení o tom, že ústní část řízení byla ukončena.

Právní otázky

29. Žalobkyně na podporu své žaloby uplatňuje dva žalobní důvody vycházející z porušení článků 1 a 2 základního nařízení a porušení čl. 11 odst. 1 a 3 téhož nařízení.

K prvnímu důvodu vycházejícímu z porušení článků 1 a 2 základního nařízení

30. Žalobkyně svým prvním důvodem uplatňuje porušení článků 1 a 2 základního nařízení. Tento důvod člení do tří částí, v nichž v zásadě tvrdí zaprvé, že pro výpočet běžné hodnoty bylo chybně konstatováno, že se výrobní a prodejní náklady dotyčného výrobku přiměřené neodrážely v jejích účetních záznamech, a že v důsledku toho bylo třeba přistoupit k úpravě. Žalobkyně zadruhé uvádí, že úprava provedená u ruského plynu byla nesprávně vypočtena z ceny ve Waidhausu (Německo) a že od částky této úpravy nebylo odečteno vývozní clo ve výši 30 % použitelné na ruský plyn. Žalobkyně zatřetí tvrdí, že od její vývozní ceny pro jejího prvního nezávislého odběratele byly chybně odečteny provize dceřiných společností, jež jsou součástí jediné hospodářské entity, kterou tvoří.

31. Úvodem je třeba připomenout, že když Rada a Komise (dále jen „orgány“) přijímají na základě základního nařízení konkrétní opatření ochrany proti dumpingu, mají širokou posuzovací pravomoc z důvodu komplexnosti hospodářských, politických a právních situací, které musejí zkoumat (rozsudky Soudního dvora ze 7. května 1991, Nakajima v Rada, C-68/89, Recueil, s. I-2069, bod 86, a ze dne 29. května 1997, Rotexchemie, C-26/96, Recueil, s. I-2817, bod 10; rozsudky Tribunálu ze dne 28. října 1995, Ferchimex v. Rada, T-164/94, Recueil, s. II-2681, bod 131; ze dne 5. června 1996, NMB France a další v. Komise, T-162/94, Recueil, s. II-427, bod 72; ze dne 18. září 1996, Climax Paper v. Rada, T-155/94, Recueil, s. II-873, bod 98; ze dne 25. září 1997, Shanghai Bicycle v. Rada, T-170/94, Recueil, s. II-1383, bod 63, a ze dne 17. července 1998, Thai Bicycle v. Rada, T-118/96, Recueil, s. II-2991, bod 32).

32. Z toho vyplývá, že přezkum těchto posouzení unijním soudem musí být omezen na ověření dodržení procesních pravidel, věcné správnosti skutkových zjištění použitých ke zpochybňované volbě, neexistence zjevně nesprávného posouzení skutkového stavu nebo neexistence zneužití pravomoci (rozsudky Soudního dvora ze dne 7. května 1987, NTN Toyo Bearing a další v. Rada, 240/84, Recueil, s. 1809, bod 19; ze dne 7. května 1987, Nippon Seiko v. Rada, 258/84, Recueil, s. 1923, bod 21; ze dne 14. března 1990, Gestetner Holdings v. Rada a Komise, C-156/87, Recueil, s. I-781, bod 63; Rotexchemie, uvedený výše v bodě 31, bod 11; rozsudky Climax Paper v. Rada, bod 31 výše, bod 98; Shanghai Bicycle v. Rada, bod 31 výše, bod 64, a Thai Bicycle v. Rada, bod 31 výše, bod 33).

K první části prvního žalobního důvodu

33. V rámci této první části chce žalobkyně prokázat, že orgány pro výpočet běžné hodnoty nesprávně použily princip úpravy, jakož i metodu určenou pro státy bez tržního hospodářství, což je v rozporu nejen s čl. 2 odst. 5 základního nařízení, ale též s uvedeným ustanovením ve spojení s ostatními ustanoveními článků 1 a 2 základního nařízení (první výtka), jakož i s ustanoveními dohody o antidumpingu z roku 1994 (druhá výtka).

– K první výtce

34. Podle žalobkyně znění čl. 2 odst. 5 základního nařízení orgánům umožňuje, aby ověřily, zda jsou hlavní výrobní a prodejní náklady řádně zapsané a zaúčtované v záznamech výrobců. Naopak nestanoví, že tyto orgány mohou ověřit, zda jsou tyto náklady přiměřené ve srovnání s úrovní cen na jiném trhu. Znění čl. 2 odst. 5 základního nařízení podle žalobkyně neznamená, že je nutné ověřit „spolehlivost“ základních údajů o nákladech výroby a prodeje dotyčného výrobku ve světle podobných vstupních cen nebo hodnot vyvážených do Evropské unie, nebo těch, s nimiž je možné se setkat na neregulovaných trzích třetích zemí.

35. Žalobkyně kromě toho tvrdí, že výklad čl. 2 odst. 5 základního nařízení ve spojení s ostatními ustanoveními článku 1 a čl. 2 odst. 1 až 6 téhož nařízení neumožňuje potvrdit použití úpravy ceny plynu orgány v projednávané věci.

36. Úvodem je třeba uvést, že žalobkyně nezpochybňuje rozhodnutí Rady použít pro výpočet běžné hodnoty příslušného výrobku ustanovení čl. 2 odst. 3 základního nařízení jako takové.

37. Toto ustanovení uvádí kritéria umožňující odchýlit se od metody stanovení běžné hodnoty založené na ceně na vnitřním trhu země vývozce a dále subsidiární metody výpočtu této hodnoty.

38. Orgány v projednávané věci použily metodu uvedenou v čl. 2 odst. 3 základního nařízení, podle které se běžná hodnota výrobku vypočte na základě výrobních nákladů v zemi původu, které se zvýší o přiměřenou částku na prodejní, správní a režijní náklady a přiměřenou míru zisku (dále jen „vypočtená běžná hodnota“).

39. Účastníci řízení se neshodují ve stanovení výrobních nákladů příslušného výrobku na základě čl. 2 odst. 5 prvního pododstavce základního nařízení. Konkrétně se spor týká výpočtu nákladů, které představuje při výrobě dotyčného výrobku plyn.

40. Je nesporné, že plyn představuje hlavní vstup dotyčného výrobku a že cena plynu, který žalobkyně používala na výrobu uvedeného výrobku, byla v Rusku regulována. Náklady na plyn jako takové, které nesla žalobkyně, nejsou sporné, jelikož Rada netvrdí, že se tyto náklady lišily od nákladů uvedených v účetních záznamech žalobkyně. Žalobkyně Radě vytýká, že nevypočetla běžnou hodnotu dotyčného výrobku na základě těchto nákladů a použila pro tento výpočet jinou, vyšší cenu plynu, odvozenou z jiného trhu, než je ruský vnitřní trh.

41. Z výkladu čl. 2 odst. 3 první věty ve spojení s čl. 5 odst. 5 prvním pododstavcem první větou základního nařízení vyplývá, že se pro výpočet běžné hodnoty na základě výrobních nákladů náklady obvykle vypočtou na základě účetních údajů té strany, která je předmětem šetření.

42. Orgány tvrdí, že druhé z těchto ustanovení uvádí dva údaje, které je možné považovat za dvě podmínky, a to zaprvé, že záznamy musí být vedeny v souladu s obecně uznávanými účetními zásadami dotyčné země, a zadruhé, že záznamy musí přiměřeně odrážet náklady spojené s výrobou a prodejem daného výrobku. Druhá podmínka umožňuje orgánům, aby ověřily, zda se náklady v záznamech odrážejí „přiměřeně“, i když byly dodrženy obecně uznávané zásady účetnictví dotyčné země, a případně aby provedly v souladu s čl. 2 odst. 5 prvním pododstavcem druhou větou základního nařízení úpravu založenou na jiných zdrojích informací než záznamech.

43. Rada netvrdí, že první podmínka nebyla v projednávané věci splněna. Tvrdí však, že záznamy žalobkyně přiměřeně neodrážejí náklady spojené s výrobou dotyčného výrobku, jelikož cena plynu je uměle nízká, a to výrazně nižší než ceny plynu uplatňované na neregulovaných trzích. Rada proto byla v souladu s čl. 2 odst. 5 prvního pododstavce základního nařízení oprávněna upravit ceny plynu na základě informací pocházejících z jiných reprezentativních trhů.

44. Je tedy třeba zkoumat, zda Rada mohla nepoužít cenu plynu, kterou žalobkyně skutečně nesla, jež byla uvedena v jejím účetnictví pro výrobu příslušného výrobku z důvodu, že tato cena byla podle Rady uměle nízká z důvodu regulace ceny plynu v Rusku, a zda Rada v důsledku toho mohla tuto cenu navýšit s přihlédnutím k ceně plynu na trhu, který považovala za reprezentativní.

45. V tomto ohledu je třeba úvodem uvést, že čl. 2 odst. 3 první věta základního nařízení stanoví metodu výpočtu běžné hodnoty, pokud obdobné výrobky v běžném obchodním styku nejsou prodávány nebo jen v neuspokojivém množství nebo tyto prodeje nepřipouštějí z důvodu zvláštní situace na trhu přiměřené srovnání.

46. Druhá věta čl. 2 odst. 3 základního nařízení, která definuje zvláštní situace na trhu, byla vložena nařízením č. 1972/2002. Podle této věty lze za zvláštní situaci na trhu považovat zejména případy, kdy jsou ceny uměle nízké, kdy jde o významný výměnný obchod nebo o nekomerční zpracovatelské dohody.

47. Z bodu 3 odůvodnění nařízení č. 1972/2002 vyplývá, že cílem vložení čl. 2 odst. 3 druhé věty základního nařízení je objasnit, jaké okolnosti mohou být považovány za zvláštní situaci na trhu, ve které prodej obdobných výrobků neumožňuje přiměřené srovnání. Podle tohoto bodu odůvodnění takové okolnosti mohou například nastat v důsledku výměnného obchodu a jiných nekomerčních zpracovatelských dohod nebo jiných tržních překážek. V důsledku toho tržní signály nemusí řádně odrážet nabídku a poptávku, což může mít dopad na příslušné náklady a ceny a může mít za následek to, že domácí ceny nejsou v souladu se světovými tržními cenami nebo cenami na jiných reprezentativních trzích.

48. Článek 2 odst. 3 druhá věta základního nařízení totiž stanoví, že zvláštní situace na trhu existuje zejména tehdy, jsou-li ceny na trhu vyvážející země uměle nízké.

49. Rada na jednání potvrdila, že použití metody vypočtené běžné hodnoty bylo odůvodněno na základě nedostatku srovnatelných běžných obchodních transakcí v Rusku. Uvedla, že se zcela logicky mohla domnívat, že na trhu existuje zvláštní situace, protože cena plynu, základní suroviny příslušného výrobku, byla regulovaná, a že cena zemního plynu byla na vnitrostátním trhu uměle stanovena na nízké úrovni.

50. Je třeba uvést, že čl. 2 odst. 3 základního nařízení stanoví pouze kritéria pro možnost odchýlit se od metod stanovení běžné hodnoty vypočtené z cen výrobku na vnitřním trhu vývozního státu. Toto ustanovení neupravuje podrobnosti výpočtu výrobních nákladů pro stanovení běžné hodnoty, jelikož tento výpočet je upraven odstavcem 5 téhož článku.

51. První pododstavec čl. 2 odst. 5 základního nařízení stanoví, že se výrobní náklady obvykle vypočtou na základě účetních záznamů vedených stranou, která je předmětem šetření. Výpočet vypočtené běžné hodnoty se obvykle provádí za použití informací získaných z uvedených záznamů.

52. Článek 2 odst. 5 druhý a třetí pododstavec základního nařízení obsahují specifická ustanovení týkající se rozdělení nákladů a nákladů na zahájení provozu. Tato ustanovení stanoví možnosti úpravy nákladů zanesených v účetních záznamech, přičemž tyto náklady mohou být za určitých podmínek upraveny a rozloženy rozdílným způsobem.

53. Z článku 2 odst. 5 prvního pododstavce rovněž vyplývá, že účetní záznamy dotyčné strany se nevezmou za základ pro výpočet běžné hodnoty, pokud se náklady spojené s výrobou a prodejem šetřeného výrobku v těchto záznamech přiměřeně neodrážejí. V tomto případě se podle druhé věty uvedeného pododstavce náklady upraví nebo stanoví na základě jiných zdrojů informací, než jsou uvedené záznamy. Tyto informace mohou být získány z nákladů vynaložených jinými výrobci nebo vývozci, nebo pokud nejsou posledně uvedené informace dostupné nebo nemohou být použity, ze všech ostatních přiměřených zdrojů informací, včetně informací pocházejících z jiných reprezentativních trhů.

54. V tomto ohledu je třeba připomenout, že druhá věta čl. 2 odst. 5 základního nařízení, která se týká metody výpočtu uvedené hodnoty, byla vložena nařízením č. 1972/2002.

55. Z bodu 4 odůvodnění posledně uvedeného nařízení vyplývá, že účelem vložení uvedené druhé věty je stanovení konkrétních pravidel postupu pro případ, že záznamy přiměřeně neodrážejí náklady spojené s výrobou a prodejem daného výrobku zejména v situacích, kdy prodej obdobných výrobků z důvodu zvláštní situace na trhu neumožňuje přiměřené srovnání. V takovém případě musí být příslušné údaje opatřeny z jiných zdrojů, které nejsou ovlivněny takovými deformacemi.

56. V témže bodě 4 odůvodnění nařízení č. 1972/2002 se hovoří o tom, že je možné využít náklady jiných výrobců nebo vývozců v téže zemi nebo, pokud takové údaje nejsou k dispozici nebo je nelze použít, jakýkoli jiný rozumný základ zahrnující údaje z jiných reprezentativních trhů. Z tohoto bodu odůvodnění rovněž vyplývá, že relevantní údaje mohou být použity buď pro úpravu některých účetních položek dané strany, nebo pokud to není možné, pro stanovení nákladů dané strany.

57. Rada v projednávané věci před Tribunálem uvedla, že na trhu existovala zvláštní situace, jelikož cena plynu, hlavního vstupu dotyčného výrobku, byla regulována, takže tato cena byla na vnitrostátním trhu uměle nízká. Žalobkyně nezpochybnila skutečnost, že cena plynu na ruském trhu byla regulovaná a že představovala významnou část nákladů dotyčných výrobních nákladů.

58. Vzhledem k tomu, že cena plynu je v Rusku regulovaná, je nutné skutečně dospět k závěru, že výrobní náklady byly ovlivněny narušením ruského vnitrostátního trhu, pokud jde o cenu plynu, jelikož tato cena není výsledkem působení tržních sil.

59. Výklad čl. 2 odst. 5 první věty základního nařízení navrhovaný žalobkyní, který směřuje k výpočtu výrobních nákladů pouze na základě účetních záznamů příslušné strany, by kromě toho v konečném důsledku vedl k zabránění použití vypočtené běžné hodnoty zejména v případě, kdy jsou výrobní náklady ovlivněny zvláštní situací na trhu, i když je takové použití výslovně uvedeno v čl. 2 odst. 3 téhož nařízení.

60. Orgány tedy mohly právem dospět k závěru, že jeden z údajů v záznamech žalobkyně nebylo možné považovat za přiměřený, a proto bylo nutné přistoupit k jeho úpravě za použití jiných zdrojů pocházejících z trhů, které považovaly za reprezentativnější, v důsledku čehož bylo třeba provést úpravu ceny plynu.

61. Pokud jde o tvrzení, podle kterého samotný čl. 2 odst. 7 základního nařízení orgánům umožňuje, aby stanovily běžnou hodnotu nikoliv odkazem na údaje týkajících se ceny a nákladů ve vývozní zemi nebo zemi původu, nýbrž odkazem na údaje týkající se ceny a nákladů v třetí zemi s tržním hospodářstvím, žalobkyně uvádí, že působnost uvedeného ustanovení je omezena na taxativní seznam zemí, které nemají tržní hospodářství. Žalobkyně však uvádí, že k datu začátku šetření týkajícího se přezkumu opatření, jehož uplynutí se v projednávané zemi blížilo, Ruská federace nebyla uvedena na seznamu dotčených zemí. Ruské federaci byl přiznán status tržního hospodářství na vnitrostátní úrovni v roce 2002 a tento status představuje nevyvratitelnou domněnku, že náklady výrobců se sídlem v tomto státě, kteří jsou předmětem šetření, jsou dostatečně spolehlivé k tomu, aby běžná hodnota mohla být vypočtena zejména na základě čl. 2 odst. 3 až 6 základního nařízení.

62. V projednávané věci nebyla běžná hodnota stanovena na základě čl. 2 odst. 7 základního nařízení, neboť Ruská federace nebyla v době skutkových okolností projednávané věci zemí, na kterou se vztahoval čl. 2 odst. 7 základního nařízení, a na uvedené skutkové okolnosti byl použitelný čl. 2 odst. 1 až 6 téhož nařízení. Jak bylo připomenuto v bodě 53 výše, čl. 2 odst. 5 první pododstavec základního nařízení za určitých podmínek umožňuje vzít v úvahu informace pocházející z jiných trhů, než je trh vývozního státu nebo státu původu.

63. Žalobkyně dodává, že výklad čl. 2 odst. 5 základního nařízení, který navrhují orgány, by vedl k několika nekonzistentním výsledkům.

64. Zaprvé výrobce, který využívá nízké ceny na vnitřním trhu základních vstupů pro svoje výrobky stojí podle žalobkyně před dilematem, zda nezvyšovat ceny, to však s rizikem, že bude považován za dovozce dumpingových výrobků do Unie, nebo naopak zvýšit ceny, aby unikl antidumpingovému šetření, avšak s rizikem, že bude mít ceny, které se na vnitřním trhu stanou prohibitivními. Titíž výrobci jsou, aby se vyhnuli antidumpingovému šetření, v rozporu se svým vnitrostátním právem nuceni zapisovat do svých záznamů nikoliv reálné náklady na vstupy pro své výrobky, ale průměrné náklady na tyto vstupy na zahraničních neregulovaných trzích.

65. V tomto ohledu, jak správně uvádí Rada, její přístup ani přístup Komise nenutí žalobkyni, aby zvýšila prodejní ceny na tuzemském trhu. Antidumpingové opatření stanovené v napadeném nařízení neomezuje možnosti žalobkyně uplatňovat na ruském trhu ceny, jaké si přeje (v tomto smyslu viz rozsudek Tribunálu ze dne 18. prosince 1997, Ajinomoto a NutraSweet v. Rada, T-159/94 a T-160/94, Recueil, s. II-2461, bod 196).

66. Zadruhé náklady související s výrobou výrobku v zemi, která má postavení tržního hospodářství, mohou být podle žalobkyně považovány za příliš nízké ve srovnání s náklady na podobný výrobek zjištěnými v Unii nebo na jiných zahraničních trzích. Antidumpingové šetření, které v projednávané věci orgány vedly, podle ní neodůvodněně nahradilo právní úpravu v oblasti státních podpor, konkrétně nařízení Rady (ES) č. 2026/97 ze dne 6. října 1997 o ochraně před dovozem subvencovaných výrobků ze zemí, které nejsou členy Evropského společenství (Úř. věst. L 288, s. 1; Zvl. vyd. 11/10, s. 78).

67. V tomto ohledu je třeba připomenout, že základní nařízení a nařízení č. 2026/97 mají za cíl, jak to vyplývá z bodu 5 odůvodnění posledně uvedeného nařízení, stanovení dostatečně podrobných prováděcích předpisů k oběma těmto nástrojům ochrany obchodu.

68. Nic však nenasvědčuje tomu, že by otázka v projednávané věci, která se týká právní úpravy, jež společnosti Gazprom ukládá, aby v Rusku dodával zemní plyn za nízkou cenu, měla být posuzována výlučně z hlediska státních podpor. Je nutné uvést, že žalobkyně v tomto smyslu neuvedla žádnou skutečnost.

69. Kromě toho nic nenasvědčuje tomu, že pouhá skutečnost, že by otázka případně mohla být zkoumána z hlediska státních podpor, mohla bránit orgánům v tom, aby projednávanou věc analyzovaly rovněž z hlediska ustanovení základního nařízení.

70. Jak uvedla Rada na jednání, Komise a Rada již zkoumaly některé situace zároveň z hlediska státních podpor i dumpingu (viz příkladmo rozsudek Tribunálu ze dne 17. prosince 2008, HEG a Graphite India v. Rada, T-462/04, Sb. rozh. II-3685).

71. Nadto, jak stanoví čl. 14 odst. 1 základního nařízení a čl. 24 odst. 1 nařízení č. 2026/97, na jeden výrobek nesmí být současně uloženo antidumpingové i vyrovnávací clo, aby se napravila situace, která vzniká jak dumpingem, tak poskytnutím vývozní subvence.

72. Z výše uvedeného vyplývá, že první výtka není opodstatněná.

– Ke druhé výtce

73. Žalobkyně má za to, že cílem ustanovení základního nařízení je provedení pravidel antidumpingové dohody z roku 1994 a že orgány musí vykládat a používat ustanovení základního nařízení v souladu s uvedenou dohodou.

74. V tomto ohledu z ustálené judikatury vyplývá, že vzhledem ke své povaze a struktuře nepatří dohody WTO v zásadě mezi normy, ve vztahu k nimž unijní soud přezkoumává legalitu aktů orgánů podle čl. 230 prvního pododstavce ES (rozsudky Soudního dvora ze dne 9. ledna 2003, Petrotub a Republica v. Rada, C-76/00 P, Recueil, s. I-79, bod 53, a Tribunálu ze dne 24. září 2008, Reliance Industries v. Rada a Komise, T-45/06, Sb. rozh. s. II-2399, bod 87).

75. Nicméně situace v případě, kdy Unie zamýšlela splnit zvláštní povinnost, k jejímuž splnění se zavázala v rámci WTO, nebo v případě, že unijní akt výslovně odkazuje na konkrétní ustanovení dohod WTO, přísluší unijnímu soudu přezkoumat legalitu dotčeného unijního aktu s ohledem na pravidla WTO (rozsudky Soudního dvora Petrotub a Republica v. Rada, bod 74 výše, bod 54, a ze dne 27. září 2007, Ikea Wholesale, C-351/04, Sb. rozh. s. I-7723, bod 30, jakož i rozsudek Reliance Industries v. Rada a Komise, bod 74 výše, bod 88).

76. Z bodu 5 odůvodnění základního nařízení vyplývá, že účelem posledně uvedeného nařízení je zejména provedení v co možná největší míře nových a podrobných pravidel obsažených v antidumpingové dohodě, z roku 1994 mezi které patří zejména pravidla týkající se výpočtu dumpingové marže, do unijního práva, a to za účelem zajištění vhodného a transparentního používání uvedených pravidel (v tomto smyslu viz rozsudek Petrotub a Republica v. Rada, bod 74 výše, bod 55).

77. Společenství proto ke splnění svých mezinárodních povinností vyplývajících z antidumpingové dohody z roku 1994 a prostřednictvím čl. 2 odst. 5 základního nařízení tak zamýšlelo provést zvláštní povinnosti, které obsahuje čl. 2.2.1.1 antidumpingové dohody z roku 1994 (v tomto smyslu viz rozsudek Petrotub a Republica v. Rada, bod 74 výše, bod 56).

78. Z toho vyplývá, že čl. 2 odst. 5 základního nařízení musí být v co možná nejširší míře vykládán ve světle čl. 2.2.1.1 antidumpingové dohody z roku 1994 (v tomto smyslu viz rozsudky Petrotub a Republica v. Rada, bod 74 výše, bod 57, a Reliance Industries v. Rada a Komise, bod 74 výše, bod 91 a citovaná judikatura).

79. Proto je nutné zaprvé uvést, že žalobkyně odkazuje na jeden z posledních návrhů předcházející přijetí antidumpingové dohody z roku 1994, který stanovil, pokud jde o ustanovení, která se stalo článkem 2.2.1.1 uvedené dohody, že „náklady se obvykle vypočtou v souladu s obecně přijímanými účetními zásadami vývozní země, pokud tyto zásady přiměřeně odrážejí náklady související s výrobou a prodejem dotyčného výrobku“. Z takového znění by vyplývalo, že původním cílem článku 2.2.1.1 uvedené dohody, a v důsledku toho čl. 2 odst. 5 základního nařízení bylo zajistit, aby výrobce, který je předmětem šetření, používal správná účetní pravidla, jež objektivně odrážejí skutečné náklady, které nese výrobce, jenž je předmětem šetření, a nikoliv ověřovat, zda ceny surovin zaplacené výrobcem odpovídají cenám na neregulovaných trzích.

80. Nicméně poukaz na znění ustanovení ve formě návrhu nepostačuje k prokázání toho, že záměr tvůrců uvedeného ustanovení zůstal nezměněn, a to tím spíše, pokud se formulace ustanovení v jeho konečném znění odlišuje od znění odpovídajícího ustanovení ve fázi návrhu, jak to v zásadě správně zdůrazňuje Rada.

81. Zadruhé se jeví, že znění ustanovení článku 2.2.1.1 antidumpingové dohody z roku 1994 nevykazuje významné rozdíly oproti znění čl. 2 odst. 5 prvního pododstavce první věty základního nařízení, které se týká toho, že záznamy musí být vedeny v souladu s obecně přijímanými účetními zásadami vyvážející země a přiměřeně odrážet náklady související s výrobou a prodejem dotyčného výrobku.

82. Nicméně, jak správně zdůraznila Rada při jednání, ustanovení uvedená v čl. 2 odst. 5 prvním pododstavci druhé větě základního nařízení nejsou v antidumpingové dohodě z roku 1994 obsažena. Výklad ve světle antidumpingové dohody z roku 1994 tedy patrně nemůže být v plném rozsahu použit, pokud jde o ustanovení týkající se situace, kdy se náklady na dotyčný výrobek přiměřeně neodráží v záznamech.

83. Je nutné dodat, že pravidla WTO nedefinují pojem „zvláštní situace na trhu“, který je definován v čl. 2 odst. 3 druhé větě základního nařízení a který může orgánům sloužit jako základ pro posouzení toho, zda záznamy přiměřeně zohledňují náklady v souladu s čl. 2 odst. 5 prvním pododstavcem druhou větou základního nařízení, jak bylo konstatováno v bodech 51 až 60 výše.

84. Druhá výtka tedy není opodstatněná.

85. Z výše uvedeného vyplývá, že první část prvního žalobního důvodu není opodstatněná.

Ke druhé části prvního žalobního důvodu

86. Žalobkyně se dovolává porušení čl. 2 odst. 5 prvního pododstavce druhé věty základního nařízení, zjevně nesprávného právního posouzení, jakož i nedostatku odůvodnění, pokud jde o to, že Rada v napadeném nařízení stanovila úpravu ceny plynu na základě ceny ve Waidahusu a neodečetla od částky úpravy vývozní clo ve výši 30 %, které se vztahuje na ruský plyn. Žalobkyně v tomto ohledu zpochybňuje poslední věty bodu 58 odůvodnění napadeného nařízení.

87. Tyto věty znějí:

„[N]a základě informací z jiných reprezentativních trhů [byly] opraveny náklady na plyn ruských výrobců, jak je stanoveno v čl. 2 odst. 5 základního nařízení. Opravená cena byla založena na průměrné ceně ruského plynu při prodeji na vývoz na německo-české hranici (‚Waidhaus‘) bez dopravních nákladů. Waidhaus, hlavní centrum prodeje ruského plynu do EU, která je největším trhem pro ruský plyn a má ceny vhodně odrážející náklady, lze považovat za reprezentativní trh ve smyslu čl. 2 odst. 5 základního nařízení.“

88. Žalobkyně je toho názoru, že pokud by orgány zvolily jiný základ, například vývozní cenu ruského plynu do pobaltských států nebo na jakýkoliv reprezentativní trh, který má úroveň ceny plynu bližší úrovním jejích cen plynu, byla by dumpingová marže negativní nebo odlišná. Orgány měly podle žalobkyně zvolit „vhodný základ“ ve smyslu čl. 2 odst. 5 druhé věty základního nařízení, a nikoliv cenu ve Waidhausu.

89. Zjevně nesprávné posouzení vyplývá především z toho, že reprezentativní trhy uvedené Komisí jako možné základy úpravy (tedy Evropská unie, Spojené státy, Kanada nebo Japonsko) mají nejvyšší ceny plynu na světě a nejsou blízké úrovním cen plynu žalobkyně.

90. Dále, oprava ceny plynu byla provedena na základě ceny ve Společenství, tedy na německo-české hranici, čímž odráží nejen výrobní a prodejní náklady na plyn, ale rovněž marži zisku ve Společenství na platformě Waidhaus. Zvolený základ úpravy vedl k domněnce, že pro největší podíl jejích celkových výrobních nákladů byla žalobkyně usazena na německo-české hranici a nakupovala plyn přímo na trhu ve Waidhausu. Uvedení žalobkyně do situace, kdy vyrábí dotyčný výrobek v Rusku a zároveň platí vývozní clo a marže uvnitř Společenství, však nepředstavuje podle žalobkyně „vhodný základ“ ve smyslu čl. 2 odst. 5 základního nařízení.

91. Konečně, trh ve Waid hausu je pouze odrazem zeměpisného umístění Waidhausu, tedy skutečnosti, že se nachází na trase hlavních ruských plynovodů mezi Ruskem a Evropskou unií, a počtu smluv na dodávku plynu, jakož i sjednaného objemu plynu. Tyto faktory podle žalobkyně nejsou relevantní pro kvalifikaci ceny plynu ve Waidhausu coby „vhodného základu“.

92. Žalobkyně se dále domnívá, že se Rada dopustila zjevně nesprávného posouzení a napadené nařízení neodůvodnila, a to v tom, že odmítla odpočíst ruské vývozní clo ve výši 30 %, byť odpočetla náklady na přepravu, což vyplývá z bodu 58 odůvodnění napadeného nařízení.

93. Logika, kterou se Rada řídila, je podle žalobkyně nekonzistentní a protiřečí si, jelikož stejně jako ruští spotřebitelé nemusí platit přepravu plynu z Ruska do Waidhausu – což vedlo k odpočtu nákladů na přepravu a distribuci plynu – mělo se též odpočíst clo ve výši 30 % vybírané při vývozu plynu z Ruska, které žalobkyně nikdy z výroby dotyčného výrobku v Rusku neplatí.

94. Žalobkyně dodává, že i kdyby orgány zamýšlely potrestat režim dvojích cen používaný ruskými úřady v odvětví plynu, nezbavilo to uvedené orgány povinnosti založit úpravu ceny plynu na vhodném základě ve smyslu čl. 2 odst. 5 základního nařízení.

95. V tomto ohledu, pokud jde nejprve o volbu ceny ve Waidhausu jako referenční ceny, je třeba uvést, že orgány nejsou povinny vzít v úvahu všechny možné referenční ceny v rámci antidumpingového řízení, ale musí v případě pochybností týkajících se volby referenční ceny přikročit k podrobnému zkoumání případných návrhů předložených stranami (v tomto smyslu viz rozsudek Soudního dvora ze dne 22. října 1991, Nölle, C-16/90, Recueil, s. I-5163, bod 32).

96. V projednávané věci není zjevné, že by se Rada v napadeném nařízení dopustila zjevně nesprávného posouzení tím, že zvolila cenu ve Waidhausu, která se jeví jako vhodná z více hledisek.

97. Jak je uvedeno v bodě 58 odůvodnění napadeného nařízení, Waidhaus je hlavním bodem vstupu dodávek ruského plynu do Unie. Ze spisu vyplývá, že Waidhaus je německé město, které se nachází na trase hlavních ruských plynovodů mezi Ruskem a Unií, a podle počtu sjednaných smluv o dodávce plynu, jakož i objemu tohoto plynu, je hlavním uzlovým bodem vstupu plynu exportovaného ruskými producenty do Unie.

98. Cena plynu sjednaná na tomto místě je tak cenou, která je ruskými prodejci fakturována jejich evropským odběratelům, a nikoliv cenou uvnitř Společenství, ačkoli žalobkyně tvrdí v žalobě opak.

99. Vzhledem k objemu plynu a počet sjednaných smluv pak nic nenaznačuje, že cena ruského plynu ve Waidhausu není výsledkem nedeformovaných tržních sil.

100. Žalobkyně na jednání předložila rozhodnutí Komise ze dne 8. července 2009 o řízení podle článku 81 ES (věc COMP/39.401 – EON/GDF) (shrnutí v Úř. věst. C 248, s. 5) a tvrdila, že kartel, kterému byla tímto rozhodnutím uložena pokuta, měl vliv na údaje použité Komisí pro výpočet úpravy v projednávané věci. Podle žalobkyně z uvedeného rozhodnutí vyplývá, že cena ruského plynu ve Waidhausu není výsledkem působení tržních sil.

101. Při jednání Komise rovněž vyjádřila pochybnosti ohledně přípustnosti důkazu předloženého v této fázi řízení, ačkoliv Rada relevantnost takového důkazu nezpochybnila.

102. Není nutné vyjádřit se k přípustnosti uvedené písemnosti, jelikož rozhodnutí E.ON/GDF (viz bod 100 výše) bylo vydáno Komisí před přijetím napadeného rozhodnutí, postačí konstatovat, že i když se týká prodejů plynu pocházejícího z Ruska, týká se pouze přezkumu dohody o rozdělení trhů v Německu a Francii mezi společnosti E.ON a GDF v souvislosti s prodejem plynu jejich zákazníkům. Netýká se zkoumání vývozního trhu ruského plynu ve velkých objemech určeného do celé Unie, ani zkoumání vztahů společností E.ON a GDF s jejich dodavateli ruského plynu.

103. Nakonec, i když žalobkyně zpochybňuje, že cena ve Waidhausu je podstatně vyšší než cena plynu prodávaného na ruském vnitrostátním trhu, sama ve své replice uznává, že může být nižší než cena plynu sjednaná ve Spojeném království, Spojených státech nebo v Kanadě. Orgány tak za referenční cenu nezvolily nejvyšší cenu na trhu. Kromě toho není jisté, že vývozní cena plynu do pobaltských států není srovnatelná s cenou plynu přepravovaného přes Waidhaus.

104. Pokud jde zadruhé o rozhodnutí neodečíst vývozní clo vybrané v Rusku, neboť předmětem odpočtu byly pouze náklady na přepravu, žalobkyně poukazuje na tři případy, které vedly k přijetí nařízení Rady, jež nasvědčují nesoudržné a chybné rozhodovací praxi Rady.

105. Rada odpovídá, že v oněch třech věcech citovaných žalobkyní Komise a Rada přistoupily pouze k odpočtu spotřebních daní splatných z vnitrostátních prodejů plynu, nikoliv však k odpočtu vývozních cel. V tomto ohledu uvádí, že v bodě 31 odůvodnění nařízení Rady (ES) č. 1891/2005 ze dne 14. listopadu 2005, kterým se mění nařízení (EHS) č. 3068/92, kterým se uvaluje konečné antidumpingové clo na dovozy chloridu draselného pocházejícího z Běloruska, Ruska a Ukrajiny (Úř. věst. L 302, s. 14) je chybně uvedeno, že od ceny vyváženého plynu byla odpočtena vývozní cla. Rada uvedla, že byla Komisí informována, že ve skutečnosti žádná oprava tohoto druhu nebyla provedena.

106. V této souvislosti – bez ohledu na nařízení č. 1891/2005, které v bodě 31 odůvodnění odkazuje na odpočet vývozního cla, jenž ve skutečnosti nebyl proveden – vyšlo najevo, že tato cla nebyla v jiných nařízeních, o která se žalobkyně opírá, odpočtena.

107. Z bodu 97 odůvodnění nařízení Rady (ES) č. 954/2006 ze dne 27. června 2006, kterým se ukládá konečné antidumpingové clo z dovozu určitých bezešvých trubek a dutých profilů ze železa nebo oceli, pocházejících z Chorvatska, Rumunska, Ruska a Ukrajiny, kterým se zrušují nařízení Rady (ES) č. 2320/97 a (ES) č. 348/2000, kterým se ukončuje prozatímní přezkum a přezkum před pozbytím platnosti antidumpingových cel z dovozu určitých bezešvých trubek a dutých profilů ze železa nebo nelegované oceli, pocházejících mimo jiné z Ruska a Rumunska, a kterým se ukončují prozatímní přezkumy antidumpingových cel z dovozu určitých bezešvých trubek a dutých profilů ze železa nebo nelegované oceli, pocházejících mimo jiné z Ruska, Rumunska, Chorvatska a Ukrajiny (Úř. věst. L 175, s. 4), kterého se dovolává žalobkyně, totiž vyplývá, že úprava cen plynu, která byla provedena, spočívá na ceně zemního plynu pro vývoz do západní Evropy bez přepravních nákladů a spotřební daně.

108. Rovněž podle bodu 54 odůvodnění nařízení Rady (ES) č. 1050/2006 ze dne 11. července 2006, kterým se ukládá konečné antidumpingové clo z dovozu chloridu draselného pocházejícího z Běloruska a Ruska (Úř. věst. L 191, s. 1) byla úprava ceny plynu provedena na základě informací týkajících se ceny vyváženého plynu bez přepravních nákladů, DPH a spotřební daně.

109. Rada v každém případě odůvodňuje neexistenci odpočtu vývozního cla skutečností, že stanovení ceny společností Gazprom není ovlivněno výší vývozního cla. Rada na podporu tohoto tvrzení v příloze B.2 žalobní odpovědi uvedla údaje týkající se vývoje cen ruského plynu, které nasvědčují skutečnosti, že tato cena se do značné míry jeví jako nezávislá na výši vývozního cla. Rada zejména dodala, že společnost Gazprom se vždy snažila navyšovat cenu plynu, který prodávala a že stanovení ceny nebylo ovlivňováno částkou vývozního cla, nýbrž pouze cenou, kterou byli zákazníci společnosti Gazprom ochotni zaplatit. Rada při jednání zopakovala svou analýzu, podle které je rozhodující právě cena placená ve Waidhausu a není relevantní, co tato cena zahrnuje.

110. Žalobkyně však nebyla schopna vysvětlit nebo prokázat v čem stanovení sazeb provedené společností Gazprom ve Waidhausu mohlo být ovlivněno výší vývozního cla. Je tedy nutné dospět k závěru, že se Rada nedopustila zjevně nesprávného posouzení tím, že neodpočetla uvedená cla od ceny zaplacené ve Waidhausu.

111. Kromě toho je třeba dodat, že okolnost, že ve dvou věcech citovaných žalobkyní byly odpočteny spotřební daně a že v projednávané věci byly rovněž odpočteny přepravní náklady, nemá vliv na otázku, zda v projednávané věci mohlo dojít ke zjevně nesprávnému právnímu posouzení, pokud jde o odmítnutí odpočtu vývozního cla.

112. Konečně je nutné odmítnout argumentaci žalobkyně vycházející z nedostatku odůvodnění týkající se odmítnutí odpočtu 30% vývozního cla na ruský plyn při současném odečtení přepravních nákladů. Odůvodnění napadeného nařízení totiž musí být posuzováno zejména s přihlédnutím k informacím, které byly oznámeny žalobkyni, a vyjádřením, které žalobkyně předložila v průběhu správního řízení (rozsudek Tribunálu ze dne 4. března 2010, Foshan City Nanhai Golden Step Industrial v. Rada, T-410/06, Sb. rozh. s. II-879, bod 127).

113. V projednávané věci byly na straně 5 dopisu Komise ze dne 12. prosince 2006 zaslaného žalobkyni v průběhu správního řízení a uvedeného v příloze A.12 k žalobě žalobkyni sděleny důvody, proč nebylo na místě odpočíst 30% vývozní clo na ruský plyn, což Radu zbavilo povinnosti zopakovat tato vysvětlení v článcích napadeného nařízení, takže se mohla omezit na skutkové a právní důvody představující základ uvedeného nařízení.

114. Druhá část prvního žalobního důvodu tedy není opodstatněná.

Ke třetí části prvního žalobního důvodu

115. Žalobkyně tvrdí, že došlo k porušení čl. 2 odst. 10 základního nařízení a zjevně nesprávnému posouzení v tom, že Rada v napadeném nařízení odpočetla od její vývozní ceny pro prvního nezávislého odběratele provize dceřiných společností, které byly součástí jediné hospodářské entity, kterou tvoří. Žalobkyně v tomto ohledu zpochybňuje bod 62 odůvodnění napadeného nařízení, v němž byly reprodukovány závěry Komise ze dne 28. září 2006, tedy že od vývozní ceny měly být odpočteny provize jejích dceřiných prodejních společností, tedy společností Eurochem Moskva a Eurochem Trading GmbH.

116. Podle žalobkyně úpravy uvedené v čl. 2 odst. 10 základního nařízení nejsou obligatorní nebo automatické a strana, která požaduje úpravu, nese důkazní břemeno.

117. Úvodem je třeba připomenout relevantní skutkový kontext, ve kterém orgány použily čl. 2 odst. 10 základního nařízení, který stanoví, že srovnání mezi vývozní cenou a běžnou hodnotou se provede na stejné obchodní úrovni na základě prodejů uskutečněných v co nejkratších časových intervalech, a s náležitým přihlédnutím k jiným rozdílům, které ovlivňují srovnatelnost cen.

118. K použití uvedeného ustanovení Rada vysvětlila, že žalobkyně a její výrobní společnosti neprodávají dotyčný výrobek odběratelům ve Spojených státech přímo. Vysvětlila způsob, kterým se prodej za těchto podmínek uskutečňuje. Výrobní společnosti, dceřiné společnosti žalobkyně, uzavřou smlouvu o obchodním zastoupení se žalobkyní, která je příjemkyní provize z prodeje výrobku na základě uvedené smlouvy. Žalobkyně v postavení obchodního zástupce tak zajistila, že produkt byl jejími výrobními společnostmi prodán dvěma společnostem zajišťujícím prodej, rovněž dceřiným společnostem žalobkyně; jedna měla sídlo na Britských panenských ostrovech, ale její činnost byla ukončena v roce 2005, a druhá se nachází ve Švýcarsku. Tyto prodejní společnosti prodávaly dotyčný výrobek prvnímu nezávislému odběrateli s marží.

119. I když žalobkyně uvedla, že tyto závěry zpochybnila v průběhu správního řízení, učinila tak patrně pouze proto, aby tvrdila, že všechny její dceřiné společnosti včetně jejích výrobních společností a jejích dvou prodejních společností, byly vlastněny, kontrolovány a spravovány stejným akcionářem – žalobkyní. Podle žalobkyně plnily společnosti Eurochem Moskva a Eurochem Trading totožné funkce, jako jsou funkce plně integrovaného vývozního oddělení.

120. Z bodů 59 až 62 odůvodnění napadeného nařízení vyplývá, že běžná hodnota a vývozní cena byly stanoveny na úrovni „distributora“.

121. Pokud jde v této souvislosti o běžnou hodnotu, bod 59 napadeného nařízení, jak bylo uvedeno výše, stanoví, že byla vypočtena na základě výrobních nákladů vyváženého typu výrobku, a upravena o náklady na plyn stanovené v bodě 58 odůvodnění téhož nařízení, s přičtením přiměřené částky prodejních, správních a režijních nákladů a zisků. Bod 61 odůvodnění napadeného nařízení uvádí, že prodejní, správní a režijní náklady a zisky byly stanoveny na základě váženého průměru nákladů a zisku tří severoamerických výrobců a že takto stanovené ziskové rozpětí nebylo vyšší než zisk běžně realizovaný ruskými výrobci z prodeje výrobků stejné obecné kategorie na domácím trhu.

122. Pokud jde o vývozní cenu, bod 62 odůvodnění napadeného nařízení stanoví, že vývozní cena byla stanovena na základě vývozních cen skutečně zaplacených či splatných při prodeji prvnímu nezávislému odběrateli v USA, které jsou hlavním vývozním trhem žalobkyně.

123. Článek 2 odst. 10 základního nařízení stanoví, že úpravy jsou možné.

124. Nicméně podle judikatury jak ze znění, tak i struktury čl. 2 odst. 10 základního nařízení vyplývá, že úprava vývozní ceny nebo běžné hodnoty může být učiněna pouze z důvodu zájmu zohlednění rozdílů týkajících se faktorů, které mají vliv na ceny, a tedy jejich srovnatelnost (rozsudek Tribunálu ze dne 21. listopadu 2002, Kundan a Tata v. Rada, T-88/98, Recueil, s. II-4897, bod 94). Jinými slovy důvodem existence úpravy je obnova symetrie mezi běžnou hodnotou a vývozní cenou.

125. V tomto ohledu je třeba připomenout, že čl. 2 odst. 10 písm. i) základního nařízení stanoví, že úprava se provede o rozdíly v provizích, které se vyplácejí za dané prodeje. Druhá věta uvedeného ustanovení stanoví, že termínem „provize“ se rozumí obchodní přirážky obchodníka k cenám výrobku nebo obdobného výrobku, pokud tento obchodník plní funkce obdobné funkcím obchodního zástupce vykonávajícího činnost za úplatu formou provize.

126. Tato druhá věta čl. 2 odst. 10 písm. i) základního nařízení vyplývá z čl. 1 odst. 5 nařízení č. 1972/2002. Podle bodu 6 odůvodnění posledně uvedeného nařízení je účelem vložení této věty uvést, v souladu s obvyklou praxí orgánů, že takové úpravy by měly být provedeny i tehdy, když strany nejednají na základě vztahů zmocnitel-obchodní zástupce, avšak dosahují stejného hospodářského výsledku tím, že vystupují jako kupující a prodávající.

127. Článek 2 odst. 10 písm. i) základního nařízení tudíž umožňuje provést úpravu nejen o rozdíly v provizích, které se vyplácejí za dané prodeje, ale také o ziskové rozpětí obchodních subjektů z výrobku, plní-li podobnou úlohu jako zprostředkovatel pracující za provizi (rozsudek Tribunálu ze dne 18. března 2009, Shanghai Excell M & E Enterprise a Shanghai Adeptech Precision v. Rada, T-299/05, Sb. rozh. s. II-565, bod 281).

128. V projednávané věci je tedy nutné zkoumat role žalobkyně, jejích výrobních společností a jejích prodejních společností.

129. Žalobkyní nebylo zpochybněno, že provize byly v souladu se smlouvou o obchodním zastoupení zaplaceny z vývozních prodejů. Rada zdůraznila, že tato smlouva byla smlouvou o výhradním obchodním zastoupení, která dokonce stanovila rozhodčí doložku.

130. Žalobkyně tvrdí, že orgány neprokázaly dopad takových provizí na srovnatelnost vývozní ceny a běžné hodnoty.

131. Je však zřejmé, že Rada uvedla, že vyplacené provize představovaly náhradu za úkoly plněné v rámci funkcí, které bylo možné postavit na roveň funkcím obchodního zástupce pracujícího za provizi a že její vyplácení nepředstavovalo pouhé interní přerozdělení zisků, které nemělo dopad na srovnatelnost cen.

132. Nebylo zpochybněno, že dotyčný výrobek byl prodáván prodejní společností, která stanovila cenu včetně marže, čímž hrála úlohu obchodníka. Je třeba dodat, že žalobkyně nezpochybnila svou vlastní úlohu, nebo úlohy svých výrobních a prodejních společností, které jsou připomenuty v bodě 118 výše, s výhradou tvrzení, že ona a její společnosti představovaly jedinou hospodářskou entitu.

133. Žalobkyně kromě toho odkázala na informační dokument Komise, který uváděl, že všechny vývozní prodeje byly uskutečňovány přímo prostřednictvím propojených společností. Takový údaj nicméně nemůže být postačující pro účinné zpochybnění vztahů mezi dotyčnými společnostmi, které byly prokázány Radou.

134. Není tudíž patrné, že by v projednávané věci došlo k porušení čl. 2 odst. 10 písm. i) základního nařízení a ke zjevně nesprávnému posouzení, pokud jde o použití tohoto ustanovení.

135. Třetí část prvního žalobního důvodu tedy není opodstatněná.

136. Z výše uvedeného vyplývá, že první žalobní důvod musí být považován za neopodstatněný, a proto musí být zamítnut.

Ke druhému žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení čl. 11 odst. 1 a 3 a základního nařízení

137. Žalobkyně v rámci svého druhého důvodu tvrdí, že došlo k porušení čl. 11 odst. 1 a 3 základního nařízení.

138. Žalobkyně uvádí, pokud jde o porušení čl. 11 odst. 3 základního nařízení, že orgány měly zahájit, provést a ukončit mezitímní přezkum ve spojení s přezkumem opatření, u nichž se blížil konec platnosti. Žalobkyně je toho názoru, že dodala dostatečné důkazy, když podala žádost o mezitímní přezkum dne 1. srpna 2005 a v každém případě když Komisi dne 9. září a 27. října 2005 poskytla údaje pro výpočet dumpingové marže.

139. Žalobkyně dodává, pokud jde o čl. 11 odst. 1 základního nařízení, že ve světle týchž důkazů orgány chybně přijaly napadené nařízení a prodloužily antidumpingová cla na jejich původní úroveň. V tomto ohledu zdůrazňuje, že prodloužená antidumpingová cla byla stanovena na základě metodiky určené pro země bez tržního hospodářství a na základě úrovně unijního průmyslu, která byla nutně nižší, jelikož Unie se tehdy skládala pouze z patnácti členských států.

140. Rada navrhuje, aby bylo rozhodnuto o nepřípustnosti druhého žalobního důvodu, protože je podle ní hlavním tvrzením žalobkyně v rámci tohoto žalobního důvodu to, že spolu s Komisí nezahájily mezitímní přezkum původních opatření včas. Tento žalobní důvod není podle Rady určen k podpoře návrhu žalobkyně, který usiluje o zrušení napadeného nařízení.

141. Rada se podpůrně dovolává promlčecí lhůty. Tvrdí, že žalobkyně již v této fázi nemůže zpochybňovat zdržení se nebo odmítnutí zahájit mezitímní přezkum, které se staly konečnými. Opírá se o rozsudky Soudního dvora ze dne 9. března 1994, TWD Textilwerke Deggendorf (C-188/92, Recueil, s. I -833), a ze dne 15. února 2001, Nachi Europe (C-239/99, Recueil, s. I-1197).

142. Žalobkyně zpochybňuje námitku nepřípustnosti z důvodu, že její druhý žalobní důvod se netýká jen opožděného zahájení mezitímního přezkumu, ale rovněž zachování antidumpingových opatření v napadeném nařízení. Uvádí, že Komise nikdy neodmítla zahájit mezitímní přezkum, dokonce ho dne 19. prosince 2006 zahájila, což dokazuje, že žalobkyně neměla možnost podat ani žalobu na nečinnost proti údajnému zdržení se zahájení takového přezkumu, ani žalobu na neplatnost proti stejně údajnému odmítnutí zahájit uvedené řízení. Žalobkyně dodává, že oznámení Komise oznamující zahájení šetření není napadnutelným aktem.

143. Žalobkyně každopádně neměla k datu podání žaloby možnost podat žalobu na nečinnost, jelikož Komise již jednala. Neměla ani možnost podat žalobu na neplatnost před přijetím napadeného nařízení.

144. V tomto ohledu je nutné uvést, že žalobkyně svým druhým důvodem nezpochybňuje odmítnutí Komise přistoupit k prozatímnímu přezkumu, který byl ostatně zahájen oznámením o zahájení přezkumu zveřejněným zde 19. prosince 2006. Žalobkyně uvádí, že napadla především zachování antidumpingového cla, jelikož předložila dostatečné důkazy v rámci své žádosti o prozatímní přezkum.

145. Jak správně uvedla Komise, i kdyby odmítnutí nebo nezahájení prozatímního přezkumu včas bylo protiprávní, neznamenalo by to, že tato protiprávnost zatěžovala legalitu napadeného nařízení, jediného aktu, jehož zrušení je požadováno v žalobě. Napadené nařízení ukončilo řízení zahájené v návaznosti na žádost o provedení přezkumu před pozbytím platnosti platných opatření a není odpovědí na žádost o prozatímní přezkum zahájený žalobkyní, neboť žalobkyni byla poskytnuta odpověď nařízením č. 238/2008.

146. Druhý žalobní důvod tedy musí být v rozsahu, v němž se týká případné protiprávnosti související se žádostí o prozatímní přezkum podané žalobkyní, prohlášen za nepřípustný.

147. Kromě toho je třeba dodat, že i za předpokladu, že by uvedený žalobní důvod byl založen na okolnosti, že se orgány měly zabývat žádostí o přezkum stanovenou v čl. 11 odst. 2 základního nařízení společně se žádostí podle odstavce 3 téhož článku, není uvedeno, v čem by neprovedení tohoto společného přezkumu mohlo ovlivnit legalitu napadeného nařízení. Žalobkyně zejména neprokázala, jak by byl základ sporu změněn, kdyby obě žádosti byly spojeny.

148. Je tedy třeba zamítnout druhý žalobní důvod jako nepřípustný.

149. Z výše uvedeného vyplývá, že žaloba musí být zamítnuta v plném rozsahu.

K nákladům řízení

150. Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu Tribunálu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Rada požadovala náhradu nákladů řízení a žalobkyně neměla ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení.

151. Podle čl. 87 odst. 4 prvního pododstavce jednacího řádu orgány, které vstoupily do řízení jako vedlejší účastníci, nesou vlastní náklady řízení. V důsledku toho Komise ponese vlastní náklady řízení.

Výrok

Z těchto důvodů

TRIBUNÁL (osmý senát)

rozhodl takto:

1) Žaloba se zamítá.

2) EuroChem Mineral and Chemical Company OAO (EuroChem MCC) ponese vlastní náklady, jakož i náklady vynaložené Radou Evropské unie.

3) Evropská komise ponese vlastní náklady řízení.