ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Komise v případě, že přijme rozhodnutí, kterým prohlašuje tuto podporu za neslučitelnou s vnitřním trhem a nařizuje její vrácení, aniž uvedeným příjemcům umožnila přístup ke spisu a aniž jim předem oznámila skutečnosti a okolnosti, z nichž chtěla vycházet při tomto rozhodnutí, neporušuje ani zásadu řádné správy stanovenou v čl. 41 odst. 1 a 2 Listiny základních práv Evropské unie, ani právo na obhajobu podniků, které jsou příjemci podpory. V řízení o přezkumu státních podpor se totiž příjemci podpory nemohou dovolávat skutečného práva na obhajobu.

V tomto ohledu není cílem Listiny změnit povahu přezkumu státních podpor, který byl zaveden Smlouvou o FEU, ani přiznat třetím osobám právo na kontrolu, se kterým článek 108 SFEU nepočítá. Neboť pokud by se dotyčným osobám v rámci řízení o přezkumu státních podpor umožnilo získat přístup k dokumentům založeným ve spise správního řízení Komise, režim přezkumu státních podpor, stanovený v článku 108 SFEU, by byl zpochybněn. Stejně tak povinnost pro Komisi předem oznámit příjemcům podpory skutečnosti, z nichž chce vycházet ve svém konečném rozhodnutí, by znamenala vytvoření kontradiktorní diskuse, jako je ta, která je k dispozici členskému státu odpovědnému za poskytnutí podpory, ačkoli mají tito příjemci v řízení v podstatě pouze úlohu zdroje informací.

Zúčastněné strany však mají ve smyslu čl. 108 odst. 2 SFEU právo účastnit se správního řízení v přiměřeném rozsahu s ohledem na okolnosti každého projednávaného případu. Rozhodnutí o zahájení formálního vyšetřovacího řízení tak musí umožnit zúčastněným stranám účinně se účastnit formálního vyšetřovacího řízení, v jehož rámci budou mít možnost uplatnit své argumenty. Za tímto účelem postačuje, aby byly strany seznámeny s úvahami, které vedly Komisi k předběžnému závěru, že dotčené opatření může představovat novou podporu neslučitelnou s vnitřním trhem.

(viz body 63–66, 68, 79, 82)
Unijní soud má pravomoc rozhodnout spor mezi Satelitním střediskem Evropské unie (SATCEN) a bývalým smluvním zaměstnancem, v rámci kterého se posledně uvedený domáhá zrušení několika rozhodnutí přijatých vůči němu, především rozhodnutí o odvolání z funkce, zahájení disciplinárního řízení a propuštění ze zaměstnání, stejně jako náhrady újmy. Pokud jde o přezkum legality napadených rozhodnutí, tato pravomoc vyplývá z článku 263 SFEU, a pokud jde o návrhová žádání domáhající se uplatnění mimosmluvní odpovědnosti Unie, z článku 268 SFEU ve spojení s čl. 340 druhým pododstavcem SFEU, přičemž se zohlední čl. 19 odst. 1 SEU a článek 47 Listiny základních práv Evropské unie.

Skutečnost, že napadená rozhodnutí jsou součástí činností subjektu jednajícího v oblasti společné zahraniční a bezpečnostní politiky (SZBP) totiž sama o sobě neznamená, že unijní soudy nemají pravomoc spor rozhodnout. V tomto ohledu ustanovení čl. 24 odst. 1 druhého pododstavce poslední věty SEU a čl. 275 prvního pododstavce SFEU zavádějí výjimku z pravidla obecné pravomoci, kterou článek 19 SEU přiznává Soudnímu dvoru Evropské unie za účelem zajištění dodržování práva při výkladu a provádění Smluv, a musí být vykládána restriktivně. Stejně tak platí, že i když článek 47 Listiny nemůže založit pravomoc Soudního dvora Evropské unie, pokud ji Smlouvy vylučují, zásada účinné soudní ochrany nicméně znamená, že vyloučení pravomoci unijních soudů v oblasti SZBP musí být vykládáno restriktivně. Dále rozhodnutí o odvolání z funkce, zahájení disciplinárního řízení a propuštění jsou akty, jimiž je výlučně řízen personál a které s ohledem na jejich důvody, cíle a kontext, v němž byly přijaty, nemají za cíl vést, vymezovat ani provádět SZBP ve smyslu čl. 24 odst. 2 SEU, a konkrétněji neslouží ani k plnění poslání SATCEN, jež se týkají SZBP. V tomto kontextu rozhodnutí 2009/747 o pracovním řádu SATCEN v kapitole VII a v příloze IX stanoví disciplinární režim, který se podobá režimu, jenž je stanoven v hlavě VI a v příloze IX služebního řádu úředníků.

Je tudíž třeba mít za to, že spor se podobá sporům mezi orgánem, institucí nebo jiným subjektem Unie, nespadajícím do oblasti SZBP, a některým z jeho úředníků či zaměstnanců, které lze předložit unijním soudům na základě článku 270 SFEU. V této souvislosti nelze mít za to, že výjimka z pravomoci Soudního dvora Evropské unie v oblasti SZBP sahá až tak daleko, že vylučuje pravomoc unijního soudu přezkoumávat legalitu napadených rozhodnutí, které vydal jiný subjekt Unie, když unijní soud má v každém případě pravomoc přezkoumávat legalitu totožných aktů, pokud jde o jejich obsah, cíle, které sledují, postup, na základě kterého byly přijaty, a kontext jejich přijetí, pokud se takové akty týkají orgánu, instituce nebo jiného subjektu Unie, jejichž poslání nesouvisí se SZBP. Jakýkoli jiný výklad by vedl k vyloučení zaměstnance jiného subjektu Unie spadajícího do SZBP ze systému soudní ochrany, která je poskytována unijním zaměstnancům, což by bylo v rozporu se zásadou rovného zacházení.

(viz body 83–85, 91, 93, 95–97, 99)
(viz bod 46)

Viz znění rozhodnutí.

Na unijní soudy se lze obrátit s žalobou na základě článku 263 SFEU v případě, že má napadený akt závazné právní účinky jdoucí nad rámec smluvního vztahu mezi stranami a implikující, že orgán, který je stranou smlouvy, jednal při výkonu veřejné moci, kterou má jakožto správní orgán. Akt, kterým Komise provádí mimosoudní započtení mezi závazky a pohledávkami vyplývajícími z různých právních vztahů s toutéž osobou, je v tomto ohledu napadnutelným aktem ve smyslu uvedeného ustanovení. V rámci takové žaloby na neplatnost přísluší Tribunálu přezkoumat legalitu jednoho či několika rozhodnutí o započtení s ohledem na účinky související s neuskutečněním skutečného zaplacení dlužných částek.

V souvislosti s inkasem částek, které Komise vyplatila subjektu pověřenému finančním řízením programu zřízeného Evropským rozvojovým fondem, v návaznosti na finanční audit podání návrhu na zrušení rozhodnutí o započtení v rozsahu, v němž má být na základě žaloby konstatováno i to, že Unie nemá ve vztahu k žalobci spornou pohledávku, nepředstavuje zneužití řízení, jelikož otázka existence dotčené pohledávky nespadá do smluvního rámce spojeného s uzavřením smlouvy o poskytování služeb mezi žalobcem a vnitrostátní schvalující osobou, ani do výkladu ustanovení smlouvy nebo jakékoliv dotační dohody uzavřené mezi žalobcem a Unií zastoupenou Komisí.

(viz body 58, 60, 65, 66)
Pokud jde o žádost o přístup k dokladům, jež podrobně uvádějí, jakým způsobem a v jakém okamžiku poslanci Parlamentu pro každý členský stát utratili v různých obdobích své příspěvky na všeobecné výdaje, z článků 25 a 26 rozhodnutí předsednictva Evropského parlamentu, kterým se stanoví prováděcí opatření ke statutu poslanců Evropského parlamentu, vyplývá, že tito poslanci pobírají měsíční paušální příspěvek, jehož výše je navíc známá veřejnosti, na základě jediné žádosti podané na začátku jejich mandátu. S ohledem na paušální povahu příspěvků na všeobecné výdaje nemá přitom Evropský parlament žádný doklad, jenž by z věcného či časového hlediska podrobně vykazoval používání výše uvedených příspěvků poslanci. Evropský parlament tudíž nemá k dispozici předmětné údaje, a není tedy s to zpřístupnit dokumenty požadované v tomto směru.

Doklady, které má Parlament k dispozici a které se týkají příspěvků na cestovní výdaje a denních příspěvků, jež nutně identifikují každého dotyčného poslance Parlamentu, přinejmenším pro účely výplaty těchto příspěvků, představují dokumenty obsahující informace týkající se identifikovaných fyzických osob ve smyslu čl. 2 písm. a) nařízení č. 45/2001 o ochraně fyzických osob v souvislosti se zpracováním osobních údajů orgány a institucemi Společenství a o volném pohybu těchto údajů. Totéž platí pro dokumenty, které má Parlament k dispozici a které se týkají výdajů na parlamentní asistenci, jež nutně identifikují každého dotyčného poslance Parlamentu a jednotlivé příjemce těchto příspěvků, přinejmenším též pro účely výplaty těchto příspěvků.

V tomto ohledu nelze rozlišovat dotčené údaje podle toho, zda spadají do soukromé sféry nebo do sféry veřejné, neboť pojmy „osobní údaje“ ve smyslu čl. 2 písm. a) nařízení č. 45/2001 a údaje o soukromí nelze směšovat. Otázka, zda existuje riziko porušení legitimních zájmů poslanců Parlamentu, též nemůže ovlivnit kvalifikaci dotčených údajů jako osobních údajů. Stejně tak skutečnost, že údaje týkající se dotčených osob jsou úzce spjaty s veřejnými údaji o těchto osobách, zejména z důvodu, že jsou dostupné na internetových stránkách Parlamentu, pokud jde zejména o jména poslanců Parlamentu, neznamená, že tyto údaje již nemohou být kvalifikovány jako osobní údaje ve smyslu uvedeného ustanovení. Jinými slovy, kvalifikace dotčených údajů jako osobních údajů nemůže být vyloučena pouze proto, že tyto údaje souvisejí s jinými údaji, které jsou veřejné, a to bez ohledu na otázku, zda by zpřístupnění těchto údajů porušilo legitimní zájmy subjektů údajů.

(viz body 46–48, 50–53)
Rozsudek Tribunálu (prvního senátu) ze dne 20. června 2018 – KV v. Komise

(věc T-104/15)

„Grantové dohody, které byly uzavřeny v rámci akčního programu v oblasti celoživotního učení (2007-2013) – Projekty ‚Green Business is Smart Busines‘ a ‚LadybizIT: Woman entrepreneurship on the verge of ICT‘ – Nezpůsobilé výdaje – Žaloba na neplatnost – Nepříslušnost Komise“

1. Žaloba na neplatnost–Žalobní důvody–Nedostatek pravomoci orgánu, který je původcem napadeného aktu–Neopominutelný důvod (Článek 263 SFEU) (viz bod 38)

2. Agentury Evropské unie–Výkonná agentura pro vzdělávání, kulturu a audiovizuální oblast (EACEA)–Odvolací řízení–Rozhodnutí, jež prohlašuje některé personální výdaje za nezpůsobilé s ohledem na grantové dohody uzavřené v rámci akčního programu v oblasti celoživotního učení–Možnost přezkumu legality uvedeného rozhodnutí Komisí–Neexistence–Nepříslušnost Komise (Nařízení Rady č. 58/2003, článek 22) (viz body 46-50)

3. Soudní řízení–Předložení věci Tribunálu na základě rozhodčí doložky–Pasivní legitimace žalované–Grantové dohody, které byly uzavřeny v rámci akčního programu v oblasti celoživotního učení–Dohody uzavřené s Výkonnou agenturou pro vzdělávání, kulturu a audiovizuální oblast (EACEA)–Žaloba směřující proti Komisi–Nepřípustnost (Článek 272 SFEU; nařízení Rady č. 58/2003) (viz body 51, 52)

Předmět

Návrh zakládající se na článku 263 SFEU, který zní na zrušení prováděcího rozhodnutí Komise C(2014) 9706 final ze dne 16. prosince 2014, kterým se jako neopodstatněná zamítá žaloba podaná žalobkyní proti rozhodnutí EACEA ze dne 23. září 2014, jež prohlašuje některé personální výdaje za nezpůsobilé s ohledem na grantové dohody uzavřené dne 30. září 2010 a dne 9. září 2011 mezi žalobkyní a EACEA na provedení evropských projektů „Green Business is Smart Business“ et „LadybizIT : Woman entrepreneurship on the verge of ICT“.

Výrok

1) Prováděcí rozhodnutí Komise C(2014) 9706 final ze dne 16. prosince 2014 se zrušuje.

2) Ve zbývající části se žaloba odmítá jako nepřípustná.

3) Evropská komise ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené KV.
Rozsudek Tribunálu (prvního senátu) ze dne 20. června 2018 – KV v. EACEA

(Spojené věci T‑306/15 a T‑484/15)

„Rozhodčí doložka – Dohody o grantech uzavřené v rámci akčního programu pro celoživotní vzdělávání (2007–2013) – Projekty NEST a ‚This is IT‘ – Nezpůsobilé náklady – Překvalifikování žalob“

1. Soudní řízení–Právní základ žaloby–Volba náležející žalobci, nikoli unijnímu soudu (viz bod 31)

2. Žaloba na neplatnost–Žaloba týkající se ve skutečnosti sporu smluvní povahy–Žaloba týkající se rozhodnutí unijní agentury, které je neoddělitelné od smluvních vztahů mezi ní a žalobcem–Nedostatek pravomoci unijního soudu–Nepřípustnost (Článek 263 SFEU) (viz body 36, 43)

3. Žaloba na neplatnost–Žaloba týkající se ve skutečnosti sporu smluvní povahy–Překvalifikování žaloby–Podmínky [Články 263 SFEU a 272 SFEU; jednací řád Tribunálu, čl. 76 písm. d)] (viz body 44, 45, 47, 49)

4. Rozpočet Evropské unie–Finanční podpora Unie–Povinnost příjemce dodržovat podmínky pro poskytnutí finanční podpory–Financování vztahující se pouze na skutečně vynaložené náklady–Doložení existence uplatňovaných nákladů–Nedostatek–Nezpůsobilé náklady–Správné technické provádění projektů, jež jsou předmětem finanční podpory Unie–Neexistence vlivu (Článek 317 SFEU) (viz body 57, 58)

5. Vnitrostátní právo–Odkaz na vnitrostátní právní řády–Řecké právo–Pracovní právo–Určení existence pracovní smlouvy (viz body 69, 70, 89–91)

Předmět

Návrhy na základě článku 272 SFEU znějící na určení, že prohlášením některých osobních výdajů vynaložených žalobkyní v rámci projektů „Network of Staff and Teachers in childcare services“ (NEST) a „Facilitating and fostering digital competence through volunteers – This is IT“ (This is IT) za nezpůsobilé, EACEA nesprávně vyložila a uplatnila smluvní ustanovení týkající se těchto projektů.

Výrok

1) Věci T‑306/15 a T‑484/15 se spojují pro účely rozhodnutí, kterým se končí řízení.

2) Žaloby se zamítají.
(viz bod 39)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 49, 67, 69, 70, 72)

Tak tomu je v případě dopisu Evropské agentury pro chemické látky (ECHA), který byl zaslán členskému státu a ECHA v něm závazně a s konečnou platností uvedla důvody, proč měla za to, že informace předložené žadatelem o registraci látky poskytnuté v návaznosti na rozhodnutí ECHA, kterým byl konstatován nesoulad registrační dokumentace s nařízením č. 1907/2006 o registraci, hodnocení, povolování a omezování chemických látek (REACH), nedostačovaly ke splnění požadavků vyplývajících z uvedeného rozhodnutí, a kterým bylo konstatováno porušení povinností vyplývajících z čl. 41 odst. 4 tohoto nařízení a v kterém vyzvala členský stát, aby přijal opatření nezbytná k ukládání a vymáhání sankcí podle článku 126 uvedeného nařízení. Za těchto podmínek jdou účinky napadeného aktu nad rámec pouhého poskytnutí informací uvedenému členskému státu a napadený akt je více než pouhým technickým posudkem či podrobným faktickým popisem souhrnu důvodů, proč žadatel o registraci nesplnil své povinnosti podle nařízení č. 1907/2006. Napadený akt je tedy třeba považovat za akt vyvolávající závazné právní účinky ve vztahu jak k žadateli o registraci, tak k členskému státu, a tudíž za akt, který může být předmětem žaloby na neplatnost.

V rámci hodnocení registrační dokumentace, kterou Evropská agentura pro chemické látky (ECHA) provádí podle čl. 41 odst. 1 nařízení č. 1907/2006 o registraci, hodnocení, povolování a omezování chemických látek (REACH), může ECHA vypracovat návrh rozhodnutí, kterým od žadatele či žadatelů o registraci požaduje předložení všech informací nezbytných k tomu, aby byly žádosti o registraci uvedeny do souladu s příslušnými požadavky na informace. Podle čl. 42 odst. 1 téhož nařízení ECHA přezkoumá všechny informace předložené v návaznosti na rozhodnutí přijaté podle článku 41 téhož nařízení a případně navrhne veškerá vhodná rozhodnutí podle posledně uvedeného ustanovení.

S ohledem na skutečnost, že kontrola prováděná ze strany ECHA v návaznosti na první rozhodnutí nařizující žadateli o registraci, aby uvedl registrační dokumentaci do souladu, je pouhým pokračováním jednoho a téhož řízení, je nutno konstatovat, že pokud uvedený žadatel o registraci požadované informace vůbec neposkytne, žádné nové posouzení souladu dokumentace, a tedy žádné nové rozhodnutí ve smyslu čl. 42 odst. 1 nařízení č. 1907/2006 se nevyžaduje. Naproti tomu v případě, že v reakci na rozhodnutí nařizující uvedení registrační dokumentace do souladu využije žadatel o registraci možnosti stanovené v příloze XI uvedeného nařízení upravit standardní režim zkoušek a s tím související podání zjevně nepostrádají vážnost s ohledem na požadavky uvedené v této příloze, a nejsou tedy zneužitím řízení, ECHA tyto úpravy posoudí. ECHA posoudí soulad těchto úprav s požadavky stanovenými v příloze XI nařízení č. 1907/2006 bez ohledu na otázku, zda dotčené úpravy spočívají na nových a podstatných skutečnostech, které nebyly známé v okamžiku, kdy bylo přijato první rozhodnutí o uvedení do souladu podle čl. 41 odst. 3 tohoto nařízení.

(viz body 55, 57, 62, 63)
V rámci použití kritéria soukromého věřitele přísluší Komisi, aby provedla přezkum individuální situace dotčených veřejných věřitelů, zejména s ohledem na jejich postavení běžných nebo přednostních věřitelů, a to v zásadě s cílem určit, zda jejich volba šla nad rámec toho, co bylo odůvodněno obchodními požadavky, nebo co je možné vysvětlit vůlí poskytnout výhody dotyčnému podniku. Veřejní věřitelé tak nemohou být považováni za jedinou entitu, a je třeba zohlednit jejich zvláštní vlastnosti.

V tomto ohledu by mohlo považování státu za jediného věřitele vést k připuštění toho, že někteří veřejní věřitelé by byli povinni přijmout rozhodnutí, které by bylo v rozporu s jejich zájmy a nepostupovat podobně, jak by postupoval soukromý věřitel nacházející se ve stejné situaci.

(viz body 188, 196)
Evropská komise neporušila zásadu řádné správy vyplývající z čl. 41 odst. 1 a 2 Listiny základních práv Evropské unie, ani právo na obhajobu podniků, které jsou příjemci podpory, když přijala rozhodnutí prohlašující podporu za neslučitelnou s vnitřním trhem, aniž by uvedeným příjemcům poskytla přístup ke spisu a aniž by je předtím informovala o okolnostech a úvahách, na nichž hodlala založit své rozhodnutí. V řízení o přezkumu státních podpor se příjemci podpory nemohou dovolávat svých skutečných práv na obhajobu.

Cílem Listiny není změnit povahu přezkumu státních podpor, který byl zaveden Smlouvou o FEU, ani přiznat třetím osobám právo na kontrolu, které článek 108 SFEU neupravuje. Pokud by se totiž zúčastněným osobám v rámci řízení o přezkumu státních podpor umožnilo získat přístup k dokumentům založeným ve správním spise Komise, režim přezkumu státních podpor podle článku 108 SFEU by byl zpochybněn. Stejně tak povinnost Komise sdělit předem příjemcům podpory okolnosti, na kterých hodlá založit své konečné rozhodnutí, by se rovnalo uspořádání kontradiktorní diskuze, jako je ta, která se zahajuje pro členský stát odpovědný za poskytnutí podpory, přestože tito příjemci mají v zásadě pouze úlohu zdroje informací v řízení.

Zúčastněné strany ve smyslu čl. 108 odst. 2 SFEU však mají právo účastnit se správního řízení v rozsahu přiměřeném okolnostem projednávaného případu. Rozhodnutí o zahájení řízení musí umožnit zúčastněným stranám účinně se účastnit formálního vyšetřovacího řízení, ve kterém budou mít možnost uplatnit své argumenty. Za tímto účelem postačuje, aby byly zúčastněné strany seznámeny s úvahami, které vedly Komisi k předběžnému závěru, že dotčené opatření může představovat novou podporu neslučitelnou s vnitřním trhem.

(viz body 49-57, 64, 66)
1)

Rozhodnutí Komise C (2015) 5023 final ze dne 23. července 2015 o státní podpoře SA.39078 (2014/N) (Dánsko) na financování projektu pevného spojení přes úžinu Fehmarn (Úř. věst. 2015, C 325, s. 5) se zrušuje v rozsahu, v němž Komise rozhodla nevznést námitky proti opatřením, které Dánské království přiznalo společnosti Femern A/S na plánování, výstavbu a provoz pevného spojení přes úžinu Fehmarn.
9.

Podpory poskytované státy – Zákaz – Výjimky – Podpory, které lze považovat za slučitelné s vnitřním trhem – Posouzení z hlediska čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU – Zohlednění předchozí praxe – Vyloučení – Porušení zásady rovného zacházení – Neexistence [Článek 107 odst. 3 písm. c) SFEU] (viz body 152, 153)
52

Nicméně na rozdíl od výkladu, který zastává žalobkyně, z judikatury uvedené v bodech 50 a 51 výše nevyplývá, že pojem „podpora íránské vládě“ vyžaduje důkaz o souvislosti mezi touto podporou a jadernými aktivitami Íránské islámské republiky. V této souvislosti Rada právem tvrdí, že žalobkyně zaměňuje kritérium týkající se poskytování podpory íránské vládě uvedené v čl. 20 odst. 1 písm. c) rozhodnutí 2010/413 a v čl. 23 odst. 2 písm. d) nařízení č. 267/2012, které je v projednávaném případě jediné relevantní, a kritérium týkající se poskytování „podpory jaderným činnostem Íránu, jež by mohly ohrozit nešíření, nebo vývoji nosičů jaderných zbraní“ uvedené v čl. 20 odst. 1 písm. b) tohoto rozhodnutí a v čl. 23 odst. 2 písm. a) tohoto nařízení (v tomto smyslu viz rozsudek National Iranian Oil Company v. Rada, bod 40 výše, EU:T:2014:678, bod 139). Uplatnění prvního kritéria přitom nezahrnuje existenci určitého stupně vazby na jaderné činnosti Íránu, a to ani nepřímé, která je vyžadována pro účely uplatnění druhého výše zmíněného kritéria týkajícího se poskytování podpory jaderným činnostem Íránu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 28. listopadu 2013, Rada v. Manufacturing Support & Procurement Kala Naft, C‑348/12 P, EU:C:2013:776, bod 80; rozsudek Central Bank of Iran v. Rada, bod 40 výše, EU:T:2015:187, bod 66).
19

Žalobkyně v podstatě zdůrazňuje, že až do okamžiku podání návrhu na prohlášení neplatnosti již byla napadená ochranná známka skutečně trvale užívána v členských státech Evropské unie od roku 1998, včetně Spojeného království, a vedle starších ochranných známek společnosti BSkyB tedy existovala po dobu přibližně čtrnácti let. Podle jejího názoru je tato doba zkrácena na přibližně jedenáct let, pokud by bylo zohledněno období mezi dnem jejího zápisu jakožto ochranné známky Evropské unie dne 2. května 2001 a dnem podání návrhu na prohlášení neplatnosti dne 21. března 2012, který je založen na nebezpečí záměny mezi kolidujícími ochrannými známkami. Společnost BSkyB však podle žalobkyně neměla za to, že je toto nebezpečí dostatečným důvodem k tomu, aby již dříve zahájila řízení u soudu, ani neměla za to, že představuje důvod dostatečný k podání návrhu na prohlášení neplatnosti napadené ochranné známky buď po návrhu na zrušení ze dne 23. března 2007, nebo po 2. dubnu 2007, tedy okamžiku, kdy žalobkyně předložila důkaz o jejím užívání a kdy se společnost BSkyB v každém případě o uvedeném užívání dozvěděla. V projednávané věci byly tedy podle ní podmínky čl. 54 odst. 2 nařízení č. 207/2009 splněny. Žalobkyně upřesňuje, že i když jí v zásadě přísluší, aby prokázala, že si společnost BSkyB byla užívání napadené ochranné známky vědoma, je pro ni velmi obtížné, ba dokonce nemožné, aby takový důkaz, který spadá do její vnitřní sféry, předložila. Tento důkaz nebo domněnka takové vědomosti by přitom mohly být rovněž založeny na takových objektivních okolnostech, jako je obchodní vztah nebo úzký konkurenční vztah prokázaný například souběžným představováním výrobků a služeb označených kolidujícími ochrannými známkami v rámci téhož veletrhu. Na základě celé řady skutečností a okolností, které byly zčásti uplatněny v průběhu řízení u EUIPO, lze totiž dospět k závěru, že společnost BSkyB musela o napadené ochranné známce vědět. [omissis]
27

Zaprvé žalobkyně v podstatě uvádí, že posouzení odvolacího senátu, podle něhož je výraz „piccolo“ vnímán jako čistě popisný, znamená de facto prohlášení starší ochranné známky za neplatnou. Zadruhé má za to, že odvolací senát jednal protiprávně, když v rámci svého posouzení důkazu o skutečném užívání starší ochranné známky přezkoumal její rozlišovací způsobilost a když dospěl k závěru, že ji tato ochranná známka postrádá. Zatřetí má žalobkyně za to, že posouzení odvolacího senátu, podle něhož starší ochranná známka postrádá rozlišovací způsobilost, je založeno výlučně na dokumentech s daty, která časově následují po relevantním období a které vedlejší účastnice předložila s odůvodněním odvolání proti rozhodnutí námitkového oddělení. Podle jejího názoru tedy ze žádného důkazu nevyplývá, že by starší ochranná známka postrádala během relevantního období rozlišovací způsobilost. Konečně začtvrté žalobkyně tvrdí, že i v případě, že by Tribunál dospěl k závěru, že odvolacímu senátu příslušelo posoudit, že starší ochranná známka nemá rozlišovací způsobilost, přezkum legality napadeného rozhodnutí provedený Tribunálem jasně ukáže, že na rozdíl od závěru uvedeného odvolacím senátem byla uvedená ochranná známka užívána jakožto ochranná známka, a nikoli pouze popisným způsobem.