STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

MACIEJE SZPUNARA

přednesené dne 27. března 2019 ( 1 )

Věc C‑716/17

A

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Østre Landsret (odvolací soud pro východní oblast, Dánsko)]

„Řízení o předběžné otázce – Pracovníci – Omezení volného pohybu – Zahájení řízení o restrukturalizaci dluhu – Podmínka bydliště – Přípustnost“

I. Úvod

1. V rozsudku Radziejewski ( 2 ) Soudní dvůr rozhodl, že požadavek, aby dlužník měl bydliště v členském státě, ve kterém podává návrh na povolení oddlužení, představuje omezení volného pohybu pracovníků, které je v zásadě zakázáno článkem 45 SFEU.

2. Projednávaná věc se týká otázky, zda je dánská právní úprava upravující příslušnost soudů v řízeních o oddlužení v rozporu s článkem 45 SFEU. Na rozdíl od předkládajícího soudu ve věci, ve které byl vydán rozsudek Radziejewski ( 3 ), má soud, který podal žádost o rozhodnutí o předběžné otázce v projednávané věci, za to, že dotčená právní úprava představuje omezení volného pohybu pracovníků. Proto se první předběžnou otázkou Østre Landsret (odvolací soud pro východní oblast, Dánsko) dotazuje, zda může být takové omezení přesto odůvodněné. Druhou předběžnou otázkou, která byla položena podpůrně, žádá zmíněný soud, aby Soudní dvůr určil, zda za okolností projednávané věci má článek 45 SFEU přímý účinek ve vztahu k soukromým věřitelům dlužníka, který podal návrh na povolení oddlužení.

II. Právní rámec

A. Unijní právo

1. Nařízení (ES) č. 44/2001

3. Článek 1 nařízení č. 44/2001 ( 4 ) stanoví: „1. Toto nařízení se vztahuje na věci občanské a obchodní bez ohledu na druh soudu. Nevztahuje se zejména na věci daňové, celní a správní. 2. Toto nařízení se nevztahuje na: […] b) konkursy, vyrovnání a podobná řízení; […]“

2. Nařízení (EU) č. 1215/2012

4. Článek 1 nařízení č. 1215/2012 ( 5 ) stanoví: „1. Toto nařízení se vztahuje na věci občanské a obchodní bez ohledu na druh soudu. Nevztahuje se zejména na daňové, celní či správní věci ani na odpovědnost státu za jednání a opominutí při výkonu státní moci (acta iure imperii). 2. Toto nařízení se nevztahuje na: […] b) konkursy, vyrovnání a podobná řízení; […]“

3. Nařízení (EU) 2015/848

5. Článek 1 nařízení (EU) 2015/848 ( 6 ), nadepsaný „Oblast působnosti“, stanoví: „1. Toto nařízení se vztahuje na veřejná kolektivní řízení, včetně předběžných řízení, která jsou založena na právu upravujícím úpadek a ve kterých, za účelem záchrany, úpravy dluhu, reorganizace nebo likvidace, […] b) jsou majetek a záležitosti dlužníka pod kontrolou či dohledem soudu, nebo […]“

6. V bodě 88 odůvodnění nařízení 2015/848 se přitom uvádí, že pro Dánské království není toto nařízení závazné ani použitelné. Dánské království nebylo vázáno ani předchozím nařízením (ES) č. 1346/2000 ( 7 ).

B. Dánské právo

7. Podle § 3 konkursloven (insolvenční zákon) platí, že: „1. Návrh na restrukturalizaci dluhu, konkurz nebo oddlužení se podává u insolvenčního soudu v místě, kde dlužník vykonává svou obchodní činnost. 2. Jestliže dlužník v Dánsku nevykonává obchodní činnost, návrh se podává u insolvenčního soudu, v jehož obvodu má dlužník bydliště. […]“

8. Pojem „soud místa bydliště“ (hjemting) je nutné vykládat mimo jiné v souladu s § 235 retsplejeloven (občanský soudní řád), který zní: „1. Nestanoví-li právní předpisy jinak, řízení se zahajuje v místě bydliště žalovaného. 2. Za soud místa bydliště se považuje soud, v jehož obvodu má žalovaný bydliště. Jestliže má žalovaný bydliště v obvodech několika soudů, považuje se za soud místa jeho bydliště každý z těchto soudů. 3. Jestliže žalovaný nemá bydliště, soudem místa bydliště se rozumí soud místa jeho pobytu. 4. Jestliže žalovaný nemá bydliště a není ani známo místo jeho pobytu, soudem místa bydliště se rozumí soud, v jehož obvodu měl naposledy bydliště nebo v jehož obvodu naposledy pobýval.“

III. Skutkové okolnosti sporu v původním řízení

9. Navrhovatel v původním řízení, A, je dánský státní příslušník, který vykonává svou profesní činnost jako zaměstnanec v Dánsku, kde podléhá rovněž neomezené daňové povinnosti. Bydliště má ve Švédsku.

10. Dne 8. února 2017 podal A návrh na povolení oddlužení spolu s přílohami k Sø- og Handelsretten (Námořní a obchodní soud) v Kodani (Dánsko). Návrh se týká dluhů vůči dánským věřitelům, které vznikly v období počínaje rokem 1999.

11. Usnesením ze dne 6. dubna 2017 Sø- og Handelsretten (Námořní a obchodní soud) návrh odmítl pro nepříslušnost. Podle zmíněného soudu není v řízení zahájeném A dána příslušnost dánských soudů, jelikož navrhovatel v Dánsku nevykonává samostatnou výdělečnou činnost a nemá v něm bydliště.

12. Østre Landsret (odvolací soud pro východní oblast), rozhodující jako soud druhého stupně, tak musí rozhodnout, zda je dánský soud příslušný k řízení o návrhu A na povolení oddlužení. Odvolací soud má za to, že příslušnost dánského soudu by mohla být dána, pokud by byly dánské předpisy o příslušnosti soudů ve věcech týkajících se oddlužení v rozporu s unijním právem.

IV. Předběžné otázky a řízení před Soudním dvorem

13. Østre Landsret (odvolací soud pro východní oblast) se rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1) Brání článek 45 SFEU, jak jej vykládá rozsudek [Radziejewski ( 8 )], takovému pravidlu o příslušnosti soudu, jaké stanoví dánské právo, jehož účelem je zajistit, aby soudu, který se návrhem na povolení oddlužení zabývá, byla známa a mohla být v jeho posouzení zohledněna specifická socioekonomická situace, ve které se dlužník a jeho rodina nachází a o níž je třeba předpokládat, že se v ní budou nacházet i nadále, a aby toto posouzení mohl provést na základě předem stanovených kritérií, která stanoví, co lze považovat za přijatelně skromnou životní úroveň v rámci oddlužení? Pro případ, že by odpověď na první předběžnou otázku byla taková, že uvedené omezení nelze považovat za odůvodněné, byla Soudnímu dvoru položena následující otázka: 2) Je třeba článek 45 SFEU vykládat v tom smyslu, že má přímý účinek ve vztazích mezi jednotlivci rovněž v situaci, jako je situace dotčená v projednávané věci, v důsledku čehož soukromí věřitelé musí snést snížení nebo úplnou ztrátu hodnoty pohledávky vůči dlužníkovi, který se přestěhoval do zahraničí?“

14. Projednávaná žádost o rozhodnutí o předběžné otázce došla kanceláři Soudního dvora dne 22. prosince 2017.

15. Písemná vyjádření předložili A, dánská vláda a Evropská komise. Všichni uvedení se zúčastnili jednání konaného dne 15. ledna 2019.

V. Analýza

16. Za účelem správného pochopení podstaty předběžných otázek položených v projednávané věci je třeba nejprve uvést problémy, které jsou v nich vzneseny, do kontextu unijního systému mezinárodního práva soukromého. Za tímto účelem uvedu na úvod několik poznámek o dánském řízení o oddlužení. Následně budu zkoumat, zda toto řízení spadá do oblasti působnosti jednotlivých nástrojů unijního práva. Konečně se na základě těchto úvah budu zabývat analýzou položených předběžných otázek.

A. K dánskému řízení o oddlužení

17. Předkládající soud vysvětluje, že dánské řízení o oddlužení se zahajuje tím, že dlužník podá návrh k insolvenčnímu soudu. Uvedený soud se sejde s dlužníkem a určí, zda neexistují okolnosti, které by bránily zahájení takového řízení. Právě v této fázi se rovněž zkoumá příslušnost dánských soudů a její součástí je řízení, ve kterém byly položeny tyto předběžné otázky.

18. Jestliže je dána příslušnost soudu a jestliže v této fázi nejsou dány žádné důvody, které by bránily zahájení takového řízení, insolvenční soud zahájí řízení o oddlužení. Za tímto účelem insolvenční soud jmenuje asistenta, který je advokátem a který podrobněji posoudí finanční situaci dlužníka a sestaví plán oddlužení. Tento plán obsahuje podrobný přehled dlužníkových aktiv a pasiv a celkové finanční situace domácnosti, jakož i návrh na restrukturalizaci dluhu.

19. Zmíněný plán je následně zaslán věřitelům, kteří se do řízení zapojují až v této fázi. Věřitelům je stanovena lhůta k podání námitek proti plánu oddlužení. Insolvenční soud poté svolá jednání, na kterém rozhodne o návrhu na povolení oddlužení.

20. Insolvenční soud může vydat usnesení o povolení oddlužení, jestliže dlužník prokáže, že není schopen plnit své závazky a že není naděje, že by v příštích několika letech byl schopen tyto závazky plnit, a dále lze předpokládat, že oddlužení povede k trvalému zlepšení finanční situace dlužníka. Usnesení o povolení oddlužení nelze vydat mimo jiné, pokud nebyla objasněna finanční situace dlužníka. Insolvenční soud může zamítnout oddlužení i v případě, že jeho povolení brání jiné okolnosti.

21. Z výkladu dánských právních předpisů uvedeného předkládajícím soudem vyplývá, že insolvenční soud musí být schopen posoudit minulou, stávající i budoucí situaci, ve které se nachází dlužník, jeho manželka či družka a jejich děti, aby mohl určit, zda dlužník splňuje podmínky pro oddlužení. Za účelem tohoto posouzení, a zejména ověření informací poskytnutých dlužníkem, je často zapotřebí znát místní souvislosti. Podle předkládajícího soudu je tak nezbytné, aby o návrzích na oddlužení rozhodoval soud, kde má dlužník bydliště nebo místo pobytu.

B. Úvodní poznámky k použitelnosti právních nástrojů unijního mezinárodního práva soukromého

22. Předkládající soud v první řadě uvádí, že v Dánském království není použitelné nařízení č. 1346/2000, a tvrdí, že ve světle rozsudku Radziejewski ( 9 ) by dánské řízení o oddlužení nespadalo do působnosti zmíněného nařízení, ani kdyby na jeho území použitelné bylo. Kromě toho uvedený soud uvádí, že obdobně jako švédské řízení o oddlužení ani dánské řízení nezbavuje dlužníka práva nakládat se svým majetkem.

23. Podotýkám, že v rozsudku Radziejewski ( 10 ) Soudní dvůr uvedl, že švédské řízení o oddlužení se nenachází v příloze A nařízení č. 1346/2000 a že toto nařízení se použije pouze na řízení vyjmenovaná v uvedené příloze ( 11 ). Obdobně v rozsudku Bank Handlowy a Adamiak ( 12 ) Soudní dvůr rozhodl, že francouzské řízení „sauvegarde“ spadá do oblasti působnosti nařízení č. 1346/2000, jelikož je uvedeno v příloze A téhož nařízení. Někteří autoři však vyjadřují pochybnosti o tom, zda posledně uvedené řízení splňuje podmínky stanovené v čl. 1 odst. 1 uvedeného nařízení ( 13 ). Z toho pak dovozují, že uvedením určitého řízení v příloze A nařízení č. 1346/2000 mohou členské státy zajistit, aby bylo toto nařízení použitelné i na řízení, která nesplňují podmínky vymezující oblast jeho působnosti ( 14 ).

24. V projednávané věci však nepovažuji za nutné zabývat se otázkou, zda může být řízení, které nesplňuje podmínky stanovené v čl. 1 odst. 1 nařízení č. 1346/2000, uvedeno v příloze A tohoto nařízení. Dánské řízení o oddlužení není v této příloze uvedeno čistě z toho důvodu, že Dánské království nařízení č. 1346/2000 neuplatňuje.

25. Mimoto je pravda, jak uvádí dánská vláda a Komise, že nařízení 2015/848, kterým bylo nařízení č. 1346/2000 nahrazeno, se zřejmě na řízení o oddlužení vztahuje. Z článku 1 odst. 1 písm. b) nařízení 2015/848 vyplývá, že se toto nařízení vztahuje na veřejná kolektivní řízení, která jsou založena na právu upravujícím úpadek a ve kterých, za účelem úpravy dluhu, jsou majetek a záležitosti dlužníka pod kontrolou či dohledem soudu, za podmínky, jak vyplývá z čl. 1 odst. 1 třetího pododstavce uvedeného nařízení, že jsou tato řízení uvedena v příloze A téhož nařízení ( 15 ). Je však třeba podotknout, že stejně jako nařízení č. 1346/2000 není ani nařízení 2015/848 pro Dánské království závazné. Navíc je nařízení 2015/848 použitelné na řízení zahájená po 26. červnu 2017 ( 16 ), zatímco návrh, kterým bylo zahájeno původní řízení, byl podán dne 7. února 2017.

26. Zadruhé předkládající soud uvádí, že na rozdíl od nařízení upravujících insolvenční řízení, příp. úpadek, je v Dánském království použitelné nařízení č. 44/2001, a to na základě „paralelní dohody“ ( 17 ).

27. Podle předkládajícího soudu však dánské řízení o oddlužení nespadá do působnosti nařízení č. 44/2001 ani do působnosti nařízení č. 1215/2012, které jej nahradilo. Podle jejich čl. 1 odst. 2 písm. b) není prvně uvedené nařízení použitelné na konkursy, vyrovnání a podobná řízení a druhé uvedené nařízení na insolvenční řízení a podobná řízení.

28. V tomto směru souhlasím s názorem předkládajícího soudu.

29. Ačkoli řízení o oddlužení splňuje podmínky stanovené v čl. 1 odst. 1 nařízení 2015/848, a může tudíž spadat do oblasti jeho působnosti, mám za to, že zmíněné řízení nemůže spadat do oblasti působnosti nařízení č. 1215/2012. Nařízení č. 1215/2012 a nařízení 2015/848 se vzájemně doplňují a jejich oblasti působnosti by se neměly překrývat ( 18 ).

30. Skutečnost, že nařízení 2015/848 není v Dánsku použitelné, je irelevantní ( 19 ). Oblast působnosti nařízení č. 1215/2012 nelze určovat v závislosti na tom, zda je v dotčeném členském státě použitelné nařízení 2015/848, či nikoli.

31. Kromě toho, jak vyplývá z bodů 23 a 24 tohoto stanoviska, závisí použitelnost nařízení 2015/848 na tom, zda je určité řízení uvedeno v příloze A tohoto nařízení ( 20 ). Nicméně je zřejmé, že řízení, které splňuje podmínky stanovené v čl. 1 odst. 1 nařízení 2015/848, nemůže spadat do oblasti působnosti nařízení č. 1215/2012 jen z toho důvodu, že není uvedeno v příloze A nařízení 2015/848 ( 21 ).

32. Shrneme-li výše uvedené, dánské řízení o oddlužení, na které odkazuje předkládající soud, nespadá do oblasti působnosti nařízení č. 1346/2000, nařízení č. 44/2001 ani nařízení č. 1215/2012. Ustanovení zmíněných nařízení tudíž nelze při posuzování předběžných otázek položených v projednávané věci brát v potaz. V analýze první předběžné otázky se však zabývám problematikou použitelnosti nařízení 2015/848 za takových okolností, jako jsou okolnosti dané v projednávané věci, jelikož dánská vláda na zmíněném nařízení zřejmě zakládá argument podporující její tezi, podle které článek 45 SFEU nebrání podmínce bydliště stanovené dánskou právní úpravou.

C. K první předběžné otázce

33. Předmětem první předběžné otázky položené předkládajícím soudem je, zda může být taková podmínka bydliště, jaká je stanovena dánskou právní úpravou, odůvodněna skutečností, že jejím prostřednictvím lze zaručit, že soud, k němuž byl podán návrh na povolení oddlužení, bude moci rozhodovat na základě informací o současné a budoucí sociální a finanční situaci dlužníka a jeho rodiny.

34. Na druhou stranu předkládající soud nežádá Soudní dvůr, aby určil, zda podmínka bydliště stanovená příslušnými dánskými právními předpisy představuje omezení volného pohybu pracovníků, které je podle článku 45 SFEU v zásadě zakázáno. S odkazem na rozsudek Radziejewski ( 22 ) má předkládající soud, stejně jako všichni zúčastnění, za to, že dotčená dánská právní úprava omezuje volný pohyb pracovníků. Neshodují se však v názoru na to, zda je toto omezení odůvodněné.

35. Předtím, než se budu věnovat analýze ve věci samé, uvedu několik poznámek k možným problémům vyplývajícím z pravidel o soudní příslušnosti ve světle rozsudku Radziejewski ( 23 ). Následně, s ohledem na argumenty uvedené předkládajícím soudem a dánskou vládou, se budu zabývat otázkou, zda lze za okolností daných v projednávané věci považovat podmínku bydliště za odůvodněnou.

1. K existenci omezení volného pohybu

36. Soudní dvůr ve své judikatuře zdůrazňuje, že vnitrostátní ustanovení, které upravuje rozdílné zacházení na základě kritéria bydliště, může v zásadě nepříznivě dopadat na státní příslušníky jiných členských států a s ohledem na tuto skutečnost představovat nepřímou diskriminaci na základě státní příslušnosti, která je v rozporu se zásadou volného pohybu pracovníků ( 24 ).

37. Projednávaná věc se však týká vnitrostátních pravidel o mezinárodní soudní příslušnosti. Tato pravidla z podstaty věci nutně pracují s kolizními kritérii, podle kterých se určuje příslušnost orgánů členského státu k rozhodování určitého druhu věcí. Tato pravidla jsou, mimo jiné v zájmu řádné správy soudnictví, založena převážně na předpokladu, že mezi dotčenou věcí a státem, jehož soud je příslušný k projednání této věci, existuje určitá vazba ( 25 ). Nijak tedy nepřekvapí, že kolizní kritéria často odkazují na bydliště či místo pobytu.

38. Pokud bychom se přiklonili k tomu, že pravidlo o soudní příslušnosti, které stanoví jako kolizní kritérium místo bydliště, představuje nepřímou diskriminaci na základě státní příslušnosti, museli bychom dospět k závěru, že všechna pravidla o soudní příslušnosti založená na existenci vazby mezi bydlištěm nebo místem pobytu a dotčeným státem jsou diskriminační, a z tohoto důvodu v zásadě porušují svobody zaručené unijním právem.

39. Mám však za to, že takový výsledek by byl paradoxní, jelikož rozdělení pravomocí je v současné době určováno na základě pravidel o soudní příslušnosti, která používají kolizní kritéria založená na vazbě k dotčenému státu.

40. Nesmíme zapomínat na skutečnost, že projednávaná věc se týká zvláštní příslušnosti soudu k řízení o oddlužení. Taková řízení nejsou, přinejmenším z hlediska časového dosahu projednávané věci, upravena harmonizovanými pravidly o soudní příslušnosti. Ostatně členské státy nejsou povinny zavést řízení o oddlužení ve svých vnitrostátních právních řádech.

41. Obecně platí, že pravidla o soudní příslušnosti nepřiznávají hmotná práva, alespoň ne přímo. Jejich role je omezena na určení, které orgány jsou příslušné k rozhodnutí o tom, zda bude určité právo přiznáno, či nikoli.

42. Jde-li však o takové zvláštní řízení, jako je řízení o oddlužení, mohou se členské státy podle svého volného uvážení rozhodnout, zda je ve svém právním řádu zavedou, či nikoli. Z toho vyplývá, že role pravidla o soudní příslušnosti není omezena výhradně na rozdělení pravomocí mezi orgány všech členských států. Pokud jde o shora uvedené řízení, může být příslušnost soudů určitého členského státu rozhodující pro určení, zda je možné zahájit řízení o oddlužení, a tudíž i získat rozhodnutí o povolení oddlužení, které bude na území dotčeného členského státu vykonatelné proti věřitelům dlužníka.

43. Není tudíž vyloučeno, že vnitrostátní pravidlo o soudní příslušnosti, kterým zákonodárce fakticky určuje, kdo může využít určité řízení, může bránit pracovníkovi, který je státním příslušníkem některého členského státu, v odchodu z členského státu původu za účelem výkonu jeho práva volného pohybu stanoveného primárním právem nebo ho od něj odrazovat.

44. Stejné odůvodnění uplatnil Soudní dvůr v rozsudku Radziejewski ( 26 ), ve kterém rozhodl, že vnitrostátní právní úprava, která podmiňuje povolení oddlužení bydlištěm, může odradit insolventního pracovníka, který je natolik zadlužený, že nelze předpokládat, že bude moci v dohledné době splatit své dluhy, od výkonu jeho práva volného pohybu.

45. Ze stejných důvodů mám tudíž za to, že podmínka bydliště stanovená v dánské právní úpravě představuje omezení volného pohybu pracovníků. Nyní je třeba zodpovědět otázku, zda lze toto omezení považovat za odůvodněné.

2. K odůvodněnosti

46. Předkládající soud má za to, že podmínku bydliště, kterou stanoví dánské právní předpisy upravující soudní příslušnost, je třeba považovat za odůvodněnou. Zúčastnění se v tomto bodě neshodují. Dánská vláda se přiklání k postoji předkládajícího soudu, zatímco A a Komise mají za to, že s ohledem na článek 45 SFEU tato podmínka být odůvodněná nemůže.

47. K určení, zda může být opatření, u kterého bylo konstatováno, že omezuje svobodu pracovníků, odůvodněné, je třeba ověřit zaprvé, zda toto opatření sleduje legitimní cíl slučitelný se Smlouvou a je odůvodněno naléhavými důvody obecného zájmu, zadruhé, zda je použití takového opatření způsobilé zaručit uskutečnění dotčeného cíle, a zatřetí, zda takové opatření nepřekračuje meze toho, co je pro dosažení tohoto cíle nezbytné ( 27 ). Nejprve se budu zabývat první podmínkou týkající se existence legitimního cíle a poté druhou a třetí podmínkou, jejichž podstatou je otázka, zda je dotčená právní úprava vhodná a nezbytná.

a) Základ tvrzené odůvodněnosti

48. Ze znění první předběžné otázky i z obsahu předkládacího rozhodnutí vyplývá, že účelem požadavku, že navrhovatel musí mít bydliště v Dánsku, je zaručit, že návrh na povolení oddlužení bude moci být projednán na základě dostatečných informací, které umožní zaprvé posoudit socioekonomické životní podmínky dlužníka, aby bylo možné určit, zda se dlužník dostal do platební neschopnosti v důsledku své neschopnosti nebo neochoty, zadruhé zajistit trvalé zlepšení dlužníkovy situace a zatřetí zabezpečit, aby dlužník měl zajištěnu odpovídající – skromnou, ale dostatečnou – životní úroveň po následující období, po které má být snížený dluh postupně splácen.

49. Účelem podmínky bydliště, jak ji vysvětluje předkládající soud, je tedy zajistit, aby byla při přezkumu návrhu na povolení oddlužení zohledněna společenská a finanční situace dlužníka a jeho blízkých osob, jakož i životní podmínky v místě, kde uspokojují své potřeby.

50. V rozsudku Radziejewski Soudní dvůr v reakci na argument švédské vlády, podle kterého je podmínka bydliště nezbytná k tomu, aby mohla být uspokojivě prokázána finanční a osobní situace dlužníka, mimo jiné rozhodl, že je legitimní, že si členský stát přeje kontrolovat finanční a osobní situaci dlužníka před tím, než mu povolí opatření, jehož cílem je jeho částečné nebo úplné oddlužení ( 28 ).

51. Mám za to, že účel podmínky bydliště stanovené v dánské právní úpravě se v ničem neliší od účelu podmínky bydliště, která je předmětem rozsudku Radziejewski ( 29 ).

52. Podle předkládajícího soudu a dánské vlády se Soudní dvůr v uvedeném rozsudku zabýval podmínkou bydliště z pohledu nutnosti kontrolovat osobní a finanční situaci dlužníka. Soudní dvůr však nerozhodoval o tom, zda cíl spočívající v zajištění toho, aby soud rozhodující o návrhu na povolení oddlužení znal specifickou socioekonomickou situaci, ve které se dlužník nachází, a mohl ji ve svém hodnocení zohlednit, může odůvodnit omezení, podle kterého lze oddlužení uplatnit pouze na osoby s bydlištěm v členském státě, ve kterém je návrh podán, nebo přinejmenším na osoby, které v uvedeném členském státě měly poslední místo pobytu.

53. Dánská vláda se kromě toho domnívá, že švédská právní úprava dotčená ve věci, ve které byl vydán rozsudek Radziejewski ( 30 ), implicitně stanoví i následnou kontrolu dlužníka, jelikož umožňuje švédským orgánům sledovat, zda dlužník činí kroky směřující ke splnění svých povinností. Uvedená vláda tvrdí, že taková podmínka bydliště tudíž nemůže zaručit dosažení sledovaného cíle, jelikož dlužník se po podání návrhu na povolení oddlužení může jednoduše přestěhovat do některého z členských států. Naopak v rámci dánského řízení o oddlužení soudy následnou kontrolu dlužníka neprovádějí.

54. Předkládající soud a dánská vláda tak zřejmě tvrdí, že cílem dánské právní úpravy je zaručit vyšší míru obeznámenosti se situací dlužníka, než jaká je vyžadována podle švédské právní úpravy dotčené ve věci, ve které byl vydán rozsudek Radziejewski ( 31 ).

55. Nicméně účel podmínky bydliště zůstává v obou případech stejný. Rozdíly v míře obeznámenosti se situací dlužníka lze podle mého názoru zohlednit při zkoumání otázky, zda je dotčená právní úprava nezbytná.

56. Navíc je argument předložený dánskou vládou, podle kterého dánská právní úprava nestanoví následnou kontrolu dlužníka, podle mého názoru v rozporu s některými jinými jejími argumenty. Ve svém vyjádření uvedená vláda tvrdí, že usnesení o povolení oddlužení vydané ve prospěch dlužníka, který se přestěhoval do zahraničí, lze za určitých okolností zrušit.

57. Předkládající soud na takovou možnost odkazuje jednoznačněji, když uvádí, že usnesení o povolení oddlužení lze zrušit, pokud se dlužník během řízení o oddlužení dopustí podvodného jednání, nebo pokud nesplní povinnosti, které mu byly uloženy usnesením o povolení oddlužení. V každém případě, jak vyplývá z předkládacího rozhodnutí a z vyjádření dánské vlády, nedochází ke zrušení usnesení o povolení oddlužení automaticky.

58. Mám za to, že pokud dánské orgány zkoumají chování dlužníka po vydání takového usnesení, aby ověřily, zda dlužník plní podmínky stanovené ve vydaném usnesení, je tento postup určitou formou následné kontroly. Nejsem proto přesvědčen o správnosti argumentu dánské vlády, že se projednávaná věc liší od věci, ve které byl vydán rozsudek Radziejewski ( 32 ), jelikož dánské orgány nevykonávají následnou kontrolu.

59. Ve světle výše uvedeného a s ohledem na skutečnost, že švédská právní úprava, která je předmětem rozsudku Radziejewski ( 33 ), a právní úprava dotčená v projednávané věci jsou obdobné, mám za to, že podmínka bydliště stanovená v dánské právní úpravě sleduje legitimní cíl, kterým je zajistit, aby návrh na povolení oddlužení mohl být projednán na základě dostatečných informací, které umožní zjistit minulou, současnou a budoucí sociální a finanční situaci dlužníka a jeho blízkých osob, jakož i životní podmínky v místě, kde uspokojují své potřeby.

b) Vhodnost a nezbytnost dotčené právní úpravy

60. Úvahy, kterými se předkládající soud a dánská vláda snaží odůvodnit dotčenou právní úpravu, vycházejí z myšlenky, že geografická blízkost místa bydliště dlužníka a sídla soudu, k němuž byl podán návrh na povolení oddlužení, umožňuje zaručit, že při posuzování takového návrhu budou zohledněny okolnosti týkající se sociální a finanční situace dlužníka a jeho blízkých osob, jakož i životní podmínky v místě, kde uspokojují své potřeby.

61. V tomto směru předkládající soud a dánská vláda tvrdí, že soud rozhodující o návrhu na povolení oddlužení nezná a nemůže znát podmínky, ve kterých žije dlužník v jiném členském státě. Podle nich neexistují žádné právní předpisy, které by těmto soudům umožňovaly požadovat od ostatních členských států informace o místních podmínkách, pokud jde o příjmy a výdaje a další aspekty významné pro posouzení návrhu na povolení oddlužení. Takový soud by navíc nebyl schopen ověřit ani informace poskytnuté samotným dlužníkem.

62. Předkládající soud dále tvrdí, že ohledem na skutečnost, že právní předpisy upravující oddlužení nebyly harmonizovány, neexistují žádné mírnější prostředky k dosažení tohoto cíle než zúžení okruhu dlužníků, kteří mohou využít řízení o oddlužení, na dlužníky s bydlištěm v Dánsku. Na druhou stranu dánská vláda namítá, že výklad článku 45 SFEU v tom smyslu, že tento článek brání takovému pravidlu o soudní příslušnosti, jako je pravidlo stanovené v dánské právní úpravě, představuje překážku účinného uplatňování nařízení 2015/848.

63. Shodně s A a Komisí mám za to, že podmínka bydliště je ve vztahu k pracovníkům uplatňována přinejmenším ve dvou ohledech nelogicky a nejednotně. Argumenty dánské vlády týkající se existence harmonizovaných předpisů ani argumenty předkládajícího soudu ohledně absence takových předpisů zmíněné problémy nijak neřeší.

64. První problém souvisí se skutečností, že podmínka bydliště je zřejmě uplatňována pouze ve vztahu k pracovníkům, kteří vykonávají své povolání v Dánsku, a nikoli ve vztahu k osobám, které vykonávají v Dánsku samostatnou výdělečnou činnost. To znamená, že osoby spadající do druhé uvedené kategorie mohou podat návrh na povolení oddlužení k soudům zmíněného členského státu, i když nemají bydliště na dánském území.

65. Druhý problém souvisí se skutečností, jak vyplývá z žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce a z písemného vyjádření navrhovatele, že podle dánské úpravy se podmínka bydliště posuzuje až v okamžiku, kdy je podán návrh na povolení oddlužení.

1) Jednotnost uplatňování podmínky bydliště a její důsledky pro odpověď na předběžnou otázku

66. Podmínka bydliště vychází z myšlenky, že díky geografické blízkosti místa bydliště dlužníka a sídla soudu, k němuž byl podán návrh na povolení oddlužení, může soud rozhodnout o podaném návrhu na základě informací o socioekonomické situaci dlužníka. Při posuzování ekonomické situace dlužníka musí insolvenční soud v zásadě přikládat této podmínce stejnou důležitost bez ohledu na to, zda jde o pracovníka, který je osobou samostatně výdělečně činnou, nebo o pracovníka, který je zaměstnancem. V obou zmíněných případech jsou opatření, která umožňují získat informace z jiného členského státu, i opatření umožňující ověřit informace poskytnuté dlužníkem prakticky totožná.

67. Podle mého názoru však podle dánské právní úpravy není podmínka bydliště uplatňována jednotně. Zatímco totiž osoba vykonávající samostatnou výdělečnou činnost na dánském území může podat návrh na povolení oddlužení k dánskému soudu příslušnému v místě, kde je tato činnost vykonávána, i když nemá v Dánsku bydliště, zaměstnanec, který nemá bydliště na dánském území, takový návrh k soudům tohoto členského státu podat nemůže.

68. V projednávané věci je nesporné, že navrhovatel v původním řízení pracuje v Dánsku, kde rovněž podléhá neomezené daňové povinnosti. To znamená, jak připouští dánská vláda, že socioekonomickou situaci dlužníka by bylo možné zjistit, přinejmenším částečně, aniž by musely být zohledněny informace získané z jiného členského státu ( 34 ).

69. Podle dánské právní úpravy však nemá navrhovatel možnost namítnout zmíněné okolnosti před podáním návrhu k dánskému soudu, i kdyby dokazovaly existenci vazby na Dánsko. Pokud je však taková vazba dostatečná k tomu, aby mohly dánské soudy rozhodnout o návrhu na povolení oddlužení podaném osobou vykonávající samostatnou výdělečnou činnost na území tohoto členského státu, musí být dostačující i k tomu, aby bylo možné rozhodnout o stejném návrhu podaném zaměstnancem.

70. To platí tím spíše, jak dokládají příklady, jež uvádí A ve svém písemném vyjádření ( 35 ), že dánská právní úprava nebrání tomu, aby vnitrostátní soudy rozhodovaly o návrzích na povolení oddlužení i v případech, kdy je potřeba zohlednit informace získané z jiného členského státu.

71. Toto nejednotné uplatňování podmínky bydliště podle dánské právní úpravy tudíž dokazuje, že není nutné mít bydliště na dánském území, aby mohly soudy tohoto členského státu rozhodnout o návrzích na povolení oddlužení. Ze shora uvedeného lze dovodit, že taková podmínka bydliště, jaká je stanovena v dánské právní úpravě, překračuje meze toho, co je nezbytné pro dosažení cíle uvedeného výše v bodě 59 tohoto stanoviska.

2) Důsledky zásady perpetuatio fori pro odůvodněnost podmínky bydliště

72. Ve svém písemném vyjádření A uvádí, že podle dánské právní vědy a judikatury musí být návrh, kterým se zahajuje řízení o oddlužení, podán u soudu místně příslušného podle místa, kde má navrhovatel bydliště k datu podání uvedeného návrhu. Naopak posouzení prováděná v rámci řízení o oddlužení se vztahují k situaci dlužníka existující v okamžiku vydání rozhodnutí o uvedeném návrhu.

73. Mám za to, že stejný výklad příslušných dánských právních předpisů zastává i předkládající soud. V předkládacím rozhodnutí totiž uvádí, že dánský soud posuzuje svou příslušnost ve fázi podání návrhu na povolení oddlužení.

74. Podle pravidla označovaného jako „zásada perpetuatio fori“ totiž platí, že pokud je řízení zahájeno u příslušného soudu, zůstává tento soud v zásadě příslušným, i když se v průběhu soudního řízení změní kolizní kritérium, na jehož základě byla soudní příslušnost určena ( 36 ).

75. Stanovením podmínky bydliště tak nelze zaručit, že soud získá informace o situaci dlužníka a podmínkách v místě jeho bydliště, jelikož podle zásady perpetuatio fori platí, že změna kolizního kritéria, která nastala po podání návrhu na povolení oddlužení, tedy přemístění bydliště dlužníka do jiného členského státu, nebrání tomu, aby o tomto návrhu rozhodl dánský soud.

76. Vzhledem k tomu, že vazba na dánské území se posuzuje až v okamžiku podání návrhu na povolení oddlužení, zatímco insolvenční soud je při posuzování tohoto návrhu povinen zohlednit podmínky existující před podáním a po podání uvedeného návrhu, tudíž taková podmínka bydliště, jaká je stanovena v dánské právní úpravě, překračuje meze toho, co je nezbytné pro dosažení cíle sledovaného touto podmínkou. Stejné odůvodnění uplatnil Soudní dvůr v rozsudku Radziejewski ( 37 ), ve kterém rozhodl, že zavedení podmínky bydliště, která se vztahuje výlučně ke dni podání návrhu na povolení oddlužení, překračuje meze toho, co je nezbytné pro účely kontroly situace navrhovatele a seznámení se s jeho situací v místě, kde má bydliště.

77. Na této úvaze nic nemění ani argumenty dánské vlády týkající se harmonizovaných pravidel o soudní příslušnosti, ani argumenty předkládajícího soudu ohledně absence takových pravidel.

3) Harmonizace pravidel o soudní příslušnosti týkajících se řízení o oddlužení

78. Předkládající soud tvrdí, že jelikož předpisy ve věcech týkajících se oddlužení nebyly harmonizovány, neexistují žádné mírnější prostředky k dosažení tohoto cíle než zúžení okruhu dlužníků, kteří mohou využít řízení o oddlužení, na dlužníky s bydlištěm v Dánsku.

79. Dánská vláda naopak zdůrazňuje, že existují harmonizovaná pravidla o mezinárodní soudní příslušnosti ve věcech týkajících se oddlužení. Zmíněná vláda je toho názoru, že výklad článku 45 SFEU v tom smyslu, že tento článek brání takovému pravidlu o soudní příslušnosti, jako je pravidlo stanovené v dánské právní úpravě, představuje překážku účinného uplatňování nařízení 2015/848. V souladu s čl. 3 odst. 1 nařízení 2015/848 jsou podle ní za okolností daných v projednávané věci k posouzení situace dlužníka, který má bydliště ve Švédsku, příslušné švédské soudy. Dánské pravidlo o soudní příslušnosti se totiž podle ní nijak podstatně neliší od pravidel o mezinárodní soudní příslušnosti obsažených v uvedeném nařízení.

80. Tyto argumenty nemohou obstát.

81. Jak jsem uvedl v bodě 25 tohoto stanoviska, není nařízení 2015/848 z důvodu časové působnosti ve věci v původním řízení použitelné. Nicméně je třeba vzít v potaz skutečnost, že v Dánsku jsou nadále použitelné dánské právní předpisy, které stanoví podmínku bydliště, zatímco v jiných členských státech jsou od 26. června 2017 použitelná pravidla obsažená v nařízení 2015/848.

82. Podle čl. 3 odst. 1 čtvrtého pododstavce nařízení 2015/848 se za místo, kde jsou soustředěny hlavní zájmy fyzické osoby, vyjma osob samostatně výdělečně činných, považuje její obvyklé místo pobytu, není-li prokázán opak. Nehledě na skutečnost, že pojem „obvyklé místo pobytu“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 čtvrtého pododstavce nařízení 2015/848 nemusí nutně odpovídat pojmu „bydliště“ ve smyslu dánské právní úpravy, však zmíněné ustanovení nařízení 2015/848 nezakládá bez dalšího příslušnost soudů místa, kde má dlužník bydliště. Stanoví totiž pouze vyvratitelnou právní domněnku.

83. Řešení zakotvené v nařízení 2015/848 tak na jedné straně představuje, řečeno slovy předkládajícího soudu, příklad „mírnějšího prostředku“ k dosažení cíle sledovaného stanovením podmínky bydliště, jak ho definuje zmíněný soud a dánská vláda.

84. Na druhé straně by taková právní úprava obsahující podmínku bydliště, jako je dotčená dánská právní úprava, mohla ohrozit řádné fungování nařízení 2015/848 v členských státech, které jsou jím vázány, pokud vyjde najevo, že domněnka stanovená v čl. 3 odst. 1 čtvrtém pododstavci neplatí, například z důvodu, že příslušný je soud v místě výkonu práce. V takovém případě by dánská právní úprava vyvrácení zmíněné domněnky nijak nezohlednila ( 38 ).

85. Shrnu-li tuto část své analýzy týkající se harmonizace pravidel o soudní příslušnosti, pak zaprvé nesdílím názor předkládajícího soudu, že neexistují mírnější prostředky k dosažení cíle sledovaného stanovením podmínky bydliště. Zadruhé na rozdíl od toho, co tvrdí dánská vláda, není existence pravidel o soudní příslušnosti obsažených v nařízení 2015/848 relevantním argumentem, který by dokládal soulad dánské právní úpravy s unijním právem.

4) Konečné závěry

86. Odůvodnění, která jsem zatím uvedl, lze shrnout do závěru, že podmínka bydliště stanovená v dánské právní úpravě není podle mého názoru uplatňována jednotně, z čehož lze dovodit, že tato podmínka přesahuje meze toho, co je nezbytné pro kontrolu situace navrhovatele a zjištění situace v místě, kde má bydliště. Tuto úvahu potvrzuje i skutečnost, že podmínka bydliště se váže výhradně k datu podání návrhu. Konečně na těchto úvahách nic nemění ani argumenty týkající se nařízení 2015/848.

87. S ohledem na všechny výše uvedené úvahy navrhuji Soudnímu dvoru, aby na první předběžnou otázku odpověděl tak, že článek 45 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že brání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je právní úprava dotčená ve věci v původním řízení, podle které zaměstnanec, který nemá bydliště na území daného členského státu, nemůže podat návrh na povolení oddlužení k soudům téhož členského státu, a to ani, pokud má na tento členský stát dostatečnou vazbu obdobnou té, jaká je dána bydlištěm na zmíněném území.

D. Ke druhé předběžné otázce

88. Druhou předběžnou otázkou, která byla položena pro případ kladné odpovědi na první předběžnou otázku, se předkládající soud dotazuje, zda by měla být zaměstnanci, který nesplňuje podmínku bydliště, přesto povolena úprava dluhu, pokud jsou splněny ostatní hmotné podmínky, v důsledku čehož soukromí věřitelé musí snést snížení nebo úplnou ztrátu hodnoty pohledávky vůči dlužníkovi, který se přestěhoval do zahraničí.

89. Je třeba připustit, že ze znění druhé předběžné otázky není zcela jasné, jaký je skutečný předmět této otázky položené předkládajícím soudem. Podle toho, jak je tato otázka formulována, má předkládající soud zřejmě pochybnosti ohledně užitečného účinku článku 45 SFEU za okolností, jaké jsou dány v projednávané věci.

90. V tomto ohledu Komise tvrdí, že spor v původním řízení se netýká přímo vztahů mezi jednotlivci, a že tudíž otázka, zda má článek 45 SFEU přímý účinek v takových vztazích, je irelevantní. Dánská vláda má za to, že za okolností daných v projednávané věci může mít uplatnění článku 45 SFEU vedlejší horizontální účinek.

91. Podotýkám, že v projednávané věci je předmětem posouzení z hlediska článku 45 SFEU vnitrostátní právní úprava jako taková, a nikoli jednání jednotlivců, v jejichž důsledku vznikají podle dotčené právní úpravy povinnosti jiným jednotlivcům ( 39 ). Mimoto je zjevné, že taková vnitrostátní právní úprava, jako je právní úprava dotčená v projednávané věci, spadá do oblasti působnosti článku 45 SFEU. Pokud taková vnitrostátní právní úprava není v souladu se Smlouvou, neměla by být použita, a to bez ohledu na to, zda jde o spor mezi jednotlivci, nebo o spor mezi jednotlivcem a subjektem zřízeným státem.

92. Podpůrně, i kdybychom vycházeli z předpokladu, že druhou předběžnou otázku je třeba posoudit z hlediska povinností uložených věřitelům dlužníka, v jehož prospěch je vedeno řízení o oddlužení, je třeba vzít v potaz, že taková podmínka bydliště, jako je podmínka dotčená ve věci v původním řízení, představuje kolizní kritérium stanovené pravidlem o soudní příslušnosti. V této souvislosti z mých úvah uvedených výše vyplývá, že pravidla o soudní příslušnosti nepřiznávají, alespoň ne přímo, hmotná práva jednotlivcům. V projednávané věci tak vnitrostátní pravidlo o soudní příslušnosti pouze umožňuje podat návrh na povolení oddlužení k dánským soudům. Práva se totiž přiznávají, případně povinnosti ukládají, až rozhodnutím příslušného soudu.

93. Konečně nemohu vyloučit, že podstatou druhé předběžné otázky položené předkládajícím soudem je dotaz, jaké důsledky má uvedený soud vyvodit z rozsudku, který Soudní dvůr vydá v projednávané věci, pokud bude odpověď na první předběžnou otázku kladná.

94. Je pravda, že v rámci řízení o předběžné otázce nepřísluší Soudnímu dvoru vykládat vnitrostátní právo členského státu ani určovat, jak má daný členský stát zajistit soulad s výkladem unijního práva podaným Soudním dvorem. Nicméně za účelem poskytnutí užitečné odpovědi předkládajícímu soudu uvádím níže několik poznámek k tomuto bodu.

95. V této souvislosti podotýkám, že nesoulad podmínky bydliště s článkem 45 SFEU nezakládá absolutní neplatnost takové podmínky. Zmíněný nesoulad je pouze důsledkem skutečnosti, že na základě vnitrostátní právní úpravy nemůže být dlužníku v konkrétním případě povoleno oddlužení, přestože má dostatečnou vazbu na území daného členského státu.

96. V takovém případě, jakož i v obdobných případech, není vnitrostátní soud povinen podmínku bydliště jednoduše a bez dalšího nepoužít a namísto toho uplatnit dotčené vnitrostátní ustanovení, aniž by uplatnil jakýkoli požadavek týkající se vazby dlužníka na dánské území.

97. Naopak, vnitrostátní soud by mohl zvolit řešení více odrážející okolnosti dané věci, v jehož rámci by byla podmínka bydliště uplatňována méně přísně a dánské soudy by tak mohly rozhodnout o návrhu na povolení oddlužení, pokud má dlužník dostatečnou vazbu na dánské území. Jak jsem uvedl v bodě 37 tohoto stanoviska, je zejména v zájmu řádné správy soudnictví převážná většina pravidel o soudní příslušnosti totiž založena na předpokladu, že musí existovat vazba mezi příslušným soudem a dotčenou situací. Postačilo by tedy jen zmírnit striktní podmínku bydliště, jak je stanovena v dánské právní úpravě, a upřednostnit spíše shora vymezenou zásadu blízkosti.

98. Ve světle této argumentace navrhuji Soudnímu dvoru, aby na druhou předběžnou otázku odpověděl tak, že článek 45 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že za takových okolností, jako jsou okolnosti dotčené ve věci v původním řízení, vylučuje použití dotčené vnitrostátní právní úpravy, a to bez ohledu na to, zda jsou na základě řízení o oddlužení v konečném důsledku uloženy povinnosti jednotlivcům.

99. V této souvislosti podotýkám, že skutečnost, že jednotlivci musí snést snížení nebo úplnou ztrátu hodnoty pohledávky vůči dlužníkovi, který se přestěhoval do zahraničí, vyplývá z rozhodnutí dánského soudu, který rozhoduje o návrhu na povolení oddlužení.

VI. Závěry

100. S ohledem na veškeré výše uvedené úvahy navrhuji, aby Soudní dvůr odpověděl na předběžné otázky, které mu položil Østre Landsret (odvolací soud pro východní oblast, Dánsko), takto: „1) Článek 45 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že brání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je právní úprava dotčená ve věci v původním řízení, podle které zaměstnanec, který nemá bydliště na území daného členského státu, nemůže podat návrh na povolení oddlužení k soudům téhož členského státu, a to ani, pokud má na tento členský stát dostatečnou vazbu obdobnou té, jaká je dána bydlištěm na zmíněném území. 2) Článek 45 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že za takových okolností, jako jsou okolnosti dotčené ve věci v původním řízení, vylučuje použití dotčené vnitrostátní právní úpravy, a to bez ohledu na to, zda jsou na základě řízení o oddlužení v konečném důsledku uloženy povinnosti jednotlivcům.“

( 1 ) – Původní jazyk: francouzština.

( 2 ) – Rozsudek ze dne 8. listopadu 2012,C‑461/11, EU:C:2012:704, bod 32.

( 3 ) – Rozsudek ze dne 8. listopadu 2012,C‑461/11, EU:C:2012:704.

( 4 ) – Nařízení Rady ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 2001, L 12, s. 1; Zvl. vyd. 19/04 s. 42).

( 5 ) – Nařízení Evropského parlamentu a Rady ze dne 12. prosince 2012 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 2012, L 351, s. 1).

( 6 ) – Nařízení Evropského parlamentu a Rady ze dne 20. května 2015 o insolvenčním řízení (Úř. věst. 2015, L 141, s. 19).

( 7 ) – Nařízení Rady ze dne 29. května 2000 o úpadkovém řízení (Úř. věst. 2000, L 160, s. 1; Zvl. vyd. 19/01 s. 191). Viz bod 33 odůvodnění tohoto nařízení.

( 8 ) – Rozsudek ze dne 8. listopadu 2012, C‑461/11, EU:C:2012:704, bod 32.

( 9 ) – Rozsudek ze dne 8. listopadu 2012,C‑461/11, EU:C:2012:704, bod 23.

( 10 ) – Rozsudek ze dne 8. listopadu 2012, C‑461/11, EU:C:2012:704.

( 11 ) – Rozsudek ze dne 8. listopadu 2012, Radziejewski (C‑461/11, EU:C:2012:704, bod 24).

( 12 ) – Rozsudek ze dne 22. listopadu 2012, C‑116/11, EU:C:2012:739.

( 13 ) – Viz zejména Robine, D., Jault-Seseke, F., „Le règlement 2015/848: vin nouveau et vieilles outres“, Revue critique de droit international privé, 2016, s. 21, bod 18; Hess, B., Oberhammer, P., Bariatti, S., Koller, C., Laukemann, B., Requejo Isidro, M., Villata, F. C. (dirs.), The Implementation of the New Insolvency Regulation: Improving Cooperation and Mutual Trust, Nomos, 2018, s. 65.

( 14 ) – Viz právní publikace uvedené v poznámce pod čarou 13. Viz rovněž Van Calster, G., „COMIng, and Here to Stay: The Review of The European Insolvency Regulation“, European business law review, 2016, s. 739.

( 15 ) – Viz rovněž bod 10 odůvodnění nařízení 2015/848, v němž se uvádí, že „[o]blast působnosti by měla rovněž zahrnovat řízení, která upravují oddlužení nebo úpravu dluhu spotřebitelů a osob samostatně výdělečně činných, například snížením částky, kterou má dlužník uhradit, nebo prodloužením lhůty pro platbu poskytnuté dlužníkovi. Jelikož v takových řízeních nedochází vždy nutně ke jmenování insolvenčního správce, mělo by se toto nařízení na ně vztahovat, pokud probíhají pod kontrolou nebo dohledem soudu. V této souvislosti by pojem ‚kontrola‘ měl zahrnovat situace, ve kterých soud zasahuje pouze na výzvu věřitele či jiných zúčastněných osob“.

( 16 ) – Viz článek 84 nařízení 2015/848.

( 17 ) – Rozhodnutí Rady 2005/790/ES ze dne 20. září 2005 o podpisu Dohody mezi Evropským společenstvím a Dánským královstvím o příslušnosti, uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech jménem Společenství (Úř. věst. 2005, L 299, s. 61).

( 18 ) – Jak vyplývá z bodu 7 odůvodnění nařízení 2015/848, na řízení, která jsou vyňata z působnosti nařízení č. 1215/2012 podle jeho čl. 1 odst. 2 písm. b), se má vztahovat nařízení 2015/848. Obdobně, pokud jde o vztah mezi nařízením, které bylo předchůdcem nařízení 2015/848 (nařízení č. 1346/2000), a nařízením č. 44/2001, viz rozsudek ze dne 4. září 2014, Nickel & Goeldner Spedition (C‑157/13, EU:C:2014:2145, bod 21). Stejné odůvodnění uplatnil Soudní dvůr i v jiných souvislostech. Viz obdobně rozsudky ze dne 6. října 2015, Matoušková (C‑404/14, EU:C:2015:653, bod 34), a ze dne 1. března 2018, Mahnkopf (C‑558/16, EU:C:2018:138, bod 41).

( 19 ) – Viz obdobně mé stanovisko ve věci Mahnkopf (C‑558/16, EU:C:2017:965, bod 73).

( 20 ) – Viz čl. 1 odst. 1 třetí pododstavec nařízení 2015/848. Viz rovněž bod 9 jeho odůvodnění.

( 21 ) – Viz poslední větu bodu 7 odůvodnění nařízení 2015/848, kde se uvádí, že pouhá skutečnost, že určitý vnitrostátní postup není uveden v příloze A tohoto nařízení, by neměla znamenat, že se na něj vztahuje nařízení č. 1215/2012.

( 22 ) – Rozsudek ze dne 8. listopadu 2012, C‑461/11, EU:C:2012:704, body 52 a 53.

( 23 ) – Rozsudek ze dne 8. listopadu 2012, C‑461/11, EU:C:2012:704.

( 24 ) – Viz zejména rozsudek ze dne 7. května 1998, Clean Car Autoservice (C‑350/96, EU:C:1998:205, body 29 a 30).

( 25 ) – Viz například mé stanovisko ve věci KP (C‑83/17, EU:C:2018:46, bod 56).

( 26 ) – Rozsudek ze dne 8. listopadu 2012, C‑461/11, EU:C:2012:704, body 30 a 31.

( 27 ) – Rozsudek ze dne 8. listopadu 2012, Radziejewski (C‑461/11, EU:C:2012:704, bod 33). Viz rovněž rozsudky ze dne 16. března 2010, Olympique Lyonnais (C‑325/08, EU:C:2010:143, bod 38), a ze dne 5. prosince 2013, Zentralbetriebsrat der gemeinnützigen Salzburger Landeskliniken (C‑514/12, EU:C:2013:799, bod 36).

( 28 ) – Rozsudek ze dne 8. listopadu 2012, Radziejewski (C‑461/11, EU:C:2012:704, bod 44). Ve svém stanovisku předneseném v uvedené věci generální advokátka E. Sharpston nejprve zmiňuje postoj švédské vlády a poté uvádí, že „[r]ozhodnutí o oddlužení se musí jasně zakládat na řádném a podrobném posouzení skutečné osobní a finanční situace dlužníka“. Generální advokátka E. Sharpston rovněž připouští, že „příslušný orgán členského státu musí mít možnost získat, přezkoumat a ověřit potřebné informace, aby mohl učinit informované rozhodnutí, zda má dlužník nárok na oddlužení. To je zcela v souladu se zásadou řádné správy. Opatření přijatá za tímto účelem proto mají legitimní cíl“. Viz její stanovisko ve věci, v níž byl vydán rozsudek Radziejewski (C‑461/11, EU:C:2012:570, bod 59).

( 29 ) – Rozsudek ze dne 8. listopadu 2012, C‑461/11, EU:C:2012:704.

( 30 ) – Rozsudek ze dne 8. listopadu 2012, C‑461/11, EU:C:2012:704.

( 31 ) – Rozsudek ze dne 8. listopadu 2012, C‑461/11, EU:C:2012:704.

( 32 ) – Rozsudek ze dne 8. listopadu 2012, C‑461/11, EU:C:2012:704.

( 33 ) – Rozsudek ze dne 8. listopadu 2012, C‑461/11, EU:C:2012:704.

( 34 ) – V tomto ohledu se tyto okolnosti částečně shodují s okolnostmi danými ve věci, ve které byl vydán rozsudek Radziejewski. Ve zmíněné věci byl navrhovatelem švédský zaměstnanec, který byl „osobou neomezeně podléhající dani“ ve Švédsku, což Soudní dvůr zdůraznil v souvislosti se svým závěrem, že podmínka bydliště překračuje meze toho, co je nezbytné pro dostatečné prokázání finanční a osobní situace dlužníka. Viz rozsudek ze dne 8. listopadu 2012, Radziejewski (C‑461/11, EU:C:2012:704, bod 48).

( 35 ) – A uvádí jako příklad navrhovatele, který má bydliště v Dánsku, ale pracuje v jiném členském státě, v jehož případě musí dánský soud rozhodnout o návrhu na povolení oddlužení na základě informací získaných z takového jiného členského státu, mimo jiné ohledně stavu výdajů a finanční situace navrhovatele. Obdobně zmiňuje A situaci navrhovatele, který pracuje v zahraničí.

( 36 ) – Viz můj názor ve věci C (C‑376/14 PPU, EU:C:2014:2275, poznámka pod čarou 37).

( 37 ) – Rozsudek ze dne 8. listopadu 2012, C‑461/11, EU:C:2012:704, bod 47.

( 38 ) – Taková situace by totiž mohla vést do slepé uličky, protože pojem „členský stát“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 nařízení 2015/848 nelze vykládat tak, že se jím rozumí všechny členské státy, na které je toto nařízení použitelné. V takovém případě by dotyčný zaměstnanec nemohl podat návrh na zahájení řízení o oddlužení ani u dánských soudů, ani u soudů jiného členského státu. V této souvislosti podotýkám, že na rozdíl například od nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 593/2008 ze dne 17. června 2008 o právu rozhodném pro smluvní závazkové vztahy (Řím I) (Úř. věst. 2008, L 177, s. 6), neobsahuje nařízení 2015/848 ustanovení, podle kterého se „členským státem“ rozumějí všechny členské státy, na které se vztahuje toto nařízení. Nicméně mám za to, že takový výklad pojmu „členský stát“ navrhují někteří autoři, pokud jde o výklad článku 39 nařízení č. 1346/2000, který stanoví, že každý věřitel včetně správce daně a orgánů sociálního zabezpečení, který má své obvyklé místo pobytu, bydliště nebo sídlo v jiném členském státě než státě, který zahájil řízení, má právo písemně přihlásit pohledávky v úpadkovém řízení. Viz Herchen, A., v: Pannen, K. (éd.), European Insolvency Regulation, De Gruyter, Berlin, 2007, s. 465.

( 39 ) – Viz a contrario rozsudek ze dne 6. června 2000, Angonese (C‑281/98, EU:C:2000:296).