ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
4.

V bodech 101 a 102 odůvodnění se uvádí: „(101) Veřejní zadavatelé by dále měli mít možnost vyloučit hospodářské subjekty, které se ukázaly jako nespolehlivé, a to například z důvodu porušení environmentálních nebo sociálních povinností, včetně pravidel pro přístupnost osobám se zdravotním postižením nebo jiných druhů vážného profesního pochybení, jako je porušení pravidel hospodářské soutěže nebo práv duševního vlastnictví. […] Vzhledem k tomu, že veřejný zadavatel ponese odpovědnost za důsledky svého případného chybného rozhodnutí, by veřejní zadavatelé měli […] mít možnost vyloučit zájemce nebo uchazeče, jejichž plnění u dřívějších veřejných zakázek vykazovalo závažné nedostatky s ohledem na základní požadavky, například absenci dodávky nebo výkonu, významné nedostatky dodaného výrobku nebo služby, které výrobek nebo službu činí neupotřebitelným pro zamýšlený účel, nebo pochybení, jež vyvolává vážné pochybnosti ohledně spolehlivosti daného hospodářského subjektu. Vnitrostátní právo by mělo stanovit maximální dobu takových vyloučení. Při použití fakultativních důvodů pro vyloučení by veřejní zadavatelé měli věnovat zvláštní pozornost zásadě proporcionality. […] (102) Měla by se však zohlednit možnost, že hospodářské subjekty přijmou opatření k zajištění souladu s předpisy zaměřená na odstranění důsledků všech trestných činů nebo pochybení a na účinnou prevenci dalšího výskytu nezákonného jednání. […] Pokud taková opatření poskytují dostatečné záruky, dotčené hospodářské subjekty by pouze z těchto důvodů již neměly být vylučovány. Hospodářské subjekty by měly mít možnost požádat, aby opatření přijatá k zajištění souladu s předpisy za účelem případného přijetí do zadávacího řízení byla posouzena. Mělo by však být ponecháno na členských státech, aby stanovily přesné procesní a věcné podmínky pro uplatnění této možnosti. Měly by mít zejména možnost svobodně rozhodnout, zda ponechají provedení příslušného posouzení na jednotlivých veřejných zadavatelích, nebo svěří tento úkol jiným orgánům na ústřední či neústřední úrovni.“
108.

Zadruhé nelze předkladatelku nabídky odkazovat na podání žaloby pro bezdůvodné obohacení proti menšinovým akcionářům. Členské státy sice mohou – jak již bylo uvedeno – podle čl. 4 odst. 6 směrnice 2004/25 přijmout právní úpravu týkající se odpovědnosti dozorčích orgánů nebo právních sporů mezi stranami nabídky. Tato ustanovení však musí být v souladu se zásadou efektivity. Vnitrostátní právo by tedy muselo poskytnout přiměřený mechanismus, jakým by bylo možno vymáhat přeplatek ceny od menšinových akcionářů. Od předkladatelky nabídky však nelze očekávat, že povede velký počet právních sporů proti každému jednotlivému menšinovému akcionáři. Navíc by přitom v plném rozsahu nesla riziko nemajetnosti nebo insolvence protistrany. Získání náhrady škody by tak mohlo být případně vyloučeno, v každém případě by však bylo nadměrně ztíženo. Unijní právo proto v této souvislosti také nepožaduje, aby poškozeným byla uložena povinnost systematicky využívat veškeré právní prostředky, které mají k dispozici, pokud by tím byly vyvolány nadměrné obtíže nebo by to na nich nemohlo být spravedlivě požadováno ( 75 ). To pochopitelně nevylučuje možnost zamítnutí nároku na náhradu škody pro případ, že předkladatelka nabídky přeplatek ceny skutečně již získala od protistrany ( 76 ).
68.

Důvodem existence čl. 4 odst. 2 směrnice 2000/31 je zabránit nerovnému zacházení mezi službami informační společnosti a podobnými službami, které pod tento pojem nespadají. Pokud se totiž obecný povolovací režim použije rovněž na služby poskytované elektronicky na dálku, je pravděpodobné, že tyto služby představují z hospodářského hlediska náhradu za služby poskytované „klasickými“ prostředky, a proto jsou v přímém soutěžním vztahu s touto druhou kategorií služeb. Neexistence povinnosti získat povolení by přitom služby informační společnosti dostala do privilegovaného soutěžního postavení, což by bylo v rozporu se zásadou poctivé hospodářské soutěže a rovného zacházení ( 24 ). Jinými slovy, i když vůlí unijního normotvůrce při přijetí směrnice 2000/31 bylo podporovat rozvoj služeb informační společnosti, jeho záměrem nebylo umožnit hospodářským subjektům vyhnout se jakékoli legální povinnosti pod pouhou záminkou provozování činnosti „on-line“. Tyto obavy byly podle mého názoru základem věci, v níž byl vydán rozsudek Asociación Profesional Elite Taxi ( 25 ).
48.

S ohledem na veškeré výše uvedené úvahy navrhuji, aby Soudní dvůr odpověděl na předběžnou otázku položenou Korkein hallinto-oikeus (Nejvyšší správní soud, Finsko) následovně: „Článek 101 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že pokud účastník kartelové dohody uzavřel s osobou, která není účastníkem této kartelové dohody, smlouvu na veřejnou zakázku na stavební práce odpovídající tomu, co bylo dojednáno v rámci předmětné kartelové dohody, a za předpokladu, že uvedená kartelová dohoda byla omezena na tuto zakázku, má se za to, že k ukončení porušení pravidel hospodářské soutěže zásadně došlo v den, kdy podnik, který se porušení dopustil, podal nabídku týkající se předmětné zakázky, případně v den, kdy uzavřel smlouvu na realizaci této zakázky. Tímto výkladem nicméně není dotčeno posouzení obsahu a stupně určitosti uvedené smlouvy předkládajícím soudem, a to zejména co se týče cen, posouzení přesného dosahu kartelové dohody, objektivních a subjektivních znaků, kterými se vyznačuje, jejích protisoutěžních účinků a analýza jednotlivých důkazů koluzivních jednání, které byly získány v rámci šetření vedeného Úřadem pro hospodářskou soutěž.“
27.

Předkládající soud má za to, že jeho druhou otázku si lze položit, pouze pokud je odpověď na první otázku záporná. Má totiž za to, že druhou otázkou je třeba se zabývat pouze tehdy, pokud unijní právo nebrání použití tříleté promlčecí lhůty, to znamená, pokud promlčecí lhůta žaloby na vrácení podané spotřebitelem je tři roky od bezdůvodného obohacení.
58.

I když je pravda, že služby poskytované po internetu představují konkurenci pro regionální a místní subjekty televizního vysílání na trhu s reklamou a hrozbu pro jejich příjmy z tohoto trhu, nespadá to však do legislativních pravomocí spolkových zemí, byť je tomu tak z důvodu, že směrnice 2000/31 značně omezuje způsobilost členských států regulovat tyto služby ( 19 ). Kromě toho výzvy, které představuje právní úprava internetu, jsou zcela jiné povahy než výzvy, které přináší právní úprava televize. Nelze přitom vytýkat členskému státu, jak to činí Komise, že neupravil to, co nespadá do jeho regulatorní pravomoci.
119.

Pokud jde zadruhé o potřebu, na kterou opakovaně upozornila jak FC Barcelona, tak Španělské království, aby při analýze existence výhody byla zohledněna skutečná daňová sazba, a nikoli pouze nominální sazba, připomínám, jak je uvedeno v bodech 69 až 71 a 100 a 101, že Komise musí samozřejmě zohlednit všechny relevantní prvky dotčeného daňového režimu, a tedy nejen nominální daňovou sazbu. Nic to však nemění na tom, jak je uvedeno v bodech 104 až 107 výše, že v případě, že na základě posouzení složky tohoto daňového režimu není možné ex ante vyloučit existenci výhody plynoucí z preferenční daňové sazby, tak tento prvek nelze zohlednit při ex ante analýze, ale jeho vliv musí být zohledněn při ex post analýze provedené v okamžiku navrácení. Stejné odůvodnění platí pro argumenty týkající se daňových úlev vyplývajících z uplatnění takovéto složky dotčeného daňového režimu.
60.

Mimoto, ačkoli podle bodu 6 odůvodnění rámcového rozhodnutí 2008/675 „není cílem tohoto rámcového rozhodnutí vykonávat v jednom členském státě soudní rozhodnutí vydaná v jiném členském státě“, nenacházím v tomto rámcovém rozhodnutí nic, co by nasvědčovalo tomu, že by se povinnost soudů jednoho členského státu zohlednit odsouzení vydaná v jiných členských státech nevztahovala na odsouzení, jehož výkon byl v souladu s rámcovým rozhodnutím 2008/909 předán do tohoto členského státu. Pokud by totiž chtěl unijní normotvůrce vyloučit uvedenou situaci z působnosti rámcového rozhodnutí 2008/675, uvedl by to výslovně. Bod 14 odůvodnění tohoto rámcového rozhodnutí, ke kterému se vrátím níže, však naopak vyjadřuje záměr tohoto normotvůrce zahrnout do působnosti uvedeného rámcového rozhodnutí situaci, kdy došlo k předání výkonu trestu do jiného členského státu, než je stát, ve kterém byl odsuzující rozsudek vydán.
75.

Na rozdíl od toho, co Tribunál konstatoval v bodě 87 napadeného rozsudku, nelze totiž vyloučit, že znění bodu 38 odůvodnění rozhodnutí o narovnání vyvolává pochybnosti o případném předčasném rozhodnutí o vině společnosti Pometon, poněvadž Komise na jedné straně v bodě 49 odůvodnění rozhodnutí o narovnání uvádí, že „má za to, že tím, že se společnosti Ervin, Winoa a Würth účastnily jednání popsaného v oddíle 4, podílely se na jediném a trvajícím porušení článku 101 Smlouvy a článku 53 Dohody o EHP“, přičemž na druhé straně konstatuje, že dohoda o hlavním aspektu tohoto protiprávního jednání – příplatku za šrot – je přesně popsána v bodě 38 odůvodnění oddílu 4 rozhodnutí o narovnání, a to ve formulaci, která zahrnuje i společnost Pometon. Dojem, že se společnost Pometon tohoto protiprávního jednání účastnila, ještě více posiluje bod 39 odůvodnění téhož rozhodnutí, v němž Komise uvádí, že „účastníci schůzky konané dne 3. října [– výslovně specifikovaní v bodě 38 odůvodnění jako společnosti Winoa, Ervin a Pometon –] byli následně v kontaktu se dvěma německými výrobci ocelových abraziv, a sice společnostmi MTS a Würth, aby je zahrnuli do tohoto nového systému výpočtu příplatku za šrot“ ( 24 ). Použití výrazu „zahrnout“ naznačuje, že ostatní tři subjekty se – bez výjimky – tohoto systému již účastnily.
5.

Bod 7 odůvodnění směrnice 2013/55 stanoví: „Směrnice 2005/36/ES se vztahuje pouze na příslušníky povolání, kteří chtějí pokračovat ve výkonu stejného povolání v jiném členském státě. Existují případy, kdy jsou v hostitelském členském státě na rozdíl od domovského členského státu dotyčné činnosti součástí výkonu povolání se širší škálou činností. Jsou-li rozdíly mezi oblastmi činnosti tak velké, že by se po odborníkovi ve skutečnosti požadovalo na vyrovnání nedostatků absolvování úplného programu vzdělání a odborné přípravy, a pokud o to odborník požádá, měl by mu členský stát za těchto zvláštních okolností poskytnout částečný přístup. V případě naléhavých důvodů obecného zájmu, jak je definoval Soudní dvůr Evropské unie ve své judikatuře týkající se článků 49 a 56 Smlouvy o fungování Evropské unie (dále jen „Smlouva o fungování EU“), jež se může dál vyvíjet, by členský stát ovšem měl mít možnost částečný přístup odmítnout. To může platit zejména pro zdravotnická povolání, pokud mají dopad na veřejné zdraví nebo na bezpečnost pacientů. Poskytováním částečného přístupu by nemělo být dotčeno právo sociálních partnerů na sebeorganizaci.“
Otázka, zda by konkrétní jednotlivý žadatel skutečně mohl mít na základě rodinných vazeb, předchozího obvyklého pobytu nebo jiných významných vazeb k danému operačnímu prostoru přístup k podpoře UNRWA v tomto operačním prostoru, je otázkou skutkovou, která by podle mého názoru měla být posuzována v každém případě zvlášť při zohlednění veškerých relevantních skutkových okolností, včetně osobních poměrů žadatele ( 24 ). Pokud měl dotčený žadatel na základě individuálního posouzení skutečný přístup k ochraně nebo podpoře UNRWA v době, kdy opustil oblast působení UNRWA, nebo jej měl v době přijetí rozhodnutí (včetně soudního rozhodnutí) o své žádosti, nelze mít za to, že se na něj vztahuje ustanovení o zahrnutí do oblasti působnosti směrnice uvedené v čl. 12 odst. 1 písm. a) druhé větě, a to bez ohledu na povahu jeho případných vazeb na operační prostor, které mu umožňovaly přístup do tohoto prostoru. V takovém případě, poskytuje-li UNRWA nadále ochranu nebo podporu v jednom nebo více operačních prostorech, do nichž má žadatel přístup, nelze tvrdit, že ochrana nebo podpora od UNRWA „není dále udělována“. Spíše lze vycházet z toho, že žadatel takovou ochranu nebo podporu opuštěním operačního prostoru, do něhož měl dříve přístup, zrušil.
23.

Zatřetí, pokud by se mělo mít za to, že informace uvedené ve formuláři rámcového rozhodnutí 2002/584 není možné doplnit o další, předkládající soud se dotazuje, jaké by byly jiné prostředky pro zajištění skutečného a účinného uplatnění práv, která má IR na základě směrnice 2012/13, a to bezprostředně poté, co byl zatčen v jiném členském státě na základě evropského zatýkacího rozkazu. To by mohlo vést předkládající soud, autora evropského zatýkacího rozkazu, k tomu, aby uvedené osobě, jakmile se o jejím zatčení dozvěděl, zaslal poučení o právech při zatčení, kopii vnitrostátního zatýkacího rozkazu a důkazy s ním související, jakož i kontaktní údaje jeho zástupce, a v případě, že o to tato osoba požádá, kopii dalších dokumentů ve věci, které se jí týkají.
58.

Tak by tomu bylo také tehdy, kdyby obce ukládající daně kryly poplatky pro společnost Poste Italiane samy, pokud by koncesionáři byly samy tyto obce, veřejnoprávní entity (jak na tom trvá a zdůrazňuje to Komise ve své odpovědi na otázky Soudního dvora), nebo, konečně, pokud by společnost Poste Italiane byla povinna nakládat s vybranými poplatky za podmínek stanovených veřejnoprávními orgány.
130.

S přihlédnutím k výše uvedeným úvahám mám za to, že první důvod kasačního opravného prostředku, první část třetího důvodu kasačního opravného prostředku, jakož i pátý důvod kasačního opravného prostředku musí být zamítnuty. S výhradou zamítnutí důvodů týkajících se protiprávnosti jednání Evropského úřadu pro boj proti podvodům (OLAF) Soudním dvorem mám za to, že sedmý důvod kasačního opravného prostředku musí být zamítnut jako neúčinný. Pro případ, že by Soudní dvůr vyhověl některému z důvodů týkajících se protiprávnosti jednání OLAF, jsem toho názoru, že sedmému důvodu kasačního opravného prostředku by mělo být rovněž vyhověno a že by tudíž žaloba měla být vrácena Tribunálu Evropské unie.
63.

S tímto tvrzením nelze souhlasit. Okolnost, že možnost využití vozidla ulehčuje zaměstnanci plnění pracovních povinností a že takový byl mimo jiné cíl přenechání vozidla zaměstnanci zaměstnavatelem, nic nemění na tom, že v rámci smlouvy se zaměstnavatelem disponuje konkrétním vozidlem výlučně tento zaměstnanec. Obdobně na tom nic nemění skutečnost, že zaměstnavatel může zaměstnanci vydávat pokyny, jejichž provedení vyžaduje využití vozidla, které mu bylo přenecháno ( 28 ). Stejně by tomu mohlo být, pokud by vlastníkem tohoto vozidla byl zaměstnanec. Jinak by tomu ovšem bylo, pokud by zaměstnavatel vlastnil vozový park, který by zaměstnanci mohli využívat podle potřeby (také s ohledem na dostupnost těchto vozidel), nicméně žádné z těchto vozidel by nebylo trvale přiřazeno k určitému zaměstnanci.
17.

High Court of Justice in Northern Ireland, Queen’s Bench Division (Vrchní soud Severního Irska, část Queen’s Bench) však žalobu TFK zamítl z důvodu, že nařízení č. 4/2009 neobsahuje žádné ustanovení, které by omezovalo jeho časovou působnost pouze na soudní rozhodnutí o výživném vydaná v Polsku po dni přistoupení Polska k Unii. Kromě toho, pokud nebyl použitelný čl. 75 odst. 2, neboť Polsko je státem vázaným Haagským protokolem, byla z důvodu čl. 75 odst. 3 na projednávané záležitosti použitelná kapitola VII nařízení č. 4/2009. High Court of Justice in Northern Ireland, Queen’s Bench Division (Vrchní soud Severního Irska, část Queen’s Bench) tak rozhodl, že rozhodnutí polského soudu byla dle uvedené kapitoly řádně zapsána a vykonána. TKF následně podal proti tomuto rozhodnutí odvolání ke Court of Appeal in Northern Ireland (Odvolací soud Severního Irska, dále jen „předkládající soud“).
53.

Tyto argumenty lze shrnout takto: ve směrnici není výslovně stanoveno, že se limity musí uplatnit ve vztahu k pracovníkovi, a naopak použitelnost limitů ve vztahu ke smlouvě je doložena tím, že v některých odvětvových právních úpravách je to výslovně stanoveno; o návrzích na změnu směrnice, které v průběhu času předložila Komise za účelem zavedení doslovného uplatnění ve vztahu k pracovníkovi, nepanovala v Radě shoda, a tudíž nebyly přijaty; skutková situace v členských státech je formulována na základě prostoru pro uvážení při použití ustanovení směrnice 2003/88 a, oproti většině států, které používají omezující ustanovení ve vztahu k pracovníkovi, existují členské státy, které je naopak uplatňují ve vztahu ke smlouvě; k tomu dochází také z důvodů ekonomické povahy a případný výklad směrnice, který vyžaduje použití limitů ve vztahu k pracovníkovi, by mohl mít významné důsledky; pracovník by měl mít možnost souhlasit s tím, že bude mít delší pracovní dobu, než je pracovní doba stanovená limity směrnice, na základě více smluv, a to z důvodu své svobody vykonávat pracovní činnosti, která je chráněna unijním právem; na některé typy pracovníků se limity stanovené směrnicí 2003/88 nevztahují, přičemž se naopak musí uplatnit výjimky stanovené touto směrnicí.
2.

V projednávané věci nabízela provozovatelka fitness studia vedle sportovního tréninku také nutriční poradenství. Služby poskytované v oblasti sportovního tréninku kvalifikovala jako služby podléhající DPH, naopak služby nutričního poradenství jako služby osvobozené od DPH. Podle názoru provozovatelky je nutriční poradenství samostatným poskytováním lékařské péče, které je od daně osvobozeno. Tato domněnka však nemůže obstát v případě, že by kombinace sportovního tréninku a nutričního poradenství představovala jednotné plnění nebo by nutriční poradenství bylo vedlejším plněním ke sportovnímu tréninku. Osvobození takových plnění od daně by pak bylo v zásadě vyloučeno. V případě, že by se jednalo o samostatné plnění, by naopak bylo nutno ověřit, zda je nutriční poradenství skutečně lékařskou péčí ve smyslu čl. 132 odst. 1 písm. c) směrnice o DPH.
66.

Je třeba poznamenat, že v důsledku nabytí státní příslušnosti státu, na jehož území se nachází místo zaměstnání, nemusí nutně dojít ke změně rozhodnutí o určení místa původu v rámci spisu dotčeného úředníka. Posledně uvedené místo zůstává stejné po celou dobu služby úředníka, s výhradou zvláštního rozhodnutí administrativy, které se přijímá výjimečně a poté, co úředník předloží příslušné průkazné doklady ( 29 ). Nelze mít za to, že se rodinné, sociální a majetkové vazby tohoto úředníka na stát místa původu nutně oslabily do té míry, že postupně zcela vymizely, což je o to nepochybnější za situace, kdy je dotyčná osoba státním příslušníkem i tohoto státu; to je případ 11 z 24 navrhovatelů. Bylo by přinejmenším paradoxní, ne-li nekonzistentní, mít za to, že je-li úředník státním příslušníkem státu místa zaměstnání, jedná se o významný ukazatel svědčící o existenci řady úzkých vazeb mezi touto osobou a zemí její státní příslušnosti, a zároveň neuznat, že stejnou funkci má státní příslušnost státu místa původu. K uvedenému dodávám, že místem původu osoby pracující v zahraničí nebo osoby pobývající v zahraničí nemusí být nutně země, jejímž je dotčený úředník státním příslušníkem, což připouští i Rada.
31.

Rozsudkem ze dne 19. května 2016 uvedený soud odvolání podané společností Natumi zamítl s odůvodněním, že podle unijních předpisů, které mezitím vstoupily v platnost, není přidání řasy lithothamnium [lithothamn] do ekologických potravin přípustné. Podle uvedeného soudu se ustanovení bodu 1.3 přílohy IX nařízení č. 889/2008 vztahuje pouze na řasy pro potravinářské účely. Ačkoli se v těchto ustanoveních výslovně neuvádí, že řasy musí být jedlé, je takový výklad podle něj potvrzen skutečností, že ostatní látky uvedené v bodech 1.1 a 1.2 přílohy IX tohoto nařízení musí být jedlé, stejně jako řasy uvedené v čl. 13 odst. 1 písm. a) nařízení č. 834/2007. Řasa lithothamnium [lithothamn] podle uvedeného soudu přitom jedlá není, a to z důvodu charakteristického ukládání vápníku do jejích buněčných stěn. V každém případě podle něj zvápenatělé zbytky odumřelé řasy lithothamnium [lithothamn] nejsou složky zemědělského původu, nýbrž minerály, jejichž přidávání do ekologických produktů v zásadě není povoleno.
76.

Zadruhé je zde prvek dokazování. Kdo by měl osvědčit, že se vozidlo skutečně nachází v takovém mechanickém stavu, že není pojízdné? Jak by to bylo provedeno? Bylo by to prostřednictvím mého čestného prohlášení anebo by bylo vyžadováno vyjádření mého mechanika? Nebo by bylo dostačující místopřísežné prohlášení mého souseda o tom, že vozidlo bylo odstaveno u mne na dvoře bez kol? Odhlédneme-li od všech praktických problémů a složitosti takového dokazování, nic to nemění na tom, že by to bylo zcela zbytečné. Proč by bylo potřeba uvažovat nejprve o tomto, když jediné, co musí vlastník vozidla učinit, je uvést právní status vozidla do souladu s uváděným skutkovým stavem, a tudíž odhlásit vozidlo, nebo v tomto smyslu dočasně či trvale podniknout jakékoli jiné vhodné administrativní kroky podle vnitrostátního práva?
96.

Zadruhé se rovněž nedomnívám, že by směrnice 2003/4 nebo Aarhuská úmluva měly v této oblasti stanovit, že pouhé potenciální držení dokumentů týkajících se životního prostředí podléhá absolutní povinnosti zveřejnění. Pokud by tomu tak bylo, muselo by jakékoli IT oddělení orgánu veřejné správy nebo jakákoli třetí strana, včetně snad i vnitrostátních bezpečnostních složek, na požádání zveřejnit „informace o životním prostředí“ v jejich držení, až na výjimky obsažené v článcích 4 Aarhuské úmluvy a směrnice 2003/4, aniž by však hrály jakoukoli roli v rozhodovacím procesu, jehož se tyto informace týkají. Ohrožovalo by to rovněž samotný cíl větší účasti veřejnosti při rozhodování o otázkách životního prostředí ( 42 ). Vzhledem k tomu, že rozhodnutí přijímá správní orgán, není jasné, jak by mohl přístup k informacím o životním prostředí potenciálně obsaženým v soudních záznamech tento proces urychlit ( 43 ). A to zejména s ohledem na to, že omezené zpřístupnění by vedlo k určité informační nerovnováze u „veřejnosti“ ( 44 ). V důsledku toho musí „informace o životním prostředí“, pokud skutečně existují, buď pocházet od orgánu veřejné správy v rámci rozhodovacího procesu, nebo musí být obsaženy v odůvodnění veřejného rozsudku soudů.
56.

Mimoto nepovažuji za zjevné, že výklad čl. 8 odst. 3 nařízení č. 261/2004, který staví případ přesměrování na letiště, které se nachází na stejném místě, ve stejném městě nebo regionu jako letiště, které bylo uvedeno v původním knihování, na roveň zrušení, zaručí vyšší ochranu cestujícímu než výklad, který jej kvalifikuje jako nedostatečné plnění, které je odlišné od zrušení, odepření nástupu na palubu nebo významného zpoždění pří příletu. Připomínám totiž, že jedním z prostředků použitých uvedeným nařízením k dosažení jeho primárního cíle zaručit vysokou úroveň ochrany cestujících je prostředek, který spočívá v odrazení leteckých dopravců od rušení letů ( 25 ). V tomto kontextu si lze snadno představit, že pokud by případ přesměrování upravený v čl. 8 odst. 3 nařízení č. 261/2004 nebyl chápán tak, že spadá pod pojem „zrušení“, a zakládal by tak ve prospěch cestujícího stejná práva jako zrušení, letečtí dopravci jednali by ve značné řadě případů jakožto obezřetné hospodářské subjekty a rozhodli by se rušit lety, které by mohly být pouze přesměrovány na letiště, které se nachází v blízkosti letiště, které bylo uvedeno v původním knihování, a poté by navrhovali cestujícím těchto letů přesměrování na toto posledně uvedené letiště, pravděpodobně v pozdější době. Bylo by nakonec hospodářsky rozumné vynakládat často nezanedbatelné organizační úsilí, aby mohli cestující dosáhnout při nejbližší příležitosti cílového místa určení, pokud by byly povinnosti, které pro letecké dopravce vyplývají z důvodu tohoto přesměrování, obdobné povinnostem, které pro ně vyplývají v případě zrušení (náhrada škody, pomoc a poskytnutí péče)?