(viz body 32–33)

(viz body 46–51, 54, výrok 1)

Skutečnost, že čl. 291 odst. 1 prováděcího nařízení používá alternativně výrazy „osoba, která zboží dováží“ a „[osoba, která zboží] nechává dovážet“, znamená, že je přípustné dovážet zboží, které má zvláštní použití, tím způsobem, že se nechá tato osoba zastoupit u celních orgánů v souladu s článkem 5 nařízení č. 2913/92. Z toho vyplývá, že zástupce, který činí celní prohlášení na účet jiné osoby, není osobou, která je uvedena v čl. 291 odst. 1 prováděcího nařízení, a nemusí tedy být držitelem povolení ve smyslu tohoto článku. Pouze pokud celní zástupce neprohlásí, že jedná jménem a na účet jiné osoby, nebo prohlásí, že jedná jménem a na účet jiné osoby, aniž by byl k tomu zmocněn, je sám tento zástupce považován za dovozce, a v důsledku toho musí být držitelem písemného povolení, má-li se na dovezené zboží vztahovat zvýhodněné sazební zacházení.

V tomto ohledu, i když je pravda, že kapitola 2 hlavy 1 části II prováděcího nařízení, která upravuje poskytnutí zvýhodněného sazebního zacházení určitému zboží na základě jeho zvláštního použití, nedefinuje pojem „osoba, která zboží dováží nebo nechává dovážet“, nic to nemění na tom, že uvedená právní úprava ukládá držiteli uvedeného povolení určité povinnosti, které umožňují určit, kdo je osoba uvedená v čl. 291 odst. 1 tohoto nařízení. Jak povinnost stanovená v čl. 291 odst. 3 druhém pododstavci uvedeného nařízení, který stanoví, že zúčastněná osoba musí celním orgánům uspokojivě umožnit sledovat zboží v průběhu zpracování v podniku nebo jeho provozovnách, tak i takové povinnosti stanovené v článku 293 tohoto nařízení, jako jsou povinnosti dosažení u zboží předepsaného zvláštního použití, vedení účetnictví, které umožňuje celním orgánům provádět kontroly, které považují za potřebné, a uchovávání těchto účetních knih, tak ukazují, že osoba, která zboží dováží nebo nechává dovážet za účelem propuštění do volného oběhu, tj. osoba, která musí být držitelem povolení uvedeného v článku 291 prováděcího nařízení, je tou osobou, které je zboží určeno a která zamýšlí dosáhnout u zboží předepsaného zvláštního použití. Pouze tato osoba může dodržet povinnosti stanovené v článcích 291 a 293 tohoto nařízení.

Článek 297 odst. 1 nařízení č. 2454/93, kterým se provádí nařízení č. 2913/92, kterým se vydává celní kodex Společenství, ve znění nařízení č. 89/97, musí být vykládán v tom smyslu, že se nejedná o převedení zboží uvnitř Společenství, je-li zboží dovezeno do jednoho členského státu a poté přepraveno do jiného členského státu, pokud oprávněná osoba jedná na účet konečného dovozce, což přísluší ověřit vnitrostátnímu soudu. Pouhá skutečnost, že zboží bylo dovezeno a procleno v jednom členském státě a poté přepraveno do jiného členského státu, není rozhodná pro účely prokázání existence převedení ve smyslu tohoto ustanovení. V případě převedení musí být nabyvatel držitelem povolení vydaného podle článku 291 uvedeného nařízení.

V tomto ohledu, za účelem prokázání, zda se jedná o převedení uvnitř Společenství ve smyslu čl. 297 odst. 1 prováděcího nařízení, vyplývá z cíle tohoto nařízení, že důležitý je převod na nabyvatele povinností týkajících se zboží, které je předmětem převedení. K tomu musí být nabyvatel držitelem povolení vydaného podle článku 291 uvedeného nařízení. Článek 298 odst. 4 a 5 a článek 300 druhý pododstavec prováděcího nařízení tak stanoví, že okamžikem převedení zboží přecházejí povinnosti, které vyplývají z článků 291 až 304 prováděcího nařízení, z odesílatele na nabyvatele a že posledně uvedený je povinen zapsat převedené zboží do svého účetnictví. Z toho vyplývá, že převedení zboží ve smyslu čl. 297 odst. 1 prováděcího nařízení se může uskutečnit pouze mezi osobami, které jsou držiteli povolení pro zvláštní použití, tedy mezi osobami, které zamýšlí nebo zamýšlely dosáhnout u zboží, které je předmětem převedení, předepsaného zvláštního použití.

(viz body 65–69, výrok 2)