ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1

Evropská komise se svou žalobou domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Italská republika tím, že nepřijala stran skládek v Aviglianu (oblast Serre Le Brecce), Ferrandině (oblast Venita), v Genzanu di Lucania (oblast Matinella), v Latronicu (oblast Torre), v Laurii (oblast Carpineto), v Maratee (oblast Montescuro), v Moliternu (oblast Tempa La Guarella), dvě skládky v Potenze (oblast Montegrosso-Pallareta), skládky v Rapolle (oblast Albero in Piano), v Roccanově (oblast Serre), v Sant’Angelu Le Fratte (oblast Farisi), v Campotostu (oblast Reperduso), v Capistrellu (oblast Trasolero), ve Francaville (Valle Anzuca), v Aquile (oblast Ponte delle Grotte), v Andrie (D’Oria G. & C. Snc), v Canose (CO.BE.MA), v Bisceglie (CO.GE.SER), v Andrie (F.lli Acquaviva), v Trani (BAT-Igea Srl), v Torviscose (společnost Caffaro), v Atelle (oblast Cafaro), v Corletu Perticara (oblast Tempa Masone), v Marsicu Nuovo (oblast Galaino), v Matere (oblast La Martella), v Pescopaganu (oblast Domacchia), v Rioneru in Volture (oblast Ventaruolo), v Salandre (oblast Piano del Governo), v San Mauru Forte (oblast Priati), v Senise (oblast Palomabara), v Titu (oblast Aia dei Monaci), v Titu (oblast Valle del Forno), v Capestranu (oblast Tirassegno), v Castellaltu (oblast Colle Coccu), v Castelvecchiu Calvisio (oblast Termine), v Corfiniu (oblast Cannucce), v Corfiniu (oblast Case querceto), v Moscianu S. Angelo (oblast Santa Assunta), v S. Omeru (oblast Ficcadenti), v Montecorvinu Pugliano (oblast Parapoti), v San Bartolomeu in Galdo (oblast Serra Pastore), v Triviganu (dříve Cava Zof) a v Torviscose (oblast La Valletta), veškerá nezbytná opatření, aby v souladu s čl. 7 písm. g) a článkem 13 směrnice Rady 1999/31/ES ze dne 26. dubna 1999 o skládkách odpadů (Úř. věst. 1999, L 182, s. 1; Zvl. vyd. 15/04, s. 228) byl v co nejkratším termínu ukončen provoz těch skládek, které neobdržely v souladu s článkem 8 této směrnice povolení k pokračování provozu, nebo tím, že nepřijala opatření nezbytná k tomu, aby ty z uvedených skládek, které povolení k pokračování v provozu obdržely, byly uvedeny do souladu s uvedenou směrnicí, aniž jsou dotčeny podmínky stanovené v příloze I bodu 1 téže směrnice, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z čl. 14 písm. b) a c) směrnice 1999/31.
39

Státní příslušník třetí země v takové situaci spadá podle čl. 2 odst. 1 směrnice 2008/115 a s výhradou čl. 2 odst. 2 této směrnice do působnosti této směrnice. Musí být proto vůči němu uplatněny společné normy a postupy, které tato směrnice upravuje za účelem jeho vyhoštění, a to do doby než bude neoprávněnost jeho pobytu případně zhojena (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 7. června 2016, Affum, C‑47/15, EU:C:2016:408, bod 61).
42

Předkládající soud je toho názoru, že pokud je třeba vycházet z definice pojmu „nebezpečí útěku“, která je obsažena v čl. 2 písm. n) nařízení Dublin III a v německé jazykové verzi hovoří o obavě, že se dotčená osoba bude útěkem vyhýbat řízení o přemístění, je třeba mít za to, že se tato definice vztahuje pouze na úmyslné chování dotčené osoby, jehož cílem je vyhnout se přemístění. Podle předkládajícího soudu by nicméně mohly existovat oprávněné důvody domnívat se, že pro účely použití čl. 29 odst. 2 druhé věty nařízení Dublin III stačí pouze to, aby příslušnému orgánu nebylo známo místo pobytu dotčené osoby v okamžiku, kdy mělo být provedeno přemístění, a v okamžiku, kdy vyrozuměl příslušný orgán dožádaného členského státu. Předkládající soud totiž nespatřuje nic, co by nasvědčovalo tomu, že by toto ustanovení mělo sankcionovat odsouzeníhodné chování cizince. Podle něj je účelem tohoto ustanovení zajištění účinného fungování systému určování příslušného členského státu, který vytvořil unijní normotvůrce (dále jen „dublinský systém), jenž by mohl být značně narušen, pokud by přemístěním bránily důvody, které překračují rámec pravomoci dožadujícího členského státu. Podle předkládajícího soudu by dále mohlo být obtížné prokázat, že se dotčené osoby vzdálily z místa, v němž byly ubytovány, za účelem zmaření svého přemístění.
f)

‚osobou, která má nárok na doplňkovou ochranu‘, státní příslušník třetí země nebo osoba bez státní příslušnosti, která nesplňuje podmínky pro uznání za uprchlíka, ale u které existují závažné důvody se domnívat, že pokud by se vrátila do země svého původu, nebo v případě osoby bez státní příslušnosti do země svého dosavadního pobytu, byla by vystavena reálné hrozbě, že utrpí vážnou újmu uvedenou v článku 15, a na kterou se nevztahuje čl. 17 odst. 1 a 2, přičemž tato osoba nemůže nebo vzhledem ke shora uvedené hrozbě nechce přijmout ochranu dotyčné země;
12

Body 2, 4, 6 a 12 odůvodnění směrnice 2003/109 uvádí: „(2) Evropská rada na svém zvláštním zasedání v Tampere ve dnech 15. a 16. října 1999 prohlásila, že právní postavení státních příslušníků třetích zemí by se mělo sbližovat s právním postavením státních příslušníků členských států a že by osobě, která pobývala oprávněně v členském státě po dobu, kterou je třeba stanovit, a je držitelem povolení k dlouhodobému pobytu, měl být v uvedeném členském státě přiznán soubor jednotných práv, která se co nejvíce přibližují právům přiznávaných občanům Evropské unie. […] (4) Integrace státních příslušníků třetích zemí, kteří dlouhodobě pobývají v členských státech, je rozhodující pro podporu hospodářské a sociální soudržnosti, základního cíle Společenství stanoveného Smlouvou. […] (6) Hlavním kritériem pro získání právního postavení dlouhodobě pobývajícího rezidenta by měla být délka pobytu na území členského státu. Pobyt by měl být oprávněný a nepřetržitý, aby bylo možno prokázat, že se dotyčná osoba se v zemi usídlila. […] […] (12) K vytvoření skutečného nástroje integrace dlouhodobě pobývajících rezidentů do společnosti, ve které žijí, je důležité, aby s dlouhodobě pobývajícími rezidenty bylo v široké řadě hospodářských a sociálních oblastí zacházeno stejně jako s občany členského státu za podmínek stanovených touto směrnicí.“
62

Ze spisu předloženého Soudnímu dvoru přitom nevyplývá, že by se předkládající soud nemohl odchýlit od takových rozhodnutí v případě, že by to považoval za nezbytné pro účely zajištění plné účinnosti směrnice 93/13, ani že by nemohl z tohoto titulu předložit Soudnímu dvoru žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, jak dokládá toto řízení. Mimoto z žádné informace uvedené v tomto spise není zjevné, že by předkládající soud nebyl v projednávané věci sám s to poskytnout žalobkyni v původním řízení účinný prostředek nápravy za účelem ochrany práv, jež jí z ní mohou plynout.
7

Článek 14 této směrnice stanoví: „1. Spory týkající se pohledávky, původního dokladu o vymahatelnosti pohledávky v dožadujícím členském státě nebo jednotného dokladu o vymahatelnosti pohledávky v dožádaném členském státě a spory týkající se platnosti doručení učiněného příslušným orgánem dožadujícího členského státu spadají do pravomoci příslušných orgánů dožadujícího členského státu. Napadne-li zúčastněná osoba v průběhu vymáhání pohledávky pohledávku, původní doklad o vymahatelnosti pohledávky v dožadujícím členském státě nebo jednotný doklad o vymahatelnosti pohledávky v dožádaném členském státě, dožádaný orgán tuto osobu informuje, že musí podat žalobu k příslušnému orgánu dožadujícího členského státu v souladu s jeho platnými právními předpisy. 2. Spory týkající se opatření k vymáhání pohledávek přijatých v dožádaném členském státě nebo spory týkající se platnosti doručení učiněného příslušným orgánem dožádaného členského státu musí být předloženy příslušnému orgánu dožádaného členského státu v souladu s jeho právními předpisy. 3. Je-li příslušnému orgánu dožadujícího členského státu podána žaloba uvedená v odstavci 1, dožadující orgán o tom informuje dožádaný orgán a uvede rozsah, v jakém nebyla pohledávka napadena. 4. Jakmile dožádaný orgán obdrží od dožadujícího orgánu nebo od zúčastněné osoby informace uvedené v odstavci 3, pozastaví vymáhání pohledávky ve vztahu k napadené části pohledávky až do rozhodnutí příslušného orgánu v této věci, pokud dožadující orgán nevyžaduje v souladu s třetím pododstavcem tohoto odstavce jinak. Na žádost dožadujícího orgánu, nebo považuje-li to dožádaný orgán jinak za potřebné, aniž je dotčen článek 16, může dožádaný orgán přijmout předběžná opatření k zajištění vymáhání pohledávky, pokud to umožňují platné právní předpisy dožádaného členského státu. Dožadující orgán může v souladu s právními předpisy a správní praxí platnými v dožadujícím členském státě dožádaný orgán požádat, aby vymáhal napadenou pohledávku nebo napadenou část pohledávky, pokud to dovolují platné právní předpisy a správní praxe dožádaného členského státu. […] […]“
5

Článek 24 odst. 1 a 2 tohoto nařízení stanoví: „1. Pokud příslušný orgán odhalí přepravu, kterou považuje za nedovolenou, neprodleně uvědomí ostatní dotčené příslušné orgány. 2. Pokud za nedovolenou přepravu odpovídá oznamovatel, příslušný orgán místa odeslání zajistí, že dotyčný odpad: a) převezme zpět oznamovatel de facto, nebo pokud nebylo podáno oznámení, b) převezme zpět oznamovatel de iure, nebo pokud to není možné, c) převezme zpět samotný příslušný orgán místa odeslání nebo fyzická nebo právnická osoba jednající jeho jménem, nebo pokud to není možné, d) bude jiným způsobem využit nebo odstraněn v zemi určení nebo zemi odeslání samotným příslušným orgánem místa odeslání nebo fyzickou nebo právnickou osobou jednající jeho jménem, nebo pokud to není možné, e) bude jiným způsobem využit nebo odstraněn v jiné zemi samotným příslušným orgánem místa odeslání nebo fyzickou nebo právnickou osobou jednající jeho jménem, pokud s tím všechny dotčené příslušné orgány souhlasí. Toto převzetí zpět, využití nebo odstranění se provede do 30 dnů nebo v jiné lhůtě, která může být dohodnuta mezi dotčenými příslušnými orgány, poté, co se příslušný orgán místa odeslání dozví nebo je příslušnými orgány místa určení nebo pro tranzit písemně zpraven o nedovolené přepravě a je informován o důvodech. Toto oznámení může vyplývat z informací poskytnutých příslušným orgánům místa určení nebo pro tranzit mimo jiné ostatními příslušnými orgány. V případě převzetí odpadů zpět podle písmen a), b) a c) se podá nové oznámení, ledaže se dotčené příslušné orgány dohodnou, že postačuje řádně odůvodněná žádost prvotního příslušného orgánu místa odeslání. Nové oznámení podá osoba nebo orgán uvedení v písmenech a), b) nebo c), v uvedeném pořadí. Příslušné orgány nesmí bránit vracení odpadů z nedovolené přepravy či proti tomu vznášet námitky. V případě jiného postupu podle písmen d) a e) příslušného orgánu místa odeslání podá nové oznámení prvotní příslušný orgán místa odeslání nebo fyzická nebo právnická osoba jednající jeho jménem, ledaže se dotčené příslušné orgány dohodnou, že postačuje řádně odůvodněná žádost tohoto orgánu.“
20

Na podporu této žádosti předložila prohlášení Eritrejské osvobozenecké fronty ze dne 6. dubna 2015 (dále jen „prohlášení EOF“), z něhož vyplývá, že je tetou E. a od smrti jeho biologických rodičů, když bylo E. pět let, také jeho poručnicí. Rovněž uvedla, že po jejich uprchnutí z Eritreje v roce 2013, kdy bylo E. deset let, žil s A. v Súdánu do doby, než odjela do Nizozemska. V současnosti pobývá E. stále v Súdánu a je umístěn do pěstounské rodiny.
38

Zadruhé je třeba posoudit, zda v souladu s judikaturou Soudního dvora a s tvrzením PORR musí daňový orgán před odepřením nároku na odpočet DPH, kterou omylem zaplatila osoba povinná k dani vystavitelům takových faktur, jako jsou faktury, o které se jedná ve věci v původním řízení, ověřit, zda tito vystavitelé mohou tyto faktury opravit a vrátit této osobě povinné k dani částku DPH, která je na nich uvedena. PORR tvrdí, že pokud by bylo připuštěno, že daňový orgán může odepřít příjemci faktur nárok na odpočet DPH, aniž zároveň vyžaduje od vystavitelů těchto faktur, aby uplatnili mechanismus přenesení daňové povinnosti a opravili uvedené faktury, bylo by na příjemce uvedených faktur uplatněno dvojí zdanění. PORR má v projednávaném případě za to, že vnitrostátní pravidla použitelná na daňové kontroly neumožňovala vystavitelům faktur, aby je opravili.
52

Je tedy na předkládajícím soudu, aby posoudil, zda umísťování označení totožného s ochrannými známkami ÖKO-TEST nebo jim podobného společností Dr. Liebe na její výrobky umožnilo této společnosti neoprávněně těžit z rozlišovací způsobilosti nebo dobrého jména těchto ochranných známek, nebo jim způsobit újmu. Kdyby dospěl k závěru, že tomu tak je, pak by mu dále příslušelo přezkoumat, zda společnost Dr. Liebe v dané věci prokázala existenci „řádného důvodu“, ve smyslu čl. 9 odst. 1 písm. c) nařízení č. 207/2009 a čl. 5 odst. 2 směrnice 2008/95, k umístění tohoto označení na tyto výrobky. V posledně zmíněném případě by totiž bylo důvodné dospět k závěru, že společnost ÖKO-Test Verlag nemá právo zakázat toto užívání na základě uvedených ustanovení (viz obdobně rozsudek ze dne 6. února 2014, Leidseplein Beheer a de Vries, C‑65/12, EU:C:2014:49, body 43 a 44).
8

Článek 6 odst. 2 písm. a) a c) European Communities (Free Movement of Persons) (no 2) Regulations 2006 [nařízení z roku 2006 o Evropských společenstvích (volný pohyb osob) (č. 2), dále jen „nařízení z roku 2006“], kterým byl do irského práva proveden čl. 7 odst. 3 směrnice 2004/38, stanoví: „a) S výhradou článku 20 může občan Unie pobývat ve státě po dobu delší než tři měsíce, pokud: i) je ve státě zaměstnanou osobou nebo osobou samostatně výdělečně činnou; […] c) S výhradou článku 20 může osoba, na kterou se vztahuje písm. a) bod i), zůstat ve státě po ukončení činnosti uvedené v písm. a), pokud […] ii) je řádně zapsána jako nedobrovolný nezaměstnaný poté, co byla zaměstnána více než jeden rok, a je zaregistrována u příslušného odboru [Department of Social and Family Affairs (ministerstvo sociálních a rodinných záležitostí, Irsko)] a FÁS [Foras Áiseanna Saothair (Úřad pro odbornou přípravu a zaměstnání, Irsko)] jako uchazeč o zaměstnání […] iii) je – s výhradou písmene d) – řádně zapsána jako nedobrovolný nezaměstnaný po skončení pracovní smlouvy na dobu určitou kratší jednoho roku nebo poté, co se během prvních dvanácti měsíců stala nedobrovolně nezaměstnaným, a je zaregistrována u příslušného odboru ministerstva sociálních a rodinných záležitostí a FÁS jako uchazeč o zaměstnání […]“.
11

Společnost Skonis ir kvapas dovezla do Litvy od 1. září 2013 do 17. dubna 2015 tabákové výrobky, které přihlásila v elektronickém systému pro kontrolu přepravy zboží podléhajícího spotřebním daním jako zboží náležející do kategorie doutníků nebo doutníčků.
17

Třicáté třetí doplňující ustanovení zákona 34/1998, ve znění královského nařízení s mocí zákona 8/2014, stanoví: „1. Uživatelé, kteří mají uzavřenu smlouvu na dodávku zkapalněného ropného plynu v lahvích v nádobách s hmotností obsahu 8 kg nebo vyšší a nižší než 20 kg, s výjimkou nádob na směsi zkapalněného ropného plynu používané jako palivo, mají nárok na dodávku do domácnosti. Na poloostrově a na každém ostrovním území a na území mimo poloostrov jsou velkoobchodníci s LPG s největším podílem na trhu podle prodejů v odvětví zkapalněného ropného plynu v lahvích s hmotností obsahu 8 kg nebo vyšší a nižší než 20 kg, s výjimkou nádob na směsi zkapalněného ropného plynu používané jako palivo, povinni uskutečňovat dodávky do domácností pro všechny osoby, které o to na příslušném území požádají. 2. Seznam velkoobchodníků s LPG s povinností distribuce do domácností bude stanoven každé tři roky rozhodnutím generálního ředitele pro energetickou politiku a těžbu. Toto rozhodnutí bude zveřejněno v Úředním státním věstníku. Pokud si to vyžádá vývoj trhu a obchodní struktury odvětví a v každém případě každých pět let vláda přehodnotí podmínky výkonu povinnosti uložené tímto ustanovením nebo tuto povinnost zruší. 3. Bez ohledu na ustanovení článku 38 tohoto zákona, dokud nebudou podmínky konkurence a hospodářské soutěže na tomto trhu považovány za dostatečné, ministr průmyslu, energetiky a turismu po dohodě s pověřenou vládní komisí pro hospodářské záležitosti stanoví maximální maloobchodní ceny zkapalněného ropného plynu v nádobách s hmotností obsahu 8 kg nebo vyšší a nižší než 20 kg, jejichž hmotnost bez náplně je vyšší než 9 kg, s výjimkou nádob na směsi zkapalněného ropného plynu používané jako palivo, a to stanovením konkrétní výše cen, nebo prostřednictvím systému stanovení a automatické aktualizace cen. Maximální cena zahrnuje náklady na distribuci do domácností. 4. Aniž jsou dotčena ustanovení předchozích odstavců, v případě, že velkoobchodník s LPG, kterému je uložena povinná distribuce do domácností nádob s hmotností obsahu 8 kg nebo vyšší a nižší než 20 kg, nemá nádoby, jejichž hmotnost bez náplně je vyšší než 9 kg, vztahuje se povinnost dodávat na odpovídajícím území do domácností za maximální cenu uvedenou v odstavci 3 na nádoby s hmotností bez náplně nižší než 9 kg. 5. Velkoobchodníci s LPG musí generálnímu ředitelství pro energetickou politiku a těžbu poskytnout informace nezbytné pro plnění povinností generálního ředitelství, zejména pro uplatňování, hodnocení a kontroly povinné distribuce do domácností, uskutečněných dodávek zkapalněného ropného plynu a maximálních cen pro veřejnost uvedených v předchozích odstavcích.“
32

Zadruhé má předkládající soud za to, že činnosti sběru a investování příspěvků, které se vztahují na odstupné, by se z následujících třech důvodů měly kvalifikovat jako bankovní operace, a nikoliv pojišťovací činnosti. Zaprvé vnitrostátní právní úprava vyžaduje bankovní povolení pro vykonávání činnosti v oblasti podnikového zaopatření. Zadruhé v rámci těchto činností, na rozdíl od pojišťovny, nepřebírá podnikový fond žádné riziko. Zatřetí jedinou protihodnotou zaměstnavatele je to, že tento fond si ponechá náklady za spravování, jelikož příspěvky, které mu měsíčně odvádí zaměstnavatel, nejsou protihodnotou, ale kapitálem, která má spravovat. Z tohoto důvodu předkládající soud, který při výpočtu vycházel z nákladů na spravování, které si ponechal podnikový fond jako odměnu, dospěl k závěru, že hodnota zakázky představuje 174000 eur, a proto nedosahuje prahovou hodnotu stanovenou pro veřejné zakázky na služby v čl. 4 písm. c) směrnice 2014/24.
4

Článek 5 odst. 1 a 3 tohoto nařízení, nadepsaný „Zrušení“, stanoví: „1. V případě zrušení letu: […] c) mají dotčení cestující v souladu s článkem 7 právo na náhradu škody od provozujícího leteckého dopravce, jestliže i) nejsou o zrušení informováni alespoň dva týdny před plánovaným časem odletu, nebo ii) nejsou o zrušení informováni ve lhůtě od dvou týdnů do sedmi dnů před plánovaným časem odletu a není jim nabídnuto přesměrování, které by jim umožnilo odletět nejpozději dvě hodiny před plánovaným časem odletu a dosáhnout jejich cílového místa určení nejpozději čtyři hodiny po plánovaném čase příletu, nebo iii) nejsou informování o zrušení ve lhůtě kratší sedmi dnů před plánovaným časem odletu a není jim nabídnuto přesměrování jejich letu, které by jim umožnilo odletět nejpozději jednu hodinu před plánovaným časem odletu a dosáhnout cílového místa určení nejpozději dvě hodiny po plánovaném čase příletu. […] 3. Provozující letecký dopravce není povinen platit náhradu v souladu s článkem 7, jestliže může prokázat, že zrušení je způsobeno mimořádnými okolnostmi, kterým by nebylo možné zabránit, i kdyby byla všechna přiměřená opatření přijata.“
20

Zatřetí, pokud by Soudní dvůr potvrdil, že totožnost chráněného právního zájmu je další podmínkou pro uplatnění zásady ne bis in idem, klade si předkládající soud otázku, zda rozsudek ze dne 13. února 1969, Wilhelm a další (14/68, EU:C:1969:4), který byl vydán ve věci netýkající se zásady ne bis in idem, musí být vykládán v tom smyslu, že unijní a vnitrostátní právo hospodářské soutěže chrání stejný právní zájem. Tato nejednoznačnost podle předkládajícího soudu vyplývá rovněž z rozsudku ze dne 14. února 2012, Toshiba Corporation a další (C‑17/10, EU:C:2012:72, body 81 a 98), který by nicméně mohl být vykládán v tom smyslu, že unijní i vnitrostátní právo chrání stejný právní zájem. Tato otázka, o které nebylo dosud rozhodnuto, je určující pro rozhodnutí ve věci v původním řízení, která se vyznačuje totožností skutku a ve které byla v rámci téhož řízení souběžně použita obdobná ustanovení unijního a vnitrostátního práva.
4

Body 4, 5, 13, 14 a 19 odůvodnění nařízení Dublin III zní takto: (4) Podle závěrů z Tampere by měl […] společný evropský azylový systém v krátké době […] zahrnovat jasnou a proveditelnou metodu určení členského státu příslušného k posuzování žádosti o azyl. (5) Tato metoda by měla být založena na objektivních a spravedlivých kritériích jak pro členské státy, tak pro dotčené osoby. Mělo by být zejména možné urychleně určit příslušný členský stát tak, aby byl zaručen účinný přístup k řízení o poskytnutí mezinárodní ochrany a aby nebyl ohrožen cíl urychleného vyřízení žádostí o mezinárodní ochranu. […] (13) V souladu s Úmluvou OSN o právech dítěte z roku 1989 a s Listinou základních práv Evropské unie by členské státy měly mít při uplatňování tohoto nařízení na mysli především nejlepší zájem dítěte. Při posuzování toho, co je v nejlepším zájmu dítěte, by členské státy měly zejména náležitě zohledňovat blaho a sociální vývoj nezletilé osoby, její bezpečnost a ochranu, názory úměrně jejímu věku a vyspělosti, jakož i její původní prostředí. Dále by měly být stanoveny určité procesní záruky pro nezletilé osoby bez doprovodu vzhledem k jejich mimořádné zranitelnosti. (14) V souladu s Evropskou úmluvou o ochraně lidských práv a základních svobod a s Listinou základních práv Evropské unie by členské státy měly mít při uplatňování tohoto nařízení na mysli především respektování rodinného života. […] (19) Měly by být stanoveny právní záruky a právo na účinný opravný prostředek, pokud jde o rozhodnutí o přemístění dotyčné osoby do příslušného členského státu, aby byla zaručena účinná ochrana jejích práv v souladu zejména s článkem 47 Listiny základních práv Evropské unie. Pro zajištění souladu s mezinárodní[m] právem by měl účinný opravný prostředek proti takovému rozhodnutí zahrnovat jak přezkum toho, jak je uplatňováno toto nařízení, tak přezkum [situace] po právní i skutkové stránce v členském státě, do kterého je žadatel přemisťován.“
11

Podle článku 24 Lei no 23/2018 – Direito a indemnização por infração ao direito da concorrência, transpõe a Diretiva 2014/104/UE, do Parlamento Europeu e do Conselho, de 26 de novembro de 2014, relativa a certas regras que regem as ações de indemnização no âmbito do direito nacional por infração às disposições do direito da concorrência dos Estados-Membros e da União Europeia, e procede à primeira alteração à Lei n.o 19/2012, de 8 de maio, que aprova o novo regime jurídico da concorrência, e à quarta alteração à Lei no 62/2013, de 26 de agosto, Lei de Organização do Sistema Judiciário (zákon č. 23/2018 – právo na náhradu škody v důsledku porušení právních předpisů o hospodářské soutěži, kterým se provádí směrnice Evropského parlamentu a Rady 2014/104/EU ze dne 26. listopadu 2014 o určitých pravidlech upravujících žaloby o náhradu škody podle vnitrostátního práva v případě porušení právních předpisů členských států a Evropské unie o hospodářské soutěži, kterým se pozměňuje zaprvé zákon č. 19/2012 ze dne 8. května, o stanovení nového právního rámce pro hospodářskou soutěž, a začtvrté zákon č. 62/2013, ze dne 26. srpna, o organizaci soudního systému), ze dne 5. června 2018 (Diário da República, 1re série, č. 107, ze dne 5. června 2018), kterým byla do portugalského práva provedena směrnice 2014/104, se hmotněprávní ustanovení tohoto zákona, včetně těch, která se týkají důkazního břemene, nepoužijí se zpětnou účinností, a procesně právní ustanovení tohoto zákona se nepoužijí na žaloby, které byly podány před nabytím účinnosti tohoto zákona.