ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
16

V souvislosti s článkem 50 Listiny je nutno poukázat na to, že takové daňové sankce a taková trestní řízení, jejichž předmětem jsou trestné činy v oblasti DPH a jejichž cílem je zajistit správný výběr této daně a předcházet daňovým únikům, jako jsou řízení a sankce dotčené v původních řízeních, představují provedení článků 2 a 273 směrnice 2006/112, jakož i článku 325 SFEU, a tedy uplatnění unijního práva ve smyslu čl. 51 odst. 1 Listiny (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 26. února 2013, Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, body 24 až 27, jakož i ze dne 8. září 2015, Taricco a další, C‑105/14, EU:C:2015:555, body 49, 52 a 53). Taková ustanovení vnitrostátního práva, která upravují trestní stíhání a jejichž předmětem jsou trestné činy v oblasti DPH, jako jsou ustanovení dotčená v původních řízeních, tudíž spadají do působnosti článku 50 Listiny.
108

I za předpokladu, že by veřejný ochránce práv mohl z dotčeného dokumentu důvodně vyvodit, že se o zápisu C. Staelen na seznam vhodných kandidátů mohly ostatní orgány, instituce a jiné subjekty Unie dozvědět přinejmenším od data uvedeného dokumentu, tj. od 14. května 2007, nic to nemění na tom, jak uznal veřejný ochránce práv v žalobní odpovědi, že to neumožňovalo určit, kdy a jak byl uvedený zápis, k němuž mělo dojít již od 17. května 2005, oznámen Parlamentem uvedeným orgánům, institucím a jiným subjektům.
26

Žalovaná v původním řízení se kromě toho obává, že znalosti, které by S. Fahimian získala během studia v Německu, by mohly být rovněž použity za účelem vnitrostátní represe v Íránu nebo obecně v souvislosti s porušováním lidských práv. Technologie, které jsou předmětem výzkumného projektu S. Fahimian, by totiž íránské orgány mohly použít ke sledování obyvatel.
42

Pokud jde o otázku, zda vnitrostátní opatření dotčené ve věci v původním řízení překračuje meze toho, co je nezbytné k dosažení sledovaného cíle, je třeba uvést, že požadavek, aby státní příslušníci třetích zemí, včetně těch, kteří jsou mladší 16 let, byli držiteli povolení k pobytu pro účely vstupu do Německa a pobytu v něm, nemůže být v zásadě sám o sobě považován za nepřiměřený z hlediska sledovaného cíle.
2

Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi PJSC Rosneft Oil Company, dříve Rosneft Oil Company OJSC (dále jen „společnost Rosneft“), společností zapsanou v obchodním rejstříku Ruska, na straně jedné, a Her Majesty’s Treasury (britský ministr financí), The Secretary of State for Business, Innovation and Skills (ministr pro podnikání, inovace a dovednosti) a The Financial Conduct Authority (britský úřad pro kontrolu finančních trhů, dále jen „FCA“) na straně druhé, ve věci omezujících opatření, která přijala Evropská unie a která se týkají určitých ruských podniků, včetně podniku Rosneft.
44

V projednávaných věcech je třeba poukázat na to, že § 21 odst. 2 zákona o provozu na pozemních komunikacích sankcionuje formou pokuty od 10000 do 300000 HUF (přibližně od 32 do 974 eur) provozovatele vozidla, který porušil předpisy v oblasti povinnosti uhradit poplatek za užití zpoplatněného silničního úseku, jehož výše je úměrná k ujeté vzdálenosti. V tomto rámci stanoví příloha 9 nařízení vlády č. 410/2007 pokuty za dotčené přestupky, které se liší podle jednotlivých kategorií vozidel, stanovených na základě počtu náprav, a jejichž výše se pohybuje od 140000 do 165000 HUF (přibližně od 454 do 535 eur).
6

Podle článku 142 insolvenčního zákona, nadepsaného „Oddlužení“: „Dlužník – fyzická osoba – je osvobozen od zbývajících dluhů vůči konkurzním věřitelům neuspokojeným v rámci kolektivního úpadkového řízení pod podmínkou, že: 1) spolupracoval s orgány pověřenými řízením tím, že jim poskytl veškeré informace a dokumenty nezbytné ke zjištění pasiv a jednal s náležitou péčí za účelem řádného provedení transakcí; 2) žádným způsobem nezdržoval řízení nebo nepřispěl k jeho průtahům; 3) neporušil ustanovení článku 48; 4) nevyužil oddlužení v průběhu deseti let před podáním návrhu; 5) nezneužil aktiva nebo neuplatnil neexistující pasiva, nezpůsobil nebo neprohloubil nerovnováhu, čímž by výrazně ztížil sestavení majetku a obchodní situaci, ani nezneužil úvěr; 6) nebyl pravomocně odsouzen za podvodný úpadek nebo za trestné činy proti veřejnému hospodářství, průmyslu a obchodu a jakékoli jiné trestné činy spáchané v souvislosti s výkonem podnikatelské činnosti, s výjimkou těch trestných činů, které byly rehabilitovány. Pokud probíhá trestní řízení pro jeden z těchto trestných činů, soud řízení přeruší až do vydání rozhodnutí v trestním řízení. Oddlužení nemůže být povoleno, pokud nebyli, byť jen zčásti, uspokojeni konkurzní věřitelé. Z oddlužení jsou vyloučeny: a) vyživovací povinnost a závazky vyplývající ze vztahů nesouvisejících s podnikáním; b) dluhy týkající se náhrady škody vyplývající z mimosmluvního protiprávního jednání, jakož i trestní a správní peněžité sankce, které nejsou příslušenstvím zaniklých dluhů. Nejsou dotčeny nároky věřitelů vůči společně zavázaným dlužníkům, ručitelům dlužníků a dlužníkům zavázaným na základě regresního nároku.“
7

Bod 20 odůvodnění nařízení Dublin III zní: „K zajištění žadatelů by mělo docházet v souladu se zásadou, že osoba by neměla být zajištěna pouze proto, že žádá o mezinárodní ochranu. Zajištění by mělo trvat co nejkratší dobu a podléhat zásadám nezbytnosti a proporcionality. Zajištění žadatelů musí být v souladu zejména s článkem 31 Ženevské úmluvy. Řízení podle tohoto nařízení týkající se zajištěné osoby by měla probíhat přednostně a v co nejkratších lhůtách. Pokud jde o obecné záruky ve vztahu k zajištění, jakož i případně podmínky zajištění, měly by členské státy uplatňovat ustanovení směrnice [Evropského parlamentu a Rady] 2013/33/EU [ze dne 26. června 2013, kterou se stanoví normy pro přijímání žadatelů o mezinárodní ochranu (Úř. věst. 2013, L 180, s. 96)], rovněž na osoby zadržované [osoby zajištěné] na základě tohoto nařízení.“
13

Článek 11.6 Telecommunicatiewet (zákon o telekomunikacích) ze dne 19. října 1998 (Stb. 1998, č. 610) stanoví: „1. Každá osoba, jež zveřejňuje veřejně dostupný účastnický seznam nebo poskytuje veřejně dostupné informační služby o účastnících, informuje bezplatně účastníka před zápisem osobních údajů, které se jej týkají, do účastnického seznamu nebo do databáze účastníků určené pro účely informační služby o účastnících, o: a) účelu, ke kterému je určen tento účastnický seznam a tato informační služba o účastnících, a pokud se jedná o elektronickou verzi účastnického seznamu, o možnostech použití, které vyplývají z vyhledávacích funkcí, jež jsou jejich součástí, a b) druhu osobních údajů, které mohou být zahrnuty do tohoto účastnického seznamu a této informační služby o účastnících, v závislosti na účelu, pro který jsou poskytovány. 2. Do veřejně dostupného účastnického seznamu a do databáze účastníků určené pro účely informační služby o účastnících lze převzít osobní údaje účastníka pouze tehdy, pokud vyjádřil svůj souhlas, a budou v nich uvedeny pouze údaje, které v této souvislosti poskytl. Nezařazení údajů do účastnického seznamu či databáze účastníků určené pro účely informační služby o účastnících je bezplatné. 3. Pokud je účelem zpracování osobních údajů obsažených ve veřejně dostupném účastnickém seznamu a v databázi účastníků určené pro účely informační služby o účastnících jiný účel než možnost vyhledávání telefonních čísel na základě údajů o jménu ve spojení s takovými údaji, jako je ulice, číslo, poštovní směrovací číslo a bydliště účastníka, je pro každý jiný účel použití vyžadován zvláštní souhlas účastníka. 4. Účastník je oprávněn bezplatně ověřit, opravit nebo zrušit osobní údaje, jež se jej dotýkají, ve veřejně dostupném účastnickém seznamu nebo v databázi účastníků určené pro účely informační služby o účastnících.“
4

Článek 59 nařízení REACH, nadepsaný „Identifikace látek uvedených v článku 57“, stanoví: „1. Postup stanovený v odstavcích 2 až 10 tohoto článku se použije k identifikaci látek splňujících kritéria v článku 57 a sestavení seznamu látek pro případné zahrnutí do přílohy XIV. […] […] 3. Každý členský stát může připravit dokumentaci podle přílohy XV pro látky, které podle jeho názoru splňují kritéria stanovená v článku 57, a předat ji agentuře. […] […] 7. V případě vznesení nebo obdržení připomínek postoupí agentura dokumentaci Výboru členských států do patnácti dnů od uplynutí lhůty 60 dnů uvedené v odstavci 5. 8. Dosáhne-li Výbor členských států do 30 dnů od postoupení jednomyslné dohody o identifikaci, může agentura zapsat tuto látku na seznam uvedený v odstavci 1. Agentura může tuto látku zahrnout do svých doporučení podle čl. 58 odst. 3. 9. Nepodaří-li se Výboru členských států dosáhnout jednomyslné dohody, připraví Komise návrh na identifikaci látky do tří měsíců od obdržení stanoviska Výboru členských států. Konečné rozhodnutí o identifikaci látky se přijme postupem podle čl. 133 odst. 3. 10. Agentura neprodleně po přijetí rozhodnutí o zahrnutí látky zveřejní seznam uvedený v odstavci 1 na své internetové stránce a aktualizuje jej.“
1)

Článek 20 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že při posuzování, zda by dítě, které je občanem Evropské unie, bylo nuceno opustit území Unie jako celek a bylo tím připraveno o možnost skutečně využívat podstatné části práv, která mu přiznává tento článek, pokud by jeho rodiči, který je státním příslušníkem třetí země, bylo v dotčeném členském státě odepřeno právo pobytu, je okolnost, že druhý rodič, který je občanem Unie, je opravdu schopen a připraven sám vykonávat každodenní a skutečnou péči o dítě, relevantní, ovšem nepostačuje k tomu, aby bylo možno konstatovat, že mezi rodičem, který je státním příslušníkem třetí země, a dítětem neexistuje takový vztah závislosti, že by dítě v případě takového odepření bylo nuceno opustit území Unie. Takové posouzení musí být v nejvlastnějším zájmu dítěte učiněno při zohlednění všech okolností daného případu, zejména věku dítěte, jeho fyzického a emočního vývoje, míry jeho citové vazby jak na rodiče, který je občanem Unie, tak na rodiče, který je státním příslušníkem třetí země, jakož i rizika, že by odloučení od posledně uvedeného rodiče ohrozilo jeho psychickou rovnováhu.
47

Kromě toho by hrozilo, že by takováto právní úprava narušila rovné zacházení s úředníky Unie, a tudíž by odrazovala od výkonu povolání v rámci unijních orgánů, neboť někteří úředníci by byli nuceni přispívat nejen do společného systému sociálního zabezpečení orgánů Unie, ale i do vnitrostátního systému sociálního zabezpečení.
59

Lucemburské velkovévodství je mimoto toho názoru, že pokud by bylo druhému žalobnímu důvodu uplatněnému Komisí vyhověno, byla by tím porušena zásada daňové neutrality. Pokud by totiž byl nárok na odpočet DPH odepřen členům NSO a toto seskupení by nemohlo získat tuto daň zpět, uvedení členové by nesli dodatečné náklady DPH.
75

Za těchto okolností je třeba mít za to, že cílů sledovaných právní úpravou dotčenou ve věci v původním řízení by bylo možné dosáhnout méně omezujícími opatřeními, která by upravila, v případě potřeby i velmi podrobně, formy a podmínky, kterými lze platně ošetřit komunikační nástroje využívané zubními lékaři, aniž by jim ovšem všeobecně a absolutně zakazovala veškeré formy reklamy.
3

Body 1, 7, 14 a 15 odůvodnění nařízení č. 261/2004 zní takto: „(1) Činnost Společenství v oblasti letecké dopravy [by měla] mimo jiné směřovat k zajištění vysoké úrovně ochrany cestujících. Kromě toho by měl být obecně brán zásadní zřetel na požadavky ochrany spotřebitele. [...] (7) V zájmu zajištění účinného uplatňování tohoto nařízení by měly povinnosti z něj vyplývající spočívat na provozujícím leteckém dopravci, který uskutečňuje nebo má v úmyslu uskutečnit let, ať již vlastním letadlem, nebo letadlem pronajatým s posádkou a s dalšími službami nebo bez posádky a dalších služeb, nebo za jiných podmínek. [...] (14) Stejně jako podle Montrealské úmluvy by měly být povinnosti provozujících leteckých dopravců omezeny nebo vyloučeny v případech, kdy byla událost způsobena mimořádnými okolnostmi, kterým by nebylo možné zamezit, i kdyby byla přijata všechna přiměřená opatření. Tyto mimořádné okolnosti se mohou vyskytnout zejména v případech politické nestability, povětrnostních podmínek neslučitelných s uskutečněním dotčeného letu, bezpečnostních rizik, neočekávaných nedostatků letové bezpečnosti a stávek, které postihují provoz provozujícího leteckého dopravce. (15) Za vznik mimořádných okolností by se měl považovat případ, kdy dopad rozhodnutí [o] řízení letového provozu, které se vztahuje k jednotlivému letadlu v určitý den, vyvolá velké zpoždění, zpoždění do dalšího dne nebo zrušení jednoho nebo více letů uvedeného letadla, i když byla dotčeným leteckým dopravcem přijata všechna přiměřená opatření, aby zabránil zpoždění nebo zrušení.“
13

Aby se studenti zapsaní do těchto kurzů mohli naučit praktickým dovednostem, provozuje College prostřednictvím těchto studentů a pod dozorem jejich učitelů restauraci a pořádá vystoupení pro osoby z řad veřejnosti mimo toto zařízení. Do restaurace i na vystoupení má přístup omezený okruh veřejnosti sestávající z osob, jež by mohly zajímat akce pořádané College a jež jsou zapsány v databázi, aby se dozvěděly o těchto akcích prostřednictvím zpravodaje. Tyto osoby jsou informovány o tom, že jsou tyto akce pořádány jako součást vzdělávání studentů za sníženou cenu, která v případě pohoštění dosahuje asi 80 % skutečné ceny tohoto plnění. Nedosahuje-li počet rezervací v restauraci minimálně 30 míst, je pohoštění zrušeno.
78

Nesprávné právní posouzení Tribunálem z důvodu nepřiměřené výše pokuty lze konstatovat pouze v případě, že by Soudní dvůr měl za to, že výše pokuty je nejen nevhodná, ale také nadměrná, a to natolik, že je nepřiměřená (viz zejména rozsudek ze dne 7. září 2016, Pilkington Group a další v. Komise, C‑101/15 P, EU:C:2016:631, bod 73).
10

Pokud jde o přičtení odpovědnosti za protiprávní jednání, článek 1 sporného rozhodnutí činí společnosti Akzo Nobel, Akzo Nobel Chemicals GmbH a Akcros Chemicals Ltd odpovědnými za jejich účast na protiprávním jednání týkajícím se cínových stabilizátorů od 24. února 1987 do 21. března 2000, pokud jde o společnost Akzo Nobel, od 24. února 1987 do 28. června 1993, pokud jde o společnost Akzo Nobel Chemicals GmbH, a od 28. června 1993 do 21. března 2000, pokud jde o společnost Akcros Chemicals.
14

Za těchto podmínek se Bundesarbeitsgericht (Spolkový pracovní soud, Německo) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1) a) Brání článek 3 směrnice [2001/23] vnitrostátní právní úpravě, která stanoví, že v případě převodu podniku nebo závodu přecházejí na nabyvatele v nezměněné formě pracovní podmínky sjednané na základě zásady autonomie vůle v individuální pracovní smlouvě mezi převodcem a zaměstnancem, jako kdyby je sám sjednal se zaměstnancem v individuální pracovní smlouvě, pokud vnitrostátní právní předpisy stanoví pro nabyvatele jak dvoustranné, tak i jednostranné možnosti úpravy? b) V případě kladné odpovědi na první otázku [písm. a)] jako celek nebo pro určitou skupinu pracovních podmínek sjednaných v individuální pracovní smlouvě mezi převodcem a zaměstnancem: vyplývá z uplatnění článku 3 směrnice 2001/23, že je třeba z převodu na nabyvatele provedeného bez jakýchkoliv změn vyloučit některé podmínky pracovní smlouvy sjednané na základě zásady autonomie vůle mezi převodcem a zaměstnancem a upravit je již z prostého důvodu převodu podniku nebo závodu? c) Pokud podle odpovědí Soudního dvora [na první otázku písm. a) a b)] nedošlo k převodu na nabyvatele bez jakýchkoliv změn odkazovacího ustanovení sjednaného v individuální pracovní smlouvě, na základě níž jsou některá pravidla kolektivní smlouvy dynamicky včleňována do pracovní smlouvy podle zásady autonomie vůle: i) platí to i tehdy, pokud ani převodce, ani nabyvatel nejsou přímo ani nepřímo stranou kolektivní smlouvy, tedy pokud by se před převodem podniku nebo závodu pravidla kolektivní smlouvy na pracovní poměr s převodcem v žádném případě nepoužila bez odkazovacího ustanovení sjednaného v pracovní smlouvě na základě zásady autonomie vůle? ii) pokud je odpověď [na první otázku písm. c) bod i)] kladná: platí to i tehdy, pokud převodce a nabyvatel jsou společnostmi z téže skupiny? 2) Brání článek 16 [Listiny] vnitrostátní právní úpravě vydané za účelem provedení směrnic 77/187 nebo 2001/23, která stanoví, že v případě převodu podniku nebo závodu je nabyvatel rovněž vázán podmínkami pracovní smlouvy sjednanými převodcem a zaměstnancem v individuální pracovní smlouvě na základě zásady autonomie vůle před převodem závodu, jako kdyby je nabyvatel sjednal sám, pokud tyto podmínky do pracovní smlouvy dynamicky včleňují konkrétní pravidla kolektivní smlouvy, která by se jinak na pracovněprávní vztah neuplatnila, pokud vnitrostátní právo předpokládá jak dvoustranné, tak i jednostranné možnosti úpravy?“
11

Článek 23 uvedeného nařízení, nadepsaný „Zvláštní ustanovení pro zavedené látky“, zní následovně: „1. Články 5 a 6, čl. 7 odst. 1 a články 17, 18 a 21 se do 1. prosince 2010 nepoužijí na tyto látky: a) zavedené látky klasifikované […] jako karcinogenní, mutagenní nebo toxické pro reprodukci, […] a vyrobené ve Společenství nebo do něho dovezené v množství 1 tuny nebo větším za rok na výrobce nebo dovozce, a to nejméně jednou po 1. červnu 2007; b) zavedené látky klasifikované […] jako vysoce toxické pro vodní organismy s možností vyvolat dlouhodobé nepříznivé účinky ve vodním prostředí […] a vyrobené ve Společenství nebo do něho dovezené v množství 100 tun nebo větším za rok na výrobce nebo dovozce, a to nejméně jednou po 1. červnu 2007; c) zavedené látky vyrobené ve Společenství nebo do něho dovezené v množství 1000 tun nebo větším za rok na výrobce nebo dovozce, a to nejméně jednou po 1. červnu 2007. 2. Články 5 a 6, čl. 7 odst. 1 a články 17, 18 a 21 se do 1. června 2013 nevztahují na zavedené látky vyrobené ve Společenství nebo do něho dovezené v množství 100 tun nebo větším za rok na výrobce nebo dovozce, a to nejméně jednou po 1. červenci [červnu] 2007. 3. […] do 1. června 2018 […] 4. Aniž jsou dotčeny odstavce 1 až 3, může být žádost o registraci podána kdykoli před uplynutím příslušné lhůty. 5. Tento článek se použije přiměřeně na látky registrované podle článku 7.“
41

Je však třeba podotknout, že znění čl. 40 odst. 6 směrnice 92/49 posuzováno izolovaně neumožňuje odpovědět na položenou otázku. Za těchto podmínek je třeba posoudit kontext, do kterého toto ustanovení zapadá, jakož i cíle sledované touto směrnicí (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 25. června 2015, CO Sociedad de Gestión y Participación a další, C‑18/14, EU:C:2015:419, bod 27).
42

Opačné řešení by mohlo způsobit zásah do zásady účasti zaměstnaných osob pouze na jednom režimu sociálního zabezpečení, jakož i do předvídatelnosti použitelného režimu, a tudíž i do právní jistoty. V případech, v nichž by bylo obtížné určit použitelný režim, by totiž každá z příslušných institucí obou dotčených členských států mohla mít na újmu dotčených pracovníků za to, že je použitelný její režim sociálního zabezpečení (rozsudek ze dne 26. ledna 2006, Herbosch Kiere, C‑2/05, EU:C:2006:69, bod 25 a citovaná judikatura).
18

Předkládající soud má za to, že maďarská daňová správa T. Farkasovi neodepřela nárok na odpočet DPH, ale uložila mu, aby uhradil dlužnou daň podle pravidel režimu přenesení daňové povinnosti v souladu s § 142 odst. 1 písm. g) zákona o DPH. Jeho nedoplatek odpovídá DPH uvedené na faktuře týkající se předmětného plnění. Předkládající soud je toho názoru, že ačkoliv T. Farkas zaplatil DPH prodávající, na základě rozhodnutí maďarské daňové správy je osobou povinnou odvést daň do státního rozpočtu on. Přestože maďarská daňová správa nezpochybňuje jeho nárok na odpočet zaplacené DPH, od částky, kterou T. Farkas požaduje, odečítá vrácení daňového nedoplatku, který má T. Farkas podle jejího názoru. Vzhledem k tomu, že jsou tyto dvě částky stejné, vzájemné se ruší. Předkládající soud kromě toho konstatuje, že prodávající DPH do státního rozpočtu odvedla, takže státnímu rozpočtu kvůli tomu, že předmětná faktura byla nesprávně vystavena podle obecného režimu zdanění, a nikoliv podle režimu přenesení daňové povinnosti, nevznikla žádná ztráta. Kromě toho se domnívá, že nic nenasvědčuje tomu, že by v dané věci došlo k daňovému úniku nebo že by se zde projevovala snaha o získání daňového zvýhodnění.
3

V bodech 9, 10, 23, 27 a 33 odůvodnění směrnice 2001/29 se uvádí: „(9) Jakákoliv harmonizace autorského práva a práv s ním souvisejících musí vycházet z vysoké úrovně ochrany, jelikož taková práva jsou pro duševní výtvory zásadní. Jejich ochrana napomáhá zajistit udržení a rozvoj tvořivosti v zájmu autorů, výkonných umělců, výrobců, spotřebitelů, kultury, průmyslu a široké veřejnosti. Duševní vlastnictví bylo proto uznáno za nedílnou součást vlastnictví. (10) Mají-li autoři nebo výkonní umělci pokračovat ve své tvůrčí a umělecké činnosti, musí dostat za užití svého díla přiměřenou odměnu, stejně jako výrobci, mají-li tuto činnost financovat. Investice vyžadovaná na produkci výrobků, jako jsou zvukové záznamy, filmy nebo multimediální výrobky, a služeb, jako jsou služby na požádání, jsou značné. Odpovídající právní ochrana duševního vlastnictví je nezbytná pro zajištění dostupnosti takové odměny a pro možnost uspokojivé návratnosti takové investice. […] (23) Tato směrnice by měla pokračovat v harmonizaci práva autora na sdělování veřejnosti. Tímto právem by se v širokém smyslu mělo rozumět veškeré sdělování veřejnosti nepřítomné v místě, ze kterého sdělování vychází. Toto právo by mělo zahrnovat jakékoli sdělování nebo přenos díla pro veřejnost po drátě nebo bezdrátově, včetně vysílání. Toto právo by nemělo zahrnovat žádné jiné úkony. […] (27) Pouhé poskytnutí fyzického zařízení pro umožnění nebo uskutečnění sdělování není samo o sobě sdělováním ve smyslu této směrnice. […] (33) Výlučné právo na rozmnožování by mělo podléhat výjimce, aby byly povoleny určité úkony dočasného rozmnožování, jakými jsou dočasné [krátkodobé] nebo příležitostné rozmnoženiny, které jsou nedílnou a významnou součástí technologického procesu a jsou prováděny s pouhým účelem umožnit buď účinný přenos v rámci sítě mezi třetími stranami prostřednictvím zprostředkovatele, nebo oprávněné užití díla nebo jiného předmětu ochrany. Uvedené úkony rozmnožování by samy o sobě neměly mít žádnou vlastní hospodářskou hodnotu. Pokud uvedené úkony splňují tyto podmínky, měla by tato výjimka zahrnovat úkony umožňující prohlížení (browsing) a úkony ukládání do vyrovnávací paměti (caching) včetně těch úkonů, které umožňují přenosovým systémům účinné fungování, a to za předpokladu, že zprostředkovatel neupravuje informace a jeho činnost není v rozporu s oprávněným užíváním technologie obecně uznávané a užívané průmyslem k získávání údajů o užívání informací. Užívání se považuje za oprávněné, pokud je k němu nositelem práva uděleno svolení nebo pokud není omezeno právními předpisy.“
31

Costin Popescu v této souvislosti uvádí, že přijetím zákona č. 203/2012, jímž byla směrnice 2006/126 provedena do rumunského práva, neměla být dotčena stávající řidičská oprávnění získaná přede dnem vstupu tohoto zákona v platnost. Podle jeho názoru by čl. 13 odst. 2 této směrnice měl být vykládán tak, že se vztahuje na všechna oprávnění řídit uznaná členským státem, a to i bez promítnutí do formálního aktu, a nikoli jen na oprávnění konkretizovaná do podoby předání řidičského průkazu nebo dokladu rovnocenné povahy.
10

Při převodech zaměstnání čtyř zaměstnanců do společnosti ISS byli převodci, v tomto případě společnosti Apoteket a AstraZeneca, vázáni kolektivními smlouvami. Podle těchto smluv platí, že pokud zaměstnanec, který byl propuštěn z hospodářských důvodů, dovršil ke dni propuštění 55 až 64 let věku včetně, a odpracovaná doba činila nepřetržitě 10 let, prodlužuje se výpovědní doba v případě propuštění o šest měsíců.
18

I když země narození určité osoby není v tomto výčtu kritérií obsažena, je třeba uvést, že jelikož je tento výčet uveden slovem „zejména“, nejsou v něm skutečnosti uvedeny vyčerpávajícím způsobem, a není tedy vyloučeno, že toto kritérium v něm může být obsaženo. Nicméně, i když by tomu tak bylo, je třeba konstatovat, že by se jednalo pouze o jeden ze zvláštních faktorů, které umožňují dospět k závěru o příslušnosti určité osoby k etnické skupině, aniž by byl v tomto ohledu rozhodující.