Věc C‑576/15

Маja Маrinova ET

proti

Direktor na Direkcija „Obžalvane i danačno-osiguritelna praktika“ Veliko Tarnovo pri Centralno upravlenie na Nacionalnata agencija za prichodite

(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Administrativen sad ve Velikom Tarnově)

„Řízení o předběžné otázce — Daňové právní předpisy — Daň z přidané hodnoty — Směrnice 2006/112/ES — Článek 2 odst. 1 písm. a) — Článek 9 odst. 1 — Článek 14 odst. 1 — Články 73, 80 a 273 — Zásady daňové neutrality a proporcionality — Daňový únik — Nesrovnalosti v účetnictví — Zatajení dodávek a příjmů — Určení základu daně“

Shrnutí – rozsudek Soudního dvora (sedmého senátu) ze dne 5. října 2016

Harmonizace daňových právních předpisů – Společný systém daně z přidané hodnoty – Základ daně – Vnitrostátní právní úprava umožňující stanovit základ daně za předpokladu, že došlo k následnému prodeji zboží dodaného osobě povinné k dani, o kterém tato osoba neúčtovala – Opatření k předcházení daňovým únikům – Přípustnost – Podmínky – Dodržení zásady proporcionality

[Směrnice Rady 2006/112, čl. 2 odst. 1 písm. a), čl. 9 odst. 1, čl. 14 odst. 1, články 73 a 273]

Článek 2 odst. 1 písm. a), čl. 9 odst. 1, čl. 14 odst. 1 a články 73 a 273 směrnice 2006/112 o společném systému daně z přidané hodnoty, jakož i zásada daňové neutrality musí být vykládány v tom smyslu, že nebrání vnitrostátní právní úpravě, podle které v případě absence zboží, které jí bylo dodáno, ve skladu osoby povinné k dani a neevidování příslušných daňových dokumentů v účetnictví této osoby povinné k dani může správce daně předpokládat, že uvedená osoba povinná k dani následně prodala toto zboží třetím osobám, a může podle pravidel, která nejsou stanovena touto směrnicí, stanovit základ daně pro prodeje uvedeného zboží na základě skutkových poznatků, kterými disponuje. Předkládajícímu soudu však přísluší ověřit, že ustanovení této vnitrostátní právní úpravy nejdou nad rámec toho, co je nezbytné k zajištění správného výběru daně z přidané hodnoty (DPH) a předcházení daňovým únikům.

Nevedení účetnictví, které by umožňovalo aplikaci DPH a její kontrolu správcem daně, a neevidování vystavených a zaplacených faktur může v tomto ohledu bránit správnému výběru této daně, a tudíž ohrozit řádné fungování společného systému DPH. Unijní právo tudíž nebrání tomu, aby členské státy měly za to, že taková nesplnění povinností jsou součástí daňového úniku. K zajištění správného výběru DPH a předcházení daňovým únikům umožňuje čl. 273 první pododstavec směrnice o 2006/112 členským státům, aby ukládaly další povinnosti, které považují za nezbytné pro tyto účely, dostojí-li požadavku rovného zacházení s domácími plněními i plněními prováděnými osobami povinnými k dani mezi členskými státy a za podmínky, že tyto povinnosti nepovedou při obchodu mezi členskými státy k formalitám spojeným s překračováním hranic. Z tohoto ustanovení, jakož i z článku 2 a čl. 250 odst. 1 uvedené směrnice a čl. 4 odst. 3 SEU vyplývá, že každý členský stát je povinen přijmout všechna legislativní a správní opatření k zajištění toho, aby splatná DPH byla vybrána na jeho území v plné výši, a k boji proti daňovým únikům.

Je třeba zdůraznit, že podvodné jednání osoby povinné k dani, jako je zatajení dodání a příjmů, nesmí bránit výběru DPH. S ohledem na článek 273 směrnice 2006/112 je totiž na příslušných vnitrostátních orgánech, aby nastolily stav, který by existoval, kdyby nedošlo k daňovému úniku. Kromě toho, ustanovení článku 273 téže směrnice neuvádějí nad meze jimi stanovené podmínky ani povinnosti, které členské státy mohou stanovit, a členským státům proto přiznávají prostor pro uvážení, co se týče prostředků k dosažení cílů zajištění vybrání DPH a boji proti daňovým únikům. Opatření, jež mají členské státy možnost přijmout na základě článku 273, však nesmějí jít nad rámec toho, co je nezbytné k dosažení těchto cílů, a nesmějí zpochybnit neutralitu DPH.

(viz body 39–44, 50 a výrok)