Opinion of the Advocate-General



Opinion of the Advocate-General

I – Úvod

1. Projednávaná věc se týká výkladu čl. 2 odst. 4 a článku 6 nařízení Rady (EHS) č. 4045/89 ze dne 21. prosince 1989 o kontrole opatření tvořících součást systému financování záruční sekcí Evropského zemědělského orientačního a záručního fondu (EZOZF), prováděné členskými státy, a o zrušení směrnice 77/435/EHS(2) .

2. Uvedené nařízení má vést členské státy a pomáhat jim při plnění úkolů, které pro ně plynou z kontroly operací financovaných záruční sekcí Evropského zemědělského orientačního a záručního fondu (dále jen „záruční sekcí EZOZF“), a sice při ověřování toho, zda jsou tyto operace prováděny řádně, při bránění případným nesrovnalostem a při jejich vyšetřování, jakož i při zpětném získávání ztrát, které nastaly v důsledku nesrovnalostí nebo nedbalosti. Cílem ustanovení tohoto nařízení je především upravit a posílit kontroly, které musí příslušné vnitrostátní orgány provádět na základě obchodní dokumentace podniků, jimž byly takové finanční podpory poskytnuty(3) .

3. Zaprvé, v rámci žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce podané Conseil d’État (Francie) je Soudní dvůr úplně poprvé žádán, aby vymezil pojem „kontrolní období“ ve smyslu čl. 2 odst. 4 nařízení č. 4045/89, během kterého mají kontroly probíhat, tedy období, které podle uvedeného ustanovení „trvá od 1. července [jednoho roku] do 30. června následujícího roku“(4) .

4. Tato žádost byla předložena v rámci sporu týkajícího se kontroly, která byla zahájena v květnu roku 2000, během prvního „kontrolního období“, ale která mohla být z důvodů na straně kontrolovaného subjektu uskutečněna na místě až o několik měsíců později, a sice v lednu 2001, tedy během následujícího „kontrolního období“(5) .

5. Z tohoto důvodu předkládající soud žádá Soudní dvůr, aby upřesnil, jaké úkony nebo opatření musí být nutně provedeny během kontrolního období stanoveného v nařízení č. 4045/89(6), a dále aby uvedl, zda mohou mít v tomto ohledu vliv způsob jednání anebo nedbalost kontrolovaného subjektu.

6. Zadruhé, Soudní dvůr je tázán na možný dopad jednání kontrolovaného subjektu na výsledek kontroly. Soudní dvůr má tedy určit, zda v případě, že kontrolu nebylo možné provést kvůli dotyčné osobě, mohou příslušné orgány nařídit navrácení podpor, které jsou v důsledku toho považovány za získané neprávem, a v případě kladné odpovědi určit, zda takový požadavek patří do kategorie sankcí uvedených v čl. 6 odst. 2 téhož nařízení.

7. Jak dokazují číselné údaje z období sporu v původním řízení, jsou ekonomické aspekty spojené s ochranou finančních zájmů Evropských společenství v dotyčné oblasti skutečně velmi významné(7) .

II – Právní rámec

A – Nařízení č. 729/70

8. Sedmý bod odůvodnění nařízení Rady (EHS) č. 729/70 ze dne 21. dubna 1970 o financování společné zemědělské politiky(8) uvádí, že „musí být přijata opatření k předcházení nesrovnalostem a jejich stíhání a zpětnému získání částek ztracených v důsledku takových nesrovnalostí nebo nedbalosti; [a] že musí být stanovena odpovědnost za finanční důsledky těchto nesrovnalostí a nedbalosti“ ( neoficiální překlad ).

9. Článek 8 odst. 1 uvedeného nařízení stanoví:

„Členské státy přijmou v souladu se svými právními a správními předpisy opatření nezbytná k:

– zajištění toho, že operace financované [EZOZF] jsou prováděny skutečně a řádně,

– předcházení nesrovnalostem a jejich stíhání,

– zpětnému získání částek ztracených v důsledku nesrovnalostí nebo nedbalosti.

Členské státy uvědomí Komisi o opatřeních přijatých k těmto účelům, a zejména o stavu správních a soudních řízení.“ ( neoficiální překlad )

B – Nařízení č. 4045/89

10. První bod odůvodnění nařízení č. 4045/89 připomíná tři druhy úkolů svěřených členských státům podle článku 8 nařízení č. 729/70.

11. Druhý bod odůvodnění uvádí, že „kontrola obchodní dokumentace podniků, které přijímají nebo provádějí platby, může být velmi účinným prostředkem dohledu nad operacemi tvořícími součást financování ze záruční sekce EZOZF; že tato kontrola doplňuje ostatní kontroly prováděné členskými státy; že tímto nařízením navíc nejsou dotčeny vnitrostátní předpisy týkající se kontroly, které jsou širší než ustanovení tohoto nařízení“.

12. Článek 1 odst. 1 nařízení č. 4045/89 uvádí, že toto nařízení „se týká kontroly obchodní dokumentace subjektů, dále jen ‚podniky‘, které přijímají nebo provádějí platby, které se přímo nebo nepřímo vztahují k systému financování záruční sekcí EZOZF, za účelem zjištění, zda byla opatření tvořící součást systému financování záruční sekcí EZOZF skutečně a řádně provedena“.

13. Článek 1 odst. 2, v pozměněném znění(9), upřesňuje, že pro potřeby tohoto nařízení „se ‚obchodní dokumentací‘ rozumějí všechny účetní knihy, evidence, záznamy a související podpůrné dokumenty, účetnictví [, záznamy o výrobě a kvalitě] a korespondence související s obchodní činností podniku, jakož i obchodní údaje v jakékoli podobě včetně elektronické, pokud tyto dokumenty a údaje souvisejí přímo anebo nepřímo s operacemi uvedenými v odstavci 1“.

14. Článek 2 odst. 1, 2 a 4 nařízení č. 4045/89 stanoví:

„1. Členské státy provádějí kontroly obchodní dokumentace podniků, s přihlédnutím k povaze operací, jichž se kontrola týká. Členské státy zajistí, aby výběr podniků ke kontrole poskytoval nejlepší záruku účinnosti opatření pro předcházení nesrovnalostí v systému financování záruční sekcí EZOZF a jejich vyšetřování. Výběr přihlíží mimo jiné k finančnímu významu podniků v této oblasti a k ostatním rizikovým faktorům.

2. […]

Pro každé kontrolní období […] vybírají členské státy podniky ke kontrole podle výsledků analýzy rizik uplatněné na oblast vývozních náhrad a všech ostatních opatření, na která ji lze použít. Členské státy předloží Komisi své návrhy na využití analýzy rizik. […] [(10) ].

[…]

4. Kontrolní období trvá od 1. července do 30. června následujícího roku.

Kontrola se týká období alespoň dvanácti měsíců, které končí v průběhu předcházejícího kontrolního období; může být rozšířena na období stanovené členským státem, která předcházejí nebo následují to[mu]to dvanáctiměsíční[mu] období [(11) ].“

15. Z článku 4 tohoto nařízení vyplývá, že „[p]odniky uchovávají obchodní dokumentaci uvedenou v čl. 1 odst. 2 a článku 3 po dobu minimálně tří let od konce roku, v němž byla vystavena“, a že „[č]lenské státy mohou stanovit delší dobu uchovávání této dokumentace“.

16. Článek 6 uvedeného nařízení stanoví:

„1. Členské státy zajistí, aby úředníci pověření prováděním kontroly byli též oprávněni zabavit nebo dát zabavit obchodní dokumentaci. Toto právo je třeba vykonávat v souladu s odpovídajícími vnitrostátními předpisy a není jím dotčeno použití předpisů trestního řízení o zajištění dokumentů.

2. Členské státy přijmou přiměřená opatření umožňující potrestání fyzických anebo právnických osob, které neplní své povinnosti vyplývající z tohoto nařízení.“

C – Nařízení č. 2988/95

17. Článek 1 odst. 2 nařízení Rady (ES, Euratom) č. 2988/95 ze dne 18. prosince 1995 o ochraně finančních zájmů Evropských společenství(12) definuje pro účely tohoto nařízení nesrovnalost jako „jakékoli porušení právního předpisu Společenství vyplývající z jednání nebo opomenutí hospodářského subjektu, v důsledku kterého je nebo by mohl být poškozen souhrnný rozpočet Společenství nebo rozpočty Společenstvím spravované, […] [mimo jiné] formou neoprávněného výdaje“.

18. Článek 3 tohoto nařízení stanoví, že promlčecí doba pro zahájení stíhání činí čtyři roky od okamžiku, kdy došlo k takové nesrovnalosti, ovšem je přitom třeba upřesnit, že odvětvové předpisy mohou stanovit i kratší lhůtu, která nesmí být kratší než tři roky, a že členské státy si ponechávají možnost uplatňovat delší lhůtu.

19. Článek 4, který je obsažen v hlavě II nařízení č. 2988/95, nadepsané „Správní opatření a sankce“, zní takto:

„1. Každá nesrovnalost vede zpravidla k odnětí neoprávněně získané výhody

– formou povinnosti zaplatit nebo nahradit dlužné nebo neoprávněně získané částky

[…]

2. Použití opatření uvedených v odstavci 1 se omezuje na odnětí získané výhody s připočtením (je-li to stanoveno) úroků, které mohou být určeny paušálně.

3. Jednání, u nichž je prokazatelné, že jejich účelem je získání výhody v rozporu s cíli práva Společenství použitelného v daném případě umělým vytvořením podmínek vyžadovaných pro získání uvedené výhody, vedou k tomu, že se uvedená výhoda buď neudělí, nebo odejme.

4. Opatření uvedená v tomto článku nejsou považována za sankce.“

20. Článek 5 odst. 1 písm. b), který je také obsažen v uvedené hlavě II, stanoví, že úmyslné nesrovnalosti nebo nesrovnalosti způsobené z nedbalosti mohou vést ke správním sankcím uvedeným v tomto odstavci, a mimo jiné k „zaplacení vyšší částky, než byly částky neoprávněně přijaté nebo úmyslně nezaplacené, případně s připočtením úroků; tato dodatečná částka se určí v souladu s procentní sazbou stanovenou ve zvláštních předpisech a nesmí překročit úroveň bezpodmínečně nutnou k tomu, aby měla odrazující povahu“.

III – Spor v původním řízení, předběžné otázky a řízení před Soudním dvorem

21. Zemědělská organizace Syndicat OP 84, jejímiž členy je 48 producentů ovoce a zeleniny a která má sídlo ve Francii, využívala operační program týkající se období od 1. července 1997 do 31. prosince 1998. Z tohoto důvodu obdržela podpory spadající do systému financování záruční sekcí EZOZF.

22. Dopisem ze dne 30. května 2000 příslušné vnitrostátní orgány oznámily Syndicat OP 84 zahájení kontroly na místě podle ustanovení nařízení č. 4045/89. Kontroly však mohly být skutečně provedeny až v období od 22. ledna 2001 do 24. ledna 2001. Předkládající soud uvádí, že za toto zpoždění je odpovědná kontrolovaná organizace.

23. Na základě této kontroly bylo možné konstatovat, že některé činnosti, v jejichž případě Syndicat OP 84 tvrdila, že má nárok na podporu Společenství, nebyly pro tuto podporu způsobilé z důvodu své čistě individuální povahy, jak to později připustila uvedená odborová organizace. Kromě toho bylo prokázáno, že finanční příspěvky členů Syndicat OP 84 do provozního fondu jim byly okamžitě vráceny a že takové postupy pro financování tohoto fondu nejsou v souladu s článkem 15 nařízení Rady (ES) č. 2200/96 ze dne 28. října 1996 o společné organizaci trhu s ovocem a zeleninou(13) .

24. Office national interprofessionnel des fruits et légumes et de l’horticulture (ONIFLHOR) (Národní mezioborový úřad pro ovoce, zeleninu a zahradnictví, dále jen „ONIFLHOR“) proto dopisem ze dne 30. října 2001 požádal Syndicat OP 84 o vrácení veškerých částek získaných za roky 1997 a 1998. ONIFLHOR poté dne 14. ledna 2013 vydal exekuční titul na částky, které měly být vráceny.

25. Rozsudkem ze dne 7. listopadu 2006 tribunal administratif de Marseille (správní soud v Marseille) zrušil exekuční titul vydaný proti Syndicat OP 84.

26. Cour administrative d’appel de Marseille (odvolací správní soud v Marseille) však rozsudkem ze dne 8. prosince 2008 tento rozsudek zrušil a zamítl návrhy, které Syndicat OP 84 předložila v prvním stupni.

27. Syndicat OP 84 na podporu kasačního opravného prostředku podaného ke Conseil d’État zejména uvedla, že cour administrative d’appel se dopustil nesprávného právního posouzení, když rozhodl, že správní orgán mohl zahájit kontrolu v průběhu kontrolního období od 1. července 1999 do 30. června 2000 a pokračovat v této kontrole v průběhu kontrolního období od 1. července 2000 do 30. června 2001, aniž porušil článek 2 nařízení č. 4045/89, a to z toho důvodu, že účinnou kontrolu nebylo možné provést v průběhu prvního období v důsledku jednání Syndicat OP 84.

28. Conseil d’État, která měla za to, že odpověď na tento důvod kasačního opravného prostředku představuje problém týkající se výkladu ustanovení nařízení č. 4045/89, který je určující pro vyřešení sporu, avšak vyvolává závažné obtíže, rozhodla rozsudkem ze dne 2. ledna 2012 přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

„1) Je třeba kontrolní období od 1. července jednoho roku do 30. června následujícího roku, které je uvedeno v čl. 2 odst. 4 nařízení [č. 4045/89], chápat jako období, během kterého správní orgán pověřený kontrolou musí organizaci producentů uvědomit o zamýšlené kontrole, zahájit a ukončit veškerá kontrolní opatření na místě a v souvislosti s dokumenty a sdělit výsledky kontroly, nebo jako období, během kterého musejí být učiněny pouze některé z těchto procesních úkonů?

2) Může správní orgán v případě, že jednání nebo nečinnost organizace producentů znemožní účinné provedení kontroly zahájené během jednoho kontrolního období, pokračovat v kontrole během následujícího kontrolního období navzdory neexistenci výslovných ustanovení v tomto smyslu ve výše uvedeném nařízení, aniž by to mělo za následek procesní vadu, na jejímž základě by kontrolovaný subjekt mohl napadnout rozhodnutí založené na výsledcích této kontroly?

3) V případě záporné odpovědi na předchozí otázku, může správní orgán požadovat vrácení vyplacené podpory, znemožní-li jednání nebo nečinnost organizace producentů účinné provedení kontroly? Představuje takové opatření jednu ze sankcí, které lze uložit na základě ustanovení článku 6 nařízení?“

29. Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer) (dále jen „FranceAgriMer“)(14), francouzská a polská vláda a Komise předložily Soudnímu dvoru písemná vyjádření. Ve věci nebylo nařízeno jednání.

IV – Analýza

A – Úvodní poznámky

30. Podle ustálené judikatury Soudního dvora(15), která je nyní zakotvena v čl. 4 odst. 2 písm. d) SFEU, je společná zemědělská politika (SZP) oblastí, ve které je pravomoc sdílena Evropskou unií a členskými státy(16) . Členské státy si tak zachovaly zbytkové pravomoci, které jim umožňují doplnit opatření přijatá v dané oblasti unijním zákonodárcem.

31. Členské státy tedy mají i nadále významnou pravomoc, zvláště pokud jde o kontrolu finančních prostředků, které Unie poskytuje na provádění SZP. Vzhledem k tomu, že příspěvky ve značné výši jsou z unijního rozpočtu poskytovány vnitrostátním orgánům, které je dále rozdělují zemědělcům a dalším subjektům v tomto odvětví, jsou členské státy povinny přijmout veškerá opatření nezbytná k zajištění toho, že jsou tyto částky využívány v souladu s účely stanovenými unijní právní úpravou(17) . Tato kontrola je prováděna na základě vnitrostátních pravidel, avšak je třeba dodržovat případná ustanovení unijního práva v této oblasti. Jinými slovy, pravidla uvedené kontroly, pravomoci příslušných orgánů a použitelné sankce vymezuje vnitrostátní právo, pokud unijní zákonodárce nepřijal v tomto ohledu zvláštní ustanovení.

32. Za účelem zajištění řádného provádění SZP a zvláště za účelem boje proti podvodným jednáním, k nimž může v tomto rámci docházet, přijal unijní zákonodárce akty, které zavádí opatření stanovící jednotná rámcová pravidla pro kontrolu. Nařízením č. 4045/89, navazujícím na směrnici 77/435/EHS(18), kterou nahradilo, byl zaveden systém k zajištění pravidelné kontroly obchodní dokumentace podniků, které přijímají nebo provádějí platby a které mají v rámci záruční sekce EZOZF značný finanční význam nebo které vykazují jiné rizikové faktory(19) . Uvedené nařízení za tímto účelem vymezuje subjekty, které mají být kontrolovány, kontrolní období a kontrolovaná období, jakož i pravidla kontroly. Nařízení č. 4045/89 navíc některé povinnosti subjektů stanoví jakožto povinnosti minimální(20) .

33. Bez ohledu na existenci tohoto společného systému mohou členské státy i nadále uplatňovat přísnější kontrolní opatření, a to v souladu s obecnými zásadami unijního práva. Minimální povaha ustanovení unijního práva v dané oblasti je výslovně potvrzena druhým bodem odůvodnění nařízení č. 4045/89, který uvádí, že kontrolní mechanismus zavedený tímto nařízením „doplňuje ostatní kontroly prováděné členskými státy“(21) a že uvedeným nařízením „nejsou dotčeny vnitrostátní předpisy týkající se kontroly, které jsou širší než ustanovení tohoto nařízení“. Tento směr, kterým se ubíralo již nařízení č. 729/70(22), byl potvrzen v odůvodnění nařízení č. 485/2008(23), kterým bylo nahrazeno nařízení č. 4045/89.

34. Je třeba zdůraznit, že hlavním cílem nařízení č. 4045/89 je vymezit povinnosti členských států vůči Unii, a nikoliv práva podniků, jež jsou příjemci podpor, vůči těmto státům. Problematika nadnesená předběžnými otázkami je tak podle mého názoru založena na nesprávném předpokladu, jelikož vychází z úvahy, že cílem uvedených ustanovení je omezit pravomoci příslušných orgánů vůči podnikům, které mohou být podrobeny kontrole v rámci tohoto nařízení, ve vztahu k použitelnému vnitrostátnímu právu. Konkrétně je třeba mít za to, že z ustanovení uvedeného nařízení, jehož výklad je požadován, nelze vyvodit žádné promlčení nebo prekluzi vnitrostátních kontrolních pravomocí.

35. Jak zdůraznily FranceAgriMer a francouzská vláda, právní jistota podniků, které mohou být podrobeny kontrole, je zaručena promlčecí dobou pro zahájení stíhání, která je v článku 3 nařízení č. 2988/95 stanovena minimálně(24) na čtyři roky(25) . Naproti tomu mám za to, že pravidla týkající se doby uchovávání obchodní dokumentace, stanovená v článku 4 nařízení č. 4045/89, nejsou součástí takovéhoto ochranného přístupu, neboť jasným cílem těchto pravidel je stanovit povinnost, kterou unijní právo ukládá dotyčným podnikům, nestanoví-li vnitrostátní právo v tomto ohledu přísnější požadavky, a nikoliv stanovit dobu, po jejímž uplynutí je uvedená povinnost promlčena.

B – K první a druhé předběžné otázce

36. Vzhledem k tomu, že problematika vznesená v prvních dvou otázkách předkládajícího soudu je podobná, mám za to, že je vhodné na ně odpovědět společně.

37. V první otázce se předkládající soud táže Soudního dvora, zda je třeba pojem „kontrolní období“ ve smyslu čl. 2 odst. 4 nařízení č. 4045/89 chápat jako období, během kterého se musí uskutečnit všechny fáze kontroly, jimiž jsou informování příjemce podpor o zamýšlené kontrole, zahájení této kontroly, ukončení všech opatření, která mají být provedena na místě i v souvislosti s písemnostmi, jakož i sdělení výsledků kontrol dotyčné osobě, nebo jako období, během kterého stačí provést jen některé z těchto procesních úkonů. Jinými slovy, Soudní dvůr má určit, která opatření musí zaměstnanci pověření kontrolou nutně provést během období od 1. července roku, v němž je kontrola zahájena, do 30. června následujícího roku.

38. Je pravda, že by se mohlo prima facie jevit, že znění čl. 2 odst. 4 prvního pododstavce nařízení č. 4045/89, který stanoví, že „[k]ontrolní období trvá od 1. července [jednoho roku] do 30. června následujícího roku“, nepodporuje extenzivní chápání pojmu kontrolní období, jelikož na rozdíl od možnosti prodloužit období činnosti, jež mohou být podrobena kontrole, kterou stanoví druhý pododstavec uvedeného odstavce(26), možnost provádět kontroly po uplynutí tohoto období výslovně nestanoví.

39. Stejně jako FranceAgriMer, francouzská a polská vláda a Komise jsem však toho názoru, že dotčené ustanovení musí být vykládáno nejen s ohledem na své znění, ale také s ohledem na systém, do kterého spadá, a ve světle obecných cílů tohoto systému.

40. K tomuto posledně uvedenému bodu je třeba připomenout, že nařízení č. 4045/89 patří do série předpisů, které mají zajistit kontrolu operací souvisejících s výdaji záruční sekce EZOZF za účelem ochrany finančních zájmů Evropských společenství(27) . Z odůvodnění nařízení č. 4045/89 také jasně vyplývá, že toto nařízení má posílit účinnost kontrol, kterými jsou pověřeny členské státy, s cílem zabránit nesrovnalostem, které mohou v této oblasti existovat, a odstranit je, což je cíl, který je třeba při výkladu uvedeného nařízení co možná nejvíce upřednostnit.

41. Kromě toho je třeba podotknout, že článek 1 nařízení č. 4045/89 stanoví kontrolní povinnosti členských států, zatímco jeho čl. 2 odst. 1 a 2 vymezuje rozsah této kontroly, upřesňuje faktory pro výběr podniků, kterých se má kontrola týkat(28), a uvádí součinnost, která musí v tomto ohledu existovat mezi členskými státy a Komisí.

42. Z formulace uvedeného článku 2 vyplývá, že jeho cílem je určit rozsah jednotného kontrolního systému fungujícího pod dohledem Komise, která je každý rok informována o vnitrostátních kontrolních programech a jejich výsledcích(29) . Podle druhého bodu odůvodnění nařízení č. 4045/89 není cílem uvedeného systému bránit členským státům v uplatňování vlastních opatření, která jdou nad rámec ustanovení tohoto nařízení, pokud jde o výběr podniků podléhajících kontrole nebo o definici kontrolních opatření. Uvedené nařízení tak nezakládá právo podniků být kontrolován pouze podle pravidel stanovených tímto nařízením a během předem stanoveného období. Přiznání takového práva podniku, který je příjemcem finanční podpory vyplacené Unií, by ve skutečnosti bylo neslučitelné s článkem 325 SFEU, jenž se týká boje proti podvodům.

43. Konkrétně, účelem definice „kontrolního období“ uvedené v článku 2 nařízení č. 4045/89 je podle mého názoru pouze vymezit časové období, během něhož musí být provedena kontrola u vzorku podniků, které splňují kritéria stanovená v uvedeném ustanovení. Cílem této definice není omezit možnost vnitrostátních orgánů vykonávat pravomoci, které pro ně vyplývají z vnitrostátního práva, před uvedeným obdobím nebo po něm. Jedná se o stanovení lhůt vh odných k zajištění řádného průběhu ověřování a k vytvoření jednotného kontrolního programu.

44. Výklad tohoto pojmu tedy nemůže mít vliv na vnitrostátní správní řízení, jejichž základem je stejně jako ve sporu v původním řízení žaloba, kterou podal podnik proti rozhodnutí vnitrostátního orgánu, neboť uvedený článek se vztahuje na členské státy, a nikoliv na takové osoby. Jinak by tomu však bylo v případě, kdyby vnitrostátní zákonodárce převzal ustanovení nařízení č. 4045/89 do vnitrostátního práva jako právní rámec poskytující podnikům subjektivní práva(30) .

45. Komise v tomtéž smyslu uvádí, že čl. 2 odst. 4 nařízení č. 4045/89 nesměřuje k poskytnutí prerogativů subjektům, ale k uvedení činnosti členských států do souladu s dohlížecí a koordinační úlohou, kterou musí Komise vykonávat v rámci uvedeného nařízení(31) . Analýza přípravných prací(32) potvrzuje, že existuje vztah mezi takto zvolenou formulací „kontrolního období“ a okamžiky, kdy se musí Komise ujistit, že členské státy v nejvyšší možné míře dodržely program zamýšlených kontrol, který jí musí oznámit před provedením kontrol, a roční prováděcí zprávu, kterou jí mají zaslat po jejich provedení. Harmonogram vzájemné korespondence, který je uveden v článcích 9 a 10 nařízení č. 4045/89(33), vysvětluje data stanovená v uvedeném čl. 2 odst. 4 pro toto období, a sice 1. července jednoho roku a 30. červen následujícího roku.

46. Souhlasím s názorem Komise, že cílem tohoto ustanovení je zaručit pravidelnost a systematičnost kontrolních „akcí“, které musí provést členské státy, a nikoliv stanovit povinnost obdržet výsledky kontroly před koncem kontrolního období. Je však samozřejmé, že členské státy musí dodržovat zásadu loajální spolupráce, která je zakotvena v čl. 4 odst. 3 SEU. Tato zásada vyžaduje, aby členské státy jednaly tak účinně, jak je to jen možné, aby kontroly, kterými jsou pověřeny na základě nařízení č. 4045/89, mohly být prováděny v souladu s předběžně vypracovanými programy a ve stanovených lhůtách. Situace, kdy během stanoveného kontrolního období nebyl u dotyčného podniku proveden žádný kontrolní úkon, by podle mého názoru mohla představovat nesplnění povinnosti dotyčného členského státu přijmout veškerá vhodná opatření k zajištění splnění povinností vyplývajících z unijního práva.

47. Pokud se prokáže, že i přes náležitou péči vnitrostátní orgány nemohly – stejně jako ve sporu v původním řízení – ukončit ověřování včas, tedy v projednávaném případě dne 30. června 2000, a je třeba připomenout, že kontrola byla oznámena dne 30. května 2000, členský stát může podle mého názoru jednoduše odložit zaslání informací týkajících se dotčené kontroly v rámci výroční zprávy podle čl. 9 odst. 1 nařízení č. 4045/89 na 1. leden roku, který následuje po roce, který byl původně stanoven, tj. v tomto případě na 1. leden 2002 namísto 1. ledna 2001(34) .

48. Z čistě praktického hlediska FranceAgriMer a vlády, které předložily vyjádření, mimo jiné zdůraznily faktické obtíže, jež mohou mít vnitrostátní orgány pověřené kontrolou při provádění veškerých úkonů a opatření uvedených v první předběžné otázce ve lhůtě, která bude striktně omezena na jeden rok, a to vůči všem podnikům, které budou během daného kontrolního období kontrolovány(35) .

49. Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 2 odst. 4 nařízení č. 4045/89 musí být vykládán v tom smyslu, že příslušné orgány mohou pokračovat v kontrole, která byla fakticky zahájena v průběhu jednoho kontrolního období, během následujícího kontrolního období, aniž by to mělo za následek procesní vadu, na jejímž základě by kontrolovaný subjekt mohl rozhodnutí založené na výsledcích této kontroly napadnout, a to konkrétně v případě, kdy je skutečné provedení uvedené kontroly v průběhu prvního kontrolního období znemožněno jednáním nebo nečinností tohoto subjektu.

50. Tato otázka se liší od první otázky, jelikož předkládající soud uvádí konkrétní případy, kdy – stejně jako ve sporu v původním řízení – kontrola nemohla být z důvodu jednání příjemce podpor, který byl kontrole podroben, zcela provedena před uplynutím kontrolního období, ve kterém byla zahájena.

51. Za takových okolností objektivní překážky, jako jsou okolnosti dotčené ve věci v původním řízení, musí být podle mého názoru a fortiori možné provést kontroly i po 30. červnu roku následujícího po roce, kdy byly zahájeny, nebo – jinými slovy – během následujícího kontrolního období, a je třeba připomenout, že čl. 2 odst. 4 nařízení č. 4045/89 nestanoví lhůtu, která musí být nutně dodržena, nýbrž stanoví pouze harmonogram, který mají členské státy v co největší možné míře dodržovat.

52. Pokud by totiž měl být použit jiný výklad, kontrolní mechanismus zavedený nařízením č. 4045/89 by pozbyl své účinnosti, ačkoli v souladu s prvním bodem odůvodnění uvedeného nařízení je jeho hlavním cílem umožnit zpětné získání částek ztracených v důsledku nesrovnalosti nebo nedbalosti.

53. Je třeba doplnit, že bez ohledu na stanovisko Soudního dvora k předchozímu bodu nelze připustit, aby se kontrolovaný subjekt mohl vyhnout případnému stíhání pouze díky tomu, že odmítne spolupracovat, čímž zabrání šetření ze strany zaměstnanců pověřených kontrolou(36) . V souladu s rčením „nemo auditur propriam turpitudinem allegans“, které Soudní dvůr již dříve použil(37), je totiž vyloučeno, aby se subjekt mohl dovolávat údajné nesrovnalosti v kontrolním postupu, tedy nesrovnalosti, která ostatně podle mého názoru neexistuje, s tím, že některé úkony byly provedeny po uplynutí počátečního kontrolního období, jestliže odložení výkonu těchto úkonů způsobil právě tento subjekt. Nečinnost nebo kladení překážek vedoucí k průtahům nesmí být v žádném případě usnadňovány či dokonce podporovány.

54. V důsledku toho mám za to, že čl. 2 odst. 4 nařízení č. 4045/89 musí být vykládán v tom smyslu, že pojem „kontrolní období“, který toto nařízení obsahuje, nelze chápat jako období, během něhož musí být provedeny veškeré kontrolní úkony. Úkony, které byly zahájeny během kontrolního období, jak jej definuje toto ustanovení, tedy mohou pokračovat v průběhu následujícího kontrolního období, pokud příslušné orgány nebyly i přes svou náležitou péči schopny je dokončit včas. Každopádně i v případě, že by Soudní dvůr neuplatnil přístup, který zde navrhuji, nelze připustit, aby příjemce podpor, který je podroben kontrole, mohl namítat údajnou procesní vadu v případě, že je skutečnost, že během prvního z těchto období nebylo možné zcela provést uvedené úkony, důsledkem jeho vlastního jednání nebo nečinnosti.

C – Ke třetí předběžné otázce

55. Předkládající soud žádá Soudní dvůr, aby rozhodl o jeho třetí otázce pouze tehdy, pokud by na druhou otázku poskytl zápornou odpověď, tedy v případě, že by orgány pověřené kontrolou nemohly pokračovat ve svých úkonech v průběhu následujícího kontrolního období, pokud nebylo možné tyto úkony účinně provést z důvodu jednání nebo nečinnosti příjemce podpor.

56. Podstatou předkládajícího soudu je to, zda tyto orgány mohou v takovém případě požadovat, aby kontrolovaný subjekt, který se chová protiprávně, vrátil podpory, jež mu byly poskytnuty. Předkládající soud se kromě toho táže, zda takové opatření představuje sankci ve smyslu čl. 6 odst. 2 nařízení č. 4045/89.

57. S ohledem na kladnou odpověď, kterou je třeba podle mého názoru poskytnout na druhou otázku předkládajícího soudu, jsem stejně jako FranceAgriMer a francouzská vláda toho názoru, že na tuto dvojitou otázku není třeba odpovídat, jelikož je v tomto případě irelevantní.

58. Nicméně pro případ, že by Soudní dvůr odpověděl na předchozí předběžnou otázku záporně, učiním pro úplnost následující poznámky.

59. V případě první části třetí předběžné otázky mám za to, že příslušné orgány musí mít možnost požadovat vrácení vyplacených podpor, pokud – jak tomu bylo ve sporu v původním řízení – provedení účinné kontroly nebylo možné v důsledku jednání příjemce těchto podpor, a je přitom irelevantní, zda tato jednání spočívají v činnostech, podvodech nebo zdržovacích taktikách či dokonce v neposkytnutí součinnosti, nečinnosti nebo nedbalosti(38) .

60. Jak uvedla francouzská vláda, Soudní dvůr již v souvislosti s jinými akty práva Společenství týkajícími se zemědělství rozhodl, že pokud není možné provést účinnou kontrolu, je třeba mít za to, že tuto kontrolu nelze provést vinou žadatele, takže žádost o podporu musí být zamítnuta, s výjimkou případů vyšší moci(39) .

61. Sdílím názor FranceAgriMer a francouzské vlády, že příjemcům podpor přiznaných v rámci záruční sekce EZOZF přísluší poskytnout orgánům pověřeným jejich kontrolou veškeré skutečnosti užitečné k prokázání opodstatněnosti poskytnutí těchto podpor i řádnosti operací financovaných z těchto podpor(40) . V případě, že takové odůvodnění není poskytnuto, ať již z důvodu opomenutí příjemců nebo a fortiori jejich úmyslného jednání(41), uvedené orgány z toho mohou legitimně dovodit, že dotčené podpory byly získány neoprávněně, a nařídit tedy jejich vrácení.

62. Je třeba upřesnit, že podle obecných právních zásad by mělo být možné přikročit k vymáhání i tehdy, jestliže kontrolovaný subjekt jednal v dobré víře, jelikož podpory jsou považovány za neoprávněně vyplacené, není-li dotyčná osoba schopna prokázat, že v jejím případě byly splněny podmínky požadované k jejich získání.

63. Toto řešení vyplývá z požadavku podporovat řádné fungování a účinnost kontrolních opatření stanovených v nařízení č. 4045/89, a to s cílem zachovat životaschopnost systému souvisejícího s operacemi financovanými záruční sekcí EZOZF.

64. U druhé části třetí předběžné otázky se mi jeví, že vrácení získaných podpor, k němuž dochází v takovém kontextu, nespadá pod ustanovení čl. 6 odst. 2 nařízení č. 4045/89, který stanoví, že členské státy přijmou přiměřená opatření umožňující potrestání fyzických anebo právnických osob, které neplní své povinnosti vyplývající z uvedeného nařízení.

65. Polská vláda v tomto smyslu správně zdůrazňuje, že unijní právo rozlišuje opatření spočívající v povinnosti vrátit neoprávněně získanou výhodu a sankce, které mohou být uloženy v důsledku nesrovnalostí způsobených úmyslně nebo z nedostatku náležité péče.

66. Konkrétně, nařízení č. 2988/95, které je součástí téhož normativního kontextu jako nařízení č. 4045/89 a stanoví obecné zásady, jež je třeba v tomto případě zohlednit(42), ve své hlavě II jasně rozlišuje mezi „opatřeními“ a „správními sankcemi“, k nimž může vést poškození finančních zájmů Společenství. Podle čl. 4 odst. 1 a 2 uvedeného nařízení vede každá „nesrovnalost“(43) zpravidla k odnětí neoprávněně získané výhody, mimo jiné formou povinnosti nahradit neoprávněně získané částky, případně včetně stanovených úroků. Odstavec 4 tohoto článku výslovně uvádí, že „opatření uvedená v tomto článku nejsou považována za sankce“. Článek 5 nařízení č. 2988/95 naproti tomu uvádí „správní sankce“, k nimž mohou vést úmyslné nesrovnalosti nebo nesrovnalosti způsobené z nedbalosti, jakou jsou zaplacení správní pokuty nebo zaplacení dodatečné částky určené poměrně k neoprávněně přijatým částkám, případně včetně úroků(44) .

67. Jak zdůrazňují FranceAgriMer a francouzská a polská vláda, z ustálené judikatury Soudního dvora rovněž vyplývá, že povinnost vrátit výhody neoprávněně získané podle právní úpravy Společenství nepředstavuje sankci. Taková povinnost je pouze nezbytným důsledkem zjištění příslušných orgánů, že podmínky vyžadované k získání výhody poskytnuté unijním právem nebyly zřejmě ve skutečnosti splněny(45) .

68. Tento přístup je třeba použít i v případě nutného rozlišení mezi povinností vrátit bezdůvodně získané podpory a sankcemi podle čl. 6 odst. 2 nařízení č. 4045/89. Nesrovnalost operace – byť by byla jednoduše patrná – která byla financována z takto získaných podpor, vede k neoprávněnosti těchto podpor, což odůvodňuje, aby byly kontrolovaným příjemcem navráceny, aniž má však toto vrácení znaky správní sankce finanční povahy. Je třeba upřesnit, že to platí i v případě, kdy je navrácení nařízeno pouze v důsledku toho, že dotyčná osoba nezaslala písemnosti požadované příslušnými orgány k tomu, aby mohly ověřit splnění podmínek pro poskytnutí dotčené podpory.

69. Hlavním účelem vyrovnání pohledávek požadovaného v takovém kontextu je podle mého názoru napravit finanční újmu, kterou utrpěla záruční sekce EZOZF, a tedy souhrnný unijní rozpočet(46), ale též obnovit spravedlivou hospodářskou soutěž mezi subjektem, který neoprávněně získal výhodu, a subjekty, které z ní neměly neprávem prospěch(47) . Z tohoto hlediska je věcí příslušných vnitrostátních orgánů, které jednají jménem Unie, aby vymáhaly finanční podpory Společenství poskytnuté za podmínek považovaných za neoprávněné, aniž mají posuzovací pravomoc týkající se vhodnosti vyžadovat takové vrácení, či nikoliv(48) .

70. Zákaz bezdůvodného obohacení, který Soudní dvůr opakovaně uplatnil ve své judikatuře(49) a který zakotvil jako obecnou zásadu unijního práva(50), rovněž podporuje tento přístup. Je nesporné, že osoba, která získala finanční výhodu, aniž k tomu měla právní důvod, musí nutně vrátit získané částky, a to až do výše újmy, kterou v projednávaném případě utrpěla Unie(51) .

71. Pro úplnost je třeba uvést, že sankce ve smyslu článku 6 nařízení č. 4045/89 by mohla být uložena vedle takového požadavku vyrovnání pohledávek(52) . Nicméně podle obecných zásad unijního práva, kterými jsou legalita a proporcionalita pokut(53), lze takovou sankci uložit kontrolovanému subjektu pouze v případě, že byla za tímto účelem přijata zvláštní ustanovení v unijním nebo vnitrostátním právu(54) a že použitá sankce je v souladu s nesplněním povinností vyplývajících z nařízení č. 4045/89.

72. Naopak povinnost vrátit podporu, která byla získána neoprávněně, je třeba chápat jako přímý a okamžitý výsledek její neoprávněné povahy, jejíž zjištění představuje samo o sobě dostatečný právní základ.

73. Za předpokladu, že by byla na druhou otázku poskytnuta záporná odpověď, jsem tedy toho názoru, že podpůrně by bylo třeba na třetí otázku odpovědět, že pokud bylo provedení účinné kontroly znemožněno jednáním nebo nečinností kontrolovaného subjektu, příslušné vnitrostátní orgány mohou požadovat vrácení získaných podpor, nebyly-li tyto orgány v této souvislosti schopny ověřit, že podmínky požadované pro získání těchto podpor jsou splněny, a dále že tato žádost o vrácení nepředstavuje sankci ve smyslu čl. 6 odst. 2 nařízení č. 4045/89.

V – Závěry

74. S ohledem na výše uvedené navrhuji, aby Soudní dvůr na předběžné otázky položené Conseil d’État odpověděl takto:

„Článek 2 odst. 4 nařízení Rady (EHS) č. 4045/89 ze dne 21. prosince 1989 o kontrole opatření tvořících součást systému financování záruční sekcí Evropského zemědělského orientačního a záručního fondu (EZOZF), prováděné členskými státy, a o zrušení směrnice 77/435/EHS nelze vykládat v tom smyslu, že veškeré kontrolní úkony musí být provedeny během ‚kontrolního období‘, které podle tohoto ustanovení ‚trvá od 1. července jednoho roku do 30. června následujícího roku‘, nýbrž musí být vykládán v tom smyslu, že úkony zahájené během jednoho kontrolního období mohou pokračovat v průběhu období následujícího. Kontrolovaný subjekt v každém případě nemůže na základě jakékoli procesní vady napadnout rozhodnutí založené na výsledcích takto prováděné kontroly, pokud je provedení této kontroly v průběhu prvního z těchto období znemožněno jeho jednáním nebo nečinností.

Na třetí předběžnou otázku není třeba odpovídat.

Podpůrně, v případě záporné odpovědi na předchozí otázku by bylo třeba na třetí otázku odpovědět, že pokud příslušné orgány nemohly provést účinnou kontrolu z důvodu jednání nebo nečinnosti příjemce podpor vyplacených v rámci operací financovaných záruční sekcí Evropského zemědělského orientačního a záručního fondu, mohou uvedené orgány požadovat vrácení těchto podpor, v jejichž případě nebylo možné prokázat, že byly oprávněné, aniž je možné takové opatření kvalifikovat jako sankci ve smyslu čl. 6 odst. 2 nařízení č. 4045/89.“

(1) .

(2) – Úř. věst. L 388, s. 18; Zvl. vyd. 03/09, s. 208. Toto nařízení, které bylo několikrát změněno, bylo dne 22. června 2008 kodifikováno a zrušeno nařízením Rady (ES) č. 485/2008 ze dne 26. května 2008 o kontrole opatření tvořících součást systému financování Evropského zemědělského záručního fondu, prováděné členskými státy (Úř. věst. L 143, s. 1, zvláště bod 1 odůvodnění a příloha I).

(3) – Viz zejména první, třetí a pátý bod odůvodnění nařízení č. 4045/89.

(4) – Tato problematika se liší od jinak příbuzné problematiky, jež je předmětem spojených věcí Viniflhor (C-671/11 až C-676/11), které jsou projednávány před Soudním dvorem a v nichž tentýž předkládající soud žádá Soudní dvůr, aby uvedl, jakým způsobem může členský stát využít možnost, kterou poskytuje čl. 2 odst. 4 nařízení č. 4045/89, rozšířit kontrolované období – tj. období, kterého se bude týkat kontrola, – „na období […], která předcházejí nebo následují to[mu]to dvanáctiměsíční[mu] období“ a která stanoví tento stát; tato otázka byla položena zejména s ohledem na pojem „kontrolní období“, jehož se týká projednávaná věc.

(5) – První období trvá v projednávaném případě od 1. července 1999 do 30. června 2000 a období, které po něm následuje, trvá od 1. července 2000 do 30. června 2001.

(6) – Z předběžných otázek vyplývá, že se předkládající soud konkrétně táže, zda jsou během tohoto období příslušné orgány povinny uvědomit dotyčný subjekt o zamýšlené kontrole, zahájit kontrolu, provést veškerá nezbytná opatření na místě, využít získané listinné důkazy a také sdělit výsledky jejich kontroly.

(7) – Evropská komise ve své roční zprávě o ochraně finančních zájmů Společenství a boji proti podvodům [COM(2001) 255 final, s. 8 a 88] uvedla, že podvody a nesrovnalosti zjištěné členskými státy v souvislosti s výdaji záruční sekce EZOZF dosáhly v roce 2000 částky 474,5 milionů eur, tedy 1,17 % rozpočtu EZOZF.

(8) – Úř. věst. L 94, s. 13.

(9) – Ustanovení ve znění nařízení Rady (ES) č. 3094/94 ze dne 12. prosince 1994, kterým se mění nařízení č. 4045/89 (Úř. věst. L 328, s. 1).

(10) – Tamtéž. Podle druhého bodu odůvodnění nařízení č. 3094/94 „je nutno pozměnit pravidla pro výběr podniků, které mají být kontrolovány, uvedená v článku 2 [nařízení č. 4045/89], a [mimo jiné] poskytnout členským státům větší volnost při výběru podniků“.

(11) – Tamtéž.

(12) – Úř. věst. L 312, s. 1; Zvl. vyd. 01/01, s. 340.

(13) – Úř. věst. L 297, s. 1; Zvl. vyd. 03/20, s. 55.

(14) – FranceAgriMer je právním nástupcem Office national interprofessionnel des fruits, des légumes, des vins et de l’horticulture (VINIFLHOR) (Národní mezioborový úřad pro ovoce, zeleninu, víno a zahradnictví), který byl sám právním nástupcem ONIFLHOR.

(15) – Viz zejména rozsudky citované v poznámce pod čarou č. 11 mého stanoviska ze dne 6. února 2013 ve věci Panellinios Syndesmos Viomichanion Metapoiisis Kapnou (C-373/11), která je projednávána před Soudním dvorem.

(16) – Článek 2 odst. 2 SFEU uvádí, že „[s]věřují-li v určité oblasti Smlouvy Unii pravomoc sdílenou s členskými státy, mohou v této oblasti vytvářet a přijímat právně závazné akty jak Unie, tak členské státy“.

(17) – Stejně tak osmý bod odůvodnění nařízení č. 729/70 uváděl, že zaměstnanci Komise provádí ověřování pouze „k doplnění kontroly prováděné členskými státy z vlastního podnětu, která je i nadále nejdůležitější,“. ( neoficiální překlad )

(18) – Směrnice Rady ze dne 27. června 1977 o kontrole opatření tvořících součást systému financování záruční sekcí Evropského zemědělského orientačního a záručního fondu (EZOZF), prováděné členskými státy (Úř. věst. L 172, s. 17). Třetí bod odůvodnění nařízení č. 4045/89 uvádí, že cílem tohoto nařízení je motivovat členské státy k posílení kontrol obchodní dokumentace, které doposud uskutečňovaly v rámci uvedené směrnice.

(19) – Viz šestý bod odůvodnění a čl. 2 odst. 1 nařízení č. 4045/89.

(20) – Článek 4 odst. 2 uvedeného nařízení tak členským státům umožňuje stanovit v dané oblasti další požadavky.

(21) – Článek 2 odst. 5 nařízení č. 4045/89 upřesňuje, že „[k]ontrolami prováděnými podle tohoto nařízení nejsou dotčeny kontroly prováděné na základě článku 6 nařízení [Rady] (EHS) č. 283/72 [ze dne 7. února 1972 o nesrovnalostech a zpětném získávání částek neoprávněně vyplacených v rámci financování společné zemědělské politiky a organizaci informačního systému v této oblasti (Úř. věst. L 36, s. 1)] ani kontroly prováděné na základě článku 9 nařízení [č. 729/70]“.

(22) – Článek 9 odst. 2 nařízení č. 729/70 uváděl, že kontroly stanovené tímto nařízením musí být prováděny „[t]ak, aby nebyly dotčeny kontroly prováděné členskými státy podle vnitrostátních právních a správních předpisů“ ( neoficiální překlad ).

(23) – Bod 3 odůvodnění v podstatě přebírá znění druhého bodu odůvodnění nařízení č. 4045/89, avšak s terminologickou úpravou, neboť záruční sekce EZOZF byla od 1. ledna 2007 nahrazena Evropským zemědělským záručním fondem (EZZF).

(24) – Viz rozsudek ze dne 24. června 2004, Handlbauer (C-278/02, Sb. rozh. s. I-6171, bod 40), pokud jde o funkci spočívající v zajištění právní jistoty, kterou plní toto pravidlo o promlčení a všechna ostatní pravidla téhož druhu, a rozsudek ze dne 22. prosince 2010, Corman (C-131/10, Sb. rozh. s. I-14199, bod 54), pokud jde o minimální povahu promlčení stanoveného v uvedeném ustanovení.

(25) – Podle tohoto článku je uvedená lhůta nejméně tříletá, ale členské státy mohou stanovit delší lhůtu.

(26) – Tento druhý pododstavec, ve znění nařízení č. 3094/94, vymezuje období činnosti subjektu, která mohou být podrobena kontrole, takto: „[K]ontrola se týká období alespoň dvanácti měsíců, které končí v průběhu předcházejícího kontrolního období; může být rozšířena na období stanovené členským státem, která předcházejí nebo následují to[mu]to dvanáctiměsíční[mu] období“. V tomto případě se jedná o jiný typ období, které tentýž předkládající soud ve výše uvedených věcech Viniflhor, jež jsou projednávány před Soudním dvorem, kvalifikoval jako „kontrolované období“.

(27) – Především je třeba na toto nařízení nahlížet v souvislosti s nařízením č. 2988/95, které, jak Soudní dvůr připomněl v bodě 33 svého rozsudku ze dne 5. června 2012, Bonda (C-489/10), „stanoví společný právní rámec pro všechny oblasti spadající pod politiky Společenství“ a uvádí, jaké důsledky mají „nesrovnalosti“ definované v čl. 1 odst. 2 posledně uvedeného nařízení.

(28) – V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že uvedené nařízení nevyžaduje, aby všechny dotčené podniky byly kontrolovány během „kontrolního období“ uvedeného v jeho čl. 2 odst. 4. Toto nařízení pouze stanoví kvantitativní a kvalitativní kritéria pro kontrolní povinnost každého členského státu.

(29) – Podobná informační povinnost vyplývala z čl. 8 odst. 1 druhého pododstavce nařízení č. 729/70.

(30) – Tak je tomu například v případě článků R. 622–49 a R. 622–50 francouzského Code rural (zemědělský zákoník).

(31) – Viz desátý bod odůvodnění uvedeného nařízení.

(32) – V původním návrhu [COM(89) 290 final] byl čl. 2 odst. 4 formulován stejně jako v konečném znění nařízení č. 4045/89, ale v pozměněném návrhu [COM(89) 623 final] bylo uvedeno, že „[k]ontrolní období trvá od 1. července do 30. června následujícího roku. Členský stát může zahájit provádění kontrol před 1. červencem, a to jakmile Komise oznámila svůj souhlas s předběžným programem uvedeným v článku 10 tohoto nařízení“ (kurzíva provedena autorem stanoviska).

(33) – Článek 10 odst. 1 až 3 stanoví, že do 15. dubna každého roku členské státy vypracují předběžný program kontrol, které budou provádět v průběhu následujícího kontrolního období, a sdělí jej Komisi, která jej musí přezkoumat ve lhůtě maximálně šesti týdnů. Článek 9 odst. 1 stanoví, že „ [d]o 1. ledna roku následujícího po kontrolním období zašlou členské státy Komisi podrobnou zprávu o uplatňování tohoto nařízení“ (kurzíva provedena autorem stanoviska).

(34) – Komise správně uvádí, že příloha II bod 4 písm. g) nařízení Komise (ES) č. 1863/90 ze dne 29. června 1990, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení č. 4045/89 (Úř. věst. L 170, s. 23) ( neoficiální překlad ), ve znění nařízení Komise (ES) č. 2992/95 ze dne 19. prosince 1995 (Úř. věst. L 312, s. 11), výslovně stanoví možnost dokončit kontroly, které byly prováděny během období předcházejícího období, kterého se týká výroční zpráva zaslaná členským státem, neboť toto ustanovení odkazuje na „výsledky kontrol provedených v kontrolním období předcházejícím období, kterého se týká tato zpráva, jejichž výsledky nebyly k dispozici při zaslání zprávy za toto období“ ( neoficiální překlad ).

(35) – Jak zdůrazňuje polská vláda, okolnosti kontroly mohou vyžadovat, aby opatření, s kterými bylo započato v průběhu počátečního kontrolního období, pokračovala i po jeho uplynutí, zejména v případě zjištění nesrovnalostí, které vyžadují další šetření, nebo v případě čekání na výsledky křížových kontrol, které jsou prováděny ve vnitrostátním, či dokonce přeshraničním měřítku.

(36) – Ve sporu v původním řízení z údajů poskytnutých FranceAgriMer vyplývá, že Syndicat OP 84 způsobila zpoždění kontrol na místě tím, že opakovaně žádala o odložení stanovených schůzek a neposkytla písemnosti požadované uvedenými zaměstnanci.

(37) – Generální advokát Reischl tak na stranách 3185 a 3186 svého stanoviska ve věci, v níž byl vydán rozsudek ze dne 17. prosince 1981, de Hoe v. Komise (151/80, Recueil, s. 3161), zdůraznil, že žadatel „v žádném případě nemůže později dosáhnout zrušení řízení o jmenování, kterého se účastnil, s odvoláním se na nedostatky přičitatelné jeho vlastnímu chování“ (viz rovněž body 18 a 19 uvedeného rozsudku). Soudní dvůr v bodě 13 rozsudku ze dne 9. února 1984, Kohler v. Účetní dvůr (316/82 a 40/83, Recueil, s. 641), také uvedl, že „přijetí argumentace Účetního dvora by znamenalo, že by se mohl dovolávat porušení, jehož se sám dopustil“.

(38) – V tomto ohledu je třeba připomenout, že první bod odůvodnění nařízení č. 4045/89, který přebírá ustanovení sedmého bodu odůvodnění a čl. 8 odst. 1 nařízení č. 729/70, stanoví, že členské státy musí přijmout opatření nezbytná k zpětnému získání ztrát, které nastaly nejen v důsledku „nesrovnalostí“, ale i v důsledku „nedbalosti“.

(39) – Rozsudek ze dne 13. prosince 2001, Nilsson (C-131/00, Recueil, s. I-10165, bod 32). V daném případě nebylo možné kontrolu provést z toho důvodu, že zemědělský podnik nevedl žádnou evidenci zvířat.

(40) – V tomto smyslu viz sedmý bod odůvodnění předkládacího rozhodnutí.

(41) – Je třeba upřesnit, že z osmého a devátého bodu odůvodnění předkládacího rozhodnutí vyplývá, že ve sporu v původním řízení byl příkaz k navrácení získaných podpor založen nejen na překážce ze strany Syndicat OP 84, která neposkytla listinné důkazy požadované kontrolními orgány, ale kromě toho i na nedostatku způsobilosti pro tyto podpory a na nesrovnalosti zjištěné ve financování dotyčného provozního fondu.

(42) – Rozsudek ze dne 21. července 2011, Beneo Orafti (C-150/10, Sb. rozh. s. I-6843, bod 69 a citovaná judikatura), připomíná, že „v oblasti kontrol a postihování nesrovnalostí, ke kterým došlo podle práva Unie, unijní zákonodárce stanovil přijetím nařízení č. 2988/95 řadu obecných zásad a požadoval, aby se obecně všechna odvětvová nařízení řídila těmito zásadami“.

(43) – Definice tohoto pojmu v čl. 1 odst. 2 nařízení č. 2988/95 byla upřesněna v čl. 2 odst. 1 nařízení Komise (ES) č. 1848/2006 ze dne 14. prosince 2006 o nesrovnalostech a zpětném získávání částek neoprávněně vyplacených v rámci financování společné zemědělské politiky, o organizaci informačního systému v této oblasti a o zrušení nařízení Rady (EHS) č. 595/91 (Úř. věst. L 355, s. 56).

(44) – Článek 5 odst. 1 písm. b) uvedeného nařízení upřesňuje, že tato částka, zaplacená jako sankce vedle vrácení neoprávněně přijatých částek, musí být určena v souladu s procentní sazbou stanovenou ve zvláštních předpisech a nesmí překročit úroveň bezpodmínečně nutnou k tomu, aby měla odrazující povahu.

(45) – Viz zejména bod 269 rozsudku ze dne 8. května 2003, Španělsko v. Komise (C-349/97, Recueil, s. I-3851), podle kterého „opravy provedené v tomto případě nelze považovat za sankce, ale představují nezbytný důsledek protiprávnosti plateb uskutečněných Španělským královstvím“, a bod 28 rozsudku ze dne 4. června 2009, Pometon (C-158/08, Sb. rozh. s. I-4695), podle kterého „povinnost vydat výhodu, která byla neoprávněně získána protiprávními praktikami […], není sankcí, nýbrž pouze důsledkem zjištění, že podmínky vyžadované pro získání výhody plynoucí z právní úpravy Společenství byly vytvořeny uměle, čímž se získaná výhoda stala neoprávněnou, a povinnost ji vrátit je tedy odůvodněná“. Viz rovněž výše uvedený rozsudek Beneo Orafti (bod 70).

(46) – V souladu s ustanoveními článku 1 nařízení č. 2988/95.

(47) – Obdobně viz rozsudek Soudu prvního stupně Evropských Společenství ze dne 8. června 1995, Siemens v. Komise (T-459/93, Recueil, s. II-1675), který ve svých bodech 96 a 97 uvádí, že vrácení protiprávní státní podpory má obnovit stav, který předcházel poskytnutí této podpory, což předpokládá odstranění všech finančních výhod plynoucích z této podpory, pokud narušují hospodářskou soutěž.

(48) – V tomto smyslu viz bod 30 rozsudku ze dne 6. května 1982, BayWa a další (146/81, 192/81 a 193/81, Recueil, s. 1503), který uvádí, že „[o]pačný výklad [čl. 8 odst. 1 nařízení č. 729/70] by vedl k narušení rovného zacházení s hospodářskými subjekty v různých členských státech a používání práva Společenství, které musí být co možná nejvíce jednotné v celém Společenství“.

(49) – Viz zejména rozsudky ze dne 4. dubna 1960, Mannesmann a další v. Haute Autorité (4/59 až 13/59, Recueil, s. 241), a ze dne 11. července 1968, Danvin v. Komise (26/67, Recueil, s. 463, zvláště s. 474).

(50) – Soudní dvůr v rozsudku ze dne 10. července 1990, Řecko v. Komise (C-259/87, Recueil, s. I-2845), rozhodl, že pokud jde o částky zaplacené do EZOZF, bezdůvodné obohacení Společenství je v rozporu s obecnými zásadami práva Společenství.

(51) – Pokud jde o osobu, která utrpěla ztrátu, kterou se zvětší majetek jiné osoby, aniž pro toto obohacení existuje jakýkoli právní základ, viz obdobně rozsudky ze dne 16. prosince 2008, Masdar (UK) v. Komise (C-47/07 P, Sb. rozh. s. I-9761, bod 44), a ze dne 21. ledna 2010, van Dijk (C-470/08, Sb. rozh. s. I-603, bod 41).

(52) – Viz také bod 29 výše uvedeného rozsudku Pometon, který uvádí, že „[s]tejně tak dovozce, který se neoprávněně zařadil do režimu aktivního zušlechťovacího styku a využíval jeho výhod tím, že uměle vytvořil podmínky vyžadované pro jeho použití, je povinen odvést z předmětných výrobků příslušné clo, čímž nejsou dotčeny případné sankce podle vnitrostátních předpisů správního, občanského či trestního práva .“ (kurziva provedena autorem stanoviska).

(53) – Tento dvojí požadavek je připomenut v čl. 5 odst. 1 písm. b) nařízení č. 2988/95, jehož obsah je uveden výše.

(54) – Ke správním sankcím stanoveným v nařízení č. 2988/95, viz rozsudek ze dne 28. října 2010, SGS Belgium a další (C-367/09, Sb. rozh. s. I-10761, bod 43), jakož i bod 35 a násl. stanoviska generální advokátky J. Kokott v této věci.