Bod 54 odůvodnění směrnice 2013/32 zajisté uvádí, že by se tato směrnice měla vztahovat na žadatele, na které se vztahuje nařízení Dublin III, spolu s ustanoveními tohoto nařízení, aniž by tím byla ustanovení uvedeného nařízení dotčena. Z toho však nelze dovodit, že v rámci opravného prostředku podaného na základě čl. 46 odst. 1 směrnice 2013/32 žadatelem o mezinárodní ochranu proti rozhodnutí o tom, že jeho žádost o mezinárodní ochranu je nedůvodná, musí příslušný soud členského státu z úřední povinnosti ověřovat správné uplatnění kritérií a postupů pro určení členského státu příslušného k posouzení žádosti o mezinárodní ochranu, stanovených nařízením Dublin III.

Soudní dvůr již měl příležitost v souvislosti s výkladem směrnice 2004/38 zdůraznit, že toto ustanovení podává širokou definici pojmu „náboženství“, když začleňuje všechny jeho složky bez ohledu na to, zda jsou veřejné či soukromé, kolektivní či individuální (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 5. září 2012, Y a Z, C-71/11 a C-99/11 , EU:C:2012:518 , bod 63 ).

Platí totiž – jak rovněž uvedl generální advokát v bodech 43 a 44 svého stanoviska – že činy, jichž by se vůči žadateli mohly z náboženských důvodů dopustit orgány země původu při jeho návratu do této země, musí být posuzovány v závislosti na jejich závažnosti. Z hlediska tohoto kritéria tak mohou být kvalifikovány jako „pronásledování“, aniž by bylo třeba, aby byly na újmu každému prvku pojmu „náboženství“.

Článek 9 odst. 1 a 2 směrnice 2011/95 musí být vykládán v tom smyslu, že zákaz jednání proti státnímu náboženství země, z níž pochází žadatel o mezinárodní ochranu, pod pohrůžkou trestem smrti nebo vězením může být „pronásledováním“ ve smyslu tohoto článku, pokud orgány této země takové sankce za porušení uvedeného zákazu v praxi ukládají, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu.

Jak uvedl Soudní dvůr, ze znění čl. 9 odst. 1 této směrnice vyplývá, že k tomu, aby dotyčná jednání mohla být považována za pronásledování, je nezbytná existence „vážného porušení“ náboženské svobody, kterým je dotyčná osoba postižena významným způsobem (rozsudek ze dne 5. září 2012, Y a Z, C-71/11 a C-99/11, EU:C:2012:518, bod 59). Tento požadavek je splněn, jestliže je žadatel o mezinárodní ochranu z důvodu výkonu této svobody v jeho zemi původu vystaven skutečnému nebezpečí, že bude zejména pronásledován či s ním bude jeden z původců uvedených v článku 6 této směrnice zacházet nelidským či ponižujícím způsobem, anebo mu uloží nelidský či ponižující trest (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 5. září 2012, Y a Z, C-71/11 a C-99/11, EU:C:2012:518, bod 67).

V projednávané věci je třeba mít za to, že skutečnost, že taková právní úprava, jako je zákon o odpadlictví dotčený ve věci v původním řízení, stanoví trest smrti nebo trest odnětí svobody, může sama o sobě představovat „pronásledování“ ve smyslu čl. 9 odst. 1 směrnice 2011/95, pokud jsou takové tresty v zemi původu, která takovou právní úpravu přijala, skutečně ukládány (obdobně viz rozsudek ze dne 7. listopadu 2013, X a další, C-199/12 až C-201/12, EU:C:2013:720, bod 56). Takový trest je totiž nepřiměřeným či diskriminačním trestáním ve smyslu čl. 9 odst. 2 písm. c) této směrnice (obdobně viz rozsudek ze dne 7. listopadu 2013, X a další, C-199/12 až C-201/12, EU:C:2013:720, bod 57).

Otázka nastolená předkládajícím soudem, totiž zda v zemi původu je takto sankcionovaný zákaz považován za nezbytný k zachování veřejného pořádku nebo práv a svobod třetích osob, není relevantní. Při posuzování žádosti o přiznání postavení uprchlíka musí příslušný orgán určit, zda existují důvodné obavy z pronásledování ve smyslu směrnice 2011/95, a není přitom důležité, zda opatření země původu, z níž pochází nebezpečí pronásledování, spadá pod koncept veřejného pořádku nebo práv a svobod této země.

(viz body 94-97, 99, 101, výrok 4)