Věc C‑343/17

Fremoluc NV

proti

Agentschap voor Grond- en Woonbeleid voor Vlaams-Brabant (Vlabinvest ABP) a další

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Nederlandstalige rechtbank van eerste aanleg Brussel (nizozemskojazyčný soud prvního stupně v Bruselu, Belgie)]

„Řízení o předběžné otázce – Základní svobody – Články 21, 45, 49 a 63 SFEU – Směrnice 2004/38/ES – Články 22 a 24 – Předkupní právo veřejnoprávní agentury k pozemkům nacházejícím se v její územní působnosti za účelem realizace sociálního bydlení – Bydlení přidělované přednostně soukromým osobám, které mají ‚silné sociální, ekonomické nebo sociokulturní vazby‘ k území, které spadá do uvedené územní působnosti – Situace, jejíž všechny prvky se nacházejí uvnitř jednoho členského státu – Nepřípustnost žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce“

Shrnutí – rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 20. září 2018

Předběžné otázky – Přípustnost – Nutnost poskytnout Soudnímu dvoru dostatečně přesné údaje ohledně skutkového a právního rámce – Rozsah povinnosti v oblasti základních svobod – Otázka vznesená v souvislosti se sporem omezeným na jediný členský stát – Neuvedení souvislosti, kvůli níž je požadovaný výklad nezbytný pro vyřešení sporu – Nepřípustnost

(článek 267 SFEU; jednací řád Soudního dvora, článek 94)

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná rozhodnutím Nederlandstalige rechtbank van eerste aanleg Brussel (nizozemskojazyčný soud prvního stupně v Bruselu, Belgie) ze dne 19. května 2017 je nepřípustná.

Úvodem je třeba konstatovat, že se žádost o rozhodnutí o předběžné otázce týká výkladu ustanovení Smlouvy o FEU upravujících volný pohyb osob, svobodu usazování a volný pohyb kapitálu, jakož i aktů, které byly přijaty za účelem provedení těchto ustanovení, v situaci, v níž se, jak uvádí sám předkládající soud, veškeré skutkové okolnosti sporu v původním řízení omezují na jediný členský stát. Podle ustálené judikatury Soudního dvora se přitom ustanovení Smlouvy o FEU, jakož i akty, které byly přijaty za účelem provedení těchto ustanovení, nepoužijí na situaci, jejíž všechny prvky se nacházejí pouze uvnitř jednoho členského státu (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 8. května 2013, Libert a další, C‑197/11 a C 203/11, EU:C:2013:288, bod 33 a citovaná judikatura, jakož i ze dne 15. listopadu 2016, Ullens de Schooten, C‑268/15, EU:C:2016:874, bod 47 a citovaná judikatura).

V bodech 50 až 53 rozsudku ze dne 15. listopadu 2016, Ullens de Schooten (C‑268/15, EU:C:2016:874), Soudní dvůr připomenul čtyři případy, v nichž by přesto mohlo být pro řešení sporů v původním řízení nezbytné provést výklad ustanovení Smluv týkajících se základních svobod, ačkoliv se všechny prvky uvedených sporů nacházely pouze uvnitř jednoho členského státu, což ho vedlo k tomu, že tyto žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce prohlásil za přípustné.

Soudní dvůr dodal, že v takové situaci, jaká nastala ve věci v původním řízení, jejíž všechny prvky se nacházejí pouze uvnitř jednoho členského státu, je tudíž na předkládajícím soudu, aby Soudnímu dvoru v souladu s tím, co vyžaduje článek 94 jednacího řádu Soudního dvora, sdělil, jakou souvislost – kvůli níž je požadovaný výklad v rámci řízení o předběžné otázce nezbytný pro řešení sporu, který je před ním veden – má tento spor i přes svoji čistě vnitrostátní povahu s ustanoveními unijního práva týkajícími se základních svobod (rozsudky ze dne 15. listopadu 2016, Ullens de Schooten, C‑268/15, EU:C:2016:874, bod 55; ze dne 8. prosince 2016, Eurosaneamientos a další, C‑532/15 a C‑538/15, EU:C:2016:932, bod 47, jakož i usnesení ze dne 31. května 2018, Bán, C‑24/18, nezveřejněné, EU:C:2018:376, bod 18).

Z těchto požadavků vyplývá, že pro konstatování existence takovéto vazby nestačí pouze tvrzení předkládajícího soudu, podle něhož nelze vyloučit, že státní příslušníci usazení v jiných členských státech měli nebo mají zájem využít ustanovení unijního práva týkající se základních svobod za účelem výkonu činností na území členského státu, který vydal dotčenou vnitrostátní právní úpravu, a tedy, že tato právní úprava, která se bez rozdílu uplatní jak na státní příslušníky daného státu, tak na státní příslušníky jiných členských států, může vyvolávat účinky, které se neomezují na tento členský stát.

Z žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce totiž musí vyplývat konkrétní skutečnosti, to znamená nikoli hypotetické, nýbrž skutečné indicie, jako jsou stížnosti nebo žaloby podané hospodářskými subjekty se sídlem v jiných členských státech nebo státními příslušníky těchto států, které umožňují pozitivně prokázat existenci požadované vazby. Konkrétně se předkládající soud nemůže omezit na to, že předloží Soudnímu dvoru skutečnosti, které umožňují nevyloučit existenci takovéto vazby, nebo které – posuzováno abstraktně – by mohly představovat indicie v tomto smyslu, ale musí naopak poskytnout objektivní a shodné důkazy, které Soudnímu dvoru umožní ověřit existenci uvedené vazby (viz obdobně rozsudky ze dne 6. října 2016, Tecnoedi Costruzioni, C‑318/15, EU:C:2016:747, body 20 a 22, a ze dne 19. dubna 2018, Oftalma Hospital, C‑65/17, EU:C:2018:263, body 39 a 40).

(viz body 18, 20, 22, 28, 29, 33 a výrok)