STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

HENRIKA SAUGMANDSGAARDA ØE

přednesené dne 13. června 2019 ( 1 )

Věc C‑377/18

Trestní řízení

proti

AH,

PB,

CX

KM,

PH,

přičemž dalším účastníkem řízení je

MH

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Specializiran nakazatelen sad (zvláštní trestní soud, Bulharsko)]

„Řízení o předběžné otázce – Justiční spolupráce v trestních věcech – Směrnice (EU) 2016/343 – Presumpce neviny – Článek 4 – Veřejná prohlášení o vině – Právo nebýt ve veřejném prohlášení nebo v soudním rozhodnutí označován za vinného před tím, než je vydán konečný rozsudek – Spáchání trestného činu ve spolčení – Dohoda o předběžném přiznání viny uzavřená mezi orgánem činným v trestním řízení a jednou z obviněných osob – Uvedení a identifikace osob obviněných v samostatných řízeních jako spolupachatelů trestného činu – Slučitelnost – Listina základních práv Evropské unie – Článek 48 – Evropská úmluva o ochraně lidských práv a základních svobod – Článek 6 odst. 2“

I. Úvod

1. Brání právo na presumpci neviny v rámci dohody o předběžném uznání viny uzavřené mezi orgánem činným v trestním řízení a osobou obviněnou ( 2 ) ze spáchání trestného činu ve spolčení takovému vnitrostátnímu pravidlu, které vyžaduje, aby uvedená dohoda zmiňovala, že trestného činu se účastnily další osoby stíhané v samostatných řízeních a aby takové osoby identifikovala?

2. To je v podstatě předmětem předběžné otázky položené Specializiran nakazatelen sad (zvláštní trestní soud, Bulharsko).

3. Tato otázka vyvstala v rámci trestního řízení vedeného proti šesti osobám z důvodu jejich údajného členství v organizované zločinecké skupině. V rámci daného řízení jeden z obviněných vyjádřil přání uzavřít dohodu o vině a trestu, jejíž obsah musí být v souladu s platnými vnitrostátními právními předpisy schválen předkládajícím soudem. Právě v tomto kontextu je předkládající soud vyzván k určení, zda uvedení ostatních pěti osob obviněných samostatně jako spolupachatelé trestného činu v dohodě a jejich označení jmény a rodnými čísly může porušovat právo na presumpci neviny, které těmto pěti osobám svědčí na základě čl. 48 odst. 1 Listiny základních práv Evropské unie ( 3 ), a tím i porušovat podmínky čl. 4 odst. 1 směrnice (EU) 2016/343 ( 4 ).

4. Předkládající soud v rámci předběžné otázky žádá Soudní dvůr, aby objasnil rozsah působnosti jednoho z hlavních požadavků nezbytných k zajištění dodržování práva na presumpci neviny, a to požadavku neoznačovat ve veřejném prohlášení nebo v soudním rozhodnutí obviněnou osobu za vinnou, dokud této osobě není vina zákonným způsobem prokázána. Tato otázka navazuje na věc, ve které byl vydán rozsudek ze dne 19. září 2018, Milev ( 5 ).

II. Právní rámec

A. Evropská úmluva o ochraně lidských práv a základních svobod

5. Článek 6 odst. 2 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod ( 6 ), nadepsaný „Právo na spravedlivý proces“, stanoví: „Každý, kdo je obviněn z trestného činu, se považuje za nevinného, dokud jeho vina nebyla prokázána zákonným způsobem.“

B. Unijní právo

1. Listina

6. Článek 48 Listiny, nadepsaný „Presumpce neviny a právo na obhajobu“, stanoví: „1 Každý obviněný se považuje za nevinného, dokud jeho vina nebyla prokázána zákonným způsobem. 2. Každému obviněnému je zaručeno respektování práv na obhajobu.“

2. Směrnice 2016/343

7. Podle svého článku 1 stanoví směrnice 2016/343 minimální pravidla týkající se jednak některých aspektů presumpce neviny a jednak práva být přítomen při řízení před soudem.

8. Body 9, 10, 16, 17, 47 a 48 odůvodnění této směrnice uvádějí: „(9) Cílem této směrnice je posílit právo na spravedlivý proces v trestním řízení stanovením společných minimálních pravidel pro některé aspekty presumpce neviny a právo být přítomen při řízení před soudem. (10) Stanovením společných minimálních pravidel pro ochranu procesních práv podezřelých a obviněných osob tato směrnice usiluje o posílení důvěry členských států v systémy trestního soudnictví jiných členských států, a tím usnadňuje vzájemné uznávání rozhodnutí v trestních věcech. […] […] (16) Presumpce neviny by byla porušena, pokud by veřejná prohlášení učiněná orgány veřejné moci nebo soudní rozhodnutí jiná než o vině označovala podezřelou nebo obviněnou osobu za vinnou, dokud její vina nebyla prokázána zákonným způsobem. Taková prohlášení nebo soudní rozhodnutí by neměla vzbuzovat dojem, že je taková osoba vinna. […] (17) Výrazem „veřejná prohlášení orgánů veřejné moci“ by se mělo rozumět každé prohlášení, které se vztahuje k trestnému činu a jež pochází od orgánu zapojeného do trestního řízení o daném trestném činu, jako je justiční orgán, policie nebo jiný orgán činný v trestním řízení, nebo od jiného orgánu veřejné moci, jako jsou ministři a další úřední osoby, přičemž touto definicí nejsou dotčeny vnitrostátní právní předpisy upravující imunitu. […] (47) Tato směrnice podporuje základní práva a zásady uznané v Listině a EÚLP, včetně […] práva na […] spravedlivý proces, presumpce neviny a práva na obhajobu. […] (48) Vzhledem k tomu, že tato směrnice stanoví minimální pravidla, měly by mít členské státy možnost rozšířit práva stanovená v této směrnici s cílem poskytnout vyšší úroveň ochrany. Úroveň ochrany poskytovaná členskými státy by nikdy neměla být nižší než normy stanovené Listinou nebo EÚLP v souladu s tím, jak je vykládají Soudní dvůr [Evropské unie] a Evropský soud pro lidská práva.“

9. Článek 2 směrnice 2016/343, nadepsaný „Oblast působnosti“, stanoví: „Tato směrnice se vztahuje na fyzické osoby podezřelé nebo obviněné v trestním řízení. Použije se ve všech stadiích trestního řízení od okamžiku, kdy se určitá osoba stane podezřelou nebo je obviněna ze spáchání trestného činu nebo údajného trestného činu, až do okamžiku nabytí právní moci konečného rozhodnutí o tom, zda tato osoba uvedený trestný čin spáchala.“

10. V článku 3 této směrnice je zakotveno právo na presumpci neviny. Toto ustanovení zní: „Členské státy zajistí, aby byla podezřelá nebo obviněná osoba považována za nevinnou, dokud její vina nebyla prokázána zákonným způsobem.“

11. Články 4 až 7 uvedené směrnice upravují určité aspekty práva na presumpci neviny.

12. Zejména článek 4 směrnice 2016/343, jehož výklad je zde požadován a který je nadepsaný „Označování na veřejnosti za vinného“, uvádí: „1. Členské státy přijmou opatření nezbytná k zajištění toho, aby do doby, než byla podezřelé nebo obviněné osobě prokázána vina zákonným způsobem, nebyla tato osoba ve veřejných prohlášeních orgánů veřejné moci a soudních rozhodnutích jiných než o vině označována za vinnou. Tím nejsou dotčeny úkony prováděné v rámci trestního stíhání, jejichž účelem je prokázat vinu podezřelé nebo obviněné osoby, ani předběžná rozhodnutí procesní povahy, která přijaly soudní nebo jiné příslušné orgány a jež jsou založena na podezření či na usvědčujících důkazech. 2. Členské státy zajistí, aby pro případ porušení povinnosti neoznačovat podezřelé nebo obviněné osoby za vinné, stanovené v odstavci 1 tohoto článku, byla k dispozici vhodná opatření v souladu s touto směrnicí, a zejména s článkem 10. 3. Povinnost neoznačovat podezřelé nebo obviněné osoby za vinné, stanovená v odstavci 1, nebrání orgánům veřejné moci poskytovat informace o daném trestním řízení veřejnosti, je-li to nezbytné z důvodů týkajících se trestního vyšetřování nebo veřejného zájmu.“

C. Bulharské právo

13. Konstitucija (ústava) v čl. 31 odst. 3, jakož i nakazatelno procesualen kodeks (občanský soudní řád, dále jen „NPK“) v článku 16 uvádějí, že obviněná osoba je považována za nevinnou, dokud není pravomocným odsuzujícím rozsudkem prokázán opak.

14. Článek 381 odst. 1 a 6 NPK umožňuje obviněné osobě, aby po ukončení vyšetřování uznala svou vinu a uzavřela se státním zástupcem prostřednictvím svého obhájce dohodu o vině a trestu.

15. V článku 381 odst. 5 bodě 1 NPK se uvádí: „Dohoda musí být sjednána písemně a musí vyjadřovat shodu na těchto otázkách: 1. zda byl čin spáchán, zda byl spáchán obviněným, zda je obviněnému přičitatelný, zda je trestným činem, včetně jeho právní kvalifikace.“

16. Článek 381 odst. 7 NPK stanoví, že „[p]okud je řízení vedeno proti více osobám […], může být dohoda uzavřena i jen některými z těchto osob […]“.

17. V článku 382 odst. 5 NPK se uvádí: „Soud může navrhnout změnu dohody, kterou projedná se státním zástupcem a s obhájci obviněných. Obvinění se vyslechnou jako poslední.“

18. Podle čl. 382 odst. 7 NPK soud dohodu schválí, není-li v rozporu se zákonem a s dobrými mravy.

19. Podle čl. 383 odst. 1 NPK má schválená dohoda účinky pravomocného rozsudku.

20. V neposlední řadě podle článků 12 až 14 zakona za graždanskata registracia (matriční zákon) ( 7 ) mají bulharští státní příslušníci tři jména, a to křestní jméno, patronymum a příjmení. Podle čl. 11 odst. 1 matričního zákona mají rovněž rodné číslo jakožto správní údaj, který umožňuje jednoznačně určit totožnost dotčené osoby.

III. Skutkový stav sporu v původním řízení, předběžná otázka a řízení před Soudním dvorem

21. Projednávaná věc je součástí trestního řízení vedeného proti šesti fyzickým osobám, a sice AH, PB, CX, KM, PH a MH. Tyto osoby jsou stíhány podle čl. 321 odst. 2 a čl. 321 odst. 3 bodu 2 nakazateleného kodeksu (trestní zákoník, dále jen „NK“) z důvodu údajného členství v organizované zločinecké skupině. Tato skupina měla působit od listopadu 2014 do listopadu 2015 v Sofii (Bulharsko). Obžaloba tvrdí, že těchto šest osob si rozdělilo úkoly s cílem obohatit se výrobou falešných úředních dokumentů nebo falšováním obsahu těchto dokumentů, konkrétně dokladů totožnosti a řidičských průkazů pro motorová vozidla.

22. Pouze jedna z těchto osob, pan MH, vyjádřila přání uzavřít dohodu o vině a trestu výměnou za nižší trest.

23. Dalších pět obviněných osob vyjádřilo souhlas s tím, aby MH takovou dohodu uzavřel, ale všechny výslovně uvedly, že to neznamená, že uznávají svou vinu a zříkají se svého práva trvat na své nevinně.

24. Dohoda o vině a trestu uzavřená mezi státním zástupcem a MH uvádí, že MH se prohlašuje za vinného tím, že: „od listopadu 2014 do 26. listopadu 2015 byl v Sofii a Pavlikeni [(Bulharsko)] účastníkem organizované zločinecké skupiny, která měla povahu trvalého a strukturovaného sdružení více než tří osob, jimiž byli [jména a rodná čísla pěti ostatních obviněných osob], za účelem páchání trestného činu [ve smyslu čl. 308 odst. 2 a 7, čl. 321 odst. 2 a čl. 321 odst. 3 bodu 2 NK) ( 8 )“. Z textu dohody o vině a trestu vyplývá, že všichni obvinění jsou označeni stejným způsobem, tj. uvedením jejich tří jmen a jejich rodného čísla. Jediný rozdíl spočívá v tom, že MH je navíc identifikován také svým datem a místem narození, adresou, státní příslušností, etnickým původem, rodinným stavem a výpisem z rejstříku trestů.

25. V souladu s vnitrostátními procesními pravidly byla dohoda mezi státním zástupcem a MH předložena ke schválení předkládajícímu soudu, který má pravomoc ji změnit.

26. Předkládající soud se v tomto ohledu zabývá tím, zda je v souladu s čl. 4 odst. 1 směrnice 2016/343, že taková dohoda jasně a výslovně zmiňuje jakožto členy této organizované zločinecké skupiny ostatních pět osob, které neuzavřely uvedenou dohodu a jsou stíhány v rámci běžného trestního řízení, a označuje je jejich třemi jmény a jejich rodným číslem.

27. Předkládající soud uvádí, že v souladu s ustálenou vnitrostátní judikaturou musí text dohody o vině a trestu zcela odpovídat znění obžaloby, přičemž všechny stíhané osoby jsou v ní označeny jako spolupachatelé trestného činu. Z toho plyne, že tyto osoby musí být jako takové označeny v dohodě mezi státním zástupcem a MH. Uvedení spolupachatelů trestného činu navíc může mít velký význam pro to, aby byly naplněny rozhodující znaky skutkové podstaty dotčeného trestného činu, jelikož o organizovanou zločineckou skupinu jde pouze v případě, že se jí účastní alespoň tři osoby.

28. Předkládající soud nicméně konstatuje, že čl. 4 odst. 1 směrnice 2016/343 zakazuje soudním orgánům označovat obviněnou osobu za vinnou v jiném rozhodnutí, než je rozhodnutí o její vině. Podle daného soudu proto existuje rozpor mezi vnitrostátní judikaturou, která vyžaduje, aby dohoda uváděla i další osoby, které jsou obviněny jako spolupachatelé daného trestného činu, a povinností stanovenou unijním normotvůrcem, podle níž takové osoby za vinné označovány nesmí být.

29. Za těchto podmínek se Specializiran nakazatelen sad (zvláštní trestní soud, Bulharsko) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku: „Je vnitrostátní judikatura, která vyžaduje, aby byl v textu dohody o vině a trestu (uzavřené v rámci trestního řízení) jako pachatel dotčeného trestného činu uveden nejen obviněný, který se k uvedenému trestnému činu doznal a který je stranou této dohody, ale rovněž ostatní obvinění jako spolupachatelé tohoto trestného činu, kteří stranami této dohody nejsou, k činu se nedoznali a je proti nim vedeno běžné trestní řízení, ale kteří souhlasili s tím, aby prvně uvedený tuto dohodu uzavřel, slučitelná s čl. 4 odst. 1 první větou směrnice 2016/343 ve spojení s první větou bodu 16 odůvodnění a s bodem 17 odůvodnění této směrnice?“

30. Německá a italská vláda a Evropská komise předložily písemná vyjádření a s výjimkou italské vlády rovněž přednesly ústní vyjádření.

IV. Analýza

A. Úvodní poznámka týkající se použitelnosti směrnice 2016/343

31. Vzhledem k diskuzím, které proběhly před Soudním dvorem, se domnívám, že posouzení předběžné otázky vyžaduje uvést úvodní poznámku týkající se osobní a věcné působnosti směrnice 2016/343, a zejména jejího článku 4 ( 9 ).

32. Zaprvé situace AH, PB, CX, KM a PH bezpochyby spadá do oblasti působnosti této směrnice.

33. Ta je definována v článku 2 směrnice 2016/343. Podle uvedeného ustanovení se tato směrnice vztahuje na fyzické osoby podezřelé nebo obviněné v trestním řízení, a to ve všech stadiích trestního řízení od okamžiku, kdy se určitá osoba stane podezřelou nebo je obviněna ze spáchání trestného činu, až do okamžiku nabytí právní moci konečného rozhodnutí o tom, zda tato osoba uvedený trestný čin spáchala.

34. V původním řízení je přitom nesporné, že těchto pět osob je obviněno ze spáchání trestného činu a že jejich vina nebyla dosud prokázána zákonným způsobem.

35. Zadruhé, na sporné pasáže týkající se účasti AH, PB, CX, KM a PH na dotčeném trestném činu lze nahlížet z pohledu čl. 4 odst. 1 směrnice 2016/343, a to s přihlédnutím k povaze a rozsahu dohody o vině a trestu uzavřené mezi státním zástupcem a MH.

36. Tato dohoda totiž pro těchto pět dalších osob představuje rozhodnutí soudu, které nerozhoduje o jejich vině ve smyslu uvedeného ustanovení.

37. Dohoda o vině a trestu je soudním rozhodnutím, které se obvykle označuje jako „trestněprávní narovnání“ ( 10 ).

38. Dohoda, v jejímž rámci obviněná osoba uznává svou vinu ze spáchání trestného činu často výměnou za snížení trestu odnětí svobody, se uzavírá s orgánem činným v trestním řízení, v tomto případě se státním zástupcem, před tím, než je schválena na jednání příslušným soudním orgánem.

39. Dohoda o vině a trestu má tedy soudní povahu, neboť její uzavření vyžaduje zásah soudu rozhodujícího ve věci, který vykonává pravomoc soudního orgánu ve zrychleném řízení.

40. V tomto případě vyplývá z článků 381 až 384 NPK, že předkládající soud musí rozhodnout o dohodě mezi státním zástupcem a MH na jednání, přičemž přítomnost MH na takovém jednání je výslovně vyžadována vnitrostátním právem. Tento soud tedy musí ověřit, zda byla dohoda o vině a trestu uzavřena v souladu s platnými procesními a hmotněprávními pravidly a zda ji obviněná osoba uzavřela dobrovolně a s plnou znalostí věci. Předkládající soud je výslovně oprávněn předložit návrhy na změny, pokud jde o podmínky uvedené v této dohodě, a právě v této souvislosti pokládá předběžnou otázku.

41. Dohoda uzavřená mezi státním zástupcem a MH tedy vede k tomu, aby bylo po zjednodušeném soudním posouzení rozhodnuto nejen o právní kvalifikaci trestného činu, ale také o jeho trestní odpovědnosti a o sankci, která mu má být uložena. Tato dohoda, jak ji schválí předkládající soud, je právně závazná a vyvolává, jak je zřejmé z článku 383 NPK, účinky věci rozsouzené. Přitom vykonatelnost a účinky věci rozsouzené jsou dvěma charakteristickými rysy každého soudního rozhodnutí.

42. Podle mého názoru výše uvedené aspekty nevyvolávají pochyby o tom, že dohoda uzavřená mezi státním zástupcem a MH je vyjádřením ius punendi a že na základě této dohody je vydáno soudní rozhodnutí o skutcích i o vině této osoby.

43. Kromě toho dohoda představuje soudní rozhodnutí, které neurčuje vinu AH, PB, CX, KM a PH.

44. Pojem „soudní rozhodnutí jiná než [rozhodnutí] o vině“ uvedený v čl. 4 odst. 1 směrnice 2016/343 musí být vykládán tak, aby byl zajištěn užitečný účinek tohoto ustanovení, a zejména aby bylo zaručeno skutečné a užitečné dodržování práva obviněných osob, že nebudou označovány za vinné, dokud nebude jejich vina zákonným způsobem prokázána.

45. Je pravda, že dohody mezi státním zástupcem a MH bylo dosaženo v rámci trestního řízení zahrnujícího více osob, jak umožňuje čl. 381 odst. 7 NPK. Nicméně tato dohoda věcně stanoví pouze vinu osoby, která vinu přiznala jakožto strana této dohody. Ostatní obviněné osoby, které nejsou stranami této dohody, se v žádném případě nezřekly jakéhokoliv ze svých procesních práv, mezi něž patří právo na presumpci neviny. Z předkládacího rozhodnutí tak i přes „procesní souhlas“, který vyjádřilo ostatních pět obviněných osob, pokud jde o uzavření takového trestněprávního narovnání, vyplývá, že tyto osoby výslovně uvedly, že nepřiznávají svou vinu a nezříkají se svého práva trvat na své nevině.

46. Nesdílím proto pochybnosti, které v tomto ohledu vyjádřila německá vláda.

47. Podle německé vlády dohoda mezi státním zástupcem a MH sice nestanoví vinu ostatních samostatně obviněných osob, skutečností však zůstává, že je soudním rozhodnutím o vině MH, a že proto musí být takto kvalifikována s ohledem na tyto ostatní osoby.

48. Jsem toho názoru, že takový výklad trpí příliš velkým formalismem a vede k tomu, že by záruky zakotvené v čl. 4 odst. 1 směrnice 2016/343 pozbyly veškerého užitečného účinku.

49. Je rovněž v rozporu s judikaturou Evropského soudu pro lidská práva. Jak uvedu v rámci své analýzy, uvedený soud totiž rozhodl, že právo na presumpci neviny se vztahuje i na případy, kdy rozhodnutí soudu vydané v řízení, které nebylo přímo vedeno proti stěžovateli jakožto obžalované osobě, se ale v každém případě týká probíhajícího trestního řízení vedeného proti stěžovateli a souvisí s tímto řízením, obsahuje předběžné posouzení jeho viny ( 11 ).

50. Za těchto okolností je třeba mít za to, že dohoda uzavřená mezi státním zástupcem a MH představuje s ohledem na AH, PB, CX, KM a PH soudní rozhodnutí jiné než o vině ve smyslu čl. 4 odst. 1 směrnice 2016/343. Tyto osoby se proto mohou dovolávat práv, která jim toto ustanovení přiznává.

B. Posouzení předběžné otázky

51. Podstatou předběžné otázky vnitrostátního soudu položené Soudnímu dvoru je, zda v rámci trestního řízení vedeného proti více osobám pro spáchání trestného činu ve spolčení brání čl. 4 odst. 1 směrnice 2016/343 takovému vnitrostátnímu procesnímu předpisu, který vyžaduje, aby dohoda o vině a trestu uzavřená jedním z obviněných obsahovala prohlášení, že trestného činu se účastnily další osoby obviněné samostatně, a aby tyto osoby identifikovala na základě jejich jmen a jejich rodných čísel.

52. Jinak řečeno, předkládající soud se ptá na formulaci takové dohody, aby tato neporušovala právo na presumpci neviny osob obviněných v samostatném řízení, a zejména jejich právo, že nebudou v soudním rozhodnutí označovány za vinné dříve, než bude jejich vina zákonným způsobem prokázána.

53. Předkládající soud čelí zvláštním obtížím týkajícím se povahy daného trestného činu.

54. Připomínám, že šest osob je obviněno z účasti v „organizované zločinecké skupině“ ve smyslu čl. 321 odst. 2 a 3 bodu 2 NK. Účast v organizované zločinecké skupině je ze své povahy kolektivním trestným činem stejně jako zločinné spolčení, u kterého se za trestný čin považuje účast obecně. Jak je z pojmu „skupina“ zřejmé, o tento trestný čin jde pouze v případě, že jeho spáchání se účastnilo více osob ( 12 ). Právní nauka je tradičně považuje za spolupachatele trestného činu. Všichni se účastní téhož trestného činu a jejich jednání spolu úzce souvisí. Vzhledem k tomu, že mezi spolupachateli panuje v době páchání trestného činu skutečná solidarita, je logické, že tuto solidaritu lze nalézt i v řízení, které je proti nim vedeno ( 13 ). Tato vzájemná závislost, kterou se spolupachatelství vyznačuje, má určité důsledky, a fortiori v případě, že spolupachatelé nejsou souzeni v rámci jednoho řízení. Předkládající soud k tomu poznamenává, že v kontextu dohody o vině a trestu uzavřené jedním ze spolupachatelů může taková vzájemná závislost vyžadovat, aby byli identifikováni ostatní spolupachatelé za účelem právní kvalifikace příslušného protiprávního jednání a trestní odpovědnosti dotyčné osoby. Tento požadavek však může zasahovat do procesních záruk spolupachatelů, a zejména do práva na presumpci neviny, které jim svědčí.

55. V rozsudku Navalnyj a Oficerov v. Rusko Evropský soud pro lidská práva vyjádřil významné výhrady k případu, kdy se soudní orgán rozhodne soudit spoluobžalované z trestného činu v rámci oddělených řízení, přestože povaha obvinění znamená, že pro určení právní odpovědnosti jedné osoby musí být prokázána účast ostatních osob na trestném činu ( 14 ).

56. Formuloval proto přesné požadavky pro účely dodržování práva na presumpci neviny zakotveného v čl. 6 odst. 2 EÚLP, pokud se soudní orgán rozhodne rozdělit řízení kvůli tomu, že jeden ze spoluobžalovaných uzavřel dohodu o vině a trestu.

57. Zaprvé soudní orgán musí před přijetím takového rozhodnutí pečlivě posoudit všechny dotčené zájmy a umožnit spoluobžalovaným, aby se proti takovému rozhodnutí bránili ( 15 ).

58. Zadruhé soudní orgán musí spojit s řízením o schválení dohody o vině dvě záruky, které považuje za nezbytné k tomu, aby spoluobžalovaným byl umožněn spravedlivý proces v rámci probíhajících řízení vedených proti nim ( 16 ).

59. První zárukou je, že soudní orgán má povinnost nezohledňovat jako pravomocně rozhodnuté skutečnosti připuštěné v řízení, kterého se spoluobžalovaní neúčastnili, přičemž prokázání těchto skutečností má působnost omezenou na dotčené řízení.

60. Druhou zárukou je, že soudní orgán se musí zdržet jakékoli zmínky nebo prohlášení, které by mohlo ohrozit spravedlivé posouzení obvinění, která jsou proti nim vznesena v rámci samostatného řízení, a zejména porušit jejich právo na presumpci neviny.

61. Předběžná otázka se týká právě tohoto posledně uvedeného bodu, a zejména způsobu uvedení AH, PB, CX, KM a PH a jejich identifikace v dohodě o vině a trestu uzavřené mezi státním zástupcem a MH v souvislosti s jejich účastí na trestném činu.

1. Ustanovení článku 4 směrnice 2016/343

62. Článek 4 odst. 1 směrnice 2016/343 stanoví, že členské státy jsou povinny přijmout opatření nezbytná k zajištění toho, aby do doby, než bude podezřelé nebo obviněné osobě prokázána vina zákonným způsobem, nebyla tato osoba zejména v soudních rozhodnutích jiných než rozhodnutích o vině označována za vinnou.

63. Článek 4 odst. 2 uvedené směrnice dodává, že členské státy musí zajistit, aby pro případ porušení této povinnosti byla k dispozici vhodná opatření.

64. Ustanovení čl. 4 odst. 1 a 2 směrnice 2016/343 tedy neuvádějí, jaká opatření musí příslušné vnitrostátní orgány konkrétně přijmout k zajištění toho, aby v takové situaci, jako je situace v původním řízení, bylo dodržováno právo na presumpci neviny každého obviněného samostatně. Kromě toho žádné jiné ustanovení této směrnice není relevantní ( 17 ). Pouze bod 16 odůvodnění, který výslovně zmínil předkládající soud, uvádí, že soudní rozhodnutí by neměla vzbuzovat dojem, že jsou takové osoby vinné.

65. Z článku 1, ale také z bodů 10 a 48 odůvodnění směrnice 2016/43 vyplývá, že pravidla, jejichž cílem je zabránit jakýmkoli prohlášením o vině a napravit je, jsou pravidla minimální, přičemž členské státy jsou podle čl. 4 odst. 1 a 2 vyzvány, aby za tímto účelem přijaly „nezbytná“ nebo „vhodná“ opatření.

66. Unijní normotvůrce tedy ponechává na členských státech, aby s ohledem na zvláštní rysy svého vnitrostátního právního systému stanovily konkrétní povahu a rozsah těchto opatření. Soudní dvůr tak výslovně uznal, že uvedená směrnice nepředstavuje úplný a vyčerpávající nástroj, jehož účelem by bylo stanovit všechny podmínky pro přijetí soudního rozhodnutí, například rozhodnutí o vazbě ( 18 ). Toto konstatování je samozřejmě použitelné, pokud jde o podmínky pro přijetí takového soudního rozhodnutí, jako je dotčená dohoda o vině a trestu.

67. Nicméně prostor pro uvážení, který mají členské státy v tomto ohledu k dispozici, má určitá omezení. Členské státy totiž musí respektovat základní práva a zásady uznané Listinou a EÚLP, jak vyplývá z bodu 47 odůvodnění směrnice 2016/343, a přijatá opatření musí zejména zabránit jakémukoli porušování práva na presumpci neviny nebo ho musí napravit.

68. Výklad čl. 4 odst. 1 směrnice 2016/343 tedy v zásadě musí být proveden z hlediska standardu ochrany uvedeného v článku 48 Listiny ( 19 ). Nicméně je třeba uvést, že toto ustanovení ani judikatura Soudního dvora neumožňují určit povahu a rozsah opatření, která příslušné vnitrostátní orgány musí provést.

69. Naopak Evropský soud pro lidská práva projednával mnoho sporů, jejichž zásady je zde třeba za těchto okolností shrnout.

70. Jak vyplývá z vysvětlení k Listině ( 20 ), právo na presumpci neviny zakotvené v čl. 48 odst. 1 Listiny odpovídá čl. 6 odst. 2 EÚLP. Aby byla zajištěna nezbytná soudržnost mezi Listinou a EÚLP, unijní normotvůrce stanovil pravidlo, podle kterého smysl a rozsah tohoto práva musí být stejné jako ty, které mu přiznává EÚLP ( 21 ).

71. Z návrhu směrnice, jak ho předložila Komise ( 22 ), navíc vyplývá, že unijní normotvůrce měl v úmyslu posílit a zajistit účinné uplatňování práva na presumpci neviny v trestním řízení tím, že do unijního práva začlenil judikaturu vypracovanou Evropským soudem pro lidská práva, pokud jde o dodržování čl. 6 odst. 2 EÚLP ( 23 ). Unijní normotvůrce jasně vyjádřil ochotu podporovat uplatňování článků 6, 47 a 48 Listiny ve světle článku 6 EÚLP, jak jej vykládá Evropský soud pro lidská práva.

72. V článku 3 směrnice 2016/343 je tak zakotveno právo na presumpci neviny, a to ve znění totožném s čl. 6 odst. 2 EÚLP.

73. Pokud jde o články 4 až 7 uvedené směrnice, ty upravují některé aspekty práva na presumpci neviny tak, jak se vyvinuly na základě judikatury Evropského soudu pro lidská práva.

74. V článku 4 odst. 1 uvedené směrnice unijní normotvůrce uvedl jeden z hlavních požadavků stanovených daným soudem již v roce 1983 za účelem zajištění dodržování práva na presumpci neviny, a to práva nebýt označen ve veřejném prohlášení nebo v soudním rozhodnutí za vinného před vydáním konečného rozsudku ( 24 ).

75. Toto ustanovení stanoví minimální pravidlo, a proto za současného stavu unijního práva není určeno k poskytnutí širší ochrany, než je ochrana poskytovaná EÚLP ( 25 ).

76. Judikatura Evropského soudu pro lidská práva je proto relevantní, pokud jde o výklad práva na presumpci neviny zakotveného v článku 48 Listiny, a zejména jednoho z jeho aspektů uvedených v čl. 4 odst. 1 směrnice 2016/343. Tato judikatura totiž poskytuje velmi užitečné vodítko k tomu, jaká opatření musí vnitrostátní orgány přijmout, aby bylo zajištěno, že v rámci odůvodnění rozhodnutí nebo jím použitými výrazy nebude dotčeno právo na presumpci neviny osob stíhaných v samostatných řízeních.

2. Judikatura Evropského soudu pro lidská práva týkající se dodržování práva na presumpci neviny v případě, že spoluobžalovaní jsou souzeni v rámci samostatných řízení

77. Podle čl. 6 odst. 2 EÚLP „[k]aždý, kdo je obviněn z trestného činu, se považuje za nevinného, dokud jeho vina nebyla prokázána zákonným způsobem ( 26 )“.

78. Ve věci Karaman v. Německo Evropský soud pro lidská práva připomněl, že presumpce neviny je jedním z prvků spravedlivého trestního řízení požadovaných čl. 6 odst. 1 EÚLP. Podle tohoto soudu je taková presumpce porušena, pokud soud rozhodující ve věci v soudním rozhodnutí vyjádří předběžný názor, že obviněná osoba je vinna, ačkoli vina takové osoby předtím nebyla zákonným způsobem prokázána. Vina nemusí být formálně konstatována, stačí, že z odůvodnění lze dovodit, že soudce považuje dotyčného za vinného ( 27 ).

79. Za účelem posouzení, zda takové odůvodnění představuje porušení práva na presumpci neviny, přikládá Evropský soud pro lidská práva „rozhodující“ význam tomu, jaká slova a pojmy soudní orgán použije ( 28 ). Zohledňuje rovněž zvláštní okolnosti, za kterých byly dané pojmy použity, a zejména povahu řízení a obvinění vznesených proti obviněným osobám ( 29 ). Tyto faktory totiž umožňují posoudit, do jaké míry musí soudní orgán zmiňovat konkrétní úlohu a úmysly všech osob, které by mohly být zapojeny do spáchání trestného činu ( 30 ).

80. Ve věci Karaman v. Německo ( 31 ) Evropský soud pro lidská práva uznal, že „ve složitých trestních řízeních, která se týkají několika podezřelých, jež nemohou být souzeni společně, je možné, že soud, před nímž probíhá soudní řízení, musí za účelem posouzení viny obžalovaných nezbytně zmínit účast třetích osob, které pak možná budou souzeny samostatně ( 32 )“. Zdůraznil, že za takových okolnosti „jsou trestní soudy povinny prokázat skutkové okolnosti případu, které je třeba vzít v úvahu, aby analýza právní odpovědnosti obžalovaného byla co možná nejsprávnější a nejpřesnější, a [že] nemohou prezentovat prokázané skutečnosti, jako by se jednalo o pouhá tvrzení nebo podezření ( 33 )“. Rozhodl, že „[t]otéž platí o skutečnostech týkajících se zapojení třetích osob ( 34 )“.

81. Uvedený soud však zmírnil své stanovisko tím, že upřesnil, že „pokud musí být takové skutečnosti uvedeny, měl by se soud vyhnout tomu, aby zveřejnil více informací, než je nezbytné pro analýzu právní odpovědnosti osob, proti kterým vynáší rozsudek ( 35 )“.

82. V daném případě bylo v rozsudku několikrát uvedeno nejen příjmení a celé jméno stěžovatele, ale rovněž úloha, kterou sehrál v rámci podvodu. Avšak označení stěžovatele bylo doplněno výrazem „stíhaný samostatně“.

83. Evropský soud pro lidská práva musel posoudit, zda odůvodnění předmětného rozsudku může vést k obavám z existence předčasného rozhodnutí o vině stěžovatele, a tudíž ohrozit spravedlivé posouzení obvinění vznesených proti němu v rámci odlišného řízení v Německu nebo v Turecku.

84. Daný soud neshledal porušení práva na presumpci neviny. Uvedl, že za účelem posouzení míry odpovědnosti obviněné osoby v rámci dotčeného rozsudku byl soudní orgán povinen určit, „kdo vymyslel plán peníze odcizit […] kdo a na tomto základě poskytl komu jaké pokyny ( 36 )“. Neodsoudil ani uvedení plného jména stěžovatele, neboť v celém rozsudku byla tato identifikace doprovázena výrazem „stíhaný samostatně“. Soudní orgán tak podle jeho názoru zdůraznil, že nebyl vyzván k rozhodnutí o vině stěžovatele, ale že se v souladu s vnitrostátními pravidly trestního řízení jednalo pouze o posouzení trestní odpovědnosti osoby souzené v mezích dotčeného řízení ( 37 ).

85. V rozsudku Navalnyj a Oficerov v. Rusko Evropský soud pro lidská práva tuto judikaturu potvrdil, přičemž úvodem vyjádřil četné výhrady pro případ, kdy je dohoda o vině a trestu uzavřena v rámci řízení, kdy povaha obvinění by naopak zdůvodňovala, aby spoluobžalovaní byli souzení dohromady ( 38 ). Uvedl, nakolik je „zásadní“, aby soudní orgán spojil s řízením o schválení dohody o vině procesní záruky vhodné k zajištění spravedlivého řízení vedeného proti spoluobžalovaným, například tím, že upustí od uvedení jakýchkoli informací, které by mohly ohrozit presumpci neviny ( 39 ). Pro účely posouzení samotného znění tohoto odůvodnění pak odkázal na svůj analytický rozbor vypracovaný v rozsudku Karaman v. Německo.

86. Ve věci, ve které byl vydán rozsudek Navalnyj a Oficerov v. Rusko, bylo v rozsudku vydanému proti X v rámci řízení o schválení dohody o vině uvedeno, že X se dopustil protiprávního jednání, které je mu vytýkáno, společně se dvěma dalšími osobami. Jména těchto osob sice byla anonymizována, ale rozsudek odkazoval na pracovní funkce těchto osob v rámci vlády nebo důležitých společností, jakož i na jejich úlohu při páchání tohoto trestného činu ( 40 ). Evropský soud pro lidská práva odsoudil výrazy použité v tomto rozsudku, neboť nebylo žádných pochyb o totožnosti spoluobžalovaných a o jejich účasti na protiprávním jednání, pro něž byl X odsouzen ( 41 ).

3. Příspěvek judikatury Evropského soudu pro lidská práva k výkladu článku 48 Listiny a čl. 4 odst. 1 směrnice 2016/343

87. Z této judikatury lze vyvodit řadu poznatků, pokud jde o rozsah práva na presumpci neviny, které je zakotveno v článku 48 Listiny, a zejména pokud jde o konkrétní opatření pro předcházení jakýmkoliv veřejným zmínkám o vině ve smyslu čl. 4 odst. 1 směrnice 2016/343 a jejich nápravu.

88. Tyto zmínky musí být posuzovány případ od případu s ohledem na konkrétní okolnosti, v nichž byly uvedeny, a zejména na povahu a kontext daného řízení.

89. Tyto okolnosti mohou být rozhodující tehdy, když jsou spoluobžalovaní souzeni v rámci samostatných trestních řízení, zejména v případě, kdy je proti jednomu z nich vedeno zrychlené řízení o schválení dohody o vině.

90. Soudní orgán musí v zásadě přijmout opatření vhodná k zajištění spravedlivého posouzení obvinění vznesených proti ostatním spoluobžalovaným v rámci probíhajících řízení vedených proti nim, a tudíž se musí vyvarovat toho, aby v dohodě o vině a trestu byla jakákoli zmínka způsobilá porušit právo na presumpci neviny takových spoluobžalovaných.

91. Lze však připustit, aby dohoda uváděla, že protiprávního jednání se účastnili ostatní spoluobžalovaní, a aby je identifikovala, pokud jsou zaprvé tyto údaje nezbytné pro právní kvalifikaci dotčeného skutku a pro analýzu trestní odpovědnosti osoby uznávající svou vinu a pokud jsou zadruhé doprovázeny jasným uvedením toho, že uvedení spoluobžalovaní jsou stíháni v samostatném řízení a jejich vina dosud nebyla zákonným způsobem prokázána.

92. To znamená, že soudní orgán musí věnovat zásadní pozornost nejen výrazům používaným pro účely zmínění a identifikace ostatních osob stíhaných samostatně, ale také celkovému odůvodnění dohody o vině a trestu.

93. Pokud jde o pojmy použité pro účely uvedení úlohy, kterou hrály ostatní osoby, a jejich identifikace, připomínám, že judikatura Evropského soudu pro lidská práva nebrání tomu, aby soudní orgán tyto osoby uvedl jejich plným jménem. Vyžaduje však, aby v takovém případě byly takové zmínky následovány výrazem nebo sdělením, z nichž může každý pochopit, že jsou nezbytné pro posouzení nikoli viny ostatních osob stíhaných samostatně, ale výhradně pro posouzení trestní odpovědnosti dotčené osoby ( 42 ).

94. Dále je třeba přistoupit k posouzení odůvodnění dohody o vině a trestu jako celku. Jak Komise správně zdůraznila ve svých vyjádřeních, jakýkoli výraz nebo sdělení spojené s uvedením a identifikací ostatních stíhaných osob by ztratily smysl, pokud by další části odůvodnění nebo právní analýza rozhodnutí mohly být chápány jako posouzení jejich viny.

95. S ohledem na všechny tyto úvahy se proto domnívám, že v situaci, kdy soudní orgán soudí osobu obviněnou ze spáchání trestného činu ve spolčení v rámci zrychleného řízení o schválení dohody o vině, musí být čl. 4 odst. 1 směrnice 2016/343 vykládán v tom smyslu, že nebrání tomu, aby tento orgán v dohodě o vině a trestu uvedl, že trestného činu se účastnily ostatní obviněné osoby, a aby je identifikoval, za podmínky, že se přesvědčí, že jsou zmínky o nich zaprvé nezbytné pro účely právní kvalifikace dotčeného skutku, jakož i pro analýzu trestní odpovědnosti osoby přiznávající svou vinu, a zadruhé, že jsou doprovázeny výrazy, které jasně zdůrazňují, že tyto osoby jsou stíhány v rámci samostatného trestního řízení a že dosud nebyla zákonným způsobem prokázána jejich vina.

96. Domnívám se, že je rovněž důležité připomenout, že směrnice 2016/343 stanoví minimální pravidla a že unijní normotvůrce výslovně umožňuje členským státům, aby rozšířily práva, která jsou v něm vymezena, za účelem zajištění vyšší úrovně ochrany ( 43 ). Uvedená směrnice proto nebrání členskému státu v tom, aby přijal silnější ochranná opatření, jejichž cílem by bylo zabránit tomu, aby v takové situaci, jako je situace dotčená v původním řízení, byla uvedena jakákoli zmínka, která může porušovat právo na presumpci neviny osob obviněných v rámci samostatného trestního řízení.

97. V projednávaném případě je nesporné, že trestní řízení vedené proti AH, PB, CX, KM, PH a MH pro jejich údajné členství v organizované zločinecké skupině bylo rozděleno poté, co MH vyjádřil přání uzavřít dohodu a vině a trestu. Rovněž není rozporováno, že ostatních pět obviněných osob souhlasilo s tím, aby MH takovou dohodu uzavřel, a zároveň všichni uvedli, že tento souhlas neznamená přiznání viny či vzdání se práva trvat na své nevině.

98. Z předkládajícího rozhodnutí rovněž plyne, že zmínky týkající se účasti AH, PB, CX, KM a PH na spáchání trestného činu a jejich identifikace celým jménem a rodným číslem v rámci dohody mezi státním zástupcem a MH vyplývají z použití vnitrostátní judikatury, která vyžaduje, aby znění dohody zcela odpovídalo znění obžaloby.

99. Tento požadavek spadá do prostoru pro uvážení, který mají členské státy, pokud jde o podmínky pro přijetí takové dohody, jako je dotčená dohoda, vzhledem k minimální harmonizaci obsažené ve směrnici 2016/343.

100. Provedení tohoto požadavku nicméně vyžaduje, aby byla přijata zvláštní opatření, která zajistí, že dohoda mezi státním zástupcem a MH neohrozí spravedlivé posouzení obvinění vznesených proti AH, PB, CX, KM a PH v rámci probíhajícího řízení vedeného proti nim, a zejména neohrozí jejich právo na presumpci neviny. V současném znění tato dohoda totiž obsahuje zmínky, které by v případě chybějícího upřesnění mohly být chápány jako předčasné vyjádření jejich viny.

101. Není věcí Soudního dvora předkládat doporučení nebo navrhovat změny výrazů použitých v uvedené dohodě. To je úkolem předkládajícího soudu, který je jednak jediným, kdo může vykládat platné vnitrostátní právo a zohlednit okolnosti řízení, a jednak má výlučnou pravomoc takovou dohodu schválit.

102. Aby byl splněn požadavek čl. 4 odst. 1 směrnice 2016/343, musí uvedený soud posoudit, do jaké míry jsou sporné zmínky nezbytné pro účely právní kvalifikace daného skutku a analýzy trestní odpovědnosti MH. V tomto ohledu bych rád uvedl, že daný soud v předkládacím rozhodnutí zdůrazňuje, že tyto zmínky mohou mít velký význam k tomu, aby byly naplněny znaky skutkové podstaty předmětného trestného činu.

103. Vnitrostátní soud je případně povinen posoudit, do jaké míry mohou být uvedené zmínky doplněny výrazem nebo formulací, které by jasně poukazovaly na to, že AH, PB, CX, KM a PH jsou stíháni v rámci samostatného trestního řízení a že dosud nebyla zákonným způsobem prokázána jejich vina.

104. A konečně, je na daném soudu, že zajistí, aby dohoda mezi státním zástupcem a MH neobsahovala žádné další zmínky, které by mohly být chápány jako předčasné vyjádření viny těchto pěti osob.

V. Závěry

105. S ohledem na výše uvedené úvahy navrhuji, aby Soudní dvůr odpověděl na předběžnou otázku položenou Specializiran nakazatelen sad (zvláštní trestní soud, Bulharsko) následovně: „Článek 4 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady (EU) 2016/343 ze dne 9. března 2016, kterou se posilují některé aspekty presumpce neviny a právo být přítomen při trestním řízení před soudem, musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání tomu, aby v takové situaci, jako je situace dotčená v projednávané věci, kdy vnitrostátní soudní orgán soudí osobu obviněnou ze spáchání trestného činu ve spolčení v souvislosti s dohodou o předběžném uznání viny, tento orgán v takové dohodě uvedl, že trestného činu se účastnily další osoby obviněné v samostatném řízení, a aby je identifikoval, za podmínky, že se přesvědčí, že jsou zmínky o nich zaprvé nezbytné pro účely právní kvalifikace dotčeného skutku, jakož i pro analýzu trestní odpovědnosti osoby přiznávající svou vinu, a zadruhé, že jsou doprovázeny výrazy, které jasně zdůrazňují, že tyto osoby jsou stíhány v rámci samostatného trestního řízení a že dosud nebyla zákonným způsobem prokázána jejich vina.“

( 1 ) – Původní jazyk: francouzština.

( 2 ) – Dále jen „dohoda o vině a trestu“. Související řízení bude dále označováno jako „řízení o schválení dohody o vině“.

( 3 ) – Dále jen „Listina“.

( 4 ) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 9. března 2016, kterou se posilují některé aspekty presumpce neviny a právo být přítomen při trestním řízení před soudem (Úř. věst. 2016, L 65, s. 1).

( 5 ) – C‑310/18 PPU, EU:C:2018:732.

( 6 ) – Podepsaná v Římě dne 4. listopadu 1950, dále jen „EÚLP“.

( 7 ) – DV č. 67 ze dne 27. července 1999.

( 8 ) – Znění dohody předložené předkládajícím soudem na žádost Soudního dvora.

( 9 ) – Časová působnost směrnice 2016/343 podle mě nevyvolává žádné zvláštní obtíže. Podle čl. 14 odst. 1 uvedené směrnice byly členské státy povinny uvedenou směrnici provést do 1. dubna 2018. Podotýkám přitom, že dotčená dohoda byla uzavřena mezi státním zástupcem a MH dne 18. května 2018 a musí být ještě schválena předkládajícím soudem.

( 10 ) – V tomto ohledu viz úvahy týkající se trestněprávního narovnání v Evropské unii ve stanovisku generálního advokáta D. Ruiz-Jarabo Colomera předneseném ve věci Gözütok a Brügge (C‑187/01, EU:C:2002:516, body 61 až 106).. Pokud jde o judikaturu Evropského soudu pro lidská práva, viz rovněž rozsudek EÚLP ze dne 23. února 2016, Navalnyj a Oficerov v. Rusko (CE:ECHR:2016:0223JUD004663213, bod 100 a citovaná judikatura), dále jen „rozsudek Navalnyj a Oficerov v. Rusko“.

( 11 ) – Viz rozsudek EÚLP ze dne 27. února 2014, Karaman v. Německo (CE:ECHR:2014:0227JUD001710310, bod 41 a citovaná judikatura), dále jen „rozsudek Karaman v. Německo“.

( 12 ) – Z předkládacího rozhodnutí, jakož i z podmínek dotčené dohody plyne, že aby šlo o takovou skupinu, je třeba minimálního počtu tří účastníků.

( 13 ) – V tomto ohledu viz Baron, E., La coaction en droit pénal, disertační práce obhájená dne 7. prosince 2012, zejména bod 371.

( 14 ) – Rozsudek Navalnyj a Oficerov v. Rusko (bod 100 a citovaná judikatura, jakož i body 103 a 104 a citovaná judikatura). V bodě 104 uvedl Evropský soud pro lidská práva následující: „If the nature of the charges makes it unavoidable for the involvement of third parties to be established in one set of proceedings and those findings would be consequential on the assessment of the legal responsibility of the third parties tried separately, this should be considered as a serious obstacle for disjoining the cases.“

( 15 ) – Rozsudek Navalnyj a Oficerov v. Rusko (bod 104).

( 16 ) – Rozsudek Navalnyj a Oficerov v. Rusko (body 103 až 105).

( 17 ) – Ustanovení uvedená v čl. 4 odst. 3 směrnice 2016/343 nejsou v projednávané věci relevantní.

( 18 ) – Rozsudek ze dne 19. září 2018, Milev (C‑310/18 PPU, EU:C:2018:732, body 45 až 47).

( 19 ) – Obdobně viz rozsudky ze dne 21. prosince 2016, Tele2 Sverige et Watson a další (C‑203/15 a C‑698/15, EU:C:2016:970, body 127 a 128, jakož i citovaná judikatura), a ze dne 25. července 2018, Minister for Justice and Equality (Nedostatky soudního systému) (C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, bod 62).

( 20 ) – Úř. věst. 2007, C 303, s. 17.

( 21 ) – Viz vysvětlení k článku 52 Listiny.

( 22 ) – Návrh směrnice Evropského parlamentu a Rady, kterou se posilují některé aspekty presumpce neviny a práva být přítomen při trestním řízení před soudem [COM(2013) 821 final].

( 23 ) – Viz body 13 až 17 tohoto návrhu.

( 24 ) – V souvislosti se svým návrhem směrnice Komise výslovně odkázala na rozsudek ESLP ze dne 25. března 1983, Minelli v. Švýcarsko (CE:ECHR:1983:0325JUD000866079, bod 37), v němž tento soud uvedl, že „presumpce neviny je porušena, pokud soudní rozhodnutí týkající se obviněného odráží pocit, že je vinen, aniž je jeho vina předtím zákonným způsobem prokázána, a zejména aniž má příležitost uplatnit své právo na obhajobu. Může tomu tak být i bez formálního konstatování viny, postačuje odůvodnění, z něhož se lze domnívat, že soud považuje dotčenou osobu za vinnou“.

( 25 ) – V souladu s ustálenou judikaturou je třeba připomenout, že čl. 52 odst. 3 Listiny se nedotýká autonomie unijního práva a Soudního dvora, a unijní normotvůrce proto může poskytnout širší ochranu než EÚLP [v tomto ohledu viz rozsudek ze dne 21. prosince 2016, Tele2 Sverige et Watson a další (C‑203/15 a C‑698/15, EU:C:2016:970, bod 129 a citovaná judikatura)].

( 26 ) – Pokud jde o právo na presumpci neviny zakotvené v čl. 6 odst. 2 EÚLP, viz Kjølbro, J. F., Den Europaeiske Menneskerettighedskonvention – for praktikere, Jurist – og Okonomforbundets Forlag, Kodaň, 2017, zejména s. 655 a násl.

( 27 ) – V tomto ohledu viz rozsudek Karaman v. Německo (bod 41 a citovaná judikatura).

( 28 ) – V tomto ohledu viz rozsudek Karaman v. Německo (bod 63 a citovaná judikatura) a ve stejném smyslu rovněž rozsudek ESLP ze dne 31. října 2013, Mosinian v. Řecko (CE:ECHR:2013:1031JUD000804510, bod 23 a citovaná judikatura).

( 29 ) – V této souvislosti viz rozsudky Karaman v. Německo (bod 64) a Navalnyj a Oficerov v. Rusko (bod 104), jakož i rozsudek ESLP ze dne 25. ledna 2018, Bikas v. Německo (CE:ECHR:2018:0125JUD007660713, bod 46 a citovaná judikatura).

( 30 ) – Jak zdůraznil Evropský soud pro lidská práva v bodě 63 rozsudku Karaman v. Německo, „když vezmeme v úvahu povahu a kontext dotčeného řízení, i použití nešťastných výrazů může nebýt rozhodující“.

( 31 ) – V tomto případě stěžovatel tvrdil, že bylo porušeno jeho právo na presumpci neviny vzhledem k tomu, že v rámci rozsudku vydaného proti jiným podezřelým stíhaným samostatně v Německu byly uvedeny zmínky o jeho účasti na spáchání trestného činu. Předmětné soudní rozhodnutí proto bylo vydáno v rámci řízení, které nebylo přímo namířeno proti stěžovateli jakožto obžalovanému, ale které se každopádně týkalo probíhajícího trestního řízení proti stěžovateli a bylo s ním spojeno.

( 32 ) – Rozsudek Karaman v. Německo (bod 64), kurzivou zvýraznil autor stanoviska.

( 33 ) – Rozsudek Karaman v. Německo (bod 64).

( 34 ) – Tamtéž.

( 35 ) – Tamtéž.

( 36 ) – Tamtéž (bod 66).

( 37 ) – Tamtéž (bod 69).

( 38 ) – Viz úvahy k této problematice uvedené v bodech 56 až 61 tohoto stanoviska.

( 39 ) – Rozsudek Navalnyj a Oficerov v. Rusko (body 103 a 104).

( 40 ) – V tomto rozsudku bylo uvedeno, že X se spolčil se dvěma dalšími osobami, „N., bývalým neplaceným poradcem guvernéra,“ a „O., bývalým ředitelem společnosti VLK“, a zejména upřesnil, že „N. podpořil zločinný plán k odklonění aktiv […]“ (viz tisková zpráva k rozsudku Navalnyj a Oficerov v. Rusko, která je k dispozici na této internetové adrese: http://hudoc.echr.coe.int/fre-press?i= 003-5307100-6607284).

( 41 ) – Rozsudek Navalnyj a Oficerov v. Rusko (bod 106).

( 42 ) – Viz body 82 až 84 tohoto stanoviska.

( 43 ) – Viz bod 48 odůvodnění uvedené směrnice.