STANOVISKO GENERÁLNÍ ADVOKÁTKY

ELEANOR SHARPSTON

přednesené dne 5. prosince 2006 ( )

Věc C‑288/05

Staatsanwaltschaft Augsburg

proti

Jürgenu Kretzingerovi

„Úmluva k provedení Schengenské dohody – Zásada ,ne bis in idem‘ – ‚Tentýž čin‘ – Výkon trestních sankcí – Zohlednění dřívějších sankcí – Podmíněný odklad výkonu trestu odnětí svobody – Vazba v průběhu řízení – Rámcové rozhodnutí Rady o evropském zatýkacím rozkazu a postupech předávání mezi členskými státy“

1. Podstatou předběžné otázky položené pátým trestním senátem Bundesgerichtshof (Spolkový soudní dvůr) v projednávané věci je výklad pojmu „tentýž čin“ a pojmu „výkon“ sankce podle článku 54 Úmluvy k provedení Schengenské dohody ze dne 14. června 1985( ) (dále jen „ÚPSD“). Vnitrostátní soud se rovněž dotazuje, zda je definice pojmu „výkon“ dotčena provedením rámcového rozhodnutí Rady ze dne 13. června 2002 o evropském zatýkacím rozkazu a postupech předávání mezi členskými státy( ) (dále jen „rámcové rozhodnutí“).

Relevantní právní úprava

ÚPSD

2. Podle článku 1 Protokolu o začlenění schengenského acquis do rámce Evropské unie( ) (dále jen „protokol“) je třináct členských států Evropské unie, včetně Itálie a Německa, zmocněno mezi sebou navázat posílenou spolupráci v rámci takzvaného schengenského acquis.

3. V příloze k protokolu je „schengenské acquis“ vymezeno tak, že zahrnuje dohodu mezi vládami států Hospodářské unie Beneluxu, Spolkové republiky Německo a Francouzské republiky o postupném odstraňování kontrol na společných hranicích, podepsanou dne 14. června 1985 v Schengenu (dále jen „Schengenská dohoda“)( ), a zejména ÚPSD.

4. Protokol stanoví, že ode dne vstupu Amsterodamské smlouvy v platnost, tedy ode dne 1. května 1999, je schengenské acquis okamžitě použitelné pro třináct členských států uvedených v článku 1 protokolu( ).

5. Články 54 až 58 ÚPSD tvoří kapitolu 3 s názvem „Zákaz dvojího trestu [Ne bis in idem]“ hlavy III této úmluvy s názvem „Policie a bezpečnost“.

6. Článek 54 stanoví, že „[o]soba, která byla pravomocně odsouzena jednou smluvní stranou, [proti níž dřívější stíhání v jedné smluvní straně skončilo konečným rozhodnutím,] nesmí být pro tentýž čin stíhána druhou smluvní stranou za předpokladu, že v případě odsouzení již byla vykonána nebo je právě vykonávána sankce, nebo podle práva smluvní strany, ve které byl rozsudek vynesen, již nemůže být vykonána“.

7. Na základě článku 55 může smluvní strana „[p]ři ratifikaci, přijetí nebo schválení této úmluvy […] prohlásit, že […] není vázána článkem 54“, jestliže činy, na které se vztahuje rozsudek vynesený v zahraničí, byly spáchány zcela nebo částečně na jejím území, jestliže takové činy představují trestný čin proti bezpečnosti státu nebo jiným stejně důležitým zájmům této smluvní strany nebo jestliže byly spáchány veřejným činitelem této smluvní strany při porušení jeho povinností vyplývajících z jeho funkce.

8. Článek 56 stanoví, že „zahájí-li smluvní strana další stíhání osoby, která již byla za tentýž trestný čin pravomocně odsouzena druhou smluvní stranou, [proti níž dřívější stíhání za tentýž trestný čin v druhé smluvní straně skončilo konečným rozhodnutím,] započítává se doba odnětí svobody na území této druhé smluvní strany z důvodu téhož trestného činu do sankce, která bude případně stanovena. Umožňují-li to vnitrostátní právní předpisy, přihlíží se rovněž i k jiným sankcím než trestům odnětí svobody, které již byly vykonány.“

Rámcové rozhodnutí

9. Rámcové rozhodnutí bylo přijato podle hlavy VI Smlouvy o EU s názvem „Ustanovení o policejní a justiční spolupráci v trestních věcech“ a zejména na základě čl. 31 písm. a) a b) a čl. 34 odst. 2 písm. b) uvedené smlouvy.

10. Podle šestého bodu odůvodnění rozhodnutí jde o „[první konkrétní opatření] v oblasti trestního práva k provedení zásady vzájemného uznávání, na kterou Evropská rada [na zasedání v Tampere z roku 1999] poukázala jako na ‚úhelný kámen‘ justiční spolupráce“.

11. Rámcové rozhodnutí sleduje dva hlavní cíle: jednak zrušení formálního vydávání osob, které se po vynesení konečného odsuzujícího rozsudku vyhýbají spravedlnosti, mezi členskými státy a, zadruhé, urychlení vydávání osob, které jsou podezřelé ze spáchání trestného činu. Stávající systém vydávání osob mezi členskými státy má být nahrazen novým, zjednodušeným a rychlejším systémem předávání uvedených osob mezi justičními orgány za účelem výkonu soudních rozhodnutí nebo trestního řízení( ).

12. Desátý bod odůvodnění stanoví, že „[m]echanismus evropského zatýkacího rozkazu je založen na vysoké úrovni důvěry mezi členskými státy“.

13. Článek 1 odst. 1 vymezuje evropský zatýkací rozkaz jako soudní rozhodnutí, které vydal některý členský stát (dále jen „vystavující členský stát“) proto, aby jiný členský stát (dále jen „vykonávající členský stát“) zatkl a předal vyžádanou osobu za účelem trestního stíhání nebo výkonu trestu odnětí svobody nebo ochranného opatření spojené s odnětím osobní svobody. Podle čl. 1 odst. 2 členské státy vykonají evropský zatýkací rozkaz na základě zásady vzájemného uznávání a v souladu s ustanoveními tohoto rámcového rozhodnutí.

14. Článek 2 odst. 1 vymezuje rozsah působnosti evropského zatýkacího rozkazu: „[e]vropský zatýkací rozkaz lze vydat v případech jednání, které lze podle práva vystavujícího členského státu potrestat trestem odnětí svobody nebo ochranným opatřením spojeným s odnětím osobní svobody s horní hranicí sazby v délce nejméně 12 měsíců, nebo byl-li již rozsudkem uložen trest nebo nařízeno ochranné opatření, v případě trestu nebo ochranného opatření v délce nejméně čtyř měsíců“.

15. Článek 2 odst. 2 stanoví výčet trestných činů, které jsou důvodem pro předání na základě evropského zatýkacího rozkazu, jestliže je lze ve vystavujícím členském státě potrestat trestem odnětí svobody nebo ochranným opatřením spojeným s odnětím osobní svobody s horní hranicí sazby v délce nejméně tři roky. Článek 2 odst. 4 stanoví, že „[u] jiných trestných činů než uvedených v odstavci 2 může být předání podmíněno tím, že jednání, kvůli kterému byl vydán evropský zatýkací rozkaz, představuje trestný čin podle práva vykonávajícího členského státu, nezávisle na znacích skutkové podstaty nebo popisu trestného činu“.

16. Článek 3 stanoví důvody, na jejichž základě musí justiční orgán vykonávajícího členského státu odmítnout vykonat evropský zatýkací rozkaz, včetně případů, kdy má „informace, že vyžádaná osoba byla pravomocně odsouzená za stejný čin členským státem [trestní stíhání proti vyžádané osobě v jiném státě za tentýž čin skončilo konečným rozhodnutím] za předpokladu, že v případě odsouzení byl trest vykonán, právě je vykonáván nebo podle práva členského státu, ve kterém byl vynesen rozsudek, ho již nelze vykonat“( ).

17. Článek 4 stanoví důvody umožňující vykonávajícímu justičnímu orgánu odmítnout výkon evropského zatýkacího rozkazu. Odmítnutí vykonat evropský zatýkací rozkaz je přípustné, mimo jiné, v následujících případech:

– pokud osoba, na niž se vztahuje evropský zatýkací rozkaz, je ve vykonávajícím členském státě stíhána za stejný čin, jako je trestný čin, pro který byl evropský zatýkací rozkaz vydán (čl. 4 odst. 2);

– pokud justiční orgány vykonávajícího členského státu rozhodly buď nezahájit trestní stíhání kvůli trestnému činu, pro který byl evropský zatýkací rozkaz vydán, nebo zastavit takové řízení, nebo byl-li v členském státě vynesen proti vyžádané osobě za stejné jednání pravomocný [konečný] rozsudek, který zamezuje dalšímu trestnímu stíhání (čl. 4 odst. 3);

– pokud má vykonávající justiční orgán informace, že vyžádaná osoba byla pravomocně odsouzena za stejný čin třetím státem, [trestní stíhání proti vyžádané osobě v třetím státě za tentýž čin skončilo konečným rozhodnutím] za podmínky, že v případě odsouzení byl trest vykonán, právě je vykonáván nebo podle práva státu, který vynesl rozsudek, ho již nelze vykonat (čl. 4 odst. 5).

18. Článek 5 upravuje záruky, které musí v určitých případech poskytnout vystavující členský stát. Článek 5 odst. 1 stanoví, že „byl-li evropský zatýkací rozkaz vydán za účelem výkonu trestu odnětí svobody nebo ochranného opatření spojeného s odnětím osobní svobody, které byly uloženy rozhodnutím vyneseným v nepřítomnosti, a nebyla-li dotyčná osoba předvolána osobně nebo jinak informována o dnu a místu jednání, které vedlo k rozhodnutí vynesenému v nepřítomnosti, může být předání podmíněno tím, že vystavující justiční orgán poskytne přiměřenou záruku, že osoba, na kterou se vztahuje evropský zatýkací rozkaz, bude mít možnost požádat ve vystavujícím členském státě o obnovu řízení a být přítomna soudnímu jednání“.

19. Článek 34 stanoví, že členské státy přijmou opatření nezbytná pro dosažení souladu s tímto rámcovým rozhodnutím nejpozději do 31. prosince 2003.

20. Komise ve svém vyjádření uvedla, že zatímco Itálie řádně provedla rámcové rozhodnutí do vnitrostátního práva, Bundesverfassungsgericht (německý Spolkový ústavní soud) prohlásil zákon provádějící rámcové rozhodnutí v Německu neplatným nálezem ze dne 18. července 2005. Bundestag proto dne 20. července 2006, krátce po jednání v projednávané věci, přijal nový prováděcí zákon. Posledně jmenovaný zákon vstoupil v platnost dne 2. srpna 2006( ).

Spor v původním řízení a předběžné otázky

21. Předkládající soud projednává dovolání podané J. Kretzingerem proti odsuzujícímu rozsudku Landgericht Augsburg. Předkládající soud uvádí následující popis skutkových okolností sporu v původním řízení.

22. Jürgen Kretzinger ve dvou případech, v květnu 1999 a v dubnu 2000, přepravoval v nákladním automobilu cigarety pašované do Řecka třetími osobami, a to přes území Itálie a Německa, s místem určení ve Spojeném království. Cigarety byly ukryty pod jiným nákladem a nebyly nikdy předmětem celního prohlášení.

23. První zásilka obsahující 34 500 kartónů pašovaných cigaret byla zajištěna příslušníky italské Guardia di Finanza dne 3. května 1999. Jürgen Kretzinger byl krátkodobě policejně zadržen nebo vzat do vazby. Dne 22. února 2001 Corte d’Appello di Venezia přijal odvolání státního zástupce proti rozhodnutí o zproštění obžaloby vydanému v prvním stupni a rozhodnutím vyneseným v nepřítomnosti jej shledal vinným z dovozu a držení 6 900 kilogramů pašovaného zahraničního tabáku a z nezaplacení cla nebo dovozního poplatku z tohoto tabáku. Uložil mu „trest odnětí svobody v délce trvání jednoho roku a osmi měsíců […] za oba trestné činy, ze kterých byl obžalován“. Výkon trestu byl podmíněně odložen. Podle italského práva je uvedený rozsudek pravomocný.

24. Druhá zásilka sestávala z 14 927 kartónů pašovaných cigaret. Jürgen Kretzinger byl zadržen italskou Guardia di Finanza dne 12. dubna 2000. Znovu byl v Itálii krátkodobě policejně zadržen nebo vzat do vazby. Rozsudkem ze dne 25. ledna 2001, opět vyneseným v nepřítomnosti a na základě stejných ustanovení italského práva, mu Tribunale di Ancona uložil nepodmíněný trest odnětí svobody v délce dvou let. Uvedený rozsudek je rovněž podle italského práva pravomocný.

25. Předkládající soud uvádí, že ačkoli učinil několik pokusů o vyjasnění uvedených rozsudků, nebyl schopen přesně určit, jakých dovozních cel nebo poplatků se každý z rozsudků týkal a zejména zda některým z těchto rozsudků či oběma těmito rozsudky bylo rozhodnuto o obvinění z celního podvodu nebo zda bylo za takový podvod vyneseno odsouzení.

26. Jürgen Kretzinger byl u Landgericht Augsburg obžalován z krácení cla nebo dovozního poplatku, ke kterému došlo při prvním dovozu pašovaného zboží do Řecka (trestný čin podle § 374 německého daňového zákoníku) a byl shledán vinným. Landgericht jej odsoudil k trestu odnětí svobody v délce trvání jednoho roku a deseti měsíců, pokud jde o první zásilku, a k trestu odnětí svobody v délce trvání jednoho roku, pokud jde o druhou zásilku.

27. Landgericht Augsburg si byl vědom existence odsuzujících rozsudků vynesených v Itálii, konstatoval však, že sankce uložené J. Kretzingerovi v Itálii nebyly vykonány. Měl za to, že ačkoli stejné dvě zásilky cigaret tvořily skutkový základ obou italských rozsudků i jeho vlastních rozhodnutí, článek 54 ÚPSD není použitelný.

28. Italské orgány patrně neučinily žádné kroky na základě rámcového rozhodnutí k vykonání odsuzujících rozsudků vynesených v Itálii.

29. Jürgen Kretzinger podal dovolání omezené na právní otázky k trestnímu senátu Bundesgerichtshof (předkládající soud). Uvedený soud má pochybnosti o tom, zda je odůvodnění uvedené Landgericht Augsburg slučitelné s právem EU.

30. Má zejména pochybnosti ohledně závěru uvedeného soudu, že s ohledem na odsouzení J. Kretzingera v Itálii není použitelná zásada ne bis in idem stanovená v článku 54 ÚPSD, a neexistuje tedy překážka dalšího trestního řízení v Německu. Uvažuje, zda v důsledku jediné cesty z Řecka do severní Evropy „může být pachatel potrestán v samostatném trestním řízení vedeném v každém členském státě, přes jehož území uskutečňuje protiprávní přepravu, za trestný čin celní povahy spáchaný při každém překročení hranice, a zda tedy může být nucen vykonat všechny takové tresty postupně, nebo zda trest uložený v jednom členském státě (pouze) za jednu část takové jediné cesty může bránit dalšímu stíhání v celé Evropě“.

31. Předkládající soud proto položil Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

„1. Jedná se o trestní stíhání ‚téhož činu‘ ve smyslu článku 54 ÚPSD, pokud byl obviněný italským soudem odsouzen za dovoz pašovaného zahraničního tabáku do Itálie a jeho držení v tomto státě, jakož i za nezaplacení cla nebo dovozního poplatku, a poté odsouzen německým soudem na základě převzetí dotčeného zboží, ke kterému došlo v Řecku, za podílnictví ve vztahu k dovoznímu poplatku (formálně řeckému), jenž měl být předtím zaplacen při dovozu třetí osobou, pokud bylo od počátku úmyslem obviněného převézt zboží po převzetí v Řecku přes Itálii do Spojeného království?

2. Je sankce ve smyslu článku 54 ÚPSD ‚již vykonána‘, nebo ‚právě vykonávána‘,

a) pokud byl obviněný odsouzen k trestu odnětí svobody, jehož výkon byl podle práva státu, ve kterém byl vydán odsuzující rozsudek, podmíněně odložen;

b) pokud byl obviněný krátkodobě policejně zadržen nebo vzat do vazby, a doba tohoto odnětí svobody se podle práva státu, ve kterém byl vydán odsuzující rozsudek, započte v rámci pozdějšího výkonu trestu odnětí svobody?

3. Má na výklad pojmu výkonu ve smyslu článku 54 ÚPSD dopad skutečnost,

a) že vzhledem k provedení rámcového rozhodnutí Rady ze dne 13. června 2002 o evropském zatýkacím rozkazu a postupech předávání mezi členskými státy (Úř. věst. L 190, s. 1; Zvl. vyd. 19/06, s. 34) do vnitrostátního práva závisí zajištění výkonu rozsudku, který je podle vnitrostátního práva pravomocný, na (prvním) státě, ve kterém byl vydán uvedený odsuzující rozsudek;

b) že žádosti státu, ve kterém byl vydán odsuzující rozsudek, o právní pomoc za účelem vydání odsouzeného nebo výkonu rozhodnutí v dožádaném státě není nutné automaticky vyhovět, jelikož byl rozsudek vydán v nepřítomnosti?“

32. Písemná vyjádření byla předložena rakouskou, českou, německou, polskou, španělskou a švédskou vládou a Komisí. Zástupce J. Kretzingera byl jmenován až po ukončení písemné části řízení. Z tohoto důvodu bylo hlavní vyjádření J. Kretzingera vyslechnuto na jednání konaném dne 4. července 2006, kde byla rovněž vyslechnuta ústní vyjádření Nizozemska, Španělska a Komise.

33. Je namístě uvést, že písemná vyjádření byla předložena před vydáním rozsudku Van Esbroeck( ). Jednání se však konalo až po vydání uvedeného rozsudku.

Posouzení

K první otázce

34. Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, jaký je význam pojmu „tentýž čin“ v článku 54 ÚPSD a zejména, zda lze považovat přepravu pašovaného zboží v nákladním automobilu z Řecka přes Itálii a Německo s místem určení ve Spojeném království za tentýž čin pro účely uvedeného ustanovení, pokud bylo od počátku úmyslem obviněného převézt zboží z Řecka do Spojeného království.

35. Mám za to, že problémy vyplývající z první otázky byly vyřešeny rozsudkem Van Esbroeck a potvrzeny pozdější judikaturou( ).

36. V rozsudku Van Esbroeck Soudní dvůr uvedl, že „jediným relevantním kritériem pro účely uplatnění článku 54 ÚPSD [je] kritérium totožnosti podstatných skutkových okolností, chápané jako existence souboru konkrétních skutkových okolností, které jsou vzájemně neoddělitelně spojeny“( ). Podstatné skutkové okolnosti tvoří „tentýž čin“, pokud představují „soubor neoddělitelně spojených skutkových okolností v čase, v prostoru, jakož i svým předmětem“( ). Soudní dvůr nepřijal, že by určité činy bylo možno považovat za „tentýž čin“ pro účely článku 54 ÚPSD pouze tehdy, pokud existuje totožnost chráněného právního zájmu nebo totožnost právní kvalifikace takových činů( ). Vnitrostátnímu soudu přísluší, aby na základě skutkových okolností věci rozhodl, zda „dotčené podstatné skutkové okolnosti představují soubor neoddělitelně spojených skutkových okolností v čase, v prostoru, jakož i svým předmětem“( ).

37. Z rozsudku Van Esbroeck vyplývá, že vnitrostátnímu soudu přísluší, aby určil, zda trestní stíhání J. Kretzingera v Německu za pašování cigaret do Řecka a v Itálii za pašování stejného zboží do Itálie se týká skutkových jednání neoddělitelně spojených v čase, v prostoru a svým předmětem.

38. V této souvislosti musí vnitrostátní soud brát v potaz konstatování Soudního dvora v rozsudku Van Esbroeck, že časový sled událostí spočívajících ve vývozu a dovozu „může v zásadě představovat soubor skutkových okolností, které jsou svou samotnou povahou neoddělitelně spojeny“( ). Jak správně uvádí generální advokát Ruiz-Jarabo Colomer v uvedené věci, je „sarkastické hovořit o dovozu a vývozu na území, na kterém je uplatňován právní řád, který ve své podstatě směřuje k odstraňování hranic jak pro osoby, tak pro zboží“( ).

39. Stejné důvody lze obdobně uplatnit i v projednávané věci. Předkládající soud uvádí, že úmyslem J. Kretzingera bylo od počátku převézt předmětné pašované zboží po zemi z místa vstupu na území Společenství (Řecko) do místa jeho konečného určení (Spojené království) během jediné cesty. To nutně vyžadovalo několikeré postupné překročení vnitřních hranic EU. Tato překročení hranic představují odlišné fáze celkového jednání a nelze je uměle oddělovat. V zásadě je lze považovat za skutková jednání spojená v čase, v prostoru a (s ohledem na konečný cíl cesty, jejíž byly součástí, a totožnost úmyslu, ze kterého vycházely) svým předmětem. Pašování cigaret do Řecka (trestní stíhání v Německu) a pašování týchž cigaret do Itálie při překročení italské hranice dotčeným nákladním automobilem na cestě do místa jeho konečného určení ve Spojeném království (trestní stíhání v Itálii) představují tedy patrně „tentýž čin“ pro účely článku 54 ÚPSD.

40. Navrhuji proto, aby Soudní dvůr odpověděl na první otázku takto:

„Pojem ‚tentýž čin‘ v článku 54 ÚPSD se vztahuje k totožnosti podstatných skutkových okolností, chápané jako existence souboru neoddělitelně spojených skutkových okolností v čase, v prostoru, jakož i svým předmětem. Určit, zda jsou skutkové okolnosti původního řízení takto spojeny, přísluší příslušnému vnitrostátnímu soudu. Pokud však bylo od počátku úmyslem obviněného převézt pašované zboží z místa vstupu do místa konečného určení ve Společenství v rámci jediné přepravy, jakákoli dílčí překročení vnitřních hranic v rámci takové přepravy lze v zásadě považovat za skutková jednání v tomto ohledu neoddělitelně spojená.“

K druhé otázce

41. Druhá otázka sestává ze dvou částí.

První část – druhá otázka písmeno a)

42. Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda lze trest odnětí svobody uložený podle vnitrostátního práva, jehož výkon byl podmíněně odložen, považovat za sankci, která „již byla vykonána“ nebo „je právě vykonávána“ pro účely článku 54 ÚPSD. V dalším textu budu označovat tyto dva požadavky jako „podmínku výkonu“.

43. Souhlasím se všemi účastníky řízení, kteří předložili vyjádření, že pro účely zásady ne bis in idem v článku 54 ÚPSD podmíněný trest odnětí svobody představuje sankci, která „již byla vykonána“ nebo „je právě vykonávána“.

44. Stručná srovnávací studie dokládá, že ačkoli jednotlivé členské státy mohou uplatňovat odlišné konkrétní podmínky, ve všech těchto státech může být trest odnětí svobody uložený obviněnému, který byl shledán vinným, zmírněn podmíněným odkladem jeho výkonu. Důvodem tohoto odkladu je skutečnost, že v případě poměrně krátké délky trvání odnětí svobody pachatelů, u nichž není pravděpodobná recidiva, není v zájmu společnosti – a stejně tak ani v zájmu dotčeného jednotlivce – aby byli vystaveni nepříznivému vlivu pobytu ve vězení. Opětovné začlenění pachatele do společnosti lze lépe zajistit odkladem výkonu trestu, který je podmíněn tím, že odsouzený bude během doby odkladu dodržovat určité podmínky.

45. Okolnosti, za nichž je možné výkon trestu podmíněně odložit, se v jednotlivých vnitrostátních právních systémech liší, vykazují však podobné podstatné rysy. Souvisejí se závažností trestného činu (a tedy trestní sazbou) a osobními poměry pachatele. Soudce ukládající trest obvykle disponuje určitou posuzovací pravomocí, pokud jde o osobní poměry pachatele.

46. Podmíněný odklad výkonu trestu odnětí svobody vždy příslušný soud spojuje s určitými podmínkami, které musí pachatel během doby odkladu výkonu trestu dodržovat. Tyto podmínky se v jednotlivých členských státech liší a závisejí rovněž na okolnostech věci. Příslušné orgány sledují dodržování těchto podmínek a příslušný soud má pravomoc v případě jejich porušení uložit výkon trestu. Uložení výkonu trestu je obvykle fakultativní, v určitých případech však může být i obligatorní. V případě odsouzení za jiný trestný čin je zpravidla uložen výkon podmíněně odloženého trestu.

47. Pokud je uložen výkon podmíněně odloženého trestu, je třeba vykonat celý původně uložený trest odnětí svobody.

48. Pokud však pachatel dodržuje po dobu odkladu výkonu trestu stanovené podmínky, je poté (v závislosti na úpravě v dotčeném členském státu) buď jeho trest zapsán do rejstříku trestů jako řádně vykonaný, nebo se má za to, že trestný čin nebyl spáchán a odsuzující rozsudek nebyl vydán.

49. Z hmotněprávního hlediska zahrnuje podmíněný trest odnětí svobody sankci, která byla vykonána. Osoba, které byl uložen podmíněný trest odnětí svobody, byla souzena, odsouzena a byl jí uložen trest. Vzhledem k době podmíněného odkladu výkonu trestu, během které musí tato osoba dodržovat určité podmínky, je její obvyklá svoboda jednání dočasně omezena. Je si rovněž vědoma, že pokud poruší stanovené podmínky, je pravděpodobné, že jí bude uložen výkon trestu odnětí svobody. Žije s tímto Damoklovým mečem nad hlavou.

50. Je tedy zřejmé, že podmíněný trest odnětí svobody skutečně „trestá“ pachatele, i když v menší míře než v případě okamžitého trestu odnětí svobody. Je tedy namístě jej po dobu jeho existence považovat za sankci, která „již byla vykonána [nebo] je právě vykonávána“ ve smyslu článku 54 ÚPSD.

51. Je namístě rovněž uvést, že na vnitrostátní úrovni zpravidla osoba, které byl uložen podmíněný trest, podléhá zásadě ne bis in idem. Byla již jednou vystavena nebezpečí uložení trestu a nemělo by jí hrozit opětovné stíhání za stejný čin( ). Nevidím žádný důvod, proč by tento závěr měl být odlišný v rámci Schengenské dohody.

52. Navrhuji proto, aby Soudní dvůr odpověděl na druhou otázku písmeno a) takto:

„Trest odnětí svobody, jehož výkon byl podmíněně odložen s tím, že po určitou dobu bude pachatel dodržovat určité podmínky stanovené v souladu se zákonem státu, kde byl rozsudek vynesen, je sankcí, která již byla vykonána nebo je právě vykonávána ve smyslu článku 54 ÚPSD, a jsou-li splněny ostatní podmínky uvedeného ustanovení, je použitelná zásada ne bis in idem zakotvená v uvedeném článku.“

Druhá část – druhá otázka písmeno b)

53. Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda je podmínka výkonu uvedená v článku 54 ÚPSD splněna, pokud byl obviněný krátkodobě policejně zadržen nebo vzat do vazby, a doba tohoto odnětí svobody se podle práva státu, kde byl rozsudek vynesen, započte v rámci pozdějšího výkonu trestu odnětí svobody. Pro přehlednost budu posledně uvedený pojem nazývat „zásadou započtení“.

54. Předkládající soud výslovně omezil svou otázku na případ, kdy je vazba krátkodobá. Z předkládacího rozhodnutí však není zřejmé, zda krátkodobé odnětí svobody J. Kretzingera v Itálii( ) spočívalo v policejním zadržení bez zásahu soudu nebo zda byl rovněž vzat do vazby na základě rozhodnutí příslušného soudu. Předkládající soud ve své otázce výslovně zmiňuje oba druhy vazby. Z tohoto důvodu a rovněž s ohledem na předložená písemná vyjádření se budu nejprve zabývat obecně vazbou, bez ohledu na délku jejího trvání, a poté dobou policejního zadržení.

– Vazba

55. Je namístě uvést nejprve dvě poznámky.

56. Zaprvé, vazba je citlivou oblastí trestního práva a politiky v demokratické společnosti, neboť chrání veřejný zájem na úkor osobní svobody. Obecně platí, že občané nemohou být zbaveni své osobní svobody, pokud nebyli odsouzeni za trestný čin příslušným soudem v souladu s řízením stanoveným zákonem( ). Právě z tohoto důvodu podléhá preventivní zbavení osobní svobody striktním procesněprávním a hmotněprávním zárukám stanoveným Evropskou úmluvou o ochraně lidských práv a základních svobod (dále jen „EÚLP“)( ). Podobně, osoby vzaté do vazby, u kterých je později zastaveno trestní stíhání nebo které jsou sice souzeny, ale osvobozeny, mohou mít za určitých okolností nárok na náhradu( ).

57. Zadruhé, cílem vazby není (a nemohlo být) potrestání obviněného za trestný čin, za který dosud nebyl odsouzen. Evropský soud pro lidská práva konstatoval, že cílem vazby je předejít nebezpečí, že se obviněný nedostaví k soudu nebo že v případě propuštění bude ovlivňovat výkon spravedlnosti, pokračovat v trestné činnosti nebo narušovat veřejný pořádek( ). Jak uvádějí Německo, Španělsko a Rakousko, vazba tedy předchází jakémukoli uložení trestu nebo konečnému rozhodnutí v trestním řízení.

58. Pokud jde o položené otázky, souhlasím se všemi účastníky řízení, kteří předložili vyjádření (samozřejmě s výjimkou J. Kretzingera), že dobu vazby nelze bez dalšího považovat za výkon (části nebo celého) trestu pro účely článku 54 ÚPSD.

59. Článek 54 ÚPSD se použije pouze tehdy, pokud byla dotčená osoba „pravomocně odsouzena [dřívější stíhání dotčené osoby skončilo konečným rozhodnutím]“. Vazba je uplatňována v průběhu soudního řízení. Je tedy z povahy věci uplatňována před „konečným rozhodnutím“ v souladu s použitelnými předpisy. Na základě doslovného výkladu tedy článek 54 ÚPSD nelze pro tyto doby použít, i pokud jsou podle vnitrostátního práva zohledněny v jakémkoli následném trestu odnětí svobody.

60. Cíle vazby jsou tedy zcela odlišné od cílů sledovaných společností při výkonu trestu( ).

61. Odmítám tedy argument, že by osoba, která byla vzata do vazby (zejména jestliže byla tato vazba krátkodobá), tím nutně splňovala podmínku výkonu podle článku 54 ÚPSD.

62. Jürgen Kretzinger, Rakousko, Nizozemsko a Komise však správně uplatňují, že mohou existovat okolnosti, za kterých bude mít vazba takový účinek. Pokud je obviněný, který byl vzat do vazby, následně odsouzen a je mu uložen trest odnětí svobody, je vůči této osobě vydáno konečné rozhodnutí, a je tedy tímto okamžikem splněna první podmínka použitelnosti článku 54 ÚPSD. Za těchto okolností je otázkou, zda doba trvání vazby, která se podle vnitrostátního práva musí započíst v rámci výkonu následně uloženého trestu odnětí svobody, může představovat splnění podmínky výkonu v článku 54 ÚPSD.

63. Při řešení této otázky je třeba rozlišovat dvě varianty.

64. V první variantě je doba trvání vazby přinejmenším stejná jako délka trvání trestu odnětí svobody uloženého konečným odsuzujícím rozsudkem. Pokud je mi známo, trestněprávní systémy všech členských států obsahují nějakou verzi zásady započtení( ) při výkonu jakéhokoli trestu odnětí svobody. Zástupce J. Kretzingera a Španělsko správně uvádějí, že tato zásada představuje konkrétní vyjádření obecné zásady proporcionality v trestním soudnictví (a rovněž zásady spravedlnosti): trest musí odpovídat trestnému činu. Podle vnitrostátního práva je tedy třeba dobu zbavení svobody během řízení odečíst od jakékoli doby odnětí svobody uložené konečným odsuzujícím rozsudkem. Pokud je prvně jmenovaná doba přinejmenším stejná jako druhá doba, má se za to, že trest odnětí svobody byl vykonán pobytem ve vazbě. Jinak by byl pachateli uložen přísnější trest než společnost považuje za přiměřené pro daný trestný čin.

65. Stejný závěr platí pro účely článku 54 ÚPSD. Uvedený závěr je ve skutečnosti nevyhnutelný, pokud uvážíme, že zásada započtení vyplývá z požadavků spravedlnosti a zásady proporcionality v trestním soudnictví, a že se tedy jedná o obecnou zásadu práva EU( ). Z toho vyplývá, že i pokud by vnitrostátní právo nestanovilo žádnou zásadu započtení( ), z práva EU vyplývá, že členské státy musí považovat podmínku výkonu uvedenou v článku 54 ÚPSD za splněnou, pokud byla odsouzená osoba ve vazbě v jednom členském státu po dobu stejnou nebo delší než odpovídá trestu odnětí svobody uloženému v jiném členském státu za stejné podstatné skutkové okolnosti. Jakékoli další trestní řízení proti stejné osobě na základě stejné podstatné skutkové okolnosti je tak vyloučeno článkem 54 ÚPSD.

66. V druhé variantě je doba strávená ve vazbě kratší než délka trvání konečného trestu odnětí svobody. V rámci této varianty je třeba rozlišovat mezi dvěma různými případy.

67. V prvním případě je dotčen pachatel, který vykonává zbývající část svého trestu odnětí svobody (tedy rozdíl mezi dobou vazby a délkou uloženého trestu odnětí svobody)( ). Jelikož je sankce „právě vykonávána“, je podmínka výkonu uvedená v článku 54 ÚPSD zjevně splněna. Za předpokladu splnění ostatních podmínek uvedených v článku 54 ÚPSD se musí ostatní členské státy zdržet opětovného stíhání takového pachatele pro stejné skutkové jednání.

68. V druhém případě byl sice pachatel vzat do vazby, avšak v době vynesení trestu odnětí svobody je na svobodě. Trest nemůže být považován za plně vykonaný (neboť část trestu dosud nebyla vykonána) ani za právě vykonávaný (neboť obviněný není ve vězení). Podmínka výkonu tedy není splněna. Za těchto okolností se obviněný nemůže dovolávat článku 54 ÚPSD, pokud je v jiném členském státu zahájeno proti jeho osobě další trestní řízení pro tentýž čin.

69. V posledně uvedeném případě by se pachatel nicméně mohl dovolávat zásady započtení na základě práva Společenství a domáhat se, aby jakákoli doba strávená ve vazbě v prvním členském státě byla odečtena od délky trestu odnětí svobody uloženého v druhém členském státě.

70. Jak jsem uvedla výše, mám za to, že zásada započtení je obecnou zásadou práva EU vyplývající ze zásad proporcionality v trestním právu a zásady spravedlnosti, která je odlišná od zásady ne bis in idem, ačkoli s ní souvisí. Pachatel se jí tedy může přímo dovolávat.

71. I pokud by Soudní dvůr tuto úvahu odmítl, článek 56 ÚPSD( ) by nicméně, jak uplatňují Komise a Švédsko, členskému státu ukládal povinnost započíst jakoukoli dobu odnětí svobody obviněného v jiném členském státu do trestu odnětí svobody, který hodlá uložit.

72. Široká formulace článku 56 ÚPSD naznačuje, že se uvedený článek použije pouze tehdy, pokud je z jakéhokoli důvodu v členském státě zahájeno stíhání stejného obviněného nehledě na skutečnost, že bylo vůči němu vydáno konečné rozhodnutí za tentýž čin v jiném členském státě( ). Taková situace může nastat buď v případě, kdy se použije jedna z odchylek uvedených v článku 55 ÚPSD, nebo v případě, kdy bylo vůči obviněnému vydáno „konečné rozhodnutí“, avšak podmínka výkonu uvedená v článku 54 ÚPSD nebyla splněna. Za jiných okolností se použije zásada ne bis in idem stanovená v článku 54 ÚPSD.

– Doba policejního zadržení

73. Ve většině členských států má policie pravomoc krátkodobě podezřelého zadržet za účelem jeho výslechu nebo předběžného vyšetřování. Obecně nesmí doba policejního zadržení překročit 48 až 72 hodin a během této doby musí být podezřelý předveden před příslušný soud, který musí rozhodnout buď o povolení dalšího trvání policejního zadržení, o vzetí do vazby nebo o jeho propuštění, ať už bude obviněn, či nikoli( ). Podobně jako v případě vazby (a ze stejných důvodů souvisejících s předností osobní svobody, základních demokratických hodnot a právního státu) podléhá policejní zadržení striktnějším podmínkám podle čl. 5 odst. 1 písm. c) a čl. 5 odst. 3 EÚLP, s ohledem na výklad Evropského soudu pro lidská práva( ).

74. Nevidím žádný důvod, proč by doba trvání policejního zadržení měla podléhat odlišným pravidlům než doba trvání vazby s ohledem na splnění podmínky výkonu uvedené v článku 54 ÚPSD( ). Použije se obdobně stejné odůvodnění.

75. Navrhuji proto, aby Soudní dvůr odpověděl na druhou část druhé otázky takto:

„Doby strávené obviněným v policejním zadržení nebo ve vazbě v jednom členském státu se nepovažují za sankci, která již byla vykonána nebo je právě vykonávána pro účely článku 54 ÚPSD, pokud nejsou tyto doby alespoň stejné jako délka trvání trestu odnětí svobody uloženého konečným rozsudkem, v souvislosti s nímž byl obviněný policejně zadržen nebo vzat do vazby.“

K třetí otázce

76. Podstatou třetí otázky předkládajícího soudu je případný účinek rámcového rozhodnutí na výklad „podmínky výkonu“ stanovené v článku 54 ÚPSD. Třetí otázka rovněž sestává ze dvou částí.

77. Jak jsem uvedla výše( ), zákon provádějící rámcové rozhodnutí do německého práva byl zrušen nálezem Bundesverfassungsgericht ze dne 18. července 2005, tedy pouze jeden den před tím, než byla Soudnímu dvoru předložena žádost o rozhodnutí o předběžné otázce v projednávané věci. Rámcové rozhodnutí patrně není v současné době v Německu použitelné. Dne 20. července 2006 však byl přijat nový prováděcí zákon, který vstoupil v platnost dne 2. srpna 2006, tedy po jednání v projednávané věci.

78. Česká republika konstatuje, že není zřejmé, proč by odpověď na druhou část třetí otázky – která se vztahuje k dopadu rozsudků vynesených v nepřítomnosti a zejména dopadu čl. 5 odst. 1 rámcového rozhodnutí na článek 54 ÚPSD – měla mít význam z hlediska výsledku řízení před vnitrostátním soudem. Italské orgány nevydaly evropský zatýkací rozkaz. Podle předkládacího rozhodnutí tak ani nehodlají učinit.

79. Z těchto důvodů může být třetí otázka pouze hypotetická a podle judikatury tedy nepřípustná( ).

80. S ohledem na dostupné informace je však možné, že uvedené otázky, které se zjevně týkají výkladu práva EU, mohou mít význam v původním řízení. Takové posouzení přísluší pouze předkládajícímu soudu. Soudní dvůr je tedy v zásadě povinen rozhodnout( ).

81. Pokud jde o druhou část uvedené otázky, předkládající soud navíc v předkládacím rozhodnutí uvádí, že povaha trestů uložených zahraničními soudy rozsudkem vyneseným v nepřítomnosti je v Německu do určité míry sporná. Mám tedy za to, že odpověď na tuto otázku by skutečně mohla předkládajícímu soudu pomoci při posouzení povahy těchto trestů, bez ohledu na čl. 5 odst. 1 rámcového rozhodnutí, v rámci článku 54 ÚPSD.

82. Navrhuji proto odpovědět na obě části třetí otázky.

83. Konstatuji rovněž, že třetí otázka předpokládá vydání evropského zatýkacího rozkazu pro účely „výkonu trestu odnětí svobody nebo ochranného opatření spojeného s trestem odnětí svobody“ dotčenou osobou. Můj rozbor je omezen na takovou situaci.

První část – třetí otázka písmeno a)

84. Podstatou první části této otázky je, zda je výklad pojmu „výkon“ pro účely článku 54 ÚPSD dotčen skutečností, že podle rámcového rozhodnutí, tak jak je provedeno do vnitrostátního práva, vystavující členský stát (v tomto případě Itálie), ve kterém byl vydán konečný odsuzující rozsudek, může kdykoli požadovat zatčení a předání obviněného vykonávajícím členským státem (v tomto případě Německem) za účelem výkonu takového rozsudku.

85. Není mi jasné, jak by rámcovým rozhodnutím mohl být dotčen výklad podmínky výkonu v článku 54 ÚPSD.

86. Článek 1 rámcového rozhodnutí stanoví, že účelem vydání zatýkacího rozkazu je, aby jiný členský stát zatkl a předal vyžádanou osobu za účelem „trestního stíhání nebo výkonu trestu odnětí svobody nebo ochranného opatření spojené[ho] s odnětím osobní svobody“.

87. Článek 3 odst. 2 rámcového rozhodnutí výslovně stanoví, že jedním z důvodů, na jejichž základě je nutné odmítnout vykonat evropský zatýkací rozkaz, je případ, kdy má „vykonávající justiční orgán informace, že vyžádaná osoba byla pravomocně odsouzená za stejný čin členským státem [trestní stíhání proti vyžádané osobě v jiném státě za tentýž čin skončilo konečným rozhodnutím] za předpokladu, že v případě odsouzení byl trest vykonán, právě je vykonáván nebo podle práva členského státu, ve kterém byl vynesen rozsudek, ho již nelze vykonat“.

88. Z uvedených ustanovení logicky vyplývá, že pokud je evropský zatýkací rozkaz vydán za účelem výkonu trestu odnětí svobody po skončení řízení a odsouzení obviněného, není podmínka výkonu uvedená v článku 54 ÚPSD z povahy věci splněna. Evropský zatýkací rozkaz směřující k výkonu trestu odnětí svobody je vydán právě proto, že dotčený trest nebyl vykonán nebo není právě vykonáván. Článek 54 ÚPSD tedy nelze použít. Z toho nevyhnutelně vyplývá, že za takových okolností členskému státu nebrání zásada ne bis in idem, aby zahájil trestní řízení pro tentýž čin, i pokud dotčený pachatel byl souzen a odsouzen za tentýž čin v jiném členském státě.

89. Ze samotného rámcového rozhodnutí tedy vyplývá, že vlastní vydání evropského zatýkacího rozkazu, natož pouhá možnost jeho vydání v budoucnosti, nemá žádné důsledky pro zásadu ne bis in idem. Naopak, z čl. 3 odst. 2 vyplývá, že zásada ne bis in idem má rozhodující význam pro vykonání či nevykonání evropského zatýkacího rozkazu vydaného podle rámcového rozhodnutí.

90. Uvedený závěr podporuje i skutečnost zmíněná Rakouskem v jeho vyjádření, že smluvní strany Schengenské dohody( ) nejsou stejné jako státy, kterým je určeno rámcové rozhodnutí. Pokud by použití zásady ne bis in idem v článku 54 ÚPSD záviselo na ustanoveních rámcového rozhodnutí, vznikla by právní nejistota.

91. Navrhuji proto, aby Soudní dvůr odpověděl na první část třetí otázky takto:

„Pojem výkonu pro účely článku 54 ÚPSD není dotčen skutečností, že členský stát, v němž byl vůči obviněnému vydán konečný odsuzující rozsudek podle vnitrostátního práva, může kdykoli vydat evropský zatýkací rozkaz k předání tohoto obviněného za účelem výkonu jeho trestu podle rámcové směrnice Rady o evropském zatýkacím rozkazu a postupech předávání mezi členskými státy.“

Druhá část – třetí otázka písmeno b)

92. Podstatou druhé části třetí otázky je, zda je výklad podmínky výkonu uvedené v článku 54 ÚPSD dotčen skutečností, že trest, který je předmětem evropského zatýkacího rozkazu byl uložen rozsudkem vyneseným v nepřítomnosti.

93. Předkládající soud rozebírá uvedenou otázku s ohledem na čl. 5 odst. 1 rámcového rozhodnutí. Má za to, že možnost nového řízení jako předpoklad předání v situaci upravené v uvedeném ustanovení může zpochybnit, zda jsou odsuzující rozsudky vynesené v Itálii správně kvalifikovány jako „konečné“ pro účely článku 54 ÚPSD (za předpokladu, že pojem „konečný“ není vymezen výhradně na základě vnitrostátních právních předpisů). Upozorňuje na možnost, že činy týkající se několika členských států, které jsou rovněž namířeny proti finančním zájmům Společenství, by mohly zůstat nepotrestány. K tomu by došlo v případě, kdy by rozsudek vynesený jedním členským státem v nepřítomnosti bránil stíhání v jiných členských státech a takový rozsudek vynesený v nepřítomnosti by zároveň nebyl nikdy vykonán a stát, ve kterém byl rozsudek vynesen, by se jej nepokusil vykonat( ).

94. Otázka je formulována tak, že se zaměřuje na možný dopad odsuzujících rozsudků vynesených v nepřítomnosti v prvním členském státu na výklad podmínky výkonu obsažené v článku 54 ÚPSD. Někteří účastníci řízení, kteří předložili vyjádření, však správně uvedli, že podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda rozsudky vynesené v nepřítomnosti je třeba považovat za „konečné“ pro účely článku 54 ÚPSD.

95. Článek 5 odst. 1 rámcového rozhodnutí výslovně upravuje důsledky rozsudků vynesených v nepřítomnosti pro účely evropského zatýkacího rozkazu. Článek 5 odst. 1 stanoví, že „nebyla-li vyžádaná osoba předvolána osobně nebo jinak informována o dnu a místu jednání, které vedlo k rozhodnutí vynesenému v nepřítomnosti“, může vydávající členský stát podmínit předání tím, že „vystavující justiční orgán poskytne přiměřenou záruku, že osoba, na kterou se vztahuje evropský zatýkací rozkaz, bude mít možnost požádat ve vystavujícím členském státě o obnovu řízení a být přítomna soudnímu jednání“.

96. Uvedené ustanovení odráží požadavky stanovené Evropským soudem pro lidská práva v jeho judikatuře týkající se článku 6 EÚLP (právo na spravedlivý proces). Podle uvedené judikatury (a v rozporu s tvrzením Polska) nejsou řízení vedená v nepřítomnosti sama o sobě neslučitelná s článkem 6 úmluvy. Musí však být vedena v souladu se striktními procesněprávními a hmotněprávními požadavky stanovenými EÚLP, aby se zamezilo možnému zbavení přístupu k soudu. Řízení vedená v nepřítomnosti jsou v zásadě podle EÚLP přípustná pouze tehdy, pokud je jednoznačně určeno, že obviněný se vzdal svého práva účastnit se řízení nebo se úmyslně nacházel mimo dosah orgánů dotčeného státu( ).

97. Bude-li druhá část třetí otázky brána doslovně, lze na ni jednoduše odpovědět (jak správně uvádí Španělsko), že skutečnost, že konečný odsuzující rozsudek byl vydán v nepřítomnosti, nemá žádný význam z hlediska článku 54 ÚPSD. Ze skutečnosti, že byl vydán evropský zatýkací rozkaz, pro účely výkonu odsuzujícího rozsudku vyneseného v nepřítomnosti z povahy věci vyplývá, že podmínka výkonu v článku 54 ÚPSD není splněna. Otázka, zda není splněna proto, že obviněný byl odsouzen v nepřítomnosti (a není tedy pravděpodobné, že by byl trest vykonán) nebo proto, že obviněný zmizel po vynesení odsuzujícího rozsudku, je bezpředmětná z hlediska závěru, že nedošlo k výkonu odsuzujícího rozsudku. Skutečnost, že vykonání nebo nevykonání takového zatýkacího rozkazu může být dotčeno čl. 5 odst. 1 rámcového rozhodnutí, tedy nemůže mít žádný dopad na správný výklad článku 54 ÚPSD( ).

98. Jak jsem uvedla výše, za touto otázkou je ukryta otázka, zda s ohledem na článek 5 rámcového rozhodnutí je třeba rozsudek vynesený v nepřítomnosti považovat za „konečné“ rozhodnutí pro účely článku 54 ÚPSD. Odpověď na tuto otázku lze částečně nalézt v rozsudku Gözütok a Brügge( ). V uvedené věci Soudní dvůr rozhodl, že rozhodnutí, která podle vnitrostátního práva tvoří navždy překážku dalšího řízení nebo kterými je navždy ukončeno stíhání, mají být považována za „konečná“ rozhodnutí pro účely článku 54 ÚPSD.

99. Jednak z rozsudku Gözütok a Brügge a jednak ze samotného znění článku 54 ÚPSD jasně vyplývá, že přísluší vnitrostátnímu právnímu řádu členského státu, ve kterém je vynesen odsuzující rozsudek, aby určil, zda a za jakých okolností rozsudek, včetně rozsudku vyneseného v nepřítomnosti, navždy brání dalšímu trestnímu řízení pro tentýž čin podle vnitrostátního práva a představuje konečné rozhodnutí. Tento závěr je v souladu s jinými mezinárodními nástroji, zejména článkem 4 protokolu 7 EÚLP, které upravují použití zásady ne bis in idem na vnitrostátní úrovni. Všechny tyto nástroje ponechávají na dotčeném vnitrostátním právním systému, aby určil, co je konečným rozhodnutím v trestním řízení( ).

100. Při posouzení nároku vzneseného osobou, která byla v členském státu odsouzena rozsudkem vyneseným v nepřítomnosti, na jehož podporu se tato osoba dovolává článku 54 ÚPSD, jsou tedy všechny ostatní členské státy vázány tím, zda členský stát, v němž byl odsuzující rozsudek vynesen, považuje rozsudek vynesený v nepřítomnosti za „konečné“ rozhodnutí. Pokud tomu tak je, a pokud jsou splněny ostatní podmínky stanovené článkem 54 ÚPSD, takový rozsudek bude východiskem pro použití zásady ne bis in idem v nadnárodním kontextu Schengenské dohody, a to v souladu se zásadou vzájemné důvěry, na které je článek 54 ÚPSD založen( ).

101. Uvedený závěr platí s jednou podstatnou výhradou. Řízení vedené v nepřítomnosti musí splňovat požadavky stanovené článkem 6 EÚLP. Na základě obecných zásad práva EU a čl. 6 odst. 1 a 2 EU jsou tyto požadavky použitelné v rámci EU. Rozsudek vynesený v nepřítomnosti v rozporu s EÚLP, i pokud by byl podle vnitrostátního práva konečný, by ipso facto porušoval obecné zásady práva EU, které zakotvují základní lidská práva. Nebylo by jej tedy legálně možné považovat za „konečné“ rozhodnutí pro účely článku 54 ÚPSD.

102. Právě proto odráží znění čl. 5 odst. 1 rámcového rozhodnutí podmínky vyplývající z judikatury Evropského soudu pro lidská práva týkající se článku 6 EÚLP, pokud jde o určení platnosti odsuzujícího rozsudku vyneseného v nepřítomnosti.

103. Navrhuji proto, aby Soudní dvůr odpověděl na druhou část třetí otázky takto:

„Pojem výkonu pro účely článku 54 ÚPSD není dotčen skutečností, že podle čl. 5 odst. 1 rámcového rozhodnutí nejsou justiční orgány vykonávajícího členského státu bez dalšího povinny vykonat evropský zatýkací rozkaz vydaný za účelem výkonu trestu uloženého rozsudkem vyneseným v nepřítomnosti.

Pokud podle právních předpisů členského státu, v němž je vydáván rozsudek, rozhodnutí vynesené v nepřítomnosti navždy brání dalšímu trestnímu řízení, takové rozhodnutí je konečné pro účely článku 54 ÚPSD, za předpokladu, že toto konečné rozhodnutí bylo vydáno v řízení, které splňuje požadavky stanovené článkem 6 EU a obecné zásady práva Společenství zaručující respektování základních práv zakotvených v Evropské úmluvě o ochraně lidských práv a základních svobod.“

Závěry

104. S ohledem na výše uvedené navrhuji, aby Soudní dvůr odpověděl na otázky položené předkládajícím soudem takto:

„1) Pojem ‚tentýž čin‘ v článku 54 ÚPSD se týká totožnosti podstatných skutkových okolností, chápané jako existence souboru neoddělitelně spojených skutkových okolností v čase, v prostoru, jakož i svým předmětem. Určit, zda jsou skutkové okolnosti původního řízení takto spojeny, přísluší příslušnému vnitrostátnímu soudu. Pokud však bylo od počátku úmyslem obviněného převézt pašované zboží z místa vstupu do místa konečného určení ve Společenství v rámci jediné přepravy, jakákoli dílčí překročení vnitřních hranic v rámci takové přepravy lze v zásadě považovat za skutková jednání v tomto ohledu neoddělitelně spojená.

2) a) Trest odnětí svobody, jehož výkon byl podmíněně odložen s tím, že po určitou dobu bude pachatel dodržovat určité podmínky stanovené v souladu se zákonem státu, kde byl rozsudek vynesen, je sankcí, která již byla vykonána nebo je právě vykonávána ve smyslu článku 54 ÚPSD, a jsou-li splněny ostatní podmínky uvedeného ustanovení, je použitelná zásada ne bis in idem zakotvená v uvedeném článku.

2) b) Doby strávené obviněným v policejním zadržení nebo ve vazbě v jednom členském státu se nepovažují za sankci, která již byla vykonána nebo je právě vykonávána pro účely článku 54 ÚPSD, pokud nejsou tyto doby alespoň stejné jako délka trvání trestu odnětí svobody uloženého konečným rozsudkem, v souvislosti s nímž byl obviněný policejně zadržen nebo vzat do vazby.

3) a) Pojem výkonu pro účely článku 54 ÚPSD není dotčen skutečností, že členský stát, v němž byl vůči obviněnému vydán konečný odsuzující rozsudek podle vnitrostátního práva, může kdykoli vydat evropský zatýkací rozkaz k předání tohoto obviněného za účelem výkonu jeho trestu podle rámcové směrnice Rady o evropském zatýkacím rozkazu a postupech předávání mezi členskými státy.

3) b) Pojem výkonu pro účely článku 54 ÚPSD není dotčen skutečností, že podle čl. 5 odst. 1 rámcového rozhodnutí nejsou justiční orgány vykonávajícího členského státu bez dalšího povinny vykonat evropský zatýkací rozkaz vydaný za účelem výkonu trestu uloženého rozsudkem vyneseným v nepřítomnosti.

Pokud podle právních předpisů členského státu, v němž je vydáván rozsudek, rozhodnutí vynesené v nepřítomnosti navždy brání dalšímu trestnímu řízení, takové rozhodnutí je konečné pro účely článku 54 ÚPSD, za předpokladu, že toto konečné rozhodnutí bylo vydáno v řízení, které splňuje požadavky stanovené článkem 6 EU a obecné zásady práva Společenství zaručující respektování základních práv zakotvených v Evropské úmluvě o ochraně lidských práv a základních svobod.“