Účastníci řízení

Odůvodnění rozsudku

Výrok



Účastníci řízení

Ve věci C‑441/05,

jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím cour administrative d’appel de Douai (Francie) ze dne 1. prosince 2005, došlým Soudnímu dvoru dne 12. prosince 2005, v řízení

Roquette Frères

proti

Ministre de l’Agriculture, de l’Alimentation, de la Pêche et de la Ruralité,

SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),

ve složení C. W. A. Timmermans, předseda senátu, R. Schintgen, P. Kūris, R. Silva de Lapuerta a L. Bay Larsen (zpravodaj), soudci,

generální advokátka: J. Kokott,

vedoucí soudní kanceláře: M.-A. Gaudissart, vedoucí oddělení,

s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 7. září 2006,

s ohledem na vyjádření předložená:

– za Roquette Frères N. Coutrelisem, avocat,

– za francouzskou vládu G. de Berguesem a J.‑C. Niolletem, jako zmocněnci,

– za Radu Evropské unie A. Gregoriem Merinem a A. Westerhof Löfflerovou, jako zmocněnci,

– za Komisi Evropských společenství M. Nolinem, jako zmocněncem,

po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 26. října 2006,

vydává tento

Rozsudek

Odůvodnění rozsudku

1. Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká platnosti:

– článku 24 odst. 2 nařízení Rady (EHS) č. 1785/81 ze dne 30. června 1981 o společné organizaci trhů v odvětví cukru (Úř. věst. L 177, s. 4);

– článku 27 odst. 3 nařízení Rady (ES) č. 2038/1999 ze dne 13. září 1999 o společné organizaci trhů v odvětví cukru (Úř. věst. L 252, s. 1);

– článku 1 nařízení Komise (ES) č. 2073/2000 ze dne 29. září 2000, kterým se pro hospodářský rok 2000/2001 snižuje v odvětví cukru zaručené množství v rámci režimu výrobních kvót a předpokládané maximální požadavky na zásobování rafinérií v rámci režimů preferenčních dovozů (Úř. věst. L 246, s. 38);

– článku 11 odst. 2 nařízení Rady (ES) č. 1260/2001 ze dne 19. června 2001 o společné organizaci trhů v odvětví cukru (Úř. věst. L 178, s. 1; Zvl. vyd. 03/33, s. 17);

– článku 1 nařízení Komise (ES) č. 1745/2002 ze dne 30. září 2002, kterým se pro hospodářský rok 2002/2003 snižuje v odvětví cukru zaručené množství v rámci režimu výrobních kvót a předpokládané maximální požadavky na zásobování rafinérií v rámci režimů preferenčních dovozů (Úř. věst. L 263, s. 31) a

– článku 1 nařízení Komise (ES) č. 1739/2003 ze dne 30. září 2003, kterým se pro hospodářský rok 2003/2004 snižuje v odvětví cukru zaručené množství v rámci produkčních [výrobních] kvót a předpokládané maximální požadavky na zásobování rafinérií v rámci preferenčních dovozů (Úř. věst. L 249, s. 38; Zvl. vyd. 03/40, s. 89).

2. Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi Roquette Frères (dále jen „Roquette“), jediným výrobcem izoglukózy usazeným na metropolitním území Francie, a Ministre de l’Agriculture, de l’Alimentation, de la Pêche et de la Ruralité (ministr zemědělství, potravinářství, rybolovu a venkova, dále jen „ministr“), jehož předmětem jsou kvóty na výrobu izoglukózy přidělené Roquette v rámci společné organizace trhů v odvětví cukru.

Právní rámec

Nařízení (EHS) č. 1111/77 ve znění nařízení (EHS) č. 1293/79

3. Na základě článku 9 nařízení Rady (EHS) č. 1111/77 ze dne 17. května 1977 o společných předpisech pro izoglukózu (Úř. věst. L 134, s. 4), ve znění nařízení Rady (EHS) č. 1293/79 ze dne 25. června 1979 (Úř. věst. L 162, s. 10):

„1. Každému podniku vyrábějícímu izoglukózu usazenému ve Společenství se pro období [od 1. července 1979 do 30. června 1980] přiděluje základní kvóta.

[…] základní kvóta každého dotčeného podniku se rovná dvojnásobku jeho výroby za období od 1. listopadu 1978 do 30. dubna 1979, zjištěné na základě tohoto nařízení.

2. Každému podniku, kterému byla přidělena základní kvóta, se přiděluje rovněž maximální kvóta rovnající se jeho základní kvótě upravené koeficientem. […]

[…]“ (neoficiální překlad)

4. Podle odstavce 4 tohoto článku byly základní kvóty jmenovitě přiděleny každému dotyčnému podniku. Příloha II nařízení č. 1111/77 ve znění nařízení č. 1293/79 stanovila, že základní kvóta pro Roquette činí 15 887 tun vyjádřených jako sušina.

5. Na základě žaloby podané touto posledně uvedenou společností bylo nařízení č. 1293/79 zrušeno Soudním dvorem z důvodu porušení podstatných formálních náležitostí (rozsudek ze dne 29. října 1980, Roquette Frères v. Rada, 138/79, Recueil, s. 3333).

Nařízení (EHS) č. 387/81 a č. 388/81

6. V důsledku zrušení nařízení č. 1293/79 přijala Rada nařízení (EHS) č. 387/81 ze dne 10. února 1981, kterým se mění nařízení č. 1111/77 (Úř. věst. L 44, s. 1), které zejména znovu zavedlo, odkazem na ustanovení nařízení č. 1111/77, režim kvót se zpětným účinkem pro období od 1. července 1979 do 30. června 1980.

7. Poté nařízení Rady (EHS) č. 388/81 ze dne 10. února 1981, kterým se mění nařízení (EHS) č. 1592/80 o použití režimů výrobních kvót v odvětvích cukru a izoglukózy pro období od 1. července 1980 do 30. června 1981 (Úř. věst. L 44, s. 4), obnovilo režim základních kvót pro období od 1. července 1980 do 30. června 1981.

Nařízení č. 1785/81

8. Nařízení č. 1111/77 bylo zrušeno a nahrazeno nařízením č. 1785/81. V tomto posledně uvedeném nařízení již nebyly kvóty na výrobu izoglukózy stanoveny jmenovitě pro každý výrobní podnik, ale na regionálním základě.

9. Podle čtrnáctého bodu odůvodnění tohoto nařízení:

„[…] zdá se odůvodněné dát členským státům, v rámci zvláštních pravidel a kritérií Společenství, kromě pravomoci přidělovat kvóty podnikům vyrábějícím […] izoglukózu, pravomoc upravovat následně kvóty existujících podniků jejich snížením, nejvýše však, pro celé období od 1. července 1981 do 30. června 1986, o 10 % kvót stanovených původně podle dotčených kritérií, a znovu přidělovat jiným podnikům odebraná množství kvót; […]“ (neoficiální překlad)

10. Nařízení č. 1785/81 se původně vztahovalo na hospodářské roky 1981/1982 až 1985/1986. Jeho článek 24 stanovil:

„1. Za podmínek stanovených touto hlavou přidělí členské státy kvótu A a kvótu B všem podnikům vyrábějícím […] izoglukózu, které jsou usazeny na jejich území a kterým […] byla přidělena na období od 1. července 1980 do 30. června 1981 taková základní kvóta, která je definována […] nařízením (EHS) č. 1111/77 […]

[…]

3. Kvóta A každého podniku vyrábějícího […] izoglukózu se rovná základní kvótě, která mu byla přidělena pro období od 1. července 1980 do 30. června 1981.

[…]

5. Kvóta B každého podniku vyrábějícího izoglukózu se rovná 23,55 % jeho kvóty A stanovené v souladu s odstavcem 3 […]

[…]“ (neoficiální překlad)

11. Podle odstavce 2 stejného článku byla základní množství pro přidělení uvedených kvót pro území metropolitní Francie stanovena na 15 887 tun (základní množství A) a 4 135 tun (základní množství B), odpovídajících tunám sušiny.

12. Konečně, článek 25 nařízení č. 1785/81 umožňoval převod a snížení kvót A a kvót B za následujících podmínek:

„1. Členské státy mohou převádět kvóty A a B mezi podniky za podmínek stanovených v tomto článku a s ohledem na zájmy všech zúčastněných stran […]

2. Členské státy mohou snížit kvóty A a B každého podniku vyrábějícího […] izoglukózu a usazeného na jejich území nejvýše o 10 % kvóty A nebo kvóty B […]

[…]

3. Množství, o které jsou sníženy kvóty A a B, přidělí členské státy jinému podniku nebo několika jiným podnikům, které se nacházejí ve stejném regionu ve smyslu čl. 24 odst. 2 jako podniky, kterým byla tato množství odebrána, bez ohledu na skutečnost, zda mají nebo nemají vlastní kvótu.

[…]“ (neoficiální překlad)

Nařízení č. 2038/1999 a č. 2073/2000

13. Svým nařízením č. 2038/1999 přijala Rada novou společnou organizaci trhů v odvětví cukru kodifikováním nařízení č. 1785/81, které bylo zrušeno.

14. Článek 26 odst. 5 první pododstavec nařízení č. 2038/1999 upřesnil:

„Je nutné dbát na to, aby Společenství plnilo své závazky vyplývající ze zemědělské dohody uzavřené podle čl. 300 odst. 2 [ES], a proto záruky na prodej […] izoglukózy […] [vyrobené] v rámci kvótované produkce mohou být pro jeden hospodářský rok nebo více hospodářských let sníženy.“ (neoficiální překlad)

15. Článek 27 odst. 1 uvedeného nařízení stanovil:

„Za podmínek stanovených touto kapitolou přidělí členské státy kvóty A a B všem podnikům vyrábějícím […] izoglukózu, které jsou usazeny na jeho území a kterým

– […] byla přidělena kvóta A a kvóta B na hospodářský rok 1994/1995,

[…]“ (neoficiální překlad)

16. Základní množství pro přidělení uvedených kvót A a B, tak jak byla stanovena v odstavci 3 stejného článku, byla totožná s těmi, která byla předtím stanovena pro hospodářské roky 1981/1982 až 1985/1986 v čl. 24 odst. 2 nařízení č. 1785/81.

17. Konečně, článek 30 nařízení č. 2038/1999 stanovil převod a snížení kvót A a kvót B za podmínek obdobných těm, které byly předtím stanoveny v článku 25 nařízení č. 1785/81.

18. Nařízení č. 2073/2000, přijaté na základě čl. 26 odst. 5 nařízení č. 2038/1999, mělo za cíl, pro hospodářský rok 2000/2001, snížení kvót přidělených posledně uvedeným nařízením. Jeho čl. 1 odst. 2 a 3 stanovil:

„2. Rozdíl uvedený v odstavci 1 [498 800 tun] se rozdělí mezi jednotlivé výrobky a regiony v souladu s přílohou I.

Po snížení o tento rozdíl jsou základními množstvími pro účely přidělení výrobních kvót výrobním podnikům pro hospodářský rok 2000/2001 ta množství, která jsou uvedena v příloze II.

3. Každému výrobnímu podniku, kterému byla přidělena pro hospodářský rok 2000/2001 výrobní kvóta, stanoví členské státy snížení, které na něj připadá, a současně jeho kvóty A a B upravené na základě uplatnění tohoto rozdílu […]“ (neoficiální překlad)

Nařízení č. 1260/2001, č. 1745/2002 a č. 1739/2003

19. Nařízení č. 1260/2001 se vztahovalo na hospodářské roky 2001/2002 až 2005/2006.

20. Z článku 10 odst. 2 a čl. 11 odst. 2 uvedeného nařízení vyplývá, že základní množství pro výrobu izoglukózy byla pro metropolitní území Francie 15 747,1 tun (základní množství A) a 4 098,6 tun (základní množství B), odpovídajících tunám sušiny.

21. Článek 11 odst. 3 tohoto nařízení upřesnil:

„Aniž je dotčen čl. 10 odst. 3 až 6 a článek 12, kvóty A a B […] podniků vyrábějících izoglukózu […] jsou kvóty, které byly přiděleny členskými státy pro hospodářský rok 2000/01 před použitím čl. 26 odst. 5 nařízení (ES) č. 2038/1999 […]“

22. Článek 10 odst. 3 nařízení č. 1260/2001 umožňoval, obdobně jako čl. 26 odst. 3 nařízení č. 2038/1999, snížení množství zaručených v rámci režimu výrobních kvót za účelem dodržení mezinárodních závazků.

23. Konečně, stejně jako článek 25 nařízení č. 1785/81 a článek 30 nařízení č. 2038/1999, článek 12 nařízení č. 1260/2001 stanovil, že členské státy mohou převádět kvóty A a B mezi podniky.

24. Na základě článku 10 nařízení č. 1260/2001 přijala Komise nařízení č. 1745/2002, které mělo za cíl snížit množství zaručená v rámci režimů výrobních kvót pro hospodářský rok 2002/2003. Jeho čl. 1 odst. 2 a 3 stanovil:

„2. Snížení uvedené v odstavci 1 [862 475 tun] se rozdělí mezi jednotlivé výrobky a regiony v souladu s přílohou I.

Po snížení jsou základními množstvími pro účely přidělení výrobních kvót výrobním podnikům pro hospodářský rok 2002/2003 ta množství, která jsou uvedena v příloze II.

3. Každému výrobnímu podniku, kterému byla přidělena pro hospodářský rok 2002/2003 výrobní kvóta, stanoví členské státy snížení, které na něj připadá, a současně jeho kvóty A a B upravené na základě uplatnění tohoto rozdílu […]“ (neoficiální překlad)

25. Konečně, nové snížení kvót na výrobu izoglukózy proběhlo na základě článku 1 nařízení č. 1739/2003 pro hospodářský rok 2003/2004.

Spor v původním řízení a předběžné otázky

26. Rozhodnutím ze dne 28. června 2000 ředitel pro hospodářskou a mezinárodní politiku ministerstva zemědělství potvrdil Roquette úroveň ročních kvót na výrobu izoglukózy, které jí byly přiděleny podle nařízení č. 1785/81 a č. 2038/1999 od hospodářského roku 1981/1982, tedy 15 887 tun pro izoglukózu A a 4 135 tun pro izoglukózu B.

27. Následně, vyhláškou ze dne 26. října 2000 snížil ministr na základě nařízení č. 2073/2000 uvedené kvóty přidělené Roquette o 606,6 tun izoglukózy A a 157,9 tun izoglukózy B, stanovuje tak tyto kvóty pro hospodářský rok 2000/2001 na 15 280,4 tun a 3 977,1 tun.

28. Vyhláškou ze dne 13. července 2001, přijatou podle nařízení č. 1260/2001, stanovil ministr pro hospodářské roky 2001/2002 až 2005/2006 výrobní kvóty Roquette na 15 747,1 tun pro izoglukózu A a 4 098,6 tun pro izoglukózu B.

29. Vyhláškou ze dne 23. října 2002, přijatou podle nařízení č. 1745/2002 a č. 1739/2003, snížil tento ministr pro hospodářský rok 2002/2003 kvóty o 1 048,9 tun izoglukózy A a o 273 tun izoglukózy B, stanovuje tak výrobní kvóty Roquette na 14 698,2 tun a 3 825,6 tun. Stejně tak vyhláškou ze dne 17. října 2003 snížil pro hospodářský rok 2003/2004 kvóty o 262,1 tun izoglukózy A a o 68,2 tun izoglukózy B, stanovuje tak uvedené kvóty pro tento hospodářský rok na 15 485 tun a 4 030,4 tun.

30. Roquette podala žalobu k tribunal administratif de Lille směřující ke zrušení rozhodnutí ze dne 28. června 2000 a čtyř výše uvedených vyhlášek, dovolávajíc se protiprávnosti šesti nařízení, na kterých se tato rozhodnutí a vyhlášky zakládaly.

31. Tento soud, poté co těchto pět žalob spojil, je rozsudkem ze dne 11. března 2004 zamítl s tím, že Roquette měla podat žalobu na neplatnost proti nařízení č. 1785/81 a pěti pozdějším nařízením k soudům Společenství.

32. Návrhy byly zamítnuty v plném rozsahu bez toho, aby se zkoumala věc samá, jelikož uvedený soud použil judikaturu Soudního dvora vyplývající z rozsudku ze dne 15. února 2001, Nachi Europe (C‑239/99, Recueil, s. I‑1197), podle které se žalobce nemůže před vnitrostátním soudem prostřednictvím námitky dovolávat protiprávnosti aktu Společenství, který nenapadl přímo před soudy Společenství ve lhůtě stanovené pro podání žaloby.

33. Roquette se odvolala proti tomuto rozsudku ke cour administrative d’appel de Douai.

34. Za těchto okolností se cour administrative d’appel de Douai rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

„1) […] byla společnost Roquette Frères bez jakékoliv pochybnosti aktivně legitimována napadnout přímo před [Soudním dvorem] legalitu čl. 24 odst. 2 nařízení č. 1785/81, čl. 27 odst. 3 nařízení č. 2038/1999, článku 1 nařízení č. 2073/2000, čl. 11 odst. 2 nařízení č. 1260/2001, článku 1 nařízení č. 1745/2002 a článku 1 nařízení č. 1739/2003 [?]

2) Za předpokladu, že společnost Roquette Frères je aktivně legitimována namítat protiprávnost uvedených ustanovení [před vnitrostátními soudy], jsou čl. 24 odst. 2 nařízení č. 1785/81, čl. 27 odst. 3 nařízení č. 2038/1999, článek 1 nařízení č. 2073/2000, čl. 11 odst. 2 nařízení č. 1260/2001, článek 1 nařízení č. 1745/2002 a článek 1 nařízení č. 1739/2003 platné, stanoví-li maximální základní množství pro výrobu izoglukózy na metropolitním území Francie, aniž by braly v úvahu izoglukózu, která byla vyrobena v tomto členském státě od 1. listopadu 1978 do 30. dubna 1979 jako meziprodukt sloužící k výrobě jiných výrobků určených k prodeji[?]“

K předběžným otázkám

K první otázce

35. Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda fyzická nebo právnická osoba jakou je Roquette, byla za skutkových a právních okolností, o které se jedná v původním řízení, bez jakékoliv pochybnosti aktivně legitimována podat na základě článku 230 ES žalobu na neplatnost ustanovení uvedených v této otázce (dále jen „sporná ustanovení“).

36. Tomuto soudu jde ve skutečnosti o to ujistit se, že Roquette, s ohledem na judikaturu vycházející zejména z výše uvedeného rozsudku Nachi Europe, se před ním může dovolávat protiprávnosti sporných ustanovení, i když nepodala žalobu na neplatnost těchto ustanovení k soudům Společenství ve lhůtě stanovené v článku 230 ES.

37. V tomto ohledu francouzská vláda a Komise Evropských společenství uplatňují, že Roquette mohla bez jakékoliv pochybnosti podat žalobu na neplatnost proti sporným ustanovením, jelikož se jí tato ustanovení bezprostředně a osobně dotýkala, zejména na základě skutečnosti, že byla jediným francouzským výrobcem izoglukózy a využívala z tohoto důvodu veškerá základní množství přidělená metropolitnímu území Francie.

38. Naopak Roquette a Rada Evropské unie mají za to, že sporná ustanovení se žalobkyně v původním řízení nedotýkají bezprostředně a osobně a že v každém případě zůstává určitá pochybnost ohledně její aktivní legitimace podat žalobu na neplatnost těchto ustanovení. Tudíž judikatura vycházející z výše uvedeného rozsudku Nachi Europe se v projednávaném případě neuplatní, takže se žalobkyně v původním řízení může dovolávat případné neplatnosti sporných ustanovení a je tudíž namístě, aby Soudní dvůr posoudil platnost těchto ustanovení.

39. Především je třeba připomenout, že článek 241 ES vyjadřuje obecnou právní zásadu, která zajišťuje žadateli, v rámci žaloby podané podle vnitrostátního práva proti zamítnutí jeho žádosti, právo namítat protiprávnost aktu Společenství, který byl základem vnitrostátního rozhodnutí přijatého v neprospěch této osoby, a otázka platnosti tohoto aktu Společenství může být tedy předložena Soudnímu dvoru v rámci řízení o předběžné otázce (výše uvedený rozsudek Nachi Europe, bod 35 a uváděná judikatura).

40. Nicméně tato obecná zásada, jejímž cílem je zajistit, aby každá osoba měla možnost napadnout akt Společenství, jenž je základem rozhodnutí v její neprospěch, v žádném případě nebrání tomu, aby se nařízení stalo konečným vůči jednotlivci, ve vztahu ke kterému je třeba ho považovat za individuální rozhodnutí, jehož zrušení mohl bez jakékoliv pochybnosti požadovat na základě článku 230 ES, což tomuto jednotlivci brání namítat před vnitrostátním soudem protiprávnost tohoto nařízení (výše uvedený rozsudek Nachi Europe, bod 37).

41. Otázkou je tedy to, zda by žaloba Roquette na základě čl. 230 čtvrtého pododstavce ES proti sporným ustanovením byla bez jakékoliv pochybnosti přípustná vzhledem k tomu, že se jí sporná ustanovení bezprostředně a osobně dotýkají (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 12. prosince 1996, Accrington Beef a další, C‑241/95, Recueil, s. I‑6699, bod 15).

42. V tomto ohledu je namístě konstatovat, že nařízení, ze kterých pochází uvedená ustanovení, zavádějí mimo jiné systém základních výrobních množství, jež jsou přidělena členským státům odpovědným za jejich rozdělení mezi jednotlivé výrobní podniky, které jsou usazené na jejich územích.

43. V takovém systému, ve kterém mají členské státy povinnost rozdělit základní výrobní množství, která jsou jim přidělena, mezi výrobní podniky s možností převádět mezi nimi kvóty, je třeba konstatovat, že kvóty každému výrobci jsou přímo a definitivně stanovené rozhodnutím členského státu, kterému je podřízen.

44. Mimoto, je třeba připomenout, že v tomto systému mají členské státy určitý manévrovací prostor, neboť mohou provést, za podmínek stanovených právní úpravou Společenství, nové rozdělení kvót mezi výrobní podniky zejména za účelem umožnění novým podnikům vstupujícím na trh zahájit výrobu izoglukózy.

45. Výrobní podnik není tudíž v zásadě bezprostředně dotčen ve smyslu čl. 230 čtvrtého pododstavce ES takovým přidělením základních množství pro výrobu členským státům, jaké provádějí na úrovni Společenství sporná ustanovení.

46. Konečně, skutečnost, že Roquette byla jediným podnikem vyrábějícím izoglukózu usazeným na metropolitním území Francie a že využívala z tohoto důvodu veškerá základní množství pro výrobu přidělená tomuto státu, nemění žádným způsobem tento závěr, protože dokud neexistovalo vnitrostátní rozhodnutí v tomto smyslu, nic ve skutečnosti nezaručovalo této společnosti takovou úroveň kvót pouze na základě nařízení Společenství, neboť část jejích kvót mohla být přerozdělena dotyčným členským státem zejména ve prospěch případných nových výrobců izoglukózy.

47. Z předcházejících úvah vyplývá, že takový podnik, jakým je Roquette, nemohl být považován za bezprostředně dotčený spornými ustanoveními ve smyslu čl. 230 čtvrtého pododstavce ES. Tudíž nelze tvrdit, že Roquette byla bez jakékoliv pochybnosti aktivně legitimována podat k soudům Společenství žalobu na neplatnost těchto ustanovení.

48. Na první otázku je tedy třeba odpovědět tak, že taková fyzická nebo právnická osoba, jakou je Roquette, za skutkových a právních okolností, o které se jedná v původním řízení, nebyla bez jakékoliv pochybnosti aktivně legitimována podat na základě článku 230 ES žalobu na neplatnost sporných ustanovení. Taková osoba se tudíž může dovolávat, v rámci žaloby podané podle vnitrostátního práva, protiprávnosti těchto ustanovení, i když nepodala žalobu na neplatnost uvedených ustanovení k soudům Společenství ve lhůtě stanovené článkem 230 ES.

K druhé otázce

49. Touto otázkou žádá předkládající soud Soudní dvůr, aby posoudil platnost sporných ustanovení v rozsahu, ve kterém stanoví maximální základní množství pro výrobu izoglukózy na metropolitním území Francie, aniž by brala v úvahu izoglukózu, která byla vyrobena v tomto členském státě od 1. listopadu 1978 do 30. dubna 1979 (dále jen „rozhodné období“) jako meziprodukt sloužící k výrobě jiných výrobků určených k prodeji.

50. V tomto ohledu Roquette uplatňuje, že sporná ustanovení jsou neplatná. Tvrdí, že původní stanovení kvót izoglukózy v rámci nařízení č. 1111/77, ve znění nařízení č. 378/81, bylo vzhledem k judikatuře vycházející z rozsudku ze dne 13. února 1992, Roquette Frères (C‑210/90, Recueil, s. I‑731) protiprávní, jelikož množství izoglukózy vyrobená jakožto meziprodukty nebyla započítána do výroby v rozhodném období, které sloužilo ke stanovení původních kvót, na základě kterých byla následně spornými ustanoveními stanovena základní množství pro výrobu přidělená členským státům.

51. Co se týče údajů týkajících se rozhodného období, má Roquette za to, že v tehdy platné právní úpravě nebyla žádná zmínka ohledně nezbytnosti zahrnout do údajů, které výrobci byli povinni předložit příslušným orgánům, množství izoglukózy vyrobená jakožto meziprodukty. Tato nejistota byla podporována chováním členských států a v neposlední řadě chováním Komise, která pouze lakonicky vyžadovala, aby jí byly předány údaje týkající se výrobních kapacit výrobců izoglukózy, aniž by to dále upřesnila. Roquette došla k závěru, že jí tedy nemůže být vytýkáno, že nezapočítala množství izoglukózy vyrobená jakožto meziprodukty do údajů sloužících ke stanovení původních kvót.

52. Naopak francouzská vláda, Rada a Komise mají za to, že sporná ustanovení jsou platná. Tvrdí zejména, že právě nedostatečné rozlišování, v tehdy použitelných právních předpisech, mezi účelem výroby izoglukózy mělo být pro Roquette podnětem k tomu, aby nerozlišovala, a tudíž předložila veškeré údaje o výrobě izoglukózy včetně údajů týkajících se izoglukózy vyrobené jako meziprodukt. Nelze tudíž potvrdit zjevně nesprávné posouzení ze strany Rady při stanovení základních množství, které vyplývá ze sporných ustanovení.

53. Úvodem je namístě připomenout, že Rada svým nařízením č. 1111/77, ve znění nařízení č. 387/81, přidělila Roquette původní základní kvótu pro období od 1. července 1979 do 30. června 1980. Jak vyplývá z čl. 9 odst. 1 druhého pododstavce tohoto nařízení, tato kvóta se měla rovnat dvojnásobku její výroby zjištěné během rozhodného období.

54. Za účelem určení výroby každého z dotyčných podniků během tohoto období použila Komise údaje týkající se jejich výroby během každého kalendářního měsíce, které jí členské státy předložily na základě článku 1 jejího nařízení (EHS) č. 1471/77 ze dne 30. června 1977 o sděleních členských států týkajících se izoglukózy (Úř. věst. L 162, s. 13). Tyto údaje byly získány členskými státy prostřednictvím prohlášení vyhotovených samotnými výrobními podniky.

55. Na tomto základě stanovila Rada v tabulce začleněné v příloze II nařízení č. 1111/77, ve znění nařízení č. 387/81, základní kvótu pro Roquette na 15 887 tun vyjádřených jako sušina, tedy dvojnásobku její výroby zjištěné během rozhodného období v souladu s postupem popsaným v předcházejícím bodě tohoto rozsudku. V tomto ohledu je nesporné, že Roquette nezapočítala množství izoglukózy vyrobené jakožto meziprodukt do údajů týkajících se výroby předložených příslušným vnitrostátním orgánům.

56. Ze sporných ustanovení vyplývá, že základní množství byla následně stanovena na stejné úrovni, na jaké byly původně přiděleny základní kvóty, s výhradou snížení vyplývajících z mezinárodních závazků přijatých Společenstvím.

57. V tomto ohledu je třeba konstatovat, že původní kvóty pro období od 1. července 1979 do 30. června 1980 byly stanoveny v souladu s čl. 9 odst. 1 nařízení č. 1111/77, ve znění nařízení č. 387/81, na základě zjištěné výroby výrobních podniků během rozhodného období, přičemž toto zjištění bylo založené na údajích, které tyto podniky samy předložily členským státům, které je, poté, co je zpracovaly a provedly případná ověření, sdělily Komisi v souladu s článkem 1 nařízení č. 1471/77. Vzhledem k tomu, že se Rada rozhodla odkázat na tyto kvóty, nemusela shromažďovat znovu uvedené údaje v okamžiku přijetí nařízení, o která se jedná v původním řízení.

58. Tudíž skutečnost, že ve sporných ustanoveních Rada nadále vycházela z původních základních kvót, nemůže sama o sobě způsobit neplatnost těchto ustanovení.

59. V každém případě, je namístě uvést, že Roquette, jelikož byla zjevně aktivně legitimována napadnout výpočet základních kvót v nařízení č. 1111/77, ve znění nařízení č. 387/81, před soudy Společenství na základě článku 230 ES, nemůže zpochybňovat platnost tohoto nařízení v rámci věci v původním řízení.

60. S ohledem na všechny výše uvedené úvahy je namístě na druhou položenou otázku odpovědět tak, že její přezkoumání neukázalo žádnou skutečnost, kterou by mohla být dotčena platnost sporných ustanovení.

K nákladům řízení

61. Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

Výrok

Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:

1) Fyzická nebo právnická osoba, jakou je společnost Roquette, za skutkových a právních okolností, o které se jedná v původním řízení, nebyla bez jakékoliv pochybnosti aktivně legitimována podat na základě článku 230 ES žalobu na neplatnost:

– článku 24 odst. 2 nařízení Rady (EHS) č. 1785/81 ze dne 30. června 1981 o společné organizaci trhů v odvětví cukru;

– článku 27 odst. 3 nařízení Rady (ES) č. 2038/1999 ze dne 13. září 1999 o společné organizaci trhů v odvětví cukru;

– článku 1 nařízení Komise (ES) č. 2073/2000 ze dne 29. září 2000, kterým se pro hospodářský rok 2000/2001 snižuje v odvětví cukru zaručené množství v rámci režimu výrobních kvót a předpokládané maximální požadavky na zásobování rafinérií v rámci režimů preferenčních dovozů;

– článku 11 odst. 2 nařízení Rady (ES) č. 1260/2001 ze dne 19. června 2001 o společné organizaci trhů v odvětví cukru;

– článku 1 nařízení Komise (ES) č. 1745/2002 ze dne 30. září 2002, kterým se pro hospodářský rok 2002/2003 snižuje v odvětví cukru zaručené množství v rámci režimu výrobních kvót a předpokládané maximální požadavky na zásobování rafinérií v rámci režimů preferenčních dovozů a

– článku 1 nařízení Komise (ES) č. 1739/2003 ze dne 30. září 2003, kterým se pro hospodářský rok 2003/2004 snižuje v odvětví cukru zaručené množství v rámci produkčních [výrobních] kvót a předpokládané maximální požadavky na zásobování rafinérií v rámci preferenčních dovozů.

Taková osoba se tudíž může dovolávat, v rámci žaloby podané podle vnitrostátního práva, protiprávnosti těchto ustanovení, i když nepodala žalobu na neplatnost uvedených ustanovení k soudům Společenství ve lhůtě stanovené článkem 230 ES.

2) Přezkoumání druhé položené otázky neukázalo žádnou skutečnost, kterou by mohla být dotčena platnost čl. 24 odst. 2 nařízení č. 1785/81, čl. 27 odst. 3 nařízení č. 2038/1999, článku 1 nařízení č. 2073/2000, čl. 11 odst. 2 nařízení č. 1260/2001, článku 1 nařízení č. 1745/2002 a článku 1 nařízení č. 1739/2003.