(viz body 36, 39, 41, 43)

Na straně druhé podle teleologického výkladu ustanovení směrnice 2004/38 je sice pravda, že cílem této směrnice je usnadnit a posílit výkon základního a osobního práva volného pohybu a pobytu na území členských států, jež je přiznáno přímo každému občanu Unie, avšak to nemění nic na tom, že jejím předmětem je stanovení podmínek výkonu tohoto práva.

Článek 21 odst. 1 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že za situace, kdy občan Unie rozvíjel nebo upevnil rodinný život se státním příslušníkem třetího státu během skutečného pobytu na základě a za dodržení podmínek uvedených v čl. 7 odst. 1 a 2 nebo v čl. 16 odst. 1 a 2 směrnice 2004/38 o právu občanů Unie a jejich rodinných příslušníků svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států v jiném členském státě, než jehož je státním příslušníkem, se ustanovení této směrnice použijí obdobně, pokud se uvedený občan Unie vrátí se svým dotyčným rodinným příslušníkem do svého členského státu původu. Podmínky přiznání odvozeného práva pobytu státnímu příslušníkovi třetího státu, který je rodinným příslušníkem tohoto občana Unie, v členském státě původu tohoto občana Unie proto nemohou být v zásadě přísnější než podmínky stanovené uvedenou směrnicí pro přiznání odvozeného práva pobytu státnímu příslušníkovi třetího státu, který je rodinným příslušníkem občana Unie, jenž využil svého práva volného pohybu tím, že se usadil v jiném členském státě, než jehož je státním příslušníkem.

Na straně jedné totiž platí, že při návratu občana Unie do členského státu, jehož je státním příslušníkem, má přiznání odvozeného práva pobytu státnímu příslušníkovi třetího státu, který je rodinným příslušníkem tohoto občana Unie, s nímž tento občan pobýval v hostitelském členském státě pouze na základě postavení občana Unie, podle unijního práva a v souladu s ním, za cíl odstranit překážku při odchodu z členského státu jeho původu tím, že se uvedenému občanu zajistí, že v posledně uvedeném členském státě bude moci pokračovat v rodinném životě, který rozvíjel nebo upevnil v hostitelském členském státě.

Na straně druhé, pokud jde o podmínky přiznání odvozeného práva pobytu při návratu takovéhoto občana státnímu příslušníkovi třetího státu, který je rodinným příslušníkem tohoto občana, i když se směrnice 2004/38 na takovýto případ návratu nevztahuje, je její obdobné použití odůvodněno skutečností, že jak v případě, kdy se občan Unie, který se vrací do svého členského státu původu poté, co využil svého práva volného pohybu, tak i v případě, kdy takovýto občan nepobýval v jiném členském státě než v tom, jehož je státním příslušníkem, je to právě občan Unie, kdo představuje referenční osobu, v souvislosti s níž může být takovému státnímu příslušníkovi třetího státu přiznáno odvozené právo pobytu.

V tomto kontextu překážka při odchodu z členského státu, jehož je občan Unie státním příslušníkem, vyplývající z odmítnutí přiznat – při jeho návratu do členského státu původu – odvozené právo pobytu jeho rodinným příslušníkům, kteří jsou státními příslušníky třetího státu, vzniká pouze tehdy, pokud je pobyt občana v hostitelském členském státě natolik skutečný, aby mu v tomto členském státě umožnil rozvíjet nebo upevnit rodinný život. Proto pouze skutečný pobyt v hostitelském členském státě na základě a za dodržení podmínek stanovených v čl. 7 odst. 1 uvedené směrnice v zásadě svědčí o usazení, a tedy o tom, že pobyt občana Unie v tomto hostitelském členském státě je skutečný a může s ním být spojen rozvoj nebo upevnění rodinného života v tomto členském státě, a je tedy tím, co při návratu tohoto občana Unie do členského státu, jehož je státním příslušníkem, umožní státnímu příslušníkovi třetího státu, s nímž uvedený občan vedl rodinný život v hostitelském členském státě, získat na základě čl. 21 odst. 1 SFEU odvozené právo pobytu.

(viz body 49, 50–53, 56, 61 a výrok)