ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
52.

Je to obzvláště zřejmé ze skutkového stavu ve věci C-357/11. Ze skutečností ve spisu totiž vyplývá, že se žadatel nikdy nesetkal se svým dítětem. Jinými slovy paní L., matka dítěte, které je občanem Unie, od návratu žadatele do jeho země původu nikdy neodcestovala do Alžírska, aby se znovu shledala se svým manželem a představila mu své dítě. Je rovněž pravda, že i přestože žadatelovo vyhoštění patrně nebylo spojeno se zákazem vstupu na území, žadatel nikdy nepokládal za nutné navštívit své rodinné příslušníky ve Finsku. Vzhledem k tomu, že paní L. žije legálně ve Finsku již devět let a během tohoto období se jí narodilo první dítě finské státní příslušnosti, má povolení k trvalému pobytu i finanční příjmy a že se svým manželem žila relativně krátkou dobu sedmi měsíců, není zřejmé, že se rozhodne následovat manžela do jeho země původu, čímž by bylo dítě, které je občanem Unie, nuceno opustit unijní území. Skutečnost, že toto dítě tedy může být připraveno o podstatnou část svých práv, která vyplývají z jeho statusu občana Unie, závisí tudíž především na náhodách nebo zvratech manželského života matky spíše než na omezeních uložených na základě uplatňování vnitrostátních právních předpisů.
19.

Bundesverwaltungsgericht má pochybnosti o použitelnosti směrnice 2000/78 na případy projednávané v původních řízeních. V případě její použitelnosti by důsledkem bylo, že s registrovanými partnery by mělo být zacházeno stejně jako s manželem či manželkou, takže jednotlivci, jichž se tato řízení týkají, by měli na spornou státní podporu nárok.
58.

Jak Coppens správně poznamenává, nemůže být toto nesprávné posouzení napraveno pouze snížením pokuty uložené v čl. 2 písm. k) sporného rozhodnutí. Uvedené pochybení musí být naopak rovněž zohledněno, pokud jde o zjištění protiprávního jednání v čl. 1 písm. i) sporného rozhodnutí. Ve výroku sporného rozhodnutí totiž musí být správně stanovena nejen sankce, ale i protisoutěžní jednání, které vedlo k této sankci, jako takové. Jinak by šla sankce vůči dotčenému podniku vyplývající ze sporného rozhodnutí nad to, co mu může být dle práva vytýkáno. To by mohlo mít jednak negativní vliv na pověst podniku a znevýhodnit ho kromě toho ve vztahu k občanskoprávním nárokům třetích osob, jakož i v budoucích řízeních o kartelové dohodě ( 37 ).
65.

Pokud by se potvrdilo vše, co vyplývá z popisu skutkového stavu, znamenal by jiný závěr zvýšené riziko obcházení zákona, neboť by veřejnoprávní subjekty měly možnost obcházet požadavky vyplývající z pravidel veřejného nabídkového řízení tak, že by kromě minimální účasti na základním kapitálu získaly jen výlučně formální účast na řízení a přijímání rozhodnutí společnosti. Účast na kontrole, byť kolektivní, musí být účinná a dohoda akcionářů zavádějící toliko „kosmetické“ nebo symbolické změny v řídících orgánech společnosti, zřejmě k zajištění takovéto účinnosti nepostačuje.
5.

Po vypršení studijního víza, které mu bylo uděleno irskými orgány, podal p. M. u Office of the Refugee Applications Commissionner (úřad zmocněnce pro žádosti o azyl) ( 4 ) dne 21. května 2008 žádost o azyl. V návaznosti na její zamítnutí podal p. M. dne 31. prosince 2008 žádost o doplňkovou ochranu, která byla taktéž zamítnuta dne 24. září 2010. Minister for Justice, Equality and Law Reform dospěl k závěru, že vzhledem k vážným pochybnostem o věrohodnosti jeho tvrzení nebylo možné prokázat, že by mu v případě návratu do země původu hrozila vážná újma, která by odůvodňovala poskytnutí doplňkové ochrany.
10.

Body 1 až 5, 7 až 9 a 21 odůvodnění nařízení č. 1371/2007 o právech a povinnostech cestujících v železniční přepravě uvádějí: „(1) V rámci společné dopravní politiky je důležité chránit práva cestujících v železniční přepravě a zlepšovat kvalitu a efektivitu železniční přepravy osob s cílem podpořit zvýšení podílu železniční dopravy ve vztahu k jiným druhům dopravy. (2) Sdělení Komise ‚Strategie spotřebitelské politiky v letech 2002–2006“ stanoví cíl dosáhnout v oblasti dopravy vysoké úrovně ochrany spotřebitele v souladu s čl. 153 odst. 2 Smlouvy. (3) V železniční přepravě je cestující slabší stranou přepravní smlouvy, a jeho práva v tomto ohledu proto musí být chráněna. (4) Práva cestujících v železničních dopravních spojích zahrnují právo na obdržení informací o daném spoji před uskutečněním cesty i v jejím průběhu. Pokud to je možné, měly by tyto informace poskytnout železniční podniky a prodejci přepravních dokladů předem a co nejdříve. (5) Podrobnější požadavky ohledně poskytování cestovních informací budou stanoveny v technické specifikaci pro interoperabilitu (dále jen ‚TSI‘) uvedené ve směrnici Evropského parlamentu a Rady 2001/16/ES ze dne 19. března 2001 o interoperabilitě konvenčního železničního systému. […] (7) Železniční podniky by měly spolupracovat na usnadnění přechodu cestujících v železniční přepravě od jednoho provozovatele k jinému poskytováním přímých přepravních dokladů, pokud je to možné. (8) Poskytování informací a přepravních dokladů cestujícím v železniční přepravě by mělo být usnadněno upravením počítačových systémů podle společné specifikace. (9) Další zavádění dopravních informačních a rezervačních systémů by mělo být prováděno v souladu s TSI. […] (21) Tímto nařízením by neměla být dotčena směrnice Evropského parlamentu a Rady 95/46/ES ze dne 24. října 1995 o ochraně fyzických osob v souvislosti se zpracováním osobních údajů a o volném pohybu těchto údajů.‘
34.

Jinými slovy měl zákonodárce za to, že tyto prostředky mají příliš ožehavou a důležitou úlohu na to, aby je nezařadil do směrnice, a že jsou určitým druhem „zvláštního případu“, bez ohledu na možnost jejich zařazení do některé z jiných kategorií výrobků, které spadají do oblasti působnosti právního textu.
56.

V daném případě je dle mého názoru zjevné, že zápis, kterým bylo konstatováno řádné umístění sporné pečeti a který byl sepsán a podepsán zástupci Komise, Bundeskartellamt a navrhovatelky, byl průkazný, a to až do prokázání opaku. V projednávané věci však z argumentace navrhovatelky na podporu třetího důvodu kasačního opravného prostředku nevyplývá, že by Tribunál posoudil uvedený zápis věcně nesprávně, a navrhovatelka v této argumentaci mimoto neuvádí nic, čím by bylo možné prokázat, že zápis obsahuje nesprávná zjištění nebo nepravdivá prohlášení.
28.

Prováděcí nařízení má za cíl, jak výslovně uvádí jeho čl. 2 odst. 2, dosáhnout rovnováhy mezi vzájemnými zájmy držitelů a zemědělců. Z tohoto hlediska mám za to, že této rovnováze by též odporoval výklad čl. 9 odst. 3 tohoto nařízení v tom smyslu, že by se žádost o informace mohla týkat neomezeného počtu předchozích hospodářských let. Aby tedy byla zachována rovnováha příslušných zájmů, je třeba vycházet ze zásady, že se žádost o informace uvedená ve zmíněném článku 9 má týkat nanejvýše tří předcházejících hospodářských let.
64.

Na rozdíl od tohoto výkladu tvrdí belgická vláda a Komise, že členské státy mají povinnost uznat nejenom výrok, ale také odůvodnění rozhodnutí, pokud jde o platnost doložky o založení soudní příslušnosti. Podle belgické vlády se právní moc rozhodnutí vztahuje na to, co na základě projednání jako sporného před soudem a podrobení konfrontaci stran představuje, byť pouze implicitně, nezbytný základ rozhodnutí. Komise má za to, že teorie rozšíření účinků musí být uplatňována bez ohledu na to, zda rozhodnutí týkající se platnosti doložky o určení soudní příslušnosti vede k potvrzení příslušnosti soudu, jemuž byla věc předložena, nebo k jejímu vyvrácení. Podle ní řešení nemůže záviset na tom, zda se podle vnitrostátního práva soudu, jemuž byla věc předložena jako prvnímu, ověření platnosti doložky o určení soudní příslušnosti stalo „konečným“, či nikoli.
47.

Pokud by švédský dlužník požádal KFM o oddlužení a to by mu bylo umožněno, nemohl by toto rozhodnutí namítat vůči věřitelovu nároku (ledaže by belgické právo stanovilo, že belgické soudy musí takové rozhodnutí uznat). Rozhodnutí o oddlužení by tudíž v této konkrétní souvislosti bylo neúčinné.
Dodám ještě jednu věc. Zmocněnkyně Německa při jednání použila příkladu ukradené husy. Pokud by tento členský stát byl požádán o výkon evropského zatýkacího rozkazu ohledně tohoto trestného činu, za který by ve vystavujícím členském státu byl stanoven trest šesti let odnětí svobody, tvrdí, že by výkon takového zatýkacího rozkazu byl odmítnut. Je toho názoru, že takové odmítnutí by bylo odůvodněno na základě doktríny proporcionality a odkazuje Soudní dvůr na čl. 49 odst. 3 Listiny, podle kterého „výše trestu nesmí být nepřiměřená trestnému činu“. Soudní dvůr teprve bude muset rozhodnout o výkladu tohoto článku. Soud pro lidská práva v kontextu Úmluvy rozhodl, že zatímco otázky přiměřeného trestu v zásadě nespadají do působnosti Úmluvy, trest, který je „značně nepřiměřený“, může být postaven na roveň nelidskému zacházení, které je v rozporu s článkem 3, ale toto kritérium bude splněno pouze za „mimořádných a výjimečných okolností“ ( 62 ). Bylo by zajímavé uvažovat o výkladu čl. 49 odst. 3 Listiny s ohledem na výklad článku 3 Úmluvy Soudem pro lidská práva. Není však mým záměrem zkoumat tento problém z toho prostého důvodu, že v projednávané věci nevyvstává. I za předpokladu, že by takový přístup na straně vykonávajících justičních orgánů v Německu představoval nesplnění povinnosti tohoto členského státu podle rámcového rozhodnutí, pro účely otázky 5 by to neodůvodnilo odmítnutí výkonu evropského zatýkacího rozkazu vystaveného v Německu vykonávajícím členským státem.
4.

Podstatou otázky v této věci je, zda musí být letecký dopravce osvobozen od povinnosti poskytnutí péče cestujícím, pokud byl jejich let zrušen v důsledku uzavření vzdušného prostoru způsobeného sopečnou erupcí. Jinými slovy, spadá taková událost, jako je uzavření vzdušného prostoru v důsledku erupce sopky Eyjafjallajökull, do působnosti pojmu „mimořádné okolnosti“ ve smyslu nařízení č. 261/2004, což leteckému dopravci ukládá povinnost poskytnout péči cestujícím, jejichž let byl zrušen v souladu s články 5 a 9 tohoto nařízení, nebo taková událost náleží do kategorie, která překračuje rámec těchto mimořádných okolností, čímž je daný dopravce od takové povinnosti osvobozen?
32.

Příloha II zákona o uprchlících z roku 1996 uvádí, že Refugee Appeals Tribunal je složen z předsedy a řádných členů, které Minister for Justice, Equality and Law Reform se souhlasem Minister for Finance, považuje za nezbytné pro rychlé vyřizování věci Refugee Appeals Tribunal; každý z nich musí mít před svým jmenováním alespoň pět let praxe jako barrister nebo solicitor. Členy Refugee Appeals Tribunal jmenuje Minister for Justice, Equality and Law Reform. Každý řádný člen je jmenován na funkční období tří let podle prováděcích pravidel, která, s výhradou ustanovení této přílohy, stanoví Minister for Justice, Equality and Law Reform při jeho jmenování. Předseda Refugee Appeals Tribunal vykonává svou funkci na základě písemné smlouvy o služebním poměru, která stanoví podmínky, jež čas od času mohou být upraveny Minister for Justice, Equality and Law Reform se souhlasem Minister for Finance. Každý řádný člen dostává plat, příplatky a náhrady nákladů, které čas od času stanoví Minister for Justice, Equality and Law Reform se souhlasem Minister for Finance.
57.

Ponechat určení výše finanční náhrady na vyjednávání mezi primárními a sekundárními vysílateli by mělo tu nevýhodu, že by zejména v případě vysoce zajímavé události stavělo vlastníky výhradních práv do silnějšího postavení. S ohledem na zvýšení cen za výhradní vysílací práva navíc hrozí, že po sekundárních vysílatelích, kteří chtějí odvysílat krátké zpravodajské příspěvky, budou požadovány tak vysoké ceny, že je od výkonu tohoto práva odradí. To by mohlo ohrozit cíl spočívající v tom, aby o událostech vysoce zajímavých pro veřejnost byla informována co nejširší veřejnost. Vyloučení subjektů televizního vysílání z informování o takových událostí by dále mělo negativní důsledek na pluralitu informací, jelikož by sběr a šíření informací omezilo na největší subjekty na úkor jejich menších konkurentů a televizních diváků.
62.

Na základě výše uvedeného navrhuji, že na první a druhou předběžnou otázku je třeba odpovědět tak, že články 49 a 56 SFEU musí být vykládány v tom smyslu, že vnitrostátní právní úprava, která přiznává výlučné právo na provádění, provozování, organizování a pořádání hazardních her jedinému podniku, který má právní formu akciové společnosti a je kótován na burze, může být odůvodněná v rozsahu, v němž je jejím cílem skutečně omezení nabídky hazardních her nebo boj proti trestné činnosti související s hazardními hrami tím, že hráče nasměruje do kontrolovaných systémů a v rozsahu, v němž skutečně odráží snahu dosáhnout těchto cílů soudržným a systematickým způsobem. Vnitrostátní soud musí určit, který z těchto cílů dotčená vnitrostátní právní úprava skutečně sleduje a zda tato právní úprava skutečně odráží úsilí splnit tento cíl soudržným a systematickým způsobem. Pokud se předkládající soud zejména domnívá, že příslušným cílem dotčené vnitrostátní právní úpravy je omezit nabídku hazardních her v Řecku, nemůže dospět k závěru, že tato právní úprava skutečně odráží úsilí splnit tento cíl soudržným a systematickým způsobem, když konstatuje, že držitel monopolu ve skutečnosti vykonává expanzivní politiku a že toto výlučné právo přiznané tomuto monopolu vede k expanzi nabídky hazardních her, a nikoli k jejímu snížení. Naopak, pokud vnitrostátní soud konstatuje, že boj proti trestné činnosti související s hazardními hrami prostřednictvím nasměrování hráčů do povolených a regulovaných systémů je jediným cílem sledovaným dotčenou vnitrostátní právní úpravou, lze mít za to, že politika expanze držitele monopolu, která se vyznačuje mimo jiné rozšířením nabídky hazardních her a propagováním těchto her, je v souladu s tímto cílem pouze tehdy, když skutečně existuje problém trestných a podvodných činností značného rozsahu souvisejících s hazardními hrami v Řecku, který by rozšíření povolených a regulovaných činností mohlo vyřešit. Kromě toho expanze nabídky hazardních her a propagování těchto her musí zaprvé zůstat přiměřené a striktně omezené na míru, která je nezbytná k tomu, aby byl spotřebitel směrován k síti kontrolovaných hazardních her, a zadruhé nabídka hazardních her držitelem monopolu musí podléhat přísné kontrole veřejných orgánů.
24.

Tento záměr je zjevný ze zprávy o revizi rozsahu působnosti přílohy H šesté směrnice o DPH ( 9 ), ve které Komise popsala historické souvislosti kategorií uvedených v příloze následovně: „Namísto nekonečných diskusí o tom, co by mělo být zahrnuto do určité kategorie, pokládala Rada za nezbytné schválit jen obecný nástin obecné definice pro každou kategorii na úrovni Společenství (tj. především rozhodnout o tom, co nespadá do oblasti působnosti určité kategorie). Každý členský stát mohl pod podmínkou respektování obecné definice (nerozšiřováním oblasti působnosti kategorie) následně ve svých prováděcích předpisech použít vlastní definici kategorií, odvíjející se od toho, kterou konkrétní skupinu zboží nebo služeb zamýšlí zdaňovat sníženou sazbou.“ (neoficiální překlad) ( 10 )
55.

Proto, jak je zdůrazněno v písemném vyjádření Komise, je daný skutkový stav zcela odlišný od skutkového stavu, kterým se Soudní dvůr zabýval ve věci A.T., kde se jednalo o výměnu akcií. V uvedené věci měla příslušná německá právní úprava za následek to, že převádějící společnosti se sídlem v Německu byly zbaveny možnosti dokončit výměnu akcií daňově neutrálním způsobem. Důvodem byla skutečnost, že podle německé právní úpravy, o niž v uvedené věci šlo, byla převádějící společnost oprávněna nadále používat účetní hodnotu akcií, které na ni byly převedeny, pouze pokud nabývající společnost v jiném členském státě také používala pro přijatý podíl účetní hodnotu. Ve věci A.T. nabývající (francouzská) společnost neocenila podíl účetní hodnotou, nýbrž jeho tržní hodnotou. Z hlediska těchto skutečností daňová neutralita v Německu jednoznačně podléhala „dodatečným podmínkám“ ( 20 ) založeným na vzájemnosti, které směrnice 90/434 neupravovala. Z důvodů, které jsem uvedl výše, neexistuje žádná podobnost mezi účetními požadavky stanovenými italským a unijním právem na jedné straně a německou právní úpravou zpochybněnou ve věci A.T. na straně druhé.
38.

Co se týče projednávaného případu, existují čtyři faktory, které by mohly vést Soudní dvůr k závěru, že Elegktiko Synedrio v projednávaném případě není oprávněn podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce. Zaprvé se dané řízení podle vnitrostátního práva nepovažuje za striktně soudní. Zadruhé lze kontrolu ex ante státních výdajů provedenou Elegktiko Synedrio přirovnat ke kontrole ex post, kterou Soudní dvůr považoval spíše za správní než za soudní funkci ve věcech ANAS a RAI ( 20 ). Zatřetí je jeden z účastníků řízení v původním řízení – komisař – úředníkem samotného Elegktiko Synedrio. Začtvrté, i když rozhodnutí, které má dotyčný senát přijmout, je konečné, pokud jde o schválení ex ante dotčeného výdaje, a nepodléhá přezkumu orgánu vyšší moci, není konečné, pokud jde o nárok K. Antonopoulose na zaplacení částky, který se v případě zamítavého rozhodnutí může stále ještě, jak se zdá, obrátit se svým nárokem na správní soudy a požadovat zaplacení částky ministerstvem, přičemž v případě, že by bylo takové rozhodnutí přijato, by musel být výdaj schválen.
9.

Pro doplnění je nutno poukázat na první, šestý, osmý, čtrnáctý, patnáctý, dvacátý druhý a třicátý čtvrtý bod odůvodnění preambule nařízení č. 1/2003: „(1) Aby byl vytvořen systém, který zajistí, že hospodářská soutěž na [vnitřním trhu] nebude narušována, musí být články 81 a 82 Smlouvy používány [v Unii] účinně a jednotně. […] […] (6) „Aby bylo zajištěno účinnější uplatňování [unijních] pravidel hospodářské soutěže […], měly by se orgány členských států pro hospodářskou soutěž na tomto uplatňování více podílet. Za tímto účelem by měly být zmocněny používat [unijní] právo. […] (8) Aby bylo zajištěno účinné prosazování [unijních] pravidel hospodářské soutěže […] a řádné fungování mechanismů spolupráce podle tohoto nařízení, je nezbytné zavázat orgány pro hospodářskou soutěž a soudy členských států, aby používaly též články 81 [ES] a 82 [ES] v případě, že použijí vnitrostátní právní předpisy o hospodářské soutěži na dohody a jednání, které by mohly ovlivnit obchod mezi členskými státy. Aby byly vytvořeny rovné podmínky pro dohody, rozhodnutí sdružení podniků a jednání ve vzájemné shodě na vnitřním trhu, je rovněž třeba […] určit vztah mezi vnitrostátními právními předpisy a [unijními] právními předpisy […] o hospodářské soutěži. Za tím účelem je nezbytné stanovit, že použití vnitrostátních právních předpisů o hospodářské soutěži na dohody, rozhodnutí nebo jednání ve vzájemné shodě ve smyslu čl. 81 odst. 1 [ES] nesmí vést k zákazu takových dohod, rozhodnutí nebo jednání ve vzájemné shodě, pokud nejsou zakázány také podle [unijních] právních předpisů […] o hospodářské soutěži. […] (14) Ve výjimečných případech, kdy to vyžaduje [unijní] veřejný zájem […], může být rovněž vhodné, aby Komise přijala rozhodnutí deklaratorní povahy, které konstatuje, že neplatí zákaz podle článku 81 [ES] nebo 82 [ES], za účelem vyjasnění právních předpisů a zajištění jejich jednotného uplatňování v [Unii], zejména v souvislosti s novými druhy dohod nebo jednání, pro které dosud není stanovena judikatura a správní praxe. (15) Komise a orgány pro hospodářskou soutěž členských států by měly vytvořit společnou síť orgánů veřejné moci uplatňujících v úzké spolupráci [unijní] pravidla hospodářské soutěže […]. […] (22) Aby bylo zajištěno dodržování zásad právní jistoty a jednotného provádění [unijních] pravidel hospodářské soutěže […] v systému souběžných pravomocí, je nutno zabránit vzájemně si odporujícím rozhodnutím. […] […] (34) Zásady stanovené v článcích 81 [ES] a 82 [ES] prováděné […] přisuzují ústřední úlohu [unijním] subjektům […]. Tato ústřední úloha by měla být zachována při současném zvýšení podílu členských států na používání [unijních] pravidel hospodářské soutěže […]. […]“
17.

Předkládající soud uvedl, že jelikož stát není v řízení, které před ním probíhá, účastníkem řízení, neměl možnost prokázat, zda se takové omezení související s bydlištěm zakládá na objektivních důvodech obecného zájmu, které jsou nezávislé na státní příslušnosti dotčených osob, a je přiměřené legitimnímu cíli, který dotčené vnitrostátní opatření sleduje. Vnitrostátní soud má za to, že nemůže z vlastní iniciativy tato opatření sám odůvodnit. Rozhodl se tedy přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující otázku: „Je článek L. 541 21 první pododstavec lucemburského code du travail v rozsahu, v němž zaměstnavatelům soukromého sektoru přiznává právo na náhradu pojistného na sociální zabezpečení – části odváděné zaměstnavatelem i zaměstnancem – za nezaměstnané osoby starší 45 let přijaté do zaměstnání, bez ohledu na to, zda byla těmto osobám poskytována podpora v nezaměstnanosti, či nikoli, avšak za podmínky, že tyto osoby dosáhly věku 45 let a byly po dobu nejméně jednoho měsíce zařazeny do evidence jako uchazeči o zaměstnání na úřadě [ADEM], zatímco v případě zaměstnavatelů, kteří přijmou do zaměstnání nezaměstnané osoby, jež byly zařazeny do evidence jako uchazeči o zaměstnání u odpovídajících zahraničních úřadů, se toto opatření neuplatní, slučitelný s [unijním] právem, konkrétně pak s články 21 [SFEU] a 45 [SFEU]?“
67.

Vydání jediného soudního rozhodnutí uplatnitelného ve všech členských státech by se tak stalo obtížnějším, a pohledávka v souhrnné výši by tak byla rozdělena na jednotlivé složky s tím důsledkem, že by existovalo velké množství soudních rozhodnutí, což by znamenalo nárůst soudních sporů a s tím související prodloužení lhůt a vyšší náklady, čímž by bylo obtížnější vymáhání dlužných částek, přinejmenším protože by to vedlo k zahájení mnoha řízení namísto jednoho.
16.

Rozhodnutím ze dne 25. listopadu 2008 Institut belge des services postaux et des télécommunications (dále jen „IBPT“) zrušil konkludentní prodloužení platnosti oprávnění používat rádiové frekvence druhé generace, které byly poskytnuty společnostem Belgacom, Mobistar a KPN Group Belgium, z důvodu výběru nového poplatku a k nastolení co nejúčinnější politiky pro toto spektrum. Oprávnění společnosti Belgacom však již bylo konkludentně prodlouženo na dobu pěti let, a to od 8. dubna 2010 do 8. dubna 2015, a oprávnění společnosti Mobistar bylo konkludentně prodlouženo na období od 27. listopadu 2010 do 27. listopadu 2015.
15.

Komise zadruhé tvrdí, že Francouzská republika porušila článek 34 SFEU tím, že stanovila, že množství tabáku přesahující dva kilogramy nebo deset kartonů cigaret automaticky podléhá spotřební dani, bez ohledu na to, zda se prokáže, že je určeno pro osobní spotřebu. Na podporu tohoto žalobního důvodu Komise zejména zdůrazňuje, že článek 575 H CGI, ačkoli odkazuje na držení tabáku bez ohledu na místo jeho nákupu, má za následek ztížení nákupu tabáku v jiných členských státech, a tudíž omezuje volný pohyb zboží. Jako důkaz uvedeného tvrzení Komise uvádí, že kontroly určené k zajištění uplatňování uvedeného ustanovení jsou zaměřeny výhradně na hraniční přechody. Podle Komise rovněž francouzské orgány nikdy netajily, že tato ustanovení nejsou zaměřena na nákup tabákových výrobků na francouzském území, ale v jiných členských státech, a že mají potlačit to, co francouzské orgány nazývají „daňovou turistikou“.
57.

Pokud v řízení, jehož „předmět sporu tvoří smlouva nebo nároky ze smlouvy“ ve smyslu čl. 5 odst. 1 písm. a) nařízení, existuje spor ohledně místa, kde závazek, o nějž se jedná, byl nebo měl být splněn, domnívám se, že vnitrostátní soud by měl nejprve posoudit tuto námitku žalovaného. Pokud je tato námitka zjevně odůvodněná, měla by příslušnost vyloučit, pokud není zřejmé, že existují jiné řádně podložené důvody, na jejichž základě je možné v předložené věci rozhodnout. Poté, pokud je to nezbytné, by měl posoudit důvod, na němž žalobce zakládá svoje tvrzení týkající se příslušnosti. Pokud je tento důvod zjevně neopodstatněný, měl by vnitrostátní soud odmítnout zabývat se předloženou věcí. Pokud je těžší zjistit skutečný stav (což může být častější případ), soud by měl určit, zda žalobce prima facie prokázal použitelnost relevantního ustanovení nařízení. Pokud konstatuje, že tomu tak je, může uznat svoji příslušnost.