STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

DAMÁSA RUIZ-JARABA COLOMERA

přednesené dne 9. září 2004( )

Věc C‑356/03

Elisabeth Mayer

proti

Versorgungsanstalt des Bundes und der Länder

[Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce předložená čtvrtým civilním senátem Bundesgerichtshof (Německo)]

„Rovné odměňování mužů a žen – Mateřská dovolená – Nároky na starobní důchod“





1. Bundesgerichtshof (Německo), který je nejvyšším německým soudem, předložil Soudnímu dvoru předběžnou otázku týkající se výkladu článku 119 Smlouvy o ES (články l17 až 120 Smlouvy o ES byly nahrazeny články 136 ES až 143 ES), čl. 11 bodu 2 písm. a) směrnice 92/85/EHS( ) a čl. 6 odst. 1 písm. g) směrnice 86/378/EHS( ), pokud jde o zohlednění mateřských dovolených při výpočtu nároků na starobní důchod.

Jde o další případ, kdy byl Soudní dvůr požádán o stanovisko k dopadu zásady rovného odměňování mužů a žen na tyto oblasti sociálního zabezpečení.

I – Právní rámec

A – Právo Společenství

1. Článek 119 Smlouvy( )

2. Toto ustanovení zní:

„Každý členský stát zajistí v průběhu první etapy uplatnění zásady stejné odměny mužů a žen za stejnou práci a bude ji nadále dodržovat.

Odměnou ve smyslu tohoto článku se rozumí obvyklá základní či minimální mzda nebo plat a veškeré ostatní odměny, jež zaměstnavatel přímo nebo nepřímo, v hotovosti nebo v naturáliích vyplácí zaměstnanci v souvislosti se zaměstnáním.

Rovnost odměňování mužů a žen bez diskriminace na základě pohlaví znamená:

a) že se odměna za stejnou práci vypočítává při úkolové mzdě podle stejné sazby;

b) že časová odměna za práci je stejná na stejném pracovním místě.“

2. Směrnice 92/85

3. Článek 2 této směrnice vymezuje význam následujících pojmů:

„a) ,těhotnou zaměstnankyní‘ se rozumí těhotná zaměstnankyně, která uvědomí svého zaměstnavatele o svém stavu v souladu s vnitrostátními právními předpisy nebo zvyklostmi;

b) ,zaměstnankyní krátce po porodu‘ se rozumí každá zaměstnankyně krátce po porodu ve smyslu vnitrostátních právních předpisů nebo zvyklostí, která uvědomí svého zaměstnavatele o svém stavu, v souladu s uvedenými právními předpisy nebo zvyklostmi;

c) ,kojící zaměstnankyní‘ se rozumí každá kojící zaměstnankyně ve smyslu vnitrostátních právních předpisů nebo zvyklostí, která uvědomí zaměstnavatele o svém stavu v souladu s uvedenými právními předpisy nebo zvyklostmi.“

4. Článek 8 odst. 1 ukládá členským státům přijmout „nezbytná opatření, aby zajistily, že zaměstnankyně ve smyslu článku 2 mají nárok na nepřetržité období nejméně čtrnáct týdnů mateřské dovolené rozložené před nebo po porodu v souladu s vnitrostátními právními předpisy nebo zvyklostmi“.

5. Článek 11 stanoví, co se týče práv spojených s pracovní smlouvou, že:

„K zaručení zaměstnankyním ve smyslu článku 2 výkonu jejich práv na ochranu bezpečnosti a zdraví uznaných tímto článkem se stanoví, že:

[…]

2) v případě uvedeném v článku 8 musí být:

a) zaměstnankyním ve smyslu článku 2 zajištěna práva vyplývající z pracovní smlouvy, jiná než jsou práva uvedená v písm. b) níže;

b) zaměstnankyním ve smyslu článku 2 zajištěno zachování odměny za práci a/nebo nároku na odpovídající dávky;

[…]“

6. Podle článku 14 odst. 1: „Členské státy uvedou v účinnost právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení souladu s touto směrnicí nejpozději do dvou let po jejím přijetí nebo zajistí nejpozději do dvou let po přijetí této směrnice, že oba sociální partneři zavedou nezbytná ustanovení prostřednictvím kolektivních smluv […]“.

3. Směrnice 86/378

7. Účel této směrnice je upřesněn v jejím článku 1, podle nějž má směrnice „zavést v systémech sociálního zabezpečení pracovníků zásadu rovného zacházení pro muže a ženy […]“.

8. Článek 6 odst. 1 stanoví:

„Ustanovení, která odporují zásadě rovného zacházení, zahrnují ta založená na pohlaví buď přímo, nebo nepřímo s ohledem zejména na manželský nebo rodinný stav pro:

[…]

g) pozastavení zachování nebo získání nároků na dávky, které přiznává zákon nebo smlouva a jsou vypláceny zaměstnavatelem, během mateřské dovolené nebo volna z rodinných důvodů;

[…]“

B – Vnitrostátní právo

9. Versorgungsanstalt des Bundes und der Länder (penzijní fond Spolkové republiky a zemí, dále jen „VBL“) je právnickou osobou veřejného práva mající vlastní právní subjektivitu, která spadá pod Bundesministerium der Finanzen (spolkové ministerstvo financí).

10. Jeho stanovy ve znění účinném do 31. prosince 2000( ) přiznávaly neúřednickým pracovníkům pojištěným u veřejných podniků právo na pojistnou rentu v rámci povinného doplňkového důchodového systému, vyplácenou po vzniku pojistné události, tedy od okamžiku, kdy pracovník měl dosáhnout normálního důchodového věku [čl. 37 odst.1 písm. b)].

11. Částka této pojistné renty se vypočítává podle čl. 44 odst. 1 první věty písm. a) stanov, který zní:

„Jako pojistná renta se měsíčně poskytuje […] 0,03125 % příjmů podléhajících doplňkovému důchodovému systému, pro nějž byly zaplaceny příspěvky za období od 31. prosince 1977 do začátku pojistné renty (čl. 62).“

12. Co se týče příspěvků nezbytných na financování doplňkového důchodu, čl. 29 stanov stanoví:

„1. Zaměstnavatel je povinen platit měsíční příspěvek ve výši podílu příjmů pojištěnce podléhajících doplňkovému důchodovému systému (odstavec 7), stanoveného na základě čl. 76, včetně příspěvku vybraného od povinně pojištěné osoby podle čl. 76 odst. 1 písm. a).

[…]

7. Příjmy podléhajícími doplňkovému důchodovému systému jsou, není-li dále stanoveno jinak, zdanitelné příjmy, jak jsou definovány v ustanoveních o odvádění příspěvků v systému zákonného důchodového pojištění, během referenčního období.

[…]“

II – Skutkové okolnosti a spor v původním řízení

13. Elisabeth Mayer, která v současné době vykonává povolání samostatné advokátky, pracovala mezi 1. lednem 1990 a 30. zářím 1999 na základě pracovní smlouvy jako zaměstnankyně ve veřejné službě spolkové země Porýní-Falcko. Z toho důvodu byla v rámci systému povinného pojištění pojištěna u VBL.

14. Při narození jejích dvou dětí se na ni vztahoval systém právní ochrany v mateřství( ) jednak během období mezi 16. prosincem 1992 a 5. dubnem 1993 a jednak mezi 17. lednem a 22. dubnem 1994. Během těchto období pobírala:

a) příspěvek v mateřství vyplácený státem( ) a

b) příplatek vyplácený podnikem, jehož částka se rovná rozdílu mezi příspěvkem v mateřství a posledním pobíraným čistým výdělkem( ).

Tento příplatek je osvobozen od daní( ).

15. Během výše uvedených období nedostala žádnou peněžní částku, za kterou by podnik byl povinen odvádět měsíční příspěvky podle čl. 29 odst. 1 stanov VBL, takže tato období nebyla zohledněna pro výpočet nároků na pojistnou rentu.

16. Elisabeth Mayer předložila věc soudům své země s tím, aby tato období byla zohledněna, ale neuspěla.

III – Předběžné otázky

17. Elisabeth Mayer proto podala opravný prostředek k Bundesgerichtshof: ten se domníval, že žalobkyní uplatňované právo nevyplývá z vnitrostátních pravidel, ale závisí na výkladu různých ustanovení práva Společenství. Rozhodl se tedy přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

„1) Brání článek 119 Smlouvy o ES (nyní po změně článek 141 ES) nebo čl. 11 bod 2 písm. a) směrnice 92/85 a čl. 6 odst. 1 písm. g) směrnice 86/378, ve znění směrnice 96/97, použití ustanovení stanov upravujících doplňkový důchodový systém, takových jako dotčených ustanovení v projednávané věci, podle nichž zaměstnankyně za dobu zákonné mateřské dovolené (v projednávaném případě od 16. prosince 1992 do 5. dubna 1993 a od 17. ledna do 22. dubna 1994) nezíská v případě předčasného vystoupení ze systému povinného pojištění od doby, kdy nastala pojistná událost (důchodový věk, neschopnost vykonávat povolání nebo pracovní neschopnost), nároky na poskytnutí pojistné renty, neboť vznik těchto nároků je podmíněn tím, že pracovník během referenčního období pobírá zdanitelný příjem, avšak dávky poskytované zaměstnankyni během mateřské dovolené nepředstavují podle ustanovení vnitrostátního práva zdanitelný příjem?

2) Platí toto zejména v případě, že bude bráno v úvahu, že pojistná renta neslouží – jak je tomu v případě doplňkového starobního důchodu poskytovaného v případě pojistné události, pokud pojištěnec zůstane členem povinného pojištění – zabezpečení zaměstnankyně ve stáří nebo pracovní neschopnosti, ale je určena k uhrazení příspěvků, které za ni byly odváděny po dobu povinného pojištění?“

IV – Řízení před Soudním dvorem

18. VBL a Komise předložily písemná vyjádření, ale E. Mayer toto odmítla s vysvětlením, že nemá co dodat k úvahám, které předkládající soud popsal ve svém usnesení.

19. VBL se domnívá, že ustanovení upravující doplňkový důchodový systém, podle kterých nejsou při výpočtu nároků na pojistnou rentu zohledňována období ochrany v mateřství, jsou v souladu s právem Společenství. Uvádí, že smyslem této dávky, která se liší od starobního důchodu vypláceného v případě, že pracovník dosáhne důchodového věku nebo je postižen pracovní neschopností, je vrátit pojištěnci aktualizovanou protihodnotu příspěvků odvedených během jeho profesního života.

Protože pojistná renta není právem spojeným s pracovním poměrem ve smyslu směrnice 92/85, pravidla, která ji upravují, jsou zjevně v souladu s právem Společenství. Žalovaný dodává, že lhůta stanovená členským státům pro provedení směrnice do vnitrostátního práva v rozhodné době ještě neuplynula.

Mimoto se domnívá, že směrnice 86/378 není v projednávaném případě použitelná, protože jejím účelem je provedení zásady rovného zacházení v systému sociálního zabezpečení pracovníků, mezi které dotčený mechanismus nepatří.

Závěrem tvrdí, že sporná dávka nespadá do rozsahu působnosti článku 119 Smlouvy.

20. Komise soudí, že podřízení nároku na pojistnou rentu podmínce, že pojištěnkyně pobírala během svých mateřských dovolených příjmy podléhající příspěvkům na povinný doplňkový důchodový systém, odporuje pravidlům práva Společenství.

Zejména se domnívá, že systém je v rozporu s čl. 11 bodem 2 písm. a) ve spojení s čl. 8 odst. 1 směrnice 92/85, který se rovněž vztahuje na období ochrany před uplynutím lhůty stanovené pro provedení směrnice.

Podpůrně tvrdí, že čl. 6 odst.1 písm. g) směrnice 86/378 takovému systému brání.

Následkem toho se domnívá, že není nezbytné přezkoumávat slučitelnost sporných pravidel s článkem 119 Smlouvy.

21. Po ukončení písemné části řízení rozhodl Soudní dvůr během své všeobecné schůze dne 22. června 2004, že nebude zahajovat ústní část řízení, jestliže účastníci původního řízení o to ve lhůtě k tomu určené výslovně nepožádají, tedy do 5. července 2004. Protože nikdo z nich nepožádal o vyslechnutí svých ústních vyjádření, je věc připravena k přednesení tohoto stanoviska.

V – Vymezení použitelných pravidel Společenství

22. Předběžné otázky musí být podle mého názoru řešeny ve světle článku 119 Smlouvy.

23. Ve věci se setkávají dvě oblasti, a to oblast vztahující se na těhotné zaměstnankyně a oblast týkající se dávek souvisejících s pracovním poměrem.

24. Vychází-li analýza ze skutečnosti, že období mateřské dovolené E. Mayer nebyla zohledňována, je třeba poukázat na čl. 11 bod 2 směrnice 92/85.

25. Je-li naproti tomu kladen důraz na okolnost, že sporné následky nastaly v rámci výpočtu starobního důchodu spadajícího do systému doplňkového pojištění, zdají se být případnějšími pravidla uvedená ve směrnici 86/378.

26. Oba aspekty jsou úzce spjaty a téměř nemohou být od sebe odděleny. Není tedy namístě dávat přednost jednomu před druhým vzhledem k jeho specialitě, jak to činí Komise se směrnicí 92/85( ). Nejedná se o výlučná pravidla, ale o pravidla doplňková, i když se všechna týkají stejné oblasti.

27. Proč by bylo zapotřebí upřednostňovat pravidlo, jehož účelem je zavést „opatření pro zlepšení bezpečnosti a ochrany zdraví při práci těhotných zaměstnankyň a zaměstnankyň krátce po porodu nebo kojících zaměstnankyň“( ) a dávat jim přednost před těmi, která se týkají „zavedení zásady rovného zacházení pro muže a ženy v systémech sociálního zabezpečení pracovníků“ nebo naopak?

28. Článek 119 Smlouvy podle mého názoru dovoluje učinit spojení a zakotvuje rovné odměňování mužů a žen za stejnou práci.

29. Toto pravidlo primárního práva dovoluje celkově přezkoumat předběžné otázky a vyhnout se tak nevýhodám, které jsou vlastní nevyhnutelně omezenému zkoumání věcného předmětu z důvodu, že přednost by měla být dána jedné nebo druhé z uvedených dvou směrnic( ). Navíc Soudní dvůr sám uznal, že článek 119 Smlouvy se použije „na všechny formy diskriminace, které je možno zjistit pomocí samotných měřítek totožnosti práce a rovnosti odměňování, která vzal v úvahu, aniž by k jejich provádění byla nezbytná opatření Společenství nebo opatření vnitrostátní, která by tato měřítka zavedla.“( )

VI – Analýza předběžných otázek

30. Vezmeme-li za právní rámec Společenství článek 119 Smlouvy, je třeba přezkoumat, zda odměna ve smyslu tohoto ustanovení zahrnuje měsíční pojistnou rentu, kterou VBL musí vyplatit, a v případě kladné odpovědi, zda sporný systém případně obsahuje nedovolenou diskriminaci. Za tím účelem je užitečné řídit se rozsudky, které Soudní dvůr vydal v souvislosti s tímto článkem( ), a rozsudky, které souvisejí se zavedením rovnosti mužů a žen, jak pokud jde o odměňování, tak i pokud jde o zacházení, ve věcech, které se týkají pracovních práv těhotných zaměstnankyň a zaměstnankyň krátce po porodu( ).

31. Postup tímto způsobem nám umožní dát společnou odpověď na obě předběžné otázky, neboť ta druhá pouze upřesňuje první odkazem na účel dotčené pojistné renty.

A – Článek 119 Smlouvy

32. Zásada rovného odměňování mužů a žen za stejnou práci je uznána od roku 1957 v článku 119 Smlouvy( ). V mezinárodní smlouvě je taková zásada málo obvyklým ustanovením. Jednak představuje sociální ideál a přinejmenším nepřímý nástroj harmonizace politiky práce v Evropském společenství, jednak vytváří právní povinnost dosáhnout výsledku( ), ekonomický a sociální cíl sám o sobě. Jeho znění vychází ze znění článku 2 úmluvy 100-1951 Mezinárodní organizace práce( ).

33. Prvním bodem, který je třeba objasnit, je otázka, zda dotčená pojistná renta je zahrnuta v pojmu „odměna“ uvedeném v článku 119 Smlouvy.

34. Současné právo přikládá velkou důležitost pojmu odměny jako prvku pracovního vztahu, i když bylo období, kdy myšlenka bezplatné odměny poskytnuté z dobré vůle nebo jako projev uznání v ní zanechala určité nejasné obrysy. Nesvěřil snad Don Quijote Sanchovi, „že tito panoši nebyli nikdy odměňováni mzdami, ale byli robotníky na milost a nemilost“( ), tázaje se ho poté, „kde jsi viděl nebo četl, že nějaký panoš bludného rytíře jednal se svým pánem o mzdě, kterou by mu pán každý měsíc vyplácel za to, že mu slouží?“( ) Určitost mzdy dává poskytování služeb jeho konečný účel a přeměnil ho na smlouvu( ).

35. Soudní dvůr zahrnul do tohoto pojmu především výhody týkající se dopravy, které poskytoval jeden železniční podnik svým zaměstnancům v důchodu a které se vztahovaly na členy jejich rodiny tak, že rodiče bývalých zaměstnanců měli rovněž právo požívat tyto výhody za stejných podmínek( ); podnikové plány starobního důchodu sestavené na základě kolektivní smlouvy sjednané sociálními partnery a financované zcela nebo z části podnikem( ); pokračování výplat mzdy v případě zdravotní dovolené( ); dávky vyplácené v případě propouštění z ekonomických důvodů, jakož i důchody vyplácené soukromými systémy sociálního zabezpečení( ); odškodné placené členům rady zaměstnanců formou placené dovolené nebo peněžité odměny za přesčasové hodiny z důvodu jejich účasti na školeních, kde jim jsou podávány instrukce pro činnost rady zaměstnanců, i když během těchto období nevykonávají žádnou z činností uvedených v jejich pracovní smlouvě( ), nebo právo na účast v podnikovém plánu starobního důchodu( ).

36. Soudní dvůr měl rovněž za to, zda dávka, kterou podnik vyplácí zaměstnankyni během mateřské dovolené podle právních ustanovení nebo kolektivních smluv, je odměnou ve smyslu článku 119 Smlouvy( ), neboť je vázána na pracovní poměr, a dodává, že existence vztahu mezi odměnou a dávkou je měřítkem, ze kterého je třeba vycházet při posuzování, zda starobní důchod spadá do působnosti článku 119( ). Jinými slovy, součástí tohoto pojetí jsou všechny současné nebo budoucí výhody v hotovosti nebo v naturáliích, pokud jsou vyplaceny, byť i nepřímo, zaměstnavatelem zaměstnanci z důvodu zaměstnáváni tohoto zaměstnance( ). Soudní dvůr však oddělil případné dodatečné příspěvky, které zaměstnanci platí dobrovolně proto, aby získali doplňkové dávky( ).

37. Dotčená pojistná renta je součástí povinného doplňkového důchodového systému( ) a používá se jako náhrada za příspěvky vyplácené z důvodu pracovního vztahu. Tyto vlastnosti ji dovolují zahrnout do oblasti působnosti článku 119 Smlouvy, třebaže jejím účelem není zajistit hmotné zabezpečení pracovníka v jeho stáří nebo v případě pracovní neschopnosti, nýbrž navrátit mu, jakmile skončil jeho pracovní poměr, aktualizovanou hodnotu příspěvků, které během něj platil.

38. Skutečnost, že od 1. ledna 1999 přispívají pracovníci částečně na financování systému, nijak nemění předcházející závěr a Soudní dvůr upřesnil, že tato okolnost nebrání uplatnění článku 119 Smlouvy( ). Příspěvky placené po tomto datu nejsou ostatně předmětem řízení před Bundesgerichtshof.

B – Zásada rovnosti odměňování

39. Protože dotčená renta je odměnou a jako taková podléhá zásadě rovnosti pracovníků a pracovnic, je namístě zjistit, zda se pravidla, jimiž se řídí, shodují s tímto kritériem, a přezkoumat příznaky jejího případného porušení.

40. Podle ustálené judikatury spočívá diskriminace v uplatnění různých pravidel na srovnatelné situace nebo stejného pravidla na situace, které stejné nejsou( ). Pro stanovení, zda jde o diskriminaci, je třeba ověřit, zda sporná ustanovení vyvolávají nepříznivé účinky pro pracovníky toho kterého pohlaví( ), aniž by se zapomnělo, že podobně jako zásada nediskriminace se rovnost odměňování, která je jejím zvláštním vyjádřením, vždy projevuje za srovnatelných okolností( ). Právu Společenství odporuje rovněž každé nepřímé rozdílné zacházení vyplývající například z uplatnění vnitrostátního opatření, které, třebaže je formulováno neutrálním způsobem, znevýhodňuje ve skutečnosti daleko vyšší počet žen než mužů( ).

41. Soudní dvůr rovněž upřesnil, že během zákonné mateřské dovolené se žena nachází ve zvláštní situaci, která vyžaduje specifickou ochranu, rozdílnou od ochrany, které požívají ti, kteří skutečně zastávají své pracovní místo, takže nemůže požadovat zachování stejné odměny během tohoto období( ).

42. Účelem dotčené pojistné renty je kompenzovat dříve placené částky( ). Protože však zaměstnankyně neplatí během své mateřské dovolené příspěvky do povinného doplňkového důchodového systému, pojišťovna odmítá vrátit částky, které nemohou existovat, protože nebyly nikdy zaplaceny.

43. To, že tyto dovolené nebyly vzaty v úvahu při výpočtu výše renty, není důležité; rozhodující je, že zaměstnankyně pobírá odměny, které tomu odporují. To znamená, že rozdíl nespočívá v získání renty, jejíž výše je vyšší nebo nižší v závislosti na počtu příspěvkových období – což by byl důsledek –, ale spočívá ve skutečnosti, že pobírané odměny nejsou spojeny s povinností platit nezbytné příspěvky důchodové správě – zde se jedná o příčinu.

44. Obsahuje v sobě tato posledně jmenovaná okolnost diskriminační zacházení ve smyslu článku 119 Smlouvy?

45. Vše naznačuje, že rozdílné zacházení nevyplývá z mateřství( ), ale spíše ze skutečnosti, že odměny pobírané během ochranného období v mateřství nejsou podrobeny povinnosti platit příspěvky, a že v důsledku toho nejsou příslušné částky vybírány. Totéž platí, pokud zaměstnanec z důvodu nemoci chybí ve své práci, protože od určitého okamžiku již také nejsou podnikem vyplácené příplatky odměnou spadající do povinného doplňkového důchodového systému( ).

46. Posledně uvedená situace se nicméně bez rozdílu týká jak pracovníků, tak i pracovnic, přestože pouze ženy mohou využívat období ochrany v mateřství( ). Situace ženy během tohoto období nesmí být, podle judikatury, stavěna naroveň situaci muže a ženy postižených přechodnou pracovní neschopností( ). Ochrana, o kterou se zde jedná, se týká jednak biologických podmínek ženy během a po těhotenství a jednak jedinečných vztahů, které ji spojují s dítětem v následujících týdnech( ).

47. V systému zakotveném ve stanovách VBL pobírají zaměstnankyně, které využívají mateřské dovolené, menší odměnu – pojistnou rentu, kterou obdrží na konci svého profesního života – protože jsou podřízeny pravidlům, která staví jejich situaci naroveň s jinými situacemi, které se od ní odlišují.

48. Toto rozdílné zacházení v oblasti odměňování není odůvodněné a není ani stanoveno, že by zaměstnankyně měly možnost doplácet chybějící příspěvky doplňkovému systému, aby se zabránilo majetkové újmě, jejímiž oběťmi jsou. Z toho vyplývá, že tento systém je neslučitelný s článkem 119 Smlouvy.

49. Aby učinil konec některým tvrzením týkajícím se důsledků takového uvažování, rozhodl Soudní dvůr, že skutečnost, že penzijní fond založený podle německého práva jako pojišťovací orgán musí být podřízen pojišťovacímu právu, a tedy v tomto právu platné autonomní zásadě rovnosti, a že zvětšení rozsahu jeho povinností pojišťovatele v důsledku článku 119 Smlouvy by mohlo odůvodňovat opatření, která by toto zvětšení pokryla a k nimž by popřípadě mohlo patřit zvýšení příspěvků pro všechny pojištěné zaměstnance, je otázkou, která musí rozhodnuta vnitrostátním právem( ). Vnitrostátnímu zákonodárci rovněž přísluší, aby stanovil prostředky, které by zabraňovaly případnému bezdůvodnému obohacení.

C – Použití směrnic 92/85 a 86/378

50. Předkládající soud se rovněž odvolával na tyto dvě směrnice, jejichž výklad by mohl pomoci vyřešit spor, o němž má rozhodnout.

1. Směrnice 92/85

51. Použití této směrnice v čase je v daném případě sporné, neboť dotčená ochranná období v mateřství uplynula před uplynutím lhůty uložené členským státům pro provedení směrnice do vnitrostátního práva( ).

52. Nicméně tyto časové nesnáze lze vyřešit, jestliže se pojmově odliší práva, jejichž vykonávání skončilo v daném okamžiku, od těch, u nichž tomu tak nebylo. Do prvního případu lze zahrnout například práva vyplývající z článku 8, který ukládá členským státům přijmout nezbytná opatření, aby zajistily, že zaměstnankyně mají nárok na nepřetržité období nejméně čtrnácti týdnů mateřské dovolené: toto ustanovení by nemělo být zbaveno účinků, jestliže k okolnosti rozhodné pro čerpání dovolené došlo před uplynutím lhůty pro provedení směrnice( ).

53. Předkládající soud rovněž vznesl otázku ohledně dodržování článku 11, který se týká „práv vyplývajících z pracovní smlouvy“; domnívám se, že směrnice by se měla použít na dotčenou pojistnou rentu, protože k tomuto datu ještě existovala pracovní smlouva a ještě nedošlo k pojistné události.

54. Oproti názoru, který zastává vnitrostátní soud, dává toto řešení za pravdu oprávněnému názoru VBL a jeho členů, kteří mohli počítat s tím, že nebudou muset očekávat doplňkové dávky podle práv, která platila v minulosti, protože v době, kdy směrnice byla vyhlášena, mohli znát její obsah. Bylo totiž prokázáno, že k vyhlášení směrnice došlo předtím, než E. Mayer čerpala své mateřské dovolené.

55. Článek 11 bod 2 písm. a) zaručuje zaměstnankyním na mateřské dovolené zachování práv vyplývajících z pracovní smlouvy. Právo pobírat pojistnou rentu na základě povinného doplňkového důchodového systému je součástí těchto práv. Proto systém, který brání placení příspěvků, které by dovolily zohlednit tyto dovolené při výpočtu částky této renty, porušuje toto ustanovení.

56. Soudní dvůr takto rozhodl v souvislosti s penzijním plánem zcela financovaným podnikem( ). Navíc, třebaže od l. ledna 1999 platí příspěvky rovněž pracovníci, sdílím názor Bundesgerichtshof, že tato okolnost nebrání tomu, řídit se dřívější judikaturou, což platí, i pokud jde o článek 119 Smlouvy( ).

57. Krom toho chrání směrnice zaměstnankyně před právními a ekonomickými nevýhodami vyplývajícími z mateřských dovolených; skutečnost, že cílem pojistné renty je kompenzovat dříve placené příspěvky, není v tomto ohledu relevantní. Co je skutečně důležité, je vyhnout se tomu, aby zaměstnankyně během těchto mateřských dovolených utrpěly újmy. Bude se dbát na to, aby se ustanovení práva Společenství vztahovalo na práva vyplývající z pracovní smlouvy všeobecně, aniž by se vytvářel rozdíl ve vztahu ke sledovanému cíli.

2. Směrnice 86/378

58. I když není pochyb o tom, že z časového hlediska se tato směrnice může použít( ) , není vůbec jisté, zda tento případ může spadat do její věcné působnosti.

59. Účelem směrnice 86/378 je zavedení zásady rovného zacházení „v systémech sociálního zabezpečení pracovníků“ (článek 1), a to v systémech, „na které se nevztahuje směrnice 79/7/EHS( ) a jejichž účelem je zajistit pracovníkům, jak zaměstnancům, tak osobám samostatně výdělečně činným, v rámci podniku nebo skupiny podniků, v oblasti hospodářské činnosti, z oboru jednoho povolání nebo skupiny povolání, dávky určené jako doplněk k dávkám poskytovaným zákonnými systémy sociálního zabezpečení nebo jako jejich náhrada, nezávisle na tom, zda je členství v těchto systémech povinné, nebo dobrovolné“ (čl. 2 odst. 1).

60. Vzhledem k charakteristikám zkoumaného povinného doplňkového důchodového systému( ) se domnívám, že spadá do věcné působnosti směrnice 86/378 v tom okamžiku, kdy nejsou splněny podmínky žádné z výjimek vyslovených v čl. 2 odst. 2.

61. Zásada rovného zacházení klade překážky ustanovením, jako jsou ustanovení čl. 6 odst. 1 písm. g), která způsobují přerušení požívání nebo nabytí práv v průběhu zákonných nebo smluvených mateřských dovolených vyplácených podnikem.

62. Systém, který nedovoluje brát tato období v úvahu za účelem poskytnutí budoucího starobního důchodu, je proto neslučitelný se směrnicí 86/378.

VII – Závěry

63. Se zřetelem na úvahy, které jsem přednesl, navrhuji Soudnímu dvoru odpovědět na předběžné otázky čtvrtého civilního senátu Bundesgerichtshof takto:

„Stanovy povinného doplňkového důchodového systému, podle nějž nejsou odměny vyplácené zaměstnankyni během mateřské dovolené zdaněny, a proto nepodléhají příspěvkům zakládajícím nárok na měsíční pojistnou rentu, když pracovní poměr skončil, jsou neslučitelné s právem Společenství, konkrétně s článkem 119 Smlouvy o ES.“