ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
7

Body 1 až 3 odůvodnění směrnice 2003/124 zněly: „(1) Rozumní investoři opírají svá investiční rozhodnutí o informace, které již mají k dispozici (‚informace dostupné ex ante‘). Proto by otázka, zda by mohl rozumný investor vzít při investičním rozhodnutí v úvahu konkrétní informaci, měla být hodnocena na základě informací dostupných ex ante. Takové hodnocení musí posoudit předpokládaný dopad informací, zejména s ohledem na souhrn souvisejících činností dotyčného emitenta, spolehlivost zdroje informací a jiné tržní proměnné, které mohou za daných okolností ovlivnit příslušný finanční nástroj nebo odvozený finanční derivát. (2) Ex post informace se mohou použít k ověření předpokladu citlivosti ceny na informace ex ante, neměly by se však použít proti někomu, kdo došel k rozumným závěrům na základě ex ante informací, které měl k dispozici. (3) Právní jistota účastníků trhu by se měla zvýšit díky užšímu vymezení dvou prvků, jež jsou zásadní pro definici důvěrné informace, a sice přesné povahy takové informace a významu jejího možného dopadu na ceny finančních nástrojů nebo odvozených finančních derivátů.“
45

Zatřetí, pokud jde o skutečnost, že od října 2016 nemá VI nárok na sociální dávky, na které má podle svého tvrzení nárok, je třeba konstatovat, že i v případě, že by soudní rozhodnutí ve sporech dotčených v původních řízeních, která se týkají období před tímto datem, měla zakládat povinnost HMRC uskutečnit vyplácení těchto dávek i za období následující po tomto datu, ze spisu předloženého Soudnímu dvoru nevyplývá, že by nevyplácení uvedených dávek vystavilo VI a její rodinu situaci hmotné nouze, což by mohlo odůvodnit použití zrychleného řízení (viz v tomto ohledu rozsudek ze dne 15. července 2021, The Department for Communities in Northern Ireland, C‑709/20, EU:C:2021:602, bod 44). Avšak pouhý zájem jednotlivců, ať je jakkoli důležitý a legitimní, na tom, aby byl rozsah práv, která odvozují z unijního práva, určen co nejrychleji, ani ekonomicky nebo sociálně citlivá povaha případu samy o sobě neznamenají nutnost zrychleného projednání ve smyslu čl. 105 odst. 1 jednacího řádu (v tomto smyslu viz usnesení ze dne 26. listopadu 2020, DSK Bank a FrontEx International, C 807/19, EU:C:2020:967, bod 38).
46

Je třeba dodat, že tutéž povinnost měly vnitrostátní správní orgány, na které se žalobkyně v původním řízení obrátila se žádostí o opětovný zápis svých požívacích práv do katastru nemovitostí (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 4. prosince 2018, Minister for Justice and Equality a Commissioner of An Garda Síochána, C‑378/17, EU:C:2018:979, bod 38 a citovaná judikatura), přičemž tyto orgány však tuto povinnost nerespektovaly a nadále uplatňovaly vnitrostátní právní úpravu dotčenou ve věci v původním řízení, a tudíž tuto žádost zamítly.
3

Body 15, 16 a 34 odůvodnění nařízení č. 1215/2012 znějí takto: „(15) Pravidla pro určení příslušnosti by měla být vysoce předvídatelná a měla by vycházet ze zásady, podle které je příslušnost obecně založena na místě bydliště žalovaného. Příslušnost by měla být na tomto základě vždy určitelná, kromě několika přesně vymezených případů, kdy předmět sporu nebo smluvní volnost stran opravňuje k použití odlišného spojujícího prvku. Sídlo právnické osoby musí být v nařízení samostatně vymezeno tak, aby společná pravidla byla přehlednější a zamezilo se sporům o příslušnost. (16) Kromě místa bydliště žalovaného by měla existovat i jiná kritéria pro určení příslušnosti, založená na úzké vazbě mezi soudem a podanou žalobou nebo usnadňující řádný výkon spravedlnosti. Existence této úzké vazby by měla posílit právní jistotu a předejít možnosti, aby žalovaný byl žalován v řízení před soudem členského státu, jehož příslušnost nemohl rozumně předpokládat. To je důležité zejména ve sporech týkajících se mimosmluvních závazků, které vyplývají z porušení práva na soukromí a práv na ochranu osobnosti, včetně pomluvy. […] (34) Měla by být zajištěna kontinuita mezi [Úmluvou ze dne 27. září 1968 o soudní příslušnosti a výkonu rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 1972, L 299, s. 32), ve znění následných úmluv o přistoupení nových členských států k této úmluvě (dále jen ‚Bruselská úmluva z roku 1968‘)], nařízením [Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 2001, L 12, s. 1; Zvl. vyd. 19/04, s. 42)] a tímto nařízením a za tímto účelem by měla být přijata přechodná ustanovení. Stejná potřeba kontinuity trvá, i pokud jde o výklad Bruselské úmluvy z roku 1968 a nařízení, která ji nahrazují, Soudním dvorem Evropské unie.“
14

Má zejména za to, že důsledky, které by měl z uvedeného usnesení vyvodit, by jej mohly vést buď k tomu, že by nepoužil části uvedené právní úpravy, které brání uložení přiměřených sankcí, nebo k tomu, že by vůbec nepoužil sankce stanovené touto právní úpravou.
28

Z ustálené judikatury Soudního dvora totiž vyplývá, že značný počet osob nebo právních situací, které jsou potenciálně dotčeny rozhodnutím, které má předkládající soud vydat poté, co předložil Soudnímu dvoru žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, nemůže sám o sobě představovat výjimečnou okolnost, která by byla důvodem pro využití zrychleného řízení. Totéž platí pro velký počet věcí, které by mohly být přerušeny do vydání rozhodnutí Soudního dvora o předběžné otázce (rozsudek ze dne 2. září 2021, OTP Jelzálogbank a další, C‑932/19, EU:C:2021:673, bod 23 a citovaná judikatura).
5

Body 1 a 2 odůvodnění nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1051/2013 ze dne 22. října 2013, kterým se mění nařízení č. 562/2006 s cílem stanovit společná pravidla pro dočasné znovuzavedení ochrany vnitřních hranic v mimořádných situacích (Úř. věst. 2013, L 295, s. 1) uváděly: „(1) Vytvoření prostoru, v němž je zaručen volný pohyb osob přes vnitřní hranice, je jedním z hlavních úspěchů Unie. V prostoru bez kontrol na vnitřních hranicích je nezbytné mít schopnost společně reagovat na situace vážně ovlivňující veřejný pořádek nebo vnitřní bezpečnost tohoto prostoru, jeho částí nebo jednoho či více členských států, a to umožněním dočasného znovuzavedení ochrany vnitřních hranic v mimořádných situacích, aniž by byla ohrožena zásada volného pohybu osob. Vzhledem k dopadu, který mohou mít taková krajní opatření na všechny osoby, jež mají právo pohybovat se v tomto prostoru bez kontrol na vnitřních hranicích, by pro znovuzavedení těchto opatření měly být stanoveny podmínky a postupy, aby se zajistila jejich výjimečná povaha a dodržování zásady přiměřenosti. Rozsah a trvání dočasného znovuzavedení těchto opatření by se měly omezit na nejmenší míru nutnou jako reakce na závažnou hrozbu pro veřejný pořádek nebo vnitřní bezpečnost. (2) Volný pohyb osob v prostoru bez kontrol na vnitřních hranicích je klíčovým úspěchem Unie. Jelikož má dočasné znovuzavedení ochrany vnitřních hranic vliv na tento volný pohyb osob, mělo by být jakékoli rozhodnutí o takovém znovuzavedení přijato v souladu se společně dohodnutými kritérii a mělo by být řádně oznámeno [Evropské komisi] nebo doporučeno orgánem Unie. V každém případě by znovuzavedení ochrany vnitřních hranic mělo zůstat výjimkou a mělo by být uskutečněno jen jako krajní opatření v nezbytně nutném rozsahu a délce trvání a na základě konkrétních objektivních kritérií a posouzení jeho nezbytnosti, které by mělo být monitorováno na úrovni Unie. Pokud je v důsledku závažné hrozby pro veřejný pořádek nebo vnitřní bezpečnost nutno přijmout okamžitá opatření, měly by mít členské státy možnost znovu zavést ochranu svých vnitřních hranic na dobu, která nepřesáhne deset dní. Jakékoliv prodloužení této doby je třeba monitorovat na úrovni Unie.“
45

Pokud by závěr o existenci stálé provozovny závisel na tom, že personál této provozovny bude vázán pracovní smlouvou k samotné osobě povinné k dani a že jí budou patřit hmotné zdroje, bylo by kritérium stanovené v čl. 11 odst. 1 prováděcího nařízení č. 282/2011 aplikováno příliš striktně. Takové kritérium by dále nepřinášelo velkou právní jistotu při určování místa rozhodného pro vznik daňové povinnosti u poskytování služeb, pokud by k přenesení daňové povinnosti za tyto služby z jednoho členského státu do druhého stačilo, že osoba povinná k dani uspokojuje své personální a věcné potřeby prostřednictvím různých poskytovatelů služeb.
33

Nařízení v přenesené pravomoci č. 639/2014 přijaté za tímto účelem, které ve svém bodě 4 odůvodnění uvádí, že přijímají-li členské státy prováděcí opatření k unijní právní úpravě, měly by při výkonu své diskreční pravomoci dodržovat určité zásady, zejména zásadu zákazu diskriminace, se v tomto ohledu omezuje na to, že v ustanoveních týkajících se definicí obsažených v nařízení č. 1307/2013, a zvláště v jeho článku 5, který vymezuje rámec uvedený v předcházím bodě, stanoví, že „pro účely čl. 4 odst. 1 písm. c) bodu iii) [nařízení č. 1307/2013] minimální činnost, kterou stanoví členské státy a kterou je třeba provádět na zemědělských plochách přirozeně ponechávaných ve stavu vhodném pro pastvu nebo pěstování plodin, je činnost, kterou musí zemědělec provádět alespoň jednou ročně“, přičemž pokud je to opodstatněné z důvodů ochrany životního prostředí, mohou se členské státy rozhodnout uznávat také činnosti, jež jsou prováděny jen každý druhý rok.
103

Jak v podstatě uvedl generální advokát v bodě 92 svého stanoviska, takový výklad zásady překážky věci pravomocně rozsouzené by tedy vedl k tomu, že pokud by bylo dřívější rozhodnutí soudu, které se stalo konečným, založeno na výkladu, který je v rozporu s unijním právem, opakovalo by se nesprávné použití tohoto práva v každém rozhodnutí přijatém občanskoprávními soudy týkajícím se téhož právního vztahu, aniž by bylo možné tento výklad učiněný v rozporu s uvedeným právem napravit (obdobně viz rozsudek ze dne 2. dubna 2020, CRPNPAC a Vueling Airlines, C‑370/17 a C‑37/18, EU:C:2020:260, bod 95 a citovaná judikatura).
20

Předkládající soud zdůrazňuje, že nařízení č. 650/2012 zavádí systém pro řešení sporů o příslušnost, který musí soudy členských států, jimž byl spor předložen, uplatnit z vlastního podnětu, pokud tento spor spadá do věcné působnosti tohoto nařízení. Nebylo by přitom logické, aby se soudy mohly poté, co z vlastního podnětu uplatnily nařízení k rozhodnutí kompetenčního sporu, prohlásit za nepříslušné ve prospěch soudů třetího státu na základě samotného článku 4 tohoto nařízení, aniž by předem zkoumaly, zda mají podpůrnou příslušnost na základě článku 10 téhož nařízení. Podle předkládajícího soudu by tedy bylo logičtější, aby uvedené soudy byly povinny zkoumat, a to i z vlastního podnětu, všechna v úvahu přicházející kritéria pro určení příslušnosti.
47

Aniž by tyto právní předpisy vylučovaly ze své působnosti situace spadající do působnosti svobody usazování, vztahují se na investice uskutečněné s cílem investovat bez úmyslu ovlivňovat řízení a kontrolu podniku. Z toho důvodu mohou mít vliv převážně na volný pohyb kapitálu. Případná omezení svobody usazování vyplývající z uvedených právních předpisů představují nevyhnutelný důsledek omezení volného pohybu kapitálu a neodůvodňují proto samostatný přezkum týchž právních předpisů s ohledem na článek 49 SFEU (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 16. prosince 2021, UBS Real Estate, C‑478/19 a C‑479/19, EU:C:2021:1015, bod 33 a citovaná judikatura).
43

Tento závěr je podpořen skutečností, že pokud je protiprávně dovezené zboží zajištěno a zabaveno orgány poté, co překonalo první celní úřad nacházející se na území Unie, je třeba mít za to, že toto zboží bylo dovezeno do Unie, takže ve vztahu k němu nastala skutečnost vedoucí ke vzniku povinnosti ke spotřební dani (obdobně viz rozsudek ze dne 29. dubna 2010, Dansk Transport og Logistik, C‑230/08, EU:C:2010:231, bod 74).
32

Závěr uvedený v bodě 27 tohoto rozsudku je konečně potvrzen i cílem nařízení č. 261/2004 spočívajícím v ochraně spotřebitele. Jak zdůraznil generální advokát v bodě 41 svého stanoviska, činit rozdíl na základě toho, zda ke zpoždění došlo v prvním či druhém úseku letu s mezipřistáním, který byl předmětem jediné rezervace, takže by společnost United Airlines měla povinnost vyplatit náhradu při zpoždění, k němuž došlo v prvním úseku tohoto letu, avšak při zpoždění v druhém úseku uvedeného letu by tuto povinnost neměla, by bylo neodůvodněné, když takový let s mezipřistáním musí být pro účely náhrady považován za jeden celek a cestující dorazí do cílového místa určení v obou případech se stejným zpožděním, a tedy se stejnými problémy.
24

Za těchto podmínek se Juzgado de Primera Instancia no 49 de Barcelona (soud prvního stupně č. 49 v Barceloně, Španělsko) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1) Je judikatorní výklad článku 251, čl. 394 odst. 3 a článku 411 [LEC] provedený rozhodnutím ze dne 1. října 2019, podle kterého hodnota předmětu řízení odpovídá hospodářskému významu žalobního nároku, a lze tedy snížit odměnu, kterou spotřebitel zaplatil svému advokátovi, a to na základě pevné částky (18000 eur), stanovené zákonem pouze pro případ, že hodnotu předmětu řízení nelze určit, a nikoliv pro případ, kdy tato hodnota nebyla určena, v rozporu s čl. 6 odst. 1 a čl. 7 odst. 1 směrnice [93/13], protože nemůže obnovit právní a faktickou situaci spotřebitele, ve které by se nacházel, kdyby uvedené ujednání nebylo sjednáno, a to přestože soud prohlásil ujednání za zneužívající, a protože neodstraňuje nepřiměřenou procesní podmínku související s omezením nákladů řízení, přičemž toto odstranění by spotřebiteli zaručilo vhodnější a účinnější prostředky k legitimnímu uplatnění jeho práv? 2) Je čl. 394 odst. 3 [LEC] sám o sobě v rozporu s čl. 6 odst. 1 a čl. 7 odst. 1 směrnice [93/13] a znemožňuje nebo nadměrně ztěžuje soudní uplatnění práv, která uvedená směrnice přiznává spotřebitelům, protože omezení, které tento článek ukládá spotřebiteli v tom smyslu, že musí nést část vlastních nákladů řízení, znamená, že nelze obnovit právní a faktickou situaci spotřebitele, ve které by se nacházel, kdyby uvedené ujednání nebylo sjednáno, a to přestože soud prohlásil ujednání za zneužívající, a protože neodstraňuje nepřiměřenou procesní podmínku související s omezením nákladů řízení, přičemž toto odstranění by spotřebiteli zaručilo vhodnější a účinnější prostředky k legitimnímu uplatnění jeho práv?“
37

Podle názoru tohoto soudu brání tyto pokyny tomu, aby zboží dotčené v původním řízení mohlo být osvobozeno od spotřební daně z destilátů, pokud by mělo být zařazeno do podpoložky 13021905 nebo čísla 3301 KN. Toto osvobození by se naopak na toto zboží vztahovalo, kdyby bylo zařazeno do čísla 3302 KN, i když výrobky spadající do tohoto čísla mohou obsahovat více alkoholu než výrobky spadající do jejího čísla 3301.
31

Restriktivní výklad pojmu „rozhodnutí“ ve smyslu čl. 2 písm. a) nařízení č. 1215/2012 by v konečném důsledku vedl k tomu, že by byla vytvořena kategorie aktů soudů, jež by sice nebyly uvedeny mezi výjimkami taxativně vyjmenovanými v článku 45 tohoto nařízení, ale pod pojem „rozhodnutí“ by nemohly spadat, a soudy ostatních členských států by tedy nebyly povinny je vykonat. Existence takové kategorie aktů by byla neslučitelná se systémem zavedeným v článcích 39, 45 a 46 uvedeného nařízení, který počítá s automatickým výkonem soudních rozhodnutí a vylučuje kontrolu příslušnosti soudů členského státu původu soudy dožádaného členského státu (obdobně viz rozsudek ze dne 15. listopadu 2012, Gothaer Allgemeine Versicherung a další, C‑456/11, EU:C:2012:719, bod 31).
35

Toto ustanovení tudíž nevylučuje, aby podniku, který není přímým konkurentem příjemkyně podpory, mohlo být přiznáno postavení zúčastněné strany, jestliže tvrdí, že poskytnutím podpory by mohly být ovlivněny jeho zájmy. K tomu postačí, když tento podnik právně dostačujícím způsobem prokáže, že podpora může mít konkrétní dopad na jeho situaci (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 24. května 2011, Komise v. Kronoply a Kronotex, C‑83/09 P, EU:C:2011:341, body 64 a 65 a citovaná judikatura). Ačkoli tedy zásah do zájmů tohoto podniku může být pouze potenciální, riziko konkrétního dopadu na tytéž zájmy musí být prokázáno právně dostačujícím způsobem.
72

Mimoto výklad článku 3 nařízení č. 2988/95, podle kterého se unijní normotvůrce v odstavci 2 omezil na stanovení lhůty pro výkon pouze rozhodnutí ukládajících správní sankci, zatímco v odstavci 1 tohoto článku stanovil pravidla promlčení použitelná na stíhání, která mohou vést k přijetí rozhodnutí, kterými se ukládají nejen takové sankce, ale i správní opatření, by byl nekonsistentní. Vedl by k tomu, že by unijní právo nestanovilo lhůtu pouze pro výkon správních opatření, což by bylo v rozporu s cílem uvedeného článku 3, jakož i s obecnou systematikou režimu promlčení, který unijní právo zavedlo (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 3. září 2015, Sodiaal International, C‑383/14, EU:C:2015:541, bod 25).
21

Tento soud uvádí, že pro jiné nemocnice než veřejnoprávní subjekty vyhrazuje § 4 bod 14 písm. b) bod aa) UStG osvobození od DPH nemocnicím, které byly jako první začleněny do nemocničního plánu a jejichž služby naplňují potřeby vymezené z hlediska práva sociálního zabezpečení. Podle § 108 a § 109 odst. 3 bodu 3 SGB V mohou zákonné zdravotní pojišťovny nebo náhradní zdravotní pojišťovny uzavřít smlouvu o poskytování péče s nemocnicí pouze tehdy, pokud to je nezbytné pro nemocniční péči odpovídající potřebám pojištěnců. I když je nemocnice začleněna do nemocničního plánu, jsou i nadále relevantní hospodářské aspekty, neboť podle § 1 KHG je cílem posledně zmíněného zákona přispět k únosným sazbám za péči. Podle předkládajícího soudu tedy žádná další nemocnice nemůže být začleněna do nemocničního plánu jeho spolkové země, a v důsledku toho ani uzavřít smlouvy o poskytování péče se zákonnými zdravotními pojišťovnami, pokud v této spolkové zemi existuje pro daný lékařský obor dostatečné množství nemocničních lůžek.
5)

Jestliže je vnitrostátní soud povinen rozhodnout, že je vnitrostátní opatření neslučitelné s článkem 15 směrnice 2002/58 vykládaným ve světle Listiny, je oprávněn omezit časové účinky takového rozhodnutí, je-li přesvědčen, že pokud by tak neučinil, mělo by to za následek ‚chaos a poškození veřejného zájmu‘ [v souladu s přístupem například ve věci R (National Council for Civil Liberties) v. Secretary of State for Home Department a Secretary of State for Foreign Affairs [2018] EWHC 975, bod 46]?
19

Dne 20. prosince 2019 zaslala Komise Radě pracovní dokument připravený jejími útvary, nadepsaný „Union submission to the seventh meeting of the [ISWG-GHG] of the IMO in London from 23 to 27 March 2020 on the introduction of lifecycle guidelines to estimate well-to[-]tank greenhouse gas (GHG) emissions of sustainable alternative fuels to incentivise the uptake of sustainable alternative fuels at global level“ [Oznámení Unie pro 7. zasedání [ISWG-GHG] organizace IMO, které se bude konat v Londýně ve dnech 23. až 27. března 2020, týkající se zavedení pokynů stran životního cyklu pro odhad emisí skleníkových plynů (Well-to-Tank) z udržitelných alternativních paliv, ve snaze podpořit využívání udržitelných alternativních paliv na celosvětové úrovni] [SWD (2019) 456 final].
57

Z výše uvedených úvah vyplývá, že pokud má v takové situaci, jako je situace, o kterou jde ve věci v původním řízení, vnitrostátní soud s ohledem na povahu smlouvy o úvěru za to, že není možné obnovení stavu, v němž by se smluvní strany nacházely, pokud by tato smlouva nebyla uzavřena, přísluší mu, aby zajistil, že se spotřebitel bude v konečném výsledku nacházet v situaci, ve které by se nacházel, pokud by ujednání považované za zneužívající nikdy neexistovalo.
6

Článek 1741 CGI ve znění použitelném v době rozhodné z hlediska skutkového stavu v původním řízení, vycházející ze zákona č. 2010–1658 ze dne 29. prosince 2010, stanovil: „Aniž jsou dotčena zvláštní ustanovení obsažená v tomto zákoníku, každému, kdo se podvodně vyhnul nebo pokusil vyhnout stanovení nebo úplnému nebo částečnému zaplacení daní, na které se vztahuje tento zákoník, a to buď tím, že nepodal dobrovolně daňové přiznání ve stanovené lhůtě, nebo tím, že dobrovolně zatajil část částek podléhajících dani, nebo tím, že připravil svou platební neschopnost nebo jinak ztížil výběr daně, nebo tím, že jednal jiným podvodným způsobem, bude uložena pokuta ve výši 37500 eur a trest odnětí svobody v délce pěti let, a to bez ohledu na příslušné daňové sankce. Pokud byly činy spáchány nebo usnadněny prostřednictvím nákupů nebo prodejů bez faktury nebo s fakturami, které se netýkají skutečných plnění, nebo měly za cíl získat neoprávněné náhrady od státu, bude pachatel potrestán pokutou 75000 eur a trestem odnětí svobody v délce pěti let. Toto ustanovení je však použitelné pouze v případě zatajení, které překročí jednu desetinu základu daně nebo částku 153 eur. Každá osoba odsouzená na základě ustanovení tohoto článku může být zbavena občanských a rodinných práv v souladu s ustanoveními článku 131-26 trestního zákoníku. Soud může navíc nařídit, aby bylo vydané rozhodnutí zveřejněno a šířeno za podmínek stanovených v článcích 131-35 nebo 131-39 trestního zákoníku. […]“
14

Článek 19c tohoto zákona, nadepsaný „Přeměna úvěru“, v odstavcích 1, 5 a 6 stanoví: „1. Do 45 dnů ode dne nabytí účinnosti tohoto zákona je věřitel povinen zaslat spotřebiteli doporučeným dopisem s doručenkou výpočet přeměny úvěru, se stavem vypočteným ke dni 30. září 2015 v souladu s článkem 19c tohoto zákona, jakož i s návrhem nové úvěrové smlouvy nebo pozměněné úvěrové smlouvy. […] 5. V případě akceptace přeměny úvěru je spotřebitel povinen informovat věřitele, že akceptuje výpočet přeměny, a to buď doporučeným dopisem s doručenkou, nebo osobně, do 30 dnů ode dne, kdy obdržel výpočet přeměny podle odstavce 1 tohoto článku a přehled stavu všech pohledávek věřitele, to znamená přehled zbývajících dlužných částek podle odstavce 2 tohoto článku. 6. Pokud spotřebitel neakceptuje výpočet přeměny úvěru nebo neuzavře s věřitelem dohodu uvedenou v čl. 19c odst. 1 bodě 6 tohoto zákona, pokračuje splácení úvěru podle platných smluvních podmínek a v souladu s ustanoveními tohoto zákona.“
44

Výklad tohoto ustanovení, který by z pojmu „pracovní podmínky“ ve smyslu posledně uvedeného ustanovení vylučoval možnost jmenování na dobu neurčitou, by v rozporu s cílem stanoveným v uvedeném ustanovení znamenal omezení rozsahu ochrany přiznané dotyčným pracovníkům proti diskriminaci tím, že by zavedl rozlišení založené na povaze pracovních podmínek, které znění tohoto ustanovení nijak nenaznačuje [v tomto smyslu viz usnesení ze dne 15. října 2019, AEAT (Výpočet počtu odpracovaných let pro zaměstnance pracující na částečný úvazek vertikálně cyklického typu), C‑439/18 a C‑472/18, nezveřejněné, EU:C:2019:858, bod 31].
137

Podle společnosti Zhejiang se Tribunál mimoto dopustil pochybení, když v bodě 269 napadeného rozsudku schválil přístup Komise, podle kterého dovoz z Indie nebo z jiných třetích zemí nebyl jediným činitelem, který způsobil výrobnímu odvětví Unie újmu během období přezkumného šetření. Má za to, že tvrzení Tribunálu, podle kterého větší rozdíl uvedený společností Zhejiang vyplývá z nezohlednění ceny dovozu v rámci režimu aktivního zušlechťovacího styku, opomíjí skutečnost, že bezešvé trubky a duté profily z nerezavějící oceli společnosti Zhejiang podléhající režimu aktivního zušlechťovacího styku nikdy nebyly dováženy do Unie a nikdy nebyly propuštěny do volného oběhu na unijním trhu. Dovozuje z toho, že se Tribunál dopustil v bodech 268 et 269 napadeného rozsudku nesprávného právního posouzení, když do svých závěrů o cenovém podbízení zahrnul ceny uplatňované společností Zhejiang u bezešvých trubek a dutých profilů z nerezavějící oceli používaných v rámci celního režimu aktivního zušlechťovacího styku.