STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

MANUELA CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONY

přednesené dne 5. prosince 2017 ( 1 )

Věc C‑478/16 P

Úřad Evropské unie pro duševní vlastnictví (EUIPO)

proti

Group OOD

„Kasační opravný prostředek – Ochranná známka Evropské unie – Definice a nabytí ochranné známky Evropské unie – Relativní důvody pro zamítnutí zápisu – Námitka podaná majitelem nezapsané ochranné známky nebo jiného označení užívaného v obchodním styku – Přezkum odvolacím senátem – Nové nebo dodatečné důkazy – Porušení čl. 8 odst. 4 a čl. 76 odst. 2 nařízení č. 207/2009“

1. Projednávaný kasační opravný prostředek představuje pro Soudní dvůr příležitost upřesnit judikaturu, kterou vydal v souvislosti s posuzováním vnitrostátních právních předpisů v řízeních vedených před Úřadem Evropské unie pro duševní vlastnictví (EUIPO). Za tímto účelem bude muset nejprve zjistit, zda se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení tím, že požadoval, aby odvolací senát EUIPO přezkoumal z moci úřední určité důkazy týkající se vnitrostátního práva.

2. Spor, který se nyní nachází ve stadiu řízení o kasačním opravném prostředku, započal v okamžiku, kdy podnik (Group OOD) vyjádřil nesouhlas s přihláškou ochranné známky EU, přičemž se na základě čl. 8 odst. 4 nařízení (ES) č. 207/2009 ( 2 ) dovolával skutečnosti, že je majitelem jiné obdobné nezapsané ochranné známky, která má dopad pouze na vnitrostátní úrovni, s právem přednosti.

3. Oddělení EUIPO (konkrétně námitkové oddělení a odvolací senát) žádost podanou Group OOD zamítly, neboť měly za to, že tento podnik nepředložil dostatečné důkazy označující vnitrostátní právo použitelné na jeho nezapsanou ochrannou známku nebo tak učinil opožděně.

4. Tribunál nicméně zrušil ( 3 ) konečné rozhodnutí odvolacího senátu, jemuž vytkl, že neuplatnil volný prostor k uvážení, který mu náležel, aby z moci úřední přezkoumal obsah a působnost dovolávaného vnitrostátního práva. Tribunál kromě toho vyloučil, že by údaje, jež poskytla Group OOD odvolacímu senátu, byly zcela nové, což by bývalo mohlo odůvodnit způsob, jakým tento senát postupoval.

I. Právní rámec

A. Nařízení č. 207/2009 ( 4 )

5. Článek 8 odst. 4 stanoví: „4. Na základě námitek majitele nezapsané ochranné známky nebo jiného označení užívaného v obchodním styku, jehož význam není pouze místní, se přihlášená ochranná známka nezapíše, pokud podle právních předpisů Společenství nebo práva členského státu, které se na toto označení vztahují a) práva k tomuto označení vznikla přede dnem podání přihlášky ochranné známky [EU], případně přede dnem práva přednosti, uplatněného ve vztahu k přihlášce ochranné známky [EU]; b) toto označení poskytuje svému majiteli právo zakázat užívání pozdější ochranné známky.“

6. Článek 76, který se zabývá zkoumáním skutečností úřadem z úřední moci, stanoví: „1. V průběhu řízení zkoumá úřad skutečnosti z moci úřední; v řízení týkajícím se relativních důvodů zamítnutí se však úřad při zkoumání omezí na skutečnosti, důvody[ ( 5 )] a návrhy přednesené účastníky. 2. Úřad nemusí přihlížet ke skutečnostem, které účastníci včas neuvedli, ani k důkazům, které včas nepředložili.“

B. Nařízení č. 2868/95 ( 6 )

7. Pravidlo 19, jehož předmětem je odůvodnění námitek, stanoví: „1. Úřad poskytne osobě, která námitky podala, příležitost uvést skutečnosti, důkazy a argumenty na podporu svých námitek nebo na doplnění jakýchkoliv skutečností, důkazů a argumentů, které již byly předloženy podle pravidla 15 odst. 3, ve lhůtě, kterou stanoví a která bude činit alespoň dva měsíce ode dne, kdy bude námitkové řízení považováno za zahájené v souladu s pravidlem 18 odst. 1. 2. Ve lhůtě uvedené v odstavci 1 předloží osoba, která námitky podala, i důkaz o existenci, platnosti a rozsahu ochrany své starší známky nebo staršího práva a důkazy o svém oprávnění podat námitky. Osoba, která námitky podala, předloží zejména tyto důkazy: […] d) jsou-li námitky založeny na starším právu ve smyslu čl. 8 odst. 4 nařízení [č. 207/2009], důkazy o jeho nabytí, pokračující existenci a rozsahu ochrany tohoto práva; […] 3. Informace a důkazy uvedené v odstavcích 1 a 2 budou v jazyce řízení nebo budou doprovázeny překladem. Překlad bude předložen ve lhůtě stanovené pro podání originálu. 4. Úřad nebude brát v úvahu písemná podání a dokumenty nebo jejich části, které nebyly předloženy nebo přeloženy do jazyka řízení ve lhůtě stanovené úřadem.“

8. Pravidlo 20 odst. 1, jež se týká přezkoumání námitek, stanoví: „1. Neprokáže-li do uplynutí lhůty uvedené v pravidle 19 odst. 1 osoba, která námitky podala, existenci, platnost a rozsah ochrany své starší známky nebo staršího práva a své oprávnění k podání námitek, budou námitky zamítnuty jako neodůvodněné.“

9. Pravidlo 50 odst. 1 třetí pododstavec stanoví: „Směřuje-li odvolání proti rozhodnutí námitkového oddělení, omezí senát přezkum odvolání na skutečnosti a důkazy předložené ve lhůtách stanovených nebo určených námitkovým oddělením v souladu s nařízením a těmito pravidly, pokud se senát nedomnívá, že by měly být vzaty v úvahu další nebo doplňkové skutečnosti a důkazy podle čl. [76] odst. 2 nařízení.“

II. Skutečnosti předcházející sporu

10. Dne 13. února 2012 ( 7 ) podal Kosta Iliev u EUIPO přihlášku ochranné známky EU pro určité služby náležející do tříd 35, 39 a 43 Niceské dohody ( 8 ). Požadovaný zápis se týkal následujícího obrazového označení:

11. Dne 11. července 2012 podala Group OOD na základě článku 41 nařízení č. 207/2009 námitku proti zápisu nového označení, přičemž tvrdila, že je majitelkou nezapsané obrazové ochranné známky, kterou používá v Bulharsku, České republice, Maďarsku, Polsku a na Slovensku pro služby náležející do třídy 39 a která je vyobrazena níže:

12. Group OOD uvedla, že tuto nezapsanou ochrannou známku používala od roku 2003 pro služby mezistátní autobusové dopravy poskytované v podobě provozování pravidelné autobusové linky mezi Sofií (Bulharsko) a Prahou (Česká republika), a na podporu svých námitek předložila celou řadu dokumentů.

13. Rozhodnutím ze dne 14. června 2013 námitkové oddělení námitky podané Group OOD zamítlo z důvodu, že jmenovaná neupřesnila ani nepředložila důkaz týkající se použitelného vnitrostátního práva, na jehož základě by mohlo být užívání přihlášené ochranné známky v dotčených členských státech zakázáno.

14. Odvolání, jež podala Group OOD proti rozhodnutí námitkového oddělení, zamítl čtvrtý odvolací senát ( 9 ), který měl v podstatě za to, že:

III. Řízení před Tribunálem a napadený rozsudek

15. Dne 1. srpna 2014 podala Group OOD k Tribunálu žalobu na neplatnost výše uvedeného rozhodnutí odvolacího senátu. Uplatnila přitom tři žalobní důvody, z nichž první vychází z porušení čl. 76 odst. 1, druhý z porušení čl. 76 odst. 2 a třetí z porušení čl. 8 odst. 4 nařízení č. 207/2009.

16. Tribunál v napadeném rozsudku přijal tvrzení uplatňované společností Group OOD poté, co prozkoumal všechny tři výše uvedené žalobní důvody společně. Vzhledem k tomu, že se žaloba týkala povinnosti žalobkyně doložit obsah bulharských právních předpisů ve smyslu pravidla 19 odst. 2 písm. d) nařízení č. 2868/95, bylo nutné předběžně ověřit, zda měl odvolací senát, jemuž byly tyto údaje předloženy poprvé, možnost tyto údaje zohlednit.

17. V napadeném rozsudku je uvedeno zaprvé, že pravidlo 19 odst. 2 písm. d) nařízení č. 2868/95 neuvádí přesně a taxativně dokumenty, které je třeba poskytnout na podporu námitek založených na čl. 8 odst. 4 nařízení č. 207/2009. Toto pravidlo totiž uvádí pouze povinnost předložit důkaz o nabytí, pokračující existenci a rozsahu ochrany staršího práva ve smyslu výše uvedeného článku, bez dalšího upřesnění ( 11 ). Tribunál vyloučil, že by posuzovací pravomoc odvolacího senátu uvedená v čl. 76 odst. 2 nařízení č. 207/2009 týkající se skutečností a důkazů předložených opožděně, musela být vykonávána restriktivně ( 12 ).

18. Zadruhé Tribunál zamítl argument, jímž EUIPO tvrdil, že odkazy na tři ustanovení bulharského práva nepředstavovaly doplňkové údaje (tj. jediné údaje, jež mohou být předloženy opožděně), nýbrž údaje zcela nové. Podle Tribunálu se jednalo o důkazy, jimiž se prokazuje nabytí, pokračující existence a rozsah ochrany nezapsané bulharské ochranné známky ve smyslu čl. 8 odst. 4.

19. Tribunál prohlásil, že na odkaz na ustanovení bulharského právního řádu se každopádně vztahuje čl. 76 odst. 2 nařízení č. 207/2009, jehož se Group OOD dovolávala před odvolacím senátem. Kromě toho i za předpokladu, že by tento odkaz nestačil ke splnění povinnosti spočívající v prokázání vnitrostátních právních předpisů, nic to nemění na tom, že odvolací senát měl vykonat svou posuzovací pravomoc, což neučinil ( 13 ).

20. V souvislosti se splněním povinnosti předložit důkaz o vnitrostátních právních předpisech ve smyslu pravidla 19 odst. 2 písm. d) nařízení č. 2868/95 je v napadeném rozsudku uvedeno, že ani nařízení č. 207/2009 a č. 2868/95, ani judikatura neurčují způsob, jakým má být prokázán obsah těchto předpisů. Na základě toho bylo dále uvedeno, že odvolací senát nemohl vyžadovat, aby žalobkyně předložila výňatek z Darzhaven vestnik (bulharský Úřední věstník) nebo oficiální bulharské znění, zejména je-li jazykem řízení před EUIPO angličtina. V této souvislosti bylo uvedeno, že ke správné identifikaci použitelného vnitrostátního práva a k tomu, aby mohl přihlašovatel ochranné známky vykonávat právo se v řízení účinně bránit, není nezbytné ani to, aby znění těchto právních předpisů vycházelo z úředního zdroje ( 14 ).

21. Tribunál použil per analogiam rozsudek OHIM v. National Lottery Commission ( 15 ), přičemž uvedl, že je věcí příslušných oddělení EUIPO, aby posoudila, zda jsou poskytnuté údaje o vnitrostátním právu rozhodné a nakolik jsou významné. Za tímto účelem se zmíněná oddělení musí s daným vnitrostátním právem obeznámit z moci úřední, pokud je takové obeznámení nezbytné pro posouzení podmínek použití daného důvodu pro zamítnutí zápisu, zejména pokud jde o věcnou správnost tvrzených skutečností nebo důkazní sílu předložených dokladů.

22. Měl-li odvolací senát pochybnosti o věrné reprodukci, použitelnosti či výkladu vnitrostátního práva, měl povinnost uplatnit ověřovací pravomoc, konkrétně provedením důkladnějšího posouzení obsahu a rozsahu ustanovení uplatněného vnitrostátního práva, a to buď z moci úřední, nebo tím, že by osobu podávající námitky vyzval, aby podložila informace týkající se vnitrostátního práva, které předložila ( 16 ).

23. Tribunál dospěl k závěru, že odvolací senát nemohl odmítnout odkaz na čl. 12 odst. 6 bulharského zákona o ochranných známkách, který osoba podávající námitky uvedla ve své stížnosti, aniž by uplatnil svou ověřovací pravomoc. Zrušil proto napadené rozhodnutí a rozhodl, že EUIPO a K. Iliev ponesou vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené společností Group OOD.

IV. Řízení před Soudním dvorem a návrhová žádání účastníků řízení

24. Kasační opravný prostředek došel kanceláři Soudního dvora dne 19. září 2016. Kasační odpověď Group OOD došla dne 23. ledna 2017.

25. EUIPO navrhuje, aby Soudní dvůr napadený rozsudek zrušil a uložil společnosti Group OOD náhradu nákladů řízení. Posledně jmenovaná společnost naopak navrhuje, aby Soudní dvůr kasační opravný prostředek zamítl a uložil EUIPO náhradu nákladů řízení.

26. Na základě návrhu, který podali oba účastníci řízení podle čl. 76 odst. 1 jednacího řádu, se dne 28. září 2017 konalo jednání, jehož se zúčastnili oba účastníci řízení.

V. Přezkum kasačního opravného prostředku

A. K prvnímu důvodu kasačního opravného prostředku vycházejícímu z porušení čl. 76 odst. 2 nařízení č. 207/2009 vykládaného ve spojení s pravidlem 50 odst. 1 nařízení č. 2868/95

1. Shrnutí argumentů účastníků řízení

27. EUIPO tvrdí zaprvé, že Soudní dvůr jasně vymezil povinnosti, které náleží osobě podávající námitku proti zápisu ochranné známky: tato osoba musí nejen splnit obě podmínky vyplývající z vnitrostátního práva, na něž odkazuje čl. 8 odst. 4 nařízení č. 207/2009, ale také poskytnout údaje dokládající, co je obsahem těchto právních předpisů ( 17 ). Nesplnění této povinnosti nelze v řízení před odvolacím senátem napravit, pokud osoba podávající námitku nepředložila námitkovému oddělení ve stanovené lhůtě žádné údaje o vnitrostátních právních předpisech.

28. Zadruhé EUIPO uvádí, že pokud je čl. 76 odst. 2 nařízení č. 207/2009 vykládán ve spojení s pravidlem 50 odst. 1 nařízení č. 2868/95, použije se výlučně na skutečnosti a důkazy předložené poprvé před odvolacím senátem, pokud jsou doplňkem nebo dodatkem ke skutečnostem a důkazům, které již byly předloženy za účelem splnění zmíněné podmínky vyplývající z čl. 8 odst. 4.

29. Zatřetí má za to, že se Tribunál dopustil pochybení tím, že připustil, že jakékoli předložení údajů o vnitrostátních právních předpisech má být považováno za doplnění důkazů, které již byly poskytnuty v souvislosti s podmínkami použití uvedenými v čl. 8 odst. 4.

30. Začtvrté v napadeném rozsudku nebylo posouzeno, zda existuje dostatečně úzká souvislost mezi informacemi týkajícími se vnitrostátního práva předloženými odvolacímu senátu a důkazy, které byly včas předloženy námitkovému oddělení. V případě, že neexistuje taková souvislost, důkaz musí být považován za „zcela nový“, a nikoli za „doplňující“ či „dodatečný“.

31. Group OOD zpochybňuje argumenty, které uplatnil EUIPO, a zejména popírá, že by odkaz na čl. 12 odst. 6 bulharského zákona o ochranných známkách představoval zcela nový argument či důkaz a že by předmětem sporu byla pouze tato otázka.

32. Stejně jako Tribunál má za to, že posuzovací pravomoc uvedenou v čl. 76 odst. 2 nařízení č. 207/2009 lze uplatnit, pokud mají předložené skutečnosti určitý význam pro vyřešení daného sporu a pokud stadium řízení, v němž jsou tyto skutečnosti předloženy, ani okolnosti, které se jich týkají, nebrání tomu, aby byly zohledněny.

33. Group OOD je toho názoru, že čl. 8 odst. 4 nařízení č. 207/2009 nepožaduje dokládání vnitrostátních právních předpisů, nýbrž obsah staršího práva. Vnitrostátní právní předpisy nejsou podle ní ničím jiným než jedním z prvků, jimiž lze prokázat existenci platného subjektivního práva k nezapsané ochranné známce, z níž vychází námitka podaná jejím majitelem. Má za to, že nařízení č. 2868/95 kromě toho neupřesňuje, které konkrétní důkazní prostředky umožňují prokázat obsah vnitrostátních právních předpisů, jimiž se řídí práva k nezapsaným ochranným známkám.

34. A konečně, přestože EUIPO uvádí opak, Group OOD tvrdí, že odvolací senát uplatněním svého volného prostoru k uvážení nepoškodil právo K. Ilieva na obhajobu. Tvrdí, že poškodil naopak právo na obhajobu, které náleží společnosti Group OOD, jelikož nebyla projednána tvrzení předložená touto společností, přestože byly splněny podmínky vyplývající z čl. 76 odst. 2 nařízení č. 207/2009.

2. Analýza důvodu kasačního opravného prostředku

35. EUIPO zastává názor, že jelikož byly v tomto řízení důkazy týkající se vnitrostátního práva předloženy poprvé před odvolacím senátem, Tribunál měl platnost zamítnutí potvrdit, neboť posuzovací pravomoc, jež tomuto senátu náleží, se nevztahuje na nové důkazy ( 18 ).

36. Analýza kasačního opravného prostředku by se v podstatě mohla omezit na pouhou právní kvalifikaci důkazů, které (v souvislosti s bulharským právem) předložila Group OOD. Z tohoto hlediska by stačilo pouze vyřešit, zda se jednalo o „nové“, nebo o „dodatečné“ důkazy. Po provedení této kvalifikace by bylo namístě zabývat se otázkou, jaké právní důsledky by měla povaha těchto důkazů pro účely výkonu posuzovací pravomoci odvolacího senátu.

37. Mám nicméně za to, že vzniklý problém je hlubší, a že si tudíž žádá podrobnější posouzení. Při posouzení úkolů, jež náleží odvolacímu senátu, bude nutné věnovat pozornost zejména: i) postavení vnitrostátního práva v tomto druhu řízení; ii) omezené pravomoci posoudit opožděně předložené důkazy a iii) tomu, kdy má být důkaz považován za nový a kdy za dodatečný. Až po vyřešení těchto otázek bude možné náležitě rozhodnout o návrhu, který EUIPO vznesl.

a) Posuzování vnitrostátního práva v řízeních na základě čl. 8 odst. 4 nařízení č. 207/2009

38. Vzhledem k tomu, že nařízení č. 207/2009 odkazuje na vnitrostátní právo, může mít toto právo rozhodující význam například pro účely rozhodnutí o tom, zda existuje relativní důvod pro zamítnutí přihlášky ochranné známky. Je tomu tak v případě čl. 8 odst. 4 tohoto právního předpisu, který umožňuje, aby byl spor vyřešen na základě „právních předpisů Společenství“ i „práva členského státu, které se na toto označení vztahují [nezapsaná ochranná známka nebo jiné označení užívané v obchodním styku, jehož význam není pouze místní]“.

39. V takových případech mají oddělení EUIPO prvořadý zájem na tom, aby nedocházelo k zápisům označení, které by mohly být následně úspěšně zpochybněny v řízení o prohlášení neplatnosti. Tímto veřejným zájmem lze odůvodnit zohlednění důkazů poskytnutých po uplynutí lhůty ( 19 ).

40. Soudní dvůr prohlásil, že v řízeních o prohlášení neplatnosti vedených podle čl. 53 odst. 2 nařízení č. 207/2009 je „přihlašovateli [uložena] povinnost předložit OHIM nejen údaje svědčící o tom, že splňuje podmínky požadované podle vnitrostátních právních předpisů, o jejichž použití žádá, aby mohl dát zakázat užívání ochranné známky Společenství na základě staršího práva, ale také údaje dokládající, co je obsahem těchto právních předpisů“ ( 20 ).

41. Pokusíme-li se však tuto judikaturu automaticky vztáhnout na taková námitková řízení, jako je řízení, jímž se nyní zabýváme, narazíme na určité potíže. Požadavky uložené touto judikaturou totiž vycházejí z výkladu pravidla 37 písm. b) bodu iii) prováděcího nařízení ( 21 ), v němž je uveden výslovný odkaz na vnitrostátní právní předpisy, ve smyslu vnitrostátního práva. Naproti tomu pravidlo 19 odst. 2 písm. d) téhož nařízení stanoví, že na podporu námitky vycházející z čl. 8 odst. 4 nařízení č. 207/2009 musí být předloženy důkazy o „nabytí, pokračující existenci a rozsahu ochrany“ staršího práva, jehož se osoba podávající námitku dovolává. Odkaz na vnitrostátní právní předpisy chápané ve smyslu „vnitrostátního práva“ zde ani při nejlepší vůli nenalezneme.

42. Znamená to tedy, že procesním ustanovením, které konkrétně upravuje povinnost uloženou osobě podávající námitku, která se dovolává starší nezapsané ochranné známky (což nastalo i v projednávané věci), je pravidlo 19 odst. 2 písm. d) prováděcího nařízení.

43. Vzhledem k tomu, že čl. 8 odst. 4 nařízení č. 207/2009 odkazuje na „práv[o] členského státu, které se na toto označení vztahuj[e]“, je zapotřebí zjistit, komu je uložena povinnost prokázat existenci a obsah takové (vnitrostátní) právní úpravy. Je pravda, že již několikrát zmiňované pravidlo 19 neukládá osobě podávající námitku povinnost předložit vnitrostátní právní předpisy, za předpokladu, že existují jiné prostředky, jimiž lze prokázat nabytí, existenci a rozsah ochrany její nezapsané ochranné známky s právem přednosti. Pokud se však její práva k nezapsanému označení (včetně práva zakázat užívání ochranné známky přihlášené jejím odpůrcem) zakládají na vnitrostátních právních předpisech, jichž se tato osoba dovolává ( 22 ), měla by přispět přinejmenším k upřesnění jejich obsahu.

44. Za těchto okolností je třeba se řídit ustanoveními upravujícími obecně dokazování (ten, kdo se dovolává, musí také podat důkaz), obsaženými v čl. 76 odst. 1 druhé větě nařízení č. 207/2009. V souvislosti s vnitrostátními právními předpisy je však nutné tuto zásadu poněkud upřesnit.

45. Jak jsem již uvedl výše, EUIPO má zájem na tom, aby nedocházelo k zápisům označení, které by mohly být následně úspěšně zpochybněny v řízení o prohlášení neplatnosti, přičemž není podstatné, existuje-li tento zájem pouze s ohledem na zásadu řádné správy. Vzhledem k významu rozhodnutí, jež mají oddělení EUIPO přijímat, nesmí upustit od úplného posouzení, jež může případně zahrnovat i povinnost zajistit z moci úřední důkazy týkající se vnitrostátních právních předpisů. Není přípustné, aby se tato oddělení přeměnila na pouhé „senáty registrující vnitrostátní právo předložené navrhovatelem“ ( 23 ), takže se nemohou omezovat „na pouhé potvrzení vnitrostátního práva, jak je předložila osoba navrhující prohlášení neplatnosti“ ( 24 ).

46. Judikaturu, kterou vydal v této oblasti Soudní dvůr, lze považovat za nejednoznačnou. Na jedné straně trvá na tom, že osoba podávající námitku je povinna poskytnout důkazy o užívání nebo o existenci, platnosti a rozsahu ochrany ochranné známky ( 25 ). Na straně druhé zdůrazňuje povinnost EUIPO přezkoumat z moci úřední podmínky použití a působnost uplatňovaných ustanovení vnitrostátního práva ( 26 ).

47. Jsem přesvědčen o tom, že k zajištění důkazů týkajících se obsahu vnitrostátních právních předpisů, jimiž je chráněno nezapsané označení, je vhodnější druhý ze dvou výše uvedených způsobů. V témže smyslu se vyjadřuje i rozsudek OHIM v. National Lottery Commission ( 27 ), v němž Soudní dvůr nekompromisně prohlásil, že „Tribunál se […] nedopustil nesprávného právního posouzení, když v bodě 20 napadeného rozsudku rozhodl, že ‚za okolností, kdy má OHIM přihlédnout zejména k vnitrostátnímu právu členského státu, v němž starší právo, na kterém se zakládá návrh na prohlášení neplatnosti, požívá ochrany, musí se obeznámit z moci úřední[ ( 28 )], způsobem, který považuje za účelný, s vnitrostátními právními předpisy dotyčného členského státu, pokud je takové obeznámení nezbytné pro posouzení podmínek použití daného důvodu neplatnosti, zejména pokud jde o věcnou správnost tvrzených skutečností nebo důkazní sílu předložených dokladů“.

48. Oddělení EUIPO ( 29 ) se tedy musí řídit snahou shromáždit tolik důkazů o vnitrostátních právních předpisech, aby rozhodnutí, jež přijmou ve věci dané námitky, bylo co nejpodrobněji rozvedeno, a to s ohledem na jeho možné budoucí zpochybnění. Takto bude navíc umožněno, aby Tribunál na základě čl. 65 odst. 2 nařízení č. 207/2009 uplatnil (v plné jurisdikci) svou pravomoc k výkladu vnitrostátního práva ( 30 ).

49. Tato povinnost nijak nemění důkazní břemeno, které nese osoba podávající námitku. EUIPO je povinen provést případné posouzení z moci úřední pouze v případě, že již má k dispozici údaje týkající se vnitrostátních právních předpisů buď ve formě tvrzení, co se týče jejich obsahu, nebo ve formě důkazů předložených v rámci diskuze, jejichž důkazní síla byla uplatněna ( 31 ), nebo dokonce i ve formě pouhého základního důkazu ( 32 ).

50. Otázka, zda tyto údaje stačí k tomu, aby byla uplatněna povinnost posoudit z moci úřední vnitrostátní právní předpisy, závisí na okolnostech daného případu. Jednou z těchto okolností je právě to, že údaje týkající se vnitrostátních právních předpisů byly předloženy v okamžiku, který je z procesního hlediska považován za opožděný, ve smyslu čl. 76 odst. 2 nařízení č. 207/2009. Další možnou okolností je to, že oba účastníci řízení znají nebo by měli znát jazyk i vnitrostátní právní předpisy, jež jsou předmětem diskuse, a to proto, že jsou oba státními příslušníky téhož státu, a zejména proto, že spor vychází pouze z tohoto členského státu.

b) Důkaz, který je před odvolacími senáty podán opožděně

51. Článek 76 nařízení č. 207/2009, jehož porušení se dovolává EUIPO, zavádí v odst. 1 první větě (obecnou) zásadu zkoumání skutečností z moci úřední, kterou lze rozšířit na všechna oddělení Úřadu. Ve druhé větě téhož odstavce je nicméně uvedeno upřesnění pro účely „řízení týkající[ch] se relativních důvodů zamítnutí“: v těchto řízeních je zkoumání omezeno na důvody a návrhy přednesené účastníky. Toto upřesnění vychází ze zásady, podle níž nesmí být rozhodnuto ultra petita, což není vzhledem k tomu, že se jedná o řízení inter partes, jehož meze určují sami účastníci, překvapivé ( 33 ).

52. S ohledem na výše uvedené zavádí čl. 76 odst. 2 výjimku z nepřípustnosti opožděně dovolávaných skutečností a opožděně podaných důkazů. Podle tohoto ustanovení EUIPO nemusí přihlížet ke skutečnostem, které účastníci včas neuvedli, ani k důkazům, které včas nepředložili ( 34 ).

53. Z ustáleného výkladu zmíněného ustanovení, který podává Soudní dvůr ve své judikatuře ( 35 ), vyplývá, že „obecně platí, není-li stanoveno jinak, že předložení skutečností a důkazů je stále možné i po uplynutí lhůt, kterým podléhá takové předložení podle ustanovení nařízení č. 207/2009, a že není v žádném případě zakázáno, aby OHIM i jeho odvolací senáty přihlédly ke skutečnostem a důkazům, které byly takto opožděně uvedeny nebo předloženy“ ( 36 ).

54. Také judikatura je ustálena v tom smyslu, že sporné ustanovení s ohledem na použití slovesa „nemusí“ přiznává EUIPO širokou posuzovací pravomoc rozhodnout v každém konkrétním případě zvlášť a vždy s náležitým odůvodněním, zda zohlední opožděně podané důkazy ( 37 ).

55. Podle téže judikatury může Úřad uplatnit tuto posuzovací pravomoc i v námitkových řízeních, pokud má zaprvé za to, že se opožděně předložené skutečnosti mohou na první pohled jevit jako skutečně relevantní pro vyřešení dané námitky, a zadruhé, že tomu nebrání stadium řízení, v němž bylo toto opožděné předložení uskutečněno, ani okolnosti, jež toto předložení provázely ( 38 ).

56. Tato pravomoc byla omezena ( 39 ) prostřednictvím jednoho z rozsudků, který Soudní dvůr vydal až po rozsudku, jímž se nyní zabýváme. Ve věci EUIPO v. Grau Ferrer bylo pravidlo 50 odst. 1 třetí pododstavec prováděcího nařízení vykládáno v tom smyslu, že v námitkových řízeních nemůže být posuzovací pravomoc rozšířena i na nové důkazy, neboť ve zmíněném ustanovení se hovoří pouze o doplňkových důkazech ( 40 ).

57. Na tomto upřesnění vyplývajícím z judikatury založil EUIPO značnou část svého kasačního opravného prostředku ( 41 ). Domnívám se nicméně, že nelze zaměňovat tyto odlišné otázky: a) kasační opravný prostředek ve věci EUIPO v. Grau Ferrer se týkal důkazu o existenci a platnosti národní ochranné známky ( 42 ); b) nyní jde naopak o důkaz týkající se vnitrostátních právních předpisů, včetně rozdílů z toho plynoucích.

58. Za těchto okolností totiž nelze považovat vnitrostátní právní předpisy, které jsou použitelné na základě nařízení č. 207/2009, za pouhé skutečnosti, neboť čl. 65 odst. 2 tohoto nařízení stanoví, že přinejmenším způsob, jakým je vykládají oddělení EUIPO, podléhá úplné kontrole legality ze strany Tribunálu, který může z moci úřední posuzovat obsah a podmínky uplatnění těchto právních předpisů ( 43 ). Touto dvojí povahou se budu zabývat v následujících bodech.

c) Nový, dodatečný nebo doplňkový důkaz

59. EUIPO ve svém kasačním opravném prostředku uvádí, že mají-li být přijaty doplňkové důkazy týkající se vnitrostátních právních předpisů, musí být předem a ve stanovené lhůtě předloženy jiné důkazy, které se týkají týchž právních předpisů. K tomu v projednávané věci nedošlo, neboť Group OOD poskytla údaje týkající se bulharských právních předpisů pouze odvolacímu senátu (nikoli tedy námitkovému oddělení, jež rozhoduje v prvním stupni).

60. Nový důkaz ( 44 ) ve smyslu, jímž se zabýváme v projednávané věci, je typický tím, že nemá žádnou souvislost s jiným, předem předloženým dokumentem, a také tím, že je předložen opožděně. Za doplňkový či dodatečný důkaz je naopak nutné považovat důkaz doplňující jiné důkazy, které již byly předloženy předem ve stanovené lhůtě.

61. Toto rozlišení vyplývá, stejně jako účinky obou těchto kategorií důkazů, z judikatury Soudního dvora: „není-li ve lhůtě stanovené Úřadem předložen žádný důkaz o užívání dotyčné ochranné známky, musí Úřad námitky zamítnout i bez návrhu. Naproti tomu pokud byly důkazy předloženy ve lhůtě stanovené Úřadem, je předložení dodatečných důkazů nadále možné (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 18. července 2013, New Yorker SHK Jeans v. OHIM, C‑621/11 P, EU:C:2013:484, body 28 a 30)“ ( 45 ).

62. Za těchto okolností představuje obsah vnitrostátních právních předpisů kombinaci hmotných prvků (jež musí osoba, která se jich dovolává, uvést a alespoň částečně prokázat) s prvky striktně právními (je věcí Tribunálu a případně Soudního dvora, aby rozhodly, zda oddělení EUIPO vykládala tento obsah správně nebo nesprávně).

63. Právě s ohledem na tuto symbiózu je nezbytné, aby oddělení EUIPO aktivně přispěla k zajištění rovnováhy mezi smyslem vnitrostátních právních předpisů a rozsahem jejich působnosti, za předpokladu, že tvrzení, která jim byla v tomto ohledu předložena, postačují k tomu, aby mohla být považována za základ důkazu. Tato tvrzení, alespoň částečně podepřená dokumentací, umožní, aby důkazy následně předložené odvolacím senátům byly považovány za doplňkové či dodatečné důkazy, a nikoli již za důkazy nové.

64. Je však otázkou, zda lze některým z výše uvedených způsobů kvalifikovat důkaz týkající se vnitrostátních právních předpisů, který byl předložen v takové situaci, jaká nastala v projednávaném sporu, v němž proti sobě stojí dva účastníci řízení, jež jsou státními příslušníky téhož státu a podléhají témuž vnitrostátnímu právnímu řádu a jež postoupili EUIPO svůj spor, který započali již ve své zemi, tj. v Bulharsku.

d) Použití předchozích výkladových kritérií na projednávaný případ

65. Tribunál uvedl v bodě 57 napadeného rozsudku, že odkazy na tři ustanovení bulharských právních předpisů, které Group OOD uvedla, nejsou novými důkazy, neboť jsou součástí důkazů, které měly prokázat nabytí, pokračující existenci a rozsah ochrany nezapsané ochranné známky uplatněné v námitkovém řízení ( 46 ).

66. Toto posouzení povahy důkazů představuje právní kvalifikaci, a proto je v zásadě věcí Soudního dvora, aby jej provedl v rámci řízení o kasačním opravném prostředku ( 47 ). V tomto ohledu je třeba učinit několik poznámek.

67. Zaprvé bod 27 rozsudku Grau Ferrer musí být vykládán ve spojení s předcházejícím bodem 26, z něhož vyplývá, že ve zmíněné věci nebyly předloženy žádné důkazy o užívání, takže EUIPO musel námitku z moci úřední zamítnout ( 48 ). Osoba podávající námitku tehdy nepodala námitkovému oddělení důkaz týkající se existence ochranné známky, z níž částečně vycházela její námitka. Naproti tomu v projednávané věci se nezabýváme otázkou, zda byly podány důkazy o tom, že byla konkrétně v Bulharsku užívána nezapsaná ochranná známka, jejíž majitelkou je osoba podávající námitku, ani tím, do jaké míry jsou tyto důkazy přesvědčivé.

68. Důkaz týkající se bulharských právních předpisů, který byl předložen odvolacímu senátu, tedy z právního hlediska blíže vysvětlil nabytí, pokračující existenci a (zvláště) rozsah ochrany nezapsané ochranné známky, v souladu s pravidlem 19 odst. 2 písm. d) prováděcího nařízení. Z tohoto hlediska nelze mít tedy za to, že Tribunál nesprávně považoval tyto důkazy za dodatečné.

69. Zadruhé z bodu 35 napadeného rozsudku vyplývá, že Group OOD nepředložila námitkovému oddělení žádný důkaz týkající se použitelného vnitrostátního práva. Na jednání bylo jasně řečeno, že na čl. 12 odst. 6 bulharského zákona o ochranných známkách bylo poprvé výslovně odkázáno až před odvolacím senátem ( 49 ).

70. Zatřetí však nelze zapomínat na to, že přihlašovatel nové ochranné známky i Group OOD jsou bulharskými státními příslušníky a že byli zastupováni odborníky, u nichž lze předpokládat znalost práva jejich země, zejména pokud jde o ochranu nezapsaných ochranných známek. Přestože EUIPO uvádí opak, tyto okolnosti nevedou k porušení práva na obhajobu ani k právní nejistotě, na kterou EUIPO upozorňuje ( 50 ).

71. Kromě toho nebylo prokázáno, že by oba účastníci řízení vyjádřili před námitkovým oddělením pochybnosti ohledně obsahu vnitrostátních právních předpisů, které se na ně vztahují. Dříve, než byl jejich spor postoupen k EUIPO v souvislosti s podáním přihlášky ochranné známky EU, obhajobu navrhovatele nového označení (K. Ilieva), který je bulharským státním příslušníkem, zajišťovali před bulharskými soudy bulharští advokáti, kteří se dovolávali bulharských právních předpisů. Za těchto okolností se mohla Group OOD domnívat, že důkazní břemeno, jež musela nést v souvislosti se svou námitkou, se týkalo pouze relevantních skutečností (tj. užívání staršího nezapsaného označení v obchodním styku, jehož význam není pouze místní), nikoli však již vnitrostátních právních předpisů, jejichž obsah zřejmě nebyl nijak zpochybněn. Jaká byla však úloha EUIPO?

72. V námitkových řízeních vedených na základě čl. 8 odst. 4 nařízení č. 207/2009 přistupuje Úřad k vnitrostátním právním předpisům specifickým způsobem. Uplatňovaný bulharský právní předpis byl uveden v tabulce obsahující přehled vnitrostátních právních předpisů, jež EUIPO zveřejňuje ve svých Metodických pokynech k přezkumu ochranných známek Evropské unie (konkrétně v kapitole zabývající se podáváním námitek na základě zmíněného článku) ( 51 ). Lze pochopit, že ve světle této skutečnosti i změn, k nimž došlo dříve, než vyvstal spor mezi navrhovatelem a osobou podávající námitku, se posledně jmenovaná necítila povinna uvést před námitkovým oddělením podrobnější odkazy na vnitrostátní předpisy, které již byly uvedeny ve zmíněných metodických pokynech.

73. V této konkrétní situaci mohlo námitkové oddělení prostě vyzvat osobu podávající námitku, aby poskytla upřesnění ohledně vnitrostátního práva, aniž by tím porušila zásadu rovnosti zbraní, neboť odpůrce by se mohl k této události následně vyjádřit. Jak poznamenal Tribunál ( 52 ), pokud mělo zmíněné oddělení EUIPO pochybnosti ohledně použitelnosti a výkladu uplatňovaného vnitrostátního práva, nic mu nebránilo v tom, aby vykonalo ověřovací pravomoc, například provedením dokazování ve smyslu čl. 78 odst. 1 nařízení č. 207/2009 ( 53 ).

74. A konečně, pokud by bylo požadováno, jak zřejmě navrhuje EUIPO, aby byly již na počátku námitkového řízení poskytnuty důkazy týkající se každého ze čtyř požadavků uvedených v čl. 8 odst. 4 nařízení č. 207/2009, jednalo by se o přehnané lpění na formálních hlediscích, které je v rozporu s cílem zabránit zápisům ochranných známek, jež by mohly být následně zrušeny. Takový požadavek by navíc zúžil na minimum volný prostor k uvážení, který umožňuje přijmout opožděně poskytnuté důkazy a který, vzpomeňme si, slovy samotného Soudního dvora, představuje „obecné pravidlo“ ( 54 ).

75. Mám tedy za to, že existovaly dostatečné důvody k tomu, aby se mělo za to, že důkaz týkající se všech tří ustanovení bulharského práva uplatněných před odvolacím senátem představuje dodatečný důkaz ve vztahu ke všem ostatním důkazům předloženým námitkovému oddělení. V důsledku toho neshledávám v napadeném rozsudku žádné nesprávné právní posouzení, které by se týkalo pravidla 50 prováděcího nařízení. Zastávám naopak názor, že závěr Tribunálu, podle něhož důkazy poskytnuté odvolacímu senátu v souvislosti s bulharským právem nebyly nové, nýbrž dodatečné, je správný ( 55 ).

76. Z výše uvedeného vyplývá, že se Tribunál nedopustil žádného nesprávného právního posouzení ani v okamžiku, kdy uvedl, že a) „posuzovací pravomoc odvolacího senátu, pokud jde o možnost zohlednit skutečnosti a důkazy předložené opožděně“, nesmí být v projednávané věci vykládána restriktivně, což EUIPO v řízení o kasačním opravném prostředku nezpochybnil ( 56 ); a b) že odvolací senát „neprávem nevykonal posuzovací pravomoc, přestože jí byl nadán, a neodůvodnil, proč v této souvislosti odmítl zohlednit odkazy na bulharské právo, které u něj byly předloženy. Odvolací senát tedy porušil čl. 76 odst. 2 nařízení č. 207/2009, jakož i pravidlo 50 odst. 1 třetí pododstavec nařízení č. 2868/95“ ( 57 ).

77. První důvod kasačního opravného prostředku musí být tedy zamítnut.

B. Ke druhému důvodu kasačního opravného prostředku vycházejícímu z porušení čl. 8 odst. 4 nařízení č. 207/2009 vykládaného ve spojení s pravidlem 19 odst. 2 prováděcího nařízení

1. Shrnutí argumentů účastníků řízení

78. EUIPO prostřednictvím druhého důvodu kasačního opravného prostředku tvrdí, že napadený rozsudek porušil pravidlo 19 odst. 2 písm. d) prováděcího nařízení prohlášením, že neexistují formální požadavky kladené na důkazy týkající se vnitrostátních právních předpisů. Dodává, že mají-li být dodržena práva na obhajobu v řízení inter partes, je nezbytné, aby byla zachována určitá míra formalismu.

79. S ohledem na zásadu „souběžnosti forem“ je tedy nutné, aby byly požadavky kladené na důkazy týkající se zápisu ochranných známek, které vyplývají z pravidla 19 odst. 2 písm. a) odrážky ii) nařízení č. 2868/95, používány obdobně, jako je tomu v případě důkazů týkajících se vnitrostátních právních předpisů, které přiznávají nezapsaným ochranným známkám právní účinky.

80. Group OOD tuto navrhovanou obdobnou použitelnost zpochybňuje, přičemž tvrdí, že případy uvedené v pravidle 19 odst. 2 písm. a) prováděcího nařízení a případy uvedené v ostatních písmenech téhož odstavce se vzájemně liší, pokud jde o konkrétní důkazní prostředky, jež mohou být vyžadovány, a to v závislosti na typu staršího subjektivního práva, které je uplatňováno v rámci námitky. Zmíněné pravidlo nezavádí jednotnou podobu důkazu pro různé případy (národní známka zapsaná, přihlášená, obecně známá, mající dobré jméno, nezapsaná, nebo dokonce podvodně zapsaná).

81. V každém případě platí, že pravidlo 19 odst. 2 písm. d) nestanoví, že by byla osoba podávající námitku povinna předat oddělením EUIPO kopii úředního znění vnitrostátního právního předpisu, jehož se dovolává, a to v původním jazyce. Úřad má pravomoc provést kontrolu a ověření vnitrostátního práva, což mu umožní seznámit se s přesným obsahem dané právní úpravy.

2. Analýza důvodu kasačního opravného prostředku

82. Mám za to, že druhý důvod kasačního opravného prostředku, v té podobě, v jaké jej uplatnil EUIPO, nemůže být považován za přesvědčivý.

83. Co se zaprvé týče srovnání důkazních prostředků, jež jsou požadovány v souvislosti se zapsanými ochrannými známkami [pravidlo 19 odst. 2 písm. a) odrážka ii) prováděcího nařízení], sdílím názor Group OOD: normotvůrce stanovil, že důkazní prostředky závisí na druhu subjektivního práva konkrétně dovolávaného v daném případě.

84. V případě zapsaných ochranných známek tedy z logiky věci vyplývá, že uložil povinnost předložit potvrzení o zápisu a jiná osvědčení, jež se zpravidla předkládají při zápisu ochranných známek a jejichž důkazní síla je zcela nepochybná. Lze předpokládat, že pokud majitel zapsané ochranné známky postupuje s běžnou řádnou péčí, tato osvědčení má nebo je může bez větších potíží získat.

85. Z téže logiky vyplývá, že dovolává-li se osoba podávající námitku ochranné známky s dobrým jménem [pravidlo 19 odst. 2 písm. c)], jsou od ní požadována stejná osvědčení, jakož i „důkazy prokazující, že známka má dobré jméno“. Není přitom nijak omezena možnost prokázat tvrzené dobré jméno, jež zpravidla nebývá uváděno v úředních dokladech, avšak může být prokázáno veškerými prostředky, jež majitel ochranné známky uzná za vhodné.

86. V témže duchu lze chápat i důkazy požadované v případě nezapsaných ochranných známek. Z podstaty těchto označení vyplývá, že nebývají zaznamenávány v úředních rejstřících, a proto je pochopitelné, že prostředky, jimiž může být prokázáno jejich užívání a práva, jež z nich vyplývají, nejsou přesně určeny, což je vedeno právě snahou zabránit uplatnění striktně formálního přístupu v oblasti, kde by takový přístup postrádal smyslu.

87. Důkazní prostředky, jež musí uplatnit majitel nezapsaného označení v okamžiku, kdy podává námitku proti zapsání nové ochranné známky, vycházejí ostatně v podstatě ze subjektivního práva, jehož se tento majitel dovolává. Nabytí těchto nezapsaných ochranných známek, jejich pokračující existenci a rozsah jejich ochrany lze prokázat, pokud vnitrostátní právní předpisy (nebo případně unijní právní předpisy, což se netýká projednávaného případu) přiznávají jejich majiteli přednostní právo užívat dané označení a zakázat, aby byla užívána pozdější označení.

88. Prosazováním formálního chápání důkazních prostředků tam, kde znění daného právního předpisu vychází z úmyslu (podle mého názoru správného) poskytnout tuto míru svobody, by prováděcí nařízení nabylo odlišného smyslu, než jakého měl v úmyslu dosáhnout unijní normotvůrce.

89. Zadruhé lze hypoteticky připustit, že by mohlo být požadováno, aby byl připojen překlad vnitrostátních právních předpisů uplatněných v rámci námitky, za předpokladu, že jim odpůrce (tj. přihlašovatel ochranné známky) nemá možnost rozumět. Stačí však připomenout, že v projednávané věci je přihlašovatel, K. Iliev, rovněž bulharským státním příslušníkem a že nebylo nikdy prokázáno, že by neovládal jazyk tohoto členského státu.

90. Zatřetí se přímo nabízí porovnání s formálními náležitostmi vyplývajícími z čl. 94 písm. b) jednacího řádu Soudního dvora, který ukládá vnitrostátním soudům povinnost přiložit ke znění položených předběžných otázek také znění vnitrostátních předpisů, jejichž použití přichází v projednávané věci v úvahu, a případně příslušnou vnitrostátní judikaturu. Tyto dokumenty umožní Soudnímu dvoru lépe pochopit právní otázku, která vyvstala u vnitrostátního soudu, což je předpoklad nezbytný k tomu, aby mohl vydat rozsudek podávající výklad právního předpisu, který bude mít účinek erga omnes.

91. Je zjevné, že výše uvedené nemá žádné styčné body s námitkovými řízeními vedenými v souvislosti se zápisem ochranné známky. V uvedených řízeních je poskytnutými důkazy či odkazy na vnitrostátní právo podepřeno subjektivní právo ve vztahu k právu protivníka, a to v rámci správního řízení inter partes, jehož výsledkem budou dotčeni výlučně účastníci tohoto řízení. Není nutné připomínat, že úkol Soudního dvora, jímž je zodpovědět v soudním řízení předběžné otázky, nelze srovnávat s úkolem, jenž náleží oddělením EUIPO.

92. Nespatřuji proto v napadeném rozsudku žádné porušení čl. 8 odst. 4 nařízení č. 207/2009 vykládaného ve spojení s pravidlem 19 odst. 2 prováděcího nařízení, jež by vyplývalo z prohlášení uvedeného zvláště v bodech 69, 70 a 81 tohoto rozsudku, podle něhož neexistují formální požadavky kladené na důkazy týkající se vnitrostátních právních předpisů.

93. Druhý důvod kasačního opravného prostředku nelze tedy přijmout, což vzhledem k zamítnutí prvního důvodu znamená, že projednávaný kasační opravný prostředek musí být zamítnut v plném rozsahu.

94. Na základě čl. 138 odst. 1 jednacího řádu Soudního dvora je namístě uložit EUIPO náhradu nákladů řízení, vzhledem k tomu, že neměl ve věci úspěch a Group OOD uložení náhrady nákladů řízení požadovala.

VI. Závěry

95. S ohledem na výše uvedené úvahy navrhuji Soudnímu dvoru, aby: 1) zamítl kasační opravný prostředek, 2) uložil EUIPO náhradu nákladů řízení.

( 1 ) – Původní jazyk: španělština.

( 2 ) – Nařízení Rady ze dne 26. února 2009 o ochranné známce Společenství (Úř. věst. 2009, L 78, s. 1).

( 3 ) – Rozsudek ze dne 29. června 2016, Group OOD v. EUIPO – Iliev (Group Company TOURISM & TRAVEL) (T‑567/14, EU:T:2016:371); dále jen „napadený rozsudek“.

( 4 ) – Nejnovější znění tohoto právního předpisu, nařízení (EU) 2017/1001 [ze dne 14. dubna 2017; Úř. věst. 2017, L 154, s. 1], které není ratione temporis použitelné na projednávaný případ, vychází ze změn vložených nařízením Evropského parlamentu a Rady (EU) 2015/2424 ze dne 16. prosince 2015, kterým se mění nařízení Rady (ES) č. 207/2009 o ochranné známce Společenství a nařízení Komise (ES) č. 2868/95, kterým se provádí nařízení Rady (ES) č. 40/94 o ochranné známce Společenství, a zrušuje nařízení Komise (ES) č. 2869/95 o poplatcích placených Úřadu pro harmonizaci ve vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (Úř. věst. 2015, L 341, s. 21).

( 5 ) – Ve španělském znění tohoto ustanovení je použit výraz „medios“ (prostředky), snad ve snaze doslovně přeložit francouzský výraz „moyens“; domnívám se nicméně, že zavedené procesní terminologii by lépe vyhovovalo slovo „motivos“ (důvody), ve smyslu opravy uvedené v nařízení 2015/2424.

( 6 ) – Nařízení Komise (ES) ze dne 13. prosince 1995, kterým se provádí nařízení Rady (ES) č. 40/94 o ochranné známce Společenství (Úř. věst. 1995, L 303, s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 189; dále také „prováděcí nařízení“), které bylo naposledy změněno nařízením 2015/2424, citovaným v poznámce pod čarou 4.

( 7 ) – Věstník ochranných známek Společenství č. 72/2012 ze dne 16. dubna 2012.

( 8 ) – Dohoda o mezinárodním třídění výrobků a služeb pro účely zápisu známek ze dne 15. června 1957, ve znění změn a doplňků.

( 9 ) – Rozhodnutí ze dne 2. června 2014 (věc R 1587/2013-4); dále jen „napadené rozhodnutí“.

( 10 ) – Bulharský zákon o ochranných známkách a zeměpisných označeních (dále jen „bulharský zákon o ochranných známkách“).

( 11 ) – Viz body 52 až 56 napadeného rozsudku.

( 12 ) – Odkázal přitom na rozsudek ze dne 3. října 2013, Rintisch v. OHIM (C‑120/12 P, EU:C:2013:638), přičemž zdůraznil, že Soudní dvůr v něm rozhodl v tom smyslu, že odvolací senát musí vykonávat posuzovací pravomoc restriktivně, pokud jsou dokumenty, které musí být předloženy na podporu námitky, striktně a taxativně uvedeny v pravidlu 19 odst. 2 písm. a) bodu ii) nařízení č. 2868/95. S ohledem na znění pravidla 19 odst. 2 písm. d) zmíněného nařízení však v projednávané věci taková situace nenastala.

( 13 ) – Body 57 až 61 napadeného rozsudku.

( 14 ) – Body 69 a 70 napadeného rozsudku.

( 15 ) – Rozsudek ze dne 27. března 2014 (C‑530/12 P, EU:C:2014:186).

( 16 ) – Body 77 až 82 napadeného rozsudku.

( 17 ) – V této souvislosti odkazuje na rozsudek ze dne 5. července 2011, Edwin v. EUIPO (C‑263/09 P, EU:C:2011:452, bod 50).

( 18 ) – V tomto smyslu odkazuje na rozsudek ze dne 21. července 2016, EUIPO v. Grau Ferrer (C‑597/14 P, EU:C:2016:579, bod 27), který byl vydán až po rozsudku posuzovaném v tomto řízení o kasačním opravném prostředku.

( 19 ) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 13. března 2007, OHIM v. Kaul (C‑29/05 P, EU:C:2007:162, bod 48).

( 20 ) – Rozsudek ze dne 5. července 2011, Edwin v. OHIM (C‑263/09 P; EU:C:2011:452, bod 50).

( 21 ) – Tamtéž, bod 49. Toto pravidlo zní následovně: „Žádost o zrušení nebo o prohlášení neplatnosti […], která se předkládá [EUIPO], musí obsahovat: […] b) pokud jde o důvody, o které se žádost opírá: […] iii) v případě návrhu podle čl. 52 odst. 2 nařízení, údaje o právu, o které se žádost o zrušení nebo prohlášení neplatnosti opírá, a údaje svědčící o tom, že žadatel je majitelem staršího práva uvedeného v čl. 52 odst. 2 nařízení nebo že je podle příslušných vnitrostátních právních předpisů oprávněn uplatnit nárok k tomuto právu“ (kurzivou zvýraznil autor stanoviska).

( 22 ) – Podmínky použití, které jsou stanoveny v čl. 8 odst. 4 písm. a) a b) nařízení č. 207/2009.

( 23 ) – Tuto citaci, kterou jsem upravil pro účely námitkového řízení, jsem si vypůjčil ze stanoviska generálního advokáta Y. Bota předneseného ve věci OHIM v. National Lottery Commission (C‑530/12 P, EU:C:2014:782, bod 94).

( 24 ) – Rozsudek ze dne 27. března 2014, OHIM v. National Lottery Commission (C‑530/12 P, EU:C:2014:186, bod 43).

( 25 ) – Viz rozsudky ze dne 21. července 2016, EUIPO v. Grau Ferrer (C‑597/14 P, EU:C:2016:579, body 26 a 27), a ze dne 18. července 2013, New Yorker SHK Jeans v. OHIM (C‑621/11 P, EU:C:2013:484, body 28 a 29).

( 26 ) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 27. března 2014, OHIM v. National Lottery Commission (C‑530/12 P, EU:C:2014:186, body 41 až 44).

( 27 ) – Tamtéž, bod 45.

( 28 ) – Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.

( 29 ) – Zvláště odvolací senáty s ohledem na funkce, které vykonávají.

( 30 ) – Rozsudek ze dne 5. dubna 2017, EUIPO v. Szajner (C‑598/14 P, EU:C:2017:265, bod 38 a citovaná judikatura).

( 31 ) – V tomto smyslu se, podle mého mínění správně, vyjádřil Tribunál v několika rozsudcích. Za všechny viz rozsudek ze dne 2. března 2013, El Corte Inglés v. OHIM – Chez Gerard (CLUB GOURMET) (T‑571/11, EU:T:2013:145, body 38 až 41).

( 32 ) – EUIPO v bodě 62 kasačního prostředku zřejmě připouští, že by takový základní důkaz mohl být považován za dostatečný.

( 33 ) – Naproti tomu EUIPO je povinen chránit veřejný zájem tím, že v souladu s odstavcem 1 přezkoumá skutečnosti, jimiž by mohlo být prokázáno, že označení, jehož zápis je požadován, spadá do působnosti jednoho nebo několika absolutních důvodů pro zamítnutí, jež jsou uvedeny v článku 7 nařízení č. 207/2009. V tomto smyslu viz Bender, A. „XI. Verfahren vor dem HABM“, in Fezer, K.-H., Handbuch der Markenpraxis – Band 1, Markenverfahrensrecht, vydavatel C.H.Beck, Mnichov, 2007, s. 497.

( 34 ) – Tato možnost se týká všech řízení včetně řízení, jejichž předmětem jsou relativní důvody pro zamítnutí, neboť na rozdíl od odstavce 1 není v této souvislosti zavedena žádná výjimka.

( 35 ) – Viz shrnutí judikatury ve stanovisku generálního advokáta M. Szpunara předneseném ve věci EUIPO v. Grau Ferrer (C‑597/14 P, EU:C:2016:2, body 40 až 53).

( 36 ) – Rozsudek ze dne 4. května 2017, Comercializadora Eloro v. EUIPO (C‑71/16 P, EU:C:2017:345, bod 55 a citovaná judikatura).

( 37 ) – Tamtéž, bod 56 a citovaná judikatura.

( 38 ) – Tamtéž, bod 59 a citovaná judikatura.

( 39 ) – Existuje ještě jedno omezení, které se však týká pravidla 19 odst. 2 písm. a) odrážky ii) prováděcího nařízení, a proto není pro toto řízení o kasačním opravném prostředku relevantní: podle Soudního dvora je třeba předpokládat, že osoba podávající námitku ví již před podáním námitky, které přesně stanovené dokumenty má na její podporu předložit, neboť v tomto pravidlu jsou přesně a taxativně uvedeny. V takové situaci musí být posuzovací pravomoc vykonána restriktivně a opožděné předložení důkazů může být přijato pouze v případě, že okolnosti, za nichž k němu došlo, mohou odůvodnit prodlení navrhovatele při poskytnutí těchto důkazů [rozsudek ze dne 3. října 2013, Rintisch v. OHIM (C‑120/12 P, EU:C:2013:638, bod 39)].

( 40 ) – Rozsudek ze dne 21. července 2016, EUIPO v. Grau Ferrer (C‑597/14 P, EU:C:2016:579, bod 27).

( 41 ) – V bodech 48 až 53 kasačního opravného prostředku.

( 42 ) – Tento závěr vyplývá z bodu 10 rozsudku ze dne 21. července 2016, EUIPO v. Grau Ferrer (C‑597/14 P, EU:C:2016:579).

( 43 ) – Stanovisko generální advokátky J. Kokott přednesené ve věci EUIPO v. Szajner (C‑598/14 P, EU:C:2016:915, bod 54 a citovaná judikatura).

( 44 ) – Rozsudek ze dne 21. července 2016, EUIPO v. Grau Ferrer (C‑597/14 P, EU:C:2016:579, bod 27), vylučuje možnost předložení „nových“ důkazů, a to v návaznosti na bod 23, v němž je uvedeno srovnání německého, španělského a anglického znění pravidla 50 (jež se týkají „dalších nebo doplňkových“ skutečností a důkazů) s francouzským zněním (které odkazuje na „nové nebo dodatečné“ skutečnosti a důkazy).

( 45 ) – Rozsudek ze dne 21. července 2016, EUIPO v. Grau Ferrer (C‑597/14 P; EU:C:2016:579, bod 26).

( 46 ) – Ve zmíněném bodě napadeného rozsudku odkazuje Tribunál rovněž na další část téhož rozsudku (bod 35), v němž je poukazováno na to, že byla předložena celá řada důkazů týkajících se užívání nezapsaného označení.

( 47 ) – Usnesení Soudního dvora ze dne 3. června 2015, The Sunrider Corporation v. OHIM (C‑142/14 P, EU:C:2015:371, bod 56).

( 48 ) – Ve zmíněném rozsudku je odkazováno na jiný rozsudek ze dne 18. července 2013, New Yorker SHK Jeans v. OHIM (C‑621/11 P, EU:C:2013:484, body 28 a 30).

( 49 ) – Na jednání bylo uvedeno, že Group OOD u námitkového oddělení pouze označila v příslušném formuláři políčko vyhrazené pro bulharské právo, aniž uvedla více podrobností o konkrétních uplatňovaných ustanoveních. Tím se vysvětluje jak bod 4 rozhodnutí odvolacího senátu, v němž je uvedeno, že „the table‚national law‘annexed to the Guidelines could be helpful but would not relieve the opponent from filing proof of the respective national law“, tak i rozhodnutí námitkového oddělení, v němž se ve třetím pododstavci části nadepsané „The law governing the sign“ uvádí výslovně toto: „It is not sufficient to make a general reference to the national law, which is listed merely for information purposes in the‚Table with National Legislation‘of the Office’s Manual Concerning Opposition on Article 8(4) CTMR“.

( 50 ) – Těmito dvěma argumenty podepřel EUIPO v bodě 71 kasačního opravného prostředku své tvrzení, že osobě podávající námitku lze již ve stadiu podání námitky uložit povinnost poskytnout co nejvíce důkazů týkajících se vnitrostátních právních předpisů, jichž se tato osoba dovolává.

( 51 ) – Viz v současnosti EUIPO, Metodické pokyny k přezkumu ochranných známek Evropské unie – Část C – Námitky – Oddíl 4 – Práva uvedená v čl. 8 odst. 4 a 4a nařízení o ochranné známce Evropské unie [znění ze dne 1. srpna 2016], s. 40.

( 52 ) – Bod 81 napadeného rozsudku.

( 53 ) – Nyní článek 97 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2017/1001 ze dne 14. července 2017 (Úř. věst. 2017, L 154, s. 1).

( 54 ) – Viz bod 53 tohoto stanoviska a citovaná judikatura.

( 55 ) – Bod 57 napadeného rozsudku.

( 56 ) – Tamtéž, bod 56.

( 57 ) – Tamtéž, bod 61.