STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

MACIEJE SZPUNARA

přednesené dne 29. července 2019 ( 1 )

Věc C‑468/18

R

proti

P

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Judecătoria Constanţa (soud prvního stupně v Konstance, Rumunsko)]

„Řízení o předběžné otázce – Soudní spolupráce v občanských věcech – Příslušnost, uznávání a výkon rozhodnutí ve věcech vyživovacích povinností – Nařízení (ES) č. 4/2009 – Článek 3 písm. a) – Soud obvyklého pobytu odpůrce – Článek 3 písm. d) – Soud příslušný ve věcech rodičovské zodpovědnosti – Článek 5 – Účast odpůrce – Soud, kterému byl předložen návrh týkající se rozvodu a jeho důsledků ve vztahu k rodičovské zodpovědnosti, jakož i k výživnému pro společné dítě – Rozhodnutí tohoto soudu, kterým se prohlašuje za nepříslušný rozhodnout ve věci rodičovské zodpovědnosti – Příslušnost k posouzení návrhu týkajícího se vyživovací povinnosti vůči dítěti – Soud, který má lepší předpoklady rozhodovat ve věci“

I. Úvod

1. Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 3 písm. a) a d) a článku 5 nařízení Rady (ES) č. 4/2009 ze dne 18. prosince 2008 o příslušnosti, rozhodném právu, uznávání a výkonu rozhodnutí a o spolupráci ve věcech vyživovacích povinností ( 2 ).

2. Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi R s bydlištěm ve Spojeném království a P s bydlištěm v Rumunsku, který se týká návrhu na určení výživného pro společné dítě, jenž byl podán v souvislosti s rozvodovým řízením a s řízením ve věci rodičovské zodpovědnosti.

3. Věc v původním řízení je pro Soudní dvůr příležitostí, aby zaprvé upřesnil podmínky použití čl. 3 písm. a) a d) a článku 5 nařízení č. 4/2009 a zadruhé se vyjádřil k povinnosti soudu příslušného ve věcech vyživovací povinnosti upřednostnit koncentraci probíhajících sporů s ohledem na nejlepší zájem dítěte, jejž již zohlednil v rámci rozhodnutí, že není příslušný ve věcech rodičovské zodpovědnosti.

II. Právní rámec

A. Unijní právo

1. Nařízení (ES) č. 2201/2003

4. Body odůvodnění 5, 11 a 12 nařízení Rady (ES) č. 2201/2003 ze dne 27. listopadu 2003 o příslušnosti a uznávání a výkonu rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti a o zrušení nařízení (ES) č. 1347/2000 ( 3 ) uvádí: „(5) V zájmu zajištění rovnosti všech dětí se toto nařízení vztahuje na veškerá rozhodnutí ve věci rodičovské zodpovědnosti, včetně opatření k ochraně dítěte, bez jakýchkoliv vazeb na řízení ve věcech manželských; […] (11) Toto nařízení se nevztahuje na vyživovací povinnosti, které jsou již upraveny nařízením [Rady] (ES) č. 44/2001 [ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech ( 4 )]. Soudy příslušné podle tohoto nařízení budou obecně příslušné k rozhodování o vyživovací povinnosti podle čl. 5 odst. 2 nařízení [č. 44/2001]. „(12) Pravidla pro určení příslušnosti ve věcech rodičovské zodpovědnosti stanovená tímto nařízením jsou formulována s ohledem na nejlepší zájmy dítěte, zejména na blízkost. To znamená, že příslušným by měl být především soud členského státu, ve kterém má dítě své obvyklé bydliště, s výjimkou určitých případů změny bydliště dítěte, nebo soud určený dohodou nositelů rodičovské zodpovědnosti.“

5. Článek 1 tohoto nařízení stanoví: „1. Toto nařízení se bez ohledu na druh soudu vztahuje na občanskoprávní věci týkající se a) rozvodu, rozluky nebo prohlášení manželství za neplatné; b) přiznání, výkonu, převedení a úplného nebo částečného odnětí rodičovské zodpovědnosti. […] 3. Toto nařízení se nevztahuje na […] e) vyživovací povinnosti; […]“

6. Článek 2 odst. 7 tohoto nařízení zní: „Pro účely tohoto nařízení: […] 7) ‚rodičovskou zodpovědností‘ se rozumějí veškerá práva a povinnosti fyzické nebo právnické osoby týkající se dítěte nebo jmění dítěte, která jsou jí svěřena [soudním] rozhodnutím, právními předpisy nebo právně závaznou dohodou. Tento pojem zahrnuje především právo péče o dítě a právo na styk s dítětem.“

7. Podle čl. 3 odst. 1 písm. b) nařízení jsou pro rozhodnutí ve věcech týkajících se rozvodu příslušné soudy členského státu, jehož jsou oba manželé státními příslušníky.

8. Článek 8 nařízení č. 2201/2003 stanoví: „1. Soudy členského státu jsou příslušné ve věci rodičovské zodpovědnosti k dítěti, které má v době podání žaloby obvyklé bydliště na území tohoto členského státu. 2. Odstavec 1 platí s výhradou článků 9, 10 a 12.“

9. Článek 12 odst. 1 tohoto nařízení stanoví: „Soudy členského státu příslušné podle článku 3 rozhodovat o návrhu na rozvod, rozluku nebo na prohlášení manželství za neplatné jsou příslušné rozhodovat o každé věci týkající se rodičovské zodpovědnosti spojené s tímto návrhem v případě, a) že alespoň jeden z manželů má rodičovskou zodpovědnost k dítěti, a b) manželé a nositelé rodičovské zodpovědnosti v době zahájení řízení příslušnost soudů výslovně či jiným jednoznačným způsobem přijali a je to v zájmu dítěte.“

2. Nařízení č. 4/2009

10. Toto nařízení nahrazuje ustanovení týkající se vyživovacích povinností stanovená v nařízení č. 44/2001 ( 5 ). Nahrazuje rovněž ve věcech vyživovacích povinností nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 805/2004 ze dne 21. dubna 2004, kterým se zavádí evropský exekuční titul pro nesporné nároky ( 6 ), s výjimkou evropských exekučních titulů týkajících se vyživovacích povinností členských států, které nejsou vázány Haagským protokolem ze dne 23. listopadu 2007 o právu rozhodném pro vyživovací povinnosti, schválené jménem Evropského společenství rozhodnutím Rady 2009/941/ES ze dne 30. listopadu 2009 ( 7 ), a to Spojeného království Velké Británie a Severního Irska a Dánského království ( 8 ).

11. Vzhledem k datu použitelnosti Haagského protokolu z roku 2007 v Unii je nařízení č. 4/2009 použitelné od 18. června 2011 ( 9 ).

12. Cílem nařízení č. 4/2009 podle bodů 1 a 2 jeho odůvodnění a zejména nařízení č. 44/2001 a č. 2201/2003 je přijmout opatření v oblasti soudní spolupráce v občanských věcech s mezinárodním prvkem a mimo jiné podpořit slučitelnost kolizních norem a pravidel pro určení příslušnosti platných v členských státech.

13. V bodech odůvodnění 9, 10 a 15 nařízení 4/2009 se uvádí: „(9) Oprávněný z výživného by měl mít možnost snadno dosáhnout v jednom členském státě rozhodnutí, které bude automaticky vykonatelné v jiném členském státě bez dalších formalit. (10) Aby bylo možno dosáhnout tohoto cíle, je vhodné vytvořit nástroj Společenství v oblasti vyživovacích povinností, jenž by shrnoval ustanovení o kompetenčních sporech, kolizní normy a ustanovení o uznávání, vykonatelnosti a výkonu rozhodnutí, o právní pomoci a o spolupráci mezi ústředními orgány. […] (15) Aby bylo možno chránit zájmy oprávněných z výživného a umožnit řádný výkon spravedlnosti v rámci [Unie], měla by být upravena pravidla o příslušnosti, která vyplývají z nařízení [č. 44/2001]. Okolnost, že odpůrce má místo obvyklého pobytu ve třetím státě, by již neměla vylučovat uplatňování pravidel Společenství o soudní příslušnosti a napříště by již neměla být dána možnost odkázat na pravidla o soudní příslušnosti v rámci vnitrostátního práva. Toto nařízení by tudíž mělo stanovit, ve kterých případech může soud členského státu uplatnit svou podpůrnou příslušnost.“

14. V článku 2 odst. 1 bodě 10 nařízení č. 4/2009 je pojem „oprávněný“ definován jako „fyzická osoba, která má nebo uplatňuje nárok na výživné“.

15. Článek 3 tohoto nařízení stanoví: „K rozhodování ve věcech vyživovacích povinností je v členských státech příslušný: a) soud místa, v němž má odpůrce místo obvyklého pobytu, nebo b) soud místa, v němž má oprávněný místo obvyklého pobytu, nebo c) soud, který je podle práva místa soudu příslušný pro řízení o osobním stavu, souvisí-li záležitost vztahující se k vyživovacím povinnostem s tímto řízením, ledaže je tato příslušnost odvozena výlučně ze státní příslušnosti jedné ze stran, nebo d) soud, který je podle práva místa soudu příslušný pro řízení o rodičovské zodpovědnosti, souvisí-li záležitost vztahující se k vyživovacím povinnostem s tímto řízením, ledaže je tato příslušnost odvozena výlučně ze státní příslušnosti jedné ze stran.“

16. Článek 5 uvedeného nařízení, nadepsaný „Příslušnost založená na účasti odpůrce na řízení“, stanoví: „Není-li soud jednoho členského státu příslušný již podle jiných ustanovení tohoto nařízení, stane se příslušným, jestliže se odpůrce řízení před tímto soudem účastní. To neplatí, pokud se odpůrce účastní proto, aby namítal nepříslušnost soudu.“

17. Článek 10 téhož nařízení, nadepsaný „Přezkoumání příslušnosti“, stanoví: „Je-li u soudu některého členského státu zahájeno řízení ve věci, k níž není podle tohoto nařízení příslušný, prohlásí bez návrhu svou nepříslušnost.“

18. V článcích 12, 13 a 14 nařízení č. 4/2009 se stanoví pravidla týkající se překážky litispendence a závislých řízení, jakož i předběžných a zajišťovacích opatření.

B. Rumunské právo

19. Podle předkládacího rozhodnutí může rumunský soud, který se prohlásí za příslušný, v každé fázi řízení přezkoumat svou příslušnost, a to bez návrhu nebo na návrh účastníků řízení ( 10 ).

III. Skutkové okolnosti sporu v původním řízení a předběžné otázky

20. R a P jsou rumunští státní příslušníci, kteří uzavřeli sňatek dne 15. srpna 2015 v Rumunsku. Jedná se o matku a otce dítěte narozeného 8. listopadu 2015 v Belfastu (Spojené království), kde žili před svou rozlukou, k níž došlo v roce 2016. P se vrátil do Rumunska, zatímco R zůstala s dítětem v Belfastu.

21. Návrhem ze dne 29. září 2016 podaným k Judecătoria Constanța (soud prvního stupně v Konstance, Rumunsko) R požádala P o rozvod a o to, aby u ní bylo stanoveno bydliště dítěte, aby měla oprávnění vykonávat výlučnou rodičovskou zodpovědnost a aby bylo P uloženo platit výživné na dítě.

22. P zpochybnil příslušnost tohoto soudu. Tento soud se podle čl. 3 písm. b) nařízení č. 2201/2003 prohlásil za příslušný ve vztahu k návrhu na rozvod, a to na základě státní příslušnosti manželů.

23. Poté, co tento soud dne 8. června 2017 rozhodl o rozdělení návrhových žádání R, byla zahájena dvě nová řízení týkající se jednak rodičovské zodpovědnosti ve vztahu k dítěti a stanovení jeho bydliště u navrhovatelky a jednak určení, že P musí na toto dítě platit výživné.

24. Pokud jde o věc týkající se rodičovské zodpovědnosti, Judecătoria Constanța (soud prvního stupně v Konstance) prohlásil, že není příslušný podle čl. 12 odst. 1 nařízení č. 2201/2003, přičemž zohlednil nejlepší zájem dítěte. Tento soud dále rozhodl, že příslušné k rozhodnutí o tomto návrhu jsou soudy ve Spojeném království, a to v souladu s čl. 8 odst. 1 nařízení č. 2201/2003 z důvodu obvyklého bydliště dítěte v tomto členském státě od jeho narození. Účastníci řízení proti tomuto rozhodnutí o nepříslušnosti nepodali žádný opravný prostředek.

25. Pokud jde o věc, která se týká výživného pro dítě, předkládající soud se prohlásil za příslušný na základě čl. 3 písm. a) nařízení č. 4/2009 s ohledem na obvyklé bydliště odpůrce, P. Tento soud zdůrazňuje, že se P před ním účastnil řízení, aniž vznesl námitku nepříslušnosti, ale že tvrdil, že je třeba předložit předběžnou otázku Soudnímu dvoru.

26. Tento soud dodává, že účastníci řízení R a P se shodli na tom, že je vhodné požádat o výklad použitelných ustanovení unijního práva. Tentýž soud s touto analýzou souhlasí a má za to, že před jakýmkoli věcným projednáním návrhu týkajícímu se vyživovací povinnosti vůči dítěti a v jakékoli fázi řízení může ještě přezkoumat svou příslušnost.

27. Předkládající soud se tedy ptá na vztah mezi třemi ustanoveními nařízení č. 4/2009, konkrétně čl. 3 písm. a) a d) a článkem 5.

28. Tento soud si přeje zjistit, zda vzhledem k tomu, že návrh týkající se vyživovací povinnosti souvisí s návrhem na určení rodičovské zodpovědnosti, je jediným kritériem pro určení, který soud je příslušný v členských státech, kritérium uvedené v čl. 3 písm. d) nařízení č. 4/2009, čímž se vylučují ostatní kritéria stanovená v čl. 3 písm. a) nebo článku 5 uvedeného nařízení, které mohou založit jeho příslušnost, a sice místo obvyklého pobytu odpůrce nebo účast odpůrce na řízení.

29. Předkládající soud je toho názoru, že řešení, které by zachovalo uplatnění těchto dvou posledně uvedených kritérií pro založení příslušnosti, by zpochybnilo akcesorickou povahu návrhu na určení výživného a bylo by v rozporu s nejlepším zájmem dítěte, které soud zohlednil, když se prohlásil na nepříslušný ve věcech rodičovské zodpovědnosti. Pro toto řešení hovoří rovněž praktické důvody týkající se dokazování a rychlosti řízení.

30. Kromě toho má tento soud za to, že pokud jde o použití článku 5 nařízení č. 4/2009, takové pravidlo o určení příslušnosti je vyloučeno, pokud skutečnost, že návrh týkající se vyživovací povinnosti souvisí s návrhem na určení rodičovské zodpovědnosti, musí vést k tomu, že má účinky na zpochybnění jeho příslušnosti ze strany P, pokud jde o posouzení tohoto návrhu ve věcech rodičovské zodpovědnosti ( 11 ).

31. Na podporu těchto argumentů odkazuje předkládající soud na rozsudek ze dne 16. července 2015, A ( 12 ), avšak vyjadřuje pochybnosti, pokud jde o jeho dosah vzhledem k rozdílným skutkovým okolnostem věci v původním řízení. Poznamenává, že odpůrce P nedostatek jeho příslušnosti nezpochybnil, a uvádí, že je jediným soudem, u něhož byl zahájen spor z oblasti rodinného práva, navzdory rozhodnutí o nepříslušností založeného na místě obvyklého bydliště dítěte.

32. Za těchto okolností se Judecătoria Constanța (soud prvního stupně v Konstance) rozhodl přerušit řízení a předložit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1) Mohou být v případě, že je u soudu členského státu podán jeden návrh obsahující tři návrhová žádání, která se týkají zániku manželského svazku rodičů nezletilého dítěte, rodičovské zodpovědnosti a vyživovací povinnosti k tomuto dítěti, ustanovení čl. 3 písm. a), čl. 3 písm. d) a článku 5 nařízení č. 4/2009 vykládána v tom smyslu, že soud rozhodující o rozvodu, který je současně soudem místa, v němž má odpůrce místo obvyklého pobytu, a soudem, před kterým se odpůrce řízení účastní, může rozhodnout o návrhu, který se týká vyživovací povinnosti k nezletilému dítěti, ačkoli se ve věci rodičovské zodpovědnosti ohledně uvedeného dítěte prohlásil za nepříslušný, anebo [v tom smyslu, že] o návrhu, který se týká vyživovací povinnosti, může rozhodnout pouze soud příslušný k rozhodnutí o návrhu, který se týká rodičovské zodpovědnosti k nezletilému dítěti? 2) Ve stejné situaci, pokud jde o příslušnost vnitrostátního soudu, zachovává si podle čl. 3 písm. d) předmětného nařízení návrh týkající se vyživovací povinnosti k nezletilému dítěti akcesorickou povahu ve vztahu k návrhu, který se týká rodičovské zodpovědnosti[?] 3) Pokud je odpověď na druhou otázku záporná, je v nejlepším zájmu dítěte, aby soud členského státu, který je příslušný na základě čl. 3 písm. a) nařízení č. 4/2009, rozhodl o návrhu ve věci vyživovací povinnosti rodiče k nezletilému dítěti narozenému v manželství, o jehož rozvod se žádá, a to s ohledem na skutečnost, že se tento soud prohlásil za nepříslušný ve vztahu k otázce rodičovské zodpovědnosti, neboť pravomocně stanovil, že nejsou splněny podmínky uvedené v článku 12 nařízení [č. 2201/2003] [?]“

IV. Analýza

33. Podstatou předběžných otázek předkládajícího soudu, které navrhuji posoudit společně, je, zda čl. 3 písm. a) a článek 5 nařízení č. 4/2009 musí být vykládány v tom smyslu, že brání tomu, aby soud členského státu, který je příslušný k tomu, aby rozhodl o žalobě týkající se vyživovací povinnosti podané vůči odpůrci, který má obvyklé bydliště v tomto členském státě nebo který se účastní řízení před tímto soudem, odmítl svou příslušnost z toho důvodu, že takový návrh souvisí s návrhem týkajícím se rodičovské zodpovědnosti ve smyslu čl. 3 písm. d) daného nařízení a že soud, který je příslušný k posuzování posledně uvedeného návrhu, má s ohledem na nejlepší zájem dítěte lepší předpoklady pro rozhodnutí o těchto návrzích.

A. Úvodní poznámky

34. V úvodu je třeba zdůraznit několik aspektů týkajících se kontextu, v němž tato otázka vyvstala.

35. V projednávaném případě, stejně jako v řadě dalších předcházejících případů ( 13 ), byla žaloba o zrušení manželského svazku, v daném případě o rozvodu, jakož i o uspořádání jeho důsledků pro dítě daného manželského páru, podána k soudu příslušnému k rozhodnutí o rozvodu, a to na základě společné státní příslušnosti manželů, zatímco obvyklé bydliště alespoň jedno z nich a dítěte se nacházelo v jiném členském státě.

36. V takovém případě je rozhodnutí navrhovatele podat všechny návrhy k jedinému soudu obecně vedeno snahou využít výhod koncentrace řízení ( 14 ). Vzhledem k tomu, že se jedná o spor mezi manželi s přeshraničními dopady, článek 12 nařízení č. 2201/2003, který stanoví rozšíření příslušnosti ve věcech rodičovské zodpovědnosti, a ustanovení čl. 3 písm. d) nařízení č. 4/2009 navrhovateli umožňují tohoto cíle dosáhnout.

37. V projednávaném případě poté, co žalovaný P, otec dítěte ( 15 ), nejprve zpochybnil příslušnost předkládajícího soudu, tedy soudu rumunského, se tento soud prohlásil za příslušný, pokud jde o rozvod, ale za nepříslušný pro rozhodování o výkonu rodičovské zodpovědnosti, a to s ohledem na nejlepší zájem dítěte.

38. Je proto nezbytné ověřit, podle kterých kritérií vycházejících z článků 3 a 5 nařízení č. 4/2009, které jsou na tento případ jediné použitelné ( 16 ), může tento soud ještě posoudit žalobu týkající se vyživovací povinnosti ( 17 ).

B. Podmínky uplatnění kritérií vycházejících z článků 3 a 5 nařízení č. 4/2009

39. Článek 3 tohoto nařízení obsahuje dvě kategorie kritérií: jedno kritérium týkající se bydliště jedné ze stran [(odpůrce podle písmene a) nebo oprávněného podle písm. b) ( 18 )] a druhé týkající se koncentrace řízení [v případě žaloby týkající se stavu osob podle písmene c) nebo v případě řízení týkajícího se rodičovské zodpovědnosti podle písmene d)].

40. Vzhledem k tomu, že oprávněný z výživného, v daném případě nezletilé dítě ( 19 ), za které žalobu podává jeho matka, R, má obvyklé bydliště ve Spojeném království, se předkládající soud po rozdělení věcí platně prohlásil příslušným k rozhodnutí o návrhu na výživné ( 20 ), a to za použití kritéria uvedeného v čl. 3 písm. a) nařízení č. 4/2009 z důvodu místa obvyklého pobytu odpůrce P ( 21 ).

41. Vzhledem k tomu, že dítě má pobyt v jiném členském státě, nemohla se příslušnost předkládajícího soudu zakládat na čl. 3 písm. b) tohoto nařízení. Jsou použitelná ostatní kritéria procesního rázu, jež jsou způsobilá založit příslušnost předkládajícího soudu?

42. Vzhledem k tomu, že soud Spojeného království musí projednat návrh týkající se rodičovské zodpovědnosti ( 22 ), zůstal by předkládající soud příslušný k projednání rozvodu, a to na základě čl. 3 písm. c) tohoto nařízení. Tuto možnost Soudní dvůr vyloučil v rozsudku A, který se týkal skutkových okolností podobných okolnostem v původním řízení. To je podstatný obsah tohoto rozsudku, který byl vynesen v odlišném procesním kontextu a vedl Soudní dvůr k tomu, že musí určit, s jakým řízením návrh týkající se výživného na dítě souvisí ( 23 ).

43. Soudní dvůr tedy rozhodl, že „[č]lánek 3 písm. c) a d) nařízení č. 4/2009 musí být vykládán v tom smyslu, že pokud byl k soudu členského státu podán návrh na zahájení řízení ve věci rozluky či rozvodu manželství rodičů nezletilého dítěte a k soudu jiného členského státu byl podán návrh na zahájení řízení ve věci rodičovské zodpovědnosti týkající se tohoto dítěte, souvisí návrh týkající se vyživovací povinnosti k tomuto dítěti pouze s řízením o rodičovské zodpovědnosti ve smyslu čl. 3 písm. d) tohoto nařízení“ ( 24 ).

44. Z analýzy kritérií uvedených v článku 3 nařízení č. 4/2009 tedy vyplývá, že v původním řízení pouze jedno z nich, a sice kritérium podle písm. a), umožňuje předkládajícímu soudu rozhodnout o vyživovacích povinnostech.

45. V prvé řadě proto musí být vyjasněno, že článek 5 uvedeného nařízení, na který předkládající soud odkazuje z důvodu účasti odpůrce na řízení, nemůže být uplatněn, protože toto ustanovení stanoví pravidlo pro určení příslušnosti v případě nepříslušnosti soudu, u něhož bylo zahájeno řízení ( 25 ).

46. V tomto ohledu věc v původním řízení jasně ukazuje, že je-li soud příslušný z důvodu obvyklého pobytu odpůrce, kritérium založené na tom, že se osobně dostavil k soudu, který žalobu projednává, aniž zpochybnil jeho příslušnost ( 26 ), nemá zvláštní význam.

47. Zadruhé, pokud jde o účinky, které chce předkládající soud vyvodit ze skutečnosti, že návrh týkající se vyživovací povinnosti má akcesorickou povahu ve vztahu k návrhu týkajícímu se rodičovské zodpovědnosti, je třeba nejprve zdůraznit, že ve věci v původním řízení postačí konstatování, že u soudu Spojeného království nebylo po rozdělení původních návrhů zahájeno řízení o posouzení tohoto návrhu, a případně návrhu týkajícího se vyživovací povinnosti, k rozptýlení veškerých pochybností stran jediného použitelného kritéria pro založení příslušnosti, jež je za daného stavu splněno, a sice kritéria vycházejícího z čl. 3 písm. a) nařízení č. 4/2009.

48. Dále lze konstatovat, že za těchto okolností není třeba posuzovat možné důsledky uplatňování ustanovení týkajících se překážky litispendence ( 27 ) a závislých řízení ( 28 ) ze strany druhého soudu, u kterého bylo zahájeno řízení.

49. A konečně nelze žádný závěr vyvodit ani z odůvodnění rozsudku A ve smyslu navrhovaném předkládajícím soudem a rovněž zastávaném rumunskou vládou. Domnívají se totiž, že v případě společných návrhů týkajících se společného dítěte, pokud jde o rodičovskou zodpovědnost a vyživovací povinnost, má výlučnou příslušnost soud členského státu, v němž má dítě své obvyklé bydliště.

50. V tomto ohledu předkládající soud zdůraznil, že Soudní dvůr rozhodl, „že návrh týkající se vyživovacích povinností k nezletilým dětem je […] již ze své podstaty spojen s řízením o rodičovské zodpovědnosti“ a že „soud příslušný k rozhodování v řízeních o rodičovské zodpovědnosti, jak je definována v čl. 2 bodě 7 nařízení č. 2201/2003, má nejlepší předpoklady k tomu, aby in concreto posoudil otázky související s návrhem týkajícím se vyživovací povinnosti k dítěti, stanovil výši uvedené povinnosti určené k přispívání na náklady na výživu a výchovu dítěte a přizpůsobil ji s ohledem na stanovený způsob střídavé či výlučné péče, právo na styk s dítětem, dobu trvání tohoto práva a ostatní faktické okolnosti související s výkonem rodičovské zodpovědnosti, s nimiž byl obeznámen“ ( 29 ).

51. Měl tedy Soudní dvůr implicitně za to, že kritérium obvyklého bydliště dítěte, a tedy oprávněného z výživného, musí být za všech okolností upřednostněno z důvodu rizika nesouladu mezi rozhodnutím soudu příslušného k rozhodnutí o vyživovacích povinnostech a rozhodnutím soudu, který je výlučně příslušný rozhodovat o rodičovské zodpovědnosti ( 30 )?

52. Jinými slovy – je z rozsudku A třeba dovodit, že soud, který není příslušný k rozhodování o návrhu týkajícím se rodičovské zodpovědnosti k dítěti, se musí vzdát výkonu své příslušnosti v oblasti vyživovacích povinností k tomuto dítěti ve prospěch soudu, který by měl lepší předpoklady k rozhodnutí o tomto návrhu?

53. Domnívám se, že nikoli. Rozsudek A sice ujasňuje vztah mezi kritérii uvedenými v čl. 3 písm. c) a d) nařízení č. 4/2009, ale nevyjadřuje se k ostatním kritériím příslušnosti uvedeným v tomto článku 3 nebo v článku 5 daného nařízení. Posouzení posledně uvedených článků totiž nebylo pro předkládající soud užitečné, neboť na rozdíl od skutkových okolností věci v původním řízení měli manželé, tedy rodiče dětí oprávněných k výživnému, obvyklé bydliště ve stejném členském státě.

54. Při výkladu ustanovení čl. 3 písm. c) a d) nařízení č. 4/2009 bylo nutné vzít v úvahu nejlepší zájem dítěte, aby bylo možné je odlišit ( 31 ).

55. Tuto analýzu dosahu rozsudku A podporují nedávná usnesení ze dne 16. ledna 2018, PM ( 32 ), a ze dne 10. dubna 2018, CV ( 33 ). Z toho vyplývá, že není-li soud příslušný rozhodovat o návrhu ohledně rodičovské zodpovědnosti ve vztahu k nezletilému dítěti, a tedy není-li na základě čl. 3 písm. d) nařízení č. 4/2009 příslušný k rozhodnutí o návrhu týkajícím se vyživovací povinnosti vůči tomuto dítěti, je třeba nicméně ověřit, zda nemůže být příslušný k rozhodnutí o posledně uvedeném návrhu na základě jiného důvodu podle tohoto nařízení ( 34 ).

56. Jakýkoli jiný výklad rozsudku A ve smyslu uvedeném předkládajícím soudem by předně přehlížel, že důvody tohoto rozsudku slouží především k odůvodnění spojení návrhu týkajícího se vyživovací povinnosti s návrhem týkajícím se rodičovské zodpovědnosti spíše než k odůvodnění na základě manželského svazku. Kromě toho takový dosah rozsudku by nezohledňoval znění a kontext nařízení č. 4/2009 ani cíle jím sledované ( 35 ).

57. Pokud jde o znění článku 3 uvedeného nařízení, Soudní dvůr již v rozsudku A rozhodl, že kritéria pro určení soudní příslušnosti jsou alternativní, a proto po tomto rozsudku, pokud jde o výklad tohoto ustanovení v případě podání žaloby ohledně stavu osob a rodičovské zodpovědnosti, jsou veškeré pochybnosti rozptýleny ( 36 ).

58. Pokud jde o kontext a sledované cíle, je třeba zaprvé připomenout, že doplnění čl. 3 písm. d) nařízení č. 4/2009 k dřívějším ustanovením převzatým z čl. 5 odst. 2 nařízení č. 44/2001 ( 37 ) slouží pouze k zavedení koncentrace soudní příslušnosti v případě, pokud se nepoužije kritérium obvyklého pobytu oprávněného uvedené v čl. 3 písm. b) nařízení č. 4/2009 ( 38 ).

59. Zadruhé od přijetí Bruselské úmluvy, která otevřela možnosti založení příslušnosti podle zvláštních kritérií příslušnosti odchylujících se od kritéria bydliště odpůrce s cílem dát přednost „územní nebo případně procesní blízkosti“ ( 39 ), byla specifická kritéria příslušnosti pro spory týkající se výživného stanovena za účelem dosažení dvou cílů, a sice ochrany zájmů oprávněných, jak připomněl Soudní dvůr, a umožnění řádného výkonu spravedlnosti ( 40 ). Je proto třeba mít na paměti, že kritéria příslušnosti jsou alternativní a je upřednostněna volba navrhovatele ( 41 ).

60. Zatřetí souhlasně s Komisí zdůrazňuji, že pokud bychom upřednostnili koncentraci sporů s ohledem na bydliště dítěte, vedlo by to v případě, že v dotyčném členském státě nebyla podána žádná jiná žaloba ve věci rodičovské zodpovědnosti, k odepření spravedlnosti, pokud jde o projednávaný návrh na určení výživného, což by bylo v rozporu s nejlepším zájmem dítěte a narušilo by to zásadu předvídatelnosti pravidel pro určení soudní příslušnosti.

61. Proto je třeba konstatovat, že ustanovení nařízení č. 4/2009, a zejména ustanovení týkající se soudní příslušnosti, mají umožnit oprávněnému z výživného, aby byl uspokojen v rámci ochranných podmínek na základě omezených a nehierarchických kritérií.

62. Kromě toho je třeba zdůraznit rozdíl mezi článkem 10 nařízení č. 4/2009 a článkem 17 nařízení č. 2201/2003. Ačkoli stanoví, že soud, u něhož bylo zahájeno řízení, má možnost se bez návrhu prohlásit za nepříslušný, v případě návrhu na určení výživného nemusí ověřovat, zda je příslušný soud jiného členského státu. Vzhledem k tomu, že kritéria příslušnosti jsou vyčerpávající ( 42 ), musí věc posoudit soud příslušný pro otázku vyživovací povinnosti. V opačném případě může nicméně rozhodnout o návrhu na předběžná a preventivních opatření, jak jsou stanovena právem dotyčného členského státu ( 43 ).

63. Vzhledem k tomu, že navrhovatel nemá možnost zvolit jiné kritérium příslušnosti, přísluší vyřešení sporu soudu, kterému byl předložen návrh na určení výživného.

64. Na rozdíl od toho, co tvrdí předkládající soud a rumunská vláda, zejména pokud jde o důkazní požadavky ( 44 ), lze uvést několik argumentů, jež jsou v souladu s cíli sledovanými nařízením č. 4/2009, k odůvodnění použití kritéria příslušnosti uvedeného v čl. 3 písm. a) tohoto nařízení ve věci v původním řízení.

C. Argumenty odůvodňující použití čl. 3 písm. a) nařízení č. 4/2009

65. Zaprvé, jak zdůrazňuje Komise, kritérium bydliště odpůrce mohlo být vědomě zvoleno oprávněným, kterého zastupuje jeden z jeho rodičů.

66. Zadruhé tuto volbu může odůvodnit to, že soud místa, kde má rodič povinný k vyživovací povinnosti obvyklé bydliště, bude mít dostatečné povědomí o schopnostech tohoto rodiče hradit výživné.

67. Zatřetí, pokud jde o skutečnosti, jež musejí být zohledněny při určení částky požadovaného výživného, je podle všeho jednodušší zjistit potřeby dítěte než ověřit schopnost povinného rodiče hradit výživné. Je-li totiž zahájeno řízení ve věcech rodičovské zodpovědnosti, musí soud příslušný ve věcech vyživovacích povinností pouze přerušit řízení do doby, než bude vydáno rozhodnutí, jež bude sloužit jako základ návrhu oprávněného na určení výživného. Naopak soud příslušný ve věcech rodičovské zodpovědnosti může narazit na značné obtíže při shromažďování a ověřování podkladů týkajících se prostředků a závazků povinného rodiče, zejména v případě, kdy tento rodič prohlásil svou platební neschopnost.

68. Začtvrté, neexistuje-li rozhodnutí o výkonu rodičovské zodpovědnosti, nebrání to soudu v tom, aby posoudil potřeby dítěte, o čemž svědčí zejména další kritéria pro určení příslušnosti stanovená unijním normotvůrcem. Je možné rovněž zvážit souhlas rodičů se zachováním obvyklého bydliště dítěte.

69. Mohou být také uvedeny další argumenty založené na věcné stránce rozhodnutí a na jeho provádění.

70. Je totiž třeba připomenout, že Spojené království, stejně jako Dánské království, nepřistoupilo k Haagskému protokolu z roku 2007 ( 45 ). Na tyto státy se proto nevztahují pravidla pro určení rozhodného práva, která jsou v něm uvedena ( 46 ). Vedle toho se na rozhodnutí vydaná v těchto článek nevztahuje výjimka doložky vykonatelnosti v ostatních členských státech. Tato rozhodnutí musí být předmětem žádosti o prohlášení vykonatelnosti ( 47 ).

71. Volba kritéria bydliště odpůrce může být rovněž vedena obavami týkajícími se placení výživného za příznivých podmínek ( 48 ), které nemůže být odloženo na základě sporu o uznání nebo vykonatelnost rozhodnutí vydaného v jiném členském státě ( 49 ).

72. Vzhledem ke všem výše uvedeným skutečnostem proto zastávám názor, že článek 3 nařízení č. 4/2009 musí být vykládán v tom smyslu, že skutečnost, že návrh ve věci vyživovací povinnosti je akcesorický ve vztahu k návrhu ve věci rodičovské zodpovědnosti ve smyslu čl. 3 písm. d) tohoto nařízení, nemá za následek vyloučení příslušnosti soudu členského státu podle čl. 3 písm. a) uvedeného nařízení nebo případně podle článku 5 téhož nařízení.

73. Je však třeba se ujistit, že takový výklad pravidel příslušnosti není v rozporu s nejlepším zájmem dítěte.

D. Zohlednění nejlepšího zájmu dítěte

74. Jak Soudní dvůr připomněl v rozsudku A, „[musí] se nařízení č. 4/2009 […] uplatňovat v souladu s čl. 24 odst. 2 Listiny základních práv Evropské unie, podle něhož musí být při všech činnostech týkajících se dětí, ať už uskutečňovaných veřejnými orgány nebo soukromými institucemi, prvořadým hlediskem nejvlastnější zájem dítěte“ ( 50 ).

75. Jak přitom paradoxně ukazuje věc v původním řízení, může být navrhovatel ve věci vyživovací povinnosti donucen vzhledem k nejlepšímu zájmu dítěte rozdělit návrhy, které podal k jedinému soudu, v důsledku toho, že se tento soud prohlásí nepříslušným v oblasti rodičovské zodpovědnosti.

76. I když mám za to, že nevýhody rozhodnutí o absenci pokračování příslušnosti na základě článku 12 nařízení č. 2201/2003 musejí být in abstracto relativizovány, jak jsem již zdůraznil dříve, nezbytnost zohlednit nejlepší zájem dítěte odůvodňuje in concreto posoudit důsledky skutečnosti, že je nutné se obrátit na dva soudy, aby bylo postupně rozhodnuto o návrhu ve věci rodičovské zodpovědnosti a poté o návrhu ve věci vyživovací povinnosti, přestože posledně uvedená je akcesorická ve vztahu k prvně uvedené.

77. Konkrétně v projednávané věci přitom postoj R jakožto žalující strany k účelnosti podání předběžné otázky Soudnímu dvoru podle všeho svědčí o jejím přání potvrdit původní volbu zahájit řízení u jediného příslušného soudu, aby rozhodl jak o návrhu na rozvod, tak o veškerých jeho důsledcích ve vztahu ke společnému dítěti.

78. Kromě toho, jak uvedla rumunská vláda ve svém písemném vyjádření ( 51 ), je třeba zohlednit skutečnost, že nový návrh na určení výživného podaný před jiným soudem může zbavit oprávněného jeho nároku na získání výživného k datu podání prvního návrhu, v daném případě ke dni 29. září 2016.

79. Z toho vyplývá, že rozdělení řízení uložené oprávněnému z výživného ( 52 ) v návaznosti na neexistenci rozšíření příslušnosti soudu, jemuž byl předložen návrh na rozvod, na věci rodičovské zodpovědnosti, jakož i nevýhody zpětvzetí původního návrhu za předpokladu, že je podle lex fori přípustný ( 53 ), vyvolávají vážné pochybnosti o uspokojení zájmů oprávněného. Za těchto podmínek sdílím obavy vyjádřené předkládajícím soudem a rumunskou vládou.

80. Podle mého názoru je proto třeba hledat řešení na ochranu zájmů oprávněného v souladu s cíli nařízení č. 4/2009 a čl. 24 odst. 2 Listiny základních práv.

81. V tomto směru představuje rozsudek A relevantní základ pro konstrukci vytvořenou judikaturou Soudního dvora k výkladu nařízení č. 4/2009, neboť zdůrazňuje zájem na koncentraci sporů týkajících majetkových důsledků rozvodu rodičů na jejich děti ( 54 ). Totéž platí, pokud jde o zjištění neexistence koordinace mezi tímto nařízením a článkem 12 nařízení č. 2201/2003 a o neúčinnost pravidel týkajících se překážky litispendence a závislých řízení v takovém případě ( 55 ).

82. Považuji proto za smysluplné s ohledem na logiku nařízení č. 4/2009 a na nejlepší zájem dítěte uvést, že soud posuzující návrh týkající se vyživovací povinnosti, z níž je takové dítě oprávněné, může z důvodu rozhodnutí o nepříslušnosti ve věcech rodičovské zodpovědnosti informovat navrhovatele, že je příslušný na základě čl. 3 písm. a) tohoto nařízení, a dotázat se jej, zda trvá na svém původním návrhu v oblasti vyživovacích povinností.

83. Vzhledem k tomu, že unijní normotvůrce nepřijal v nařízení č. 4/2009 zvláštní ustanovení ( 56 ), jaká se nacházejí v článku 15 nařízení č. 2201/2003 ( 57 ), nebo ustanovení zajišťující koordinaci s článkem 12 tohoto nařízení, nemůže se soud, u něhož bylo zahájeno řízení, vzdát výkonu své příslušnosti ve prospěch soudu s lepšími předpoklady k rozhodnutí o všech návrzích týkajících se dítěte.

84. Kromě toho, i kdyby měl soud příslušný k rozhodnutí o návrhu týkajícím se rodičovské zodpovědnosti lepší předpoklady k rozhodnutí o návrhu týkajícím se vyživovací povinnosti, který je ve vztahu k prvně uvedenému návrhu akcesorický, není mi jasné, jak by nejlepší zájem dítěte mohl odůvodnit, aby oprávněný z výživného byl povinen změnit svou volbu příslušného soudu.

85. Tato analýza platí tím spíše, jestliže stejně jako v projednávaném případě nebylo zahájeno řízení u žádného jiného soudu.

V. Závěry

86. S ohledem na výše uvedené navrhuji, aby Soudní dvůr odpověděl na předběžné otázky položené Judecătoria Constanța (soud prvního stupně v Konstance, Rumunsko) následovně: „1) Článek 3 nařízení Rady (ES) č. 4/2009 ze dne 18. prosince 2008 o příslušnosti, rozhodném právu, uznávání a výkonu rozhodnutí a o spolupráci ve věcech vyživovacích povinností musí být vykládán v tom smyslu, že skutečnost, že návrh ve věci vyživovací povinnosti je akcesorický ve vztahu k návrhu ve věci rodičovské zodpovědnosti ve smyslu čl. 3 písm. d) tohoto nařízení, nemá za následek vyloučení příslušnosti soudu členského státu podle čl. 3 písm. a) uvedeného nařízení nebo případně podle článku 5 téhož nařízení. 2) Vzhledem k tomu, že unijní normotvůrce nepřijal v nařízení č. 4/2009 zvláštní ustanovení, jaká se nacházejí v článku 15 nařízení Rady (ES) č. 2201/2003 ze dne 27. listopadu 2003 o příslušnosti a uznávání a výkonu rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti a o zrušení nařízení (ES) č. 1347/2000, nebo ustanovení zajišťující koordinaci s článkem 12 nařízení č. 2201/2003, nemůže se soud, u něhož bylo zahájeno řízení, vzdát výkonu své příslušnosti ve prospěch soudu s lepšími předpoklady k rozhodnutí.“

( 1 ) – Původní jazyk: francouzština.

( 2 ) – Úř. věst. 2009, L 7, s. 1

( 3 ) – Úř. věst. 2003, L 338, s. 1; Zvl. vyd. 19/06, s. 243.

( 4 ) – Úř. věst. 2001, L 12, s. 1; Zvl. vyd. 19/06, s. 243.

( 5 ) – Pokud jde o relevanci judikatury Soudního dvora týkající se tohoto nařízení, v tomto ohledu viz rozsudek ze dne 18. prosince 2014, Sanders a Huber (C‑400/13 a C‑408/13, EU:C:2014:2461, bod 23).

( 6 ) – Úř. věst. 2004, L 143, s. 15; Zvl. vyd. 19/06, s. 243.

( 7 ) – Úř. věst. 2009, L 331, s. 17; dále jen „Haagský protokol z roku 2007“.

( 8 ) – Tento protokol Evropská unie ratifikovala dne 8. dubna 2010 jménem členských států, s výjimkou dvou států, které k protokolu nepřistoupily. V tomto ohledu viz seznam smluvních států ke dni 31. března 2017, který je k dispozici na internetové stránce Haagské konference: https://www.hcch.net/fr/instruments/conventions/status-table/?cid= 133.

( 9 ) – Viz čl. 76 třetí pododstavec nařízení č. 4/2009. Je třeba odlišit toto datum použitelnosti od data vstupu v platnost Haagského protokolu z roku 2007, který byl stanoven na 1. srpna 2013 mezi všemi smluvními státy. Viz též Gaudemet‑Tallon, H., a Ancel, M.-E., Compétence et exécution des jugements en Europe, Règlements 44/2001 et 1215/2012, Conventions de Bruxelles (1968) et de Lugano (1998 et 2007), 6. vydání, Librairie générale de droit et de jurisprudence, svazek „Droit des affaires“, Paříž, 2018, bod 216, s. 318.

( 10 ) – V tomto ohledu viz článek 1071 Codul de procedură civilă (občanský soudní řád) citovaný v předkládacím rozhodnutí ve věci OF (C‑759/18), které se v současné době projednává před Soudním dvorem (s. 5).

( 11 ) – Viz bod 22 tohoto stanoviska.

( 12 ) – C‑184/14, dále jen „rozsudek A, EU:C:2015:479.

( 13 ) – Viz zejména rozsudek A (body 15 až 17) a rozsudky ze dne 6. října 2015, A (C‑489/14, EU:C:2015:654, body 13 a 14), a usnesení předsedy Soudního dvora ze dne 16. ledna 2018, PM (C‑604/17, nezveřejněno, EU:C:2018:10, body 12 až 14), a ze dne 4. října 2018, IQ (C‑478/17, EU:C:2018:812, body 13 a 14). Kromě toho viz žádost o rozhodnutí o předběžné otázce v případu OF (věc C‑759/18), v současnosti projednávaném u Soudního dvora, která v odstavci 13 odkazuje na řadu podobných případů týkajících se rumunských státních příslušníků, kteří mají obvyklé bydliště v jiném členském státě, v tomto případě v Itálii, přičemž tyto případy se týkají příslušnosti soudů projednávajících rodičovskou zodpovědnost a vyživovací povinnost, a to za stejných podmínek, jako jsou podmínky ve věci v původním řízení.

( 14 ) – V tomto ohledu předkládající soud připomněl, že „[v] této situaci jsou podle vnitrostátního práva rodičovská zodpovědnost a vyživovací povinnost ve vztahu k návrhovému žádání, jež se týká rozvodu, akcesorické (čl. 931 odst. 2 [občanského] soudního řádu)“. Volba kritéria státní příslušnosti manželů může být rovněž odůvodněna určením práva rozhodného pro rozvod. V tomto ohledu lze konstatovat, že Spojené království není vázáno nařízením Rady (EU) č. 1259/2010 ze dne 20. prosince 2010, kterým se provádí posílená spolupráce v oblasti rozhodného práva ve věcech rozvodu a rozluky (Úř. věst. 2010, L 343, s. 10).

( 15 ) – Viz bod 22 tohoto stanoviska.

( 16 ) – Článek 4 nařízení č. 4/2009 nadepsaný „Volba soudu“ se nepoužije ve sporu, který se týká vyživovací povinnosti vůči dítěti mladšímu 18 let, a to podle jeho třetího odstavce. Článek 6 tohoto nařízení stanoví podpůrnou příslušnost na základě společné státní příslušnosti účastníků řízení, zatímco článek 7 uvedeného nařízení zavádí forum necessitatis.

( 17 ) – Pokud jde o skutečnost, že otec nezpochybnil příslušnost soudu rozhodujícího v rámci tohoto řízení, viz bod 25 tohoto stanoviska.

( 18 ) – Pokud jde o uplatňování tohoto kritéria, viz rozsudek ze dne 18. prosince 2014, Sanders a Huber (C‑400/13 a C‑408/13, EU:C:2014:2461, a konkrétně k odůvodnění tohoto kritéria viz bod 34).

( 19 ) – Viz definici oprávněného k výživnému uvedenou v čl. 2 odst. 10 nařízení č. 4/2009. Srov. článek 46 tohoto nařízení o bezplatné právní pomoci v případě návrhů ve věcech výživného určeného dětem. Viz rovněž rozsudek ze dne 15. ledna 2004, Blijdenstein (C‑433/01, EU:C:2004:21, bod 30, z něhož vyplývá, že oprávněný k výživnému je ten, jehož potřeby musí určit soud, u kterého bylo zahájeno řízení). Viz mimo jiné Fongaro, E., a Hector, P., „Obligation alimentaire“, Répertoire de droit européen, Encyclopédie juridique Dalloz, Dalloz, Paříž, 2018, bod 97, jakož i Ancel, B., a Muir Watt, H., „Aliments sans frontières“, Revue critique de droit international privé, Dalloz, Paříž, 2010, No 3, s. 457–484, zejména bod 4, poznámka pod čarou č. 9 (s. 460), a bod 8 (s. 463 a 464). V témže smyslu viz Hellner, M., „Maintenance obligations“, Encyclopedia of Private International Law, Edward Edgar Publishing, Cheltenham, 2017, s. 1185–1194, zejména s. 1190.

( 20 ) – Srov. rozsudek ze dne 4. října 2018, IQ (C‑478/17, EU:C:2018:812, bod 16).

( 21 ) – Lze konstatovat, že toto kritérium nebylo při rozvodu bráno v úvahu.

( 22 ) – Viz body 24 a 31 tohoto stanoviska.

( 23 ) – V tomto případě byli oba manželé a jejich děti Italové trvale žijící v Londýně (Spojené království). Italskému soudu byly předloženy návrhy týkající se manželského vztahu a jeho následků pro děti, přičemž týmž navrhovatelem bylo před anglickým soudem zahájeno řízení o určení podmínek výkonu rodičovské zodpovědnosti. První soud odvodil z čl. 8 odst. 1 nařízení č. 2201/2003, že pouze britské soudy jsou příslušné k projednání otázek souvisejících s rodičovskou zodpovědností, a to ve smyslu čl. 2 odst. 7 uvedeného nařízení z důvodu, že děti mají obvyklé bydliště v Londýně.

( 24 ) – Rozsudek A (bod 48). Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.

( 25 ) – Souhlasím s názorem Evropské komise, že tento článek je formou „tichého rozšíření příslušnosti“. V témže smyslu viz zejména Getting, E., Droit processuel civil de l’Union européenne, LexisNexis, Paříž, 2011, bod 319, s. 109, který používá stejný výraz a upřesňuje, že toto pravidlo umožňuje soudu, který je jinak nepříslušný, aby rozhodl o vyživovacích povinnostech. Srov. čl. 26 odst. 1 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1215/2012 ze dne 12. prosince 2012 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 2012, L 351, s. 1).

( 26 ) – Tak je tomu podle mého názoru v projednávaném případě v rámci věci týkající se vyživovací povinnosti pro rozdělení věcí a následně rozdělení řízení. K tomu viz otázky předkládajícího soudu uvedené v bodě 30 tohoto stanoviska.

( 27 ) – Viz článek 12 nařízení č. 4/2009.

( 28 ) – Viz článek 13 nařízení č. 4/2009.

( 29 ) – Rozsudek A (body 40 a 43).

( 30 ) – V tomto smyslu viz Gallant, E., op. cit., bod 313, s. 108.

( 31 ) – Viz rozsudek A (body 43 až 46 a zejména tento posledně uvedený bod).

( 32 ) – C‑604/17, nezveřejněný, EU:C:2018:10.

( 33 ) – C‑85/18 PPU, EU:C:2018:220.

( 34 ) – Viz usnesení předsedy Soudního dvora ze dne 16. ledna 2018, PM (C‑604/17, nezveřejněno, EU:C:2018:10, bod 33), a usnesení ze dne 10. dubna 2018, CV (C‑85/18 PPU, EU:C:2018:220, bod 55).

( 35 ) – Pokud jde o nedávné připomenutí metod výkladu, které obvykle používá Soudní dvůr, viz rozsudek ze dne 21. června 2018, Oberle (C‑20/17, EU:C:2018:485, bod 34).

( 36 ) – Viz rozsudek A (body 33, 34 a 48).

( 37 ) – Tento článek beze změn přebírá znění čl. 5 odst. 2 Úmluvy ze dne 27. září 1968 o příslušnosti a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 1972, L 299, s. 32), ve znění následných úmluv o přistoupení nových členských států k této úmluvě (dále jen „Bruselská úmluva“), která od roku 1978 obsahovala kritérium pro určení příslušnosti soudu, u něhož byla podána žaloba týkající se osobního stavu. Viz též Gaudemet-Tallon, H., a Ancel, M.-E., op. cit., bod 219, s. 320.

( 38 ) – V tomto smyslu viz Boiché, A., „Les règles de compétence judiciaire, svazek „Recouvrement des obligations alimentaires dans l’Union“, Actualité juridique: famille, Dalloz, Paříž, 2009, č. 3, s. 107 až 112, zejména komentář k čl. 3 písm. d) nařízení č. 4/2009.

( 39 ) – Výraz shrnující odůvodnění zvláštních pravidel pro určení příslušnosti, který použili Gaudemet-Tallon, H. a Ancel, M.-E., op. cit., bod 180, s. 246.

( 40 ) – Viz rozsudek ze dne 18. prosince 2014, Sanders a Huber (C‑400/13 a C‑408/13, EU:C:2014:2461, body 26 až 29). Rovněž viz bod 15 odůvodnění nařízení č. 4/2009.

( 41 ) – Pokud jde o upřednostnění ve prospěch oprávněného při určení příslušného soudu, viz zejména Joubert, N., „La mise en œuvre de l’obligation alimentaire en présence d’un élément d’extranéité dans les relations entre parents et enfants“, Droit de la famille, LexisNexis, Paříž, 2018, č. 1, soubor 3, bod 7. Viz rovněž Farge, M., „Promotion transfrontière du droit à obtenir des aliments: l’apport du règlement (CE) no 4/2009 du 18 décembre 2008 (1re partie)“, Droit de la famille, LexisNexis, Paříž, 2011, č. 9, studie 18, bod 16.

( 42 ) – V tomto smyslu viz také Boiché, A., op. cit., zejména komentář k článku 10 nařízení č. 4/2009.

( 43 ) – Viz článek 14 nařízení č. 4/2009.

( 44 ) – Viz bod 29 tohoto stanoviska.

( 45 ) – Viz poznámka pod čarou č. 8 tohoto stanoviska.

( 46 ) – To znamená, že pokud je daný členský stát vázán tímto protokolem, zvolí-li si oprávněný soud členského státu, v němž má odpůrce místo obvyklého pobytu, je zaručeno uplatnění práva místa soudu podle čl. 4 odst. 3 uvedeného protokolu.

( 47 ) – Viz články 23 a následující nařízení č. 4/2009. Pokud jde o důsledky brexitu vedoucí k tomu, že by Spojené království bylo považováno za třetí zemi, a o neexistenci jakéhokoli vlivu na uznávání rozhodnutí, jelikož ve stávající podobě nemají rozhodnutí vydaná ve Spojeném království doložku vykonatelnosti, viz rovněž Forge, M., „Conjectures sur le Brexit…“ In „Droit de la famille“, La Semaine juridique, Édition générale, LexisNexis, Paříž, 2016, č. 38, s. 1723–1729, zejména s. 1725. Viz rovněž Pilich, M., „Brexit and EU private international law: May the UK stay in?“, Maastricht Journal of European and Comparative Law, Sage Publishing, New-York, 2017, sv. 24, č. 3, s. 382 až 398, zejména s. 391 až 393.

( 48 ) – V tomto ohledu viz rozsudek ze dne 9. února 2017, S. (C‑283/16, EU:C:2017:104, body 32 až 34 a citovaná judikatura), a bod 9 odůvodnění nařízení č. 4/2009, pokud jde o připomenutí cílů zjednodušení a rychlosti, které sleduje.

( 49 ) – Pro připomenutí jednoho z cílů nařízení č. 4/2009 pro zajištění účinného vymáhání pohledávek výživného v přeshraničních situacích, viz bod 15 odůvodnění uvedeného nařízení a rozsudek ze dne 18. prosince 2014, Sanders a Huber (C‑400/13 a C‑408/13, EU:C:2014:2461, bod 41). Pokud jde o podrobný popis pravidel pro uznávání a výkon rozhodnutí vydaných v členském státě, který není vázán Haagským protokolem z roku 2007, viz zejména Fongaro, E., a Hector, P., op. cit., body 78 až 90.

( 50 ) – Viz rozsudek A (bod 46).

( 51 ) – Viz bod 31 tohoto stanoviska.

( 52 ) – Pokud jde o připomínky k důsledkům systému zvoleného v nařízení č. 2201/2003, viz Ancel, B., a Muir Watt, H., „L’intérêt supérieur de l’enfant dans le concert des juridictions: le Règlement Bruxelles II bis“, Revue critique de droit international privé, Dalloz, Paříž, 2005, č. 4, s. 569 až 606, zejména poznámka pod čarou č. 7 a odkaz na bod 6 odůvodnění tohoto nařízení.

( 53 ) – V tomto procesním kontextu by totiž zpětvzetí návrhového žádání původně podaného u soudu, který je příslušný, mohlo být považováno za vzdání se vyživovací povinnosti, což by bylo v rozporu s veřejným pořádkem státu, jehož soud ve věci jedná.

( 54 ) – Viz rozsudek A (bod 43).

( 55 ) – V tomto ohledu lze provést srovnání s rozsudkem ze dne 4. října 2018, IQ (C‑478/17, EU:C:2018:812, bod 47).

( 56 ) – V tomto směru viz odůvodnění absence předvídání aktuálních obtíží, jimž je nutno čelit, vyplývající z konstatování obsaženého v bodě 11 odůvodnění nařízení č. 2201/2003, totiž že „[s]oudy příslušné podle tohoto nařízení budou obecně příslušné k rozhodování o vyživovací povinnosti“ připomenutého v Zelené knize Komise ze dne 15. dubna 2004 o vyživovacích povinnostech [COM(2004) 254 final], bod 5.1.1, s. 14.

( 57 ) – Tento článek zavedl pravidlo inspirované teorií forum non conveniens. Ta je zakotvena též v článcích 8 a 9 Haagské úmluvy ze dne 19. října 1996 o pravomoci orgánů, použitelném právu, uznávání, výkonu a spolupráci ve věcech rodičovské zodpovědnosti a opatření k ochraně dětí (dostupné na internetové adrese https://assets.hcch.net/docs/e74e817b-1faa-4aa9-bd29-3ff68da03f43.pdf), které „mechanismus redukují na přenášení nebo nárokování si příslušnosti“, vyjádřeno slovy Gallanta, E., „Le forum non conveniens de l’article 15 du règlement Bruxelles II bis“, Revue critique de droit international privé, Dalloz, Paříž, 2017, č. 3, s. 464 až 471, bod 2.