ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
32

Z toho vyplývá, že politika rovných příležitostí pro muže a ženy se musí uplatnit v okamžiku každoročních rotací zaměstnanců mezi ústředím ESVČ a delegacemi Unie nebo mezi delegacemi Unie při zveřejňování oznámení o příslušných volných pracovních místech. Takovouto politiku by naproti tomu bylo možné jen „stěží použít na rozhodnutí o prodloužení mandátu, která jsou ze své povahy individuální a [u kterých] neexistuje konkurenční situace mezi několika uchazeči“. ESVČ by totiž byla nucena porovnat žádosti o prodloužení podané ženami a muži a upřednostnit žádosti žen bez ohledu na to, zda to odpovídá zájmu služby, který je však, jak je uvedeno v bodě 77 napadeného rozsudku, určujícím prvkem při přijímání rozhodnutí.
54

Vyloučení nezanedbatelné části obchodních transakcí, tedy těch, které se týkají veřejných zakázek na stavební práce, z mechanismů postupu proti opožděným platbám stanoveným směrnicí 2000/35, by přitom bylo v rozporu s cílem této směrnice uvedeným v jejím bodě 22 odůvodnění, podle kterého musí uvedená směrnice upravovat veškeré obchodní transakce bez ohledu na to, zda jsou prováděny mezi soukromými nebo veřejnými podniky nebo mezi podniky a orgány veřejné moci. Dále by takové vyloučení mělo nutně za následek omezení užitečného účinku uvedených mechanismů, a to i ve vztahu k transakcím, které by mohly zahrnovat subjekty pocházející z různých členských států.
73

Začtvrté je třeba poukázat na to, že se délka dovolené upravené v článku 46 kolektivní smlouvy může značně měnit, a to od jednoho a půl měsíce do dvou let a tří měsíců. Tato doba tedy může být podstatně delší než doba zákonné mateřské dovolené v délce šestnácti týdnů stanovené v článku L. 1225-17 francouzského zákoníku práce, na který odkazuje článek 45 kolektivní smlouvy. Kromě toho, pokud je dovolená čerpána po dobu jednoho roku nebo dvou let, je „neplacená“, což patrně nezaručuje zachování odměny za práci nebo nároku na odpovídající dávku pro pracovnici, což je podmínka požadovaná pro mateřskou dovolenou v čl. 11 bodě 2 směrnice 92/85.
47

Podle vnitrostátního práva použitelného v dané věci by totiž třetí osoba mohla být vázána ujednáním o soudní příslušnosti, se kterým nesouhlasila, pouze v případě, že by vstoupila do všech práv a povinností původní smluvní strany (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 21. května 2015, CDC Hydrogen Peroxide, C‑352/13, EU:C:2015:335, bod 65 a citovaná judikatura).
11

Článek 7A tohoto zákona, nadepsaný „Místo poskytnutí služby“, uvádí: „1) Pro účely tohoto zákona se toto ustanovení použije za účelem určení země, v níž jsou služby poskytovány. 2) Má se za to, že služby jsou poskytnuty a) v případě, že příjemcem služeb je relevantní podnikatelský subjekt, v zemi, v níž je příjemce usazen, a b) v ostatních případech v zemi, v níž je usazen poskytovatel služeb. 3) Místo poskytnutí práva na služby je totožné s místem, které by bylo považováno za místo poskytnutí služeb, pokud by tyto služby byly poskytovatelem práva poskytnuty příjemci tohoto práva (bez ohledu na to, zda dojde k výkonu tohoto práva); za tímto účelem zahrnuje právo na služby jakékoli právo, opci nebo přednostní nárok ve vztahu k poskytnutí služby a právní zájem vyplývající z práva na služby. 4) Pro účely tohoto zákona je určitá osoba relevantním podnikatelským subjektem ve vztahu k poskytnutí služeb, pokud je tato osoba: a) osobou povinnou k dani ve smyslu článku 9 směrnice [2006/112], b) registrována podle tohoto zákona, c) identifikována pro účely DPH v souladu s právními předpisy některého členského státu vyjma Spojeného království, […] […] a služby jsou touto osobou přijaty jinak než výlučně pro soukromé účely. […]“
40

Z „Příručky k úmluvám o autorském právu a právech s ním souvisejících spravovaných WIPO“, která představuje výkladový dokument vypracovaný WIPO, ač není právně závazná, nicméně přispívá k výkladu WPPT [obdobně, pokud jde o příručku k Bernské úmluvě o ochraně literárních a uměleckých děl (Pařížský akt ze dne 24. července 1971), ve znění vyplývajícím ze změny ze dne 28. září 1979, viz rozsudek ze dne 4. října 2011, Football Association Premier League a další, C‑403/08 a C‑429/08, EU:C:2011:631, bod 201, jakož i citovaná judikatura], v tomto ohledu vyplývá, že WTTP aktualizovala definici „zvukového záznamu“ uvedenou v čl. 3 písm. b) Římské úmluvy, a to zejména s tím „účinkem, že v případě, že audiovizuální záznam nemá status díla, záznam zvuků výkonu nebo jiných zvuků, anebo vyjádření zvuků, který je začleněn do takového audiovizuálního záznamu, musí být považován za ‚zvukový záznam‘ “, což generální advokát v podstatě též připomněl v bodě 50 svého stanoviska.
36

Předpoklad, že důkaz o existenci okolností nezávislých na vůli osoby povinné k dani nemůže být předložen v situaci, kdy tato osoba povinná k dani věděla, že existuje riziko – které je spojené s tím, že veřejný orgán neschválí územní plán nezbytný pro uskutečnění dotčené investice, nebo se ztrátou výnosnosti investičního projektu z důvodu vývoje hospodářských okolností – že zamýšlená činnost nebude moci být uskutečněna, nelze přijmout, jelikož z judikatury Soudního dvora vyplývá, že takový výklad směrnice o DPH by byl v rozporu se zásadou neutrality DPH, pokud jde o daňové zatížení podniků. Mohl by totiž při daňovém zacházení s podobnými investičními činnostmi vést k neodůvodněným rozdílům mezi podniky, které již uskutečňují zdanitelná plnění, a ostatními podniky, které se prostřednictvím investic snaží zahájit činnosti, které povedou ke zdanitelným plněním. Stejně tak by v případě posledně jmenovaných podniků došlo ke svévolným rozdílům, jelikož by konečné schválení odpočtů daně záviselo na tom, zda takové investice povedou ke vzniku zdanitelných plnění, či nikoliv (viz zejména rozsudky ze dne 29. února 1996, INZO, C‑110/94, EU:C:1996:67, bod 22; ze dne 28. února 2018, Imofloresmira – Investimentos Imobiliários, C‑672/16, EU:C:2018:134, bod 43, a ze dne 17. října 2018, Ryanair, C‑249/17, EU:C:2018:834, bod 25).
29

Úvodem je třeba připomenout, že směrnice o DPH, která vstoupila v platnost dne 1. ledna 2007, zrušila šestou směrnici, aniž přinesla ve srovnání s ní obsahové změny. Vzhledem k tomu, že relevantní ustanovení směrnice o DPH mají v podstatě totožný obsah jako relevantní ustanovení šesté směrnice, je judikatura Soudního dvora, která se týká směrnice o DPH, použitelná i na šestou směrnici (obdobně viz rozsudek ze dne 3. července 2019, The Chancellor, Masters and Scholars of the University of Cambridge, C‑316/18, EU:C:2019:559, bod 17).
3

Body 117 až 119, 123, 125, 24 a 130 odůvodnění směrnice 2009/138 znějí takto: „(117) Vzhledem k tomu, že vnitrostátní předpisy o reorganizačních opatřeních a likvidačních řízeních nejsou harmonizovány, je vhodné zajistit v rámci vnitřního trhu vzájemné uznávání reorganizačních opatření a právních předpisů členských států o likvidačních řízeních ve vztahu k pojišťovnám, jakož i nutnou spolupráci, přičemž je v rámci těchto kroků třeba brát v potaz jednotu, univerzálnost, koordinaci, zveřejňování, jakož i rovné zacházení a ochranu věřitelů z pojištění. (118) Mělo by se zajistit, aby reorganizační opatření, která přijal příslušný orgán členského státu z důvodu zachování nebo obnovení řádné finanční situace pojišťovny a s cílem v co nejširším měřítku předcházet likvidaci, byla plně účinná v rámci celé [Evropské unie]. Vůči třetím zemím by se však účinky těchto reorganizačních opatření a likvidačních řízení neměly nikterak projevit. (119) Mělo by se rozlišovat mezi orgány příslušnými pro účely reorganizačních opatření a likvidačních řízení a orgány pro dohled nad pojišťovnami. […] (123) Přijímat rozhodnutí o likvidačních řízeních pojišťoven by měly být zmocněny pouze příslušné orgány domovského členského státu. Tato rozhodnutí by měla být účinná po celé [Unii] a měly by je uznat všechny členské státy. Měla by být zveřejňována v Úředním věstníku Evropské unie a v souladu s postupy domovského členského státu. K informacím by měli mít přístup známí věřitelé se sídlem v [Unii], kteří by měli mít právo přihlásit pohledávky a předložit vysvětlení. […] (125) Všechny podmínky pro zahájení, vedení a ukončení likvidačního řízení by se měly řídit právem domovského členského státu. (126) V zájmu zajištění koordinovaného postupu v rámci členských států by měly být orgány dohledu domovského členského státu a orgány všech ostatních členských států neprodleně informovány o zahájení likvidačního řízení. […] (130) Na ochranu oprávněných očekávání a právní jistoty u některých transakcí v jiných členských státech, než je domovský členský stát, je nutno určit právo rozhodné pro účinky reorganizačních opatření a likvidačních řízení k probíhajícím soudním řízením a k výkonu individuálních práv na základě těchto soudních řízení.“
35

Pravomoc Soudního dvora je však omezena pouze na přezkum ustanovení unijního práva. Soudní dvůr ve své odpovědi vnitrostátnímu soudu nemůže zohlednit obecnou systematiku ustanovení vnitrostátního práva, která zároveň s odkazem na unijní právo stanoví rozsah tohoto odkazu. Zohlednění omezení, která vnitrostátní zákonodárce mohl zavést pro účely uplatňování unijního práva na čistě vnitřní situace, totiž spadá do vnitrostátního práva, a tudíž do výlučné pravomoci soudů dotčeného členského státu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 18. října 1990, Dzodzi, C‑297/88 a C‑197/89, EU:C:1990:360, bod 42).
35

Pokud by totiž články 15 až 17 tohoto nařízení měly být vykládány v tom smyslu, že se nepoužijí na smlouvy o poskytování služeb, které vedou ke značnému zisku, jednotlivec by vzhledem k tomu, že toto nařízení nestanoví prahovou hodnotu, od které se částka transakce považuje za značnou, nemohl vědět, zda mu bude poskytnuta ochrana podle těchto ustanovení, což by bylo v rozporu s vůlí unijního normotvůrce vyjádřenou v bodě 11 odůvodnění uvedeného nařízení, podle něhož by pravidla pro určení příslušnosti měla být vysoce předvídatelná (obdobně viz rozsudek ze dne 3. října 2019, Petruchová, C‑208/18, EU:C:2019:825, bod 51).
53

Tribunál měl totiž nejprve v bodech 80 až 83 napadeného rozsudku za to, že zaprvé znění dohody s odbory ze dne 26. března 2002 stanoví jasnou a přesnou povinnost společnosti SEA hradit přinejmenším po dobu pěti let ztráty společnosti Sea Handling. Zadruhé měl za to, že podpisem této dohody město Milán formálně udělilo souhlas, mimo jiné i jako většinový akcionář společnosti SEA, nejen s touto povinností, ale rovněž s jejím následným dodržováním a plněním ze strany společnosti SEA. Zatřetí z toho vyvodil, že aktivní účast města Milána na vyjednávání a uzavření uvedené dohody představuje klíčový důkaz zapojení italských orgánů do zavedení dotčených opatření.
3

Bod 9 odůvodnění směrnice 2004/25 zní: „Členské státy by měly přijmout nezbytná opatření k ochraně držitelů cenných papírů, zejména držitelů s menšinovými podíly, při ovládnutí jejich společností. Členské státy by měly tuto ochranu zajistit tím, že uloží osobě, která společnost ovládla, aby učinila nabídku všem držitelům cenných papírů společnosti na převzetí všech cenných papírů v jejich držení za spravedlivou cenu v souladu s obecnou definicí. Členské státy by měly mít možnost vytvářet další nástroje na ochranu zájmů držitelů cenných papírů, například povinnost učinit částečnou nabídku v případě, že předkladatel nabídky společnost neovládne, nebo povinnost oznámit nabídku současně s ovládnutím společnosti.“
52

Pokud by přitom členský stát vázaný směrnicí 2005/85 a nařízením Dublin III, jako je Irsko, byl povinen posoudit žádosti o azyl podané státními příslušníky třetích zemí, kterým již byla poskytnuta doplňková ochrana v jiném členském státě, hrozilo by, že tato situace bude podněcovat tyto státní příslušníky k tomu, aby se vydali do jiných členských států, což by vedlo k druhotnému pohybu, kterému má tato směrnice a toto nařízení právě zabránit (obdobně, pokud jde o nařízení Dublin III, viz rozsudek ze dne 17. března 2016, Mirza, C‑695/15 PPU, EU:C:2016:188, bod 52).
63

Společnost Groupe Canal +, podporovaná společnostmi EFADs, UPC a Francouzskou republikou, tvrdí, že Tribunál tím, že v bodech 57 a 69 napadeného rozsudku uvedl, že možný pokles příjmů společnosti Groupe Canal + od zákazníků nacházejících se ve Francii může být kompenzován tím, že se společnost Groupe Canal + může nyní svobodně rozhodnout, že bude cílit na zákazníky nacházející se v celém EHP, a nikoli pouze ve Francii, nezohlednil zvláštnosti odvětví kinematografie a nezkoumal všechny skutkové okolnosti, které mu byly předloženy. Tribunál totiž zjevně nezohlednil studii nazvanou „The impact of cross-border to audiovisual content on EU consumers“, vypracovanou poradenskou kanceláří Oxera a O & O v květnu 2016 a předloženou společností Groupe Canal +, z níž vyplývá, že územní exkluzivita je nezbytná pro financování evropské kinematografie z důvodu odlišných kulturních citlivostí v Unii, že hodnota evropských filmů se v jednotlivých členských státech nebo v jednotlivých jazykových oblastech liší a že produkce na evropské úrovni je převážně financována v podstatě provozovateli vysílání na základě systému absolutní územní ochrany. Pokles příjmů by nemohl být kompenzován, jelikož Groupe Canal + by již nemohla vyzdvihnout výhradní distribuci některých obsahů a spotřebitelé nacházející se ve Francii by se rozhodli předplatit si odběr především u provozovatelů, kteří vysílají atraktivní obsah, nejčastěji v anglickém jazyce. Cena licence pro více území by byla mnohem vyšší než cena vnitrostátní licence, což má za následek, že prvně uvedená licence je pro distributory nedostupná. Náklady na získání nových předplatitelů nacházejících se mimo tradiční území distributora by znamenaly drastické snížení svobody volby distributora z hlediska produkce. V každém případě by zeměpisná omezení vlastní licenční dohodě uzavřené společností Groupe Canal + této společnosti neumožňovala svobodně se rozhodnout, že bude cílit na zákazníky nacházející se v celé Unii.
30

V tomto ohledu předkládající soud uvádí, že posledně uvedené rozhodnutí tím, že do článku 3 přílohy 1 rozhodnutí č. 178/2008 vložilo body i a) a i b), rozšířilo definici „činnosti dispečinku“ podléhající předchozímu povolení stanovenému zákonem č. 38/2003 na činnost téže povahy prováděnou prostřednictvím počítačové aplikace. Uvedené rozhodnutí tím, že změnilo článek 21 této přílohy, rovněž stanovilo, že jsou služby dispečinku povinné pro všechna vozidla taxislužby autorizovaných přepravců. Tyto služby tak mohou být poskytovány pouze prostřednictvím dispečinků taxislužby, které mají povolení od příslušného orgánu, a to za podmínek, které umožní zákazníkovi využívat tyto služby po telefonu nebo jinými prostředky, včetně internetových aplikací, které povinně obsahují označení dispečinku taxislužby, které je uvedeno v povolení k provozování dispečinku vydaném příslušným orgánem. Konečně týmž rozhodnutím bylo v bodě 6a článku 59 rozhodnutí č. 178/2008 doplněno, že za nedodržení těchto pravidel se napříště uloží pokuta v rozmezí od 4500 do 5000 RON (přibližně mezi 925 a 1025 eury).
38

Jak uvedl generální advokát v bodech 26 až 28 svého stanoviska, nezdanění energetických produktů používaných ve výrobním procesu, pokud nejsou získané výrobky energetickými produkty, by vedlo ke vzniku mezery v daňovém systému zavedeném směrnicí 2003/96, protože produkty, které by v zásadě měly podléhat takovému zdanění, by nebyly zdaněny. Na spotřebu této části energetických produktů by se totiž vztahovala výjimka ze zdanitelného plnění stanovená v čl. 21 odst. 3 první větě uvedené směrnice, ačkoli by tato část měla zdanění podléhat. Kromě toho nezdanění spotřeby uvedené části energetických produktů by pak nebylo vyváženo následným zdaněním konečných produktů vyrobených s jejich použitím v rozsahu, v němž konečné produkty, které jsou výsledkem této spotřeby, buď nejsou energetickými produkty ve smyslu čl. 2 odst. 1 směrnice 2003/96, nebo nejsou určeny k použití jako pohonné hmoty nebo paliva ve smyslu čl. 2 odst. 4 písm. b) první odrážky této směrnice (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 12. února 2015, Oil Trading Poland, C‑349/13, EU:C:2015:84, bod 30, a ze dne 6. června 2018, Koppers Denmark, C‑49/17, EU:C:2018:395, bod 24 a citovaná judikatura).
4

Článek 1 odst. 1 obecně závazné vyhlášky města Děčín č. 3/2013, o regulaci provozování sázkových her, loterií a jiných podobných her (dále jen „obecně závazná vyhláška č. 3/2013“), vydané zastupitelstvem města Děčín na základě § 50 odst. 4 zákona č. 202/1990 Sb., o loteriích a jiných podobných hrách, zní: „Na celém území města Děčín, vyjma kasin nacházejících se na místech uvedených v příloze č. 1 této vyhlášky, se zakazuje provozování: a) sázkových her podle § 2 písm. i), l), m) a n) zákona o loteriích, b) loterií a jiných podobných her podle § 2 písm. j) zákona o loteriích, c) loterií a jiných podobných her podle § 50 odst. 3 zákona o loteriích.“
3

Body 2, 4, 6 a 12 odůvodnění směrnice 2003/109 uvádí: „(2) Evropská rada na svém zvláštním zasedání v Tampere ve dnech 15. a 16. října 1999 prohlásila, že právní postavení státních příslušníků třetích zemí by se mělo sbližovat s právním postavením státních příslušníků členských států a že by osobě, která pobývala oprávněně v členském státě po dobu, kterou je třeba stanovit, a je držitelem povolení k dlouhodobému pobytu, měl být v uvedeném členském státě přiznán soubor jednotných práv, která se co nejvíce přibližují právům přiznávaných občanům Evropské unie. […] (4) Integrace státních příslušníků třetích zemí, kteří dlouhodobě pobývají v členských státech, je rozhodující pro podporu hospodářské a sociální soudržnosti, základního cíle [Unie] stanoveného Smlouvou. […] (6) Hlavním kritériem pro získání právního postavení dlouhodobě pobývajícího rezidenta by měla být délka pobytu na území členského státu. Pobyt by měl být oprávněný a nepřetržitý, aby bylo možno prokázat, že se dotyčná osoba […] v zemi usídlila. Zajištěna by měla být také určitá pružnost s ohledem na okolnosti, za nichž může být osoba nucena území dočasně opustit. […] (12) K vytvoření skutečného nástroje integrace dlouhodobě pobývajících rezidentů do společnosti, ve které žijí, je důležité, aby s dlouhodobě pobývajícími rezidenty bylo v široké řadě hospodářských a sociálních oblastí zacházeno stejně jako s občany členského státu za podmínek stanovených touto směrnicí.“
34

Pokud by v takové situaci, jako je situace popsaná v bodě 32 tohoto rozsudku, vnitrostátní soud nemohl nahradit zneužívající ujednání dispozitivním ustanovením vnitrostátního práva a byl povinen zrušit smlouvu v plném rozsahu, mohl by být spotřebitel vystaven zvláště nepříznivým důsledkům, takže by mohl být ohrožen odrazující charakter plynoucí ze zrušení smlouvy. Pokud jde o smlouvu o úvěru, důsledkem takového zrušení by totiž v zásadě bylo, že by se zbývající dlužná částka úvěru stala okamžitě splatnou, což by mohlo přesahovat finanční možnosti spotřebitele, a postihovat tak spíše jeho než věřitele, který by v důsledku nebyl odrazen od vkládání takových ujednání do smluv, jejichž uzavření nabízí (viz zejména rozsudek ze dne 30. dubna 2014, Kásler a Káslerné Rábai,C‑26/13, EU:C:2014:282, body 83 a 84; rozsudek ze dne 26. března 2019, Abanca Corporación Bancaria a Bankia, C‑70/17 a C‑179/17, EU:C:2019:250, bod 58, a rozsudek ze dne 3. března 2020, Gómez del Moral Guasch, C‑125/18, EU:C:2020:138, bod 63).
40

Jinak by tomu bylo pouze v případech, kdy by buď ustanovení unijního práva, o jehož výklad byl Soudní dvůr požádán, nebylo použitelné na skutkové okolnosti sporu v původním řízení, které by nastaly před přistoupením nového členského státu k Unii, nebo by bylo zjevné, že uvedené ustanovení nelze použít (rozsudek ze dne 22. prosince 2010, Bezpečnostní softwarová asociace, C‑393/09, EU:C:2010:816, bod 26 a citovaná judikatura).
5

Směrnice 2014/26 byla do belgického práva provedena Wet van 8 juni 2017 tot omzetting in Belgisch recht van de richtlijn 2014/26/EU van het Europees Parlement en de Raad van 26 februari 2014 betreffende het collectieve beheer van auteursrechten en naburige rechten en de multiterritoriale licentieverlening van rechten inzake muziekwerken voor het online gebruik ervan op de interne markt (zákon ze dne 8. června 2017, kterým se do belgického práva provádí směrnice Evropského parlamentu a Rady 2014/26/EU ze dne 26. února 2014 o kolektivní správě autorského práva a práv s ním souvisejících a udělování licencí pro více území k právům k užití hudebních děl online na vnitřním trhu) (Belgisch Staatsblad ze dne 27. června 2017, s. 68276).
73

Ve věci, ve které byl vydán rozsudek ze dne 25. července 2018, Alheto (C‑585/16, EU:C:2018:584), totiž žalobkyně v původním řízení během ozbrojeného střetu mezi státem Izrael a Hamásem, organizací, která kontroluje Pásmo Gazy, toto pásmo opustila, aby se uchýlila do bezpečí v Jordánsku, zemi, kde pobývala a z níž se vydala do Bulharska. Soudní dvůr měl za to, že nelze vyloučit, že agentura UNRWA je schopna v Jordánsku poskytnout u ní zaregistrované osobě životní podmínky odpovídající jejímu poslání poté, co tato osoba uprchla z Pásma Gazy, takže by tam tato osoba mohla pobývat v bezpečí, za důstojných životních podmínek, aniž by jí hrozilo riziko navrácení na území, na které se nemůže bezpečně vrátit. V případě zjištění takových skutečností by nebylo podle Soudního dvora možné mít za to, že taková osoba, jako je žalobkyně v původním řízení v této věci, byla nucena z důvodu okolností nezávislých na její vůli opustit oblast působení agentury UNRWA (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 25. července 2018, Alheto, C‑585/16, EU:C:2018:584, body 132 až 134).
65

V takovém případě by totiž povinnost odmítnout vydání a sám provést trestní stíhání vedla k tomu, že by byl dožádaný členský stát zbaven možnosti, aby sám rozhodl o účelnosti zahájení trestního stíhání proti uvedenému občanovi na základě vnitrostátního práva s přihlédnutím ke všem okolnostem projednávaného případu, včetně vyhlídek, že takové stíhání vyústí v odsouzení pachatele na základě dostupných důkazů. Taková povinnost by tedy šla nad rámec toho, co může unijní právo požadovat stran výkonu posuzovací pravomoci, kterou disponuje tento členský stát, pokud jde o účelnost stíhání v takové oblasti, jako je trestní právo, která podle ustálené judikatury Soudního dvora spadá do pravomoci členských států, i když jsou tyto členské státy povinny při výkonu této pravomoci dodržovat unijní právo (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 26. února 2019, Rimšēvičs a ECB v. Lotyšsko, C‑202/18 a C‑238/18, EU:C:2019:139, bod 57).
47

Požadavek uvedený v tomto posledně uvedeném ustanovení, podle něhož se informace podle čl. 19 odst. 1 písm. b) až d) a písm. f), jakož i podle odstavců 2 až 4 tohoto článku uvádí v jazyce, který stanoví právní předpisy členského státu, v němž je přípravek dodáván konečnému uživateli, umožňuje zaručit vysokou úroveň ochrany spotřebitele. Ochrana lidského zdraví by totiž nemohla být plně zajištěna, pokud by spotřebitelé nebyli schopni se plně seznámit a porozumět zejména údajům týkajícím se funkce dotčeného kosmetického přípravku a zvláštním upozorněním, která je třeba při jeho používání dodržovat. Informace, které musí výrobci nebo distributoři kosmetických přípravků, na které se vztahuje nařízení č. 1223/2009, uvádět na obalu, do kterého je přípravek naplněn, a na jeho vnějším obalu, kromě případů, kdy je lze účinně poskytnout pomocí piktogramů nebo jiných označení, než jsou slova, postrádají praktický význam, pokud nejsou uvedeny v jazyce srozumitelném pro osoby, kterým jsou určeny (obdobně viz rozsudek ze dne 13. září 2001, Schwarzkopf, C‑169/99, EU:C:2001:439, bod 40 a citovaná judikatura).