Věc T-461/07

Visa Europe Ltd a

Visa International Service

v.

Evropská komise

„Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Trh služeb v oblasti akvizic transakcí uskutečněných kreditními kartami a debetními kartami s odloženou splatností (tzv. charge karty) – Rozhodnutí, kterým se konstatuje porušení článku 81 ES – Omezení hospodářské soutěže – Potenciální soutěžitel – Pokuty – Polehčující okolnosti – Přiměřená lhůta – Právní jistota – Právo na obhajobu“

Shrnutí rozsudku

1. Řízení – Návrh na zahájení řízení – Formální požadavky

[Statut Soudního dvora, článek 21; jednací řád Tribunálu, čl. 44 odst. 1 písm. c)]

2. Hospodářská soutěž – Správní řízení – Oznámení námitek – Nezbytný obsah – Dodržování práv obhajoby – Podniky, kterým bylo umožněno se vyjádřit ke skutečnostem, námitkám a okolnostem uváděným Komisí

(Nařízení Rady č. 1/2003, čl. 27 odst. 1)

3. Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Narušení hospodářské soutěže – Kritéria posouzení – Přezkum podmínek hospodářské soutěže na trhu – Zohlednění současné a potenciální hospodářské soutěže

(Článek 81 odst. 1 a 3 ES)

4. Hospodářská soutěž – Správní řízení – Rozhodnutí Komise, kterým se konstatuje protiprávní jednání – Rozhodnutí vyžadující komplexní hospodářské a technické posouzení – Soudní přezkum – Rozsah

(Článek 81 odst. 1 ES)

5. Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Narušení hospodářské soutěže – Pojem

(Článek 81 odst. 1 ES)

6. Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Narušení hospodářské soutěže – Kvalifikace podniku jako potenciálního soutěžitele – Kritéria – Rozhodné kritérium – Schopnost podniku vstoupit na relevantní trh

(Článek 81 odst. 1 ES)

7. Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Důkaz – Posouzení důkazní hodnoty dokumentu – Kritérium – Věrohodnost předložených důkazů

(Článek 81 odst. 1 ES)

8. Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Narušení hospodářské soutěže – Kvalifikace podniku jako potenciálního soutěžitele – Schopnost rychlého vstupu na relevantní trh – Pojem rychlého vstupu

(Článek 81 odst. 1 ES; sdělení Komise 2001/C 3/02)

9. Hospodářská soutěž – Pokuty – Dohoda oznámená podle nařízení č. 17 a chráněná před pokutou – Neplatnost oznámení a zánik ochrany před pokutou od vstupu nařízení č. 1/2003 v platnost

(Nařízení Rady č. 17, čl. 15 odst. 5 a nařízení Rady č. 1/2003, čl. 34 odst. 1)

10. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Prostor pro uvážení vyhrazený Komisi – Přizpůsobení výše pokut

(Článek 81 odst. 1 ES; nařízení Rady č. 1/2003, článek 23)

11. Hospodářská soutěž – Pokuty – Posuzovací pravomoc Komise – Posouzení v závislosti na individuálním chování podniku

(Článek 81 odst. 1 ES)

12. Hospodářská soutěž – Pokuty – Rozhodnutí, kterým se ukládají pokuty – Povinnost uvést odůvodnění – Rozsah – Označení prvků posouzení, které Komisi umožnily vymezit závažnost a délku protiprávního jednání

(Článek 253 ES; nařízení Rady č. 1/2003, čl. 23 odst. 2; sdělení Komise 98/C)

13. Právo Společenství – Zásady – Ochrana legitimního očekávání – Pojem – Prohlášení Komise „z nichž lze tušit“ – Vyloučení

14. Hospodářská soutěž – Správní řízení – Povinnosti Komise – Dodržení přiměřené lhůty – Zrušení rozhodnutí konstatujícího protiprávní jednání z důvodu nepřiměřené délky řízení – Podmínka – Porušení práva na obhajobu dotyčných podniků

(Listina základních práv Evropské unie, čl. 41 odst. 1; nařízení Rady č. 1/2003, článek 25)

15. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Určení – Pokyny Komise – Polehčující okolnosti

(Nařízení Rady č. 1/2003, čl. 23 odst. 2; sdělení Komise 98/C 9/03)

16. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Určení – Kritéria – Závažnost protiprávního jednání – Kritéria posouzení – Vliv na trh – Velikost zeměpisného trhu

(Nařízení Rady č. 1/2003, čl. 23 odst. 2; sdělení Komise 98/C 9/03)

17. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Určení – Kritéria – Polehčující okolnosti – Prostor Komise pro uvážení pro účely celkového posouzení

(Nařízení Rady č. 1/2003, čl. 23 odst. 2; sdělení Komise 98/C 9/03, bod 3)

1. Na základě článku 21 statutu Soudního dvora a čl. 44 odst. 1 písm. c) jednacího řádu Tribunálu musí každá žaloba obsahovat předmět sporu a stručný popis dovolávaných žalobních důvodů. K tomu, aby byla žaloba přípustná, je nezbytné, aby hlavní skutkové a právní okolnosti, na nichž je založena, vyplývaly, přinejmenším stručně, avšak uceleně a srozumitelně, z textu samotné žaloby. Ačkoli lze obsah žaloby v konkrétních bodech podpořit a doplnit odkazy na určité výňatky z písemností, které tvoří její přílohu, obecný odkaz na ostatní písemnosti, byť přiložené k žalobě, nemůže zhojit absenci základních prvků právní argumentace, které podle výše uvedených ustanovení musejí být uvedeny v žalobě.

Mimoto Tribunálu nepřísluší vyhledávat a určovat v přílohách žalobní důvody a argumenty, které by mohl pokládat za důvody a argumenty představující základ žaloby, neboť přílohy mají čistě důkazní a pomocnou funkci.

Společný znalecký posudek obsažený v příloze žaloby, na který žalobkyně odkazují v rámci jejich kritiky rozhodnutí Komise, může být Tribunálem zohledněn pouze v rozsahu, v němž podpírá nebo doplňuje žalobní důvody či argumenty výslovně uvedené žalobkyněmi v samotném textu jejich písemností, a kde je možné přesně určit, které ze skutečností obsažených v této příloze podpírají nebo doplňují uvedené žalobní důvody či argumenty.

(viz body 50–51, 53)

2. V rámci správního řízení v oblasti hospodářské soutěže musí oznámení námitek obsahovat popis námitek, které jsou formulovány dostatečně jasně, byť stručně, aby bylo dotčeným osobám umožněno skutečně zjistit, jaké chování jim Komise vytýká. Dodržování práva na obhajobu v řízení, jež může vést k uložení sankcí, totiž vyžaduje, aby dotyčným podnikům a sdružením podniků bylo již ve stadiu správního řízení umožněno užitečně vyjádřit své stanovisko k pravdivosti a relevanci skutkových zjištění, námitek a okolností tvrzených Komisí. Tento požadavek je dodržen, nepřičítá-li rozhodnutí konstatující porušení článku 81 ES dotčeným osobám protiprávní jednání, jež nebyla uvedena v oznámení námitek, a uplatňuje pouze skutkové okolnosti, ke kterým se dotčené osoby měly příležitost vyjádřit. Z toho vyplývá, že Komise může zohlednit pouze námitky, k nimž se dotčené osoby mohly vyjádřit.

Mimoto pro uplatnění porušení práva na obhajobu ohledně námitek převzatých v napadeném rozhodnutí nestačí, aby dotčené podniky poukázaly na pouhou existenci rozdílů mezi oznámením námitek a napadeným rozhodnutím, bez přesného a konkrétního vysvětlení, v čem jednotlivé rozdíly v projednávané věci zakládají novou námitku, ohledně níž neměly možnost být slyšeny. Jelikož Komise v oznámení námitek vycházela z určitých vlastností trhu a zejména z jeho značné koncentrace, aby tak mohla dojít k závěru, že hospodářská soutěž na tomto trhu byla omezená a jelikož v odpovědi na vyjádření žalobkyň ve svém rozhodnutí tvrdila, že hospodářská soutěž na trhu nebyla neúčinná a mohla být dále posílena, neuvedla proti žalobkyním novou námitku, ani se neopřela o novou skutečnost, ale pouze doplnila svoji analýzu zohledněním vyjádření žalobkyň. Tento vývoj v odůvodnění napadeného rozhodnutí ve vztahu k odůvodnění v oznámení námitek tak zdaleka nepředstavuje porušení práva žalobkyň na obhajobu, a naopak dokazuje, že žalobkyně mohly uplatnit své stanovisko ohledně námitky uplatněné Komisí.

(viz body 56, 58–62)

3. Při posouzení dohody, rozhodnutí sdružení podniků nebo jednání ve vzájemné shodě podle čl. 81 odst. 1 ES se musí vzít v úvahu konkrétní rámec, ve kterém se projevují jejich účinky, zejména hospodářský a právní kontext, v němž dotyčné podniky působí, povaha uvedených výrobků nebo služeb, a rovněž skutečné podmínky fungování a struktura dotčeného trhu, nejedná-li se o dohodu obsahující zjevná omezení hospodářské soutěže, jakými jsou stanovení cen, rozdělení trhů nebo kontrola odbytu. V posledně uvedeném případě totiž daná omezení mohou být vyvážena údajnými příznivými účinky na hospodářskou soutěž pouze v rámci čl. 81 odst. 3 ES, za účelem poskytnutí výjimky ze zákazu obsaženého v odstavci 1 téhož článku.

Podmínky hospodářské soutěže na daném trhu se zkoumají nejen s ohledem na skutečnou hospodářskou soutěž mezi podniky již přítomnými na relevantním trhu, ale i s ohledem na potenciální hospodářskou soutěž, aby se zjistilo, zda vzhledem ke struktuře trhu a hospodářskému a právnímu kontextu, jímž se řídí jeho fungování, existují reálné a konkrétní možnosti, že dotyčné podniky budou navzájem soutěžit, anebo zda na relevantní trh bude moci vstoupit nový soutěžitel a soutěžit s podniky, které jsou na trhu již usazeny.

Ostatně má-li být dohoda, rozhodnutí sdružení podniků nebo jednání ve vzájemné shodě považováno za zakázané z důvodu narušování hospodářské soutěže, které je jeho důsledkem, je třeba přezkoumat hospodářskou soutěž ve skutečném rámci, v němž by se nacházela, nebýt takové dohody, rozhodnutí sdružení podniků nebo jednání ve vzájemné shodě.

(viz body 67–69, 81, 125, 130)

4. V případě, že soud Unie vykonává obecně celkový přezkum otázky, zda jsou, nebo nejsou splněny podmínky uplatnění čl. 81 odst. 1 ES, pak se přezkum, který vykonává ohledně komplexních hospodářských posouzení učiněných Komisí, nutně omezuje na ověření dodržování procesních pravidel a pravidel týkajících se odůvodnění, a rovněž na přezkum věcné správnosti skutkových zjištění, neexistence zjevně nesprávného posouzení a zneužití pravomoci. Avšak skutečnost, že Komisi byl přiznán určitý prostor pro uvážení, neznamená, že soud Unie nesmí přezkoumávat výklad ekonomických údajů provedený Komisí. Soud Unie totiž musí především ověřit nejen věcnou správnost uplatněných důkazů, jejich věrohodnost a soudržnost, ale musí rovněž přezkoumat, zda tyto důkazy představují veškeré relevantní údaje, jež se při posuzování komplexní situace musejí vzít v úvahu, a zda o ně lze opřít závěry, které z nich byly vyvozeny.

Vzhledem ke struktuře trhu akvizic transakcí provedených kreditními kartami a tzv. charge kartami – debetními kartami s odloženou splatností poskytovaných obchodníkům je vstup finanční instituce na dotčený trh prostřednictvím frontingové dohody, která by společnost hned v úvodu znevýhodnila ve srovnání s jejími hlavními konkurenty usazenými na daném trhu, navzdory faktorům, jež Komise stanovila jako podporující vstup nového soutěžitele, nepravděpodobný, přičemž závěr Komise, který vyvrací úvahy o takovém vstupu, je dostatečně odůvodněn argumenty ohledně obtížnosti nalézt frontingového partnera a argumenty ohledně složitosti a dodatečných nákladech způsobených takovými dohodami a neuplatňuje chybné právní kritérium.

(viz body 70, 110–111)

5. Skutečnost, že Komise uznala, že hospodářská soutěž na relevantním trhu není „neúčinná“, jí nebrání v tom, aby sankcionovala jednání, jehož účinkem je vyloučení potencionálního soutěžitele z uvedeného trhu. Komise mohla na jednu stranu platně vycházet z vysokého stupně koncentrace na relevantním trhu v rozsahu, v němž článek 81 ES, podobně jako ostatní pravidla hospodářské soutěže uvedená ve Smlouvě, směřuje nikoli pouze k tomu, aby chránil hospodářské zájmy soutěžitelů nebo spotřebitelů, ale rovněž k tomu, aby chránil strukturu trhu a tím hospodářskou soutěž jako takovou. Na druhou stranu analýza účinků jednání na potenciální hospodářskou soutěž nemůže záviset na přezkumu stupně stávající soutěže na dotčeném trhu. Takový přístup je v rozporu s ustálenou judikaturou stanovující, že podmínky hospodářské soutěže na daném trhu se zkoumají nejen s ohledem na skutečnou hospodářskou soutěž mezi podniky již přítomnými na relevantním trhu, ale i s ohledem na potenciální hospodářskou soutěž.

(viz body 121–131)

6. Pokud jde o právní kritéria, která mají být uplatněna za účelem ověření, zda je podnik na dotčeném trhu potenciálním soutěžitelem, Komise musí ověřit, zda by v případě neuplatnění určitého pravidla, které je napadáno na základě článku 81 odst. 1 ES, na tento podnik, existovaly skutečné a konkrétní možnosti, že vstoupí na uvedený trh a bude konkurovat podnikům, které tam již jsou usazeny. Takové prokázání nemůže být založeno na pouhé hypotéze, ale musí být podloženo skutkovým stavem nebo analýzou struktur relevantního trhu. Podnik tak nemůže být považován za potenciálního soutěžitele, jestliže jeho vstup na trh neodpovídá životaschopné hospodářské strategii. Z výše uvedeného nutně vyplývá, že přestože je úmysl podniku vstoupit na trh případně relevantní pro účely ověření, zda může být považován za potenciálního soutěžitele na daném trhu, rozhodným kritériem, na němž má spočívat kvalifikace subjektu jako potenciálního soutěžitele, je nicméně jeho schopnost vstoupit na daný trh.

(viz body 166–168)

7. Ohledně důkazní síly, již je třeba přiznat dokumentům v rámci konstatování porušení pravidel hospodářské soutěže, je nutné připomenout, že v právu Unie platí zásada volného hodnocení důkazů a jediným relevantním kritériem pro posouzení předložených důkazů je jejich věrohodnost. Pro posouzení důkazní síly důkazu je tak třeba nejprve ověřit důvěryhodnost informací, jež jsou v něm obsaženy. Je tedy především nutné vzít v úvahu původ dokumentu, okolnosti jeho vyhotovení, to, komu je dokument určen, a je třeba klást si otázku, zda se dokument vzhledem ke svému obsahu jeví jako rozumný a důvěryhodný.

(viz bod 182)

8. Komise se nedopouští nesprávného právního posouzení, když kvalifikuje hospodářský subjekt jako potenciálního soutěžitele v rozsahu, v němž její posouzení ohledně schopnosti tohoto subjektu vstoupit na relevantní trh nejsou zpochybněna a předpoklad vstupu uvedeného subjektu na relevantní trh nemá čistě teoretickou povahu.Tento závěr není vyvrácen okolností, že Komise neposkytla odhad ohledně lhůty, do kdy uvedený subjekt měl na dotčený trh vstoupit, a to ve zjevném rozporu s definicí obsaženou v pokynech o použitelnosti článku 81 ES na dohody o horizontální spolupráci, jež odkazují na období jednoho roku.Ze znění této definice uvedené v poznámce pod čarou č. 9 těchto pokynů totiž vyplývá, že zásadním prvkem je nutnost uskutečnit potenciální vstup na trh natolik rychle, aby omezil chování účastníků trhu, lhůta jednoho roku je přitom pouze ilustrativní.

(viz body 187–189)

9. Možnost Komise uložit pokutu za dohodu, která byla oznámena podle nařízení č. 17, vyplývá z čl. 34 odst. 1 nařízení č. 1/2003 o provádění pravidel hospodářské soutěže stanovených v článcích 81 a 82 Smlouvy, jenž upřesňuje, že účinky oznámení zanikají dnem zahájení používání tohoto nařízení. Z toho nutně vyplývá, že ochrana před pokutou za dohody oznámené podle čl. 15 odst. 5 nařízení č. 17 končí se vstupem nařízení č. 1/2003 v platnost. Proto je Komise v každém případě oprávněna uložit žalobkyním pokutu za pokračování ve sporném jednání po datu vstupu nařízení č. 1/2003 v platnost.

(viz bod 211)

10. Komise při stanovování výše pokut disponuje určitým prostorem pro uvážení, jelikož pokuty představují nástroj politiky hospodářské soutěže. Ohledně okolnosti, že Komise v minulosti ohledně výsledného omezení hospodářské soutěže pokuty neuložila, ji nezbavuje možnosti pokutu uložit, je-li to nezbytné k zajištění provádění politiky hospodářské soutěže. Naopak účinné použití pravidel hospodářské soutěže vyžaduje, aby Komise mohla úroveň pokut kdykoli přizpůsobit potřebám této politiky.

(viz body 212–213)

11. Komise nicméně při výkonu své posuzovací pravomoci rozhoduje ve zvláštním rámci každé věci o vhodnosti uložení pokuty, aby sankcionovala konstatované protiprávní jednání a zachovala účinnost práva hospodářské soutěže. I za předpokladu, že Komise dříve v podobných věcech podnikům neprávem pokuty neuložila, by argumentace uplatňující, ve prospěch podniků sankcionovaných za porušení pravidel hospodářské soutěže, protiprávnost, k níž došlo ve prospěch jiné osoby, byla v každém případě v rozporu se zásadou legality.

(viz body 218–219)

12. Co se týče stanovení pokut za porušení práva hospodářské soutěže, Komise plní svou povinnost uvést odůvodnění, jestliže ve svém rozhodnutí uvede prvky posouzení, které jí umožnily vymezit závažnost a dobu trvání protiprávního jednání, aniž je povinna v tomto rozhodnutí uvádět podrobnější popis nebo číselné údaje týkající se způsobu výpočtu pokuty. Z těchto prvků, které se i přesto, že se týkají především určení výše pokuty, vztahují k závažností a době trvání žalobkyním vytýkaného jednání, je možné také pochopit důvody, proč Komise shledala, že je vhodné pokutu uložit.

(viz body 221, 288)

13. V řízení týkajícím se konstatování protiprávního jednání podle článku 81 ES se zásada ochrany legitimního očekávání vztahuje na každého jednotlivce, který se nachází v situaci, kdy u něj správa vyvolala podloženou naději, a nikdo se přitom nemůže dovolávat porušení této zásady v případě, že mu správa neposkytla přesná, nepodmíněná a shodující se ujištění pocházející z oprávněných a spolehlivých zdrojů. Za taková ujištění nelze označit „prohlášení, z nichž lze tušit“, že Komise nepovažovala danou věc za případ, ve kterém by uložila pokutu.

(viz body 223–224)

14. Dodržení přiměřené lhůty při vedení správních řízení v oblasti soutěžní politiky představuje obecnou zásadu unijního práva, jejíž dodržování zajišťuje soud. Tato zásada je převzata do čl. 41 odst. 1 Listiny základních práv Evropské unie.Porušení této zásady může vést ke zrušení rozhodnutí konstatujícího porušení článku 81 ES pod podmínkou, že toto porušení ovlivnilo možnost dotčených podniků hájit jejich názor, a tudíž ohrozilo jejich právo na obhajobu. O takový případ se však nejedná, jelikož jednak žalobkyně netvrdí, že délka správního řízení ohrozila jejich právo na obhajobu a jednak období mezi ukončením protiprávního jednání a vydáním napadeného rozhodnutí ukládajícího pokutu je kratší než promlčecí lhůty stanovené článkem 25 nařízení č. 1/2003. Existuje-li ucelená podrobná právní úprava lhůt, ve kterých je Komise – aniž porušuje základní požadavek právní jistoty – oprávněna uložit pokuty podnikům, proti nimž je vedeno řízení podle pravidel hospodářské soutěže, musí být jakákoli úvaha spojená s povinností Komise vykonávat svou pravomoc ukládat pokuty v přiměřené lhůtě odmítnuta.

(viz body 231–234, 238, 298 )

15. V oblasti určování výše pokuty uložené za porušení pravidel hospodářské soutěže se Komise nemůže odklonit od pravidel, která si sama stanovila. Zejména přijme-li Komise pokyny určené k tomu, aby v souladu se Smlouvou upřesnily kritéria, která hodlá používat v rámci výkonu své posuzovací pravomoci v této oblasti, vyplývá z toho, že tím sama omezila tuto svou pravomoc v rozsahu, v němž jí přísluší dodržovat orientační pravidla, jež si sama stanovila.

Aby bylo možné ověřit, zda Komise měla povinnost přiznat žalobkyním polehčující okolnost vycházející z existence odůvodněné pochybnosti ohledně protiprávní povahy jednání, za které je ukládána sankce, v případě, kdy pokuta nebyla uložena za celé protiprávní období, ale pouze od data oznámení námitek, je třeba přihlédnout ke skutečnosti, že počínaje tímto datem Komise formulovala výhrady ohledně sporného jednání tím, že vysvětlila důvody, proč se domnívá, že toto jednání porušilo článek 81 ES. Počínaje tímto datem tedy žalobkyně nemohou tvrdit, že si nebyly vědomy, že porušují článek 81 ES.

(viz body 246, 250–252, 297)

16. Závažnost protiprávního jednání se v oblasti hospodářské soutěže určuje v závislosti na několika skutečnostech, jakými jsou zvláštní okolnosti věci, její kontext a odrazující účinek pokut, při jejichž přezkumu má Komise určitý prostor pro uvážení. Při hodnocení závažnosti protiprávního jednání je třeba brát v úvahu jeho povahu, skutečný dopad na trh, je-li změřitelný, a velikost relevantního zeměpisného trhu.

(viz body 266, 268)

17. Vhodnost případného snížení pokuty na základě polehčujících okolností stanovených v bodě 3 pokynů o metodě stanovování pokut udělených podle s čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 Smlouvy o ESUO musí být v oblasti hospodářské soutěže posouzena celkově, s přihlédnutím ke všem relevantním okolnostem. Jelikož pokyny neobsahují ustanovení kogentní povahy ohledně polehčujících okolností, jež mohou být zohledněny, je třeba mít za to, že Komise si zachovala určitý prostor pro účely celkového posouzení rozsahu případného snížení pokuty z důvodu polehčujících okolností.

(viz bod 303)

ROZSUDEK TRIBUNÁLU (pátého senátu)

11. dubna 2011( )

„Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Trh služeb v oblasti akvizic transakcí uskutečněných kreditními kartami a debetními kartami s odloženou splatností (tzv. charge karty) – Rozhodnutí, kterým se konstatuje porušení článku 81 ES – Omezení hospodářské soutěže – Potenciální soutěžitel – Pokuty – Polehčující okolnosti – Přiměřená lhůta – Právní jistota – Právo na obhajobu“

Ve věci T‑461/07,

Visa Europe Ltd, se sídlem v Londýně (Spojené království),

Visa International Service, se sídlem ve Wilmingtonu, Delaware (Spojené státy),

původně zastoupené S. Morrisem, QC, H. Davies a A. Howard, barristers, V. Davies a H. Masters, solicitors, poté S. Morrisem a P. Scottem, solicitor, A. Howard, V. Davies a C. Thomas, solicitor,

žalobkyně,

proti

Evropské komisi, původně zastoupené F. Arbaultem, N. Khanem a V. Bottkou, poté N. Khanem a V. Bottkou, jako zmocněnci,

žalované,

jejímž předmětem je návrh na zrušení rozhodnutí Komise K (2007) 4471 v konečném znění ze dne 3. října 2007 v řízení podle článku 81 ES a podle článku 53 dohody o EHP (Věc COMP/D1/37860 – Morgan Stanley v. Visa International a Visa Europe) a podpůrně návrh na zrušení nebo snížení pokuty uložené žalobkyním uvedeným rozhodnutím,

TRIBUNÁL (pátý senát),

ve složení M. Jaeger, předseda, V. Vadapalas a M. Prek (zpravodaj), soudci,

vedoucí soudní kanceláře: N. Rosner, rada,

s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 20. května 2010,

vydává tento

Rozsudek

Skutkové okolnosti sporu

1 Společnost Visa International Service zapsaná ve Spojených státech je ziskovou právnickou osobou vlastněnou finančními institucemi, které jsou jejími členy (dále jen „Visa International“).Visa International provozuje a koordinuje mezinárodní síť platebních karet pod stejným názvem (dále jen „síť Visa“), což zahrnuje zejména stanovování pravidel sítě, a rovněž i poskytování autorizace a clearingových služeb členským institucím. Vydávání karet Visa a uzavírání smluv s obchodníky o jejich přidružení, aby tyto karty mohli akceptovat, spadá do odpovědnosti členských finančních institucí.

2 Morgan Stanley (dříve Morgan Stanley Dean Witter & Co., dále jen „Morgan Stanley“) je finanční institucí zapsanou ve Spojených státech, kde byla během celého správního řízení majitelem sítě Discover Card/Novus, jež provozuje karty Discover (dále jen „síť Discover“).

3 Dne 23. února 1999 Morgan Stanley ve Spojeném království založila dceřinou společnost nazvanou Morgan Stanley Bank International Ltd.

4 Dne 22. března 2000 bylo společnosti Morgan Stanley oznámeno, že není způsobilá k členství v rámci regionu „Evropská unie“ společnosti Visa International.

5 Dne 12. dubna 2000 podala společnost Morgan Stanley stížnost podle článku 3 nařízení Rady č. 17 ze dne 6. února 1962 první nařízení, kterým se provádějí články [81 ES] a [82 ES] (Úř. věst. 1962, 13, s. 204; Zvl. vyd. 08/01, s. 3), v níž vytýká porušení článků 81 ES a 82 ES tím, že jí bylo odepřeno členství v rámci regionu „Evropská unie“ společnosti Visa International. Současně Morgan Stanley podala ohledně stejného jednání žalobu k High Court of Justice (England & Wales) [Vysoký soudní dvůr (Anglie a Wales)]. Řízení o žalobě bylo přerušeno do doby ukončení řízení před Evropskou komisí.

6 Stížnost společnosti Morgan Stanley se týkala použití pravidla 2.12 písm. b) ve vztahu k ní, obsaženého ve stanovách Visa International (dále jen „Pravidlo“), jehož různé verze byly oznámeny Komisi. Od 4. prosince 1989 má Pravidlo následující znění: „[p]okud to platné právní předpisy povolují[,] správní rada (zahrnující regionální rady a členy skupiny) nepřijme za člena žádného žadatele, kterého považuje za konkurenta společnosti“.

7 Před 1. červencem 2004 byla rozhodovací pravomoc ohledně regionu „Evropská unie“ společnosti Visa International, jenž kromě států Evropské unie zahrnuje Island, Lichtenštejnsko, Norsko, Švýcarsko, Turecko, a Izrael, přenesena na regionální správní radu společnosti Visa International pro Evropskou unii. Od 1. července 2004 je tato pravomoc vykonávána společností Visa Europe Ltd (dále jen „Visa Europe“), jejíž regionální rada má výlučnou pravomoc řídit veškeré otázky ohledně regionu „Evropská unie“, zejména rozhodovat o možnosti přijmout či odmítnout jakoukoli žádost o členství ve Visa Europe. Od října 2004 je pravidlo převzato do čl. 5 odst. 3 předpisu o členství v síti Visa Europe.

8 Dne 2. srpna 2004 zaslala Komise společnosti Visa International a společnosti Visa Europe (dále jen „žalobkyně“) oznámení námitek pro porušení článku 81 ES. Dne 3. prosince 2004 žalobkyně v odpovědi na námitky Komise předložily písemné připomínky. Při této příležitosti podaly žádost o slyšení, kterou dne 5. dubna 2005 vzaly zpět.

9 Ve dnech 1. a 2. září, 19. listopadu, 17. prosince 2004 a 12. ledna 2007 bylo žalobkyním umožněno nahlédnout do spisu Komise.

10 Dne 15. října 2004 zaslala Komise společnosti Morgan Stanley nedůvěrnou verzi oznámení námitek. Dne 22. října 2004 předložila Morgan Stanley své písemné připomínky k oznámení námitek. Žalobkyně se k těmto připomínkám vyjádřily dne 23. února 2005.

11 Dne 23. prosince 2004 Komise žalobkyním zaslala první dopis popisující dotčené skutkové okolnosti (dále jen „první popis skutkových okolností“), na který žalobkyně odpověděly dopisy ze dne 14. ledna a 23. února 2005.

12 Dne 6. července 2006 Komise žalobkyním zaslala druhý dopis popisující dotčené skutkové okolnosti (dále jen „druhý popis skutkových okolností“), na který žalobkyně odpověděly dopisem ze dne 22. září 2006.

13 Dne 21. září 2006 Morgan Stanley a žalobkyně uzavřely dohodu, jež uznává členství společnosti Morgan Stanley ve Visa Europe, stanovuje zpětvzetí stížnosti podané ke Komisi a rovněž žaloby podané k High Court of Justice.

14 Dne 22. září 2006 se Morgan Stanley stala členem Visa Europe a vzala zpět stížnost, kterou podala ke Komisi. Komise se nicméně domnívá, že si zachovala oprávněný zájem na vydání rozhodnutí postihující protisoutěžní jednání žalobkyň.

Napadené rozhodnutí

15 Dne 3. října 2007 Komise přijala rozhodnutí K (2007) 4471 v konečném znění, jež se týká řízení podle článku 81 ES a podle článku 53 dohody o EHP (Věc COMP/D1/37860 – Morgan Stanley v. Visa International a Visa Europe) (dále jen „napadené rozhodnutí“), jehož podstatné části jsou uvedeny níže.

A – Definice relevantního trhu

16 Komise má za to, že služby poskytované v rámci sítě platebních karet mohou být dále rozděleny do tří odlišných skupin:

– služby poskytované sítí platebních karet finančním institucím, v jejichž rámci si jednotlivé sítě platebních karet konkurují;

– služby poskytované majitelům těchto karet bankami, které vydávají platební karty;

– služby v oblasti získávání transakcí poskytované obchodníkům.

17 Z toho Komise vyvodila, že lze rozlišit tři různé trhy: předcházející trh síťových služeb, v jejichž rámci sítě karet poskytují služby různým finančním institucím; první navazující trh, na němž si vystavovatelé platebních karet navzájem konkurují ve vydávání karet a poskytování souvisejících služeb jednotlivcům (dále jen „trh vydávání karet“); druhý navazující trh, na kterém si akvizitoři transakcí provedených kartami konkurují s cílem uzavřít s obchodníky takovou smlouvu, jež pokryje veškeré služby nutné k tomu, aby obchodníci mohli karty přijímat (dále jen „trh akvizic“).

18 Komise zdůraznila, že Pravidlo může vyvolat omezující účinky na hospodářskou soutěž na obou navazujících trzích a zároveň uvedla, že bude vycházet pouze z trhu akvizic, na němž se omezující účinky Pravidla na hospodářskou soutěž projevily nejvíce.

19 Komise tedy určila relevantní trh jako trh služeb v oblasti akvizic transakcí provedených kreditními kartami a tzv. charge kartami -debetními kartami s odloženou splatností poskytovaných obchodníkům ve Spojeném království (dále jen „relevantní trh“ nebo „dotčený trh“).

B – Vytýkané jednání

20 Komise v bodě 25 napadeného rozhodnutí zdůraznila, že jednání vytýkané žalobkyním nealo v Pravidle samotném, ale v jeho použití na společnost Morgan Stanley (dále jen „sporné jednání“).

C – Použití článku 81 ES

21 Aby bylo možné dospět k závěru, že sporné jednání spadá do rozsahu působnosti čl. 81 odst. 1 ES, Komise zaprvé shledala, že pravidla a předpisy vymezující rámec činnosti sítě Visa (včetně stanov Visa International a předpisu o členství ve Visa Europe, obsažený v Pravidle) a rozhodnutí uplatnit tato pravidla vůči podniku mohou být považována buď za dohodu mezi podniky, nebo za rozhodnutí sdružení podniků. Komise vycházela z okolností, že žalobkyně a jejich členové vykonávají hospodářskou činnost, a proto jsou podniky ve smyslu čl. 81 odst. 1 ES, a dále jsou žalobkyně „organizacemi sdružujícími osoby“.

22 Zadruhé Komise uvedla, že sporné jednání mělo protisoutěžní účinky vzhledem k tomu, že Morgan Stanley nebyla přijata za člena v rámci regionu „Evropská unie“ společnosti Visa International, poté společnosti Visa Europe (dále společně jen v rámci „Visa“), což potenciálnímu soutěžiteli následně zabránilo vstoupit na trh s vysokým stupněm koncentrace, na němž soutěž mohla být dále posílena, aniž by byla neúčinná.

23 Komise v tomto ohledu uvedla, že odmítnutí přijmout společnost Morgan Stanley jako člena Visa Morgan Stanley zabránilo nejen v získávání transakcí provedených kartami Visa, ale obecně ji vyloučilo z celého trhu akvizic, včetně akvizic transakcí uskutečněných kartami MasterCard. Komise vychází ze skutečnosti, že obchodníci si přejí uzavírat smlouvy o přidružení ohledně nejrozšířenějších karet ve Spojeném království, tedy Visa a MasterCard, s jedním a tímtéž akvizitorem.

24 Na podnět žalobkyň Komise v napadeném rozhodnutí analyzovala možnost společnosti Morgan Stanley vstoupit na trh akvizic uzavřením „frontingové dohody“ s finanční institucí, která je členem Visa. Frontingová dohoda podle definice Komise v podstatě upravuje okolnosti, za kterých člen Visa, frontingový partner, zanechal aktivit v oblasti přidružování obchodníků a jedná čistě jako styčný bod mezi společností Visa a třetí stranou - akvizitorem - rovněž označovanou jako faktický akvizitor, jež přebírá odpovědnost téměř za všechny části služby v oblasti akvizic a nese riziko ohledně výkyvů příjmů obchodníka. Na základě toho Komise dospěla k závěru, že uzavření frontingové dohody pro mezinárodní banku, jakou je banka Morgan Stanley, nepředstavuje účinný prostředek pro vstup na relevantní trh.

25 Komise měla v odpovědi na různé argumenty předložené žalobkyněmi během správního řízení s cílem obhájit sporné jednání za to, že je nereálné domnívat se, že Morgan Stanley bude schopna rozšířit svoji síť Discover v Unii, a konkurovat tak společnosti Visa, která je již na tomto trhu aktivní. Komise byla rovněž toho názoru, že odmítnutí přijmout společnost Morgan Stanley nelze odůvodnit snahou zabránit možnému „parazitování“ (free-riding) přímého konkurenta společnosti Visa, který by tak mohl mít přístup k důvěrným informacím. V tomto ohledu Komise poznamenala, že někteří členové Visa vlastnili síť kreditních nebo platebních karet s odloženou splatností, která přímo konkurovala společnosti Visa, a Pravidlo na ně uplatněno nebylo.

26 Komise uvedla, že čl. 81 odst. 3 ES se v projednávaném případě nepoužije.

27 Závěrem se Komise domnívá, že si zachovala oprávněný zájem na vydání rozhodnutí, jež sankcionuje protisoutěžní jednání žalobkyň, navzdory upuštění od tohoto protiprávního jednání dne 22. září 2006, kdy byla Morgan Stanley přijata jako člen Visa.

D – Výpočet pokuty

28 Ačkoli má tedy Komise za to, že protiprávní jednání začalo dne 22. března 2000 a trvalo 6 let a 6 měsíců, vzala jako výchozí bod pro výpočet pokuty kratší období, a to od data oznámení námitek dne 2. srpna 2004 do dne 22. září 2006, kdy byla Morgan Stanley přijata jako člen Visa. Komise měla za to, že protiprávní jednání je závažné a že v této věci nenastaly přitěžující ani polehčující okolnosti.

29 Články 1 a 2 výrokové části napadeného rozhodnutí zní takto:

„Článek 1

[Visa International] a [Visa Europe] porušily – první z nich v období od 22. března 2000 do 22. září 2006 a druhá od jejího vzniku dne 1. července 2004 do 22. září 2006 – čl. 81 odst. 1 […] ES a čl. 53 odst. 1 dohody o EHP tím, že odmítly členství [společnosti Morgan Stanley] v síti Visa Europe.

Článek 2

Za protiprávní jednání uvedené v článku 1 se [společnosti Visa International] a [společnosti Visa Europe] ukládá společně a nerozdílně pokuta ve výši 10 200 000 eur.“

Řízení

30 Návrhem došlým kanceláři Tribunálu (dříve Soud) dne 19. prosince 2007 žalobkyně podaly projednávanou žalobu.

31 Samostatným podáním došlým kanceláři Tribunálu dne 24. července 2009 žalobkyně požádaly podle čl. 114 odst. 1 jednacího řádu Tribunálu, aby bylo úvodem rozhodnuto o přípustnosti některých argumentů a důkazů, a dále navrhly přijetí organizačních procesních opatření podle čl. 64 odst. 4 jednacího řádu.

32 Podáním došlým kanceláři Tribunálu dne 18. září 2009 Komise předložila svá vyjádření k návrhům žalobkyň.

33 Usnesením ze dne 14. prosince 2009 si Tribunál (pátý senát) vyhradil, že o návrhu žalobkyň podaném na základě čl. 114 odst. 1 jednacího řádu rozhodne spolu s věcí samou.

34 Rozhodnutím předsedy Tribunálu bylo pro účely tohoto řízení změněno složení pátého senátu Tribunálu .

35 Na základě zprávy soudce zpravodaje rozhodl Tribunál (pátý senát) o zahájení ústní části řízení a v rámci organizačních procesních opatření stanovených v článku 64 jednacího řádu písemně položil Komisi otázky. Komise na ně odpověděla ve stanovené lhůtě.

36 Řeči účastnic řízení a jejich odpovědi na otázky položené Tribunálem byly vyslechnuty na jednání dne 20. května 2010.

Návrhová žádání účastnic řízení

37 Žalobkyně navrhují, aby Tribunál:

– zrušil napadené rozhodnutí;

– podpůrně, aby zrušil článek 2 napadeného rozhodnutí;

– ještě podpůrněji v přiměřeném rozsahu snížil uloženou pokutu;

– uložil Komisi náhradu nákladů řízení.

38 Komise navrhuje, aby Tribunál:

– zamítl žalobu;

– uložil žalobkyním náhradu nákladů řízení.

Právní otázky

A – K návrhu směřujícímu ke zrušení napadeného rozhodnutí

39 Na podporu tohoto návrhu žalobkyně předkládají tři žalobní důvody.

40 V jejich prvním a třetím žalobním důvodu žalobkyně zpochybňují analýzu Komise, podle níž sporné jednání vedlo k omezení hospodářské soutěže ve smyslu čl. 81 odst. 1 ES.

41 Druhý žalobní důvod vychází z porušení práv žalobkyň na obhajobu tím, že právní kritérium použité Komisí v napadeném rozhodnutí za účelem posouzení omezujících účinků sporného jednání bylo odlišné od kritéria uplatněného během správního řízení.

1. Úvodní otázky

a) K přípustnosti některých argumentů a písemnosti

42 Žalobkyně ve svých písemných vyjádřeních i v samostatném podání ze dne 24. července 2009 předloženém na základě čl. 114 odst. 1 jednacího řádu mají za to, že Komise se v napadeném rozhodnutí i ve svých písemných vyjádřeních opírá o argumenty a o písemnost, k nimž během správního řízení neměly možnost uplatnit svůj názor. Jedná se o argumenty ohledně existence strategie společnosti Morgan Stanley založené na akvizici transakcí provedených u obchodníků prostřednictvím karet vydaných žalobkyněmi (dále jen „strategie akvizic transakcí ,on-us‘“), a dále se jedná o přílohu č. 57 druhého popisu skutkových okolností, jež obsahuje vyjádření společnosti Morgan Stanley pro účely slyšení.

43 Ohledně argumentů týkajících se strategie akvizic transakcí „on-us“ žalobkyně tvrdí, že Komise tyto argumenty během správního řízení nepředložila.

44 V otázce přílohy č. 57 druhého popisu skutkových okolností žalobkyně v podstatě namítají, že s ní nebyly dostatečně obeznámeny, neboť v samotném textu dopisu obsahujícím tento popis nebyl na danou přílohu uveden žádný odkaz.

45 Komise má za to, že byla oprávněna opírat se o daná tvrzení a písemnost jak v napadeném rozhodnutí, tak v rámci svých písemných vyjádření.

46 Tribunál provede analýzu přípustnosti těchto argumentů a dané písemnosti v rámci přezkumu jednotlivých právních důvodů, k nimž se vztahují.

b) K přípustnosti přílohy žaloby

47 Komise zpochybňuje přípustnost přílohy A5 žaloby, která obsahuje společný znalecký posudek (dále jen „společný znalecký posudek“).

48 Komise uvádí, že žalobkyně ve společném znaleckém posudku uplatňují tvrzení, jež v žalobě nejsou uvedena a poznamenává, že to je v rozporu s čistě důkazní a pomocnou funkcí příloh.

49 Podle žalobkyň byly žalobní důvody a argumentace, na jejichž podporu byl společný znalecký posudek předložen, v žalobě rozvedeny dostatečně, a ustanovení čl. 44 odst. 1 písm. c) jednacího řádu tudíž bylo dodrženo.

50 Na základě článku 21 statutu Soudního dvora a čl. 44 odst. 1 písm. c) jednacího řádu musí každá žaloba obsahovat předmět sporu a stručný popis dovolávaných žalobních důvodů. Podle ustálené judikatury je k tomu, aby byla žaloba přípustná, nezbytné, aby hlavní skutkové a právní okolnosti, na nichž je založena, vyplývaly, přinejmenším stručně, avšak uceleně a srozumitelně, z textu samotné žaloby. Ačkoli lze obsah žaloby v konkrétních bodech podpořit a doplnit odkazy na určité výňatky z písemností, které tvoří její přílohu, obecný odkaz na ostatní písemnosti, byť přiložené k žalobě, nemůže zhojit absenci základních prvků právní argumentace, které podle výše uvedených ustanovení musejí být uvedeny v žalobě. Mimoto Tribunálu nepřísluší vyhledávat a určovat v přílohách žalobní důvody a argumenty, které by mohl pokládat za důvody a argumenty představující základ žaloby, neboť přílohy mají čistě důkazní a pomocnou funkci (viz rozsudek Tribunálu ze dne 17. září 2007, Microsoft v. Komise, T‑201/04, Sb. rozh. s. II‑3601, bod 94 a citovaná judikatura).

51 V projednávané věci se jasně jeví, že různé žalobní důvody a argumenty, na jejichž podporu se odkazuje na společný znalecký posudek, lze jednoznačně zjistit v textu samotné žaloby. Žalobkyně na tento dokument odkazují v rámci své kritiky analýzy Komise, podle níž mohla být hospodářská soutěž na dotčeném trhu posílena, aby tak popřely relevanci účinků na hospodářskou soutěž, které v minulosti mělo vstoupení finanční instituce na dotčený trh, a aby tvrdily, že Komise nesprávně popsala společnost Morgan Stanley jako výkonného, důležitého a zkušeného účastníka trhu.

52 Je však třeba konstatovat, že společný znalecký posudek překračuje čistě důkazní a pomocnou funkci, která je přílohám určena. Jeho znění ukazuje, že se neomezuje pouze na podpoření nebo doplnění skutkových a právních okolností výslovně uvedených v samotném textu žaloby, ale uvádí argumenty nové.

53 V důsledku toho bude příloha A5 žaloby Tribunálem zohledněna pouze v rozsahu, v němž podpírá nebo doplňuje žalobní důvody či argumenty výslovně uvedené žalobkyněmi v samotném textu jejich písemností, a kde je možné přesně určit, které ze skutečností obsažených v této příloze podpírají nebo doplňují uvedené žalobní důvody či argumenty (viz v tomto smyslu obdobně rozsudek Microsoft v. Komise, bod 50 výše, bod 99).

2. K druhému žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení práva žalobkyň na obhajobu

a) Argumenty účastnic řízení

54 Žalobkyně Komisi vytýkají, že během správního řízení změnila svou analýzu, aniž měly možnost uplatnit své stanovisko, což zakládá porušení jejich práva na obhajobu a musí to vést ke zrušení napadeného rozhodnutí. Komise v odstavcích 198 až 200 oznámení námitek a v odstavcích 5 až 9 druhého popisu skutkových okolností existenci citelných účinků na hospodářskou soutěž odůvodnila tím, že hospodářská soutěž na trhu akvizic je omezená. Avšak poprvé v bodě 200 odůvodnění napadeného rozhodnutí uvedla, že se nedomnívá, že by hospodářská soutěž na tomto trhu byla neúčinná. Žalobkyně z toho vyvozují, že analýza Komise je založena na kritériu uvedeném poprvé až v napadeném rozhodnutí, z něhož vyplývá, že i když je hospodářská soutěž na trhu akvizic ve Spojeném království účinná, lze ji ještě dále posílit.

55 Komise se domnívá, že nedošlo k porušení práva žalobkyň být slyšena.

b) Závěry Tribunálu

56 Podle judikatury musí oznámení námitek obsahovat popis námitek, které jsou formulovány dostatečně jasně, byť stručně, aby bylo dotčeným osobám umožněno skutečně zjistit, jaké chování jim Komise vytýká (rozsudek Tribunálu ze dne 14. března 1998, Mo och Domsjö v. Komise, T‑352/94, Recueil, s. II‑1989, bod 63). Dodržování práva na obhajobu v řízení, jež může vést k uložení sankcí, jako je dotčené řízení, totiž vyžaduje, aby dotyčným podnikům a sdružením podniků bylo již ve stadiu správního řízení umožněno užitečně vyjádřit své stanovisko k pravdivosti a relevanci skutkových zjištění, námitek a okolností tvrzených Komisí (rozsudek Tribunálu ze dne 15. března 2000, Cimenteries CBR a další v. komise, T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95 až T‑32/95, T‑34/95 až T‑39/95, T‑42/95 až T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95 až T‑65/95, T‑68/95 až T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 a T‑104/95, Recueil, s. II‑491, bod 553). Tento požadavek je dodržen, nepřičítá-li rozhodnutí dotčeným osobám protiprávní jednání, jež nebyla uvedena v oznámení námitek, a uplatňuje pouze skutkové okolnosti, ke kterým se dotčené osoby měly příležitost vyjádřit. Z toho vyplývá, že Komise může zohlednit pouze námitky, k nimž se dotčené osoby mohly vyjádřit (rozsudek Tribunálu ze dne 23. února 1994, CB a Europay v. Komise, T‑39/92 a T‑40/92, Recueil, s. II‑49, bod 47).

57 Z ustálené judikatury rovněž vyplývá, že rozhodnutí nemusí být nutně přesnou kopií oznámení námitek. Komise totiž ve svém rozhodnutí musí být schopna zohlednit odpovědi dotyčných podniků na oznámení námitek. V tomto ohledu jí musí být umožněno nejen přijímat nebo zamítat argumenty dotyčných podniků, nýbrž provádět také vlastní analýzu jimi uvedených skutečností, buď aby upustila od námitek, které by se ukázaly být neopodstatněnými, nebo aby upravila či doplnila - jak z hlediska skutkového, tak právního - svou argumentaci na podporu námitek, které zachová. Porušení práva na obhajobu tak musí být konstatováno pouze tehdy, klade-li konečné rozhodnutí dotyčným podnikům za vinu jiná protiprávní jednání, než ta, kterých se týkalo oznámení námitek, nebo zohledňuje jiné skutečnosti. O takový případ se nejedná, jestliže se údajné rozdíly mezi oznámením námitek a konečným rozhodnutím netýkají jiných jednání, než těch, ke kterým se dotyčné podniky již vyjádřily, a která tudíž nemohou být předmětem jakékoli nové námitky (viz rozsudek Tribunálu ze dne 30. září 2003, Atlantic Container Line a další v. Komise, T‑191/98, T‑212/98 až T‑214/98, Recueil, s. II‑3275, bod 191 a citovaná judikatura).

58 Mimoto pro uplatnění porušení práva na obhajobu ohledně námitek převzatých v napadeném rozhodnutí nestačí, aby dotčené podniky poukázaly na pouhou existenci rozdílů mezi oznámením námitek a napadeným rozhodnutím, bez přesného a konkrétního vysvětlení, v čem jednotlivé rozdíly v projednávané věci zakládají novou námitku, ohledně níž neměly možnost být slyšeny. Porušení práva na obhajobu totiž podle ustálené judikatury musí být zkoumáno v závislosti na zvláštních okolnostech každého projednávaného případu, neboť podstatně závisí na námitkách vznesených Komisí za účelem prokázání protiprávního jednání vytýkaného dotčeným podnikům (viz rozsudek Atlantic Container Line další v. Komise, bod 57 výše, bod 192 a citovaná judikatura).

59 Komise v odstavcích 198 až 200 oznámení námitek vycházela z určitých vlastností trhu, zejména z jeho značné koncentrace, aby tak mohla dojít k závěru, že hospodářská soutěž na tomto trhu byla omezená, především ohledně získávání transakcí uskutečněných u malých a středních obchodníků.

60 Žalobkyně ve svých vyjádřeních ze dne 3. prosince 2004 tuto analýzu Komise zpochybnily obzvláště odkazem na snížení poplatků účtovaných obchodníkům nebo na snadnost, s jakou obchodníci mohli změnit akvizitora. Komise v rámci odpovědi na tato vyjádření v bodě 200 napadeného rozhodnutí uvedla, že hospodářská soutěž na trhu nebyla „neúčinná“ a mohla být dále posílena.

61 Je třeba konstatovat, že Komise v bodě 200 odůvodnění napadeného rozhodnutí proti žalobkyním neuvádí novou námitku, ani se neopírá o novou skutečnost. Za účelem dokončení své analýzy se Komise omezila na zohlednění vyjádření žalobkyň, jak je její povinností podle judikatury citované v bodech 56 a 57 výše.

62 Tento vývoj tak v odůvodnění napadeného rozhodnutí ve vztahu k odůvodnění v oznámení námitek zdaleka nepředstavuje porušení práva žalobkyň na obhajobu, a naopak dokazuje, že žalobkyně mohly uplatnit své stanovisko ohledně námitky uplatněné Komisí a vycházející z faktu, v případě úrovně hospodářské soutěže na daném trhu sporné chování mělo omezující účinky na hospodářskou soutěž.

63 Okolnost, že Komise v napadeném rozhodnutí vycházela z možnosti posílit hospodářskou soutěž na relevantním trhu, tak nezakládá porušení práva žalobkyň na obhajobu.

64 Druhý žalobní důvod je tedy třeba zamítnout.

3. K prvnímu a třetímu žalobnímu důvodu, které popírají omezující účinek sporného jednání na hospodářskou soutěž

65 Žalobkyně nesouhlasí s posouzením Komise, že podle čl. 81 odst. 1 ES sporné jednání mělo omezující účinky na hospodářskou soutěž. Svým prvním žalobním důvodem popírají, že by sporné jednání vedlo k uzavření dotčeného trhu pro společnost Morgan Stanley. V rámci třetího žalobního důvodu kritizují to, jak Komise posoudila dopady na hospodářskou soutěž, které mohla mít přítomnost společnosti Morgan Stanley na daném trhu.

66 Před analýzou opodstatněnosti těchto dvou žalobních důvodů je třeba zdůraznit, že žalobkyně v rámci projednávané žaloby neopakují argumenty uvedené během správního řízení založené na tom, že důvod pro použití Pravidla na společnost Morgan Stanley byl ten, že síť Discover konkurovala síti Visa, a proto nezpochybňují posouzení Komise, jež v napadeném rozhodnutí popírá objektivně odůvodněnou povahu sporného jednání.

67 Z ustálené judikatury vyplývá, že při posouzení dohody, rozhodnutí sdružení podniků nebo jednání ve vzájemné shodě podle čl. 81 odst. 1 ES se musí vzít v úvahu konkrétní rámec, ve kterém se projevují jejich účinky, zejména hospodářský a právní kontext, v němž dotyčné podniky působí, povaha uvedených výrobků nebo služeb, a rovněž skutečné podmínky fungování a struktura dotčeného trhu, nejedná-li se o dohodu obsahující zjevná omezení hospodářské soutěže, jakými jsou stanovení cen, rozdělení trhů nebo kontrola odbytu. V posledně uvedeném případě totiž daná omezení mohou být vyvážena údajnými příznivými účinky na hospodářskou soutěž pouze v rámci čl. 81 odst. 3 ES, za účelem poskytnutí výjimky ze zákazu obsaženého v odstavci 1 téhož článku (viz rozsudek Tribunálu ze dne 15. září 1998, European Night Services a další v Komise, T‑374/94, T‑375/94, T‑384/94 a T‑388/94, Recueil. s. II‑3141, bod 136 a citovaná judikatura).

68 Podmínky hospodářské soutěže na daném trhu se zkoumají nejen s ohledem na skutečnou hospodářskou soutěž mezi podniky již přítomnými na relevantním trhu, ale i s ohledem na potenciální hospodářskou soutěž, aby se zjistilo, zda vzhledem ke struktuře trhu a hospodářskému a právnímu kontextu, jímž se řídí jeho fungování, existují reálné a konkrétní možnosti, že dotyčné podniky budou navzájem soutěžit, anebo zda na relevantní trh bude moci vstoupit nový soutěžitel a soutěžit s podniky, které jsou na trhu již usazeny (rozsudek European Night Services a další v. Komise, bod 67 výše, bod 137).

69 Ostatně má-li být dohoda, rozhodnutí sdružení podniků nebo jednání ve vzájemné shodě být považováno za zakázané z důvodu narušování hospodářské soutěže, které je jeho důsledkem, je třeba přezkoumat hospodářskou soutěž ve skutečném rámci, v němž by se nacházela, nebýt takové dohody, rozhodnutí sdružení podniků nebo jednání ve vzájemné shodě (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne 28. května 1998, Deere v. Komise, C‑7/95 P, Recueil, s. I‑3111, bod 76 a citovaná judikatura).

70 Ohledně rozsahu soudního přezkumu posouzení Komise je třeba připomenout ustálenou judikaturu, podle níž v případě, že soud Unie vykonává obecně celkový přezkum otázky, zda jsou, nebo nejsou splněny podmínky uplatnění čl. 81 odst. 1 ES, pak se přezkum, který vykonává ohledně komplexních hospodářských posouzení učiněných Komisí, nutně omezuje na ověření dodržování procesních pravidel a pravidel týkajících se odůvodnění, a rovněž na přezkum věcné správnosti skutkových zjištění, neexistence zjevně nesprávného posouzení a zneužití pravomoci (viz rozsudek Deere v. Komise, bod 69 výše, bod 34 a citovaná judikatura). Avšak skutečnost, že Komisi byl přiznán určitý prostor pro uvážení, neznamená, že soud Unie nesmí přezkoumávat výklad ekonomických údajů provedený Komisí. Soud Unie totiž musí především ověřit nejen věcnou správnost uplatněných důkazů, jejich věrohodnost a soudržnost, ale musí rovněž přezkoumat, zda tyto důkazy představují veškeré relevantní údaje, jež se při posuzování komplexní situace musejí vzít v úvahu, a zda o ně lze opřít, z nich byly vyvozené závěry (viz rozsudek Microsoft v. Komise, bod 50 výše, bod 89 a citovaná judikatura).

71 S přihlédnutím k těmto úvahám je třeba přezkoumat opodstatněnost obou žalobních důvodů dovolávaných žalobkyněmi.

a) K prvnímu žalobnímu důvodu vycházejícímu ze skutečnosti, že Komise nezohlednila možnosti společnosti Morgan Stanley vstoupit na dotčený trh prostřednictvím frontingové dohody

Argumenty účastnic řízení

72 Žalobkyně tento žalobní důvod předložily ve dvou částech.

73 V rámci první části žalobkyně tvrdí, že odůvodnění Komise je stiženo vadou ající v chybném právním posouzení v důsledku použití nesprávného právního kritéria v rozsahu, v němž Komise odmítla možnost společnosti Morgan Stanley vstoupit na trh prostřednictvím frontingové dohody z toho důvodu, že daná dohoda takové bance, jako je banka Morgan Stanley, v praxi nezaručuje potřebnou efektivnost pro vstup na trh, a dále pro Morgan Stanley nepředstavuje náhradu za akvizici pod vlastním jménem.

74 V druhé části žalobkyně tvrdí, že různá odůvodnění předložená Komisí jsou stižena nesprávným skutkovým zjištěním a nesprávným právním posouzením. Zaprvé se tak Komise nesprávně domnívala, že frontingové dohody nejsou velkými mezinárodními bankami používány.

75 Zadruhé argument vycházející z toho, že frontingová dohoda by společnosti Morgan Stanley neumožnila provést strategii založenou na sjednocení činností v oblasti akvizic transakcí a v oblasti vydávání karet, chybný. Tento argument ohledně strategie akvizic transakcí „on-us“ mimoto musí být prohlášen za nepřípustný v rozsahu, v němž byl poprvé zmíněn v napadeném rozhodnutí, a žalobkyně s ním během správního řízení nebyly srozuměny.

76 Zatřetí Komise podle nich dospěla k nesprávnému závěru, že pro Morgan Stanley by bylo obtížné nalézt frontingového partnera. Komise bez důvodu vyloučila velké banky aktivní na trhu akvizic, podcenila možnosti nalézt frontingového partnera mezi členy Visa, kteří nejsou aktivní na trhu akvizic a dále pominula možnost Morgan Stanley uzavřít frontingovou dohodu se zahraniční bankou.

77 Začtvrté je chybné tvrdit, že frontingové dohody vedou k dodatečným nákladům a složitosti. Žalobkyně poukazují především na to, že kapitola 2.10 interního regionálního předpisu společnosti Visa Europe, na který Komise v napadeném rozhodnutí odkazuje, se na frontingové dohody nepoužije. Mimoto je třeba zohlednit okolnost, že členové Visa jsou rovněž vystaveni nákladům za vyhledávání zákazníků. Ze svědectví jednoho z ředitelů společnosti zpracovávající transakce vyšlo najevo, že frontingové dohody nemají menší účinnost než přímé přijetí za člena Visa, ale pro faktického akvizitora naopak představují výhody. Závěrem Komise nesprávně zdůraznila existenci „dalších nedostatků“ při uzavírání frontingové dohody z toho důvodu, že Morgan Stanley je rovněž členem sítě platebních karet MasterCard (dále jen síť „MasterCard“) .

78 Komise má za to, že tento žalobní důvod je neopodstatněný.

Závěry Tribunálu

79 Tento žalobní důvod vyžaduje, aby bylo přezkoumáno, zda a za jakých podmínek měla Komise z možnosti společnosti Morgan Stanley uzavřít frontingovou dohodu se členem Visa vyvodit, že sporné jednání nevedlo k jejímu vyloučení z dotčeného trhu.

80 Úvodem je třeba konstatovat, že strany se v bodě 110 napadeného rozhodnutí shodují na popisu frontingových dohod následovně:

„[B]anky zanechaly své činnosti přidružování obchodníků a jednají čistě jako pouhý styčný bod (nebo ,zástupce‘) mezi Visa a MasterCard na jedné straně a třetí stranou, poskytovatelem, na straně druhé. Je to tedy poskytovatel, kdo přebírá odpovědnost téměř za všechny části služby v oblasti akvizic a nese riziko ohledně výkyvu příjmů obchodníka. Aby bylo zajištěno dodržování pravidel sítě Visa, jsou smlouvy uzavírané s obchodníky obecně třístranné, uzavřené mezi obchodníkem, poskytovatelem, jenž je třetí stranou a členskou bankou sítě. Tyto dohody mezi členskou bankou Visa/MasterCard a poskytovatelem, který bankou není, jsou někdy nazývány jako ,frontingové dohody’.“

81 Jak bylo uvedeno výše v bodě 67, musí být při posouzení dohody, rozhodnutí sdružení podniků nebo jednání ve vzájemné shodě podle čl. 81 odst. 1 ES brán v úvahu konkrétní rámec, ve kterém se projevují jejich účinky, především hospodářský a právní kontext, v němž dotyčné podniky působí, povaha uvedených výrobků nebo služeb, a rovněž skutečné podmínky fungování a struktura dotčeného trhu.

82 Okolnost, že pravidla sítě Visa vyhrazují členům akvizici transakcí provedených u obchodníků, jistě představuje součást hospodářského a právního kontextu, v jehož rámci musí být sporné jednání posouzeno. Je však třeba zohlednit rovněž další skutečnosti, jež určují možnosti vstupu na daný trh (viz v tomto smyslu a obdobně rozsudek Soudního dvora ze dne 28. února 1991, Delimitis, C‑234/89, Recueil, s. I‑935, bod 20).

83 V tomto ohledu je možnost vstoupit na dotčený trh díky uzavření frontingové dohody se členem Visa, pro subjekty, které nejsou členy Visa, součástí hospodářského a právního kontextu, která by případně měla být zohledněna za předpokladu, že by pro Morgan Stanley představovala skutečnou a konkrétní možnost vstoupit na dotčený trh a konkurovat podnikům, které jsou na trhu již usazeny (viz v tomto smyslu a obdobně rozsudek Delimitis, bod 82 výše, bod 21).

84 Aby se ověřilo, zda by uzavření frontingové dohody se členem Visa pro Morgan Stanley vedlo ke skutečné a konkrétní možnosti vstoupit na dotčený trh a konkurovat již usazeným podnikům, je důležité zohlednit podmínky, v nichž soutěž na dotčeném trhu probíhá.

85 Z výše uvedeného nutně vyplývá, že možnost vstoupit na dotčený trh, která je na základě uvedených podmínek nerealistická nebo čistě teoretická, nelze zohlednit.

86 V rámci první části žalobního důvodu vycházející z právního pochybení Komise žalobkyně svoji kritiku směřují proti termínům, jež Komise použila v bodě 121 odůvodnění napadeného rozhodnutí, který zní:

„Přestože banky, které uvažují o vstupu na trh akvizic platebních transakcí provedených u obchodníků kreditními kartami nebo debetními kartami s odloženou splatností, tak teoreticky mohou učinit na základě frontingové dohody, tato dohoda ve skutečnosti nezaručuje takové bance jako je banka Morgan Stanley efektivnost potřebnou [k] začlenění na trh a nepředstavuje pro ni náhradu za akvizici vlastním jménem.“

87 Z tohoto jediného bodu nelze vyvodit právní omyl Komise ající v použití nesprávného právního kritéria, neboť takové pochybení lze zjistit pouze díky analýze odůvodnění, které tvoří základ závěru Komise a jehož opodstatněnost je zpochybňována v rámci druhého žalobního důvodu.

88 Proto budou obě části tohoto žalobního důvodu přezkoumány společně.

89 V napadeném rozhodnutí se Komise opírala o čtyři série důvodů vztahujících se zaprvé k okolnosti, že frontingové dohody nejsou velkými mezinárodními bankami používány, zadruhé k nemožnosti toho, aby Morgan Stanley mohla provádět strategii založenou na spojení akvizic a vydávání karet prostřednictvím frontingové dohody, zatřetí k obtížnosti nalézt frontingového partnera a začtvrté ke složitosti a dodatečným nákladům způsobených tímto druhem akvizice.

90 V projednávané věci postačí přezkoumat opodstatněnost odůvodnění ohledně obtížnosti pro Morgan Stanley nalézt frontingového partnera, předloženého Komisí.

91 Z příkladů frontingových dohod uvedených v napadeném rozhodnutí, a rovněž z příkladů předložených žalobkyněmi vyplývá, že takové dohody byly uzavírány hlavně s faktickými akvizitory, kteří již na trhu akvizic byli přítomni – finanční instituce nebo společnosti zpracovávající transakce – a neumožňovaly tedy vstup nového soutěžitele na dotčený trh, ale sloužily spíše k posílení soutěžní pozice na trhu již přítomných akvizitorů.

92 Jediné příklady vstupu nového soutěžitele na dotčený trh prostřednictvím uzavření frontingové dohody se týkají společností zpracovávajících transakce, jež mají úzké obchodní vazby se členem Visa, který je frontingovým partnerem. Je tedy nutné konstatovat, že situace společnosti Morgan Stanley z důvodu jejího postavení finanční instituce a konkurenta členů Visa na jiných trzích než na trhu akvizic není srovnatelná se situací společností zpracovávajících transakce, které neprovozují žádnou bankovní činnost.

93 Za těchto podmínek je žalobkyněmi uvedená možnost, že by Morgan Stanley, finanční instituce nepůsobící na dotčeném trhu, mohla nalézt frontingového partnera mezi velkými bankami, jež by případně mohly opustit dotčený trh, mezi členy Visa, kteří již na daném trhu nejsou aktivní, nebo nalézt jako frontingového partnera zahraniční banku, jež je členem Visa a má v úmyslu usadit se ve Spojeném království, možností především teoretickou a spekulativní.

94 Komise tedy oprávněně uvedla, že pro Morgan Stanley by bylo obtížné najít frontingového partnera. Je třeba vzít v úvahu, že toto konstatování samo o sobě odůvodnilo fakt, že Komise odmítla hypotézu o vstupu společnosti Morgan Stanley na dotčený trh pomocí frontingové dohody.

95 Jen pro úplnost je třeba zdůraznit, že opodstatněnost závěru Komise je podpořena odůvodněními založenými na skutečnosti, že akvizice v rámci frontingové dohody by byla složitější a nákladnější než akvizice v roli člena společnosti Visa.

96 Zaprvé je ohledně větší složitosti akvizice v rámci frontingové dohody třeba vzít v úvahu konstatování v bodu 117 odůvodnění napadeného rozhodnutí, podle něhož jsou smlouvy uzavřené s obchodníky v rámci frontingové dohody obecně trojstranné, neboť zahrnují i frontingového partnera. Je nutné konstatovat, že napadají-li žalobkyně konkrétní obsah povinností faktického akvizitora v rámci takové smlouvy, pak nepopírají trojstrannou povahu dotčených smluv.

97 V bodě 118 odůvodnění napadeného rozhodnutí se Komise v podstatě rovněž domnívá, že frontingový partner má ve vztahu ke společnosti Visa povinnosti, jež jsou také zdrojem omezení pro faktického akvizitora.

98 Žalobkyně popírají rozsah těchto povinností, když zdůrazňují, že kapitola vnitřního předpisu společnosti Visa Europe, o niž se Komise opírá, se na faktického akvizitora nepoužije.

99 Je třeba poznamenat, že žalobkyně neozřejmily přesná pravidla, která řídí povinnosti týkající se frontingového partnera a povinnosti ohledně faktického akvizitora, a formulář připojený k příloze jejich odpovědi je v tomto ohledu nedostatečný.

100 Dále je nutné konstatovat, že žalobkyně nepopírají, že frontingový partner slouží jako styčný bod mezi společností Visa a faktickým akvizitorem. Z této role styčného bodu tedy lze logicky vyvodit, že se zde povinnosti ukládají oběma, jak frontingovému partnerovi, tak faktickému akvizitorovi, a že tyto povinnosti nevznikají, jedná-li Visa na trhu akvizic přímo.

101 V důsledku toho mohla Komise oprávněně dojít k závěru, že akvizice v rámci frontingové dohody je složitější než akvizice z pozice člena Visa, a to bez nutnosti ověřovat relevanci a opodstatněnost jejího posouzení, podle něhož vede uzavření frontingové dohody k „dalším nedostatkům efektivnosti“ z důvodu členství společnosti Morgan Stanley v síti MasterCard.

102 Zadruhé Komise ohledně dodatečných nákladů způsobených akvizicí prostřednictvím frontingové dohody odkázala na skutečnost, že faktický akvizitor musí nejen odměnit svého frontingového partnera za nákup jeho portfolia akvizic, ale také zaplatit poplatky.

103 Žalobkyně s touto analýzou nesouhlasí proto, že člen Visa, který působí přímo na trhu akvizic transakcí, má rovněž výdaje, a to zejména na vyhledávání zákazníků. Poplatky, které faktický akvizitor zaplatí svému frontingovému partnerovi, jsou tak především protiplněním za přenechání zákazníků tohoto partnera.

104 Tato argumentace nemůže zpochybnit opodstatněnost analýzy Komise. I když část poplatků může ve skutečnosti odpovídat nákladům, které hypoteticky nese člen Visa přímo působící na trhu získávání transakcí, byla Komise přesto oprávněna se domnívat, že platby ve prospěch frontingového partnera jsou rovněž odměnou za služby propojující obě strany a alespoň zčásti představují výdaje, které člen Visa jednající přímo na trhu získávání transakcí nenese.

105 Komise se tedy nedopustila vážného pochybení v posouzení tím, že uvedla, že získávání obchodníků prostřednictvím frontingové dohody je složitější a nákladnější než získávání obchodníků z pozice člena Visa.

106 Jak bylo uvedeno v bodě 84 výše, je třeba přezkoumat důsledky takových úvah o hypotéze uvedené žalobkyněmi ohledně možného vstupu společnosti Morgan Stanley na daný trh prostřednictvím frontingové dohody s ohledem na podmínky, za kterých hospodářská soutěž na dotčeném trhu probíhá.

107 Je třeba připomenout, že Komise stanovila existenci dvou faktorů podporujících vstup nového soutěžitele na trh, a sice možnost soutěžit v jiné oblasti než v oblasti cen, zejména v oblasti kvality služeb, a dále pro obchodníky snadný a málo nákladný postup při změně akvizitora.

108 Komise však v napadeném rozhodnutí rovněž konstatovala, aniž tomu žalobkyně odporovaly, že struktura dotčeného trhu je vysoce koncentrovaná. Z bodů 166 až 168 odůvodnění napadeného rozhodnutí tak vyplývá, že na základě informací, které Komise měla v roce 2003, představovali dva hlavní akvizitoři 61 % trhu akvizic, čtyři největší akvizitoři představovali 90 % stejného trhu a zbytek trhu byl rozdělen mezi čtyři akvizitory. Komise rovněž v bodě 169 odůvodnění napadeného rozhodnutí zdůraznila tendenci k upevnění tohoto trhu odkazem na skutečnost, že několik středně velkých akvizitorů svoji činnost postoupilo nebo delegovalo na malý počet finančních institucí a společností, které realizují transakce.

109 V napadeném rozhodnutí bylo rovněž uvedeno, že poslední vstup na dotčený trh se uskutečnil v roce 1996 a že žádná z finančních institucí, kterých se Komise dotázala, neměla v úmyslu na trh vstoupit.

110 Je tedy třeba konstatovat, že vzhledem ke struktuře trhu akvizic je vstup společnosti Morgan Stanley na dotčený trh prostřednictvím frontingové dohody, která by společnost hned v úvodu znevýhodnila ve srovnání s jejími hlavními konkurenty usazenými na daném trhu, navzdory faktorům, jež Komise stanovila jako podporující vstup nového soutěžitele, nepravděpodobný.

111 Ve světle všeho výše uvedeného je nutné konstatovat, že závěr Komise vyvracející úvahy o vstupu společnosti Morgan Stanley prostřednictvím frontingové dohody je dostatečně odůvodněn argumenty ohledně obtížnosti nalézt frontingového partnera, a pro úplnost také argumenty ohledně složitosti a dodatečných nákladech, které frontingové dohody způsobují. Komise tak v rozporu s tím, co uvádějí žalobkyně, neuplatnila chybné právní kritérium.

112 Za těchto okolností není třeba zkoumat další kritiku důvodů Komise vycházejících z toho, že velké mezinárodní banky nepoužívají frontingové dohody, a že nelze uskutečnit strategii založenou na sjednocení činností akvizic a vydávání karet. Proto není nutné odpovídat na tvrzení žalobkyň o nepřípustnosti argumentů Komise vycházejících z údajného úmyslu společnosti Morgan Stanley provést strategii akvizic transakcí „on-us“.

113 První žalobní důvod tedy musí být zamítnut.

b) K třetímu žalobnímu důvodu vztahujícímu se k účinkům přítomnosti Morgan Stanley na hospodářskou soutěž na dotčeném trhu

114 V rámci tohoto žalobního důvodu žalobkyně Komisi zaprvé vytýkají, že za účelem posouzení účinků sporného jednání na hospodářskou soutěž nesprávné použila hospodářské a právní kritérium a zadruhé, že podcenila stupeň hospodářské soutěže na dotčeném trhu. Žalobkyně rovněž kritizují její analýzu účinků, jež by mohl mít vstup společnosti Morgan Stanley na dotčený trh.

K první části žalobního důvodu vycházející z použití nesprávného hospodářského a právního kritéria

– Argumenty účastnic řízení

115 Žalobkyně Komisi vytýkají, že se dopustila chybného právního posouzení, když použila nesprávné hospodářské a právní kritérium, a sice „možnost posílit hospodářskou soutěž“ na dotčeném trhu, a připustila přitom, že daná hospodářská soutěž byla účinná.

116 Žalobkyně připomínají, že hospodářskou soutěží uvedenou v čl. 3 odst. 1 písm. g) ES a v článku 81 ES se rozumí účinná hospodářská soutěž. Zajištění hospodářské soutěže na úrovni vyšší, než je úroveň účinnosti, proto není cílem Smlouvy, a tím, že Komise z tohoto důvodu sankcionovala odmítnutí přijmout Morgan Stanley, uplatnila nesprávné kritérium.

117 Odkazem na společný znalecký posudek žalobkyně poukazují na to, že hospodářská soutěž je sama o sobě dynamickým procesem a vždy tak může být posílena, ať je stupeň její účinnosti jakýkoli. Teze Komise tedy vede k závěru, že na trhu nikdy nelze dosáhnout účinné hospodářské soutěže.

118 Ohledně tvrzení Komise v její žalobní odpovědi, podle něhož bylo zabránění vstupu na trh vždy považováno za protisoutěžní, žalobkyně nejprve zdůrazňují, že není podloženo žádným odkazem na judikaturu. Žalobkyně se dále domnívají, že tato analýza je srovnatelná s výtkou, že sporné jednání mělo za cíl omezení hospodářské soutěže, zatímco napadené rozhodnutí je založeno na účincích odmítnutí přijetí společnosti Morgan Stanley. Závěrem žalobkyně podotýkají, že taková analýza naprosto odporuje judikatuře v rozsahu, v němž uvádí, že k omezení může dojít nezávisle na stupni hospodářské soutěže na dotčeném trhu. Analýza je zároveň v rozporu s některými dokumenty, jež Komise publikovala, a to zejména s pokyny týkajícími se provádění čl. 81, odst. 3 [ES] , (Úř. věst. C 101, 2004, s. 97). Z poznámky pod čarou č. 31 těchto pokynů tak vyplývá, že postoj samotné Komise je, že smyslem článku 81 je chránit hospodářskou soutěž na trhu v zájmu spotřebitelů.

119 Žalobkyně nesouhlasí s argumentem uvedeným v žalobní odpovědi, podle něhož mohl mít vstup nového soutěžitele v určitých segmentech dotčeného trhu podstatnější účinky na hospodářskou soutěž, než jaké lze předvídat s ohledem na celkový obraz trhu akvizic. Toto tvrzení bylo v oznámení námitek skutečně obsaženo, ale po jeho vyvrácení žalobkyněmi jej Komise do napadeného rozhodnutí nepřevzala.

120 Komise tvrzení žalobkyň vyvrací.

– Závěry Tribunálu

121 Žalobkyně svá tvrzení o existenci právního omylu opírají v podstatě o to, že Komise v bodě 200 napadeného rozhodnutí uznala, že hospodářská soutěž na dotčeném trhu není „neúčinná“, a dále, že v bodech 187 a 200 napadeného rozhodnutí zmínila možnost „posílení hospodářské soutěže“ na dotčeném trhu. Odkaz žalobkyň na společný znalecký posudek bude zohledněn pouze v rozmezí uvedeném v bodě 53 výše.

122 Za účelem ověření opodstatněnosti těchto argumentů je třeba vzít v úvahu všechna tvrzení uvedená v napadeném rozhodnutí, jež jsou určená k analýze omezujících účinků sporného jednání na hospodářskou soutěž ve smyslu čl. 81 odst. 1 ES.

123 Z toho vyplývá, že Komise vycházela z více poznatků souvisejících se stupněm současné hospodářské soutěže na dotčeném trhu, a dále s potenciální hospodářskou soutěží. V souvislosti s prvním aspektem, jak již bylo uvedeno v bodech 108 a 109 výše, měla Komise za to, že struktura dotčeného trhu vykazuje zvýšený stupeň koncentrace a tendenci k upevnění.Ohledně potenciální hospodářské soutěže má Komise v bodech 169 až 174 odůvodnění napadeného rozhodnutí v podstatě za to, že tato je omezena pouze na velké banky nebo velké mezinárodní společnosti zpracovávající transakce, jež jsou schopné dosáhnout velikosti potřebné k tomu, aby mohly konkurovat stávajícím akvizitorům. Komise poznamenala, že Morgan Stanley byla jediným potenciálním konkurentem, který vyjádřil svůj úmysl vstoupit na uvedený trh.

124 Je nutné konstatovat, že takovou analýzu nelze označit za právně nesprávnou, jak uvedly žalobkyně.

125 Na jedné straně se totiž podle judikatury citované v bodě 68 výše podmínky hospodářské soutěže na daném trhu zkoumají nejen s ohledem na skutečnou hospodářskou soutěž mezi podniky již přítomnými na relevantním trhu, ale i s ohledem na potenciální hospodářskou soutěž.

126 Na druhé straně z judikatury Soudního dvora rovněž vyplývá, že článek 81 ES, podobně jako ostatní pravidla hospodářské soutěže uvedená ve Smlouvě, směřuje nikoli pouze k tomu, aby chránil hospodářské zájmy soutěžitelů nebo spotřebitelů, ale rovněž k tomu, aby chránil strukturu trhu a tím hospodářskou soutěž jako takovou (rozsudky Soudního dvora ze dne 4. června 2009, T‑Mobile Netherlands a další, C‑8/08, Sb. rozh.s. I‑4529, bod 38, a ze dne 6. října 2009, GlaxoSmithKline Services a další v. Komise, C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P a C‑519/06 P, Sb. rozh.s. I‑9291, bod 63).

127 Komise tedy tím, že své posouzení omezujících účinků sporného jednání na hospodářskou soutěž založila na potenciální hospodářské soutěži ze strany společnosti Morgan Stanley a na struktuře dotčeného trhu, zvolila správný výklad čl. 81 odst.1 ES a nedopustila se tak nesprávného právního posouzení, jak uvedly žalobkyně.

128 Mimoto, jak již bylo zdůrazněno v bodech 60 až 62 výše, co se konkrétněji týče bodu 200 napadeného rozhodnutí, představuje tento pouze uznání Komise v rámci odpovědi na argumenty předložené žalobkyněmi během správního řízení, že na daném trhu mezi účastníky existuje určitý stupeň hospodářské soutěže.

129 Takové uznání nicméně nebrání tvrzení Komise, že sporné jednání může vést k omezujícím účinkům na hospodářskou soutěž.

130 Zaprvé by přijetí argumentace žalobkyň vedlo k tomu, že analýza účinků sporného jednání na potenciální hospodářskou soutěž by závisela na přezkumu stupně stávající soutěže na dotčeném trhu. Je však nutné konstatovat, že taková úvaha je v rozporu s ustálenou judikaturou uvedenou v bodě 68 výše, stanovující, že podmínky hospodářské soutěže na daném trhu se zkoumají nejen s ohledem na skutečnou hospodářskou soutěž mezi podniky již přítomnými na relevantním trhu, ale i s ohledem na potenciální hospodářskou soutěž.

131 Zadruhé se Komise s přihlédnutím k vlastnostem dotčeného trhu mohla oprávněně domnívat, že vstup nového účastníka by na vysoce koncentrovaném trhu umožnil posílení stávající hospodářské soutěže. V důsledku toho se použití termínu „možnost posílit hospodářskou soutěž“ v bodech 187 a 200 napadeného rozhodnutí nejeví jako chybné, jak tvrdí žalobkyně.

132 První část žalobního důvodu tedy musí být zamítnuta.

K druhé části žalobního důvodu vycházející z nesprávné analýzy stupně stávající hospodářské soutěže na dotčeném trhu

– Argumenty účastnic řízení

133 Žalobkyně se domnívají, že Komise zjevně podcenila sílu skutečné hospodářské soutěže na trhu akvizic. Žalobkyně v podstatě uznávají, že souhlasí s většinou prvků, které Komise vzala v úvahu, zároveň však Komisi vytýkají, že je posoudila nesprávně a vyvodila z nich nesouvislé závěry. Správná analýza daných skutečností by Komisi přivedla k závěru, že na trhu akvizic existovala intensivní hospodářská soutěž.

134 Na prvním místě se Komise chybně soustředila na počet účastníků na dotčeném trhu a na jeho tendenci k upevnění v rozsahu, v němž tyto ukazatele samy o sobě nejsou určující pro účely posouzení stupně hospodářské soutěže na trhu. Podle žalobkyň měla Komise svoji analýzu založit spíše na ukazatelích hospodářské soutěže, tedy možnost vstupu na trh, vývoj tržních podílů, vývoj poplatků placených obchodníky akvizitorské bance, hospodářská soutěž jiná než cenová a změny akvizitorů obchodníky.

135 Dále Komisi vytýkají, že nevyvodila veškeré závěry, jež skýtaly žalobkyněmi předložené důkazy.

136 Zaprvé jako příklad poukazují na skutečnost, že Komise měla za to, že vstup faktických akvizitorů na trh přispívá ke značnému upevnění trhu – v rozsahu, v němž pouze změní jejich frontingového partnera na tomto trhu – a zároveň připustila, že tito noví účastníci mohli přispět ke zkvalitnění služeb v oblasti akvizic a ke snížení jejich ceny. Žalobkyně v tomto ohledu zdůrazňují, že ze samotného napadeného rozhodnutí vyplývá, že někteří faktičtí akvizitoři se sdružili s bankami, jež karty nevydávají, nebo se zahraničními bankami.

137 Zadruhé, i když Komise uznala, že některé zahraniční banky vstoupily ve Spojeném království na trh akvizic, vyvrátila tento fenomén neprávem tím, že jej označila za „okrajový“, zatímco z důkazů, které měla k dispozici, vyplývalo, že podíl přeshraničních akvizitorů se mezi rokem 2002 a 2004 na celkovém obratu zvýšil o polovinu. Mimoto žalobkyně Komisi v podstatě vytýkají, že se omezila na analýzu stávající hospodářské soutěže přeshraničních akvizitorů, a tím pominula potenciální hospodářskou soutěž, kterou tito akvizitoři představovali.

138 Zatřetí žalobkyně podotýkají, že Komise připustila, že dotčený trh se vyznačuje jednoduchými a levnými postupy při změně akvizitora a tvrdí, že Komise měla dojít k závěru, že tato snadnost změny vede mezi podniky již přítomnými na daném trhu k vysoké míře hospodářské soutěže.

139 Na třetím místě, žalobkyně Komisi vytýkají, že se opírala o zkušenost vycházející z posledního vstupu banky na dotčený trh v roce 1996, aniž se informovala o stupni hospodářské soutěže v daném období. Ze společného znaleckého posudku však vyplývá, že hospodářská soutěž tehdy nebyla tak účinná, což danou zkušenost zbavuje veškeré relevance.

140 Komise popírá opodstatněnost žalobkyněmi předložených argumentů a dospěla k závěru, že mají být zamítnuty.

– Závěry Tribunálu

141 Žalobkyně mají v podstatě za to, že Komise na dotčeném trhu podcenila stupeň jak současné, tak i potenciální hospodářské soutěže. Rovněž zpochybňují opodstatněnost faktu, že Komise zohlednila účinky posledního vstupu na dotčený trh v roce 1996 na hospodářskou soutěž.

142 Zaprvé je ohledně stávající hospodářské soutěže na dotčeném trhu třeba zdůraznit, že Komise svoji analýzu mohla oprávněně založit na počtu účastníků na tomto trhu a jeho tendenci k upevnění, neboť tyto prvky, jež se vážou ke struktuře dotčeného trhu, jsou s přihlédnutím k judikatuře citované v bodě 126 výše zvláště relevantní.

143 Konkrétněji pak Komise ohledně účinků na hospodářskou soutěž, které přítomnost více faktických akvizitorů na dotčený trh mohla mít, v bodě 115 napadeného rozhodnutí uvedla, že ve většině případů jeden faktický akvizitor nahrazuje jednu banku působící na trhu akvizic. Rovněž v bodě 169 napadeného rozhodnutí v podstatě zdůraznila, že přítomnost velkých bank a společností zpracovávajících transakce, jež jednají jako faktičtí akvizitoři, přispívá k upevnění trhu v rozsahu, v němž tyto banky a společnosti mají tendenci převzít činnost menších akvizitorů, kteří si přejí trh opustit.

144 Je nutné konstatovat, že tato analýza se nezdá být zjevně nesprávná a že proti ní směřovaná kritika žalobkyň je nepřesvědčivá. Okolnost, že dotčení faktičtí akvizitoři mohou přispět ke zkvalitnění služeb v oblasti akvizic a ke snížení jejich ceny, tak není v rozporu s přístupem Komise založeném na struktuře dotčeného trhu.

145 Ohledně příkladů uvedených žalobkyněmi, jež se týkají faktických akvizitorů, kteří se sdružili s bankami, jež nevydávají karty nebo se zahraničními bankami, je třeba podotknout, že tyto dohody obecně nevedly ke vstupu nového subjektu na dotčený trh, ale k posílení pozice akvizitorů již přítomných na daném trhu.

146 Ohledně skutečnosti, že Komise uznala existenci jednoduchých a levných postupů pro změnu akvizitora, stačí připomenout, jak již bylo zdůrazněno v bodech 129 až 131 výše, že Komise mohla oprávněně připustit, že hospodářská soutěž mezi účastníky na dotčeném trhu existuje, když dospěla k závěru, že vyloučení potenciálního soutěžitele mělo na soutěž omezující účinky ve smyslu čl. 81 odst. 1 ES.

147 Zadruhé je ohledně potenciální hospodářskou soutěž na dotčeném trhu třeba připomenout, že v bodech 169 až 174 napadeného rozhodnutí Komise s ohledem na vysoký stupeň koncentrace a konsolidace dotčeného trhu usoudila, že potenciální hospodářskou soutěž mohly vykonávat pouze velké banky nebo mezinárodní společnosti zpracovávající transakce, jež jsou schopné dosáhnout velikosti nutné k tomu, aby se mohly stát konkurenty současných akvizitorů. Komise obzvláště zohlednila skutečnost, že aby podniky mohly provádět akvizice a mít výnos, musejí mít možnost pracovat s velkými objemy akvizic a dosáhnout významných úspor co do rozsahu. Komise v tomto ohledu zdůraznila, že v oblasti akvizic transakcí je zásadní, aby byl obrat ve smyslu získaných transakcí vysoký, protože základní příjem akvizitorů, a to poplatky uložené obchodníkům, se počítá jako procentní podíl z hodnoty uskutečněných transakcí.

148 Komise na základě seznamu poskytnutého žalobkyněmi během správního řízení shledala, že kromě společnosti Morgan Stanley mohlo být za potenciální konkurenty považováno devět finančních institucí usazených ve Spojeném království. Toto uvážení Komise žalobkyně výslovně nepopírají.

149 Kritika žalobkyň se totiž týká skutečnosti, že ze strany přeshraničních akvizitorů nebyla zohledněna potenciální hospodářská soutěž. V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že navzdory zvýšení počtu přeshraničních akvizitorů mezi roky 2002 a 2004, na něž žalobkyně odkazují, z bodů 65 až 68 napadeného rozhodnutí, jejichž věcná správnost není zpochybňována, vyplývá, že přidružování obchodníků prováděné hlavními přeshraničními akvizitory představovalo v roce 2004 pouze 0,3 % z celkového počtu přidružených obchodníků. S přihlédnutím k tomuto číslu se Komise oprávněně domnívala, že podmínky hospodářské soutěže mezi různými vnitrostátními trhy akvizic v Evropě nebyly dostatečně jednotné na to, aby přeshraniční akvizice mohly vést ke konkurenčnímu tlaku na účastníky dotčeného trhu, a proto bylo třeba provést posouzení potenciální hospodářské soutěže v rámci subjektů usazených na trhu ve Spojeném království.

150 Zatřetí stačí ohledně kritiky směřující k tomu, že Komise zohlednila poslední vstup banky na relevantní trh v roce 1996, zdůraznit, že přístup Komise ající v analýze účinků, které měl poslední vstup na dotčený trh na hospodářskou soutěž, k datu přijetí napadeného rozhodnutí nevychází z nesprávných úvah.

151 Mimoto z bodu 181 napadeného rozhodnutí vyplývá, že tento vstup se uskutečnil v kontextu snižování cen, k jehož zrychlení přispěla přítomnost této banky na jmenovaném trhu. Existuje tak zjevná shoda se situací na trhu během relevantního období, jež se také vyznačovala snížením cen fakturovaných obchodníkům. Takový příklad tedy prokazuje, že okolnost poklesu cen na referenčním trhu z důvodu hospodářské soutěže mezi podniky přítomnými na trhu neubírá na účincích, které mohla přítomnost nového subjektu na tomto trhu mít na hospodářskou soutěž. S ohledem na okolnosti projednávané věci tedy tento příklad byl zvláště relevantní.

152 Druhá část žalobního důvodu proto musí být zamítnuta.

K třetí části žalobního důvodu vycházející z nedostatečné a nesprávné analýzy účinků odmítnutí přijmout společnost Morgan Stanley na hospodářskou soutěž.

– Argumenty účastnic řízení

153 Žalobkyně uvádí, že Komise nesplnila povinnost provést srovnávací přezkum mezi soutěžní situací na dotčeném trhu za nepřítomnosti společnosti Morgan Stanley na jedné straně, a situací, jež by existovala, kdyby posledně jmenovaná byla do společnosti Visa přijata před zářím 2006 na straně druhé.

154 V rámci první námitky žalobkyně Komisi vytýkají, že se dopustila právního omylu tím, že na možnost vstupu společnosti Morgan Stanley neuplatnila kritéria vycházející z rozsudku European Night Services a další v. Komise, bod 67 výše, jelikož se spokojila s úmyslem této společnosti vstoupit na trh akvizic ve Spojeném království.

155 Žalobkyně proti sobě staví analýzu Komise ohledně možností vstupu Morgan Stanley na trh akvizic ve Spojeném království a analýzu rozvedenou v napadeném rozhodnutí týkající se potenciálního vstupu sítě Discover na evropský trh sítí platebních karet, ohledně níž Komise odkázala na nedostatek důkazů, jako je oznámení oficiálního zahájení činnosti, které by prokázaly, že dochází k realizaci plánu vstoupit na trh. Žalobkyně v tom spatřují přísné uplatnění kritérií vycházejících z rozsudku Tribunálu ze dne 3. dubna 2003, BaByliss v. Komise (T‑114/02, Recueil, s. II‑1279), který je v napadeném rozhodnutí zmíněn. Vytýkají Komisi, že ke stejným kriteriím nepřihlédla, když určovala, zda Morgan Stanley byla potenciálně vstupujícím subjektem na trh akvizic ve Spojeném království.

156 Teoretická povaha analýzy Komise je rovněž v rozporu s jejími pokyny k vertikálním omezením (Úř. věst. C 291, 2000, s.1).

157 V rámci druhé námitky žalobkyně Komisi vytýkají, že vycházela z předpokladu, že Morgan Stanley by jako člen společnosti Visa vstoupila na trh akvizic, a tento předpoklad byl založen na pouhém údajném „trvajícím úmyslu“ této společnosti a nebyl podložen žádným nezávislým důkazem. Žalobkyně se domnívají, že Morgan Stanley nežádala o vstup do sítě Visa za účelem provedení určité strategie vedoucí k akvizici, jak tvrdí Komise, ale že se Morgan Stanley zajímala pouze o možnost vydávat karty Visa. V tomto ohledu nesouhlasí s tím, jak Komise vyložila stížnost společnosti Morgan Stanley.

158 Žalobkyně namítají, že prohlášení úmyslu společnosti Morgan Stanley vstoupit na trh akvizic následovalo až po stížnosti uvedené ve vnitřním dokumentu, kterým je strategický plán uzavírání smluv s obchodníky o jejich přidružení v Evropě pocházející z června 2002, a že tento dokument je zbaven důkazní síly. Žalobkyně také tvrdí, že druhý dokument, realizační program společnosti Morgan Stanley, o nějž se Komise opírá, je přílohou č. 57 druhého popisu skutkových okolností a z důvodů uvedených v bodech 42 a 44 výše musí být prohlášen za nepřípustný. Za žádných okolností nemá důkazní váhu. Rovněž se domnívají, že Komise nesprávně nezohlednila skutečnost, že společnost Morgan Stanley následně po svém připojení k Visa neusilovala o vstup na trh akvizic, ale soustředila se pouze na výdej karet Visa, což podle žalobkyň bylo jejím skutečným cílem.

159 V rámci své třetí námitky žalobkyně Komisi vytýkají, že sama podrobně nepřezkoumala možné účinky vstupu společnosti Morgan Stanley na hospodářskou soutěž na dotčeném trhu. Závěry Komise ohledně pozitivních následků, které by vstup společnosti Morgan Stanley měl na hospodářskou soutěž, představují pouze nepodložená tvrzení.

160 Žalobkyně zejména tvrdí, že společnost Morgan Stanley by s ohledem na vlastnosti trhu nebyla schopná mít přidanou hodnotu ke kvalitě a cenám služeb, které již byly na trhu nabízeny. Žalobkyně také nesouhlasí s různými důkazy předloženými Komisí za účelem označení společnosti Morgan Stanley jako „výkonného, důležitého a zkušeného akvizitora“. V každém případě, i kdyby tomu tak bylo, v ničem by to společnost Morgan Stanley od akvizitorů přítomných na dotčeném trhu neodlišovalo. Žádná ze skutečností, které Komise předložila, neprokazuje jakoukoli výjimečnost společnosti Morgan Stanley ve srovnání s již přítomnými akvizitory.

161 Komise navrhuje námitky zamítnout.

– Závěry Tribunálu

162 První námitka žalobkyň založená na tom, že Komise pro účely posouzení možnosti společnosti Morgan Stanley vstoupit na dotčený trh použila nesprávné právní kritérium, v podstatě zpochybňuje, že Komise prokázala, že společnost Morgan Stanley je potenciálním soutěžitelem.

163 Je třeba uvést, že kritika žalobkyň je v zásadě založena na okolnosti, že se Komise spokojila s úmyslem společnosti Morgan Stanley vstoupit na dotčený trh.

164 Žalobkyně rovněž odkazují na definici „potenciálního dodavatele“, již Komise uvedla ve svých pokynech k vertikálním omezením. Připomínají, že z pokynů vyplývá, že možnost vstoupit na trh je nedostačující, je-li čistě teoretická, a že vstup na trh musí být učiněn ve lhůtě jednoho roku.

165 Zaprvé je třeba poznamenat, že úmysl Morgan Stanley vstoupit na dotčený trh není jedinou skutečností, o niž se Komise opírala za účelem konstatování, že Morgan Stanley je potenciálním soutěžitelem. Z napadeného rozhodnutí, a zejména z bodů 190 až 198, totiž vyplývá, že Komise k tomuto závěru dospěla tím, že se v podstatě opřela o dvě série odůvodnění vztahujících se samozřejmě k úmyslu společnosti Morgan Stanley vstoupit na dotčený trh, ale rovněž k její schopnosti tak učinit. Komise ohledně tohoto druhého aspektu uvedla, že Morgan Stanley má dlouhodobou zkušenost v oblasti uzavírání smluv s obchodníky o jejich přidružení. Komise také odkázala na zkušenost, kterou společnost Morgan Stanley jakožto člen sítě MasterCard získala na základě pravidel a postupů charakteristických pro čtyřstrannou sít. V důsledku toho Komise v bodě 198 dospěla k následujícím závěrům:

„V kontextu koncentrace trhů akvizic […], je Morgan Stanley jednou z mála velkých mezinárodních bank, které mohou být považovány za skutečné potenciální soutěžitele na evropské úrovni. Morgan Stanley projevila svůj úmysl vstoupit na akviziční trhy ve Spojeném království a ve více členských státech v EHS, jakož i svůj zájem o přeshraniční akvizice, což představuje oblast činnosti, která jí byla rovněž bez licence společnosti Visa zakázána.“

166 Zadruhé v otázce právních kritérií, která měla být uplatněna za účelem ověření, zda Morgan Stanley představovala na dotčeném trhu potenciálního soutěžitele, z judikatury citované v bodech 68 a 69 výše vyplývá, že Komise měla ověřit, zda by v případě neuplatnění Pravidla na společnost Morgan Stanley existovaly skutečné a konkrétní možnosti, že vstoupí na trh akvizic ve Spojeném království a bude konkurovat podnikům, které tam již jsou usazeny.

167 Z citované judikatury rovněž vyplývá, že takové prokázání nemůže at na pouhé hypotéze, ale musí být podloženo skutkovým stavem nebo analýzou struktur relevantního trhu (viz v tomto smyslu rozsudek European Night Services a další v. Komise, bod 67 výše, body 142 až 145). Podnik tak nemůže být považován za potenciálního soutěžitele, jestliže jeho vstup na trh neodpovídá životaschopné hospodářské strategii (viz v tomto smyslu a obdobně rozsudek Tribunálu ze dne 4. července 2006, easyJet v Komise, T‑177/04, Sb. rozh. s. II‑1931, body 123 až 125).

168 Z výše uvedeného nutně vyplývá, že přestože je úmysl podniku vstoupit na trh případně relevantní pro účely ověření, zda může být považován za potenciálního soutěžitele na daném trhu, rozhodným kritériem, na němž má spočívat kvalifikace subjektu jako potenciálního soutěžitele, je nicméně jeho schopnost vstoupit na daný trh.

169 V tomto ohledu je třeba připomenout, že otázku, zda dochází k omezení potenciální hospodářské soutěže, kterou může představovat pouhá existence jednoho podniku mimo trh, nelze podmínit prokázáním úmyslu tohoto podniku vstoupit v blízké době na daný trh. Jeho samotná existence totiž na podniky, které již na daném trhu působí, může vyvíjet konkurenční tlak, který vzniká na základě rizika vstupu nového soutěžitele v případě, že se daný trh stane atraktivním.

170 Ohledně otázky, zda je třeba rovněž zohlednit kritéria rozvedená Komisí v jejích pokynech k vertikálním omezením, je třeba zdůraznit, že s ohledem na okolnosti v projednávané věci se odkaz žalobkyň na definici „potenciálního dodavatele“ obsaženou v daných pokynech jeví jako nerelevantní. Spíše je třeba se odvolat na v podstatě rovnocennou definici „potenciálního soutěžitele“ obsaženou v pokynech o použitelnosti článku 81 [ES] na dohody o horizontální spolupráci (Úř. věst. C 3, 2001, s. 2, dále jen „pokyny k dohodám o spolupráci“).

171 V pokynech k dohodám o spolupráci je v poznámce pod čarou č. 9 upřesněno, že „[s] podnikem se jedná jako s potenciálním soutěžitelem, jestliže existuje důkaz že pokud by dohoda neexistovala, tento podnik by mohl a pravděpodobně by podnikl nezbytné další investice nebo jiné nezbytné náklady na přechod tak, že by mohl vstoupit na relevantní trh v reakci na malé a trvalé zvyšování relativních cen“. Ostatně, „[t]oto posuzování musí být založeno na reálném základu, pouhá teoretická možnost vstoupit na trh nepostačuje“. Rovněž je uvedeno, že „[v]stup na trh potřebuje být dostatečně rychlý, aby hrozba potenciálního vstupu byla omezením chování účastníků trhu“, a že „[o]bvykle to znamená, že ke vstupu musí dojít v krátkém období“. V tomto ohledu Komise odkazuje na období jednoho roku a zdůrazňuje že, „[v] jednotlivých případech lze však vzít v úvahu i delší období“, a že „[o]bdobí potřebné k tomu, aby společnosti již působící na trhu přizpůsobily své kapacity, lze použít pro určení tohoto období jako měřítko“.

172 Je nutné konstatovat, že taková definice přebírá a vysvětluje kritéria vycházející z judikatury zmíněné v bodech 166 a 167 výše. Proto ji lze v rozsahu, v němž není v rozporu s relevantní judikaturou, vzít v úvahu při ověřování, zda Komise oprávněně kvalifikovala společnost Morgan Stanley jako potenciálního soutěžitele.

173 Zatřetí, co se týče použití těchto kritérií na projednávaný případ, je třeba zdůraznit, že žalobkyně, tak jako to výslovně uznaly během jednání, nepopírají posouzení Komise ohledně schopnosti společnosti Morgan Stanley vstoupit na dotčený trh.

174 Kritika žalobkyň tak v rozsahu, v němž se podstatně zakládá na údajné absenci úmyslu společnosti Morgan Stanley vstoupit na dotčený trh, je převážně směřována proti posouzením, jež z důvodů uvedených v bodech 166 až 169 výše nepředstavují rozhodný prvek umožňující posoudit opodstatněnost označení společnost Morgan Stanley jako potenciálního soutěžitele.

175 V každém případě Komisi nelze vytýkat, že zohlednila možnost vstupu společnosti Morgan Stanley na dotčený trh v případě absence sporného jednání.

176 Zaprvé se tak kritika žalobkyň vycházející z okolnosti, že Morgan Stanley neučinila žádné konkrétní opatření pro vstup na trh, s ohledem na okolnosti v projednávané věci zdá být neopodstatněnou.

177 Vzhledem k tomu, že členství Visa představuje nezbytný předpoklad ke vstupu na trh akvizic, nelze ze skutečnosti, že Morgan Stanley nepřijala žádná opatření, například realizaci strategie ohledně vstupu, před jejím přijetím jako člena Visa dne 22. září 2006, vyvozovat žádné závěry. Aniž je nutné ověřit, zda Komise opomenula kritéria uplatněná v rozsudku BaByliss v. Komise, bod 155 výše, na který žalobkyně odkazují, postačí vyzdvihnout, že okolnosti v projednávané věci se liší od okolností v daném rozsudku.

178 Dále je ohledně skutečnosti, že Morgan Stanley nepodnikla žádné kroky za účelem vstupu na trh akvizic následně po svém přijetí, třeba připomenout, že její přijetí bylo schváleno více než šest let poté, co o ně požádala. Z této skutečnosti tak nelze vyvozovat nic o tom, co měla v úmyslu, nebo jaké mohlo být jednání společnosti Morgan Stanley v případě, že by jí členství ve společnosti Visa bylo přiznáno k dřívějšímu datu.

179 Zadruhé, i když je pravda, že Morgan Stanley ve své stížnosti určené Komisi ze dne 12. dubna 2000 výslovně neodkazovala na trh akvizic, nejméně dva dokumenty společnosti Morgan Stanley na dotčený trh odkazují.

180 Morgan Stanley ve své žalobě k High Court of Justice ze dne 27. září 2000 výslovně zdůraznila, že použití Pravidla jí zabránilo ve vstupu na trh akvizic ve Spojeném království.

181 Dále pak Morgan Stanley vypracovala strategický plán na přidružování obchodníků, jenž byl přijat v červnu 2002. Je bezesporu pravda, že žalobkyním byl předložen pouze ve znění bez důvěrných informací s tím, že mnohá hlediska utajoval. Z tohoto dokumentu, který byl žalobkyním oznámen, však vyplývají různé skutečnosti ohledně analýzy trhu akvizic ve Spojeném království a v jiných členských státech EHS. Lze z něj také vytušit, v čem mohla at strategie vstupu společnosti Morgan Stanley.

182 Ohledně důkazní síly, již je třeba přiznat těmto dvěma dokumentům, je nutné připomenout, že v právu Unie platí zásada volného hodnocení důkazů a jediným relevantním kritériem pro posouzení předložených důkazů je jejich věrohodnost (rozsudek Tribunálu ze dne 8. července 2004, Mannesmannröhren-Werke v. Komise, T‑44/00, Sb. rozh. s. II‑2223, bod 84). Pro posouzení důkazní síly důkazu je tak třeba nejprve ověřit důvěryhodnost informací, jež jsou v něm obsaženy. Je tedy především nutné vzít v úvahu původ dokumentu, okolnosti jeho vyhotovení, to, komu je dokument určen, a je třeba klást si otázku, zda se dokument vzhledem ke svému obsahu jeví jako rozumný a důvěryhodný (rozsudky Tribunálu Cimenteries CBR a další v. Komise, bod 56 výše, bod 1838 a ze dne 27. září 2006, Dresdner Bank a další v. Komise, T‑44/02 OP, T‑54/02 OP a T‑56/02 OP, T‑60/02 OP a T‑61/02 OP, Sb. rozh. s. II‑3567, bod 121).

183 Jistě je pravda, že tyto dva dokumenty pocházejí od společnosti Morgan Stanley, že byly přijaty během správního řízení a že takové okolnosti ovlivňují jejich důkazní sílu.

184 Jak však bylo zdůrazněno v bodě 177 výše a s ohledem na okolnosti projednávané věci, se Komise vzhledem k tomu, že členství Visa představuje nezbytný předpoklad pro vstup na trh akvizic, nemohla opřít o důkazy s vyšší důkazní silou, jako například provedení strategie vstupu.

185 Nadto je věrohodnost těchto důkazů posílena okolností, již uvádí Komise, že Morgan Stanley má zkušenost v oblasti přidružování obchodníků na jiných trzích.

186 Možnost společnosti Morgan Stanley vstoupit na dotčený trh tak není možností čistě teoretickou, ale naopak představuje pravděpodobnou situaci. Komise tedy z prohlášení společnosti Morgan Stanley mohla oprávněně vyvodit úmysl vstoupit na trh.

187 Jelikož z výše uvedeného vyplývá, že posouzení Komise ohledně schopnosti společnosti Morgan Stanley vstoupit na dotčený trh nejsou zpochybněna, a dále, že předpoklad vstupu Morgan Stanley na dotčený trh nemá čistě teoretickou povahu, je třeba dojít k závěru, že se Komise nedopustila nesprávného právního posouzení, když společnost Morgan Stanley označila za potenciálního soutěžitele. První námitka tak musí být zamítnuta.

188 Tento závěr není vyvrácen okolností, že Komise neposkytla odhad ohledně lhůty, do kdy Morgan Stanley měla na dotčený trh vstoupit, a to ve zjevném rozporu s definicí obsaženou v pokynech k dohodám o spolupráci, jež odkazují na období jednoho roku.

189 Ze znění této definice uvedené v bodě 171 výše totiž vyplývá, že zásadním prvkem je nutnost uskutečnit potenciální vstup na trh natolik rychle, aby omezil chování účastníků trhu, lhůta jednoho roku je přitom pouze ilustrativní.

190 Komise přitom v bodě 186 napadeného rozhodnutí uplatnila existenci „příznivých faktorů pro vstup nového soutěžitele“, mezi něž patří jednoduché a nenákladné postupy, pomocí nichž mohou obchodníci akvizitora změnit. Je nutné konstatovat, že tato skutečnost, zpochybněná žalobkyněmi, které se jí dovolávají na podporu své argumentace, ve spojení s informacemi uplatněnými Komisí za účelem prokázání schopnosti Morgan Stanley vstoupit na dotčený trh, přijaté v bodech 193 až 198 odůvodnění napadeného rozhodnutí, mezi něž patří dlouhodobá zkušenost v oblasti přidružování obchodníků, je schopna prokázat, že uvedené vstoupení se mohlo ve smyslu definice Komise potenciálního soutěžitele, obsažené v pokynech k dohodám o spolupráci, uskutečnit dostatečně rychle. Analýza Komise je tak v souladu nejen s citovanou judikaturou v bodech 166 a 167 výše, ale i s jejími vlastními kritérii stanovenými v pokynech k dohodám o spolupráci.

191 Druhou námitku žalobkyň, podle níž Komise nesprávně stanovila, že Morgan Stanley by na dotčený trh vstoupila, je třeba odmítnout z důvodů vysvětlených v bodech 175 až 186 výše, aniž je nutné zkoumat, zda prováděcí program společnosti Morgan Stanley obsažený v příloze č. 57 druhého popisu skutkových okolností představoval přípustný důkaz.

192 Třetí námitka žalobkyň, založená na tom, že Komise podrobně nepřezkoumala možné účinky vstupu společnosti Morgan Stanley na dotčený trh rovněž nemůže obstát.

193 Zaprvé je v tomto kontextu třeba zdůraznit, že žalobkyně opakují svou analýzu směřující k tomu, aby analýza účinků sporného jednání na potenciální hospodářskou soutěž byla podmíněna přezkumem stupně stávající hospodářské soutěže na trhu. Jak již však bylo zdůrazněno v bodě 130 výše, takové odůvodnění nelze přijmout.

194 Zadruhé je každopádně nutné konstatovat, že argumentace žalobkyň, rozvedená v rámci této námitky, á na skutkově nesprávném předpokladu, a sice vysokém stupni hospodářské soutěže na dotčeném trhu. Jak již bylo uvedeno v odpovědi na první část tohoto žalobního důvodu, skutečnost, že mezi stávajícími účastníky trhu existuje stupeň hospodářské soutěže, neodporuje zjištěním Komise týkajícím se vysoké koncentrace na dotčeném trhu.

195 Avšak jde-li o trh s velmi nízkým počtem soutěžitelů, mohla Komise oprávněně dojít k závěru, že vstup nového účastníka by sám o sobě vedl ke zlepšení soutěžní situace na trhu, aniž musela prokazovat, že tento subjekt je ve srovnání s již usazenými účastníky jakkoli výjimečný.

196 Následkem toho je diskuse o relativních schopnostech společnosti Morgan Stanley ve srovnání s účastníky přítomnými na dotčeném trhu bezúčelná, jelikož žalobkyně nepopírají její schopnost vstoupit na daný trh. Argumenty žalobkyň směřující ke zpochybnění zkušeností a kvalifikací společnosti Morgan Stanley tedy není třeba analyzovat.

197 Třeba třetí námitku, a tudíž žalobní důvod, je třeba zamítnout v plném rozsahu.

198 S přihlédnutím k výše uvedenému je třeba zamítnout návrhová žádání směřující ke zrušení.

B – K návrhu směřujícímu ke zrušení nebo snížení pokuty

199 Žalobkyně mají v první řadě za to, že uložení pokuty v projednávané věci je stiženo nesprávným právním a skutkovým posouzením a navrhují zrušit pokutu, jež jim byla uložena,. Podpůrně Tribunálu navrhují, aby snížil částku uložené pokuty.

1. Ke čtvrtému žalobnímu důvodu vycházejícímu z existence nesprávného právního a skutkového posouzení ohledně uložení pokuty

200 Tento žalobní důvod se skládá ze tří částí, vycházejících zaprvé z porušení zásad rovného zacházení a právní jistoty, a rovněž z nedostatku odůvodnění, zadruhé z porušení povinnosti přijmout napadené rozhodnutí v přiměřené lhůtě a zatřetí z nezohlednění nejistoty v otázce, zda sporné chování představuje protiprávní jednání.

a) K první části žalobního důvodu vycházející z porušení zásad rovného zacházení a právní jistoty, a rovněž z nedostatku odůvodnění

Argumenty účastnic řízení

201 Žalobkyně Komisi vytýkají, že jim uložila pokutu, přestože jí Pravidlo bylo oznámeno v době platnosti nařízení č. 17. Žalobkyně nejprve zdůrazňují, že datem zvoleným Komisí jako výchozí bod pro výpočet pokuty není datum vstupu v platnost nařízení Rady (ES) č. 1/2003 ze dne 16. prosince 2002 o provádění pravidel hospodářské soutěže stanovených v článcích 81 [ES] a 82 [ES] (Úř. věst L 1, 2003, s. 1; Zvl. vyd. 08/02, s. 230), ale datum přijetí oznámení námitek. Komise tak sama připustila existenci legitimního očekávání ohledně osvobození od pokuty, které mělo trvat až do tohoto data. Žalobkyně dále podotýkají, že se jedná o jediný případ, kdy Komise uložila pokutu podle nařízení č. 1/2003 ohledně oznámené dohody.

202 Nadto se úředníci pověření vedením spisu několikrát vyjádřili, že v projednávané věci se nejedná o případ, kdy by měla být uložena pokuta.

203 Žalobkyně srovnávají uložení pokuty v jejich případě s postojem Komise přijatým ve dvou případech, týkajících se MasterCard (Věc COMP/34.579, dále jen „případ MasterCard“) a Groupement des ca