STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

MACIEJE SZPUNARA

přednesené dne 23. ledna 2019 ( 1 )

Věc C‑509/17

Christa Plessers

proti

PREFACO NV,

Belgische Staat

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná arbeidshof te Antwerpen (pracovněprávní soud v Antverpách, Belgie)]

„Řízení o předběžné otázce – Směrnice 2001/23/ES – Články 3 až 5 – Převody podniků – Zachování práv zaměstnanců – Výjimky – Insolvenční řízení – Řízení o soudní reorganizaci převodem pod soudním dohledem – Úplná nebo částečná záchrana podniku – Vnitrostátní právní předpisy povolující nabyvateli, aby po převodu převzal zaměstnance podle svého výběru“

I. Úvod

1. V projednávané věci arbeidshof te Antwerpen (pracovněprávní soud v Antverpách, Belgie) položil Soudnímu dvoru předběžnou otázku týkající se výkladu článků 3 až 5 směrnice 2001/23/ES ( 2 ).

2. Tato otázka byla předložena v rámci sporu mezi Christou Plessers a Prefaco NV, společností se sídlem v Belgii, ve věci zákonnosti propuštění Ch. Plessers.

3. Přezkum této otázky Soudní dvůr dovede k tomu, že se bude podruhé zabývat použitelností výjimky stanovené v čl. 5 odst. 1 směrnice 2001/23 na vnitrostátní řízení týkající se restrukturalizace podniku. Konkrétně je Soudní dvůr žádán, aby ve světle tohoto ustanovení posoudil převod podniku, ke kterému došlo v rámci „řízení o soudní reorganizaci převodem pod dohledem soudu“. Pokud by Soudní dvůr měl za to, že toto řízení nespadá pod výjimku stanovenou v čl. 5 odst. 1 směrnice 2001/23, musel by se z hlediska režimu ochrany, jenž ve prospěch zaměstnanců stanoví články 3 a 4 této směrnice, vyjádřit k možnosti nabyvatele vybrat si zaměstnance, které hodlá při převodu převzít, jež je mu přiznána vnitrostátním právem.

II. Právní rámec

A. Unijní právo

4. Článek 3 směrnice 2001/23 stanoví: „1. Práva a povinnosti, které pro převodce vyplývají z pracovní smlouvy nebo pracovního poměru platných ke dni převodu, jsou v důsledku převodu převedeny na nabyvatele. […]“

5. Článek 4 odst. 1 této směrnice stanoví: „1. Převod podniku, závodu nebo části podniku nebo závodu nepředstavuje sám o sobě pro převodce nebo nabyvatele důvod k propouštění. Toto ustanovení však nebrání propouštění z hospodářských, technických nebo organizačních důvodů, se kterými jsou spojeny změny stavu zaměstnanců. Členské státy mohou stanovit, že se první pododstavec nevztahuje na určité zvláštní kategorie zaměstnanců, na které se nevztahují právní předpisy nebo zvyklosti členských států týkající se ochrany před propuštěním.“

6. Článek 5 odst. 1 uvedené směrnice zní takto: „1. Nestanoví-li členské státy jinak, nevztahují se články 3 a 4 na převod podniku, závodu nebo části podniku nebo závodu, pokud je převodce předmětem konkursního [úpadkového] řízení nebo obdobného úpadkového [insolvenčního] řízení, které bylo zahájeno s cílem likvidace majetku převodce a které probíhá pod dohledem příslušného orgánu veřejné moci (kterým může být správce konkurzní podstaty schválený příslušným orgánem veřejné moci).“

B. Belgické právo

7. Článek 22 wet van betreffende de continuïteit van de ondernemingen (zákon o kontinuitě podniků) ( 3 ) ze dne 31. ledna 2009 (dále jen „LCE“) stanoví: „Dokud soud nerozhodl o návrhu na soudní reorganizaci, bez ohledu na to, že byla podána žaloba nebo bylo zahájeno řízení o výkonu rozhodnutí před nebo po podání žaloby: – nelze prohlásit úpadek dlužníka a v případě společnosti, tuto společnost rovněž nelze soudně zrušit; – nesmí dojít ke zpeněžení movitého nebo nemovitého majetku dlužníka v návaznosti na řízení o výkonu rozhodnutí.“

8. Článek 60 LCE stanoví: „Rozhodnutí, které nařizuje převod, jmenuje soudního správce, který odpovídá za organizaci a za provedení převodu jménem a na účet dlužníka. Určí předmět převodu nebo jej ponechá na posouzení soudního správce. […]“

9. Článek 61 odst. 4 LCE stanoví: „Výběr zaměstnanců, které hodlá převzít, je věcí nabyvatele. Tento výběr musí být diktován technickými, hospodářskými a organizačními důvody a musí být proveden bez zakázané diferenciace, zejména na základě činnosti vykonávané jako zástupce zaměstnanců v převáděném podniku nebo jeho části. Neexistence zakázané diferenciace se v tomto ohledu považuje za prokázanou, pokud je dodržen poměr zaměstnanců a jejich zástupců, kteří byli činní v podniku nebo jeho části a kteří jsou nabyvatelem vybráni, v celkovém počtu vybraných zaměstnanců.“

III. Skutkový rámec, předběžná otázka a řízení před Soudním dvorem

10. Christa Plessers byla ode dne 17. srpna 1992 zaměstnána u společnosti Echo NV v Houthalenu-Helchterenu (Belgie) jako ředitelka manažerského účetnictví.

11. Dne 23. dubna 2012 rechtbank van koophandel te Hasselt (obchodní soud v Hasseltu, Belgie) zahájil na návrh společnosti Echo řízení o soudní reorganizaci pro účely řízení o dohodě podle LCE. Této společnosti bylo povoleno přerušení řízení do 23. října 2012 včetně. Přerušení řízení bylo následně prodlouženo do 22. dubna 2013 včetně.

12. Dne 19. února 2013, před uplynutím této lhůty, vyhověl rechtbank van koophandel te Hasselt (obchodní soud v Hasseltu) návrhu podanému společností Echo na změnu převodu na základě dohody na převod pod soudním dohledem.

13. Dne 22. dubna 2013 rechtbank van koophandel te Hasselt (obchodní soud v Hasseltu) pověřil soudní správce, aby uskutečnili převod movitého a nemovitého majetku na společnost Prefaco, jednu ze dvou společností ucházejících se o převzetí společnosti Echo. Ve svém návrhu společnost Prefaco nabídla převzetí 164 zaměstnanců, tedy přibližně dvou třetin všech zaměstnanců společnosti Echo. Dohoda o převodu byla podepsána dne 22. dubna 2013. V příloze 9 k této dohodě byl připojen seznam zaměstnanců, které je třeba převzít. Jméno Ch. Plessers není na tomto seznamu uvedeno.

14. Kromě toho uvedená dohoda stanoví jako datum převodu „dva pracovní dny po dni vydání soudního rozhodnutí o povolení“ rechtbank van koophandel te Hasselt (obchodní soud v Hasseltu).

15. Dne 23. dubna 2013 společnost Prefaco telefonicky kontaktovala zaměstnance dotčené převodem, aby se následujícího dne dostavili pro účely výkonu svých funkcí. Dne 24. dubna 2013 společnost Prefaco tento převod písemně potvrdila. Zaměstnanci, kteří nebyli převzati, byli taktéž kontaktováni telefonicky a byli soudními správci informováni dopisem ze dne 24. dubna 2013, že nebyli společností Prefaco převzati. Obsah tohoto dopisu byl následující: „Tento dopis představuje úřední oznámení v souladu s čl. 64 odst. 2 LCE. Činnost [společnosti Echo] byla ukončena ke dni 22. dubna 2013. Vzhledem k tomu, že jste nebyl převzat výše uvedenými nabyvateli, musíte tento dopis považovat za ukončení smlouvy ze strany Vašeho zaměstnavatele, [společnosti Echo]. Jako případného věřitele [společnosti Echo] Vás informujeme, že svou pohledávku můžete přihlásit u níže uvedených soudních správců […]“.

16. Soudní správci Ch. Plessers rovněž doručili formulář, na němž je jako den ukončení smlouvy uvedeno datum 23. dubna 2013.

17. Christa Plessers tvrdila, že společnost Prefaco začala provozovat podnik se sídlem v Houthalenu-Helchterenu ode dne 22. dubna 2013, dne, kdy rechtbank van koophandel te Hasselt (obchodní soud v Hasseltu) vynesl rozsudek, což společnost Prefaco zpochybnila.

18. Dopisem ze dne 7. května 2013 Ch. Plessers vyzvala společnost Prefaco, aby ji zaměstnala.

19. Společnost Prefaco odpověděla dopisem ze dne 16. května 2013 s odkazem na čl. 61 odst. 4 LCE, který dává nabyvateli právo vybrat si zaměstnance, které hodlá převzít či nikoli, za předpokladu, že jednak je tento výběr diktován technickými, hospodářskými nebo organizačními důvody a jednak nedochází k zakázané diferenciaci. Společnost Prefaco rovněž odkázala zejména na neexistenci jakéhokoli závazku, pokud jde o opětovné přijetí Ch. Plessers do zaměstnání po ukončení pracovní smlouvy uzavřené se společností Echo.

20. Jelikož nedošlo k dohodě, Ch. Plessers podala dne 11. dubna 2014 žalobu k arbeidsrechtbank te Antwerpen (pracovněprávní soud v Antverpách, Belgie).

21. Kromě toho Ch. Plessers podala dne 24. července 2015 návrh, kterým se domáhala, aby soud nařídil Belgickému státu vstup do řízení.

22. Rozsudkem ze dne 23. května 2016 arbeidsrechtbank te Antwerpen (pracovněprávní soud v Antverpách) prohlásil všechny návrhy Ch. Plessers za neopodstatněné a uložil jí náhradu všech nákladů řízení. Christa Plessers podala proti tomuto rozsudku odvolání k arbeidshof te Antwerpen, afdeling Hasselt (pracovněprávní soud v Antverpách, oddělení Hasselt, Belgie).

23. Za těchto podmínek se arbeidshof te Antwerpen, afdeling Hasselt (pracovněprávní soud v Antverpách, oddělení Hasselt) rozhodnutím ze dne 14. srpna 2017, došlým kanceláři Soudního dvora dne 21. srpna 2017, rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku: „Je právo výběru přiznané nabyvateli v čl. 61 odst. 4 [LCE] v souladu se směrnicí [2001/23], zejména s články 3 a 5 této směrnice, jestliže se tato ‚soudní reorganizace převodem pod dohledem soudu‘ uskuteční s cílem zachovat celý podnik převodce nebo jeho část či jeho činnosti?“

24. Účastníci původního řízení, belgická vláda, jakož i Evropská komise předložili písemná vyjádření. Na jednání, které se konalo dne 3. října 2018, se k přednesení ústních vyjádření dostavili všichni účastníci řízení s výjimkou společnosti Prefaco.

IV. Analýza

A. K obsahu položené otázky

25. Společnost Prefaco ve svém písemném vyjádření tvrdí, že Ch. Plessers se nemůže dovolávat směrnice 2001/23 s cílem vyloučit použití jasného vnitrostátního právního ustanovení, a že položená otázka proto není pro vyřešení sporu v původním řízení relevantní.

26. V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury platí, že i když je v případě sporů mezi jednotlivci pravda, že směrnice sama o sobě nemůže zakládat jednotlivci povinnosti, a není tudíž možno se jí jako takové vůči němu dovolávat, nic to nemění na tom, že Soudní dvůr rovněž opakovaně rozhodl, že povinnost členských států dosáhnout výsledku sledovaného směrnicí, která z této směrnice vyplývá, jakož i jejich povinnost přijmout veškerá vhodná obecná i zvláštní opatření k zajištění splnění této povinnosti, platí pro všechny orgány členských států, včetně soudních orgánů, v rozsahu jejich pravomocí. Z toho vyplývá, že při aplikaci vnitrostátního práva jsou vnitrostátní soudy, které mají podat jeho výklad, povinny zohlednit všechna pravidla tohoto práva a použít metody výkladu uznávané tímto právem s cílem vykládat jej v co možná největším rozsahu ve světle znění a účelu dotčené směrnice, aby dosáhly výsledku, který tato směrnice sleduje ( 4 ).

27. Z toho podle mého názoru vyplývá, že s ohledem na tuto povinnost uloženou vnitrostátním soudům je otázka položená předkládajícím soudem pro vyřešení sporu v původním řízení relevantní.

28. Podstatou předběžné otázky předkládajícího soudu položené Soudnímu dvoru je, zda je čl. 61 odst. 4 LCE v souladu s články 3 a 5 směrnice 2001/23. Předkládající soud touto otázkou, jak je formulována, žádá Soudní dvůr, aby se vyjádřil ke slučitelnosti ustanovení vnitrostátního práva s unijním právem.

29. Připomínám, že podle ustálené judikatury je systém spolupráce zavedený článkem 267 SFEU založen na jasné dělbě funkcí mezi vnitrostátními soudy a Soudním dvorem. V rámci řízení zahajovaného na základě tohoto článku přísluší výklad vnitrostátních ustanovení soudům členských států, a nikoli Soudnímu dvoru, takže posledně uvedenému nepřísluší, aby se vyjadřoval ke slučitelnosti norem vnitrostátního práva s ustanoveními práva unijního. Naproti tomu má Soudní dvůr pravomoc poskytnout vnitrostátnímu soudu veškeré prvky výkladu unijního práva, které tomuto soudu umožní posoudit slučitelnost těchto norem vnitrostátního práva s unijní právní úpravou. Je sice pravda, jak jsem právě zdůraznil, že doslovný obsah otázky položené předkládajícím soudem v rámci žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce vybízí Soudní dvůr k tomu, aby se vyjádřil ke slučitelnosti ustanovení vnitrostátního práva s unijním právem, avšak nic Soudnímu dvoru nebrání, aby podal předkládajícímu soudu užitečnou odpověď a poskytl mu prvky výkladu unijního práva, které mu umožní, aby sám rozhodl o slučitelnosti vnitrostátního práva s unijním právem ( 5 ).

30. V rámci této spolupráce mezi vnitrostátními soudy a Soudním dvorem je úkolem Soudního dvora vyložit všechna ustanovení unijního práva, která vnitrostátní soudy potřebují pro rozhodnutí o sporech, které projednávají, i pokud nejsou tato ustanovení výslovně zmíněna v otázkách položených těmito soudy Soudnímu dvoru ( 6 ).

31. I když předkládající soud po formální stránce omezil své otázky pouze na výklad článků 3 a 5 směrnice 2001/23, taková okolnost proto nebrání Soudnímu dvoru, aby předkládajícímu soudu poskytl všechny prvky výkladu unijního práva, které mohou být užitečné pro rozhodnutí ve věci, která mu byla předložena, bez ohledu na to, zda je tento soud ve své otázce zmínil ( 7 ).

32. Ve světle této judikatury a s ohledem na skutečnosti uvedené v předkládacím rozhodnutí se mi jeví nezbytné, aby Soudní dvůr přistoupil k přeformulování otázky, která mu byla položena. Navrhuji proto chápat podstatu otázky předkládajícího soudu tak, že je jejím cílem zjistit, zda směrnice 2001/23, zejména její články 3 a 4, musí být vykládány v tom smyslu, že brání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je úprava dotčená v původním řízení, která v případě převodu podniku, k němuž došlo v rámci řízení o soudní reorganizaci převodem pod soudním dohledem použitého s cílem zachování celku nebo části převodce či jeho činností, stanoví ve prospěch nabyvatele právo vybrat si zaměstnance, které hodlá převzít.

33. Pro účely odpovědi na tuto otázku se mi zdá zásadní nejprve přezkoumat otázku použitelnosti čl. 5 odst. 1 směrnice 2001/23 na převody podniků, ke kterým došlo v rámci řízení o soudní reorganizaci převodem pod soudním dohledem, a zda se v důsledku toho v projednávané věci použije výjimka vyplývající z tohoto ustanovení. Pouze v případě, že toto řízení nesplňuje podmínky vyžadované tímto ustanovením, se totiž v rámci převodu podniku bude vyžadovat zachování práv zaměstnanců stanovené zejména v článcích 3 a 4 této směrnice.

34. Účastníci řízení, kteří Soudnímu dvoru předložili vyjádření, zastávali k odpovědi na předběžnou otázku opačné postoje.

35. Christa Plessers a Komise v podstatě tvrdí, že převod dotčený v původním řízení nesplňuje podmínky čl. 5 odst. 1 směrnice 2001/23. Mají za to, že z judikatury Soudního dvora, zejména z rozsudku Federatie Nederlandse Vakvereniging a další ( 8 ), vyplývá, že řízení o soudní reorganizaci dotčené v původním řízení bylo zahájeno nikoli s cílem odškodnit věřitele prostřednictvím likvidace majetku, nýbrž pokračovat v činnostech předmětného podniku. Mají tudíž za to, že toto řízení nespadá do působnosti čl. 5 odst. 1 směrnice 2001/23.

36. Belgická vláda a společnost Prefaco naproti tomu tvrdí, že řízení o soudní reorganizaci převodem pod soudním dohledem musí být považováno za řízení o likvidaci, a že převod dotčený v původním řízení tudíž splňoval podmínky uvedené v čl. 5 odst. 1 směrnice 2001/23.

37. Za těchto podmínek se mi jeví jako nezbytné uvést nejprve několik obecných úvah k vývoji procesů restrukturalizace podniků v Evropské unii. Tyto úvahy se mi zdají být užitečné nejen pro vymezení rámce právní úpravy, jehož součástí je směrnice 2001/23, ale také pro pochopení kontextu dotčeného řízení. Na základě těchto úvah se následně budu věnovat otázce použitelnosti čl. 5 odst. 1 směrnice 2001/23, jakož i důvodů, které odůvodňují odchýlit se od výjimky stanovené v tomto článku. Nakonec se budu zabývat rozsahem režimu ochrany práv zaměstnanců na základě článků 3 a 4 této směrnice.

B. K vývoji procesů restrukturalizace podniků v Unii

38. Rada Evropské unie v roce 1974 v souvislosti s hospodářskou krizí přijala usnesení, které uvádělo souhrn opatření, které se Komise zavázala předložit Radě v průběhu uvedeného roku ( 9 ). Mezi těmito opatřeními byly dva návrhy směrnic, jejichž cílem bylo, pokud jde o první směrnici, sbližování právních předpisů členských států týkajících se hromadného propouštění ( 10 ), a pokud jde o druhou směrnici, sbližování právních předpisů členských států týkajících se zachování práv a výhod v případě změny vlastnictví podniků, zejména v případě fúze ( 11 ). Tyto směrnice byly zavedeny v průběhu 70. let z perspektivy ochrany práv zaměstnanců ve vztahu k restrukturalizacím, jež nastaly po hospodářské krizi na počátku 70. let ( 12 ). V 80. letech byla přijata třetí směrnice, směrnice 80/987/EHS ( 13 ), týkající se platební neschopnosti zaměstnavatele, která takto doplnila směrnice nazývané „restrukturalizační směrnice“. Z bodů odůvodnění každé z těchto směrnic vyplývalo, že rozdíly, které přetrvávaly mezi členskými státy, které se týkaly způsobů a postupů hromadného propouštění, jakož i rozsahu ochrany zaměstnanců v případě restrukturalizace nebo platební neschopnosti jejich zaměstnavatelů, mohou mít přímý dopad na fungování společného trhu.

39. V průběhu 90. let a na počátku první dekády let 2000 byly tyto směrnice zrevidovány ( 14 ). Změny, které do nich byly zaneseny, se týkaly nadnárodního rozsahu restrukturalizací posílením jejich anticipačních mechanismů ( 15 ). Konkrétně směrnice 77/187 byla nejprve změněna směrnicí 98/50/ES ( 16 ) a poté byla kodifikována směrnicí 2001/23 ( 17 ).

40. Tyto tři směrnice jednak usnadnily restrukturalizace podniků za účelem zajištění jejich větší konkurenceschopnosti a efektivity a dále za účelem vypořádání se s negativními důsledky rozhodnutí o restrukturalizaci a zmírnění jejich dopadů ( 18 ). Tyto směrnice přispěly ke zmírnění dopadů recese a negativních sociálních důsledků restrukturalizačních činností provedených v průběhu krize ( 19 ). Je třeba uvést, že Komise nedávno v rámci téhož přístupu ( 20 ) představila návrh směrnice týkající se rámců pro preventivní restrukturalizaci s cílem posílit kulturu záchrany podniků ( 21 ).

41. Toto připomenutí vývoje procesů restrukturalizace podniků jak na vnitrostátní úrovni, tak na úrovni unijní umožní pro účely analýzy otázky položené předkládajícím soudem lépe vymezit a plně pochopit kontext, jehož součástí je směrnice 2001/23.

C. K použitelnosti výjimky stanovené v čl. 5 odst. 1 směrnice 2001/23

1. Vypracování judikatorní výjimky

42. Směrnice 77/187 původně nestanovila výjimku z jejího použití v případě převodu podniku v rámci úpadkového nebo obdobného řízení. Tato výjimka byla do znění směrnice 77/187 zanesena až směrnicí 98/50 prostřednictvím článku 4a směrnice 77/187, který je nyní obsažen v čl. 5 odst. 1 směrnice 2001/23. Podle třetího bodu odůvodnění směrnice 98/50 bylo cílem této směrnice změnit směrnici 77/187, zejména „ve světle judikatury Soudního dvora“, kterou tedy stručně připomenu ( 22 ).

43. Soudní dvůr tuto výjimku ze záruk stanovených směrnicí 77/187 vypracoval v rozsudcích Abels ( 23 ), Urso a další ( 24 ), Spano a další ( 25 ) a Dethier Équipement ( 26 ). Soudní dvůr nejprve poté, co připomněl, že cílem této směrnice je zabránit tomu, aby restrukturalizace v rámci vnitřního trhu probíhala na úkor zaměstnanců ( 27 ) a odůvodnil tuto výjimku specifičností úpadkového práva, rozhodl, že směrnice 77/187 se nepoužije „na převody podniků […] v situaci, kdy byl prohlášen úpadek převodce, jehož cílem je likvidace majetku převodce pod dohledem příslušného soudního orgánu“ ( 28 ), aniž je nicméně dotčena možnost členských států na takový převod samostatně použít zásady této směrnice ( 29 ). Soudní dvůr upřesnil, že se směrnice 77/187 nicméně použije na převod podniku, k němuž došlo v rámci řízení o pozastavení plateb, k němuž došlo „ve fázi před prohlášením úpadku, zahrnující dohled soudu, který má omezenější dosah a směřuje předně k zachování majetkové podstaty, a případně k pokračování činnosti podniku v budoucnu“ ( 30 ).

44. Soudní dvůr následně upřesnil, že s přihlédnutím k rozdílům mezi vnitrostátními právními systémy členských států nemůže kritérium týkající se rozsahu dohledu prováděného soudy nad řízením samo o sobě vymezit oblast působnosti směrnice 77/187 ( 31 ). Následně výslovně uvedl, že určujícím kritériem, které je třeba zohlednit pro stanovení, zda se směrnice 77/187 použije na převod podniku, k němuž došlo v rámci správního nebo soudního řízení, je kritérium cíle sledovaného dotčeným řízením ( 32 ). Na tomto základě měl Soudní dvůr za to, že převod, k němuž došlo v rámci řízení směřujícího k likvidaci majetku dlužníka za účelem kolektivního uspokojení věřitelů, je vyloučen z oblasti působnosti směrnice 77/187 a naproti tomu převod, k němuž dochází v rámci řízení, jehož „cílem je v první řadě“ zajistit pokračování činnosti podniku, do oblasti působnosti této směrnice patří ( 33 ).

45. Soudní dvůr poté toto kritérium potvrdil a upřesnil, že v rozsahu, v němž dotčené řízení směřuje k podpoře zachování činnosti podniku za účelem následného převzetí, a na rozdíl od úpadkových řízení neobsahuje ani soudní dohled, opatření správy majetku podniku ani pozastavení plateb, sledovaný hospodářský a sociální cíl nemůže vysvětlit ani odůvodnit, že by v případě, že je dotčený podnik předmětem úplného nebo částečného převodu, „jeho zaměstnanci pozbyli práv, která jim přiznává [směrnice 77/187]“ ( 34 ).

46. Konečně Soudní dvůr ke kritériu cíle sledovaného dotčeným řízením doplnil podpůrné kritérium zohlednění „podmínek řízení“. V této souvislosti rozhodl, že „je třeba zohlednit rovněž podmínky [tohoto řízení], zejména v rozsahu, v němž podle nich bude činnost podniku pokračovat nebo bude ukončena, jakož i cíle směrnice 77/187“ ( 35 ).

47. Právě ve světle těchto judikatorních zásad vypracovaných Soudním dvorem a kodifikovaných v čl. 5 odst. 1 směrnice 2001/23 je nutno vykládat výjimku obsaženou v tomto ustanovení.

2. K výkladu čl. 5 odst. 1 směrnice 2001/23

48. Poté, co byly judikatorní zásady připomenuté v předchozích bodech kodifikovány v čl. 5 odst. 1 směrnice 2001/23, Soudní dvůr toto ustanovení poprvé vyložil v rozsudku ze dne 22. června 2017, Federatie Nederlandse Vakvereniging a další ( 36 ). V tomto rozsudku se Soudní dvůr vyjádřil k použitelnosti směrnice 2001/23 na převod podniku, k němuž došlo po prohlášení úpadku v kontextu řízení pre-pack podle nizozemského práva, připraveného před tímto prohlášením ( 37 ).

49. V této souvislosti Soudní dvůr nejprve připomněl, že z bodu 3 odůvodnění směrnice 2001/23 vyplývá, že cílem této směrnice je chránit zaměstnance, zejména zajistit zachování jejich práv pro případ změny zaměstnavatele. Pro tyto účely čl. 3 odst. 1 první pododstavec této směrnice stanoví, že práva a povinnosti, které pro převodce vyplývají z pracovní smlouvy nebo pracovního poměru platných ke dni převodu, jsou v důsledku převodu převedeny na nabyvatele. Dále článek 4 odst. 1 směrnice 2001/23 chrání zaměstnance před propouštěním ze strany převodce nebo nabyvatele pouze na základě uvedeného převodu. Soudní dvůr rovněž připomněl, že v čl. 5 odst. 1 směrnice 2001/23 je na rozdíl od toho uvedeno, že režim ochrany podle článků 3 a 4 této směrnice se nepoužije na převody podniků uskutečněné za podmínek vymezených v tomto ustanovení, nestanoví-li členské státy jinak ( 38 ).

50. Soudní dvůr zadruhé ověřil, zda řízení dotčené v této věci splňovalo podmínky stanovené v čl. 5 odst. 1 směrnice 2001/23. Soudní dvůr poté, co uvedl, že podle vnitrostátní právní úpravy je operace pre-pack připravena před prohlášením úpadku, provedena je ale až po něm, a že tato operace tedy může spadat pod pojem „úpadkové řízení“ ve smyslu čl. 5 odst. 1 směrnice 2001/23, měl nicméně za to, že vzhledem k tomu, že hlavním cílem této operace je záchrana podniku v úpadku, tato operace nesplňuje podmínku, podle níž musí být dotčené řízení zahájeno s cílem likvidace majetku převodce. V tomto ohledu Soudní dvůr upřesnil, že pouhá okolnost, že uvedená operace pre-pack může mít za cíl i maximalizaci uspokojení věřitelů, ji nemůže přeměnit na řízení zahájené s cílem likvidace majetku převodce ve smyslu čl. 5 odst. 1 směrnice 2001/23. Soudní dvůr měl rovněž za to, že v rámci této operace skutečnost, že orgán veřejné moci nevykonává dohled nad zamýšleným správcem nebo zamýšleným insolvenčním soudcem, nesplňuje podmínku dohledu orgánu veřejné moci stanovenou v čl. 5 odst. 1 směrnice 2001/23 ( 39 ).

51. S ohledem na tyto skutečnosti Soudní dvůr rozhodl, že taková operace pre-pack nesplňuje všechny podmínky stanovené v tomto ustanovení, a od režimu ochrany stanoveného v článcích 3 a 4 směrnice 2001/23 se tudíž nelze odchýlit ( 40 ).

52. Soudní dvůr tímto potvrdil výkladová kritéria vycházející z jeho dřívější judikatury ( 41 ) a zároveň je přizpůsobil zvláštnostem dotčené operace pre-pack podle nizozemského práva, zejména pokud jde o úroveň veřejného dohledu ( 42 ) a o cíl sledovaný dotčeným řízením, přičemž tento posledně uvedený cíl byl Soudním dvorem považován za hlavní kritérium, aniž v rámci tohoto řízení zohlednil podpůrné kritérium týkající se podmínek této operace ( 43 ).

3. Použitelnost režimu ochrany zaměstnanců stanoveného v článcích 3 a 4 směrnice 2001/23 v případě převodu podniku, ke kterému došlo v rámci řízení o soudní reorganizaci převodem pod soudním dohledem

53. Ve světle předchozích úvah nyní posoudím, zda se na převod podniku, ke kterému došlo v rámci takového řízení o soudní reorganizaci převodem pod soudním dohledem, jako je řízení dotčené v původním řízení, vztahuje či nevztahuje výjimka podle čl. 5 odst. 1 směrnice 2001/23, a zda se proto režim ochrany zaměstnanců stanovený v článcích 3 a 4 této směrnice na takovou situaci použije či nikoli. Je tedy třeba ověřit, zda řízení dotčené v původním řízení splnilo kumulativní podmínky stanovené v čl. 5 odst. 1 směrnice 2001/23 ( 44 ).

54. V tomto ohledu je třeba připomenout, že vzhledem k tomu, že na základě tohoto ustanovení se režim ochrany zaměstnanců v případě některých převodů podniku v zásadě neuplatní, a toto ustanovení se tedy odchyluje od hlavního cíle směrnice 2001/23, je nutno jej vykládat restriktivně ( 45 ).

a) Úvodní poznámky

55. Ani jeden z účastníků původního řízení netvrdil, že řízení o soudní reorganizaci převodem pod soudním dohledem lze považovat za úpadkové řízení ( 46 ). Společnost Prefaco však tvrdila, že řízení podle LCE je podle jejího názoru „dočasnou ochranou proti úpadku“ a že existuje velmi silná podobnost mezi úpadkem a řízením dotčeným v původním řízení.

56. Belgická vláda tvrdí, že řízení o soudní reorganizaci převodem pod soudním dohledem je výslovně uvedeno mezi řízeními o likvidaci zapsanými pro Belgii v příloze B nařízení (ES) č. 1346/2000 ( 47 ), a protože povaha tohoto řízení byla stanovena v této příloze, uvedené řízení spadá do působnosti čl. 5 odst. 1 směrnice 2001/23.

57. Tento názor nesdílím. Podle mého názoru není pro účely jeho případné kvalifikace coby řízení o likvidaci určující, aby řízení dotčené v původním řízení bylo zmíněno v příloze B nařízení č. 1346/2000.

58. V tomto ohledu je třeba zaprvé připomenout, že pravidla o soudní příslušnosti a rozhodném právu stanovená příslušnými ustanoveními unijního mezinárodního práva soukromého v žádném případě nemají dopad na vnitrostátní ustanovení hmotného práva. Nařízení č. 1346/2000 je součástí právního rámce, jenž Unie zakotvila pro rozvoj justiční spolupráce v občanských a obchodních věcech s přeshraničním prvkem, zatímco směrnice 2001/23 harmonizuje ustanovení hmotného práva a vztahuje se v zásadě na všechny převody podniků. Tato směrnice zakotvuje „univerzální standard“ ochrany zaměstnanců v rámci převodu podniku v rámci Unie ( 48 ). Zadruhé, je-li insolvenční řízení nebo řízení o likvidaci zapsáno v příloze A nebo B nařízení č. 1346/2000, je třeba jej považovat za řízení spadající do působnosti tohoto nařízení, a tedy za situaci insolvence nebo likvidace výlučně „pro účely použití tohoto nařízení“ ( 49 ).

59. V projednávané věci, jak vyplývá z bodu 7 tohoto stanoviska, úpadek dlužníka nelze prohlásit a v případě společnosti tuto společnost nelze soudně zrušit, dokud soud nerozhodl o návrhu na soudní reorganizaci. Proto ve světle judikatury uvedené v bodech 42 až 51 tohoto stanoviska takové řízení, které může vést k úpadku, avšak tento důsledek není systematický, nesplňuje podmínku, podle níž převodce musí být předmětem úpadkového nebo obdobného řízení ( 50 ), a tedy nemůže spadat pod pojem „úpadkového řízení“ ve smyslu čl. 5 odst. 1 směrnice 2001/23 ( 51 ).

60. Nyní přezkoumám, zda řízení dotčené v původním řízení splňuje podmínku stanovenou v čl. 5 odst. 1 směrnice 2001/23.

b) Převodce musí být předmětem úpadkového řízení nebo obdobného insolvenčního řízení, které bylo zahájeno s cílem likvidace majetku převodce

61. Článek 5 odst. 1 směrnice 2001/23 vyžaduje, aby převodce byl předmětem úpadkového řízení nebo obdobného insolvenčního řízení, které bylo zahájeno s cílem likvidace jeho majetku. Jak v tomto ohledu vyplývá z judikatury Soudního dvora, řízení, jehož cílem je pokračování v činnosti dotčeného podniku, tuto podmínku nesplňuje ( 52 ).

62. Co se týče rozdílů mezi těmito dvěma druhy řízení, Soudní dvůr rozhodl, že řízení směřuje k pokračování v činnosti tehdy, když má zachovat provozuschopnost podniku nebo jeho životaschopných částí. Řízení, jehož cílem je likvidace majetku, má naproti tomu maximalizovat kolektivní uspokojení věřitelů. Ačkoliv není vyloučeno, že tyto dva cíle, které sleduje dané řízení, se mohou do jisté míry překrývat, hlavním cílem řízení, jehož účelem je pokračování v činnosti podniku, je každopádně záchrana dotčeného podniku ( 53 ).

63. Pro určení, zda je v projednávané věci převodce předmětem úpadkového řízení nebo obdobného insolvenčního řízení, které bylo zahájeno s cílem likvidace majetku převodce, je třeba zohlednit následující skutečnosti.

64. Zaprvé z písemného vyjádření belgické vlády vyplývá, že podle článku 23 LCE je řízení o soudní reorganizaci zahájeno, když je ohrožena kontinuita podniku. Podle tohoto ustanovení se v každém případě předpokládá, že tato kontinuita je ohrožena, pokud ztráty snížily čistá aktiva na méně než polovinu základního kapitálu. V souladu s článkem 16 LCE má toto řízení za cíl zachovat pod soudním dohledem „kontinuitu celého podniku v obtížích nebo jeho části, či jeho činnosti.“ Umožňuje poskytnout zaměstnavateli, jehož podnik se považuje za podnik „v obtížích“ ve smyslu těchto právních předpisů, odklad po dobu několika měsíců, a to s cílem buď umožnit uzavření smírné dohody, nebo získat souhlas věřitelů na základě reorganizačního plánu, nebo umožnit takový převod pod soudním dohledem, jako je převod dotčený v původním řízení. Jak vyplývá z článku 22 LCE, tento odklad umožňuje zaměstnavateli, aby provedl reorganizaci a současně byl chráněn před exekučními opatřeními přijatými jeho věřiteli, a zejména před prohlášením úpadku jeho společnosti ( 54 ).

65. Zadruhé je třeba zdůraznit, že předkládající soud uvádí, že v souladu s čl. 59 odst. 1 prvním pododstavcem LCE se řízení o soudní reorganizaci převodem pod soudním dohledem týká převodu „celého podniku nebo jeho části, či jeho činností“, a že může být nařízeno soudem „za účelem zajištění zachování [uvedených činností] v případě, že s tím dlužník souhlasí ve svém návrhu na soudní reorganizaci nebo později v průběhu řízení“ ( 55 ).

66. Zatřetí a na posledním místě je třeba konstatovat, jak zdůrazňuje předkládající soud, že v projednávané věci je zcela zjevné, že rechtbank van koophandel te Hasselt (obchodní soud v Hasseltu) nařídil převod pod soudním dohledem za účelem zachování celého podniku Echo nebo jeho části, či jeho činností, v souladu se zněním čl. 59 odst. 1 prvního pododstavce LCE.

67. Mám tudíž za to, že na takové řízení je třeba nahlížet tak, že jeho hlavním cílem je záchrana podniku v obtížích nebo jeho části, a nemůže tedy spadat do rozsahu působnosti čl. 5 odst. 1 směrnice 2001/23 v souladu s judikaturou citovanou v bodech 44 a 50 tohoto stanoviska.

c) Úpadkové řízení nebo obdobné insolvenční řízení musí probíhat pod dohledem orgánu veřejné moci

68. Pokud jde o třetí podmínku stanovenou v čl. 5 odst. 1 směrnice 2001/23, mám za to, že ze spisu předloženému Soudnímu dvoru vyplývá, že v souladu s článkem 60 LCE rozhodnutí, které nařizuje převod, jmenuje soudního správce, který odpovídá za organizaci a za provedení převodu „jménem a na účet dlužníka“ ( 56 ). Za těchto podmínek zastávám názor, že takový dohled v omezenějším rozsahu nemůže naplnit podmínku dohledu takového orgánu stanovenou v čl. 5 odst. 1 směrnice 2001/23 ( 57 ).

69. Z výše uvedeného vyplývá, že takové řízení o soudní reorganizaci převodem pod soudním dohledem, jako je řízení dotčené v původním řízení, nesplňuje všechny podmínky stanovené v čl. 5 odst. 1 směrnice 2001/23, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu, a tudíž se není možno odchýlit od režimu ochrany, který vyplývá z článků 3 a 4 této směrnice.

D. K možnosti nabyvatele vybrat si zaměstnance, které hodlá převzít, ve světle článků 3 a 4 směrnice 2001/23

70. Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že podle čl. 61 odst. 4 LCE si nabyvatel může vybrat zaměstnance, které hodlá převzít za předpokladu, že jeho volba byla jednak diktována technickými, hospodářskými a organizačními důvody a jednak byla provedena bez zakázané diferenciace. S ohledem na toto ustanovení vyvstává otázka, zda články 3 a 4 směrnice 2001/23 umožňují nabyvateli vybrat si zaměstnance, které hodlá převzít, jak vyplývá z čl. 61 odst. 4 LCE.

71. K poskytnutí odpovědi na tuto otázku je nejprve třeba připomenout, že Soudní dvůr opakovaně rozhodl, že směrnice 2001/23 má zajistit zachování práv zaměstnanců v případě změny vedení podniku a umožnit jim zůstat u nového zaměstnavatele za stejných podmínek, jaké byly dohodnuty s převodcem ( 58 ). Cílem uvedené směrnice je zaručit v co největším možném rozsahu pokračování pracovních smluv nebo pracovních poměrů beze změny s nabyvatelem, aby bylo zabráněno tomu, že dotčení zaměstnanci budou mít méně příznivé postavení z pouhého důvodu převodu podniku ( 59 ). Kromě toho, jak již Soudní dvůr rozhodl, jelikož tato ochrana je věcí veřejného pořádku, a nepodléhá tedy dohodě stran pracovní smlouvy, musí být pravidla směrnice, a zejména pravidla týkající se ochrany zaměstnanců před propouštěním z důvodu převodu, považována za imperativní v tom smyslu, že není dovoleno se od nich odchýlit v neprospěch zaměstnanců ( 60 ).

72. Je rovněž třeba připomenout, jak vyplývá ze samotného znění čl. 3 odst. 1 prvního pododstavce směrnice 2001/23, že ochrana, kterou má tato směrnice zajistit, se týká pouze zaměstnanců, kteří mají pracovní smlouvu nebo pracovní poměr platný ke dni převodu ( 61 ). Proto platí, že není-li výslovně stanoveno jinak, „mohou se směrnice 2001/23 dovolávat pouze zaměstnanci, jejichž pracovní smlouva nebo pracovní poměr jsou ke dni převodu platné. Existence či neexistence pracovní smlouvy nebo pracovního poměru k tomuto dni musí být posuzována podle vnitrostátního práva, avšak s výhradou, že budou dodržena kogentní ustanovení této směrnice týkající se ochrany zaměstnanců před propuštěním v důsledku převodu“ ( 62 ).

73. V projednávané věci předkládající soud jednak konstatuje, že datum převodu bylo stanoveno na 22. dubna 2013 ( 63 ), a jednak, že pracovní smlouva Ch. Plessers byla ukončena dne 24. dubna 2013. Tento soud zdůrazňuje, že „neexistuje sebemenší pochybnost, že ke dni převodu (dne 22. dubna 2013) byla Ch. Plessers [s převodcem (společností ECHO)] vázána pracovní smlouvou“. Rovněž upřesňuje, že soudní správci vypověděli pracovní smlouvu s Ch. Plessers dne 24. dubna 2013. Je proto třeba mít za to, že na Ch. Plessers je nutno pohlížet tak, že byla převodcem zaměstnána ke dni převodu s tím důsledkem, že podle článku 3 směrnice 2001/23 byly povinnosti převádějícího zaměstnavatele (společnosti Echo) vůči ní ze zákona převedeny na nabyvatele (společnost Prefaco) ( 64 ).

74. Pokud jde o ochranu stanovenou v čl. 4 odst. 1 směrnice 2001/23, z tohoto ustanovení vyplývá, že převod podniku nepředstavuje sám o sobě pro převodce nebo nabyvatele důvod k propouštění a dále že uvedené ustanovení nebrání propouštění z hospodářských, technických nebo organizačních důvodů, se kterými jsou spojeny změny stavu zaměstnanců ( 65 ).

75. V tomto ohledu je třeba připomenout, jak Soudní dvůr již rozhodl, že za účelem určení, zda propuštění bylo odůvodněno pouze převodem, v rozporu s čl. 4 odst. 1 směrnice 2001/23, je třeba vzít v úvahu objektivní okolnosti, za nichž k propuštění došlo ( 66 ). V takové věci, jako je věc dotčená v původním řízení, z bodů 15 a 73 tohoto stanoviska vyplývá, že propuštění nabylo účinnosti dva dny po dni převodu.

76. Z judikatury Soudního dvora rovněž vyplývá, že nestačí prokázat, že k ukončení pracovní smlouvy došlo z hospodářských, technických nebo organizačních důvodů. Je rovněž třeba prokázat, že tyto důvody nevyplývají přímo z převodu podniku v rozporu s čl. 4 odst. 1 směrnice 2001/23. Jinak řečeno, je třeba prokázat, že dotčené propuštění bylo odůvodněno dalšími okolnostmi, které se přidají k uvedenému převodu. Právě tyto „další okolnosti“ lze označit za hospodářské, technické nebo organizační důvody ve smyslu uvedeného čl. 4 odst. 1 ( 67 ).

77. Naproti tomu podle čl. 61 odst. 4 LCE je pouze věcí nabyvatele, aby si vybral zaměstnance, které hodlá či nehodlá převzít, i když tuto volbu musí učinit na základě technických, hospodářských a organizačních důvodů. Nezdá se, že vnitrostátní právní předpisy ukládají a priori omezení rozsahu této volby. Jak přitom správně podotkla Komise, vnitrostátnímu soudu přísluší zajistit užitečný účinek směrnice 2001/23. Sám vnitrostátní soud by tedy měl být schopen posoudit nezbytnost propouštění z hospodářských, technických nebo organizačních důvodů, o což se podle všeho v projednávané věci nejedná. To by bylo možné pouze v případě, kdy by byl o důvodech vyčerpávajícím způsobem informován ze strany všech účastníků dotčených převodem podniku. Pouhou vůli snížit náklady na převzetí podniku nebo předejít finančním problémům či je omezit proto nelze akceptovat jako důvod ( 68 ). Umožnit nabyvateli vybrat si zaměstnance, které hodlá převzít, by zbavilo články 3 a 4 směrnice 2001/23 podstaty. Řízeními, která nespadají do režimu ochrany podle této směrnice, jsou totiž úpadková nebo insolvenční řízení s cílem likvidace majetku převodce, která v zásadě spadají do oblasti působnosti směrnice 2008/94. Jelikož cílem dotčeného řízení je naproti tomu kontinuita podniku, na toto řízení se nevztahuje výjimka uvedená v čl. 5 odst. 1 směrnice 2001/23, a možnost nabyvatele vybrat si zaměstnance je tudíž v rozporu s články 3 a 4 této směrnice a potažmo užitečným účinkem této směrnice.

78. Mám tedy za to, že směrnice 2001/23, zejména její články 3 a 4, musí být vykládána v tom smyslu, že brání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je úprava dotčená v původním řízení, která v případě převodu podniku, k němuž došlo v rámci řízení o soudní reorganizaci převodem pod soudním dohledem použitého s cílem zachování celku nebo části převodce či jeho činností, stanoví ve prospěch nabyvatele právo vybrat si zaměstnance, které hodlá převzít.

V. Závěry

79. S ohledem na všechny předcházející úvahy Soudnímu dvoru navrhuji, aby na otázku, kterou položil arbeidshof te Antwerpen (pracovněprávní soud v Antverpách, Belgie), odpověděl následovně: „1) Článek 5 odst. 1 směrnice Rady 2001/23/ES ze dne 12. března 2001 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se zachování práv zaměstnanců v případě převodů podniků, závodů nebo částí podniků nebo závodů musí být vykládán v tom smyslu, že takové řízení o soudní reorganizaci převodem pod soudním dohledem, jako je řízení dotčené v původním řízení, nesplňuje všechny podmínky stanovené v tomto ustanovení, takže se není možno odchýlit od režimu ochrany upraveného články 3 a 4 této směrnice. 2) Směrnice 2001/23, zejména její články 3 a 4, musí být vykládána v tom smyslu, že brání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je úprava dotčená v původním řízení, která v případě převodu podniku, k němuž došlo v rámci řízení o soudní reorganizaci převodem pod soudním dohledem použitého s cílem zachování celku nebo části převodce či jeho činností, stanoví ve prospěch nabyvatele právo vybrat si zaměstnance, které hodlá převzít.“

( 1 ) – Původní jazyk: francouzština.

( 2 ) – Směrnice Rady 2001/23/ES ze dne 12. března 2001 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se zachování práv zaměstnanců v případě převodů podniků, závodů nebo částí podniků nebo závodů (Úř. věst. L 82, s. 16; Zvl. vyd. 05/04, s. 98).

( 3 ) – Belgisch Staatsblad, 9. února 2009, s. 8436.

( 4 ) – Viz rozsudek ze dne 19. dubna 2016, DI (C‑441/14, EU:C:2016:278, body 30 a 31 a citovaná judikatura).

( 5 ) – Viz zejména rozsudek ze dne 15. října 2015, Iglesias Gutiérrez a Rion Bea (C‑352/14 a C‑353/14, EU:C:2015:691, body 21 a 22 a citovaná judikatura).

( 6 ) – Viz rozsudek ze dne 21. června 2016, New Valmar (C‑15/15, EU:C:2016:464, bod 28) a rozsudek ze dne 28. června 2018, Crespo Rey (C‑2/17, EU:C:2018:511, bod 40).

( 7 ) – Viz zejména rozsudky ze dne 16. července 2015, Abcur (C‑544/13 a C‑545/13, EU:C:2015:481, bod 33), a ze dne 10. května 2017, Chavez-Vilchez a další (C‑133/15, EU:C:2017:354, bod 48).

( 8 ) – Rozsudek ze dne 22. června 2017 (C‑126/16, EU:C:2017:489).

( 9 ) – Usnesení Rady ze dne 21. ledna 1974 o sociálním akčním programu (Úř. věst. 1974, C 13, s. 1).

( 10 ) – Směrnice Rady 75/129/EHS ze dne 17. února 1975 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se hromadného propouštění (Úř. věst. 1975, L 48, s. 29).

( 11 ) – Směrnice Rady 77/187/EHS ze dne 14. února 1977 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se zachování práv zaměstnanců v případě převodů podniků, závodů nebo částí podniků nebo závodů (Úř. věst. 1977, L 61, s. 26). Tato směrnice byla zrušena směrnicí 2001/23.

( 12 ) – Viz zejména, Blanpain, R., European Labour Law, Wolters Kluwer, 2010, s. 680.

( 13 ) – Směrnice Rady ze dne 20. října 1980 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se ochrany zaměstnanců v případě platební neschopnosti zaměstnavatele (Úř. věst. 1980, L 283, s. 23; Zvl. vyd. 05/01, s. 217).

( 14 ) – Směrnice 75/129 byla pozměněna směrnicí Rady 92/56/EHS ze dne 24. června 1992 (Úř. věst. 1992, L 245, s. 3) a kodifikována směrnicí Rady 98/59/ES ze dne 20. července 1998 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se hromadného propouštění (Úř. věst. 1998, L 225, s. 16). Směrnice 80/987 byla několikrát zásadně změněna v průběhu 80. let a první dekády let 2000 (viz příloha I, části A a B této směrnice). V zájmu jasnosti a účelnosti bylo přistoupeno k její kodifikaci směrnicí Evropského parlamentu a Rady 2008/94/ES ze dne 22. října 2008 o ochraně zaměstnanců v případě platební neschopnosti zaměstnavatele (Úř. věst. 2008, L 283, s. 36).

( 15 ) – Viz návrh směrnice Rady ze dne 8. září 1994 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se zachování práv zaměstnanců v případě převodů podniků, závodů nebo částí podniků nebo závodů [COM(94) 300 final, s. 3]. Viz rovněž Rodière, P., Droit social de l’Union européenne, LDGD, 2014, s. 422 a Barnard, C., EU Employment Law, 4. vyd., Oxford University Press, 2012, s. 577.

( 16 ) – Směrnice Rady 98/50/ES ze dne 29. června 1998, kterou se mění směrnice 77/187/EHS (Úř. věst. 1988, L 201, s. 88; Zvl. vyd. 09/01, s. 77).

( 17 ) – O několik let později byla vydána zelená kniha Komise ze dne 17. ledna 2012, „Restructurations et anticipation du changement: quelles leçons tirer de l’expérience récente?“ [COM(2012) 7 final] (dále jen „zelená kniha“). Z tohoto dokumentu vyplývá, že jeho hlavním cílem bylo „přispět k posílení součinnosti mezi všemi zúčastněnými subjekty za účelem řešení problémů spojených s restrukturalizací a přizpůsobení se změnám“ (s. 2).

( 18 ) – Viz Barnard, C., cit. výše, s. 577: „In this respect the Directives were intended both to encourage a greater degree of industrial democracy and to provide an element of social protection.“

( 19 ) – Viz sdělení Komise Evropskému parlamentu, Radě, Evropskému hospodářskému a sociálnímu výboru a Výboru regionů „Rámec kvality EU pro předjímání změn a restrukturalizaci“, [COM(2013) 882 final, s. 5]. Viz rovněž Barnard, C., cit. výše, s. 578.

( 20 ) – V návaznosti na zelenou knihu a na výzvu Evropského parlamentu na základě článku 225 SFEU v jeho usnesení ze dne 15. ledna 2013 o informovanosti zaměstnanců a projednávání se zaměstnanci, předjímání a řízení restrukturalizace (tzv. „Cercasova zpráva“), Komise předložila rámec pro předjímání změn a restrukturalizaci s cílem usnadnit investice do lidského kapitálu a umožnit přerozdělení lidských zdrojů na činnosti, které se vyznačují vysokým růstem a potenciálem vytváření kvalitních pracovních míst, v souladu se strategií Evropa 2020 [COM (2013) 882 final, s. 3].

( 21 ) – Návrh směrnice Evropského parlamentu a Rady o rámcích pro preventivní restrukturalizaci, druhé šanci a opatřeních ke zvýšení účinnosti postupů restrukturalizace, insolvence a oddlužení a o změně směrnice 2012/30/EU [COM(2016) 723 final]. Z bodů 1, 2 a 12 odůvodnění tohoto návrhu vyplývá, že jeho cílem je především odstranit překážky pro výkon volného pohybu kapitálu a svobody usazování, které vyplývají z rozdílů mezi vnitrostátními právními předpisy a postupy týkajícími se preventivní restrukturalizace, insolvence a druhé šance. Z této perspektivy tento návrh zdůrazňuje, že budoucí směrnice bude dbát na to, aby životaschopné podniky ve finančních obtížích měly na vnitrostátní úrovni přístup k účinným rámcům pro preventivní restrukturalizaci, které jim umožní pokračovat v činnosti.

( 22 ) – Viz stanovisko generálního advokáta P. Mengozziho ve věci Federatie Nederlandse Vakvereniging a další (C‑126/16, EU:C:2017:241, body 41 až 48).

( 23 ) – Rozsudek ze dne 7. února 1985 (135/83, EU:C:1985:55). Tato věc se týkala převodu podniku, k němuž došlo v rámci úpadkového řízení upraveného nizozemským právem. Viz též rozsudky ze dne 7. února 1985, Wendelboe a další (19/83, EU:C:1985:54, bod 10); ze dne 7. února 1985, Botzen a další (186/83, EU:C:1985:58, bod 9), jakož i ze dne 7. února 1985, Industriebond FNV a Federatie Nederlandse Vakbeweging (179/83, EU:C:1985:57, bod 7).

( 24 ) – Rozsudek ze dne 25. července 1991 (C‑362/89, EU:C:1991:326). V tomto rozsudku se Soudní dvůr vyjádřil k použitelnosti směrnice 77/187 v případě nucené správy podniku podle italských právních předpisů.

( 25 ) – Rozsudek ze dne 7. prosince 1995 (C‑472/93, EU:C:1995:421). V této věci musel Soudní dvůr určit, zda se směrnice 77/187 použije na převod podniku, jehož krizová situace byla zjištěna na základě italských právních předpisů. Pokud jde o tytéž právní předpisy, viz rozsudek ze dne 11. června 2009, Komise v. Itálie (C‑561/07, EU:C:2009:363).

( 26 ) – Rozsudek ze dne 12. března 1998 (C‑319/94, EU:C:1998:99). Tato věc se týkala použitelnosti směrnice 77/187 na převod podniku v rámci belgického řízení soudní likvidace společností.

( 27 ) – Rozsudek ze dne 7. února 1985, Abel (135/83, EU:C:1985:55, body 14 a 18). Viz též rozsudek ze dne 25. července 1991, d’Urso a další (C‑362/89, EU:C:1991:326, bod 23).

( 28 ) – Rozsudek ze dne 7. února 1985, Abels (135/83, EU:C:1985:55, body 16, 23 a 30). Viz též rozsudek ze dne 25. července 1991, d’Urso a další (C‑362/89, EU:C:1991:326, bod 23).

( 29 ) – Rozsudek ze dne 7. února 1985, Abels (135/83, EU:C:1985:55, bod 30).

( 30 ) – Rozsudek ze dne 7. února 1985, Abels (135/83, EU:C:1985:55, body 28 až 30) a viz rovněž stanovisko generálního advokáta P. Mengozziho ve věci Federatie Nederlandse Vakvereniging a další (C-126/16, EU:C:2017:241, bod 44).

( 31 ) – Viz rozsudek ze dne 25. července 1991, d’Urso a další (C‑362/89, EU:C:1991:326, bod 25).

( 32 ) – Viz rozsudek ze dne 25. července 1991, d’Urso a další (C‑362/89, EU:C:1991:326, bod 26). Viz též rozsudek ze dne 7. prosince 1995, Spano a další (C‑472/93, EU:C:1995:421, bod 24). Je třeba poznamenat, že ve výše uvedeném rozsudku d’ Urso bylo cílem sledovaným dotčeným řízením poskytnout podniku rovnováhu umožňující zajistit jeho činnost do budoucna (bod 32). Ve výše uvedeném rozsudku Spano sledovaný cíl spočíval v pokračování provozu podniku bez přerušení důležité výrobní činnosti, čímž se upřednostnilo jeho následné převzetí (body 27 a 28).

( 33 ) – Rozsudek ze dne 25. července 1991, d’Urso a další (C‑362/89, EU:C:1991:326, body 31 a 32). Viz rovněž stanovisko generálního advokáta W. Van Gervena ve věci d’Urso a další (C‑362/89, EU:C:1991:228, bod 25).

( 34 ) – Rozsudek ze dne 7. prosince 1995, Spano a další (C‑472/93, EU:C:1995:421, body 24 až 30). Viz též rozsudek ze dne 25. července 1991, d’Urso a další (C‑362/89, EU:C:1991:326, body 31 a 32).

( 35 ) – Rozsudek ze dne 12. března 1998, Dethier Équipement (C‑319/94, EU:C:1998:99, body 25 až 31). V dané věci Soudní dvůr konstatoval, že i když byla cílem dotčeného řízení likvidace majetku, situace podniku v soudní likvidaci vykazovala několik podstatných rozdílů ve srovnání se situací podniku v úpadku, zejména pokud jde o jmenování a funkce likvidátora. K těmto rozdílům viz bod 9 tohoto rozsudku. Viz rovněž rozsudek ze dne 12. listopadu 1998, Europièces (C‑399/96, EU:C:1998:532, body 26, 31 a 32), v němž Soudní dvůr použil na řízení o dobrovolné likvidaci podle belgického práva kritéria rozpracovaná v rozsudku ze dne 12. března 1998, Dethier Équipement (C‑319/94, EU:C:1998:99).

( 36 ) – C‑126/16, EU:C:2017:489.

( 37 ) – Tato operace pre-pack má velmi podrobně připravit převod podniku a po prohlášení úpadku umožnit rychlé opětovné zahájení činnosti životaschopných částí podniku, aby nedošlo k přerušení, které by vyplývalo z násilného ukončení jeho činností v okamžiku prohlášení úpadku, a aby byla zachována hodnota uvedeného podniku a pracovní místa. Rozsudek ze dne 22. června 2017, Federatie Nederlandse Vakvereniging a další (C‑126/16, EU:C:2017:489, bod 49).

( 38 ) – Viz rozsudek ze dne 22. června 2017, Federatie Nederlandse Vakvereniging a další (C‑126/16, EU:C:2017:489, body 38 až 40). Pokud jde o projednávanou věc, je třeba poznamenat, že z předkládacího rozhodnutí nevyplývá, že dotčený členský stát využil za okolností, které odůvodňují použití čl. 5 odst. 1 směrnice 2001/23, možnosti provést režim ochrany zaměstnanců stanovený v článcích 3 a 4 této směrnice, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu. Toto ustanovení se proto použije na takovou věc, jako je věc dotčená v původním řízení, nicméně za podmínky, že příslušné řízení splňuje podmínky stanovené v tomto ustanovení (viz body 42 a 43), čímž se budu zabývat níže. Viz čl. 5 odst. 2 a 3 uvedené směrnice. Pokud jde o tato ustanoven, viz usnesení ze dne 28. ledna 2015, Gimnasio Deportivo San Andrés (C‑688/13, EU:C:2015:46, bod 55).

( 39 ) – Viz rozsudek ze dne 22. června 2017, Federatie Nederlandse Vakvereniging a další (C‑126/16, EU:C:2017:489, body 46 až 57).

( 40 ) – Viz rozsudek ze dne 22. června 2017, Federatie Nederlandse Vakvereniging a další (C‑126/16, EU:C:2017:489, bod 58).

( 41 ) – Viz body 42 až 47 tohoto stanoviska.

( 42 ) – Soudní dvůr uvedl, že ze spisu předloženého Soudnímu dvoru vyplynulo, že operace pre-pack neprobíhá pod dohledem soudu, nýbrž pod vedením podniku, který vede jednání a přijímá rozhodnutí, jimiž se připravuje prodej podniku v úpadku (bod 54).

( 43 ) – K tomuto podpůrnému kritériu viz rozsudek ze dne 12. března 1998, Dethier Équipement (C‑319/94, EU:C:1998:99, body 25 až 31). Viz také bod 46 tohoto stanoviska.

( 44 ) – Viz rozsudek ze dne 22. června 2017, Federatie Nederlandse Vakvereniging a další (C‑126/16, EU:C:2017:489, bod 44).

( 45 ) – Viz rozsudek ze dne 22. června 2017, Federatie Nederlandse Vakvereniging a další (C‑126/16, EU:C:2017:489, bod 41 a citovaná judikatura).

( 46 ) – Zdá se, že pouze Komise v zásadě hájila toto stanovisko ve svém písemném vyjádření, z něhož vyplývá, že „převod pod soudním dohledem […] musí být považován za úpadkové řízení […]“. Na jednání však uvedla, že do jejího vyjádření se vloudila chyba, která mohla vést k dojmu, že hájila toto stanovisko a uvedla, že v bodě 28 jejího vyjádření mělo být uvedeno následující: „Převod pod soudním dohledem […] nesmí být považován za úpadkové řízení […]“. (Kurziva provedena autorem tohoto stanoviska.)

( 47 ) – Nařízení Rady ze dne 29. května 2000 o úpadkovém řízení (Úř. věst. 2000, L 160, s. 1; Zvl. vyd. 19/01, s. 191), ve znění prováděcího nařízení Rady (EU) č. 583/2011 ze dne 9. června 2011 (Úř. věst. 2011, L 160, s. 52) (dále jen „nařízení č. 1346/2000“). Společnost Prefaco rovněž zmiňuje přílohy A a C nařízení č. 1346/2000, přičemž příloha C tohoto nařízení upřesňuje, že soudní správce určený v rámci řízení ve věci v původním řízení musí být považován za insolvenčního správce.

( 48 ) – K soudržnosti pojmů unijního práva, viz mé stanovisko ze dne 22. ledna 2019ve věci Pillar Securitisation (C‑694/17, EU:C:2019:44, body 49 a 50).

( 49 ) – Viz rozsudek ze dne 22. listopadu 2012, Bank Handlowy a Adamiak (C‑116/11, EU:C:2012:739, body 34 a 35). V tomto rozsudku Soudní dvůr rozhodl, že francouzské řízení sauvegarde spadá do působnosti nařízení č. 1346/2000, neboť je jedním z řízení zapsaných v příloze A tohoto nařízení. Někteří autoři přitom vyjádřili pochybnosti týkající se skutečnosti, zda toto řízení splňuje podmínky stanovené v čl. 1 odst. 1 uvedeného nařízení. Viz zejména, Jault-Seseke, F., „Le règlement 2015/848: le vin nouveau et les vieilles outres“, Revue critique de droit international privé, 2016, s. 21, bod 18; Burkhard, H., Oberhammer, P., Bariatti, S., Koller, Ch., Björn, L., Requejo Isidro, M., Villata, F. C. (dirs.), The Implementation of the New Insolvency Regulation: Improving Cooperation and Mutual Trust, Nomos, 2017, s. 65.

( 50 ) – Z hojné belgické právní nauky citované v písemném vyjádření Ch. Plessers vyplývá, že k převodu pod soudním dohledem „dochází před úpadkem, a dokonce je jeho cílem zabránit tomuto extrémnímu rozhodnutí“. V tomto ohledu viz Vandersnickt Overgang, C. van onderneming krachtens overeenkomst. Van het materieel toepassingsgebied richtlijn 2001/23/EG, série „Sociale praktijkstudies Wolters-Kluwer“, Mechelen, 2015, s. 116.

( 51 ) – Z písemného vyjádření Ch. Plessers vyplývá, že v přípravných činnostech a v belgické nauce se vždy připouštělo, že řízení dotčené v původním řízení nepředstavuje řízení o likvidaci, ale že je „navrženo jako alternativa úpadku“. Viz Doc Parl., Chambre, 2007, DEC 52 0160/001, s. 7. Tento dokument, citovaný ve spise předloženém Soudnímu dvoru, jakož i úřední internetová stránka k řízením o restrukturalizaci, na niž na jednání odkázala Komise, jsou k dispozici na následující adrese: http://socialsante.wallonie.be/surendettement/professionnel/?q=procedures-restructuration-reorganisation. Viz rovněž Doc. Parl., Chambre, 2008–09, DOC 52-0160/055, s. 32.

( 52 ) – Viz zejména rozsudky ze dne 25. července 1991, d’Urso a další (C‑362/89, EU:C:1991:326, body 31 a 32); ze dne 7. prosince 1995, Spano a další (C‑472/93, EU:C:1995:421, bod 25), jakož i ze dne 22. června 2017, Federatie Nederlandse Vakvereniging a další (C‑126/16, EU:C:2017:489, bod 47).

( 53 ) – Viz rozsudek ze dne 22. června 2017, Federatie Nederlandse Vakvereniging a další (C‑126/16, EU:C:2017:489, bod 48). Viz též stanovisko generálního advokáta P. Mengozziho ve věci Federatie Nederlandse Vakvereniging a další (C‑126/16, EU:C:2017:241, bod 57).

( 54 ) – Viz bod 11 tohoto stanoviska.

( 55 ) – Viz body 11 a 12 tohoto stanoviska. (Kurziva provedena autorem tohoto stanoviska.)

( 56 ) – Viz bod 8 tohoto stanoviska. Ačkoli je jmenován soudem, tento správce totiž cílí a vyzývá k podávání nabídek, přičemž „usiluje především o úplné nebo částečné zachování činnosti podniku a současně přihlíží k právům věřitelů“ (čl. 62 první pododstavec LCE). V případě více srovnatelných nabídek dá správce přednost nabídce, která zaručuje stálost zaměstnání prostřednictvím sjednané sociální dohody (čl. 62 druhý pododstavec LCE).

( 57 ) – Viz rozsudek ze dne 7. února 1985, Abels (135/83, EU:C:1985:55, bod 28). Viz také bod 43 tohoto stanoviska.

( 58 ) – Viz rozsudek ze dne 27. listopadu 2008, Juuri (C‑396/07, EU:C:2008:656, bod 28 a citovaná judikatura).

( 59 ) – Viz rozsudky ze dne 17. prosince 1987, Ny Mølle Kro (287/86, EU:C:1987:573, bod 25); ze dne 26. května 2005, Celtec (C‑478/03, EU:C:2005:321, bod 26), a ze dne 7. srpna 2018, Colino Sigüenza (C‑472/16, EU:C:2018:646, bod 48).

( 60 ) – Viz rozsudek ze dne 10. února 1988, Foreningen af Arbejdsledere i Danmark (324/86, EU:C:1988:72, bod 14): „Z toho vyplývá, že dotčení zaměstnanci nemají možnost vzdát se [svých] práv, která jim směrnice přiznává, a že se nepřipouští omezení těchto práv, byť s jejich souhlasem“ (bod 15). Viz rovněž rozsudky ze dne 14. listopadu 1996, Rotsart de Hertaing (C‑305/94, EU:C:1996:435, bod 17), a ze dne 12. března 1998, Dethier Équipement (C‑319/94, EU:C:1998:99, bod 40).

( 61 ) – Viz rozsudek ze dne 7. srpna 2018, Colino Sigüenza (C‑472/16, EU:C:2018:646, bod 49).

( 62 ) – Viz zejména rozsudek ze dne 15. června 1988, Bork International a další (101/87, EU:C:1988:308, bod 17), jakož i ze dne 7. srpna 2018, Colino Sigüenza (C‑472/16, EU:C:2018:646, bod 50).

( 63 ) – Podle předkládajícího soudu skutečnost, že dohoda o převodu uvádí, pokud jde o den převodu, „dva pracovní dny po dni vydání soudního rozhodnutí o povolení“, platí pouze mezi smluvními stranami a nemůže být namítána vůči třetím osobám, které nejsou smluvními stranami dohody, jako je tomu v případě Ch. Plessers. Tento soud dodává, že soudní správci v dopise ze dne 24. dubna 2013 adresovaném Ch. Plessers rovněž potvrdili, že činnost společnosti Echo byla ukončena již ode dne 22. dubna 2013. V tomto ohledu viz bod 15 tohoto stanoviska.

( 64 ) – Je třeba připomenout, že posouzení skutkových okolností nezbytných pro určení použitelnosti směrnice 2001/23 spadají do pravomoci předkládajícího soudu, s přihlédnutím k výkladovým prvkům vyvozeným Soudním dvorem. Rozsudek ze dne 15. června 1988, Bork International a další (101/87, EU:C:1988:308, bod 19).

( 65 ) – Viz zejména rozsudek ze dne 16. října 2008, Kirtruna a Vigano (C‑313/07, EU:C:2008:574, bod 45). Z judikatury Soudního dvora vyplývá, že skutečnost, že je podnik prohlášen za podnik v krizové situaci, neznamená nutně a systematicky změny stavu zaměstnanců ve smyslu čl. 4 odst. 1 směrnice 2001/23. Proto řízení, v němž se konstatuje krizová situace podniku, nemusí nutně a systematicky zakládat existenci hospodářského, technického nebo organizačního důvodu, se kterým jsou spojeny změny stavu zaměstnanců ve smyslu tohoto ustanovení. Viz rozsudek ze dne 11. června 2009, Komise v. Itálie (C‑561/07, EU:C:2009:363, bod 36).

( 66 ) – Viz rozsudky ze dne 15. června 1988, Bork International a další (101/87, EU:C:1988:308, bod 18), jakož i ze dne 7. srpna 2018, Colino Sigüenza (C‑472/16, EU:C:2018:646, bod 53).

( 67 ) – Viz rozsudek ze dne 16. října 2008, Kirtruna a Vigano (C‑313/07, EU:C:2008:574, body 45 a 46). V tomto rozsudku Soudní dvůr rozhodl, že čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/23 nevyžaduje v případě převodu podniku zachování smlouvy o nájmu nebytových prostor, kterou uzavřel převodce podniku s třetí osobou, i když ukončení uvedené smlouvy může vést k ukončení pracovních smluv přešlých na nabyvatele. Soudní dvůr měl kromě toho za to, že v případě propouštění způsobeného dalšími okolnostmi, jako neexistencí dohody mezi nabyvatelem a pronajímateli o nové nájemní smlouvě, nemožností nalézt jiný nebytový prostor nebo nemožností převést zaměstnance do jiných obchodů, mohou být tyto okolnosti kvalifikovány jako „hospodářské, technické nebo organizační důvody“ ve smyslu čl. 4 odst. 1 směrnice 2001/23.

( 68 ) – Podle generálního advokáta W. Van Gervena není žádný důvod se domnívat, že „směrnice [umožňuje] jakékoli propouštění z hospodářských, technických nebo organizačních důvodů. Směrnice totiž taková propouštění výslovně zakazuje, když vyplývají z převodu podniku. Uvedená výjimka se uplatní pouze v případě, že by k propouštění každopádně došlo, například pokud o něm bylo rozhodnuto již dříve, než se vůbec jednalo o převodu podniku. Článek 4 směrnice proto nelze vznést jako argument pro propouštění části zaměstnanců v důsledku převodu podniku“ (stanovisko generálního advokáta W. Van Gervena ve věci d’Urso (C‑362/89, EU:C:1991:228, bod 35). Viz poznámka pod čarou 65.