ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
(viz body 28, 29, 34, 37, 38)

Když se tedy v tomto ohledu takové zamítnutí opírá o čl. 4 odst. 2 písm. b) nařízení, toto odůvodnění musí uvádět důvody, pro které se Komise domnívá, že uvedený návrh spadá zjevně mimo rámec jejích pravomocí, na základě kterých může předložit návrh právního aktu Unie pro účely provedení Smluv. Co se týče navrhované evropské občanské iniciativy odkazující paušálně na ustanovení Smlouvy o FEU pro přijetí právního aktu, k němuž směřuje daný návrh, Komise má právo se vyjádřit pouze k tomu z uvedených ustanovení, které se jí jeví jako nejméně irelevantní, aniž by byla povinna uvést odůvodnění konkrétně z hlediska každého z uvedených ustanovení, natož aby byla povinna uvést důvody, pro které je irelevantní jakékoli jiné ustanovení Smlouvy o FEU. Ačkoli v této souvislosti na internetové stránce Komise bylo umožněno vybrat pouze paušálně ustanovení dané oblasti, organizátoři nicméně mohli v souladu s přílohou II nařízení 211/2011 poskytnout v příloze podrobnější informace týkající se relevantnosti těchto článků ve vztahu k obsahu dotčeného návrhu.

(viz bod 42)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 47–50)

(viz body 55, 79, 93)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 71, 76, 77)

Zejména vzhledem k duchu solidarity mezi členskými státy, který musí v souladu se zněním čl. 122 odst. 1 SFEU udávat směr při přijímání opatření přiměřených hospodářské situaci ve smyslu tohoto ustanovení, uvedené ustanovení nelze využít jako základ pro přijetí opatření nebo zásady, která by členský stát v zásadě opravňovala k tomu, aby se jednostranně rozhodl nesplatit svůj dluh či jeho část. Přijetí takovéto zásady nemůže spadat pod pojem finanční pomoc poskytovaná Unií ve smyslu článku 122 odst. 2 SFEU, jelikož taková zásada by se vztahovala nejen na dluh členského státu vůči Unii, ale i na dluh vůči jiným veřejným či soukromým subjektům, a zejména vůči členským státům. Předmětem článku 122 odst. 2 SFEU je pouze finanční pomoc poskytovaná Unií, nikoli členskými státy.

Přijetí zásady stavu nouze, podle níž se členský stát, který čelí závažným obtížím s financováním, může jednostranně rozhodnout nesplatit svůj dluh či jeho část, zjevně nespadá pod opatření popsaná v článku 136 odst. 1 SFEU. Nic tedy neumožňuje dospět k závěru, že přijetí takovéto zásady by mělo za cíl posílení koordinace rozpočtové kázně nebo by spadalo pod směry hospodářské politiky, které je Rada oprávněna vypracovat pro účely řádného fungování hospodářské a měnové unie. V této souvislosti vzhledem k úloze Unie v oblasti hospodářské politiky, která je omezena na přijímání koordinačních opatření, by přijetí uvedeného opatření, které zdaleka nespadá pod pojem „směr hospodářské politiky“ ve smyslu čl. 136 odst. 1 písm. b) SFEU, ve skutečnosti mělo za účinek nahrazení svobodné vůle smluvních stran legislativním mechanismem jednostranného odstoupení od veřejného dluhu, což toto ustanovení zjevně nepovoluje.

(viz body 89–91)
Věc C‑591/15

The Gibraltar Betting and Gaming Association Limited

proti

Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs a Her Majesty’s Treasury

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division (Administrative Court)]

„Řízení o předběžné otázce – Článek 355 odst. 3 SFEU – Postavení Gibraltaru – Článek 56 SFEU – Volný pohyb služeb – Zcela vnitrostátní situace – Nepřípustnost“

Shrnutí – rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 13. června 2017

Smlouvy o Unii–Územní působnost–Gibraltar–Zahrnutí–Volný pohyb služeb–Použitelnost (Čl. 56 SFEU a čl. 355 odst. 3 SFEU) Volný pohyb služeb–Ustanovení Smlouvy–Nepoužitelnost na členský stát v čistě vnitrostátní situaci–Poskytování služeb hospodářskými subjekty usazenými na Gibraltaru osobám usazeným ve Spojeném království–Zcela vnitrostátní situace (Čl. 56 SFEU a čl. 355 odst. 3 SFEU)
(viz bod 23)

Viz znění rozhodnutí.

Vzhledem k tomu, že jsou pravidla tvorby vůle unijních orgánů stanovena Smlouvami a členské státy ani samotné orgány jimi nemohou disponovat, mohou ve zvláštních případech zmocnit některý orgán ke změně rozhodovacího postupu, který stanoví, pouze Smlouvy. V tomto kontextu praxe orgánů, a zejména údajná ustálená praxe stran vypracování postoje Unie v souladu s čl. 218 odst. 9 SFEU prostřednictvím závěrů, nemůže změnit pravidla Smluv, která jsou orgány povinny dodržovat. Pouhá praxe Rady totiž nemůže změnit pravidla podle Smlouvy, a nemůže v důsledku toho vytvořit precedens, který by vázal unijní orgány.

Kromě toho pokud se unijní orgán odchýlí od právní formy, kterou stanoví Smlouvy, představuje to porušení podstatných formálních náležitostí, které může vést ke zrušení dotčeného aktu, je-li tato odchylka způsobilá vyvolat nejistotu ohledně povahy uvedeného aktu nebo postupu pro jeho přijetí, přičemž je tak ohrožena právní jistota. Je tomu tak v případě, kdy výrazy použité v dotčeném aktu k této nejistotě přispívají v rozsahu, v němž jsou tyto výrazy slučitelné se závazností, která musí být spojena s rozhodnutím unijního orgánu na základě článku 288 SFEU a kdy ze žádné skutečnosti v uvedeném aktu nevyplývá, že by členské státy byly povinny zaujmout postoj jménem Unie, na rozdíl od toho, co stanoví čl. 218 odst. 9 SFEU.

(viz body 41, 42, 44 a 46)
(viz body 35, 36)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 39–41, 45–48)

Viz znění rozhodnutí.

(viz bod 58, výrok 1)

(viz bod 77, výrok 2)

Zásada ochrany legitimního očekávání musí být vykládána v tom smyslu, že nebrání zrušení výběrového řízení pro přidělování rádiových frekvencí pouze z toho důvodu, že takoví operátoři, jako jsou žalobkyně v původním řízení, byli do uvedeného řízení vpuštěni a jako jediným uchazečům by jim byla přidělena práva na užívání radiových frekvencí pro digitální pozemní vysílání pro rádio a televizi, pokud by řízení nebylo zrušeno.

(viz bod 83, výrok 3)
Článek 4 odst. 1 bod 2 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/39/ES ze dne 21. dubna 2004 o trzích finančních nástrojů, o změně směrnice Rady 85/611/EHS a 93/6/EHS a směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/12/ES a o zrušení směrnice Rady 93/22/EHS, ve spojení s přílohou I oddílem A bodem 1 této směrnice, musí být vykládán v tom smyslu, že investiční služba spočívající v přijímání a předávání příkazů týkajících se jednoho nebo více finančních nástrojů nezahrnuje zprostředkování za účelem uzavření smlouvy, jejímž předmětem je činnost správy portfolia.

I když totiž uzavření této smlouvy vede v pozdější fázi k tomu, že správce portfolia v rámci své činnosti správy přijímá a předává příkazy ke koupi nebo prodeji finančních nástrojů, předmětem uvedené smlouvy není samo o sobě takové přijímání nebo předávání příkazů.

Účel směrnice 2004/39 nevyžaduje jiný výklad tohoto ustanovení. Je pravda, že zejména z bodů 2 a 31 odůvodnění této směrnice vyplývá, že jedním z jejích cílů je zaručit ochranu investorů (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 30. května 2013, Genil 48 a Comercial Hostelera de Grandes Vinos, C‑604/11, EU:C:2013:344, bod 39). Nicméně tento cíl nemůže sám o sobě odůvodnit obzvláště široké chápání investiční služby uvedené v příloze I oddíle A bodě 1 směrnice 2004/39, které by zahrnovalo zprostředkování za účelem uzavření smlouvy, jejímž předmětem je činnost správy portfolia. Podobné chápání by totiž šlo proti výkladu tohoto ustanovení vyplývajícímu zejména z kontextu, do kterého patří.

(viz body 35, 41–44 a výrok)
Článek 9 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 97/67/ES ze dne 15. prosince 1997 o společných pravidlech pro rozvoj vnitřního trhu poštovních služeb Společenství a zvyšování kvality služby, ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/6/ES ze dne 20. února 2008, musí být vykládán v tom smyslu, že služba poštovních zásilek, jako je služba dotčená v původním řízení, nespadá do všeobecných služeb, pokud neodpovídá trvalému poskytování poštovních služeb ve stanovené kvalitě na příslušných místech celého území za dostupné ceny pro všechny uživatele. Poskytování poštovních služeb nespadající do oblasti všeobecných služeb lze podmiňovat pouze vydáním všeobecného oprávnění.

Je třeba uvést, že i když z bodu 33 směrnice 2008/6 vyplývá, že členským státům by mělo být umožněno používat všeobecná oprávnění a individuální licence, pokud je to odůvodněné a úměrné sledovanému cíli, nic to nemění na tom, že čl. 9 odst. 1 směrnice 97/67, na rozdíl od odstavce 2 tohoto článku, nestanoví možnost podmínit poskytování poštovních služeb udělením individuální licence.

(viz body 28, 30, výrok 1)
Ustanovení směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/14/ES ze dne 26. února 2001 o přidělování kapacity železniční infrastruktury a zpoplatnění železniční infrastruktury, ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/49/ES ze dne 29. dubna 2004, zejména jejích čl. 4 odst. 5, čl. 30 odst. 1, 3, 5 a 6, musí být vykládána v tom smyslu, že brání použití takové vnitrostátní právní úpravy, jako je úprava dotčená ve věci v původním řízení, která stanoví, že obecné soudy mohou v jednotlivých případech přezkoumávat přiměřenost poplatků za využívání železniční infrastruktury, a případně změnit výši těchto poplatků, a to bez ohledu na dohled vykonávaný regulačním orgánem v souladu s článkem 30 směrnice 2001/14 ve znění směrnice 2004/49.

Z bodu 12 odůvodnění směrnice 2001/14 vyplývá, že by systémy zpoplatnění a přidělování kapacit měly podněcovat provozovatele infrastruktury k optimalizaci využití jejich infrastruktury v rámci stanoveném členskými státy (rozsudek ze dne 28. února 2013, Komise v. Španělsko,C‑483/10, EU:C:2013:114, bod 44). Ačkoli je pravda, že tito provozovatelé mohou v zásadě stanovit výši poplatku prostřednictvím systému zpoplatnění, který se vztahuje na všechny železniční podniky, nemohli by však k optimalizaci vyplývající z takového systému dospět, pokud by jim kdykoli hrozilo riziko, že civilní soud na základě § 315 BGB stanoví přiměřený poplatek, jenž se bude vztahovat na jediný železniční podnik, který je účastníkem řízení. Stanovení tohoto poplatku uvedeným soudem omezuje rozhodovací prostor provozovatele infrastruktury do takové míry, která je neslučitelná s cíli sledovanými směrnicí 2001/14 (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 3. října 2013, Komise v. Itálie,C‑369/11, EU:C:2013:636, bod 43).

(viz body 80, 81, 103 a výrok)
Za napadnutelné akty ve smyslu článku 263 SFEU se považují všechna opatření přijímaná orgány Unie v jakékoliv formě, jejichž účelem je vyvolat závazné právní účinky.

Tak tomu není v případě dopisů, jež adresoval ředitel jednoho z ředitelství Komise členskému státu, v nichž uvedený ředitel jednak vyjádřil názor tohoto ředitelství, podle něhož měl uvedený členský stát odpovídat za ztrátu vlastních zdrojů, k níž došlo v jiném členském státě, a jednak své stanovisko stran právních důsledků uvedených ztrát vlastních zdrojů a stran povinností, které z toho podle něj vyplývají pro uvedený členský stát, a zároveň vyzval uvedený členský stát k poskytnutí dotčených částek. Předně totiž platí, že vyjádření pouhého právního stanoviska ani pouhá výzva k poskytnutí dotčených částek nemohou vyvolávat právní účinky. Mimoto pouze na základě skutečnosti, že sporné dopisy stanovují lhůtu pro poskytnutí těchto částek a zároveň uvádějí, že opoždění platby může vést ke vzniku úroků z prodlení, nelze mít s ohledem na celkový obsah těchto dopisů za to, že Komise měla namísto vyjádření svého stanoviska v úmyslu přijmout akty vyvolávající závazné právní účinky, a tudíž přisoudit uvedeným dopisům povahu napadnutelných aktů.

Co se dále kontextu týče, zasílání takových dopisů, jako jsou sporné dopisy, je běžnou praxí Komise, jejímž účelem je zahájení neformální diskuse ve věci dodržování unijního práva členským státem, na niž může navazovat zahájení postupu před zahájením řízení o nesplnění povinnosti. V této souvislosti platí, že s ohledem na diskreční pravomoc Komise k zahájení řízení o nesplnění povinnosti nemůže odůvodněné stanovisko vyvolávat závazné právní účinky. To platí tím spíše v případě dopisů, které lze považovat za pouhé navázání neformálních kontaktů, jež předchází zahájení postupu před zahájením řízení o nesplnění povinnosti. Konečně, pokud jde o pravomoci Komise, tento orgán každopádně nemá žádnou pravomoc k přijímání závazných aktů, které by členskému státu ukládaly povinnost poskytnout dotčené částky.

(viz body 46, 58–64)
Co se týče povolovacího režimu upraveného v příloze VII nařízení č. 1907/2006 o registraci, hodnocení, povolování a omezování chemických látek (REACH), kromě zvláštního osvobození podle čl. 58 odst. 2 uvedeného nařízení stanoví jeho čl. 2 odst. 8 písm. b) obecnou výjimku, na jejímž základě jsou z hlavy VII uvedeného nařízení vyňaty izolované meziprodukty na místě a přepravované izolované meziprodukty. Tato obecná výjimka platí pouze pro povolovací postup stanovený v kapitolách 2 a 3 hlavy VII nařízení č. 1907/2006. Tento postup má totiž u dané látky vzbuzující mimořádné obavy vymezit povolené použití a kategorie použití s výhradou zejména obecné výjimky stanovené v čl. 2 odst. 8 písm. b) uvedeného nařízení.

Tato výjimka naopak neplatí pro ustanovení hlavy VII nařízení č. 1907/2006, která upravují látky v závislosti na jejich podstatných vlastnostech. Článek 2 odst. 8 písm. b) tohoto nařízení tedy nebrání tomu, aby byla látka identifikována na základě kritérií stanovených v článku 57 uvedeného nařízení jako látka vzbuzující mimořádné obavy, ačkoli není používána jako meziprodukt izolovaný na místě či přepravovaný izolovaný meziprodukt.

Pokud by bylo dále s ohledem na účel povolovacího postupu k zápisu látky na seznam látek pro případné zahrnutí do přílohy XIV uvedeného nařízení dodáno, že tento zápis nemá vliv na využití, na něž se vztahuje výjimka na základě čl. 2 odst. 8 písm. b) téhož nařízení, bylo by tím pouze dosaženo toho, co již vyplývá z nařízení č. 1907/2006. Takové opatření tedy nemá žádný význam z hlediska testu proporcionality.

(viz body 58, 62, 63, 79)
(viz body 28, 29)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 34, 36)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 35, 63)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 38)

Viz znění rozhodnutí.

Členský stát tím, že stanoví povinnost dopředu zaplatit registrační poplatek v plné výši odpovídající konečné registraci, bez ohledu na předpokládanou skutečnou dobu užívání vozidla v tomto členském státě, dovezeného do tohoto členského státu, i když byla dočasná doba leasingu nebo pronájmu jasně daná a dopředu známá, porušuje povinnosti, které pro něj vyplývají z článku 56 SFEU.

Taková povinnost může totiž činit pronájem nebo leasing vozidel u společností se sídlem v jiném členském státě dražší, než kdyby byla smlouva o pronájmu či leasingu uzavřena se společností se sídlem v dotyčném členském státě, zejména s ohledem na diskriminační charakter takové povinnosti, pokud jde o amortizaci příslušného poplatku, v neprospěch leasingových společností nebo společností poskytujících pronájem vozidla se sídlem v jiném členském státě.

Tato povinnost zaplatit dopředu registrační poplatek v plné výši, může proto odradit rezidenty od využívání služeb pronájmu nebo leasingu vozidel nabízených poskytovateli usazenými v jiných členských státech, a tyto poskytovatele od nabízení služeb pronájmu nebo leasingu vozidel rezidentům. Taková povinnost tedy zakládá omezení volného pohybu služeb v zásadě zakázané článkem 56 SFEU.

Pokud jde o otázku, zda je takové omezení odůvodněné, cíle směřující k vyrovnání nákladů týkajících se silniční infrastruktury, řízení provozu, záchranných služeb a služeb registrace, které s sebou nese užívání vozidel, nemohou tím spíše odůvodnit povinnost zaplatit dopředu registrační poplatek v plné výši bez ohledu na dobu užívání vozidla v dotyčném členském státě.

Cíle čistě hospodářské povahy totiž nemohou představovat naléhavý důvod obecného zájmu odůvodňující omezení volného pohybu služeb.

Naproti tomu mezi naléhavými důvody obecného zájmu uznanými Soudním dvorem je ochrana životního prostředí. Obecným zájmem může být zejména odrazení od pronájmu nebo leasingu vozidel s vysokou spotřebou pohonných hmot.

Co se týče dodržování zásady proporcionality takovým vnitrostátním systémem, zavedení dodatečného faktoru odpovídajícího době předpokládaného užívání na území dotyčného členského státu k okamžiku původní platby registračního poplatku by umožnilo dosáhnout sledovaného cíle ochrany životního prostředí prostřednictvím méně omezujícího opatření, aniž by byl zpochybněn základ daně tvořený hodnotou vozidla na volném trhu a jeho úrovní emisí oxidu uhličitého.

(viz body 78, 82, 88–90, 102, 108, výrok 1)
(viz bod 82, výrok 1)

Článek 2 odst. 2 písm. c) směrnice Evropského parlamentu a Rady 2006/123/ES ze dne 12. prosince 2006 o službách na vnitřním trhu je třeba vykládat v tom smyslu, že se nepoužije na poplatky, v jejichž případě se skutečnost zakládající poplatkovou povinnost váže k právu podniků oprávněných k zajišťování sítí a k poskytování služeb elektronických komunikací instalovat kabely pro veřejnou síť elektronických komunikací.

(viz bod 97, výrok 2)

Ustanovení kapitoly III směrnice 2006/123, která se týkají svobody usazování pro poskytovatele, musí být vykládána v tom smyslu, že se použijí rovněž v situaci, v níž se veškeré relevantní prvky nacházejí pouze uvnitř jednoho členského státu.

V tomto ohledu je třeba nejprve uvést, že ve znění uvedených ustanovení není uvedena žádná podmínka, která by se týkala existence přeshraničního prvku. Zejména v čl. 9 odst. 1, který se týká povolovacích režimů, v článku 14, který se týká zakázaných požadavků, ani v čl. 15 odst. 1 směrnice 2006/123, který se týká požadavků podléhajících hodnocení, není uveden odkaz na jakýkoli přeshraniční aspekt. Dále stran kontextu, do něhož je zasazena kapitola III směrnice 2006/123, se v čl. 2 odst. 1 uvedené směrnice stanoví, aniž by byly rozlišovány činnosti služeb zahrnující přeshraniční prvek a činnosti, v nichž není žádný takový prvek přítomen, že se tato směrnice vztahuje „na služby poskytované poskytovateli usazenými v některém členském státu“.

Konečně výklad, podle něhož se ustanovení kapitoly III směrnice 2006/123 vztahují nejen na poskytovatele, který si přeje usadit se v jiném členském státě, ale i na poskytovatele, který si přeje usadit se ve svém vlastním členském státě, je v souladu s cíli sledovanými touto směrnicí. V tomto ohledu je třeba uvést, že směrnice 2006/123, jak vyplývá z jejího článku 1 ve spojení s body 2 a 5 odůvodnění této směrnice, stanoví obecná ustanovení k odstranění překážek bránících poskytovatelům ve svobodě usazování v členských státech a překážek bránících volnému pohybu služeb mezi členskými státy za účelem přispění k vytvoření volného a konkurenceschopného vnitřního trhu (viz rozsudek ze dne 1. října 2015, Trijber a Harmsen, C‑340/14 a C‑341/14, EU:C:2015:641, bod 44). Úplné dokončení vnitřního trhu služeb v této souvislosti především vyžaduje odstranění překážek, jež brání poskytovatelům v tom, aby se usadili v členských státech, bez ohledu na to, zda se jedná o jejich vlastní členský stát či o jiný členský stát, a které mohou mít vliv na jejich schopnost poskytovat služby příjemcům, kteří se nacházejí v celé Unii.

(viz body 99, 100, 103–105, 110, výrok 3)
Zásady rovného zacházení a transparentnosti řízení o zadání zakázky s sebou pro zadavatele zajisté nesou povinnost vykládat kritéria pro zadání zakázky stejně během celého řízení. Zadavatel tak nemůže uplatnit váhová pravidla nebo podkritéria pro kritéria pro zadání, se kterými uchazeče předem neseznámil.

Je však možné, aby zadavatel po uplynutí lhůty k podávání nabídek stanovil koeficienty poměrné váhy podkritérií, která v podstatě odpovídají kritériím, s nimiž byli uchazeči předem seznámeni. Toto následné určení však musí splňovat tři podmínky, tedy zaprvé nesmí měnit kritéria pro zadání zakázky definovaná v zadávací dokumentaci nebo v oznámení o zahájení zadávacího řízení; zadruhé nesmí obsahovat skutečnosti, které by mohly tuto přípravu ovlivnit, pokud by byly známy v době přípravy nabídek, a zatřetí nesmí být přijato v rozporu se skutečnostmi, které by mohly vést k diskriminaci některého z uchazečů.

(viz body 31–33)
(viz body 34, 35)

Viz znění rozhodnutí.

Klasifikace látky s neznámým nebo proměnlivým složením, komplexního reakčního produktu nebo biologického materiálu (UVCB) s ohledem na její nebezpečnost pro vodní prostředí musí být určena v souladu s ustanoveními nařízení č. 1272/2008 o klasifikaci, označování a balení látek a směsí. Příloha I tohoto nařízení stanoví, že přístup k této klasifikaci je stupňovitý a závisí na druhu dostupných údajů pro směs samotnou a pro její složky. Prvky stupňovitého přístupu zahrnují klasifikaci na základě zkoušených směsí, klasifikaci na základě zásad extrapolace a použití „součtu klasifikovaných složek“ nebo „vzorce pro aditivitu“.

Bod 4.1.3.5.5 přílohy I nařízení č. 1272/2008 nepředvídá použití jiných kritérií, než jsou kritéria výslovně uvedená v tomto ustanovení. Žádné ustanovení však výslovně nezakazuje zohlednění jiných skutečností, které mohou být relevantní pro klasifikaci látky UVCB.

Stanovený metodický přístup je přitom choulostivý, zejména protože pojem látka zahrnuje širokou škálu chemických přípravků, z nichž je mnoho velmi náročné klasifikovat podle systému spočívajícího na pevných kritériích. Tento dokument tedy zdůrazňuje složité výkladové problémy i pro odborníky, které jsou vyvolávány klasifikací zejména takzvaných „složitých“ látek „nebo“ látek „obsahujících mnoho složek“, jejichž charakteristiky biologické rozložitelnosti, bioakumulace, rozdělovacího koeficientu a rozpustnosti ve vodě představují výkladové problémy, neboť každá složka směsi se může chovat jinak.

Unijní normotvůrce začlenil ustanovení Globálně harmonizovaného systému klasifikace a označování chemických látek (GHS) do přílohy I nařízení č. 1272/2008, aniž projevil úmysl odchýlit se od tohoto přístupu. Za těchto podmínek nelze mít za to, že unijní normotvůrce nezohlednil tato metodická omezení, když začlenil GHS do nařízení č. 1272/2008.

Striktní a automatické použití sumační metody za všech okolností může vést k podhodnocení toxicity látky UVCB, jejíž složky jsou málo známé, pro vodní prostředí. Takový výsledek nemůže být považován za výsledek, který je v souladu s cílem ochrany životního prostředí a lidského zdraví sledovaným nařízením č. 1272/2008.

Pokud se tedy použije sumační metoda k určení toho, zda spadá látka UVCB do kategorií Akutní toxicita pro vodní prostředí a Chronická toxicita pro vodní prostředí, není Komise povinna omezit své posouzení jen na skutečnosti výslovně uvedené v bodě 4.1.3.5.5 přílohy I nařízení č. 1272/2008 a vyloučit jakoukoli jinou skutečnost. V souladu se svou povinností řádné péče je Komise povinna pečlivě a nestranně prozkoumat i jiné skutečnosti, které jsou relevantní, přestože nejsou výslovně uvedeny ve zmíněných ustanoveních.

(viz body 36, 39, 43, 45–47)
22

Podle čl. 17 odst. 1 písm. a) bodu i) směrnice 2008/118 může být zboží podléhající spotřební dani v režimu s podmíněným osvobozením od daně na území Unie přepravováno zejména, jak je tomu ve věci v původním řízení, z daňového skladu nacházejícího se v členském státě do daňového skladu nacházejícího se v jiném členském státě. Pro takový režim s podmíněným osvobozením od daně je charakteristické, že daňová povinnost ke spotřební dani v souvislosti s výrobky, které podléhají tomuto režimu, ještě nevznikla, i když již nastalo zdanitelné plnění (v tomto smyslu viz rozsudek Cipriani, C‑395/00, EU:C:2002:751, bod 42). Co se týče zboží podléhajícího spotřební dani, vede tento režim k odkladu povinnosti k této dani do té doby, než je splněna podmínka jejího vzniku (v tomto smyslu viz rozsudek Dansk Transport og Logistik, C‑230/08, EU:C:2010:231, bod 78).
(14)

Nařízení Rady (ES) č. 510/2006 ze dne 20. března 2006 o ochraně zeměpisných označení a označení původu zemědělských produktů a potravin [(Úř. věst. L 93, s. 12), ve znění nařízení Rady (ES) č. 1791/2006 ze dne 20. listopadu 2006 (Úř. věst. L 363, s. 1)] se nevztahuje na lihoviny, a proto by pravidla pro ochranu zeměpisných označení lihovin měla být stanovena tímto nařízením. Zeměpisná označení by měla být zapsána, přičemž lihoviny by se identifikovaly jako výrobky pocházející z území určité země, určitého regionu nebo z určitého místa na tomto území, jestliže lze určitou jakost, pověst nebo jinou vlastnost lihoviny přičítat v podstatě jejímu zeměpisnému původu.“