STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

ATHANASIA RANTOSE

přednesené dne 3. června 2021 ( 1 )

Věc C‑833/19 P

Rada Evropské unie

proti

Hamásu

„Kasační opravný prostředek – Společná zahraniční a bezpečnostní politika (SZBP) – Boj proti terorismu – Omezující opatření namířená proti některým osobám nebo některým skupinám a subjektům – Zmrazení finančních prostředků a hospodářských zdrojů – Zachování organizace na seznamu osob, skupin a subjektů zapojených do teroristických činů – Podstatné formální náležitosti – Podpis a ověření důvodových zpráv rozhodnutí a nařízení Rady Evropské unie, která ukládají omezující opatření“

I. Úvod

1. Projednávaná věc je součástí omezujících opatření přijatých Radou Evropské unie k boji proti terorismu v návaznosti na rezoluci Rady bezpečnosti Organizace spojených národů 1373 (2001), a zejména omezujících opatření přijatých proti „Hamás“, včetně „Hamás -Izz al-Din al-Qassem“ (dále jen „Hamás“).

2. Svým kasačním opravným prostředkem se Rada domáhá zrušení rozsudku Tribunálu Evropské unie ze dne 4. září 2019, Hamás v. Rada ( 2 ), kterým Tribunál zrušil zaprvé rozhodnutí Rady (SZBP) 2018/475 ze dne 21. března 2018, kterým se aktualizuje seznam osob, skupin a subjektů, na něž se vztahují články 2, 3 a 4 společného postoje 2001/931/SZBP o uplatnění zvláštních opatření k boji proti terorismu, a kterým se zrušuje rozhodnutí (SZBP) 2017/1426 ( 3 ), prováděcí nařízení Rady (EU) 2018/468 ze dne 21. března 2018, kterým se provádí čl. 2 odst. 3 nařízení (ES) č. 2580/2001 o zvláštních omezujících opatřeních namířených proti některým osobám a subjektům s cílem bojovat proti terorismu a kterým se zrušuje prováděcí nařízení (EU) 2017/1420 ( 4 ), a zadruhé rozhodnutí Rady (SZBP) 2018/1084 ze dne 30. července 2018, kterým se aktualizuje seznam osob, skupin a subjektů, na něž se vztahují články 2, 3 a 4 společného postoje 2001/931/SZBP o uplatnění zvláštních opatření k boji proti terorismu, a kterým se zrušuje rozhodnutí 2018/475 ( 5 ), a prováděcí nařízení Rady (EU) 2018/1071 ze dne 30. července 2018, kterým se provádí čl. 2 odst. 3 nařízení č. 2580/2001 a kterým se zrušuje prováděcí nařízení (EU) 2018/468 ( 6 ) (dále jen společně „sporné akty“), v rozsahu, v němž se tyto akty vztahují na Hamás.

3. Otázka, která vyvstává v této věci, poskytuje Soudnímu dvoru příležitost upřesnit dosah povinnosti podpisu, a tedy ověření nelegislativních aktů přijatých Radou v oblasti společné zahraniční a bezpečnostní politiky (SZBP). Soudní dvůr je zejména vyzván, aby určil, zda na základě čl. 297 odst. 2 prvního pododstavce SFEU a článku 15 jednacího řádu Rady, přijatého rozhodnutím 2009/937/EU ze dne 1. prosince 2009 ( 7 ), a vzhledem k povinnosti uvést odůvodnění stanovené v článku 296 SFEU, existuje povinnost podpisu aktů Rady rovněž ve vztahu k důvodovým zprávám těchto aktů, které jsou obsaženy v samostatných dokumentech.

4. Odpověď na tuto otázku má zvláštní význam, pokud jde o provádění omezujících opatření přijatých v rámci SZBP, s ohledem na ustálenou praxi Rady podepisovat pouze akty, a nikoli s nimi související důvodové zprávy, a mohla by mít dopad na dosah povinnosti podepisovat přílohy k legislativním a správním aktům orgánů Evropské unie.

II. Právní rámec

A. Rezoluce Rady bezpečnosti Organizace spojených národů 1373 (2001)

5. Dne 28. září 2001 přijala Rada bezpečnosti Organizace spojených národů rezoluci 1373 (2001), ve které stanovila rozsáhlé strategie pro boj proti terorismu, a zejména pro boj proti financování terorismu. Odstavec 1 písm. c) této rezoluce mimo jiné stanoví, že všechny státy bezodkladně zmrazí finanční prostředky a jiný finanční majetek nebo hospodářské zdroje osob, které páchají teroristické činy nebo se je pokusí spáchat nebo se zúčastní takových činů nebo napomáhají jejich spáchání, subjektů vlastněných nebo kontrolovaných těmito osobami a osob a subjektů jednajících jménem takových osob a subjektů nebo podle jejich pokynů.

6. Uvedená rezoluce nestanoví seznam osob, vůči kterým se měla tato omezující opatření použít.

B. Unijní právo

1. Smlouva o FEU

7. Článek 296 druhý pododstavec SFEU zní následovně: „Právní akty musí obsahovat odůvodnění a odkazovat na návrhy, podněty, doporučení, žádosti nebo stanoviska požadovaná Smlouvami.“

8. Článek 297 SFEU stanoví: „1. Legislativní akty přijaté řádným legislativním postupem podepisuje předseda Evropského parlamentu a předseda Rady. Legislativní akty přijaté zvláštním legislativním postupem podepisuje předseda orgánu, který je přijal. Legislativní akty se vyhlašují v Úředním věstníku Evropské unie. Vstupují v platnost dnem, který je v nich stanoven, jinak dvacátým dnem po vyhlášení. 2. Nelegislativní akty přijaté v podobě nařízení, směrnic a rozhodnutí, ve kterých není uvedeno, komu jsou určena, podepisuje předseda orgánu, který je přijal. Nařízení, směrnice, které jsou určeny všem členským státům, a rozhodnutí, ve kterých není uvedeno, komu jsou určena, se vyhlašují v Úředním věstníku Evropské unie. Vstupují v platnost dnem, který je v nich stanoven, jinak dvacátým dnem po vyhlášení. Ostatní směrnice a rozhodnutí, ve kterých je uvedeno, komu jsou určena, se oznamují těm, jimž jsou určeny, a nabývají účinku tímto oznámením.“

2. Společný postoj 2001/931

9. K provedení rezoluce 1373 (2001) přijala Rada společný postoj 2001/931/SZBP ( 8 ).

10. Článek 1 tohoto společného postoje stanoví v odstavcích 1, 4 a 6: „1. Tento společný postoj se v souladu s následujícími články vztahuje na osoby, skupiny a subjekty, které jsou zapojeny do teroristických činů a jejichž seznam je uveden v příloze. […] 4. Seznam uvedený v příloze je vypracován na základě přesných informací nebo materiálů v příslušném spisu, ze kterých vyplývá, že příslušný orgán přijal na základě závažných a věrohodných důkazů nebo stop rozhodnutí ve vztahu k dotyčným osobám, skupinám a subjektům, které se týká zahájení vyšetřování nebo trestního stíhání za teroristický čin, pokus o spáchání teroristického činu, účast na něm nebo napomáhání k jeho spáchání nebo odsouzení za takové činy. Do seznamu mohou být zahrnuty osoby, skupiny a subjekty uvedené Radou bezpečnosti Organizace spojených národů jako osoby, skupiny a subjekty spojené s terorismem a proti nimž Rada bezpečnosti OSN nařídila sankce. Pro účely tohoto odstavce se ‚příslušným orgánem‘ rozumí justiční orgán, nebo pokud justiční orgány nemají pravomoc v oblasti, které se týká tento odstavec, rovnocenný příslušný orgán v této oblasti. […] 6. Jména osob a subjektů na seznamu uvedeném v příloze se budou pravidelně, nejméně však jednou za šest měsíců, prověřovat s cílem zjistit, zda trvají důvody pro jejich uvedení v seznamu.“

3. Nařízení č. 2580/2001

11. K provedení opatření popsaných ve společném postoji 2001/931 přijala Rada nařízení č. 2580/2001.

12. Článek 2 tohoto nařízení stanoví: „1. Pokud není podle článků 5 a 6 povoleno jinak, a) všechny finanční prostředky a jiné finanční a hospodářské zdroje patřící některé fyzické nebo právnické osobě, skupině nebo subjektu uvedeným v seznamu podle odstavce 3 nebo jimi vlastněné nebo držené se zmrazují; b) žádné finanční prostředky ani jiné finanční a hospodářské zdroje nesmějí být ani přímo, ani nepřímo zpřístupněny žádné fyzické ani právnické osobě, skupině nebo subjektu uvedeným v seznamu podle odstavce 3 nebo v jejich prospěch. 2. Pokud není v článcích 5 a 6 povoleno jinak, zakazuje se poskytovat finanční služby fyzické nebo právnické osobě, skupině nebo subjektu uvedeným v seznamu podle odstavce 3 nebo v jejich prospěch. 3. Rada jednomyslně vypracuje, přezkoumává a mění seznam osob, skupin a subjektů, na které se vztahuje toto nařízení, v souladu s čl. 1 odst. 4, 5 a 6 společného postoje [2001/931]; tento seznam obsahuje i) fyzické osoby, které páchají teroristické činy nebo se je pokusí spáchat, účastní se takových činů nebo napomáhají jejich spáchání; ii) právnické osoby, skupiny nebo subjekty, které páchají teroristické činy nebo se je pokusí spáchat, účastní se takových činů nebo napomáhají jejich spáchání; iii) právnické osoby, skupiny nebo subjekty vlastněné nebo kontrolované jednou fyzickou nebo právnickou osobou, skupinou nebo subjektem nebo více fyzickými nebo právnickými osobami, skupinami nebo subjekty uvedenými v bodech i) a ii), nebo iv) fyzické nebo právnické osoby, skupiny nebo subjekty jednající jménem nebo na pokyn jedné fyzické nebo právnické osoby, skupiny nebo subjektu nebo několika fyzických nebo právnických osob, skupin nebo subjektů uvedených v bodech i) a ii).“ ( 9 )

4. Jednací řád Rady

13. Článek 12 jednacího řádu Rady, nadepsaný „Běžný písemný postup a zjednodušený písemný postup“, stanoví v odstavcích 1 a 3: „1. Akty Rady k naléhavým záležitostem se mohou přijímat písemným hlasováním, rozhodne-li Rada nebo [Výbor stálých zástupců (Coreper)] jednomyslně o použití tohoto postupu. Za zvláštních okolností může použití tohoto postupu navrhnout rovněž předseda; v tom případě se písemné hlasování provede, vyjádří-li s tímto postupem souhlas všichni členové Rady. […] 3. Generální sekretariát potvrdí dokončení písemného postupu.“

14. Podle článku 15 jednacího řádu Rady, nadepsaného „Podepisování aktů“: „Znění aktů přijatých Evropským parlamentem a Radou řádným legislativním postupem, jakož i znění aktů přijatých Radou podepisuje předseda úřadující při jejich přijetí a generální tajemník. Generální tajemník může své podpisové právo přenést na generální ředitele generálního sekretariátu.“

III. Skutečnosti předcházející sporu

15. Článek 1 odst. 1 společného postoje 2001/931, provedený nařízením č. 2580/2001 a rozhodnutím 2001/927, stanovil seznam osob, skupin a subjektů zapojených do teroristických činů (dále jen „sporný seznam“), který byl pravidelně aktualizován následnými akty Rady.

16. Od přijetí těchto aktů byl název Hamás uveden na sporném seznamu, nejprve jako „Hamás-Izz al-Din al-Qassem (teroristické křídlo hnutí Hamás)“, následně jako „Hamás“, včetně „Hamás-Izz al-Din al-Qassem”“, přičemž tento posledně uvedený název je uveden ve sporných aktech ( 10 ).

17. Spornými akty Rada v návaznosti na přezkum stanovený v čl. 1 odst. 6 společného postoje 2001/931 ponechala název Hamás na sporném seznamu ( 11 ).

18. Pokud jde o odůvodnění těchto aktů, tyto akty uvádějí následující: – Rada ověřila, že příslušné orgány podle čl. 1 odst. 4 společného postoje Rady 2001/931 přijaly ve vztahu ke všem osobám, skupinám a subjektům uvedeným na sporném seznamu rozhodnutí o tom, že byly zapojeny to teroristických činů ve smyslu čl. 1 odst. 2 a 3 tohoto společného postoje, a také došla k závěru, že na osoby, skupiny a subjekty by se měla i nadále vztahovat omezující opatření ( 12 ); – všem osobám, skupinám a subjektům, u nichž to bylo prakticky možné, poskytla Rada odůvodnění, proč byly na sporný seznam zařazeny ( 13 ); – oznámením zveřejněným v Úředním věstníku Evropské unie informovala Rada osoby, skupiny a subjekty zařazené na sporný seznam, že se rozhodla je na něm ponechat a Rada dotyčné osoby, skupiny a subjekty rovněž informovala o možnosti požádat Radu o odůvodnění jejich zařazení na tento seznam v případě, že jim toto odůvodnění ještě nebylo sděleno ( 14 ); – při provádění přezkumu sporného seznamu zohlednila Rada připomínky, jež jí dotčené osoby, skupiny a subjekty předložily, jakož i aktualizované informace o vnitrostátním statusu osob a subjektů zařazených na seznam, které získala od příslušných vnitrostátních orgánů ( 15 ).

19. Pokud jde o zařazení Hamásu na sporný seznam, důvodové zprávy sporných aktů (dále jen „důvodové zprávy“) uvádějí jednak rozhodnutí Secretary of State for the Home Department (ministr vnitra Spojeného království) ( 16 ) ze dne 29. března 2001 a jednak tři rozhodnutí přijatá orgány Spojených států amerických v letech 1995, 1997 a 2001 (dále jen „rozhodnutí orgánů Spojených států“) ( 17 ).

20. V hlavní části důvodových zpráv Rada poté, co uvedla, že vnitrostátní rozhodnutí představují rozhodnutí příslušných orgánů ve smyslu čl. 1 odst. 4 společného postoje 2001/931 a že tato rozhodnutí jsou i nadále platná, dospěla k závěru, že každé z uvedených rozhodnutí poskytuje dostatečné důvody pro zařazení Hamásu na sporný seznam, a uvedla, že důvody pro jeho zařazení na tento seznam zůstávají v platnosti a že je tedy třeba jeho název ponechat na uvedeném seznamu.

21. V přílohách k důvodovým zprávám Rada uvedla popis vnitrostátních právních předpisů, na jejichž základě byla přijata vnitrostátní rozhodnutí, představení definic pojmů „terorismus“ obsažených v těchto právních předpisech, popis postupů pro přezkum těchto rozhodnutí, popis skutků, z nichž vycházely vnitrostátní orgány, a zjištění, že tyto skutky představovaly teroristické činy ve smyslu čl. 1 odst. 3 společného postoje 2001/931.

22. Sporné akty a důvodové zprávy byly přijaty Radou v rámci písemného postupu ve smyslu čl. 12 odst. 1 jednacího řádu tohoto orgánu.

IV. Řízení před Tribunálem a napadený rozsudek

23. Podáním došlým kanceláři Tribunálu dne 17. května 2018 podal Hamás žalobu na základě článku 263 SFEU znějící na zrušení rozhodnutí 2018/475 a prováděcího nařízení 2018/468 v rozsahu, v němž se jej týkaly. Vzhledem k tomu, že tyto akty byly zrušeny a nahrazeny rozhodnutím 2018/1084 a prováděcím nařízením 2018/1071, Hamás upravil svá původní návrhová žádání tak, aby jeho žaloba zněla rovněž na zrušení těchto posledně uvedených aktů v rozsahu, v němž se jej týkaly.

24. Na podporu své žaloby Hamás uplatnil sedm žalobních důvodů, přičemž první z nich vycházel z porušení čl. 1 odst. 4 společného postoje 2001/931, druhý z pochybení ve vztahu k věcné správnosti skutkových zjištění, třetí z nesprávného posouzení ohledně teroristické povahy organizace Hamás, čtvrtý z porušení zásady nevměšování, pátý z nedostatečného zohlednění vývoje situace z důvodu uplynutí času, šestý z porušení povinnosti uvést odůvodnění a sedmý z porušení zásady dodržování práva na obhajobu a práva na účinnou soudní ochranu. V odpovědi na otázku, kterou mu Tribunál položil v rámci organizačního procesního opatření, Hamás vznesl osmý žalobní důvod, vycházející z toho, že důvodové zprávy nebyly ověřeny.

25. Ohledně prvního až sedmého žalobního důvodu Tribunál nejprve rozhodl, že odůvodnění týkající se rozhodnutí orgánů Spojených států bylo nedostatečné, takže sporné akty z těchto rozhodnutí nemohly vycházet, a při dalším přezkumu žaloby omezil své posouzení na tyto akty v rozsahu, v němž byly založeny na rozhodnutí Secretary of State for the Home Department z roku 2001 ( 18 ). V návaznosti na tento přezkum Tribunál zamítl dotčené žalobní důvody jako neopodstatněné v rozsahu, v němž se uvedené akty zakládaly na tomto posledně uvedeném rozhodnutí ( 19 ).

26. Pokud jde o osmý žalobní důvod, Tribunál jej nejprve prohlásil za přípustný jako nepominutelný důvod ( 20 ) a poté uvedl, že důvodové zprávy sporných aktů nebyly podepsány předsedou Rady a jejím generálním tajemníkem, i když byly obsaženy v dokumentech odlišných od těchto aktů, a zejména na základě judikatury vycházející z rozsudku ze dne 15. června 1994, Komise v. BASF a další ( 21 ), Tribunál rozhodl, že tyto akty byly přijaty v rozporu s čl. 297 odst. 2 druhým pododstavcem SFEU a že porušení této podstatné formální náležitosti muselo vést k jejich zrušení ( 22 ). V důsledku toho Tribunál vyhověl osmému žalobnímu důvodu a tytéž akty zrušil v rozsahu, v němž se týkaly Hamásu.

V. Řízení před Soudním dvorem a návrhová žádání účastníků řízení

27. Dne 14. listopadu 2019 podala Rada proti napadenému rozsudku kasační opravný prostředek a dne 15. března 2021 odpověděla na otázky k písemným odpovědím položené Soudním dvorem. Rada navrhuje, aby Soudní dvůr zrušil napadený rozsudek a zamítl žalobu podanou v prvním stupni, jakož i uložil Hamásu náhradu nákladů řízení v obou stupních.

28. Hamás navrhuje, aby Soudní dvůr zamítl kasační opravný prostředek a uložil Radě náhradu nákladů řízení v obou stupních.

VI. Analýza

29. Na podporu svého kasačního opravného prostředku Rada uplatňuje dva důvody, přičemž první z nich vychází z toho, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení při posouzení osmého žalobního důvodu, který vycházel z toho, že důvodové zprávy sporných aktů nebyly ověřeny, a druhý z toho, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když rozhodl, že rozhodnutí orgánů Spojených států nepředstavovala dostatečný základ pro zařazení Hamásu na sporný seznam.

A. K prvnímu důvodu kasačního opravného prostředku, který vychází z toho, že důvodové zprávy sporných aktů nebyly ověřeny

30. První důvod kasačního opravného prostředku vychází z nesprávného právního posouzení při posouzení osmého žalobního důvodu, který se týkal toho, že důvodové zprávy sporných aktů nebyly ověřeny.

31. V projednávané věci je nesporné, že Rada v souladu s praxí zavedenou při přijímání omezujících opatření v rámci SZBP jednak zveřejnila sporné akty v řadě L Úředního věstníku Evropské unie a jednak sdělila tyto akty a důvodové zprávy k nim Hamásu, jakož i ostatním dotčeným osobám a subjektům ( 23 ). Je rovněž nesporné, že zatímco tyto akty byly podepsány předsedou a generálním tajemníkem Rady, znění těchto důvodových zpráv zaslané Hamásu dopisem s těmito akty nebylo nikým podepsáno ( 24 ).

32. V napadeném rozsudku Tribunál nejprve uvedl, že důvodové zprávy sporných aktů nebyly podepsány předsedou Rady a jejím generálním tajemníkem, i když byly obsaženy v dokumentech odlišných od těchto aktů, a poté rozhodl, že uvedené akty byly přijaty v rozporu s čl. 297 odst. 2 druhým pododstavcem SFEU, jakož i s článkem 15 jednacího řádu Rady, a že porušení této podstatné formální náležitosti muselo vést ke zrušení týchž aktů ( 25 ).

33. Pro přijetí tohoto závěru Tribunál v podstatě použil následující úvahy: – čl. 297 odst. 2 druhý pododstavec SFEU stanoví, že nelegislativní akty přijaté v podobě nařízení, směrnic a rozhodnutí, ve kterých není uvedeno, komu jsou určena, podepisuje předseda orgánu, který je přijal, a článek 15 jednacího řádu Rady stanoví, že znění aktů přijatých tímto orgánem podepisuje předseda a generální tajemník ( 26 ); – jak vyplývá z rozsudku Komise v. BASF a další, ověření aktů jejich podpisem sleduje zajištění právní jistoty a představuje podstatnou formální náležitost, jejíž porušení může vést k žalobě na neplatnost ( 27 ); – protože podle čl. 296 druhého pododstavce SFEU musí akty přijaté Radou obsahovat odůvodnění a v souladu s rozsudkem Komise v. BASF a další tvoří výrok a odůvodnění nedílný celek, vyplývá z toho, že pokud jsou akt a důvodová zpráva, která jej doplňuje o odůvodnění, obsaženy v rozdílných dokumentech, musí být akt i důvodová zpráva ověřeny ( 28 ).

34. Mimoto v odpovědi na argumenty Rady Tribunál uvedl následující: – i když se podle judikatury Soudního dvora může zveřejnění zmrazení finančních prostředků v Úředním věstníku Evropské unie omezit na výrok a obecné odůvodnění, tato „odchylka“ nicméně nemá žádný vliv na povinnost podle čl. 297 odst. 2 druhého pododstavce SFEU a článku 15 jednacího řádu Rady je podepsat ( 29 ); – Rada nemůže ověření sporných aktů jejich podpisem nahradit „popisem postupu, který byl v Radě použit k přijetí těchto aktů“, upraveným v čl. 12 odst. 1 jejího jednacího řádu ( 30 ); – neověření důvodových zpráv sporných aktů představuje porušení podstatné formální náležitosti, které vede ke zrušení těchto aktů, i když na rozdíl od skutkových okolností, které vedly k rozsudku Komise v. BASF a další, není zpochybněna shoda mezi zněním těchto důvodových zpráv oznámeným Hamásu a zněním přijatým Radou ( 31 ); – toto porušení podstatné formální náležitosti musí samo o sobě vést ke zrušení sporných aktů ( 32 ).

35. Rada ve svém kasačním opravném prostředku tvrdí, že zaprvé sporné akty podepsala; zadruhé oddělila důvodové zprávy od těchto aktů a v souladu s judikaturou Tribunálu ( 33 ) zaslala výňatek z dokumentu, který obsahoval část těchto důvodových zpráv týkající se Hamásu, pouze tomuto hnutí; zatřetí ve věci, ve které byl vydán rozsudek Komise v. BASF a další, kolegium komisařů přijalo rozhodnutí, které neodpovídalo některým jazykovým verzím ani zveřejněným verzím oznámeným dotčeným subjektům, zatímco v projednávané věci jednak není prokázáno, ani dokonce tvrzeno, že by se důvodové zprávy, které byly zaslány Hamásu, lišily od důvodových zpráv přijatých Radou, a jednak znění sporných aktů a důvodových zpráv byla přijata podle stejného postupu, upraveného v čl. 12 odst. 1 jednacího řádu Rady; začtvrté dokument, který byl oznámen Hamásu, obsahoval elektronický podpis, elektronickou pečeť a elektronické časové razítko; zapáté z rozsudku Komise v. BASF a další nevyplývá, že dokument obsahující důvodové zprávy musí být podepsán samostatně předsedou a generálním tajemníkem Rady; zašesté dopisy zaslané Hamásu byly orazítkovány generálním sekretariátem Rady, i když neuváděly konkrétního odesílatele z důvodu obezřetnosti ve vztahu k zaměstnancům generálního sekretariátu, protože tyto dopisy jsou určeny subjektům a osobám zapojeným do teroristických činů. Kromě toho Rada ve své odpovědi na otázky k písemné odpovědi položené Soudním dvorem rozlišuje na jedné straně ověření aktu, které zahrnuje jeho vymahatelnost a vyplývá buď z jeho zveřejnění, nebo z jeho oznámení, a na straně druhé povinnost podepsat akt, která má odlišný účel zajistit nezměnitelnost přijatého textu a stanovit vůli dotčeného orgánu.

36. Hamás odpovídá, že zaprvé odůvodnění aktu musí být ověřeno, pokud je od něj odděleno, jelikož je neoddělitelné od jeho výroku; zadruhé okolnost, že Rada odděluje individuální důvodové zprávy od výroku sporných aktů, neodůvodňuje odchylku od pravidel týkajících se ověřování; zatřetí průběh postupu v Radě a soulad důvodových zpráv přijatých Radou s důvodovými zprávami oznámenými Hamásu nenahrazují neověření; začtvrté ověřit akty přijaté Radou lze pouze vlastnoručním, nikoli elektronickým podpisem, a to tím spíše že důvodové zprávy byly zaslány Hamásu poštou; zapáté důvodové zprávy musí být ověřeny s přihlédnutím k zásadě neoddělitelnosti odůvodnění a výroku aktu a k zájmu dotčených osob, aby bylo zajištěno, že akt byl skutečně přijat dotčeným orgánem a odpovídá jeho vůli; zašesté skutečnost, že oznamovací dopisy byly orazítkovány generálním sekretariátem Rady, není uvedena v napadeném rozsudku, a není tedy relevantní v rámci projednávaného kasačního opravného prostředku.

37. Jak bude rozvedeno v následujících bodech, mám za to, že úvahy Tribunálu jsou chybné v několika ohledech: – nejprve čl. 297 odst. 2 první pododstavec SFEU se nepoužije na důvodové zprávy týkající se zařazení a ponechání na seznamu osob, skupin a subjektů dotčených individuálními omezujícími opatřeními; – dále ani čl. 297 odst. 2 první pododstavec, i za předpokladu, že by byl použitelný v projednávané věci, ani článek 15 jednacího řádu Rady neukládají povinnost podepisovat důvodové zprávy, pokud byly akty, se kterými jsou neoddělitelně spojeny, podepsány; – konečně samostatný podpis důvodových zpráv není nezbytný ani ve smyslu článku 296 SFEU, aniž je dotčena zásada neoddělitelnosti výroku a odůvodnění aktu, uvedená Tribunálem.

38. Před zahájením této analýzy však posoudím na úvod vztah mezi povinností podepisovat akty Rady a povinností je ověřovat, v reakci na argument Rady, podle kterého povinnost podepsat sporné akty nespadá pod povinnost je ověřit.

1. Ke vztahu mezi povinností podepisovat akty Rady a povinností je ověřovat

39. Osmý žalobní důvod, kterému Tribunál vyhověl, vycházel z toho, že důvodové zprávy „nebyly ověřeny“, což bylo způsobeno tím, že nebyly podepsány ( 34 ). Tribunál tedy postavil nepodepsání důvodových zpráv na roveň jejich neověření.

40. V důsledku toho je otázka, zda čl. 297 odst. 2 první pododstavec SFEU nebo článek 15 jednacího řádu Rady ukládají povinnost podepsat samostatně důvodové zprávy, pokud byly akty, se kterými jsou neoddělitelně spojeny, podepsány, základem pro otázku, zda podpis sporných aktů zahrnuje i ověření těchto aktů, jakož i jakéhokoli souvisejícího aktu přijatého společně Radou, stejně jako důvodové zprávy, vzhledem k ustálené praxi Rady a dalších unijních orgánů nepodepisovat samostatně přílohy k jejich aktům.

41. V odpovědi na otázky k písemné odpovědi položené Soudním dvorem Rada rozlišuje na jedné straně ověření aktu, které zahrnuje jeho vymahatelnost a vyplývá buď z jeho zveřejnění, nebo z jeho oznámení, a na straně druhé podepsání aktu, které má odlišný účel zajistit nezměnitelnost přijatého textu a stanovit vůli orgánu.

42. S tímto výkladem nelze souhlasit. Sama Rada totiž ve svém písemném vyjádření uvádí, že účelem povinnosti podpisu je „zajistit nezměnitelnost přijatého textu a stanovit vůli orgánu“, když zejména dodává, že podpis aktu potvrzuje, že tento akt „byl řádně přijat a že jeho obsah věrně odráží to, co bylo rozhodnuto“. Domnívám se však, že tyto vlastnosti jsou vlastní ověření aktu Rady od okamžiku, kdy mají zaručit, že tento akt byl skutečně přijat dotčeným orgánem.

43. Kromě toho, i když znění článku 15 jednacího řádu Rady pouze zmiňuje povinnost podepsat akty Rady bez dalšího upřesnění, domnívám se nicméně, že tato povinnost slouží pouze k zaručení, že akt byl přijat jménem orgánu, který signatáři zastupují, a je tedy „ověřený“.

44. V tomto ohledu podotýkám, že článek 11 a článek 18 jednacího řádu Evropské komise ( 35 ) výslovně stanoví, že schválené zápisy „jsou ověřeny podpisem předsedy a generálního tajemníka“ a akty přijaté písemným postupem „jsou ověřeny podpisem generálního tajemníka umístěným na poslední straně denního zápisu“ ( 36 ). Z těchto článků tedy jasně vyplývá, že cílem povinnosti podepisovat akty přijaté Komisí je jejich ověření.

45. Článek 79 jednacího řádu Evropského parlamentu ( 37 ), nadepsaný „Podepisování přijatých aktů a jejich zveřejňování“, stanoví v prvním pododstavci, že „[p]o provedení konečné právně-jazykové redakce přijatého textu […] a po kontrole řádného dokončení všech postupů podepíše předseda a generální tajemník akty přijaté řádným legislativním postupem“. Ačkoli toto ustanovení nezmiňuje ověření, domnívám se, že cílem podpisu aktu je především zajistit soulad s postupem pro přijetí tohoto aktu, a tedy pravost přijatého aktu.

46. V důsledku toho mám za to, že hlavním cílem povinnosti podepisovat akty orgánů Unie je jejich ověření.

47. Naopak mám za to, že zveřejnění nebo případně oznámení aktů, které Rada staví na roveň ověření aktů, má odlišný cíl zaručit vymahatelnost těchto aktů vůči třetím osobám a umožnit tak jejich vstup v platnost nebo jejich uplatňování.

48. Tribunál se tedy podle mého názoru při posuzování dosahu povinnosti podepisovat akty Rady v závislosti na povinnosti ověření těchto aktů nedopustil nesprávného právního posouzení.

2. K dosahu povinnosti podpisu ve smyslu čl. 297 odst. 2 prvního pododstavce SFEU ve vztahu k důvodovým zprávám týkajícím se omezujících opatření

49. Podle článku 297 odst. 2 prvního pododstavce SFEU nelegislativní akty přijaté zejména v podobě nařízení a směrnic, jako jsou sporné akty, jakož i rozhodnutí, ve kterých není uvedeno, komu jsou určena, podepisuje předseda orgánu, který je přijal, zatímco na základě třetího pododstavce tohoto ustanovení se ostatní směrnice a rozhodnutí, ve kterých je uvedeno, komu jsou určena, oznamují těm, jimž jsou určeny, a nabývají účinku tímto oznámením.

50. V tomto ohledu je třeba poukázat na zvláštní povahu takových aktů Rady, které ukládají omezující opatření přijatá v rámci SZBP, jako jsou sporné akty, které jsou v rozsahu, v jakém zakazují určité kategorii obecně a abstraktně určených adresátů zejména poskytnout finanční zdroje a hospodářské prostředky k dispozici osobám a subjektům, jejichž jména jsou uvedena na seznamech obsažených v jejich přílohách, akty s obecnou působností a zároveň představují řadu individuálních rozhodnutí vůči uvedeným osobám a subjektům ( 38 ).

51. Kromě toho je to právě individuální povaha těchto aktů, která na základě čl. 275 druhého pododstavce SFEU a čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU poskytuje přístup k unijnímu soudu ( 39 ), přičemž Soudní dvůr není v zásadě příslušný na základě čl. 275 prvního pododstavce SFEU, pokud jde o ustanovení týkající se SZBP, ani pokud jde o akty přijaté na jejich základě.

52. Mimoto judikatura stanovila rovněž v závislosti na individuální povaze dotčených aktů, jakož i citlivé povaze informací, se kterými se akt pojí, že podrobné zveřejnění skutečností vytýkaných dotyčným osobám může nejen narážet na naléhavé důvody obecného zájmu, avšak rovněž zasahovat do oprávněných zájmů dotčených osob a subjektů v tom, že může vážně poškodit jejich pověst ( 40 ).

53. Na rozdíl od obecných kritérií pro zařazení, která uvádějí důvody, proč Rada přijímá omezující opatření v rámci dané věci, a spadají do obecné povahy aktu a jeho odůvodnění, proto konkrétní důvody, na nichž je založeno zařazení každé osoby, skupiny nebo subjektu, na něž se tato opatření vztahují, spadají do individuální povahy tohoto aktu a nemusí být nutně Radou zveřejněny ( 41 ).

54. V projednávané věci je třeba konstatovat, že v souladu s judikaturou citovanou v bodě 50 tohoto stanoviska představují sporné akty, přestože se jedná o akty s obecnou působností, rovněž „individuální rozhodnutí“ vůči Hamásu v rozsahu, v němž se Hamásu týkají.

55. Tudíž pro účely použití čl. 297 odst. 2 SFEU je třeba rozlišit jednak části sporných aktů, které spadají pod jejich povahu aktů s obecnou působností, a zakládají tak povinnost podpisu stanovenou v prvním pododstavci tohoto ustanovení, a jednak části těchto aktů, které spadají pod jejich povahu individuálních rozhodnutí, a zakládají tak povinnost oznámení v souladu s třetím pododstavcem uvedeného ustanovení.

56. V tomto ohledu, i když samotné sporné akty mají obecnou působnost a musely být podepsány na základě čl. 297 odst. 2 prvního pododstavce SFEU, jakož i zveřejněny ve smyslu druhého pododstavce tohoto ustanovení, je podle mého názoru zjevné, že důvodové zprávy, které se týkají individuálních důvodů pro zařazení osob dotčených omezujícími opatření, v projednávané věci Hamásu, nespadají pod obecnou povahu těchto aktů, ale spíše pod jejich individuální povahu. Individuální a důvěrná povaha těchto důvodů kromě toho odůvodňuje skutečnost, že v souladu s judikaturou citovanou v bodě 52 tohoto stanoviska nejsou tyto individuální důvody zveřejněny v Úředním věstníku Evropské unie.

57. Domnívám se proto, že důvodové zprávy sporných aktů nespadají do působnosti čl. 297 odst. 2 prvního pododstavce SFEU, ale stejně jako jakékoli rozhodnutí, které určuje osobu, které je určeno, do působnosti třetího pododstavce tohoto ustanovení, které neuvádí povinnost podpisu a podmiňuje nabytí účinnosti takového rozhodnutí jeho oznámením.

58. Z toho vyplývá, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když rozhodl, že za okolností projednávané věci stanovil čl. 297 odst. 2 SFEU povinnost podpisu důvodových zpráv sporných aktů.

59. V každém případě, jak bude upřesněno v bodech 60 až 67 tohoto stanoviska, i v případě, že by bylo rozhodnuto, že se čl. 297 odst. 2 SFEU v projednávané věci použije, mám za to, že toto ustanovení v projednávané věci neukládá povinnost podepsat důvodové zprávy sporných aktů samostatně.

3. K dosahu povinnosti podpisu ve smyslu čl. 297 odst. 2 prvního pododstavce SFEU nebo článku 15 jednacího řádu Rady ve vztahu k důvodovým zprávám spojeným se spornými akty

60. Zaprvé je třeba připomenout, že čl. 297 odst. 2 první pododstavec SFEU stanoví, že „nelegislativní akty“ přijaté Radou podepisuje její předseda. Téměř totožně článek 15 jednacího řádu Rady stanoví, že „znění aktů“ přijatých Radou podepisuje předseda úřadující při jejich přijetí a generální tajemník.

61. Podle jejich znění tudíž výše uvedená ustanovení ukládají podpis (znění) aktů přijatých Radou a nerozšiřují nutně tuto povinnost na přílohy těchto aktů.

62. Zadruhé uvádím, že nepominutelnost důvodu vycházejícího z porušení pravidel o ověřování unijních aktů je vysvětlena především důvody spočívajícími v právní jistotě a potřebami vlastními soudnímu přezkumu ( 42 ). V rozsudku Komise v. BASF a další, na kterém založil Tribunál své úvahy ( 43 ), Soudní dvůr totiž rozhodl, že ověření aktů Komise podpisy předsedy a výkonného tajemníka, stanovené článkem 12 jednacího řádu tohoto orgánu, který byl v platnosti v době sporného rozhodnutí, mělo zajistit právní jistotu, která ukládá, že třetí osoby musí mít prostředek k ověření, že akty, které byly zveřejněny nebo oznámeny, odpovídají aktům, které byly přijaty, a představuje podstatnou formální náležitost, jejíž porušení může vést k žalobě na neplatnost ( 44 ).

63. V projednávané věci jednak Rada prokázala, aniž to bylo zpochybněno, že důvodové zprávy byly neoddělitelně spojeny se spornými akty během postupu schvalování těchto aktů upraveného v článku 12 jejího jednacího řádu a že jakákoli změna dokumentů přijatých v této souvislosti byla nemožná z důvodu použití informačních prostředků, jako je elektronický podpis, elektronická pečeť a elektronické časové razítko těchto dokumentů.

64. Kromě toho Hamás neprokázal, ani dokonce netvrdil, že znění důvodových zpráv přijatých Radou neodpovídalo znění, které mu bylo zasláno Radou, a nedovolává se žádného jiného důkazu nebo okolnosti, které by mohly vyvrátit domněnku platnosti, která se vztahuje na akty unijních orgánů ( 45 ). Tribunál se v napadeném rozsudku v podstatě omezil na posouzení tohoto aspektu za neúčinný, jelikož sporné akty a jejich důvodové zprávy byly obsaženy v odlišných dokumentech ( 46 ).

65. Podle mého názoru, pokud podpis aktu musí být považován za prostředek k ověření vůle jeho autora a orgánu, který zastupuje k přijetí tohoto aktu ( 47 ), domnívám se, že v projednávané věci je prokázáno, že předseda a generální tajemník Rady při podpisu sporných aktů projevili vůli tohoto orgánu přijmout sporná omezující opatření vůči Hamásu, včetně jeho ponechání na sporném seznamu, s ohledem na důvody pro toto ponechání, uvedené výslovně v důvodových zprávách těchto aktů. Ostatně tytéž akty uváděly skutečnost, že Rada poskytla, pokud to bylo prakticky možné, všem osobám, skupinám a subjektům důvodovou zprávu, která odůvodňovala jejich zařazení na sporný seznam ( 48 ), a důvodové zprávy byly neoddělitelně spojeny s uvedenými akty při postupu přijímání těchto aktů ( 49 ).

66. Mám tedy za to, že se Tribunál dopustil nesprávního právního posouzení, když rozhodl, že za okolností projednávané věci článek 15 jednacího řádu Rady ukládal, aby její předseda a generální tajemník podepsali důvodové zprávy sporných aktů samostatně za účelem ověření jejich pravosti.

67. Stejné úvahy je podle mého názoru třeba přijmout, pokud jde o povinnost podpisu stanovenou v čl. 297 odst. 2 prvním pododstavci SFEU v případě, že by na rozdíl od závěru, ke kterému jsem dospěl v bodech 49 až 59 tohoto stanoviska, měl Soudní dvůr za to, že toto ustanovení se v projednávané věci použije ( 50 ).

4. K dosahu povinnosti podepisovat důvodové zprávy aktů Rady s ohledem na povinnost uvést odůvodnění ve smyslu čl. 296 druhého pododstavce SFEU a na zásadu, podle které výrok a odůvodnění rozhodnutí tvoří neoddělitelný celek

68. Podle článku 296 druhého pododstavce SFEU musí být právní akty odůvodněny. Mimoto podle judikatury Tribunálu uvedené v napadeném rozsudku tvoří výrok a odůvodnění rozhodnutí neoddělitelný celek ( 51 ).

69. Vyvstává tedy otázka, zda, jak rozhodl Tribunál v napadeném rozsudku, na základě této neoddělitelné povahy výroku a odůvodnění sporných aktů musely být důvodové zprávy těchto aktů, jelikož doplňovaly jejich odůvodnění a byly obsaženy v odlišných dokumentech od těchto aktů, podepsány předsedou a generálním tajemníkem Rady.

70. Přitom se zaprvé domnívám, že v souladu se závěrem obsaženým v bodě 65 tohoto stanoviska platí podpis sporných aktů rovněž jako podpis, a tedy ověření, odpovídajících důvodových zpráv, což bez dalšího stačí ke zpochybnění závěru Tribunálu.

71. Aniž je dotčena zásada, že výrok a odůvodnění rozhodnutí představují neoddělitelný celek, domnívám se totiž, že když předseda a generální tajemník Rady podepsali sporné akty, projevili vůli tohoto orgánu přijmout jak tyto akty, tak i takové dokumenty, jako jsou důvodové zprávy, které byly neoddělitelně spojeny s uvedenými akty při postupu přijímání těchto aktů, a, jak jsem uvedl v bodě 65 tohoto stanoviska, byly v týchž aktech uvedeny.

72. Zadruhé mám v každém případě za to, že v souladu s judikaturou citovanou v bodě 50 tohoto stanoviska představují důvodové zprávy sporných aktů týkající se specificky Hamásu individuální rozhodnutí přijatá ve vztahu k Hamásu a nespadají do povahy aktů s obecnou působností těchto aktů ve smyslu čl. 297 odst. 2 prvního pododstavce SFEU. Toto zjištění je potvrzeno okolností, že individuální důvody pro zařazení osob a subjektů dotčených omezujícími opatřeními nejsou zveřejněny, ale jsou sdělovány výhradně těmto osobám a subjektům v souladu s judikaturou citovanou v bodě 52 tohoto stanoviska. Tyto individuální důvody tedy nepředstavují nezbytný doplněk odůvodnění uvedených aktů jako aktů s obecnou působností.

73. V tomto ohledu podotýkám, že v bodě 67 rozsudku Komise v. BASF a další, dovolávaném Tribunálem v napadeném rozsudku, se Soudní dvůr omezil na konstatování, že výrok a odůvodnění rozhodnutí představují neoddělitelný celek pro účely rozhodnutí, že na základě zásady kolegiality, která upravuje fungování tohoto orgánu, bylo nutné, aby výrok a odůvodnění byly přijaty kolegiem komisařů. Otázkou vznesenou v této věci byl tedy nesoulad mezi zněním rozhodnutí přijatým kolegiem komisařů na jedné straně a zněním téhož rozhodnutí, zveřejněným a oznámeným některým adresátům na straně druhé ( 52 ).

74. Naproti tomu je situace v projednávané věci radikálně odlišná, jelikož v souladu s judikaturou citovanou v bodě 50 tohoto stanoviska představují sporné akty jak akty s obecnou působností, které obsahují odůvodnění odpovídající jejich povaze, tak i individuální rozhodnutí obsahující konkrétní odůvodnění. Kromě toho, jak jsem uvedl v bodě 64 tohoto stanoviska, není ani zpochybněna shoda mezi zněním důvodových zpráv, které byly sděleny Hamásu, a zněním přijatým Radou.

75. Tribunál se tudíž dopustil nesprávného právního posouzení, když rozhodl, že čl. 296 druhý pododstavec SFEU s přihlédnutím k zásadě, podle které představují výrok a odůvodnění rozhodnutí neoddělitelný celek, ukládal Radě za okolností projednávané věci povinnost, aby podepsala samostatně důvodové zprávy sporných aktů jako nutný doplněk odůvodnění těchto aktů.

5. Závěry

76. Vzhledem k výše uvedenému se domnívám, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když rozhodl, že Rada porušila podstatnou formální náležitost tím, že důvodové zprávy sporných aktů nebyly ověřeny podpisy předsedy a generálního tajemníka tohoto orgánu, i když byly obsaženy v odlišných dokumentech ( 53 ).

77. Článek 297 odst. 2 první pododstavec SFEU, ani článek 15 jednacího řádu Rady, ani dále čl. 296 druhý pododstavec SFEU, vykládaný ve světle zásady, podle které výrok a odůvodnění rozhodnutí představují neoddělitelný celek, totiž neukládaly povinnost, aby za okolností projednávané věci byly důvodové zprávy sporných aktů specificky podepsány předsedou a generálním tajemníkem Rady.

78. Navrhuji tedy prvnímu důvodu vyhovět, a v důsledku toho zrušit napadený rozsudek.

B. K druhému důvodu kasačního opravného prostředku, který vychází z pochybení při posouzení rozhodnutí orgánů Spojených států jako základu sporných aktů

79. V druhém důvodu svého kasačního opravného prostředku Rada tvrdí, že se Tribunál dopustil pochybení, když rozhodl, že rozhodnutí orgánů Spojených států nepředstavovala dostatečný základ pro zařazení Hamásu na sporný seznam.

80. Poznamenávám, že podle čl. 169 odst. 1 jednacího řádu Soudního dvora musí návrhová žádání v kasačním opravném prostředku směřovat k úplnému nebo částečnému zrušení rozhodnutí Tribunálu.

81. V projednávané věci se druhým důvodem svého kasačního opravného prostředku Rada domáhá nikoli zrušení, byť částečného, výroku napadeného rozsudku, ale pouze změny některého z jeho odůvodnění ohledně prvního až sedmého žalobního důvodu ( 54 ).

82. Pokud jde o návrh na zrušení sporných aktů, Rada totiž měla úspěch v prvním stupni ohledně prvního až sedmého žalobního důvodu a domáhá se pouze nahrazení odůvodnění týkajícího se těchto důvodů, které Soud odmítl. Jak vyplývá ze samotného znění kasačního opravného prostředku, Rada pouze vyjadřuje svůj „nesouhlas s úvahami Tribunálu“ a nenavrhuje zrušení napadeného rozsudku, ale činí závěr, že se Tribunál dopustil nesprávných právních posouzení „při úvahách, které rozvíjí“ v tomto rozsudku.

83. Rada kromě toho neuvádí žádný argument na podporu přípustnosti druhého důvodu svého kasačního opravného prostředku. Vyzývá Soudní dvůr, aby rozhodl o otázce dostatečnosti rozhodnutí orgánů Spojených států jako základu pro sporné akty, vzhledem k dopadu této otázky na projednávané věci a protože Tribunál rozhodl ve stejném smyslu v jiných věcech.

84. V tomto ohledu připomínám, že překážka věci rozsouzené se týká pouze odůvodnění rozsudku, které je nezbytnou oporou jeho výrokové části, takže je od ní neoddělitelné ( 55 ). Proto, když soud Evropské unie zruší rozhodnutí, na důvody, kterými tento soud odmítl některé argumenty dovolávané účastníky řízení, se nevztahuje překážka věci rozsouzené ( 56 ).

85. Argumenty Rady tedy nestačí k prokázání přípustnosti dotčeného důvodu kasačního opravného prostředku podle čl. 169 odst. 1 jednacího řádu.

86. Podle mého názoru by proto měl být druhý důvod kasačního opravného prostředku odmítnut jako nepřípustný.

VII. K žalobě před Tribunálem

87. Podle článku 61 statutu Soudního dvora Evropské unie, pokud Soudní dvůr zruší rozhodnutí Tribunálu, může vydat sám konečné rozhodnutí ve věci, pokud to soudní řízení dovoluje.

88. Domnívám se, že tomu tak v projednávané věci je.

89. Pokud jde o osmý žalobní důvod, navrhuji jej zamítnout na základě bodů 30 až 78 tohoto stanoviska.

90. Pokud jde o první až sedmý žalobní důvod, je třeba konstatovat, že tyto byly Tribunálem zamítnuty, a tedy vzhledem k tomu, že Hamás nepodal vedlejší kasační opravný prostředek proti zamítnutí dotčených důvodů, zrušení napadeného rozsudku nezpochybňuje tento rozsudek v rozsahu, v němž Tribunál zamítl uvedené důvody ( 57 ).

91. Za těchto podmínek navrhuji zamítnout žalobu podanou Hamásem k Tribunálu.

VIII. K nákladům řízení

92. Podle článku 184 odst. 2 jednacího řádu Soudního dvora, je-li opravný prostředek opodstatněný a Soudní dvůr vydá sám konečné rozhodnutí ve věci, rozhodne o nákladech řízení.

93. Na základě článku 138 odst. 1 tohoto řádu, použitelného na řízení o kasačním opravném prostředku na základě čl. 184 odst. 1 tohoto řádu, se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval.

94. Vzhledem k tomu, že Hamás neměl ve věci úspěch, navrhuji mu uložit, že kromě toho, že ponese vlastní náklady řízení, nahradí i náklady řízení vynaložené Radou.

IX. Závěry

95. S ohledem na výše uvedené úvahy navrhuji Soudnímu dvoru: – zrušit rozsudek Tribunálu Evropské unie ze dne 4. září 2019, Hamás v. Rada (T‑308/18, EU:T:2019:557); – zamítnout žalobu podanou Hamásem k Tribunálu; – uložit Hamásu, že ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené Radou Evropské unie.

( 1 ) – Původní jazyk: francouzština.

( 2 ) – T‑308/18, dále jen „napadený rozsudek“, EU:T:2019:557.

( 3 ) – Úř. věst. 2018, L 79, s. 26.

( 4 ) – Úř. věst. 2018, L 79, s. 7.

( 5 ) – Úř. věst. 2018, L 194, s. 144.

( 6 ) – Úř. věst. 2018, L 194, s. 23.

( 7 ) – Úř. věst. 2009, L 325, s. 35.

( 8 ) – Společný postoj Rady ze dne 27. prosince 2001 o uplatnění zvláštních opatření k boji proti terorismu (Úř. věst. 2001, L 344, s. 93; Zvl. vyd. 18/01, s. 217).

( 9 ) – Tento seznam byl stanoven rozhodnutím Rady 2001/927/ES ze dne 27. prosince 2001, kterým se stanoví seznam podle čl. 2 odst. 3 nařízení č. 2580/2001 (Úř. věst. 2001, L 344, s. 83), a byl pravidelně aktualizován následnými akty Rady, a zejména spornými akty.

( 10 ) – Viz napadený rozsudek, body 10 a 26.

( 11 ) – Tento seznam je v totožném znění uveden v přílohách čtyř sporných aktů.

( 12 ) – Viz bod 5 odůvodnění rozhodnutí 2018/475 a nařízení 2018/468, jakož i tentýž bod odůvodnění rozhodnutí 2018/1084 a nařízení 2018/1071.

( 13 ) – Viz bod 2 odůvodnění nařízení 2018/468 a nařízení 2018/1071.

( 14 ) – Viz bod 3 odůvodnění nařízení 2018/468 a nařízení 2018/1071.

( 15 ) – Viz bod 4 odůvodnění nařízení 2018/468 a nařízení 2018/1071.

( 16 ) – Příloha A důvodových zpráv.

( 17 ) – Příloha B důvodových zpráv.

( 18 ) – Viz napadený rozsudek, body 76 a 77.

( 19 ) – Viz napadený rozsudek, body 78 až 261.

( 20 ) – Viz napadený rozsudek, body 266 až 269.

( 21 ) – C‑137/92 P, dále jen „rozsudek Komise v. BASF a další“, EU:C:1994:247.

( 22 ) – Viz napadený rozsudek, body 270 až 305.

( 23 ) – Rada sděluje tyto akty přímo, pokud zná adresu dotčených osob a subjektů, nebo pokud tomu tak není, zveřejněním oznámení v řadě C Úředního věstníku Evropské unie. V projednávané věci, jak vyplývá z bodů 11 a 27 napadeného rozsudku, Rada zaslala důvodové zprávy, které odůvodňovaly ponechání Hamásu na sporném seznamu, advokátovi Hamásu dopisy ze dne 22. března a 31. července 2018.

( 24 ) – Viz napadený rozsudek, bod 278.

( 25 ) – Viz napadený rozsudek, body 270 až 305.

( 26 ) – Viz napadený rozsudek, body 270 a 271.

( 27 ) – Viz napadený rozsudek, body 272 až 277.

( 28 ) – Viz napadený rozsudek, body 281 a 282.

( 29 ) – Viz napadený rozsudek, body 285 až 288.

( 30 ) – Viz napadený rozsudek, body 289 až 297.

( 31 ) – Viz napadený rozsudek, body 298 až 302.

( 32 ) – Viz napadený rozsudek, body 303 a 304.

( 33 ) – Rada odkazuje na rozsudek ze dne 12. prosince 2006, Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran v. Rada (T‑228/02, EU:T:2006:384, bod 147).

( 34 ) – Viz napadený rozsudek, body 262 a 263.

( 35 ) – Úř. věst. 2000, L 308, s. 26; Zvl. vyd. 01/03, s. 213.

( 36 ) – Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.

( 37 ) – Úř. věst. 2019, L 302, s. 1.

( 38 ) – Viz rozsudek ze dne 23. dubna 2013, Gbagbo a další v. Rada (C‑478/11 P až C‑482/11 P, EU:C:2013:258, bod 56, a citovaná judikatura).

( 39 ) – Viz rozsudek ze dne 23. dubna 2013, Gbagbo a další v. Rada (C‑478/11 P až C‑482/11 P, EU:C:2013:258, bod 57).

( 40 ) – Viz rozsudek ze dne 12. prosince 2006, Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran v. Rada (T‑228/02, EU:T:2006:384, bod 147).

( 41 ) – Podotýkám, že Rada ve své praxi zveřejňuje individuální důvody pro zařazení v rozsahu nezbytném k prokázání souladu zařazení osoby s obecnými kritérii pro zařazení stanovenými v aktech ukládajících omezující opatření a zároveň poskytuje podrobnější informace o zařazení výhradně dotčené osobě. Viz například rozhodnutí Rady 2014/119/SZBP ze dne 5. března 2014 (Úř. věst. 2014, L 66, s. 26) a nařízení (EU) č. 208/2014 z téhož dne (Úř. věst. 2014, L 66, s. 1) o omezujících opatřeních vůči některým osobám, subjektům a orgánům vzhledem k situaci na Ukrajině o omezujících opatřeních vůči některým osobám, subjektům a orgánům vzhledem k situaci na Ukrajině, v pozměněném znění, prodlouženém do tohoto data: Rada v přílohách těchto aktů stručně uvádí důvod zařazení každé z osob, na které se opatření vztahují (zejména existence probíhajícího trestního řízení pro zpronevěru), a následně zasílá dotčené osobě pouze na její žádost podrobné důvody pro toto zařazení (zejména předmět trestního řízení týkajícího se této osoby). Viz zejména rozsudek ze dne 15. září 2016, Janukovyč v. Rada (T‑346/14, EU:T:2016:497, body 8 až 12), potvrzený v řízení o kasačním opravném prostředku rozsudkem ze dne 19. října 2017, Janukovyč v. Rada (C‑598/16 P, nezveřejněný, EU:C:2017:786).

( 42 ) – V tomto ohledu viz Clausen F., Les moyens d’ordre public devant la Cour de justice de l’Union européenne, Bruylant, Brusel, 2018, s. 222.

( 43 ) – Viz napadený rozsudek, body 272 až 277.

( 44 ) – Viz rozsudek Komise v. BASF a další, body 75 a 76.

( 45 ) – Podle ustálené judikatury Soudního dvora platí, že u aktů unijních orgánů, institucí a útvarů se vychází z presumpce jejich platnosti, což implikuje, že tyto akty vyvolávají právní účinky tak dlouho, dokud nejsou vzaty zpět, zrušeny v rámci žaloby na neplatnost nebo prohlášeny za neplatné v návaznosti na žádost o rozhodnutí o předběžné otázce nebo na námitku protiprávnosti (rozsudek ze dne 14. června 2012, CIVAD, C‑533/10, EU:C:2012:347, bod 39 a citovaná judikatura). Kromě toho ve věci, ve které žalobkyně s odkazem na rozsudek Komise v. BASF a další zpochybnila řádnost přijetí a ověření dotčeného rozhodnutí, jakož i soulad opisu, který jí byl oznámen, s originálem, Tribunál tyto argumenty odmítl s odůvodněním, že se žalobkyně neopírala o žádné důkazy ani o žádnou přesnou okolnost, která by mohla vyvrátit domněnku platnosti, jíž požívají akty Společenství, a to jak s ohledem na přijetí a ověření sporného rozhodnutí, tak z hlediska souladu znění opisu, který jí byl oznámen, s původním zněním tohoto rozhodnutí (viz rozsudek ze dne 7. července 1994, Dunlop Slazenger v. Komise, T‑43/92, EU:T:1994:79, bod 24).

( 46 ) – Viz napadený rozsudek, bod 301.

( 47 ) – Viz body 42 až 46 tohoto stanoviska.

( 48 ) – Viz bod 2 odůvodnění nařízení 2018/468 a nařízení 2018/1071.

( 49 ) – Judikatura zvolila podobný přístup ohledně čl. 16 prvního pododstavce jednacího řádu Komise ze dne 17. února 1993 (Úř. věst. 1993, L 230, s. 16), který, stejně jako jednací řád, který je v platnosti, stanovil, že přijaté akty připojené k zápisu ze zasedání, na němž byly přijaty, se ověřují podpisy předsedy a generálního tajemníka Komise na první straně tohoto zápisu. Podle této judikatury představují podmínky ověření stanovené v tomto ustanovení samy o sobě dostatečnou záruku pro přezkum, v případě sporu, absolutní shody oznámených nebo zveřejněných znění se zněním přijatým kolegiem komisařů, a tím i s vůlí jejich autora. Pokud je toto znění přiloženo k zápisu a první strana tohoto znění je podepsána předsedou a generálním tajemníkem, existuje souvislost mezi tímto zápisem a dokumenty, ke kterým se vztahuje, která umožňuje zajistit přesný obsah a formu rozhodnutí kolegia. V tomto ohledu se má za to, že orgán jednal v souladu s platnými právními předpisy, dokud unijní soud nekonstatuje nesoulad jeho jednání s právními předpisy (v tomto smyslu viz zejména rozsudek ze dne 20. dubna 1999, Limburgse Vinyl Maatschappij a další v. Komise, T‑305/94 až T‑307/94, T‑313/94 až T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 a T‑335/94, EU:T:1999:80, body 302 až 304, potvrzený v těchto bodech rozsudkem ze dne 15. října 2002, Limburgse Vinyl Maatschappij a další v. Komise, C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P až C‑252/99 P a C‑254/99 P, EU:C:2002:582).

( 50 ) – Kromě toho si kladu otázku, zda za takových okolností, jako jsou okolnosti v projednávané věci, mělo porušení povinnosti ověření sporných aktů Radou vést ke zrušení těchto aktů. Soudní dvůr sice rozhodl, že ověření aktů (zejména ověření uvedené v jednacím řádu Komise) představuje podstatnou formální náležitost ve smyslu čl. 263 odst. 1 SFEU, jejíž porušení může vést k žalobě na neplatnost (viz rozsudek Komise v. BASF a další, bod 76) a že porušení podstatné formální náležitosti je založeno samotným neověřením aktu, aniž je nutné mimoto prokázat, že akt je dotčen jinou vadou nebo že neověření způsobilo újmu osobě, která se ho dovolává (viz rozsudky ze dne 6. dubna 2000, Komise v. ICI, C‑286/95 P, EU:C:2000:188, bod 42, a ze dne 6. dubna 2000, Komise v. Solvay, C‑287/95 P a C‑288/95 P, EU:C:2000:189, bod 46). Nicméně věci, ve kterých byly vydány tyto rozsudky, se vyznačovaly skutečností, že existovalo přinejmenším riziko, že znění aktu oznámeného adresátům nebylo totožné se zněním přijatým dotčeným orgánem (viz rozsudky ze dne 6. dubna 2000, Komise v. ICI, C‑286/95 P, EU:C:2000:188, body 61 a 62, jakož i ze dne 6. dubna 2000, Komise v. Solvay, C‑287/95 P a C‑288/95 P, EU:C:2000:189, body 66 a 67). Toto riziko se ostatně projevilo ve věci, ve které byl vydán rozsudek Komise v. BASF a další, jelikož Tribunál a poté Soudní dvůr konstatovaly rozdíly na jedné strany mezi některými jazykovými verzemi rozhodnutí přijatého kolegiem komisařů Komise a na druhé straně mezi zněním přijatého rozhodnutí a zněním rozhodnutí zveřejněného v Úředním věstníku (viz rozsudek Komise v. BASF a další, bod 8). Tudíž ve všech těchto věcech existence pochybností o ověření dotčeného rozhodnutí jednoznačně porušovala zásadu právní jistoty (v tomto smyslu viz rozsudek Komise v. BASF a další, bod 75). Ostatně formality, jejichž porušení vede k důvodu, který vychází z porušení podstatných formálních náležitostí, jsou nutně ty, které jsou určeny k zajištění ochrany jednotlivců (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 7. května 1991, Nakajima v. Rada, C‑69/89, EU:C:1991:186, bod 50). I když přitom není pochyb o tom, že neověření aktu ve většině případů může narušit zásadu právní jistoty, jelikož staví jednotlivce do nejisté situace, pokud jde o soulad mezi zněními, které jim byly určeny nebo které se jich týkají, a vůlí jejich autora, kladu si otázku, zda by tento závěr neměl být zmírněn v takových situacích, jako je situace v projednávané věci, kdy na rozdíl od výše uvedených případů, není ani pravost důvodových zpráv sporných aktů zpochybněna. V takové situaci považuji za paradoxní, že by muselo být vyhověno důvodu, který vychází z neověření aktu (tedy důvodu týkajícího se řízení, který umožňuje přiznat akt orgánu, který jej vydal), v případě, kdy pravost tohoto aktu (tedy skutečnost, že pochází od tohoto orgánu) nebyla zpochybněna ani účastníky řízení, ani unijním soudem. Kromě toho se domnívám, že diferencovanější přístup k této otázce je v souladu s přístupem sledovaným soudy některých členských států: odkazuji například na rozsudek Symvoulio tis Epikrateias (Státní rada, Řecko) ze dne 28. února 2003 (č. 530/2003, EL:COS:2003:0228A530.99E4028, bod 4) a na judikaturu Conseil d’État (Státní rada, Francie) označovanou jako „Danthony“ (rozhodnutí ze dne 23. prosince 2011, Claude Danthony a další, č. 335033, FR:CEASS:2011:335033.20111223), které v podstatě svědčí ve prospěch přístupu, podle něhož vada formy může způsobovat protiprávnost přijatého rozhodnutí pouze tehdy, pokud může ovlivnit význam přijatého rozhodnutí nebo pokud zbavila dotčené osoby záruky, avšak nikoli v případě, že je tato vada formy dovolávána ke zpochybnění posouzení skutkového stavu, které není dotčenými stranami zpochybněno.

( 51 ) – Viz napadený rozsudek, body 281 až 283, které odkazují na rozsudky Komise v. BASF a další, bod 67, a ze dne 18. ledna 2005, Confédération Nationale du Crédit Mutuel v. Komise (T‑93/02, EU:T:2005:11, bod 124).

( 52 ) – V rozsudku Komise v. BASF a další Soudní dvůr vytýkal Komisi četná porušení formálních náležitostí, když konstatoval, že zaprvé německá verze rozhodnutí přijatého kolegiem komisařů neodpovídala ostatním jazykovým verzím a že neodpovídala ani zveřejněné verzi; zadruhé v rozhodnutích zveřejněných v Úředním věstníku byl doplněn pododstavec, který nebyl uveden v rozhodnutích přijatých kolegiem komisařů; zatřetí ve verzi aktů oznámených dotčeným subjektům byl výrok změněn oproti znění verzí rozhodnutí, které byly předloženy kolegiu (viz rozsudek Komise v. BASF a další, bod 8), a začtvrté uvedené kolegium komisařů přijalo sporné rozhodnutí pouze ve verzích v německém, anglickém a francouzském jazyce (viz rozsudek Komise v. BASF a další, bod 10).

( 53 ) – Viz napadený rozsudek, body 304 a 305.

( 54 ) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 15. listopadu 2012, Al-Aqsa v. Rada a Nizozemsko v. Al-Aqsa (C‑539/10 P a C‑550/10 P, EU:C:2012:711, bod 44).

( 55 ) – V tomto smyslu viz rozsudky ze dne 15. listopadu 2012, Al-Aqsa v. Rada a Nizozemsko v. Al-Aqsa (C‑539/10 P a C‑550/10 P, EU:C:2012:711, bod 49), jakož i ze dne 15. května 2019, CJ v. ECDC (C‑170/18 P, nezveřejněný, EU:C:2019:410, bod 49 a citovaná judikatura).

( 56 ) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 15. května 2019, CJ v. ECDC (C‑170/18 P, nezveřejněný, EU:C:2019:410, bod 49 a citovaná judikatura).

( 57 ) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 4. března 2021, Komise v. Fútbol Club Barcelona (C‑362/19 P, EU:C:2021:169, body 108 až 110), jakož i judikatura citovaná v bodě 84 tohoto stanoviska.