Věc T-112/07

Hitachi Ltd a další

v.

Evropská komise

„Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Trh s projekty, které se týkají plynem izolovaných spínacích přístrojů – Rozhodnutí, kterým se konstatuje porušení článku 81 ES a článku 53 Dohody o EHP – Rozdělení trhu – Právo na obhajobu – Důkaz o protiprávním jednání – Jediné a trvající protiprávní jednání – Pokuty – Závažnost a doba trvání protiprávního jednání – Odrazující účinek– Spolupráce“

Shrnutí rozsudku

1. Hospodářská soutěž – Správní řízení – Dodržování práva na obhajobu – Přístup ke spisu – Dosah – Nezpřístupnění dokumentu – Důsledky

(Článek 81 odst. 1 ES; Dohoda o EHP, čl. 53 odst. 1)

2. Hospodářská soutěž – Správní řízení – Dodržování práva na obhajobu – Sdělení odpovědí na oznámení námitek – Podmínky – Meze

(Článek 81 odst. 1 ES; Dohoda o EHP, čl. 53 odst. 1)

3. Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Dohody mezi podniky – Důkaz o protiprávním jednání – Písemná svědectví zaměstnanců společnosti zapojené do protiprávního jednání – Důkazní hodnota – Posouzení

(Článek 81 odst. 1 ES; sdělení Komise 2002/C 45/03)

4. Právo Společenství – Zásady – Základní práva – Presumpce neviny – Řízení ve věci hospodářské soutěže

(Článek 6 odst. 2 EU; čl. 81 odst. 1, ES; Dohoda o EHP, čl. 53 odst. 1)

5. Hospodářská soutěž – Správní řízení – Rozhodnutí Komise, kterým se konstatuje protiprávní jednání – Způsob dokazování – Použití souboru nepřímých důkazů

(Článek 81 odst. 1, ES)

6. Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Dohody mezi podniky – Důkaz o protiprávním jednání – Posouzení důkazní hodnoty různých důkazů – Kritéria

(Článek 81 odst. 1 ES; Dohoda o EHP, článek 53)

7. Hospodářská soutěž – Správní řízení – Rozhodnutí Komise, kterým se konstatuje protiprávní jednání – Povinnost Komise předložit důkaz protiprávního jednání a doby jeho trvání

(Článek 81 odst. 1, ES; sdělení Komise 2002/C 45/03)

8. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Stanovení – Neuložení nebo snížení pokuty za spolupráci dotyčného podniku

(Článek 81 odst. 1 ES; sdělení Komise 2002/C 45/03, bod 21)

9. Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Dohody mezi podniky – Narušení hospodářské soutěže – Kritéria pro posouzení – Protisoutěžní předmět – Dostatečné zjištění

(Článek 81 odst. 1 ES; Dohoda o EHP, čl. 53 odst. 1 )

10. Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Dohody a jednání ve vzájemné shodě tvořící jediné protiprávní jednání – Pojem – Osobní odpovědnosti podniků, kteří jsou spolupachateli protiprávního jednání, za celé protiprávní jednání – Podmínky

(Článek 81 odst. 1 ES; Dohoda o EHP, čl. 53 odst. 1)

11. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Stanovení – Kritéria – Závažnost protiprávního jednání

(Článek 81 odst. 1 ES; Dohoda o EHP, čl. 53 odst. 1; nařízení Rady č. 1/2003, čl. 23 odst. 2)

12. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Stanovení – Odrazující povaha

(Článek 81 odst. 1, ES; sdělení Komise 98/C 9/03, bod 1 A)

1. Právo přístupu ke spisu, které je důsledkem zásady ochrany práva na obhajobu, znamená v rámci správního řízení v oblasti použití pravidel hospodářské soutěže, že Komise musí umožnit dotčenému podniku přezkoumat všechny dokumenty obsažené ve vyšetřovacím spise, které by mohly být relevantní pro jeho obhajobu. Mezi tyto dokumenty patří písemnosti svědčící jak v neprospěch, tak ve prospěch, s výjimkou obchodních tajemství jiných podniků, interních dokumentů Komise a jiných důvěrných informací.

Nezpřístupnění dokumentu, na kterém Komise založila obvinění dotyčného podniku, představuje porušení práva na obhajobu pouze tehdy, prokáže‑li dotyčný podnik, že výsledek, k němuž Komise dospěla ve svém rozhodnutí, by byl jiný, kdyby nezpřístupněný dokument nesměl být připuštěn jako důkaz svědčící v neprospěch.

Pokud jde o nezpřístupnění dokumentu ve prospěch, dotčený podnik musí pouze prokázat, že jeho nezpřístupnění mohlo ovlivnit k jeho újmě průběh řízení a obsah rozhodnutí Komise. Postačí, že podnik prokáže, že mohl uvedený dokument použít ve prospěch ke své obhajobě v tom smyslu, že pokud by jej mohl uplatnit během správního řízení, mohl by se dovolávat skutečností, které se neshodují se závěry učiněnými v tomto stadiu Komisí, a mohl by tedy jakýmkoli způsobem ovlivnit závěry Komise učiněné v rozhodnutí, přinejmenším ohledně závažnosti a doby trvání vytýkaného jednání, a tedy výše pokuty.

(viz body 31, 36–37)

2. V rámci řízení zahájeného kvůli porušení pravidel hospodářské soutěže je až na počátku kontradiktorní fáze správního řízení je dotyčný podnik informován prostřednictvím oznámení námitek o všech podstatných skutečnostech, o které se Komise v tomto stadiu řízení opírá, a až v uvedeném okamžiku má tento podnik právo nahlížet do spisu, aby byl zaručen účinný výkon jeho práva na obhajobu. V důsledku toho není odpověď jiných podniků, které se účastnily kartelové dohody, na oznámení námitek v zásadě zahrnuta do dokumentů vyšetřovacího spisu, do kterých účastníci mohou nahlížet.

Pokud se však Komise v řízení podle čl. 81 odst. 1 ES zamýšlí za účelem prokázání existence protiprávního jednání opřít o úryvek odpovědi na oznámení námitek nebo o dokument připojený k takové odpovědi, musí ostatním podnikům zapojeným do tohoto řízení umožnit se vyjádřit k takovému důkazu. Za takových okolností je totiž dotyčný úryvek odpovědi na oznámení námitek nebo dokument připojený k takové odpovědi důkazem v neprospěch různých podniků, které se údajně podílely na protiprávním jednání.

Důkaz ve prospěch obdobně představuje i úryvek odpovědi na oznámení námitek nebo dokument připojený k takové odpovědi, který může být pro obhajobu podniku relevantní v rozsahu, v němž mu umožní dovolávat se skutečností, které se neshodují se závěry dovozenými v této fázi Komisí . V tomto případě musí být dotyčnému podniku umožněno, aby přezkoumal sporný úryvek nebo dokument a vyjádřil se k němu.

(viz body 32–34)

3. Písemná svědectví zaměstnanců společnosti vypracovaná pod jejím dohledem a poskytnutá jí pro účely její obhajoby v rámci správního řízení pro porušení pravidel hospodářské soutěže vedeného Komisí nemohou být v zásadě kvalifikována jako důkazy, které se liší a jsou nezávislé na prohlášeních této společnosti. Obecně řečeno se totiž postoj společnosti ohledně reálnosti skutkových okolností, které jsou jí Komisí vytýkány, zakládá především na znalostech a názorech jejích zaměstnanců a řídících pracovníků.

Svědectví zaměstnanců společnosti, která se účastnila kartelové dohody, tak nepředstavují důkazy odlišné a nezávislé na prohlášeních této společnosti, protože se svědci u Komise vyjádřili na popud uvedené společnosti a v rámci její povinnosti spolupráce na základě oznámení o ochraně před pokutami a snížení pokut v případech kartelů a využívali přitom přítomnosti externího poradce dotyčné společnosti. V důsledku toho tato svědectví nejsou způsobilá potvrdit prohlášení společnosti, která je zaměstnává. Jsou k těmto prohlášením spíše doplňková, neboť mohou upřesnit a konkretizovat jejich obsah. Musí tedy být rovněž potvrzena dalšími důkazy.

(viz body 48, 129)

4. Má-li soud pochybnosti, musí být tato skutečnost ku prospěchu podniku, jemuž je určeno rozhodnutí, které konstatuje porušení čl. 81 odst. 1 ES. Soud tedy nemůže učinit závěr, že Komise existenci dotčeného protiprávního jednání prokázala z právního hlediska dostačujícím způsobem, jestliže má soud o této otázce stále ještě pochybnosti, zejména v rámci žaloby na neplatnost rozhodnutí ukládajícího pokutu.

V posledně uvedené situaci je totiž nezbytné zohlednit zásadu presumpce neviny, jak vyplývá zejména z čl. 6 odst. 2 Evropské Úmluvy o ochraně lidských práv, která je součástí základních práv, jež představují obecné zásady práva Společenství. S ohledem na povahu dotčených protiprávních jednání, jakož i na povahu a stupeň přísnosti souvisejících sankcí se zásada presumpce neviny použije zejména na řízení, která se týkají porušení pravidel hospodářské soutěže použitelných pro podniky a v rámci kterých může být rozhodnuto o pokutách nebo penále.

(viz body 58–59)

5. V oblasti hospodářské soutěže tedy Komise musí předložit přesné a shodující se důkazy, aby prokázala existenci protiprávního jednání. Každý z Komisí předložených důkazů však nemusí nutně splňovat tato kritéria ve vztahu ke každému znaku protiprávního jednání. Stačí, aby tomuto požadavku vyhovoval soubor nepřímých důkazů, na něž se orgán odvolává, posuzovaný jako celek Existenci protisoutěžního jednání nebo dohody lze tedy dovodit z některých shod okolností a indicií, které jsou-li nahlíženy vcelku, mohou při neexistenci jiného soudržného vysvětlení představovat důkaz porušení pravidel hospodářské soutěže.

Jestliže se Komise opírá pouze o chování dotčených podniků na trhu, aby dospěla k závěru, že došlo k porušení čl. 81 odst. 1 ES, postačuje, aby tyto podniky prokázaly existenci okolností, které poskytují jiné vysvětlení skutkového stavu zjištěného Komisí, a umožňují tak nahradit vysvětlení skutkového stavu, které Komise použila k závěru, že došlo k porušení pravidel v oblasti hospodářské soutěže, jiným přijatelným vysvětlením.

Toto pravidlo není použitelné na všechny případy, kdy je protiprávní jednání prokázáno pouze nelistinnými důkazy. Pokud jde totiž o důkazy, které mohou být uplatněny k prokázání porušení článku 81 ES, v právu Společenství platí zásada volného hodnocení důkazů.

I když se tedy neexistence listinných důkazů může zdát v rámci celkového posouzení souboru nepřímých důkazů uplatněného Komisí relevantní, sama o sobě neumožňuje dotyčnému podniku zpochybnit tvrzení Komise tím, že předloží alternativní vysvětlení skutečností. Tak je tomu pouze v případě, kdy důkazy předložené Komisí neumožňují prokázat existenci protiprávního jednání jednoznačně a vyžadují výklad.

Ze stejného důvodu není Komise povinna ani za neexistence listinných důkazů provést nezávislá šetření k ověření skutečností.

(viz body 60–66)

6. V rámci řízení o porušení čl. 81 odst. 1 ES je jediným kritériem relevantním pro hodnocení důkazní hodnoty různých důkazů jejich hodnověrnost. Podle obecných pravidel v oblasti dokazování závisí hodnověrnost, a tedy důkazní hodnota dokumentu na jeho původu, okolnostech jeho vypracování, osobě, které je určen a jeho obsahu.

Pokud jde o prohlášení podniků, zvláště vysokou důkazní hodnotu je možné kromě toho přiznat těm, která jsou zaprvé hodnověrná, zadruhé byla učiněna jménem podniku, zatřetí je učinila osoba vázaná služební povinností jednat v zájmu tohoto podniku, začtvrté nejsou v zájmu osoby, která je učinila, zapáté pochází od přímého svědka okolností, které jsou v těchto prohlášeních vylíčeny, a zašesté byla poskytnuta písemně, rozhodným způsobem a po zralé úvaze.

Naopak prohlášení podniku, kterému je vytýkána účast na kartelové dohodě, jehož správnost je popírána několika ostatními dotyčnými podniky, nemůže být považováno za dostatečný důkaz existence protiprávního jednání spáchaného těmito podniky, aniž je podpořeno jinými důkazními materiály, a rozumí se, že vyžadovaný stupeň potvrzení může být nižší s ohledem na hodnověrnost dotčených prohlášení.

(viz body 68–71)

7. Přestože vzhledem k možnosti, že hlavní účastníci protiprávní kartelové dohody budou mít tendenci zmenšovat význam svého přispění k protiprávnímu jednání a zvyšovat význam takového přispění ostatních účastníků, je obecně namístě určitá nedůvěra k dobrovolným výpovědím těchto účastníků, nic to nemění na skutečnosti, že požadování výhody na základě oznámení o ochraně před pokutami a snížení pokut v případech kartelů, za účelem získání osvobození od pokuty nebo jejího snížení nutně nevede k podnětu předložit zkreslené důkazy o účasti dalších účastníků kartelové dohody. Jakákoliv snaha uvést Komisi v omyl by totiž mohla zpochybnit upřímnost a úplnost spolupráce žadatele, a ohrozit tak možnost, že tato osoba získá úplnou výhodu na základě oznámení o spolupráci.

Pokud jde o osobní motivaci svědků, je jistě možné, že zaměstnanci podniku, jenž požádal o uplatnění ochrany před pokutami, kteří jsou povinni jednat v jeho zájmu, sdílejí vůli předložit co možná nejvíce důkazů v neprospěch, rovněž vzhledem k tomu, že jejich spolupráce v rámci řízení může mít příznivý vliv na jejich profesní budoucnost. Nicméně pokud tomu tak je, budou si dotčení zaměstnanci rovněž vědomi případných negativních důsledků předložení nepřesných důkazů, které jsou z důvodu požadavku podloženosti jinými důkazy více citelné.

(viz body 72, 130)

8. Aby mohla Komise přiznat snížení pokuty na základě bodu 21 oznámení o ochraně před pokutami a snížení pokut v případech kartelů, musí dotyčné důkazy představovat významnou důkazní hodnotu oproti důkazům, které Komise již vlastní. V důsledku toho se v žádosti o shovívavost předložené po zaslání odpovědi na oznámení námitek může podnik, který si přeje získat snížení pokuty, soustředit na skutečnosti, které nejsou podle jeho názoru dosud právně dostatečným způsobem prokázány, aby tak poskytl významnou přidanou hodnotu. Přitom tato okolnost může vysvětlit, že dotyčný podnik opomene skutečnosti, které považuje za jednoznačně prokázané dříve poskytnutými důkazy.

Dále s ohledem na znění bodu 21 oznámení o spolupráci není možné vyloučit, že poskytnutí důkazů, které mají určitou důkazní hodnotu, ale týkají se skutečností, které jsou již prokázány jinými důkazy, nepovede k žádnému snížení pokuty.

(viz body 178–180)

9. K tomu, aby existovala dohoda ve smyslu čl. 81 odst. 1 ES a čl. 53 odst. 1 Dohody o Evropském hospodářském prostoru (EHP), postačuje, aby dotčené podniky vyjádřily svou společnou vůli chovat se na trhu určitým způsobem. Zohlednění konkrétních účinků dohody je nadbytečné, pokud se jeví, že tato dohoda má za cíl omezení, vyloučení nebo narušení hospodářské soutěže. V tomto ohledu existence vzájemného závazku nezbytně znamená existenci společné vůle, i když neexistují důkazy, které by umožnily přesně určit okamžik, kdy se tato vůle projevila nebo kdy se formalizovalo její vyjádření.

(viz body 268–269)

10. Dohody a jednání ve vzájemné shodě, na které se vztahuje čl. 81 odst. 1 ES a čl. 53 odst. 1 Dohody o Evropském hospodářském prostoru (EHP), nutně vyplývají ze shody několika podniků, které jsou všechny spolupachateli protiprávního jednání, ačkoli jejich účast může mít různé podoby zejména podle charakteristik dotčeného trhu a postavení každého podniku na tomto trhu, sledovaných cílů a zvolených nebo zamýšlených způsobů provedení. Pouhá okolnost, že každý podnik se protiprávního jednání účastní v podobě jemu vlastní, však nepostačuje k vyloučení jeho odpovědnosti za celé protiprávní jednání, včetně chování, která jsou fakticky uskutečňována jinými účastnícími se podniky, avšak která mají tentýž protisoutěžní cíl nebo účinek.

Podnik, který se účastnil protiprávního jednání prostřednictvím chování, které mu bylo vlastní, spadalo pod pojem „dohoda nebo jednání ve vzájemné shodě“, mělo protisoutěžní cíl ve smyslu čl. 81 odst. 1 ES nebo čl. 53 odst. 1 Dohody o EHP a mělo přispět k uskutečnění protiprávního jednání jako celku, je rovněž odpovědný během celého období své účasti na uvedeném protiprávním jednání za chování uskutečněná ostatními podniky v rámci téhož protiprávního jednání, jestliže je prokázáno, že dotčený podnik věděl o protiprávním chování ostatních účastníků nebo jej mohl rozumně předvídat a byl připraven přijmout z toho plynoucí riziko.

To je případ podniku ze třetího státu, který hrál pouze pasivní úlohu v rámci obecné dohody vyhrazující přidělování zvláštních projektů v EHP evropským výrobcům, přičemž tento podnik se zavázal nedosahovat přidělení takových projektů, když věděl o dotyčné dohodě a jeho pasivní úloha nevyplývala z jeho dobrovolné volby, ale z formy jeho účasti na dohodě týkající se trhu EHP, kdy tato účast byla předběžnou podmínkou toho, aby mohlo být mezi evropskými výrobci uskutečňováno přidělování projektů v EHP.

(viz body 287–290)

11. Jestliže se porušení čl. 81 odst. 1 ES dopustilo více podniků, je třeba přezkoumat závažnost účasti každého z nich na protiprávním jednání. Skutečnost, že se určitý podnik nepodílel na všech skutečnostech zakládajících kartelovou dohodu nebo že hrál malou roli v těch aspektech, jichž se účastnil, tak musí být zohledněna při posouzení závažnosti protiprávního jednání a určení pokuty.

Pokud jde konkrétně o dohodu, ve které se podniky ze třetího státu zavázaly neproniknout na trh Evropského hospodářského prostoru (EHP), přičemž evropské podniky si zase rozdělily různé projekty na témže trhu prostřednictvím pozitivních koluzních aktů, závažnost chování podniků ze třetích států je srovnatelná se závažností chování evropských podniků, jelikož jejich neúčast na přidělování projektů v EHP nebyla výsledkem jejich volby, ale pouhým důsledkem povahy jejich účasti na dotyčné dohodě.

(viz body 312, 314–316)

12. Pokud jde o opakování protiprávního jednání, odrazení je cílem pokuty. Nutnost zajistit takové odrazení dále představuje obecný požadavek, jímž se má Komise řídit při výpočtu pokuty a který nutně nepředpokládá, aby v rámci tohoto výpočtu byla vyhrazena zvláštní etapa pro celkové posouzení všech relevantních okolností pro účely dosažení tohoto cíle.

Komise proto mohla, aniž se dopustila pochybení, zohlednit tuto skutečnost nikoliv v okamžiku určení odrazujících faktorů, ale v rámci posouzení přitěžujících okolností.

(viz bod 353)

ROZSUDEK TRIBUNÁLU (druhého senátu)

12. července 2011( )

„Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Trh s projekty, které se týkají plynem izolovaných spínacích přístrojů – Rozhodnutí, kterým se konstatuje porušení článku 81 ES a článku 53 Dohody o EHP – Rozdělení trhu – Právo na obhajobu – Důkaz o protiprávním jednání – Jediné a trvající protiprávní jednání – Pokuty – Závažnost a doba trvání protiprávního jednání – Odrazující účinek– Spolupráce“

Ve věci T‑112/07,

Hitachi Ltd, se sídlem v Tokiu (Japonsko),

Hitachi Europe Ltd, se sídlem v Maidenhead (Spojené království),

Japan AE Power Systems Corp., se sídlem v Tokiu,

zastoupené M. Reynoldsem, P. Mansfieldem a B. Roy, solicitors, D. Artsem, advokáty, a N. Greenem, QC, a S. Singlou, barrister,

žalobkyně,

proti

Evropské komisi, původně zastoupené F. Arbaultem, dále X. Lewisem, poté P. Van Nuffelem a J. Bourkem, a konečně P. Van Nuffelem, N. Khanem a F. Ronkes Agerbeekem, jako zmocněnci, ve spolupráci s J. Holmesem, barrister,

žalované,

jejímž předmětem je návrh na zrušení rozhodnutí Komise K(2006) 6762 v konečném znění, ze dne 24. ledna 2007 týkajícího se řízení podle článku 81 [ES] a článku 53 Dohody o EHP (Věc COMP/38.899 – Plynem izolované spínací přístroje) v rozsahu, v němž se týká žalobkyň a návrh na zrušení pokut, které jim byly uloženy, jakož i podpůrně návrh na zrušení článku 2 uvedeného rozhodnutí v rozsahu, v němž se týká žalobkyň, a dále podpůrně návrh na zrušení nebo snížení pokut uložených žalobkyním,

TRIBUNÁL (druhý senát),

ve složení I. Pelikánová (zpravodajka), předsedkyně, K. Jürimäe a S. Soldevila Fragoso, soudci,

vedoucí soudní kanceláře: C. Kantza, rada

s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 8. prosince 2009,

vydává tento

Rozsudek

Skutečnosti předcházející sporu

A – Žalobkyně

1 Hitachi Ltd a její dceřiná společnost Hitachi Europe Ltd (dále jen společně „podnik Hitachi“) jsou společnostmi činnými v různých průmyslových oborech, včetně oblasti plynem izolovaných spínacích přístrojů (dále jen „PISP“). Japan AE Power Systems Corp. (dále jen „JAEPS“) je společnou společností Hitachi, Fuji Electric Systems Co. Ltd a Meidensha Corp., která dne 1. října 2002 převzala od skupin, ke kterým patřili její akcionáři, zejména činnosti v oblasti PISP.

B – Dotyčné výrobky

2 PISP slouží ke kontrole toku energie v elektrických rozvodných sítích. Jedná se o silnoproudé zařízení používané jako hlavní prvek pro elektrické rozvodny. PISP se prodávají v celém světě jako nedílné součásti elektrických rozvoden dodávaných na klíč nebo jako samostatné díly, které mají být do takových rozvoden začleněny.

C – Správní řízení

3 Dne 3. března 2004 společnost ABB Ltd. oznámila Komisi Evropských společenství existenci protisoutěžních jednání v odvětví PISP v rámci ústní žádosti o ochranu před pokutami v souladu s oznámením Komise ze dne 19. února 2002 o ochraně před pokutami a snížení pokut v případech kartelů (Úř. věst. 2002, C 45, s. 3; Zvl. vyd. 08/02, s. 155, dále jen „oznámení o spolupráci“).

4 Žádost o ochranu před pokutami podaná společností ABB byla doplněna o ústní vyjádření a listinné důkazy. Dne 24. dubna 2004 bylo na jejím základě přijato rozhodnutí Komise, kterým se společnosti ABB poskytuje podmínečná ochrana.

5 Na základě prohlášení společnosti ABB zahájila Komise šetření a ve dnech 11. a 12. května 2004 provedla kontroly v prostorách několika společností činných v odvětví PISP.

6 Dne 20. dubna 2006 přijala Komise oznámení námitek, které bylo zasláno 20 společnostem, mezi nimi zejména žalobkyním. Komise vyslechla společnosti, jimž bylo zasláno oznámení námitek, ve dnech 18. a 19. července 2006.

D – Napadené rozhodnutí

7 Dne 24. ledna 2007 přijala Komise rozhodnutí K(2006) 6762 v konečném znění týkající se řízení podle článku 81 [ES] a článku 53 Dohody o EHP (věc č. COMP/F/38.899 – Plynem izolované spínací přístroje) (dále jen „napadené rozhodnutí“).

8 V bodech 113 až 123 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise uvedla, že různé podniky, které se účastnily kartelové dohody, koordinovaly podle smluvených pravidel přidělování projektů PISP na celosvětové úrovni, s výjimkou některých trhů, aby zachovaly zejména kvóty, které do značné míry odrážely jejich odhadované historické podíly na trhu. Upřesnila, že k přidělování projektů PISP docházelo na základě společné „japonské“ kvóty a společné „evropské“ kvóty, které měly být mezi ně posléze rozděleny japonskými a evropskými výrobci. Dohoda podepsaná ve Vídni dne 15. dubna 1988 (dále jen „dohoda GQ“) stanovila pravidla umožňující přidělení projektů PISP buď japonským, nebo evropským výrobcům a přičtení jejich hodnoty k příslušným kvótám. Kromě toho v bodech 124 až 132 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise upřesnila, že různé podniky, které se účastnily kartelové dohody, uzavřely nepsanou dohodu (dále jen „obecná dohoda“), na základě níž projekty PISP v Japonsku na straně jedné a v zemích evropských účastníků kartelové dohody na straně druhé, označované společně jako „domovské země“ projektů PISP, byly vyhrazeny japonským a evropským účastníkům kartelu. Projekty PISP v „domovských zemích“ nebyly předmětem výměny informací mezi oběma skupinami a nebyly přičítány k příslušným kvótám.

9 Dohoda GQ obsahovala rovněž pravidla týkající se výměny nezbytných informací o fungování kartelu mezi oběma skupinami výrobců, která byla zejména zajišťována tajemníky uvedených skupin, manipulace dotyčných nabídkových řízení a stanovení cen za projekty PISP, které nemohly být přiděleny. Podle znění přílohy 2 se dohoda GQ vztahovala na celý svět s výjimkou Spojených států amerických, Kanady, Japonska a 17 zemí západní Evropy. Projekty PISP byly v jiných evropských zemích než v „domovských zemích“ podle obecné dohody rovněž vyhrazeny evropské skupině a japonští výrobci se zavázali, že nebudou v případě projektů PISP v Evropě podávat nabídky.

10 Rozdělování projektů PISP mezi evropskými výrobci se podle Komise řídilo dohodou podepsanou rovněž ve Vídni dne 15. dubna 1988, nazvanou „E-Group Operation Agreement for GQ-Agreement“ (dále jen „dohoda EQ“). Komise uvedla, že přidělování projektů PISP v Evropě probíhalo podle stejných pravidel a postupů, jakými se řídilo přidělování projektů PISP v jiných zemích. Konkrétně měly být projekty PISP v Evropě rovněž oznamovány, zapisovány do seznamu, přidělovány, seřazovány nebo získaly minimální cenu.

11 Na základě skutkových zjištění a právních posouzení provedených v napadeném rozhodnutí Komise konstatovala, že dotčené podniky porušily článek 81 ES a článek 53 Dohody o Evropském hospodářském prostoru (dále jen „Dohoda o EHP“) a uložila jim pokuty, jejichž výše byla vypočtena metodou uvedenou v Pokynech o metodě stanovování pokut udělených podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 Smlouvy o ESUO (Úř. věst. C 9, s. 3; Zvl. vyd. 08/01, s. 171, dále jen „pokyny o metodě stanovování pokut“), jakož i v oznámení o spolupráci.

12 V článku 1 napadeného rozhodnutí Komise konstatovala, že zaprvé podnik Hitachi se účastnil protiprávního jednání v období od 15. dubna 1988 do 31. prosince 1999 a od 2. července 2002 do 11. května 2004, zadruhé společnost Hitachi Europe se účastnila protiprávního jednání v období od 15. dubna 1988 do 31. prosince 1999 a od 2. července do 30. září 2002 a zatřetí společnost JAEPS se účastnila protiprávního jednání v období od 1. října 2002 do 11. května 2004.

13 Za protiprávní jednání uvedené v článku 1 napadeného rozhodnutí byla v článku 2 napadeného rozhodnutí společnosti Hitachi uložena pokuta ve výši 50 400 000 eur, z níž má 48 375 000 eur zaplatit solidárně se společností Hitachi Europe. Rovněž společnosti JAEPS byla v témže článku uložena pokuta ve výši 1 350 000 eur, kterou má zaplatit solidárně se společnostmi Hitachi, Fuji Electric Holdings Co. Ltd a Fuji Electric Systems (dále jen společně „Fuji“).

Řízení a návrhová žádání účastnic řízení

14 Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 17. dubna 2007 podaly žalobkyně projednávanou žalobu. Žalobní odpověď a replika byly předloženy dne 13. srpna a 21. listopadu 2007. Písemná část řízení byla ukončena předložením dupliky dne 10. ledna 2008.

15 Na základě zprávy soudkyně zpravodajky rozhodl Tribunál (druhý senát) dne 22. září 2009 o zahájení ústní části řízení. V rámci organizačních procesních opatření stanovených v článku 64 jednacího řádu Tribunálu, vyzval tento soud Komisi, aby předložila určité dokumenty a požádal účastnice řízení, aby se vyjádřily k relevanci těchto dokumentů pokud jde o žalobní důvod vycházející z porušení práva na přístup ke spisu. Tribunál rovněž položil Komisi písemnou otázku a vyzval ji, aby na ni odpověděla na jednání.

16 V odpovědi na výzvu Tribunálu Komise předala dotyčné dokumenty dne 26. října 2009. Žalobkyně se vyjádřily k těmto dokumentům dne 18. listopadu 2009. Komise odpověděla na vyjádření žalobkyň dne 3. prosince 2009.

17 Řeči a odpovědi účastnic řízení na písemné a ústní otázky položené Tribunálem byly vyslechnuty na jednání dne 8. prosince 2009.

18 Usnesením ze dne 26. března 2010 rozhodl Tribunál o znovuotevření ústní části řízení. Dne 29. března 2010 vyzval v rámci organizačních procesních opatření stanovených v článku 64 jednacího řádu Komisi, aby předložila několik dokumentů.

19 Jelikož Komise uvedla, že určité dotčené dokumenty nemohou být předány z důvodu ochrany poskytnuté v rámci programu shovívavosti, nařídil Tribunál usnesením ze dne 11. června 2010 Komisi, aby je předložila v rámci důkazních opatření stanovených v článku 65 jednacího řádu, a stanovil, jakým způsobem do nich žalobkyně mohou nahlížet. Komise vyhověla tomuto důkaznímu opatření ve stanovených lhůtách.

20 Ústní část řízení skončila dne 27. července 2010.

21 Žalobkyně navrhují, aby Tribunál:

– zrušil napadené rozhodnutí v rozsahu, v němž se jich týká, a v důsledku toho zrušil pokuty, které jim byly uloženy;

– podpůrně, zrušil článek 2 napadeného rozhodnutí v rozsahu, v němž se jich týká;

– dále podpůrně, zrušil nebo snížil pokuty, které jim jsou uloženy;

– uložil Komisi náhradu nákladů řízení.

22 Komise navrhuje, aby Tribunál:

– zamítl žalobu jako neopodstatněnou;

– uložil žalobkyním náhradu nákladů řízení.

Právní otázky

23 Na podporu své žaloby uplatňují žalobkyně pět žalobních důvodů. První vychází z toho, že Komise porušila jejich právo na obhajobu. Druhý vychází z toho, že Komise neprokázala existenci obecné dohody nebo protiprávního jednání, které z ní vyplývá. Třetí vychází z toho, že Komise neprokázala existenci jediného a trvajícího protiprávního jednání. Čtvrtý vychází z toho, že se Komise dopustila pochybení při stanovení pokut, které byly žalobkyním uloženy. Pátý žalobní důvod vychází z toho, že Komise stanovila jejich pokuty podle metody, která porušuje zásady rovného zacházení a proporcionality.

24 Komise zpochybňuje opodstatněnost žalobních důvodů vznesených žalobkyněmi.

25 Na úvod je třeba uvést, že žalobkyně neupřesnily, které jejich žalobní důvody byly uplatněny na podporu různých návrhů, jež předložily. V tomto ohledu je třeba mít nejprve za to, že první, druhý a třetí žalobní důvod byly žalobkyněmi uplatněny na podporu jejich hlavního návrhu. Pokud totiž bude jeden z těchto žalobních důvodů přijat, bude třeba zrušit jak článek 1, tak článek 2 napadeného rozhodnutí v rozsahu, v němž se týkají žalobkyň. Dále je třeba mít za to, že čtvrtý a pátý žalobní důvod uplatnily žalobkyně na podporu svého podpůrného návrhu, jelikož se týkají určení výše pokut, které jim byly uloženy. Konečně je třeba poznamenat, že na podporu jejich dalšího podpůrného návrhu žalobkyně neuplatnily žádný samostatný žalobní důvod.

A – K hlavnímu návrhu, týkajícímu se zrušení napadeného rozhodnutí v rozsahu, v němž se týká žalobkyň

1. K prvnímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z toho, že Komise porušila právo žalobkyň na obhajobu

a) Argumenty účastnic řízení

26 Žalobkyně tvrdí, že Komise porušila jejich právo na obhajobu, protože jim nesdělila všechny relevantní skutečnosti obsažené v jejím spise.

27 V rámci první části prvního žalobního důvodu, týkající se důkazů v neprospěch, žalobkyně uvádí, že jim Komise neposkytla vyjádření společnosti Fuji předložená dne 21. listopadu 2006, která údajně potvrzují důvod existence obecné dohody a zvláštní hospodářské důvody společnosti Fuji, které vysvětlují její nepřítomnost na evropském trhu s projekty PISP. Přitom vzhledem k důkazní hodnotě, kterou Komise přisuzuje důkazům o existenci obecné dohody poskytnutým společností Fuji, je vysoce pravděpodobné, že správní řízení mohlo mít jiný výsledek, pokud by byla sporná vyjádření zpřístupněna.

28 V rámci druhé části prvního žalobního důvodu, žalobkyně uvádí, že jejich právo na obhajobu bylo porušeno neposkytnutím následujících důkazů ve prospěch:

– dohody nazvané „General Rules for GE Agreement“ (dále jen „dohoda GE“), jakož i vyjádření dalších podniků, které se účastnily této dohody; tyto podklady jsou relevantní v rozsahu, v němž se týkají důkazu existence evropské kartelové dohody v odvětví projektů PISP před dohodou GQ;

– vyjádření dalších podniků, které se účastnily kartelové dohody, jež vyvrací věrohodnost svědectví pana H. předloženého Komisi společností Fuji a týkajícího se existence obecné dohody a která mohou oslabit další důkazy o existenci obecné dohody předložené společností Fuji;

– svědectví dalších podniků, které se účastnily kartelové dohody, o neexistenci obecné dohody, a zejména svědectví předložená společností Siemens AG dne 7. srpna 2006, která mohou zpochybnit hodnověrnost argumentace Komise ohledně existence této dohody;

– vyjádření dalších japonských podniků ohledně jejich tvrzené účasti na evropských projektech uvedené v bodě 164 odůvodnění napadeného rozhodnutí, která mohou prokázat, že se japonské podniky nikdy neúčastnily diskusí o těchto projektech;

– prohlášení pana S. ze dne 15. září 2006, předložená společností Areva, ohledně rozkladu kartelové dohody v roce 1999, z nichž vyplývá, že se struktura kartelové dohody zavedené od roku 2002 lišila od struktury dřívější kartelové dohody.

29 Komise zpochybňuje argumenty žalobkyň.

b) Závěry Tribunálu

30 Dodržování práva na obhajobu vyžaduje, aby dotčené osobě bylo v rámci správního řízení umožněno užitečně vyjádřit své stanovisko k pravdivosti a relevanci dovolávaných skutkových zjištění a tvrzených okolností, jakož i k dokumentům přijatým Komisí na podporu jejího tvrzení o existenci jednání porušujícího Smlouvu (rozsudek Soudního dvora ze dne 7. ledna 2004, Aalborg Portland a další v. Komise, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P a C‑219/00 P, Recueil, s. I‑123, bod 66).

31 Právo přístupu ke spisu, které je důsledkem zásady ochrany práva na obhajobu, znamená, že Komise musí umožnit dotčenému podniku přezkoumat všechny dokumenty obsažené ve vyšetřovacím spise, které by mohly být relevantní pro jeho obhajobu. Mezi tyto dokumenty patří písemnosti svědčící jak v neprospěch, tak ve prospěch, s výjimkou obchodních tajemství jiných podniků, interních dokumentů Komise a jiných důvěrných informací (rozsudek Aalborg Portland a další v. Komise, bod 30 výše, bod 68).

32 V tomto ohledu je třeba připomenout, že až na počátku kontradiktorní fáze správního řízení je dotyčný podnik informován prostřednictvím oznámení námitek o všech podstatných skutečnostech, o které se Komise v tomto stadiu řízení opírá, a až v uvedeném okamžiku má tento podnik právo nahlížet do spisu, aby byl zaručen účinný výkon jeho práva na obhajobu. V důsledku toho není odpověď jiných podniků, které se účastnily kartelové dohody, na oznámení námitek v zásadě zahrnuta do dokumentů vyšetřovacího spisu, do kterých účastníci mohou nahlížet (rozsudek Tribunálu ze dne 30. září 2009, Hoechst v. Komise, T‑161/05, Sb. rozh. s. II-03555, bod 163).

33 Pokud se však Komise v řízení podle čl. 81 odst. 1 ES zamýšlí za účelem prokázání existence protiprávního jednání opřít o úryvek odpovědi na oznámení námitek nebo o dokument připojený k takové odpovědi, musí ostatním podnikům zapojeným do tohoto řízení umožnit se vyjádřit k takovému důkazu. Za takových okolností je totiž dotyčný úryvek odpovědi na oznámení námitek nebo dokument připojený k takové odpovědi důkazem v neprospěch různých podniků, které se údajně podílely na protiprávním jednání (viz rozsudek Hoechst v. Komise, bod 32 výše, bod 164 a citovaná judikatura). Výše uvedená judikatura je obdobně použitelná na čl. 53 odst. 1 Dohody o EHP.

34 Důkaz ve prospěch obdobně představuje i úryvek odpovědi na oznámení námitek nebo dokument připojený k takové odpovědi, který může být pro obhajobu podniku relevantní v rozsahu, v němž mu umožní dovolávat se skutečností neshodujících se se závěry dovozenými v této fázi Komisí. V tomto případě musí být dotyčnému podniku umožněno, aby přezkoumal sporný úryvek nebo dokument a vyjádřil se k němu.

35 Nicméně pouhá skutečnost, že další podniky uplatňovaly tytéž argumenty jako dotyčný podnik a že případně uvedly na svoji obhajobu více zdrojů, nestačí k tomu, aby tyto argumenty mohly být považovány za důkazy ve prospěch (viz v tomto smyslu rozsudek Tribunálu ze dne 27. září 2006, Jungbunzlauer v. Komise, T‑43/02, Sb. rozh. s. II‑3435, body 353 a 355).

36 Pokud jde o důsledky přístupu ke spisu, který nedodržuje tato pravidla, nezpřístupnění dokumentu, na kterém Komise založila obvinění dotyčného podniku, představuje porušení práva na obhajobu pouze tehdy, pokud dotyčný podnik prokáže, že by výsledek, k němuž Komise dospěla ve svém rozhodnutí, byl jiný, kdyby nezpřístupněný dokument nesměl být připuštěn jako důkaz svědčící v neprospěch (rozsudek Aalborg Portland a další v. Komise, bod 30 výše, body 71 a 73).

37 Pokud jde o nezpřístupnění dokumentu ve prospěch, dotčený podnik musí pouze prokázat, že jeho nezpřístupnění mohlo ovlivnit k jeho újmě průběh řízení a obsah rozhodnutí Komise. Postačí, že podnik prokáže, že mohl uvedený dokument použít ve prospěch ke své obhajobě v tom smyslu, že pokud by jej mohl uplatnit během správního řízení, mohl by se dovolávat skutečností, které se neshodují se závěry učiněnými v tomto stadiu Komisí, a mohl by tedy jakýmkoli způsobem ovlivnit závěry Komise učiněné v rozhodnutí, přinejmenším ohledně závažnosti a doby trvání vytýkaného jednání, a tedy výše pokuty (rozsudek Aalborg Portland a další v. Komise, bod 30 výše, body 74 a 75).

38 Možnost, že nezpřístupněný dokument mohl mít vliv na průběh řízení a obsah rozhodnutí Komise, může být prokázána pouze po předběžném přezkoumání některých důkazních prostředků, z nichž vyplývá, že nezpřístupněné dokumenty mohly mít – s ohledem na tyto důkazní prostředky – význam, který nesmí být přehlédnut (rozsudek Aalborg Portland a další v. Komise, bod 30 výše, bod 76).

– K první části, vycházející z nezpřístupnění důkazů v neprospěch

39 Komise připouští, že se nemohla opřít o vyjádření společnosti Fuji ze dne 21. listopadu 2006, aby na nich v napadeném rozhodnutí založila své výtky vůči žalobkyním, ale zpochybňuje, že tato vyjádření skutečně uplatnila jako důkazy v neprospěch.

40 Je třeba nicméně uvést, jak tvrdí žalobkyně, že Komise odkazuje v bodech 125 a 255 odůvodnění napadeného rozhodnutí na vyjádření společnosti Fuji ze dne 21. listopadu 2006, aby potvrdila existenci obecné dohody.

41 Za těchto okolností závisí výsledek této části žalobního důvodu na výsledku přezkumu argumentů týkajících se důkazů existence obecné dohody, předložených žalobkyněmi v rámci první části druhého žalobního důvodu. Pokud se totiž konstatuje, že existence uvedené dohody byla právně dostatečným způsobem prokázána i poté, co se vyjádření Fuji ze dne 21. listopadu 2006 nepoužila jakožto důkaz v neprospěch, je třeba tuto část zamítnout. Naopak, pokud se konstatuje, že uvedená vyjádření představují důkaz nezbytný na podporu zjištění učiněných v napadeném rozhodnutí ohledně existence obecné dohody, musí být této části žalobního důvodu vyhověno.

– K druhé části žalobního důvodu, vycházející z nezpřístupnění důkazů ve prospěch

42 Zaprvé je mezi účastnicemi řízení nesporné, že dohoda GE byla žalobkyním poskytnuta. Žalobkyně sice uvádějí, že disponovaly jen velmi krátkou lhůtou k jejímu prostudování, avšak neupřesňují, v jakém rozsahu tato okolnost ztížila jejich obhajobu. Dále žalobkyně připouštějí ve vyjádření ze dne 18. listopadu 2009, že měly příležitost se vyjádřit k uvedené dohodě a že tuto příležitost skutečně využily. Jejich argument týkající se této dohody tedy nemůže být přijat.

43 Zadruhé, pokud jde o vyjádření dalších podniků účastnících se kartelové dohody k dohodě GE, žalobkyně ve vyjádření ze dne 18. listopadu 2009 uvádějí, že společnosti Toshiba Corp. a Mitsubishi Electric System Corp. (dále jen „Melco“) rovněž uznaly hodnotu této dohody jakožto důkazu ve prospěch, a to ze stejných důvodů, jaké předložily žalobkyně Komisi. Žalobkyně se tak omezují na tvrzení, že Toshiba a Melco uvedly stejné argumenty jako ony, což znamená, že vyjádření společností Toshiba a Melco nemohou být považována za důkaz ve prospěch.

44 Zatřetí se stejné zjištění použije na vyjádření dalších podniků, které se účastnily kartelové dohody, jež vyvracejí hodnověrnost svědectví pana H. ohledně existence obecné dohody. Ve vyjádření ze dne 18. listopadu 2009 žalobkyně uvádějí, že Toshiba a Melco rovněž kritizovaly důkazní hodnotu tohoto svědectví ze stejných důvodů, jaké samy předložily Komisi.

45 Začtvrté vyjádření a svědectví předložená společnostmi Melco a Siemens a svědectví předložená Fuji uvádějí existenci „vysokých“ překážek vstupu na evropských trh a skutečnost, že tento trh byl „zralý“, což vedlo k tomu, že pro japonské výrobce bylo proniknutí na něj velmi složité, nebo dokonce nemožné. Kromě toho Siemens a Melco, jakož i jejich zaměstnanci výslovně zpochybnili existenci obecné dohody nebo diskuse v souvislosti s ní a svědectví pana T. předložené společností Siemens ukazuje, že se kartelová dohoda zakládající se na dohodě GQ soustředila na Střední východ a nepoužila se na Evropu.

46 Žalobkyně však nezpochybnily tvrzení Komise, podle kterého jim byla poskytnuta svědectví zaměstnanců společnosti Fuji. V důsledku toho nemůže být ve vztahu k těmto důkazům konstatováno žádné porušení práva na přístup ke spisu.

47 Kromě toho v jejich odpovědi na oznámení námitek žalobkyně uvedly stejné argumenty jako ty uvedené v bodě 45 výše, což znamená, že vyjádření Melco a Siemens nemohou být považována za důkazy ve prospěch, jejichž poskytnutí mohlo mít vliv na průběh řízení a obsah napadeného rozhodnutí.

48 Stejný závěr se použije na svědectví zaměstnanců Melco a Siemens, jelikož písemná svědectví zaměstnanců společnosti vypracovaná pod jejím dohledem a poskytnutá jí pro účely obhajoby v rámci správního řízení vedeného Komisí nemohou být v zásadě kvalifikována jako důkazy, které se liší a jsou nezávislé na prohlášeních této společnosti. Obecně řečeno, postoj společnosti ohledně reálnosti skutkových okolností, které jí Komise vytýká, se totiž zakládá především na znalostech a názorech jejích zaměstnanců a řídících pracovníků.

49 V rozsahu, v němž žalobkyně tvrdí, že svědectví zaměstnanců Siemens zpochybňují tvrzení Komise, podle kterého evropští výrobci nezpochybnili existenci obecné dohody, je třeba poznamenat, že není prokázáno, že by se Komise o takové obecné tvrzení opřela v oznámení námitek nebo v pozdější fázi. V tomto ohledu nanejvýš z bodu 125 odůvodnění napadeného rozhodnutí vyplývá, že Komise konstatovala, že existence uvedené dohody nebyla společnostmi Alstom a Areva zpochybněna a nebyla otevřeně zpochybněna podniky náležícími ke skupině, jejíž součástí je společnost VA TECH Transmission & Distribution GmbH & Co. KEG (dále jen „VA TECH“). Naopak Komise neposkytla žádné bližší údaje ke stanovisku společnosti Siemens nebo evropských výrobců obecně. Argument žalobkyň tedy není skutkově podložen. Navíc se stanoviskem evropských výrobců k existenci obecné dohody a relevanci této skutečnosti budeme zabývat v bodech 197 až 203 níže.

50 Zapáté Komise v odpovědi na žádost Tribunálu týkající se vyjádření dalších japonských podniků ohledně jejich údajné účasti na projektech PISP v Evropském hospodářském prostoru (EHP) uvedených v bodě 164 odůvodnění napadeného rozhodnutí předložila výňatek z odpovědi společnosti Melco na oznámení námitek, ze kterého vyplývá, že Melco zpochybňuje, že se účastnila rozdělování takových projektů.

51 Nicméně v odpovědi na oznámení námitek se Melco omezila na to, že přijala stejné stanovisko jako žalobkyně, které to ve svém vyjádření ze dne 18. listopadu 2009 připouštějí. V důsledku toho výňatek z odpovědi společnosti Melco na oznámení námitek nepředstavuje důkaz ve prospěch, jehož poskytnutí mohlo mít vliv na průběh řízení a obsah napadeného rozhodnutí.

52 Zašesté z vyjádření pana S. ze dne 15. září 2006 vyplývá, že se tento zaprvé domníval, že se kartelová dohoda po přerušení účasti společnosti Siemens na této dohodě v roce 1999 rozpadla, a zadruhé, že kartelová dohoda zavedená od roku 2002 byla zásadním způsobem odlišná od kartelové dohody existující až do roku 1999.

53 Odpověď žalobkyň na oznámení námitek přitom obsahuje stejné argumenty, kterými zpochybňují existenci jediného a trvajícího protiprávního jednání. Za těchto okolností a s přihlédnutím k tomu, co bylo uvedeno v bodě 48 výše ohledně kvalifikace svědectví zaměstnanců určité společnosti, je třeba mít za to, že prohlášení pana S. rovněž nepředstavují důkaz ve prospěch, jehož poskytnutí mohlo mít vliv na průběh řízení a obsah napadeného rozhodnutí.

54 S ohledem na vše výše uvedené je třeba druhou část prvního žalobního důvodu zamítnout.

2. K druhému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z toho, že Komise neprokázala existenci obecné dohody nebo protiprávního jednání, které z ní vyplývá

55 Žalobkyně v rámci první části druhého žalobního důvodu tvrdí, že Komise právně dostatečným způsobem neprokázala existenci obecné dohody, a poznamenávají, že neprojevila úsilí rozptýlit existující pochybnosti v rámci nezávislého šetření. Domnívají se, že v projednávaném případě byla Komise povinna akceptovat alternativní vysvětlení skutečností, které vznesly. V rámci druhé části druhého žalobního důvodu žalobkyně uvádí, že Komise neprokázala, že obecná dohoda představovala omezující dohodu nebo jednání ve vzájemné shodě.

56 Komise zpochybňuje opodstatněnost argumentů žalobkyň.

a) K první části, vycházející z toho, že Komise neprokázala existenci obecné dohody

57 Podle ustálené judikatury je Komise povinna prokázat protiprávní jednání, která zjistila, a předložit řádné důkazy, které právně dostačujícím způsobem prokazují existenci skutečností zakládajících protiprávní jednání (viz rozsudek Tribunálu ze dne 27. září 2006, Dresdner Bank a další v. Komise, T‑44/02 OP, T‑54/02 OP, T‑56/02 OP, T‑60/02 OP a T‑61/02 OP, Sb. rozh. s. II‑3567, bod 59 a citovaná judikatura).

58 Má-li v této souvislosti soud pochybnosti, musí být tato skutečnost ku prospěchu podniku, jemuž je určeno rozhodnutí, které konstatuje protiprávní jednání. Soud tedy nemůže učinit závěr, že Komise dotčené protiprávní jednání prokázala z právního hlediska dostačujícím způsobem, jestliže má o této otázce stále ještě pochybnosti, zejména v rámci žaloby na neplatnost rozhodnutí ukládajícího pokutu (rozsudek Dresdner Bank a další v. Komise, bod 57 výše, bod 60).

59 V posledně uvedené situaci je totiž nezbytné zohlednit zásadu presumpce neviny, jak vyplývá zejména z čl. 6 odst. 2 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod, podepsané v Římě dne 4. listopadu 1950, která je součástí základních práv, jež představují obecné zásady práva Společenství. S ohledem na povahu dotčených protiprávních jednání, jakož i na povahu a stupeň přísnosti souvisejících sankcí se zásada presumpce neviny použije zejména na řízení, která se týkají porušení pravidel hospodářské soutěže použitelných pro podniky a v rámci kterých může být rozhodnuto o pokutách či penále (viz v tomto smyslu rozsudek Dresdner Bank a další v. Komise, bod 57 výše, bod 61 a citovaná judikatura).

60 Komise tedy musí předložit přesné a shodující se důkazy, aby prokázala existenci protiprávního jednání. Je však třeba zdůraznit, že každý z Komisí předložených důkazů nemusí nutně splňovat tato kritéria ve vztahu ke každému znaku protiprávního jednání. Stačí, že tomuto požadavku vyhovuje soubor nepřímých důkazů, na něž se orgán odvolává, posuzovaný jako celek (viz rozsudek Dresdner Bank a další v. Komise, bod 57 výše, body 62 a 63 a citovaná judikatura).

61 Vzhledem k tomu, že zákaz protisoutěžních dohod je obecně známou skutečností, nelze po Komisi požadovat, aby předložila písemnosti výslovně potvrzující navázání kontaktů mezi dotčenými hospodářskými subjekty. Mělo by být v každém případě možné doplnit útržkovité a rozptýlené poznatky, jimiž Komise může disponovat, dedukcí umožňující rekonstruovat relevantní okolnosti. Existenci protisoutěžního jednání nebo dohody lze tedy dovodit z některých shod okolností a indicií, které – jsou-li nahlíženy v celku – mohou při neexistenci jiného soudržného vysvětlení představovat důkaz porušení pravidel hospodářské soutěže (viz rozsudek Dresdner Bank a další v. Komise, bod 57 výše, body 64 a 65 a citovaná judikatura).

62 Jestliže se však Komise opírá pouze o chování dotčených podniků na trhu, aby dospěla k závěru, že existuje protiprávní jednání, postačuje, aby tyto podniky prokázaly existenci okolností, které poskytují jiné vysvětlení skutkového stavu zjištěného Komisí, a umožňují tak nahradit vysvětlení skutkového stavu, které Komise použila k závěru, že došlo k porušení pravidel Společenství v oblasti hospodářské soutěže, jiným přijatelným vysvětlením (viz v tomto smyslu rozsudek Tribunálu ze dne 8. července 2004, JFE Engineering a další v. Komise, T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 a T‑78/00, Sb. rozh. s. II‑2501, bod 186 a citovaná judikatura).

63 Na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, není toto pravidlo použitelné na všechny případy, kdy je protiprávní jednání prokázáno pouze nelistinnými důkazy.

64 Pokud jde totiž o důkazy, které mohou být uplatněny k prokázání porušení článku 81 ES, v právu Společenství platí zásada volného hodnocení důkazů (rozsudek Tribunálu ze dne 8. července 2004, Dalmine v. Komise, T‑50/00, Sb. rozh. s. II‑2395, bod 72). Výše uvedená judikatura je obdobně použitelná na článek 53 Dohody o EHP.

65 I když se tedy neexistence listinných důkazů může zdát v rámci celkového posouzení souboru nepřímých důkazů uplatněného Komisí relevantní, sama o sobě neumožňuje dotyčnému podniku zpochybnit tvrzení Komise tím, že předloží alternativní vysvětlení skutečností. Tak je tomu pouze v případě, kdy důkazy předložené Komisí neumožňují prokázat existenci protiprávního jednání jednoznačně a vyžadují výklad (viz v tomto smyslu rozsudek Tribunálu ze dne 12. září 2007, Coats Holdings a Coats v. Komise, T‑36/05, nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 74).

66 Ze stejného důvodu není Komise povinna ani za neexistence listinných důkazů provést nezávislá šetření k ověření skutečností.

67 Dále žádné ustanovení ani žádná obecná zásada práva Společenství Komisi nezakazuje, aby vůči podniku použila prohlášení jiných podniků, kterým vytýká účast na kartelové dohodě. Nebylo-li by tomu tak, bylo by důkazní břemeno Komise spočívající v prokázání jednání porušujícího článek 81 ES, neunesitelné a neslučitelné s její úlohou dohledu nad řádným uplatňováním těchto ustanovení (rozsudek JFE Engineering a další v. Komise, bod 62 výše, bod 192). Výše uvedená judikatura je obdobně použitelná na článek 53 Dohody o EHP.

68 Nicméně prohlášení podniku, kterému je vytýkána účast na kartelové dohodě, jehož správnost je popírána několika ostatními dotyčnými podniky, nemůže být považováno za dostatečný důkaz existence protiprávního jednání spáchaného těmito podniky, aniž je podpořeno jinými důkazními materiály, a rozumí se, že vyžadovaný stupeň potvrzení může být nižší s ohledem na hodnověrnost dotčených prohlášení (rozsudek JFE Engineering a další v. Komise, bod 62 výše, body 219 a 220).

69 Pokud jde o důkazní hodnotu různých důkazů, jediným kritériem pro hodnocení předložených důkazů je jejich hodnověrnost (rozsudek Dalmine v. Komise, bod 64 výše, bod 72).

70 Podle obecných pravidel v oblasti dokazování závisí hodnověrnost, a tedy důkazní hodnota dokumentu na jeho původu, okolnostech jeho vypracování, osobě, které je určen, a jeho obsahu (rozsudek Tribunálu ze dne 15. března 2000, Cimenteries CBR a další v. Komise, T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95 až T‑32/95, T‑34/95 až T‑39/95, T‑42/95 až T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95 až T‑65/95, T‑68/95 až T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 a T‑104/95, Recueil, s. II‑491, body 1053 a 1838).

71 Pokud jde o prohlášení, zvláště vysokou důkazní hodnotu je dále možné přiznat těm, která jsou zaprvé hodnověrná, zadruhé byla učiněna jménem podniku, zatřetí je učinila osoba vázaná služební povinností jednat v zájmu tohoto podniku, začtvrté nejsou v zájmu osoby, které je učinila, zapáté pochází od přímého svědka okolností, které jsou v těchto prohlášeních vylíčeny, a zašesté byla poskytnuta písemně, rozhodným způsobem a po zralé úvaze (viz v tomto smyslu rozsudek JFE Engineering a další v. Komise, bod 62 výše, body 205 až 210).

72 Dále, přestože vzhledem k možnosti uplatněné žalobkyněmi, že hlavní účastníci protiprávní kartelové dohody budou mít tendenci zmenšovat význam svého přispění k protiprávnímu jednání a zvyšovat význam takového přispění ostatních účastníků, je obecně namístě určitá nedůvěra k dobrovolným výpovědím těchto účastníků, nic to nemění na skutečnosti, že požadování výhody na základě oznámení o spolupráci za účelem získání osvobození od pokuty nebo jejího snížení nutně nevede k podnětu předložit zkreslené důkazy o účasti dalších účastníků kartelové dohody. Jakákoliv snaha uvést Komisi v omyl by totiž mohla zpochybnit upřímnost a úplnost spolupráce žadatele, a ohrozit tak možnost, aby tato osoba získala úplnou výhodu na základě oznámení o spolupráci (viz v tomto smyslu rozsudek Tribunálu ze dne 16. listopadu 2006, Peróxidos Orgánicos v. Komise, T‑120/04, Sb. rozh. s. II‑4441, bod 70).

73 V tomto ohledu je třeba rovněž poznamenat, že případné důsledky sdělení zkreslených informací jsou tím závažnější, že zpochybněné prohlášení podniku musí být podpořeno jinými důkazy, jak vyplývá z bodu 68 výše. Tato okolnost totiž zvyšuje riziko, že jak Komise, tak další dotčené podniky identifikují nepřesná prohlášení.

74 Pokud jde o použití těchto pravidel v projednávaném případě, je třeba úvodem připomenout, že podle zjištění učiněných v napadeném rozhodnutí byla obecná dohoda nepsanou dohodou, která zahrnovala zaprvé závazek japonských podniků neproniknout na trh s projekty PISP v EHP, zadruhé závazek evropských podniků neproniknout na japonský trh projektů PISP a zatřetí závazek evropských podniků oznamovat japonským podnikům projekty PISP v jiných evropských zemích než domovských zemích a tyto projekty zaúčtovat ke společné „evropské“ kvótě stanovené dohodou GQ. Podle Komise bylo cílem mechanismu oznamování a účtování nabídnout vyrovnání japonským podnikům vnímaným evropskými podniky jako případní konkurenti na trhu v EHP.

75 V této souvislosti je třeba nejprve zamítnout tvrzení žalobkyň, podle kterého obsah pojmu „obecná dohoda“ není v rámci celého napadeného rozhodnutí jednotný. I když totiž mohou být mezi různými formulacemi použitými v napadeném rozhodnutí zaznamenány menší rozdíly, tyto rozdíly neovlivňují základní vlastnosti uvedeného pojmu, jak jsou vyčteny v předchozím bodě.

76 Mezi různými složkami obecné dohody vypočtenými v bodě 74 výše představuje údajný závazek japonských podniků neproniknout na trh EHP základ výtky Komise žalobkyním. V důsledku toho musí být právě existence tohoto závazku prokázána právně dostatečným způsobem. Nicméně další složky obecné dohody, pokud budou prokázány, mohou být relevantní jako nepřímé důkazy, ze kterých je možné vyvodit existenci souvztažného závazku japonských podniků.

77 Žalobkyně zpochybňují existenci obecné dohody tím, že uvádějí, že jejich nepřítomnost na evropském trhu projektů PISP je možné vysvětlit skutečností, že japonské podniky nebyly na evropském trhu považovány z různých důvodů, zejména obchodních a technických, za věrohodné konkurenty. Zpochybňují důkazní hodnotu různých důkazů uplatněných Komisí v napadeném rozhodnutí a odkazují na jiné důkazy, které podle nich naznačují, že obecná dohoda neexistovala. Dále předkládají zprávu vypracovanou poradci (dále jen „vnitřní zpráva“), která má podpořit jejich alternativní vysvětlení skutečností.

78 Komise tvrdí, že existence obecné dohody, a zejména závazek japonských podniků neproniknout na trh EHP, je právně dostatečným způsobem prokázána souborem důkazů zahrnujícím listinné důkazy, prohlášení podniků, svědectví, jakož i podklady týkající se skutečného fungování kartelové dohody.

79 Je tedy třeba posoudit hodnověrnost a obsah různých dotyčných důkazů, aby se ověřilo, zda při celkovém posouzení zakládají důkazy uplatněné Komisí pevné přesvědčení o existenci obecné dohody, které nemohou zpochybnit důkazy vznesené žalobkyněmi.

K dohodě GQ a dohodě EQ

– Argumenty účastnic řízení

80 Žalobkyně zaprvé uvádí, že dohody GQ a EQ neobsahují žádné odkazy na obecnou dohodu, ačkoliv jsou v těchto dohodách podrobně stanovena pravidla kartelové dohody. V tomto ohledu neodráží příloha 2 dohody GQ existenci uvedené obecné dohody, ale vyloučení zemí západní Evropy z působnosti dohody.

81 Zadruhé žalobkyně zpochybňují existenci úzkého vztahu mezi dohodou GQ a dohodou EQ. Podle nich bez ohledu na její podrobnost neodkazuje dohoda GQ na dohodu EQ. Navíc japonští výrobci nebyli stranou dohody EQ a nebyli seznámeni s jejím obsahem.

82 Žalobkyně se v důsledku toho domnívají, že dohoda GQ a dohoda EQ nepředstavují listinné důkazy existence obecné dohody. Jelikož uvedené dohody nezmiňují obecnou dohodu, a to přes její údajný základní význam v rámci celosvětové kartelové dohody, jejich obsah dokonce prokazuje, že uvedená dohoda neexistovala.

83 Komise zpochybňuje opodstatněnost argumentů žalobkyň.

– Závěry Tribunálu

84 Mezi účastnicemi řízení je nesporné, že dohoda GQ stanoví organizaci kartelové dohody týkající se projektů PISP na celosvětové úrovni. Nicméně zaprvé, jak uvádí žalobkyně, tato dohoda nezmiňuje obecnou dohodu a zadruhé uvedená dohoda podle její přílohy 2 vylučuje ze své působnosti Japonsko, dvanáct členských států Evropského společenství v dané době, jakož i pět dalších zemí západní Evropy.

85 Za těchto okolností není možné dohodu GQ považovat za listinný důkaz existence obecné dohody. Výklad Komise, podle kterého k vyloučení evropských zemí a Japonska došlo kvůli existenci uvedené dohody, není a priori věrohodnější než opačný výklad navržený žalobkyněmi.

86 Dohoda EQ je zase prováděcí dohodou k dohodě GQ, která se týká zejména rozdělení společné „evropské“ kvóty stanovené posledně uvedenou dohodou. V tomto rozsahu mezi uvedenými dohodami existovala určitá vazba. Nicméně dohoda EQ byla uzavřena výlučně evropskými podniky. Žalobkyně se na ní tedy neúčastnily. Kromě toho uvedená dohoda obecnou dohodu výslovně neuvádí.

87 V tomto ohledu je třeba rovněž uvést, že v souladu s bodem 4 části „E (E-Members)“ přílohy 2 dohody EQ evropští výrobci „rozhodují o oznamování evropských projektů [skupině japonských výrobců]“. Z kontextu této přílohy 2 vyplývá, že se oznámení informací muselo uskutečnit před přidělením dotyčných projektů PISP.

88 Tato skutečnost umožňuje do určité míry vyvrátit argumentaci žalobkyň, protože naznačuje, že se evropští výrobci domnívali, že se japonští výrobci mohli přinejmenším zajímat o postup přidělování určitých projektů PISP v EHP, a že tedy byli případnými soutěžiteli ve vztahu k takovým projektům.

89 Nicméně nic v dohodě EQ ani v jiných důkazech poskytnutých Komisí neprokazuje, že evropští výrobci prováděli dotyčný mechanismus nebo že japonští výrobci věděli o jeho existenci.

90 Proto dohoda EQ představuje jen nepřímý důkaz, který naznačuje, jak tvrdí Komise, že japonští výrobci byli při poskytování určitých projektů PISP v EHP považováni za věrohodné konkurenty,.

91 Kromě toho je třeba poznamenat, že takový závazek skupiny výrobců neproniknout na trh vyhrazený jiné skupině, jako je závazek vytýkaný Komisí japonským výrobcům, spočívá na jednoduchém konceptu, který může být jednoduše prováděn. Toto provádění rovněž v zásadě nevyžaduje interakci mezi dotyčnými podniky. V důsledku toho může takový závazek klidně existovat jakožto nepsaná dohoda, což umožňuje rovněž snížit riziko, že bude odhalen. V tomto ohledu Komise v bodech 170 až 176 napadeného rozhodnutí uvedla, že v projednávaném případě přijali účastníci kartelové dohody řadu organizačních a technických preventivních opatření, aby zabránili jejímu vyzrazení.

92 I když je pravda, že takový mechanismus oznamování a účtování prováděný po rozdělení dotyčných projektů PISP, jaký Komise uplatnila, vyžadoval určitá prováděcí opatření, nebyla tato nicméně zvláště složitá, protože spočívala hlavně v oznamování určitých údajů evropskou skupinou japonské skupině, které bylo souběžné s oznamováním podle dohody GQ o projektech PISP mimo EHP. V důsledku toho se nezdá, že by taková opatření nezbytně vyžadovala písemná pravidla.

K prohlášením společnosti ABB

– Argumenty účastnic řízení

93 Úvodem žalobkyně opakují, že důkazy předložené společností ABB v rámci její žádosti o ochranu před pokutami, a zejména její prohlášení po udělení podmínečné ochrany Komisí, musí být posuzovány s ohledem na tlak, kterému společnost ABB podléhala, jelikož si přála zachovat ochranu před pokutami a přitom minimalizovat závažnost vlastních jednání a maximalizovat závažnost jednání dalších dotčených podniků. V projednávaném případě se tento tlak projevil v zaujatých prohlášeních společnosti ABB na jednání před Komisí a v rámci souběžného řízení vedeného českým orgánem pro hospodářskou soutěž.

94 Žalobkyně doplňují, že prohlášení ABB nepochází z rozhodné doby z hlediska skutkových okolností, neposkytují dostatečná upřesnění ohledně obecné dohody a v průběhu doby se vyvinula, což snižuje jejich důkazní hodnotu.

95 Ve své původní žádosti o ochranu před pokutami ze dne 3. března 2004, ABB neodkazuje na existenci obecné dohody, kterou uvedla pouze ve svých vyjádřeních ze dne 11. března 2004.

96 K vyjádření společnosti ABB ze dne 11. března 2004 žalobkyně zaprvé poznamenávají, že když ABB uvádí účast japonských podniků na obecné dohodě, zřejmě naráží na společnosti JAEPS a TM T & D Corp., společnou společnost Toshiba a Melco, která provozovala činnosti těchto společností v oblasti PISP mezi říjnem 2002 a dubnem 2005. Přitom v napadeném rozhodnutí Komise vyložila prohlášení ABB nejen tak, že se vztahují k celé době trvání protiprávní jednání od roku 1988, i když v té době neexistovala ani TM T & D ani JAEPS, ale rovněž tak, že kromě těchto dvou společností zahrnují ještě společnosti Hitachi a Hitachi Europe.

97 Zadruhé žalobkyně tvrdí, že se ve svých vyjádřeních ze dne 11. března 2004 ABB omezila na neurčité prohlášení ohledně doby trvání kartelové dohody, když se soustředila na období od roku 1999 do roku 2002.

98 Zatřetí žalobkyně uvádí, že neurčitost a rozpornost prohlášení ABB ze dne 11. března 2004 vede k myšlence, že se jedná spíše o domněnku zaměstnanců této společnosti ohledně tržních podmínek než o výslovný důkaz dohody vycházející ze společné vůle.

99 Začtvrté se žalobkyně domnívají, že ve vyjádřeních ze dne 11. března 2004 ABB úvodem potvrdila, že dotyčné podniky měly za to, že z důvodu právních, technických a obchodních překážek byl vstup na evropský trh složitý nebo dokonce nemožný. Tvrdí, že by za takových okolností byla bezpředmětná jakákoliv výslovná dohoda zahrnující závazek neproniknout na relevantní trh.

100 Konečně žalobkyně uvádějí, že společnost ABB v prohlášení ze dne 4. října 2005, které bylo formulováno po předložení prohlášení žalobkyň a dalších japonských výrobců vysvětlujících existenci výše uvedených překážek, změnila svá dřívější prohlášení týkající se obecné dohody, protože zejména prohlásila, že překážky vstupu na evropský trh mohly být překonány, a že v důsledku toho byl vstup japonských výrobců na tento trh hospodářsky možný. Přitom důkazní hodnota takového pozdního prohlášení, které radikálně mění předchozí prohlášení, vyvolává podle žalobkyní pochybnosti.

101 Komise zpochybňuje opodstatněnost argumentů žalobkyň.

– Závěry Tribunálu

102 Pokud jde o hodnověrnost prohlášení společnosti ABB uskutečněných v rámci žádosti o ochranu před pokutami, v bodech 72 a 73 výše bylo uvedeno, že pouhé požadování uplatnění oznámení o spolupráci za účelem získání uvedené ochrany nevede nezbytně k podnětu předložit zkreslené důkazy o účasti dalších účastníků kartelové dohody.

103 Zvláštní okolnosti, které údajně osvědčují, že ABB byla pod tlakem, nemohou tato konstatování ovlivnit. Při jednání u Komise se totiž ABB omezila na uvedení skutkového rámce kartelové dohody a na tvrzení, že skutkové okolnosti, které oznámila Komisi, odůvodňují, aby jí byla poskytnuta ochrana před pokutami. Kromě těchto dvou kroků se ABB v rámci řízení vedeného českým orgánem pro hospodářskou soutěž také vyjádřila k právnímu posouzení skutkového stavu, jakož i k oznámení námitek. Přitom se nezdá, že by v těchto dvou případech šla společnost ABB nad to, co může být vyžadováno od podniku, který požádal o ochranu před pokutami a který si přeje prostřednictvím plné spolupráce s dotyčným orgánem zachovat podmínečnou ochranu, která mu byla udělena. V důsledku toho není třeba mít za to, že je hodnověrnost prohlášení společnosti ABB zpochybněna z důvodu, že tato společnost požádala o ochranu před pokutami.

104 Argument žalobkyň vycházející z toho, že prohlášení ABB nepochází z rozhodné doby z hlediska skutkových okolností, nemůže být rovněž přijat. Prohlášení předložená Komisi podnikem v rámci žádosti o ochranu před pokutami z definice nemohou být ze stejné doby jako celé údajné protiprávní jednání, aniž je tato okolnost zbavuje důkazní síly. Kromě toho v projednávaném případě uváděla ABB existenci obecné dohody od 11. března 2004, tedy před ukončením protiprávního jednání uvedeného napadeným rozhodnutím.

105 Pokud jde o obsah různých prohlášení ABB, není zaprvé třeba přisuzovat zvláštní význam skutečnosti, že obecná dohoda není zmíněna v původní žádosti, a sice žádosti o ochranu před pokutami ze dne 3. března 2004. Při prvním navázání kontaktů s Komisí v rámci žádosti o ochranu před pokutami je totiž normální, že dotčený podnik nepopíše podrobně všechny aspekty protiprávního jednání, jehož existenci chce odhalit.

106 Společnost ABB ve své původní žádosti sice výslovně obecnou dohodu neuvádí, uvádí však, že společnosti JAEPS a TM T & D náležely k účastníkům kartelové dohody a že tato pokrývala všechny členské státy Evropské unie. Přitom toto tvrzení znamená, že se podle názoru ABB tyto dvě dotčené společnosti účastnily obecné dohody.

107 Zadruhé ABB ve svém vyjádření ze dne 11. března 2004, tedy před tím, než jí byla poskytnuta podmínečná ochrana, výslovně uvedla existenci obecné dohody, podle které dvě japonské společnosti nebudou předkládat nabídky pro evropské projekty a evropské společnosti nabídky pro projekty japonské.

108 V této souvislosti je přirozené, že ABB odkázala na dvě japonské společnosti, a sice JAEPS a TM T & D, protože v okamžiku předložení jejího prohlášení byly v rámci těchto společných společností seskupeny činnosti podniku Hitachi a společností Fuji, Toshiba a Melco v oblasti PISP. Nic to nemění na tom, že Komise měla právo vykládat toto prohlášení tak, že se uvedené podniky samy účastnily obecné dohody. Ve své původní žádosti totiž ABB již upřesnila, že podle jejího vědomí kartel existoval více než deset let, což znamená, že jeho vytvoření značně předcházelo vytvoření společností JAEPS a TM T & D.

109 Znění vyjádření ABB ze dne 11. března 2004 ve spojení se zněním její původní žádosti rovněž umožňuje vyvrátit argument žalobkyň, podle kterého ABB neupřesnila dobu trvání kartelové dohody. Ve své původní žádosti totiž ABB uvedla, že kartelová dohoda fungovala přinejmenším od roku 1994 a její vyjádření ze dne 11. března 2004 tomuto zjištění neprotiřečí.

110 Dále ABB sice prohlásila, že se obecná dohoda zakládala na okolnosti, že japonští výrobci nebyli evropskými zákazníky dobře přijímáni a museli na evropském trhu čelit určitým překážkám. Nicméně z jejího vyjádření ze dne 11. března 2004 jednoznačně vyplývá, že podle ní se dotčené japonské podniky neomezily na konstatování existence těchto překážek, ale zavázaly se vůči svým evropským partnerům neproniknout na trh EHP. Překážky vstupu na uvedený trh tak spíše, než aby vedly k bezpředmětnosti obecné dohody, představovaly faktor, jenž vedl k uzavření uvedené dohody. Je třeba kromě toho uvést, že takové zjištění není paradoxní, protože pro výrobce je v rámci takového rozdělení trhu, jaké uvádí v projednávaném případě Komise, přirozené přenechat svým soutěžitelům trhy, na kterých je jeho postavení slabé.

111 Zatřetí je třeba odmítnout tvrzení žalobkyň, podle kterého vyjádření ABB ze dne 4. října 2005 protiřečí jejím předchozím prohlášením. V uvedeném vyjádření totiž ABB potvrdila existenci obecné dohody. I když při této příležitosti zdůraznila, že překážky, s nimiž se setkali japonští výrobci, když chtěli proniknout na trh EHP, se daly překonat, toto konstatování nicméně není v rozporu s vyjádřením ze dne 11. března 2004, které neuvádí, že proniknutí na uvedený trh bylo nemožné, ale pouze, že bylo složité.

112 V rozporu s tvrzením žalobkyň tedy vyjádření ABB ze dne 4. října 2005 představuje objasnění, které je soudržné s jejími předchozími prohlášeními.

113 S ohledem na vše výše uvedené je třeba dospět k závěru, že prohlášení ABB představují důkaz, který může prokázat obecnou dohodu, jelikož je uvedena existence této dohody, je popsán její základní obsah a jsou poskytnuty informace o době jejího trvání a jejích účastnících.

114 Prohlášení ABB jsou nadto soudržná, byla poskytnuta jménem podniku a z jejich obsahu vyplývá, že se zakládají na vnitřních průzkumech, jakož i na diskuzích se zaměstnanci tohoto podniku. Je třeba jim tedy přiznat určitý stupeň důkazní hodnoty. Nicméně podle judikatury uvedené v bodě 68 výše musí být jejich obsah v každém případě potvrzen dalšími důkazy.

Ke svědectví zaměstnanců a bývalého zaměstnance společnosti ABB

– Argumenty účastnic řízení

115 Žalobkyně úvodem opakují svůj argument, podle kterého je důkazní hodnota důkazů předložených společností ABB omezená, protože tato společnost požádala o ochranu před pokutami.

116 Žalobkyně v tomto ohledu upřesňují, že svědectví zaměstnanců a bývalého zaměstnance společnosti ABB byla poskytnuta během rozhovorů v září 2005, tedy 18 měsíců po první žádosti o ochranu před pokutami, na žádost Komise a za přítomnosti zaměstnanců, jakož i právní rady společnosti ABB, která dokonce aktivně zasahovala při rozhovoru s panem M.

117 Navíc určitá vyjádření poskytnutá při těchto rozhovorech podle žalobkyň ukazují, že se předtím konaly přípravné schůzky a bylo vypracováno přinejmenším jedno písemné vyjádření. Zejména prohlášení pana M. se zdají být vyvolána přípravným rozhovorem s externím poradcem ABB, který se konal v den slyšení. Bez ohledu na tuto skutečnost existují v různých svědectvích nesoudržnosti.

118 Svědci byli rovněž upozorněni na význam rozhovorů pro výsledek žádosti společnosti ABB o ochranu před pokutami. V důsledku toho měli podle žalobkyň tito svědci osobní zájem poskytnout Komisi důkazy, které by potvrdily existenci obecné dohody. Zejména pan M. se řízení účastnil pouze z důvodu, aby mu byly nadále vypláceny dávky, které mu ABB přiznala během jeho důchodu.

119 Naopak podle žalobkyň nehrozilo, že by svědectví poškodila ABB, protože by byla v rámci posouzení její žádosti o ochranu před pokutami hodnocena příznivě.

120 Kromě toho prohlášení svědků jimi nebyla sepsána ani přezkoumána za účelem ověření jejich přesnosti. Nebyla tedy formulována po důkladné úvaze. Svědci se vyjádřili jako zaměstnanec nebo bývalý zaměstnanec, a nikoliv jako oficiální zástupci společnosti ABB.

121 Žalobkyně doplňují, že v řadě případů nebyly vyslýchané osoby přímými svědky událostí, na které odkazují. Zejména pan M. nebyl přímým svědkem počátku obecné dohody, dokonce ani jejího údajného přijetí dne 15. dubna 1988, protože uvedl, že dohoda existovala snad ještě před jeho narozením.

122 Dále svědectví pana M. ze září 2005 opakovaně protiřečí předchozím vyjádřením společnosti ABB zakládajícím se na jeho předchozích prohlášeních a výrazy, které používá, jsou nepřesné a vnuknuté Komisí nebo externím poradcem ABB. Navíc skutečnost, že se nepamatoval na existenci dohody GE před listopadem 2006, vyvolává dodatečné pochybnosti o hodnověrnosti jeho svědectví.

123 Komise sama uznala nízkou důkazní hodnotu svědectví pana M., protože byla selektivní ohledně důkazů, které využije.

124 Pokud jde o obsah svědectví, žádný ze svědků nebyl schopen potvrdit dobu trvání obecné dohody, protože pan M. se domníval, že mechanismus dohody GQ, a tedy implicitně dohoda sama, přestal existovat v roce 2002, zatímco jiní svědci tvrdili, že dohoda byla platná v různých obdobích mezi roky 2002 a 2004. Navíc žádný ze svědků nepoužil výraz „obecná dohoda“ a narážky na existenci kartelové dohody byly vyžádány Komisí, a nikoliv dobrovolně formulovány.

125 Žalobkyně v tomto ohledu upřesňují, že i když Komise uvedla koncept obecné dohody při rozhovoru s panem Wi., tento byl schopen předložit svá vyjádření pouze za období od července 2002 do ledna 2004. Vyjádření pana P. týkající se obecné dohody byla stejně neurčitá, což vedlo Komisi k tomu, že se jej snažila přesvědčit, aby nepřesné výrazy nahradil jasnějšími formulacemi potvrzujícími její stanovisko. Pan V.-A. zase úvodem informoval při rozhovoru Komisi o skutečnosti, že Evropa a Severní Amerika byly z kartelové dohody vyloučeny. Stejně jako v případě pana P. uvedla Komise koncept obecné dohody později v rozhovoru. Tři dotčená svědectví jsou tak nepřesná, nesoudržná, a nevyplývají tedy z důkladného uvážení.

126 Pokud jde o svědectví pana M., žalobkyně uvádí, že se jeho původní prohlášení týkající se vzájemné ochrany domácích trhů týká konceptu domovských zemí, a nikoliv obecné dohody, jak ji definuje Komise. Navíc jsou jeho prohlášení ohledně obecné dohody neurčitá.

127 Žalobkyně rovněž poznamenávají, že pan M. nepotvrdil, že japonští výrobci byli schopni prodávat výrobky PISP na evropském trhu. I po zásahu externího poradce společnosti ABB, který se snažil svědka usměrnit, tento nadále tvrdil, že účast japonských výrobců na evropském trhu byla velmi vzácná.

128 Komise zpochybňuje opodstatněnost argumentů žalobkyň.

– Závěry Tribunálu

129 Úvodem je třeba uvést, že svědectví zaměstnanců a bývalého zaměstnance společnosti ABB nepředstavují důkazy odlišné a nezávislé na prohlášeních této společnosti, protože se svědci u Komise vyjádřili na popud společnosti ABB a v rámci její povinnosti spolupráce na základě oznámení o spolupráci a využívali přitom přítomnosti externího poradce společnosti ABB. V důsledku toho dotyčná svědectví nejsou způsobilá potvrdit prohlášení ABB ve smyslu judikatury citované v bodě 68 výše. Jsou k těmto prohlášením spíše doplňková, neboť mohou upřesnit a konkretizovat jejich obsah. Musí tedy být rovněž potvrzena dalšími důkazy.

130 V rozsahu, v němž žalobkyně vznáší otázku hodnověrnosti svědectví poskytnutých zaměstnanci a bývalým zaměstnancem podniku, který požádal o ochranu před pokutami, z bodů 72 a 73 výše vyplývá, že s takovými důkazy není nutné zacházet automaticky opatrně. Pokud jde o osobní motivaci svědků, je jistě možné, že zaměstnanci takového podniku, kteří jsou povinni jednat v jeho zájmu, sdílejí vůli předložit co možná nejvíce důkazů v neprospěch, rovněž vzhledem k tomu, že jejich spolupráce v rámci řízení může mít příznivý vliv na jejich profesní budoucnost. Nicméně pokud tomu tak je, budou si dotčení zaměstnanci rovněž vědomi případných negativních důsledků předložení nepřesných důkazů, které jsou z důvodu požadavku podloženosti více citelné.

131 Pan M., bývalý zaměstnanec společnosti ABB, již není v zásadě povinen jednat v zájmu svého bývalého zaměstnavatele, pokud se jedná o dobrovolnou spolupráci ve správním řízení. Tato okolnost však rovněž znamená, že v zásadě nemá v této souvislosti zájem poskytovat nepřesné důkazy. V tomto ohledu je třeba uvést, že v okamžiku předložení jeho svědectví již byl pan M. v důchodu. Za těchto okolností se nezdá, že by nedostatek jeho spolupráce ve správním řízení pro něj měl mít negativní důsledky, zejména pokud jde o dávky, které mu údajně přiznala ABB.

132 Skutečnost, že uběhla určitá doba mezi podáním žádosti o ochranu před pokutami a rozhovory se svědky, rovněž jako taková nezpochybňuje důkazní hodnotu shromážděných svědectví. Komise je totiž oprávněna získat dodatečné důkazy v průběhu svého šetření, aby disponovala všemi relevantními důkazy k posouzení existence protiprávního jednání, zejména s ohledem na vyjádření dotyčných podniků.

133 Naopak doba, která uběhla mezi podáním svědectví a skutečnostmi, jichž se týká, může být relevantní při posouzení jeho hodnověrnosti, jelikož svědci mohou obecně poskytnout podrobnější a hodnověrnější svědectví o nedávné události. V projednávaném případě přitom doba, která uplynula mezi svědectvími ze září 2005 a ukončením zapojení různých svědků do kartelu, a sice květnem 2004 pro p. V.-A., W. a P. a červnem 2002 pro pana M., není dostatečně dlouhá k ovlivnění jejich hodnověrnosti.

134 Hodnověrnost svědků není obecně ovlivněna ani přítomností externího poradce společnosti ABB při rozhovorech, jelikož svědectví byla předložena v rámci spolupráce ABB na základě oznámení o spolupráci a svědci výslovně uvedli na začátku svého příslušného rozhovoru, že si přejí, aby zde uvedený poradce asistoval.

135 Externí poradce společnosti ABB sice zasáhl v konkrétním okamžiku rozhovoru s panem M., aby mu naznačil, že pro japonské výrobce mohlo být výnosné proniknout na evropský trh, o čemž pan M. zřejmě nebyl přesvědčen. Tedy je třeba mít za to, že pan M. vyjádřil pochybnosti ohledně obchodního zájmu na takovém kroku, a zohlednit tuto okolnost při posouzení obsahu jeho svědectví. Žalobkyně však nevysvětlují, v jaké míře tento zásah externího poradce společnosti ABB ovlivňuje věrohodnost svědectví pana M. v jiných ohledech.

136 Pokud jde o předběžné vypracování vyjádření a konání přípravných rozhovorů, není překvapivé, že podnik, který požádal o ochranu před pokutami, předem určil skutkové okolnosti relevantní pro jeho žádost a svědky schopné se k nim vyjádřit a analyzoval s těmito svědky rozsah jejich znalostí.

137 Kromě toho není možné mít za to, že dotyčná svědectví nemohla mít pro ABB škodlivé účinky. Jelikož hovory proběhly před zasláním oznámení námitek, nemohli si totiž ani ABB ani její zaměstnanci a bývalý zaměstnanec být jisti, jaký přesný dosah a obsah budou mít námitky uplatněné vůči společnosti ABB.

138 Naopak žalobkyně správně tvrdí, že se dotyčná svědectví nezdají být výsledkem důkladné úvahy ani nebyla revidována po úvaze a dodatečných ověřeních. Svědectví totiž byla poskytnuta ústně a neexistuje náznak toho, že Komise předem položila svědkům písemné otázky, ani toho, že prohlášení týkající se obecné dohody a překážek vstupu na trh EHP byla následně ověřena a revidována jejich autory.

139 Rovněž se nezdá, že se svědkové vyjádřili jakožto oficiální zástupci společnosti ABB. Zaprvé se zdá, že tuto úlohu v podstatě převzali externí poradci společnosti ABB, od nichž pochází prohlášení zkoumaná v bodech 102 až 114 výše. Dále, jak bylo poznamenáno v bodě 131 výše, pan M. v okamžiku, kdy poskytl své svědectví, již nebyl a priori povinen jednat v zájmu svého bývalého zaměstnavatele a neexistuje ani nepřímý důkaz toho, že se on sám nebo jiný svědek systematicky připravoval na rozhovor tím, že konzultoval jiné zaměstnance společnosti ABB a nahlížel do dokumentů, které vlastnila. Konečně otázky položené Komisí při rozhovorech se netýkaly oficiálního stanoviska společnosti ABB k projednávaným věcem, ale spíše osobních znalostí různých svědků.

140 Tvrzení žalobkyň, podle kterého vyslýchané osoby často nebyly přímými svědky dotyčných událostí, musí být odmítnuto. Ze svědectví totiž vyplývá, že se čtyři svědci osobně účastnili operací kartelové dohody. Zejména pan M. byl jeden ze zástupců společnosti ABB v rámci kartelové dohody mezi roky 1988 a 2002, tedy během téměř celé doby jejího fungování, zatímco ABB byla sama jedním z hlavních účastníků. Pan M. byl tedy přímým a přednostním svědkem okolností, které uvedl.

141 V tomto ohledu je třeba připustit, že pan M. ve svém svědectví potvrdil, že nebyl přítomen při uzavírání obecné dohody, ke kterému podle něj došlo před podpisem dohody GQ a dohody EQ. Rovněž když byl pan M. dotazován, zda bylo téma obecné dohody vzneseno při schůzkách, kterých se účastnil, odpověděl, že nebylo třeba na ni odkazovat, protože obecná dohoda byla samozřejmá. Nicméně tyto okolnosti nezpochybňují důkazní hodnotu svědectví pana M. Zaprvé totiž může svědek klidně poskytnout důkaz o trvající skutečnosti, i když nebyl přítomen jejímu začátku. Zadruhé, i když pan M. prohlásil, že otázka obecné dohody nebyla na setkáních, kterých se účastnil, výslovně diskutována, z jeho svědectví vyplývá, že podle jeho názoru tomu tak nebylo proto, že obsah uvedené dohody byl pochopen, přijat a prováděn účastníky kartelové dohody, aniž bylo třeba výslovné diskuse. V rozsahu, v němž závazek japonských podniků uplatněný Komisí spočíval v pouhé nečinnosti, a nikoliv v konání, je takový případ také možný.

142 Žalobkyně podrobně neuvádí údajné nesoudržnosti, kterými byla ovlivněna různá svědectví. Navíc srovnání svědectví jak mezi sebou, tak s jinými důkazy předloženými společností AB nevykazuje nesoudržnosti, které by mohly ovlivnit hodnověrnost prohlášení týkajících se existence obecné dohody. Jediný rozpor, který má nějaký význam, se pojí k existenci obchodního zájmu japonských podniků proniknout na evropský trh. Jak bude uvedeno v bodech 156 až 158 níže, stanovisko určitých svědků však v tomto bodě neovlivňuje jejich prohlášení týkající se existence obecné dohody.

143 Pokud jde o údajnou neúplnost svědectví pana M., je třeba poznamenat, že není překvapivé, že si svědek při hovoru není schopen vzpomenout na všechny listinné důkazy týkající se kartelové dohody. Navíc pan M., i když při rozhovoru výslovně neodkázal na dohodu GE, uvedl přidělování projektů PISP v EHP uskutečňované na základě dohod předcházejících dohodě GQ, jejichž součástí byla zejména dohoda GE.

144 Rovněž skutečnost, že Komise nevyužila všechny informace obsažené ve svědectví, neznamená, že toto svědectví má nízkou důkazní hodnotu. Je totiž normální, že určité informace jsou irelevantní nebo že určité okolnosti jsou přesvědčivějším způsobem doloženy jinými důkazy.

145 Pokud jde o obsah svědectví, v rozporu s tvrzením žalobkyň jsou prohlášení týkající se doby trvání kartelové dohody soudržná jak mezi sebou, tak s tvrzeními Komise.

146 Pan M. totiž jasně uvedl, že pravidlo vzájemného respektování domácích trhů skupinami evropských a japonských výrobců existovalo po dlouhou dobu, a dokonce předcházelo dohodě GQ.

147 Prohlášení pana M., podle kterého mechanismus dohody GQ přestal existovat v roce 2002, neznamená samo o sobě, že obecná dohoda rovněž skončila. Zaprvé se během tohoto období poněkud vyvinuly metody fungování kartelové dohody zejména z důvodu skutečnosti, že společnost Siemens a podnik Hitachi znovu zahájily svou účast na uvedené kartelové dohodě, a pan M. se tedy mohl domnívat, že dohoda GQ, tak jak byla podepsána v roce 1988 a následně změněna, přestala být prováděna. Tato okolnost neovlivňuje skutečnost, že se metody fungování používané od července 2002 mohly rovněž zakládat na obecné dohodě nebo obdobném ujednání. Jiní svědci společnosti ABB než pan M. potvrzují výslovně, že tak tomu v projednávaném případě bylo, protože z jejich prohlášení vyplývá, že obecná dohoda mezi evropskými a japonskými výrobci týkající se respektování domácích trhů existovala během období, po které byli zapojeni do operací kartelové dohody, tedy mezi červencem 2002 a 2004.

148 Zadruhé byl v červnu 2002 pan M. poslán do předčasného důchodu po odhalení koluzních činností jeho novým nadřízeným. Tato okolnost vysvětluje, že pan M. neměl podrobné znalosti o metodách fungování kartelové dohody používaných od července 2002.

149 Rovněž není možné tvrdit, že odkazy svědků na obecnou dohodu nejsou určité a spontánní. Každý ze svědků totiž zmínil vlastními slovy existenci zvláštní situace evropských a japonských trhů, která odpovídá obecné dohodě uplatňované Komisí.

150 Na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, pan Wi. prohlásil, že nepřítomnost japonských podniků na evropském trhu byla výsledkem systému ochrany japonských a evropských trhů odůvodněné skutečností, že si žádná z obou skupin výrobců nepřála, aby druhá skupina působila na jejím domácím trhu. I když se později v rozhovoru zástupce Komise k tomuto tématu vrátil a skutečně použil pojem „obecná dohoda“, omezil se pouze na objasnění konceptu spontánně použitého panem Wi.

151 Pan P. spontánně odkázal na obecnou dohodu s japonskými podniky, podle které se tyto podniky nebudou účastnit na evropském trhu a evropské podniky na japonském trhu. V tomto případě se zástupce Komise rovněž následně vrátil k této otázce, nicméně se omezil na ověření toho, zda bylo jeho pochopení dřívějšího spontánního prohlášení správné.

152 V případě pana V.-A. Komise nepoužila koncept obecné dohody, ale pouze se dotázala svědka, zda věděl o jakékoliv dohodě mezi evropskými a japonskými výrobci. V odpovědi na tuto otázku pan V.-A. uvedl existenci dohody mezi japonskými a evropskými výrobci, podle které evropské podniky „nenapadnou“ japonské podniky na japonském trhu a vice versa. Navíc pan V.-A. prohlásil, že se účastnil diskuse mezi evropskými podniky a zástupcem japonského podniku výslovně k tématu dodržování této dohody, která byla vyvolána snahami japonských podniků proniknout na evropský trh.

153 Pokud jde o údajné vyloučení určitých území z působnosti celosvětové kartelové dohody, pan V.-A. zaprvé prohlásil, že Severní Amerika byla vyloučena ze zvláštního důvodu, a sice kvůli riziku sankcí, kdyby byl kartel odhalen. Zadruhé vysvětlil, že vyloučení zemí západní Evropy znamenalo, že dotyčné projekty PISP nebyly diskutovány evropskými výrobci na schůzkách, kde byl přítomen, což byly schůzky světové kartelové dohody upravené předtím dohodou GQ a dohodou EQ, ale při jiné příležitosti. Přitom tato prohlášení jsou plně slučitelná jak s uvedenými dohodami, tak s tvrzeními Komise.

154 Pokud jde konečně o svědectví pana M., ten prohlásil, že mezi japonskými a evropskými výrobci existovala dohoda týkající se vzájemné ochrany domácích trhů, předcházející dohodě GQ, že tato dohoda byla nezbytnou podmínkou pro uzavírání dohod týkajících se jiných regionů a že dodržování těchto pravidel znamenalo, že japonští výrobci neproniknou na domácí trh evropských výrobců, i když toho byli technicky schopni. Pan M. rovněž v této souvislosti vysvětlil mechanismus oznamování a účtování, jakož i skutečnost, že projekty PISP nebyly v domovských zemích předmětem diskuzí mezi oběma skupinami výrobců a nebyly započítávány ke kvótám stanoveným dohodou GQ.

155 Prohlášení pana M. tak potvrzují existenci obecné dohody uplatněné Komisí a nemohou být kvalifikována jako neurčitá, protože upřesňují dobu trvání uvedené dohody, její obsah a její účastníky. Nedostatečné upřesnění provádění této dohody je stěží překvapivé vzhledem k tomu, že hlavní závazek účastníků kartelové dohody spočíval v tom, že nebudou činní na určitých trzích. Navíc pan M. popsal část obecné dohody vyžadující prováděcí opatření, a sice mechanismus oznamování a účtování.

156 Jak však bylo poznamenáno v bodě 135 výše, pan M. nebyl přesvědčen o obchodním zájmu japonských podniků proniknout na evropský trh. Jeho názor sdílel pan P., který měl za to, že se japonští výrobci pravděpodobně domnívali, že operace nebyla odůvodněná z obchodního hlediska. Podle dvou dalších svědků, pana Wi. a pana V.-A., obchodní zájem na takovém kroku existoval.

157 Nicméně stanovisko p. M. a P. neovlivňuje skutečnost, že čtyři svědci prohlásili, že se japonské podniky zavázaly neproniknout na trh EHP, ačkoliv toho byly z technického hlediska schopny bez ohledu na případný nedostatek bezprostředního obchodního odůvodnění takového závazku.

158 V tomto ohledu je třeba rovněž poznamenat, že na rozdíl od tvrzení žalobkyň nevede případný chybějící obchodní zájem japonských výrobců proniknout v dané chvíli na trh EHP k tomu, aby se existence takové dohody, jako je obecná dohoda, stala bezpředmětnou. Taková dohoda totiž může zaprvé sloužit k odstranění zbytkového rizika budoucího proniknutí na dotčené trhy v případě změny soutěžní situace, a tak k zajištění dlouhodobé jistoty dvěma skupinám výrobců tím, že stabilizuje jejich příslušné privilegované postavení. Zadruhé může dokonce zakládat vzájemnou důvěru mezi oběma skupinami. Přitom podle prohlášení pana M. byla taková důvěra pro provádění kartelové dohody na celosvětové úrovni nezbytná.

159 Závěrem jsou zaprvé prohlášení čtyř dotyčných svědků, a zejména pana M. hodnověrná, protože pochází od přímých svědků okolností, které líčí, a z okolností projednávaného případu nevyplývá, že uvedení svědci měli důvod předložit zkreslené důkazy.

160 Zadruhé čtyři svědectví jsou soudržná jak mezi sebou, tak ve vztahu k jiným důkazům existence a základního obsahu obecné dohody předloženým společností ABB. Svědci tak potvrdili existenci dohody, podle které se japonské podniky zavázaly neproniknout na evropský trh projektů PISP a evropské podniky se zavázaly neproniknout na japonský trh s týmiž projekty. Čtyři svědci rovněž tvrdili, že proniknutí na evropský trh bylo z technického hlediska možné bez ohledu na existenci určitých překážek vstupu. I když se jejich názory lišily ohledně obchodního zájmu japonských podniků proniknout na evropský trh, tato okolnost je v projednávaném případě irelevantní ve vztahu k prohlášením o existenci obecné dohody, jak bylo uvedeno v bodech 156 až 158 výše.

161 Zatřetí čtyři svědectví poskytují přesný a úplný obraz obecné dohody, s přihlédnutím k rozdílnému stupni vědomostí individuálních svědků. Zejména pan M. ve svém svědectví podrobně vysvětluje obsah uvedené dohody, důvod její existence i její fungování.

162 S ohledem na všechno výše uvedené je třeba mít za to, že svědectví zaměstnanců a bývalého zaměstnance společnosti ABB představují nepřímé důkazy existence obecné dohody, které mají vysokou důkazní sílu.

K důkazům předloženým společností Fuji

– Argumenty účastnic řízení

163 Žalobkyně uvádí, že odpověď společnosti Fuji na oznámení námitek není dostatečně přesným a podrobným důkazem pro podpoření důkazů poskytnutých společností ABB, a tedy tvrzení Komise o existenci obecné dohody.

164 Zaprvé Fuji neupřesnila, jak byla informována o existenci obecné dohody, ani neuvedla, kdy byla uzavřena, v jaké formě, kdo byli její účastníci nebo zda byla prováděna.

165 Zadruhé Fuji nepotvrdila vzájemnost obecné dohody a zmínila překážky vstupu na evropský trh s projekty PISP, se kterými se setkala, čímž zpochybnila užitečnost uvedené dohody. V tomto ohledu nemůže být podle žalobkyň vzájemnost obecné dohody vyvozována ze skutečnosti, že japonští výrobci neměli zájem akceptovat jednostrannou dohodu. Tvrdí, že japonští výrobci neměli zájem na uzavření dohody, jelikož japonský trh byl pro evropské podniky nedosažitelný.

166 Zatřetí nesoudržnosti, které existují mezi svědectvím pana H. a dalšími svědectvími zaměstnanců a bývalých zaměstnanců společnosti Fuji, pokud jde jak o existenci obecné dohody, tak technické a obchodní překážky proniknutí na trh EHP, obecně zpochybňují důkazní hodnotu důkazů, které Fuji předložila.

167 Začtvrté jsou tvrzení obsažená v odpovědi společnosti Fuji na oznámení námitek neslučitelná s její následnou žádostí o shovívavost.

168 Zapáté žalobkyně poznamenávají, že Komise nesnížila pokutu společnosti Fuji na základě oznámení o spolupráci, což znamená, že důkazy poskytnuté společností Fuji nepotvrzují existenci obecné dohody.

169 Komise zpochybňuje opodstatněnost argumentů žalobkyň.

– Závěry Tribunálu

170 V odpovědi na oznámení námitek Fuji prohlásila, že věděla o obecné dohodě, na jejímž základě se japonští výrobci nesnažili proniknout na evropský trh, a zároveň upřesnila, že hlavním důvodem pro nepřítomnost Fuji na trhu EHP bylo to, že se nejednalo o významného věrohodného dodavatele PISP v Evropě.

171 Zaprvé je třeba připustit, že toto prohlášení je relativně neurčité, protože se Fuji omezuje na uvedení závazku japonských výrobců neproniknout na evropský trh. Nicméně tímto Fuji potvrdila hlavní skutečnost vyplývající z důkazů předložených společností ABB, kterou Komise vytýká japonským výrobcům. Dotyčné prohlášení tak není v projednávaném případě irelevantní. Je tomu tak tím spíš, že omezený rozsah znalostí společnosti Fuji může být vysvětlen její druhořadou úlohou v rámci kartelu, a zejména skutečností, jak vyplývá z bodu 150 odůvodnění napadeného rozhodnutí, že Fuji byla jediným japonským podnikem, který nebyl členem výboru skupiny japonských výrobců odpovědného zejména za vzájemnou shodu mezi oběma skupinami výrobců v rámci dohody GQ.

172 Zadruhé je skutečnost, že Fuji nepotvrdila vzájemnost obecné dohody, v projednávaném případě irelevantní. Jak již bylo konstatováno v bodě 76 výše, závazek evropských podniků neproniknout na japonský trh projektů PISP nepředstavuje důkaz, který je v této souvislosti nezbytný, i když může představovat nepřímý důkaz účasti japonských podniků na porušení článku 81 ES a článku 53 Dohody o EHP.

173 Dále je pravda, že Fuji ve svém prohlášení odkazuje na technické a obchodní překážky proniknutí na trh EHP. Nicméně tyto překážky nebyly uvedeny jako jediný důvod nepřítomnosti společnosti Fuji na uvedeném trhu, ale pouze jako důvod hlavní. Když Fuji uvedla různé dotčené překážky, odkázala navíc na svůj slabý podíl na celosvětovém trhu, který ji znevýhodňoval oproti jejím větším konkurentům, jak evropským, tak japonským. Proto se nezdá, že by její argumentace v tomto bodě mohla být přenesena na argumentaci jiných japonských výrobců.

174 Je třeba rovněž připomenout, že se v bodech 110 a 158 výše dospělo k závěru, že existence překážek vstupu na trh EHP a případný důsledek této okolnosti, a sice údajný chybějící obchodní zájem japonských výrobců proniknout na trh EHP, nevede k tomu, že by se existence takové dohody, jako je obecná dohoda, stala bezpředmětnou.

175 Zatřetí je nesporné, že písemné svědectví pana H. nebylo Komisí zahrnuto mezi důkazy pozdějšího data, než je datum zaslání oznámení námitek, o které se chtěla opřít. Tento důkaz tedy nemůže být považován za důkaz v neprospěch.

176 Pokud jde o hodnotu svědectví pana H. jako důkazu ve prospěch, je třeba poznamenat, že mezi tímto svědectvím a svědectvími dalších zaměstnanců a bývalých zaměstnanců společnosti Fuji nemůže být konstatován žádný podstatný nesoulad. Ani další zaměstnanci společnosti Fuji ani její bývalí zaměstnanci zvláště nezpochybnili existenci obecné dohody, jelikož se svědci jednoduše k tomuto bodu nevyjádřili. Stejně tak pan H. nezpochybnil existenci technických a obchodních překážek proniknutí japonských výrobců na trh EHP.

177 Začtvrté žalobkyně neupřesňují, jaké jsou údajné nesoudržnosti mezi prohlášením společnosti Fuji v odpovědi na oznámení námitek a její žádostí o shovívavost. Jejich argument tedy musí být zamítnut.

178 Ostatně je třeba poznamenat, že aby mohla Komise přiznat snížení pokuty na základě odstavce 21 oznámení o spolupráci, musí dotyčné důkazy představovat významnou důkazní hodnotu oproti důkazům, které Komise již vlastní.

179 V důsledku toho se v žádosti o shovívavost předložené po zaslání odpovědi na oznámení námitek může podnik, který si přeje získat snížení pokuty, soustředit na skutečnosti, které nejsou podle jeho názoru dosud právně dostatečným způsobem prokázány, aby tak poskytl významnou přidanou hodnotu. Přitom tato okolnost může vysvětlit, že dotyčný podnik opomene skutečnosti, které považuje za jednoznačně prokázané dříve poskytnutými důkazy.

180 Zapáté s ohledem na znění odstavce 21 oznámení o spolupráci není možné vyloučit, že poskytnutí důkazů, které mají určitou důkazní hodnotu, ale týkají se skutečností, které jsou již prokázány jinými důkazy, nepovede k žádnému snížení pokuty.

181 S ohledem na všechno výše uvedené je třeba dospět k závěru, že prohlášení společnosti Fuji v odpovědi na oznámení námitek potvrzuje prohlášení společnosti ABB a svědectví poskytnutá zaměstnanci a bývalým zaměstnancem posledně uvedené společnosti ohledně existence obecné dohody. Nicméně s ohledem na jeho neurčitou a obecnou povahu je důkazní hodnota tohoto prohlášení omezená.

K návrhu společnosti Alstom předloženému dne 10. července 2002

– Argumenty účastnic řízení

182 Žalobkyně zpochybňují výklad Komise týkající se návrhu, který společnost Alstom učinila na schůzce účastníků kartelové dohody dne 10. července 2002 a který byl zamítnut zástupcem podniku Hitachi na následující schůzce dne 15. července 2002. Podle nich dotyčný návrh nesměřoval k aktualizaci obecné dohody tím, že se rozšíří na země střední a východní Evropy s ohledem na jejich případné přistoupení k Unii, jak tvrdí Komise v bodech 127 a 128 odůvodnění napadeného rozhodnutí. Tento návrh byl pokusem společnosti Alstom zavést v rámci rozvoje metod fungování kartelové dohody dohodu, která neexistovala dříve a která by zavazovala každou z obou skupin výrobců dodržovat tradiční trhy druhé skupiny. Nicméně tato dohoda byla japonskými podniky odmítnuta a evropští výrobci tuto otázku znovu nevznesli.

183 Žalobkyně dále v tomto ohledu poznamenávají, že tvrzení Komise je neslučitelné jak s jejím argumentem, podle kterého je obecnou dohodu možno vyvodit z přílohy 2 dohody GQ, tak se svědectvím pana M., který prohlásil že „systém dohody GQ“ skončil v červnu 2002.

184 Komise zpochybňuje opodstatněnost argumentů žalobkyň.

– Závěry Tribunálu

185 Z bodu 127 odůvodnění napadeného rozhodnutí vyplývá, že na schůzce ze dne 10. července 2002, během které byl diskutován vývoj metod fungování kartelové dohody poté, co společnost Siemens a podnik Hitachi znovu zahájily svou účast na této kartelové dohodě, společnost Alstom předložila návrh, podle kterého měli evropští výrobci zůstat v Evropě a japonští výrobci v Japonsku a nesnažit se proniknout na evropský trh. Dále je v tomto bodě odůvodnění upřesněno, že na další schůzce dne 15. července 2002 zástupce podniku Hitachi uvedl, že tento podnik odmítá tento návrh, že evropští výrobci reagovali prohlášením, že Evropa, včetně střední a východní Evropy, je jejich trh a že zamýšlejí zachovat ceny uplatňované v západní Evropě, a rovněž oznámili, že se tato otázka znovu prodiskutuje, i když k tomu nedošlo.

186 Je třeba připustit, že na první pohled toto shrnutí schůzek ze dne 10. a 15. července 2002, zakládající se na důkazech poskytnutých žalobkyněmi, vyvolává dojem, že Alstom skutečně navrhla uzavření nové dohody, kterou podnik Hitachi odmítl a která nebyla později diskutována, což by znamenalo, že přinejmenším od července 2002, neexistovala žádná dohoda týkající se chování japonských výrobců na trhu EHP.

187 Nicméně shrnutí schůzky ze dne 15. července 2002 zaprvé ukazuje, že podnik Hitachi neodmítl samotnou myšlenku rozdělení trhů, ale pouze konkrétní návrh společnosti Alstom. Zadruhé se v tomto shrnutí uvádí, že podnik Hitachi uvedl, že nároky evropských výrobců zahrnovaly střední a východní Evropu, což naznačuje, že jeho námitka souvisela s tímto zvláštním aspektem, a nikoliv se situací v západní Evropě.

188 Je třeba rovněž poznamenat, že je výklad žalobkyň neslučitelný s jejich argumentací ohledně soutěžní situace na trhu EHP. Za předpokladu, že by japonští výrobci nebyli, jak tvrdí žalobkyně, vnímáni na trhu EHP jako věrohodní konkurenti, protože existovaly nepřekonatelné překážky vstupu, byla by totiž dohoda týkající se téhož trhu skutečně bezúčelná. V tomto případě by evropští výrobci, vědomí si díky svému privilegovanému postavení v Evropě této okolnosti, neměli k navržení takovéto dohody žádný důvod. Přitom ze shrnutí předloženého žalobkyněmi vyplývá, že návrh společnosti Alstom se týkal jak trhu EHP, tak trhu ve střední a východní Evropě.

189 Za těchto okolností je třeba použít výklad předložený v bodech 127 a 128 odůvodnění napadeného rozhodnutí, podle kterého Alstom navrhla rozšíření obecné dohody na země střední a východní Evropy, a nikoliv výklad navržený žalobkyněmi.

190 Další argumenty žalobkyň nemohou toto zjištění ovlivnit. Zaprvé byl návrh společnosti Alstom předložen v okamžiku, kdy se díky opětovné účasti společnosti Siemens a podniku Hitachi na kartelové dohodě vyvinuly metody jejího fungování. Přitom výklad Komise, podle kterého tento vývoj měl zahrnout rozšíření obecné dohody nad meze stanovené předtím dohodou GQ, není rozporný.

191 Zadruhé, jak bylo poznamenáno v bodě 147 výše, prohlášení pana M., podle kterého „systém dohody GQ“ přestal být prováděn v červnu 2002, neznamená, že obecná dohoda rovněž přestala existovat nebo že působnost této dohody nemohla být následně rozšířena, aby zahrnovala střední a východní Evropu. Kromě toho se pan M. přestal účastnit činností kartelové dohody v červnu 2002, a nemá tedy v zásadě přímé vědomosti o pozdějším fungování této dohody.

192 Závěrem je třeba mít za to, že na schůzce ze dne 10. července 2002 navrhla Alstom rozšíření obecné dohody na země střední a východní Evropy, jak tvrdí Komise. Tato okolnost je důkazem, že uvedená dohoda v době schůzky existovala.

193 Kromě toho se s ohledem na výklad návrhu společnosti Alstom odmítnutí tohoto návrhu podnikem Hitachi nerovná odmítnutí obecné dohody jako takové, ale představuje pouze odmítnutí jejího rozšíření. V důsledku toho nepředstavuje tato okolnost důkaz toho, že bylo od obecné dohody upuštěno v červenci 2002.

Ke stanovisku dalších osob, kterým bylo určeno oznámení námitek

– Argumenty účastnic řízení

194 Žalobkyně zaprvé poznamenávají, že existenci obecné dohody zpochybnilo pět japonských společností, a sice Hitachi, JAEPS, Toshiba, Melco a TM T & D.

195 Žalobkyně zadruhé tvrdí, že Komise nesprávně vyložila stanovisko společnosti VA TECH tím, že tvrdila, že tato společnost nezpochybnila existenci obecné dohody. Rovněž obecnou dohodu zpochybnila společnost Siemens, která též předložila svědectví jednoho ze svých zaměstnanců, pana T., který byl úzce spojen s fungováním kartelové dohody. Komise přitom tyto skutečnosti nezohlednila, ačkoliv se ve značné míře opřela o svědectví zaměstnanců a bývalého zaměstnance společnosti ABB. Kromě toho důkazní hodnota důkazů pos