Věc T-38/05

Agroexpansión, SA

v.

Evropská komise

„Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Španělský trh nákupu a prvotního zpracování surového tabáku – Rozhodnutí, kterým se konstatuje porušení článku 81 ES – Stanovení cen a rozdělení trhu – Pokuty – Přičitatelnost protiprávního jednání – Maximální výše 10 % obratu – Odrazující účinek – Rovné zacházení – Polehčující okolnosti – Spolupráce“

Shrnutí rozsudku

1. Hospodářská soutěž – Předpisy Společenství – Protiprávní jednání – Přičtení odpovědnosti – Mateřská společnost a dceřiné společnosti – Hospodářská jednotka – Kritéria pro posouzení – Domněnka rozhodujícího vlivu vykonávaného mateřskou společností na její 100% vlastněné dceřiné společnosti

(Článek 81 ES)

2. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Stanovení – Maximální výše – Výpočet – Obrat, který je třeba zohlednit

(Nařízení Rady č. 17, čl. 15 odst. 2, a nařízení Rady č. 1/2003, čl. 23 odst. 2)

3. Hospodářská soutěž – Předpisy Společenství – Protiprávní jednání – Přičtení odpovědnosti – Mateřská společnost a dceřiné společnosti – Hospodářská jednotka – Kritéria pro posouzení – Dodržení zásady rovného zacházení Komisí

(Článek 81 ES)

4. Hospodářská soutěž – Předpisy Společenství – Protiprávní jednání – Přičtení odpovědnosti – Mateřská společnost a dceřiné společnosti – Hospodářská jednotka – Kritéria pro posouzení – Nezávislost dceřiné společnosti

(Článek 81 ES)

5. Žaloba na neplatnost – Žalobní důvody – Nedostatek nebo nedostatečnost odůvodnění

(Články 230 ES a 253 ES)

6. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Stanovení – Kritéria – Odrazující účinek pokuty

(Nařízení Rady č. 17, čl. 15 odst. 2, a nařízení Rady č. 1/2003, čl. 23 odst. 2; sdělení Komise 98/C 9/03)

7. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Stanovení – Kritéria – Polehčující okolnosti – Ukončení protiprávního jednání po zásahu Komise

(Nařízení Rady č. 17, čl. 15 odst. 2, a nařízení Rady č. 1/2003, čl. 23 odst. 2; sdělení Komise 98/C 9/03, bod 3 třetí odrážka)

8. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Stanovení – Kritéria – Snížení pokuty v důsledku spolupráce dotčeného podniku

(Nařízení Rady č. 17 a nařízení Rady č. 1/2003; sdělení Komise 96/C 207/04)

1. V oblasti hospodářské soutěže může být chování dceřiné společnosti přičteno mateřské společnosti, zejména pokud tato dceřiná společnost, i když má vlastní právní subjektivitu, samostatně neurčuje své chování na trhu, ale v zásadě provádí pokyny, které jí uděluje mateřská společnost, zejména s ohledem na hospodářské, organizační a právní vazby, které tyto dva právní subjekty spojují.

V takové situaci jsou totiž mateřská společnost a její dceřiná společnost součástí téže hospodářské jednotky, a tudíž tvoří jediný podnik. Skutečností, která Komisi umožňuje, aby za adresáta rozhodnutí ukládajícího pokuty označila mateřskou společnost, tedy není ani vztah mezi mateřskou a dceřinou společností, kdy dochází k podněcování k protiprávnímu jednání, a tím spíše ani účast mateřské společnosti na uvedeném protiprávním jednání, ale to, že mateřská a dceřiná společnost tvoří jediný podnik ve smyslu článku 81 ES.

Komise se nemůže spokojit s konstatováním, že mateřská společnost je schopna vykonávat rozhodující vliv na chování své dceřiné společnosti, ale musí také ověřit, zda takový vliv skutečně vykonávala.

V konkrétním případě, kdy mateřská společnost vlastní 100 % kapitálu své dceřiné společnosti, která porušila pravidla hospodářské soutěže, může na jedné straně tato mateřská společnost vykonávat rozhodující vliv na chování této dceřiné společnosti a na straně druhé existuje vyvratitelná domněnka, že uvedená mateřská společnost skutečně vykonává rozhodující vliv na chování své dceřiné společnosti.

Za těchto podmínek postačí k tomu, aby bylo možné vycházet z domněnky, že mateřská společnost vykonává rozhodující vliv na obchodní politiku dceřiné společnosti, aby Komise prokázala, že veškerý kapitál této dceřiné společnosti je vlastněn její mateřskou společností. Komise následně může považovat mateřskou společnost za společně a nerozdílně odpovědnou za zaplacení pokuty uložené její dceřiné společnosti, ledaže tato mateřská společnost, které přísluší vyvrátit tuto domněnku, předloží dostatečné důkazy, které by mohly prokázat, že se její dceřiná společnost chová na trhu samostatně.

Domněnka vycházející z vlastnictví veškerého kapitálu se může uplatnit nejen v případech, kdy je mezi mateřskou společností a její dceřinou společností přímý vztah, ale rovněž v případech, kdy je tento vztah nepřímý, prostřednictvím mezi nimi stojící dceřiné společnosti.

(viz body 102–106, 108)

2. Podle čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 může Komise podnikům, které se dopustily jednání v rozporu s čl. 81 odst. 1 ES, uložit rozhodnutím pokuty, které nesmí přesáhnout 10 % obratu dosaženého za předchozí hospodářský rok všemi podniky, které se na protiprávním jednání podílely. Totéž bylo uvedeno v čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17.

Obrat zmiňovaný v těchto ustanoveních se vztahuje k celkovému obratu dotyčného podniku, a sice podniku, kterému bylo přičteno protiprávní jednání, a který byl tedy prohlášen odpovědným.

Pokud jde o pojem „předchozí hospodářský rok“ uvedený v čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003, je třeba jej chápat jako hospodářský rok předcházející přijetí rozhodnutí Komise, vyjma zvláštních případů, kdy obrat za tento poslední hospodářský rok neposkytuje žádný užitečný údaj o skutečné hospodářské situaci dotyčného podniku a přiměřené úrovni pokuty, která mu má být uložena.

Jestliže tedy Komise učiní závěr, že se v případě mateřské společnosti a její dceřiné společnosti jedná o jedinou hospodářskou jednotku, a shledá tudíž tuto mateřskou společnost společně a nerozdílně odpovědnou za protiprávní jednání, jakož i za zaplacení pokuty a uvede ji mezi adresáty svého rozhodnutí, může Komise pro účely výpočtu horní hranice 10 % podle čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 vycházet z konsolidovaného obratu dosaženého mateřskou společností v roce předcházejícím roku přijetí jejího rozhodnutí. V tomto ohledu je zcela lhostejné, že mateřská společnost nemůže být činěna solidárně odpovědnou za protiprávní jednání v období předtím, než nabyla dceřinou společnost.

(viz body 109–111, 174–175, 195)

3. Pokud ve věci týkající se protiprávního jednání porušujícího unijní pravidla hospodářské soutěže, na němž se podílí několik různých podniků, Komise v rámci vymezeném judikaturou přijme určitou metodu k určení, zda je třeba činit odpovědnými jak dceřiné společnosti, které se fakticky dopustily tohoto protiprávního jednání, tak jejich mateřské společnosti, musí, s výjimkou zvláštních okolností, za tímto účelem vycházet ze stejných kritérií v případě všech těchto podniků. Komise totiž musí dodržovat zásadu rovného zacházení, která vyžaduje, aby se srovnatelnými situacemi nebylo zacházeno odlišně a s odlišnými situacemi stejně, není-li takové zacházení objektivně odůvodněno.

(viz bod 133)

4. V oblasti hospodářské soutěže nelze nezávislost dceřiné společnosti na její mateřské společnosti posuzovat výlučně z hlediska její činnosti v oblasti výrobků dotčených protiprávním jednáním. Za účelem určení, zda dceřiná společnost určuje své chování na trhu samostatně, je třeba vzít v úvahu všechny relevantní skutečnosti týkající se hospodářských, organizačních a právních vazeb, které dceřinou společnost spojují s mateřskou společností, jež se mohou případ od případu lišit, a tedy nemohou být předmětem vyčerpávajícího výčtu.

Skutečnost, že žádná ze společností skupiny nevykonávala kontrolu nad činnostmi dceřiné společnosti dotčenými protiprávním jednáním, tak nemůže stačit k prokázání toho, že mateřská společnost jedná na trhu samostatně. Totéž platí pro situaci, kdy dceřiná společnost nevedla ohledně své politiky nákupu produktů dotčených protiprávním jednáním konzultace ani s mateřskou společností ani s žádnou jinou společností skupiny.

(viz body 164, 168)

5. Žalobní důvod vyplývající z chybějícího či nedostatečného odůvodnění aktu je v rámci žaloby na neplatnost nepominutelným důvodem, který může, či dokonce musí být vznesen unijním soudem i bez návrhu, a může být v důsledku toho uplatněn účastníky řízení v jakékoli fázi řízení.

(viz bod 182)

6. V případě protiprávního jednání porušujícího unijní pravidla hospodářské soutěže jsou velikost a hospodářská síla dotyčného podniku faktory, které mohou být zohledněny pro účely výpočtu pokuty, a tedy stanovení násobitele, který jí má zajistit odrazující účinek. Zohlednění velikosti a celkových zdrojů dotyčného podniku, aby se zajistil odrazující účinek pokuty, lze vysvětlit dopadem na uvedený podnik, jehož má být dosaženo, jelikož sankce nesmí být zanedbatelná zejména s ohledem na jeho finanční schopnost.

V tomto ohledu platí, že když Komise používá velikost a celkové zdroje dotyčného podniku jako prvky posouzení při rozhodování o použití násobitele pro účely odrazení, tento podnik může zahrnovat mateřskou společnost společnosti, která se dopustila protiprávního jednání porušujícího pravidla hospodářské soutěže, pouze v případě, že skutečně vykonává na chování uvedené dceřiné společnosti rozhodující vliv.

Podnik, jehož velikost a celkové zdroje jsou takto zohledněny, nutně splývá s podnikem ve smyslu článku 81 ES tak, jak je definován judikaturou. Zohlednění těchto skutečností k zajištění dostatečného odrazujícího účinku pokuty lze vysvětlit dopadem na takto sankcionovaný podnik, jehož má být dosaženo. Sledovaným cílem je zaručit účinnost pokuty přizpůsobením její výše s přihlédnutím k celkovým zdrojům uvedeného podniku a k jeho schopnosti uvolnit nezbytné prostředky na její zaplacení. V případě, že se společnost, která se dopustila protiprávního jednání, chová na trhu samostatně, a tvoří tedy sama o sobě podnik, se však tento cíl může s ohledem na tuto samostatnost logicky týkat jen uvedené společnosti, a nikoli ještě dalších společností ze skupiny, k níž by patřila. Pokud by Komise měla v takovém případě zohlednit velikost a hospodářskou sílu uvedené skupiny při rozhodování o použití násobitele pro účely odrazení, nejenže by odrazující účinek, jehož má být dosaženo, dopadal na jinou entitu než na podnik odpovědný za protiprávní jednání, ale navíc by pokuta mohla být nepřiměřená, zejména s ohledem na finanční schopnost tohoto podniku, a to v rozporu se zásadou proporcionality.

(viz body 207–208, 214–215)

7. V případě protiprávního jednání porušujícího unijní pravidla hospodářské soutěže může ukončení protiprávního jednání, jakmile Komise zasáhla, logicky představovat polehčující okolnost pouze tehdy, pokud existují důvody pro předpoklad, že podnět k ukončení protisoutěžního jednání byl dotčeným podnikům dán předmětným zásahem, přičemž bod 3 třetí odrážka pokynů o metodě stanovování pokut uložených podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 Smlouvy o ESUO se nevztahuje na případ ukončení protiprávního jednání již před prvními zásahy Komise.

I když má Komise za to, že protiprávní jednání bylo ukončeno téhož dne, kdy provedla své první kontroly, je zcela oprávněna nezohlednit jeho ukončení jako polehčující okolnost. Snížení pokuty z důvodu ukončení protiprávního jednání, jakmile Komise zasáhla, totiž nemůže být automatické, ale závisí na posouzení okolností konkrétního případu Komisí v rámci její posuzovací pravomoci. V tomto ohledu je uplatnění bodu 3 třetí odrážky pokynů ve prospěch podniku zvláště přiměřené v situaci, kdy protisoutěžní povaha dotčeného jednání není zjevná. Naopak jeho použití je v zásadě méně žádoucí v situaci, kdy je povaha tohoto jednání jasně protisoutěžní, pokud je ovšem prokázáno.

(viz body 229, 231)

8. V případě protiprávního jednání porušujícího unijní pravidla hospodářské soutěže má Komise širokou posuzovací pravomoc, co se týče metody výpočtu pokut, a v tomto ohledu může vzít v úvahu celou řadu okolností, mezi něž patří i spolupráce dotčených podniků v průběhu šetření vedeného útvary tohoto orgánu. Komise má v tomto ohledu široký prostor pro uvážení při posuzování kvality a užitečnosti podnikem poskytnuté spolupráce, zejména pak v porovnání s přispěním ostatních podniků.

Pro odůvodnění snížení výše pokuty na základě spolupráce musí jednání podniku ulehčit úlohu Komise spočívající ve zjišťování a stíhání protiprávních jednání porušujících pravidla hospodářské soutěže a svědčit o opravdovém duchu spolupráce.

V tomto ohledu platí, že dokumenty předané Komisi v odpověď na žádost o informace podle článku 11 nařízení č. 17 jí byly poskytnuty na základě právní povinnosti a nelze je zohlednit ve smyslu sdělení o neuložení nebo snížení pokut v případech kartelových dohod, i když mohou proti podniku, který je poskytl, nebo proti jinému podniku sloužit k prokázání existence protisoutěžního jednání.

(viz body 252–253, 268)

ROZSUDEK TRIBUNÁLU (čtvrtého senátu)

12. října 2011 ( )

„Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Španělský trh nákupu a prvotního zpracování surového tabáku – Rozhodnutí, kterým se konstatuje porušení článku 81 ES – Stanovení cen a rozdělení trhu – Pokuty – Přičitatelnost protiprávního jednání – Maximální výše 10 % obratu – Odrazující účinek – Rovné zacházení – Polehčující okolnosti – Spolupráce“

Ve věci T‑38/05,

Agroexpansión, SA, se sídlem v Madridu (Španělsko), zastoupená J. Folguera Crespem a P. Vidal Martínez, advokáty,

žalobkyně,

proti

Evropské komisi, zastoupené F. Castillem de la Torre, É. Gippini Fournierem a J. Bourkem, jako zmocněnci,

žalované,

jejímž předmětem je návrh na částečné zrušení rozhodnutí Komise K (2004) 4030 v konečném znění ze dne 20. října 2004 v řízení podle čl. 81 odst. 1 [ES] (věc COMP/C.38.238/B.2 – Surový tabák – Španělsko) a návrh na snížení pokuty uložené žalobkyni v tomto rozhodnutí,

TRIBUNÁL (čtvrtý senát),

ve složení O. Czúcz, předseda, I. Labucka a K. O’Higgins (zpravodaj), soudci,

vedoucí soudní kanceláře: J. Palacio González, vrchní rada,

s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 9. září 2009,

vydává tento

Rozsudek

Skutečnosti předcházející sporu

A – Žalobkyně a správní řízení

1 Žalobkyně, společnost Agroexpansión, SA, je jedním ze čtyř podniků, které se ve Španělsku zabývají prvotním zpracováním surového tabáku (dále jen „zpracovatelé“).

2 Ostatními třemi zpracovateli jsou Compañia española de tabaco en rama, SA (dále jen „Cetarsa“), Tabacos Españoles, SL (dále jen „Taes“) a World Wide Tobacco España, SA (dále jen „WWTE“).

3 Zpočátku byla žalobkyně rodinným podnikem. Založil ji v roce 1988 p. B., který byl jejím generálním ředitelem až do konce roku 2004. V letech 1994 až 1997 byl její kapitál vlastněn rovným dílem manželkou pana B. a španělskou společností WW Marpetrol, SA.

4 Dne 18. listopadu 1997 nabyla společnost Intabex Netherlands BV (dále jen „Intabex“) veškeré akcie žalobkyně. Společnost Intabex byla tehdy součástí skupiny společností Intabex, kterou v dubnu 1997 nabyla společnost Dimon Inc.

5 Společnost Dimon je americká společnost se sídlem ve Virginii (Spojené státy americké). Je mateřskou společností skupiny tvořené stovkou společností působících s odvětví tabáku (dále jen „skupina Dimon“). Její hlavní činností je dodávání zpracovaného tabáku výrobcům cigaret. Za tím účelem si obstarává zpracovaný tabák zejména u žalobkyně.

6 Ve dnech 3. a 4. října 2001 provedla Komise Evropských společenství na základě informací o tom, že španělští zpracovatelé a producenti surového tabáku porušili článek 81 ES, šetření podle článku 14 nařízení Rady č. 17 ze dne 6. února 1962, prvního nařízení, kterým se provádějí články [81 ES] a [82 ES] (Úř. věst. 1962, 13, s. 204; Zvl. vyd. 08/01, s. 3) v prostorách tří z těchto zpracovatelů, a sice žalobkyně a společností Cetarsa a WWTE, jakož i v prostorách Asociación Nacional de Empresas Transformadoras de Tabaco (dále jen „Anetab“).

7 Komise provedla dne 3. října 2001 rovněž šetření v prostorách Maison des métiers du tabac a Fédération européenne des transformateurs de tabac a dne 5. října 2001 v prostorách Federación nacional de cultivadores de tabaco (dále jen „FNCT“).

8 Zpracovatelé a sdružení Anetab oznámili Komisi dopisem ze dne 16. ledna 2002 svou vůli spolupracovat s poukazem na sdělení Komise o neuložení nebo snížení pokut v případech kartelových dohod (Úř. věst. 1996, C 207, s. 4, dále jen „sdělení o spolupráci“).

9 Dopisem ze dne 21. ledna 2002 poskytli Komisi určité informace.

10 Žalobkyně a společnosti Cetarsa a WWTE poskytly Komisi některé dodatečné informace v dopisech ze dne 15. února 2002 a společnost Taes učinila totéž dopisem ze dne 18. února 2002.

11 Následně zaslala Komise na základě článku 11 nařízení č. 17 zpracovatelům a sdružením Anetab a FNCT několik žádostí o informace. Rovněž požádala o informace španělské ministerstvo zemědělství, rybolovu a výživy ohledně španělské právní úpravy v oblasti zemědělských produktů.

12 Dne 11. prosince 2003 zahájila Komise řízení, které je základem projednávané věci, a přijala oznámení námitek, které zaslala 20 podnikům nebo sdružením, včetně zpracovatelů, společností Dimon a Intabex, sdružení Anetab a FNCT a společnosti Deltafina SpA. Deltafina je italská společnost, jejíž hlavní činností je prvotní zpracování surového tabáku v Itálii a uvádění zpracovaného tabáku na trh. Patří do téže skupiny společností jako Taes, tedy do skupiny, v jejímž čele stojí americká společnost Universal Corp.

13 Dotčené podniky a sdružení měly přístup k vyšetřovacímu spisu Komise ve formě kopie na CD-ROM, která jim byl zaslána, a v odpověď na námitky Komise předložily svá písemná vyjádření.

14 Dne 29. března 2004 se konalo slyšení.

15 Po konzultaci s Poradním výborem pro restriktivní praktiky a dominantní postavení a s přihlédnutím k závěrečné zprávě úředníka pro slyšení přijala Komise dne 20. října 2004 rozhodnutí K (2004) 4030 v konečném znění v řízení podle čl. 81 odst. 1 [ES] (věc COMP/C.38.238/B.2 − Surový tabák – Španělsko) (dále jen „napadené rozhodnutí“), jehož shrnutí bylo zveřejněno v Úředním věstníku Evropské unie ze dne 19. dubna 2007 (Úř. věst. L 102, s. 14).

B – Napadené rozhodnutí

16 Napadené rozhodnutí se týká dvou horizontálních kartelových dohod uzavřených a prováděných na španělském trhu se surovým tabákem.

17 Cílem první kartelové dohody, do které byli zapojeni zpracovatelé a společnost Deltafina, bylo stanovit pro každý rok mezi lety 1996 a 2001 (maximální) průměrnou dodací cenu pro každou odrůdu surového tabáku bez ohledu na jakost, jakož i rozdělit si množství každé odrůdy surového tabáku, které každý ze zpracovatelů mohl nakoupit od producentů (viz zejména body 74 až 76 a 276 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Během let 1999 až 2001 se zpracovatelé a společnost Deltafina dohodli rovněž na cenovém rozpětí pro jednotlivé jakostní třídy u každé odrůdy surového tabáku uvedené v rozpise, jenž tvoří přílohu „smluv o pěstování“, jakož i na „dodatečných podmínkách“, a sice průměrné minimální ceně na producenta a na uskupení producentů (viz zejména body 77 až 83 a 276 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

18 Kartelová dohoda popsaná výše v bodě 17 bude nadále označovaná jako „kartelová dohoda zpracovatelů“.

19 Druhá kartelová dohoda identifikovaná v napadeném rozhodnutí zahrnovala tři španělská zemědělská sdružení, a sice Asociación agraria de jóvenes agricultores (dále jen „ASAJA“), Unión de pequeños agricultores (dále jen „UPA“) a Coordinadora de organizaciones de agricultores y ganaderos (dále jen „COAG“), jakož i Confederación de cooperativas agrarias de España (dále jen „CCAE“). Tato kartelová dohoda měla za cíl stanovit pro každý rok během let 1996 až 2001 cenová rozpětí pro jednotlivé jakostní třídy u každé odrůdy surového tabáku uvedené v rozpise, jenž tvoří přílohu „smluv o pěstování“, jakož i „dodatečné podmínky“ (viz zejména body 77 až 83 a 277 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

20 Kartelová dohoda popsaná výše v bodě 19 bude nadále označovaná jako „kartelová dohoda zástupců producentů“.

21 V napadeném rozhodnutí dospěla Komise k závěru, že každá z těchto kartelových dohod představuje jediné a trvající protiprávní jednání porušující čl. 81 odst. 1 ES (viz zejména body 275 až 277 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

22 V článku 1 napadeného rozhodnutí přičetla Komise odpovědnost za kartelovou dohodu zpracovatelů těmto zpracovatelům, společnosti Deltafina, společnosti Dimon a mateřským společnostem společnosti WWTE, tj. společnostem Standard Commercial Corp. (dále jen „SCC“), Standard Commercial Tobacco Co., Inc. (dále jen „SCTC“) a Trans-Continental Leaf Tobacco Corp. Ltd (dále jen „TCLT“), a odpovědnost za kartelovou dohodu zástupců producentů sdružením ASAJA, UPA, COAG a CCAE (dále jen společně „zástupci producentů“).

23 V článku 2 napadeného rozhodnutí Komise těmto podnikům a zástupcům producentů nařídila, aby okamžitě ukončili, pokud tak ještě neučinili, protiprávní jednání uvedená v článku 1 a zdrželi se nadále jakýchkoli restriktivních praktik se stejným nebo rovnocenným cílem či účinkem.

24 V článku 3 napadeného rozhodnutí Komise uvedeným podnikům a zástupcům producentů uložila pokuty s tím, že společnost Dimon činila solidárně odpovědnou za zaplacení pokuty uložené žalobkyni a společnosti SCC, SCTC a TCLT solidárně odpovědnými za zaplacení pokuty uložené společnosti WWTE (viz body 67 a 68 níže).

C – Adresáti napadeného rozhodnutí

25 Bod 2.4 napadeného rozhodnutí je věnován otázce adresátů (body 357 až 400 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

26 Komise zde nejprve uvedla, že je prokázáno, že se zpracovatelé a společnost Deltafina přímo podíleli na kartelové dohodě zpracovatelů a zástupci producentů na kartelové dohodě zástupců producentů, takže každý z těchto podniků a každé z těchto sdružení „musí nést odpovědnost za protiprávní jednání, a je tedy adresátem [napadeného rozhodnutí]“ (body 357 a 358 odůvodnění napadeného rozhodnutí). V bodech 359 až 369 uvedeného rozhodnutí posoudila konkrétně úlohu společnosti Deltafina v kartelové dohodě zpracovatelů.

27 Komise následně zkoumala otázku přičitatelnosti protiprávního jednání dceřiné společnosti její mateřské společnosti, a uvedla, že v projednávaném případě vyvstává tato otázka ve třech případech, a to u žalobkyně, u společnosti WWTE a u společnosti Taes (body 370 až 400 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

28 Komise v tomto ohledu zaprvé připomněla zásady, které jsou podle ní v této oblasti použitelné (body 371 až 374 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

29 Konkrétně uvedla následující:

– k určení, zda je třeba mateřskou společnost považovat za odpovědnou za protiprávní jednání její dceřiné společnosti, je nezbytné prokázat, že dceřiná společnost „neurčuje samostatně své chování na trhu, ale v zásadě uplatňuje pokyny, které jí udělila mateřská společnost“ (rozsudek Soudního dvora ze dne 14. července 1972, Imperial Chemical Industries v. Komise, 48/69, Recueil, s. 619, body 132 a 133);

– podle ustálené judikatury platí, že vlastní-li mateřská společnost veškerý kapitál své dceřiné společnosti, lze legitimně vycházet z domněnky, že mateřská společnost skutečně vykonává rozhodující vliv na chování dceřiné společnosti (rozsudky Soudního dvora ze dne 25. října 1983, AEG-Telefunken v. Komise, 107/82, Recueil, s. 3151, bod 50, a ze dne 16. listopadu 2000, Stora Kopparbergs Bergslags v. Komise, C‑286/98 P, Recueil, s. I‑9925, bod 29; rozsudek Tribunálu ze dne 20. dubna 1999, Limburgse Vinyl Maatschappij a další v. Komise, zvaný „PVC II“, T‑305/94 až T‑307/94, T‑313/94 až T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 a T‑335/94, Recueil, s. II‑931, body 961 až 984);

– tuto domněnku mohou potvrzovat „konkrétní okolnosti jednotlivých případů“;

– v případě dceřiných společností, které nejsou stoprocentně ovládané, může podle Soudního dvora mateřská společnost ovlivňovat politiku své dceřiné společnosti, pokud vlastní v době protiprávního jednání většinu jejího kapitálu (výše uvedený rozsudek Imperial Chemical Industries v. Komise, bod 136) nebo pokud je „soustavně“ informována o jednání uvedené dceřiné společnosti a přímo určuje její chování (výše uvedený rozsudek AEG-Telefunken v. Komise, bod 52);

– podle ustálené judikatury musí být pojem „podnik“ v kontextu práva hospodářské soutěže chápán jako pojem označující hospodářskou jednotku z hlediska předmětu dotčené dohody, i když z právního hlediska je tato hospodářská jednotka složena z více fyzických nebo právnických osob (rozsudek Tribunálu ze dne 20. března 2002, HFB a další v. Komise, T‑9/99, Recueil, s. II‑1487, bod 66, který odkazuje na rozsudek Soudního dvora ze dne 12. července 1984, Hydrotherm Gerätebau, 170/83, Recueil, s. 2999, bod 11).

30 Zadruhé, ještě než Komise začala s podrobnějším zkoumáním případu žalobkyně a společnosti WWTE, uvedla v bodě 375 odůvodnění napadeného rozhodnutí následující:

„V projednávaném případě jsou tři ze čtyř španělských zpracovatelů surového tabáku ovládáni (ze 100 % nebo 90 %) americkými nadnárodními společnostmi. Kromě toho existují další skutečnosti, které potvrzují domněnku, že jednání [žalobkyně] a WWTE musí být přičítáno jejich příslušným mateřským společnostem. V tomto případě je třeba obě společnosti – mateřskou i dceřinou – považovat za společně a nerozdílně odpovědné za protiprávní jednání konstatované v [napadeném] rozhodnutí.“

31 V bodě 376 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise dodala následující:

„[Naproti tomu] po zaslání oznámení námitek a vyslechnutí stran se ukázalo, že důkazy ve spisu nemohou odůvodnit podobný závěr ohledně účasti společností Universal […] a Universal Leaf [Tobacco Co. Inc.] ve společnostech Taes a Deltafina. Kromě vztahu společníka a společnosti, který panuje mezi mateřskými společnostmi a jejich dceřinými společnostmi, neobsahuje spis žádný náznak faktické účasti společností Universal […] a Universal Leaf na skutcích zkoumaných v [napadeném rozhodnutí]. Není tedy důvodu, aby v této věci byly adresáty rozhodnutí. Tentýž závěr platí a fortiori pro společnost Intabex, neboť její 100% účast [v žalobkyni] byla pouze finanční.“

32 V bodech 377 až 386 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise zkoumala případ žalobkyně.

33 Komise zejména poukázala na to, že od druhého pololetí roku 1997 žalobkyni zcela ovládala společnost Dimon, a to prostřednictvím své 100% vlastněné dceřiné společnosti Intabex (bod 377 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Komise z toho dovozuje, že je legitimní vycházet z domněnky, že přinejmenším od té doby vykonávala společnost Dimon na jednání žalobkyně rozhodující vliv (bod 378 první věta odůvodnění napadeného rozhodnutí). Komise dodala, že další skutečnosti ve spisu – které popisuje v bodě 379 odůvodnění napadeného rozhodnutí – potvrzují „domněnku, [že] společnost Dimon byla schopna vykonávat rozhodující vliv“ (bod 378 druhá věta odůvodnění napadeného rozhodnutí). V bodě 380 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise uvedla, že z výše uvedeného vyplývá, že „společnost Dimon byla informována o praktikách své dceřiné společnosti, které jsou předmětem tohoto rozhodnutí, jakož i o kontextu, v němž tyto praktiky probíhaly, a jelikož společnost Dimon od roku 1997 [vlastnila] veškerý kapitál své dceřiné společnosti, byla schopna na chování své dceřiné společnosti skutečně vykonávat vliv“. V bodě 382 odůvodnění uvedeného rozhodnutí Komise upřesnila, že „[s]kutkové okolnosti, na které [žalobkyně] upozornila společnost Dimon ve své korespondenci, měly u této společnosti vyvolat okamžitou reakci buď v tom smyslu, že by se náležitě distancovala od jakéhokoli možného protiprávního jednání porušujícího pravidla hospodářské soutěže, nebo v tom smyslu, že by požadovala, aby vedení [žalobkyně] ukončilo veškeré potenciálně protisoutěžní chování“, načež Komise konstatovala, že „společnost Dimon nakonec nic z toho neučinila“.

34 V bodě 381 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise mimoto shledala, že argumenty, které společnost Dimon předložila ve své odpovědi na oznámení námitek k prokázání samostatného chování žalobkyně na trhu, jsou neopodstatněné.

35 Komise konečně odmítla tvrzení společnosti Dimon, že porušila zásadu zákazu diskriminace, když tuto společnost činí odpovědnou za protiprávní jednání její dceřiné společnosti, ačkoli mateřskou společnost společnosti Cetarsa, tj. Sociedad estatal de participaciones industriales (dále jen „Sepi“) za protiprávní jednání její dceřiné společnosti odpovědnou nečiní. Komise toto rozdílné zacházení odůvodnila tím, že na rozdíl od tvrzení společnosti Dimon „[její] spis […] neobsahuje žádnou přímou komunikaci mezi společnostmi Cetarsa a Sepi ohledně předmětu projednávané věci“, že „účast společnosti Sepi ve společnosti Cetarsa se zdá být v zásadě finanční, obdobně ke vztahu mezi společností Intabex a [žalobkyní]“, že „společnost Cetarsa (na rozdíl od [žalobkyně]) provádí veškerou činnost zpracování tabáku v rámci skupiny Sepi, a z tohoto důvodu je zjevně řízena odděleně“, a konečně že „společnost Cetarsa není dceřinou společností 100% vlastněnou společností Sepi“ (bod 384 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

36 Komise na základě těchto skutečností dospěla k závěru, že společnost Dimon „je třeba považovat za společně odpovědnou, tj. spolu s [žalobkyní], za jednání žalobkyně zjištěné v [napadeném rozhodnutí] v období od druhé poloviny roku 1997 do 10. srpna 2001“ (bod 386 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

37 V bodech 387 až 400 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise zkoumala případ společnosti WWTE. Komise konstatovala, že v období od roku 1995 do května roku 1998 byla společnost WWTE ovládána společně společností SCC (prostřednictvím společností SCTC a TCLT) a předsedou správní rady společnosti WWTE a jeho rodinou a uvedla řadu skutečností, které podle ní prokazují, že během tohoto období SCC „nebo její dceřiné společnosti“ vykonávaly skutečný vliv na chování společnosti WWTE ve Španělsku (bod 391 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Pokud jde o období od května roku 1998 až do data vydání napadeného rozhodnutí, Komise uvedla řadu skutečností, které podle ní prokazují, že SCC měla buď přímo, nebo prostřednictvím společností SCTC a TCLT nad společností WWTE výlučnou kontrolu a měla rozhodující vliv na její obchodní politiku. Komise dodala, že „[a]rgumenty předkládané společností SCC v odpovědi na oznámení námitek neodůvodňují, aby byl v tomto ohledu vysloven odlišný závěr“ (bod 399 odůvodnění napadeného rozhodnutí). S ohledem na tyto skutečnosti Komise učinila závěr, že přinejmenším od roku 1996 „společnost SCC nebo její dceřiné společnosti SCTC a TCLT“ vykonávaly rozhodující vliv na obchodní politiku společnosti WWTE, a je tedy třeba mít za to, že jsou společně a nerozdílně odpovědny za jednání vytýkané posledně uvedené společnosti a musí být uvedeny mezi adresáty napadeného rozhodnutí (bod 400 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

D – Stanovení výše pokut

38 V bodech 404 až 458 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise zkoumala otázku pokut, které mají být uloženy jeho adresátům.

39 Komise stanovila výši pokut podle závažnosti a délky trvání protiprávních jednání, což jsou dvě kritéria výslovně zmíněná v čl. 23 odst. 3 nařízení Rady (ES) č. 1/2003 ze dne 16. prosince 2002 o provádění pravidel hospodářské soutěže stanovených v článcích 81 [ES] a 82 [ES] (Úř. věst. 2003, L 1, s. 1; Zvl. vyd. 08/02, s. 205) a v čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17, které bylo podle napadeného rozhodnutí v době těchto protiprávních jednání použitelné (body 404 a 405 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

40 Pro účely stanovení výše pokuty uložené každému adresátovi použila Komise metodu definovanou v pokynech o metodě stanovování pokut udělených [uložených] podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 Smlouvy o [UO] (Úř. věst. 1998, C 9, s. 3, dále jen „pokyny“), i když na ně výslovně neodkázala. V napadeném rozhodnutí také Komise posoudila, zda a nakolik adresáti splňují požadavky stanovené ve sdělení o spolupráci.

1. Výchozí částka pokut

41 Nejprve Komise v bodě 414 odůvodnění napadeného rozhodnutí kvalifikovala protiprávní jednání jako „velmi závažná“, když předtím v bodech 408 až 413 odůvodnění uvedeného rozhodnutí zkoumala jejich vlastní povahu, jejich skutečný dopad na trh, velikost relevantního zeměpisného trhu a velikost relevantního výrobkového trhu.

42 Následně Komise v bodě 415 odůvodnění napadeného rozhodnutí dospěla k názoru, že je třeba „zohlednit specifickou váhu každého podniku, a tedy skutečný dopad jeho protiprávního chování na hospodářskou soutěž, aby byl odrazující účinek pokuty uložené každému podniku přiměřený k jeho míře účasti na protiprávním jednání, které je třeba sankcionovat“.

43 Komise rozlišila mezi kartelovou dohodou zpracovatelů (body 416 až 424 odůvodnění napadeného rozhodnutí) a kartelovou dohodou zástupců producentů (body 425 až 431 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

44 Pokud jde o kartelovou dohodu zpracovatelů, Komise měla zaprvé za to, že „pokuty musí být odstupňovány s přihlédnutím k míře účasti zúčastněné strany na protiprávním jednání a k jejímu postavení na trhu“ (bod 416 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

45 V tomto ohledu Komise prohlásila, že „by společnosti Deltafina měla být uložena nejvyšší výchozí částka pokuty z důvodu významného postavení na trhu jakožto hlavního odběratele španělského zpracovaného tabáku (bod 417 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

46 Pokud jde o zpracovatele, Komise usoudila, že na „míru účasti“ těchto zpracovatelů na protiprávních jednáních „lze obecně pohlížet podobně“ (bod 418 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Komise dospěla k názoru, že je nicméně třeba zohlednit různou velikost každého z dotyčných zpracovatelů a jejich podíly na trhu, a na tomto základě je rozdělila do tří kategorií.

47 Komise tak zařadila společnost Cetarsa do první kategorie, kterou kvalifikovala jako „zvláštní“, protože byla „zdaleka největším španělským zpracovatelem“, a musela jí být z tohoto důvodu uložena nejvyšší výchozí částka (bod 419 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Žalobkyni a společnost WWTE zařadila do druhé kategorie, přičemž uvedla, že každá z nich měla přibližně 15% podíl na trhu, a musela jim být uložena stejná výchozí částka (bod 420 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Konečně společnost Taes byla zařazena do třetí kategorie z důvodu, že její podíl na trhu činil jen 1,6 %, a musela jí být proto uložena nejnižší výchozí částka (bod 421 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

48 Zadruhé, aby pokutě zajistila dostatečně odrazující účinek, Komise usoudila, že na výchozí částku stanovenou společnosti WWTE je třeba použít násobitel 1,5 – tj. zvýšení o 50 % – a na výchozí částku stanovenou žalobkyni násobitel 2 – tj. zvýšení o 100 % (bod 423 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Komise měla totiž za to, že je třeba zohlednit skutečnost, že přestože mají relativně malý podíl na trhu, na němž se nakupuje španělský surový tabák, oba tito zpracovatelé patří k nadnárodním společnostem značné hospodářské a finanční síly a že „kromě toho“ jednali „pod rozhodným vlivem svých příslušných mateřských společností“ (bod 422 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

49 S ohledem na tyto různé skutečnosti Komise stanovila zpracovatelům a společnosti Deltafina výchozí částku pokut v bodě 424 odůvodnění napadeného rozhodnutí takto:

– Deltafina: 8 000 000 eur;

– Cetarsa: 8 000 000 eur;

– žalobkyně: 1 800 000 eur x 2 = 3 600 000 eur;

– WWTE: 1 800 000 eur x 1,5 = 2 700 000 eur;

– Taes: 200 000 eur.

50 Pokud jde o kartelovou dohodu zástupců producentů, Komise měla za to, že je třeba každému z nich uložit pouze symbolickou pokutu 1000 eur (body 425 a 430 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Své stanovisko odůvodnila skutečností, že „právní rámec při společných vyjednáváních standardních smluv mohl vyvolat značnou nejistotu ohledně legality jednání zástupců producentů a zpracovatelů v přesně vymezeném kontextu kolektivního vyjednávání standardních smluv“ (bod 428 odůvodnění napadeného rozhodnutí), a to na základě některých skutečností zmíněných v bodě 427 odůvodnění napadeného rozhodnutí. Rovněž uvedla, že „existence a výsledky vyjednávání ohledně standardních smluv byly všeobecně veřejnosti známy a žádný orgán před zahájením tohoto řízení nezpochybnil jejich slučitelnost s právními předpisy Společenství či Španělska“ (bod 429 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

2. Základní částka pokut

51 V bodech 432 a 433 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise zkoumala otázku délky trvání protiprávního jednání vytýkaného zpracovatelům a společnosti Deltafina. Tuto délku trvání stanovila na pět let a čtyři měsíce, což odpovídá dlouhodobému protiprávnímu jednání. Výchozí částku pokuty uložené každému ze zpracovatelů a společnosti Deltafina proto zvýšila o 50 %.

52 Základní částky pokut uložených adresátům napadeného rozhodnutí jsou tedy stanoveny takto:

– Deltafina: 12 000 000 eur;

– Cetarsa: 12 000 000 eur;

– žalobkyně: 5 400 000 eur;

– WWTE: 4 050 000 eur;

– Taes: 300 000 eur;

– ASAJA: 1000 eur;

– UPA: 1000 eur;

– COAG: 1000 eur;

– CCAE: 1000 eur (bod 434 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

3. Přitěžující a polehčující okolnosti

53 Základní částka pokuty uložené společnosti Deltafina byla zvýšena o 50 % z důvodu přitěžujících okolností, jelikož tento podnik hrál vedoucí úlohu v rámci kartelové dohody zpracovatelů (body 435 a 436 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

54 Ohledně polehčujících okolností Komise v bodě 437 odůvodnění napadeného rozhodnutí uvedla, že „[t]ytéž faktory, jaké jsou uvedeny v bodech 427 až 429 [odůvodnění napadeného rozhodnutí], se mohou na chování zpracovatelů použít jen v souvislosti s jejich veřejným vyjednáváním a s uzavíráním standardních smluv (zejména vyjednávání o cenovém rozpětí a o dodatečných podmínkách) se zástupci producentů“.

55 Komise v bodě 438 odůvodnění napadeného rozhodnutí dodala, že v případě „tajných“ dohod uzavřených zpracovateli, které se týkaly (maximální) průměrné dodací ceny a rozdělení množství každé odrůdy surového tabáku, jejich praktiky „šly zřetelně nad rámec toho, co bylo stanoveno použitelným právním rámcem, veřejným vyjednáváním a dohodami se zástupci producentů“. Uznala však, že „veřejné vyjednávání mezi zástupci producentů a zpracovateli určovalo alespoň do jisté míry věcný rámec (zvláště pokud jde o příležitosti k dosažení shody a k zaujetí společného postoje), ve kterém zpracovatelé mohli nejen formulovat společný postoj, který pak zastávali v rámci veřejného vyjednávání, ale také budovat tajnou strategii v oblasti (maximálních) průměrných cen dodávek a množství“.

56 S ohledem na skutečnosti uvedené v bodech 54 a 55 výše se Komise rozhodla snížit základní částku pokut stanovených zpracovatelům a společnosti Deltafina až o 40 % (bod 438 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Základní částka pokuty uložené žalobkyni tak byla snížena na 3 240 000 eur (bod 439 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

4. Maximální výše pokuty podle čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003

57 V bodech 440 až 447 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise zkoumala, zda je třeba základní částky takto vypočtené jednotlivým adresátům upravit tak, aby nepřesáhly maximální výši 10 % obratu stanovenou v čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003.

58 V bodě 441 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise uvedla, že patří-li dotčené společnosti k jedné skupině, je-li prokázáno, že mateřské společnosti těchto společností na ně vykonávaly rozhodující vliv, a jsou-li tedy tyto mateřské společnosti solidárně odpovědné za zaplacení pokut uložených jejich dceřiné společnosti, musí být ke stanovení shora uvedené maximální výše vzat v úvahu celosvětový obrat skupiny.

59 Poté, co Komise v bodě 442 odůvodnění napadeného rozhodnutí připomněla, že společnost Dimon je solidárně odpovědná za zaplacení pokuty uložené žalobkyni, dospěla Komise v bodě 446 odůvodnění uvedeného rozhodnutí k názoru, že částka uvedené pokuty nemusí být upravována, neboť v roce 2003 činil konsolidovaný obrat společnosti Dimon 1 271 700 000 amerických dolarů (USD). Výše pokuty žalobkyně před uplatněním sdělení o spolupráci tak zůstala stanovena na částce 3 240 000 eur (bod 447 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

5. Uplatnění sdělení o spolupráci

60 V bodech 448 až 456 odůvodnění napadeného rozhodnutí se Komise vyjádřila k uplatnění sdělení o spolupráci na zpracovatele a společnost Deltafina.

61 Zaprvé zejména uvedla, že tito zpracovatelé a společnost Deltafina požádali, aby se na ně toto sdělení použilo, ještě před tím, než jim bylo doručeno oznámení námitek (bod 449 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

62 Zadruhé konstatovala, že bod D sdělení o spolupráci je na zpracovatele použitelný. Uvedla, že i když již disponovala většinou hlavních informací prokazujících existenci protiprávního jednání, informace, které jí zpracovatelé poskytli, jí pomohly objasnit a prokázat toto protiprávní jednání (body 450 a 451 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

63 Zatřetí měla Komise za to, že společnosti Taes – s přihlédnutím k její „obzvláště cenné“ spolupráci v průběhu řízení, zejména pokud jde o účast společnosti Deltafina na protiprávním jednání, a k tomu, že nikdy nezpochybnila skutková zjištění uvedená v oznámení námitek – by mělo být přiznáno snížení pokuty o 40 % na základě první a druhé odrážky bodu D odst. 2 sdělení o spolupráci (bod 452 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

64 Začtvrté Komise uvedla, že informace poskytnuté společnostmi Cetarsa a WWTE byly sice významné, ale neukázaly se tak užitečné pro její šetření jako informace poskytnuté společností Taes (bod 453 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Komise dodala, že společnosti Cetarsa a WWTE ve své odpovědi na oznámení námitek tvrdily, že „kartelová dohoda zpracovatelů týkající se (maximálních) průměrných dodacích cen na jedné straně a jednotlivé dohody uzavřené producenty a zpracovateli o průměrné ceně pro každé uskupení producentů na straně druhé byly totožné, a že se proto potenciální protisoutěžní účinky chování zpracovatelů a producentů navzájem nulují“, a následně konstatovala, že toto tvrzení neodpovídá skutkovému stavu. S ohledem na tyto skutečnosti se Komise rozhodla poskytnout těmto dvěma zpracovatelům 25% snížení pokuty v souladu s bodem D odst. 2 první odrážkou sdělení o spolupráci.

65 Zapáté, pokud jde o žalobkyni, Komise uvedla, že jí tato rovněž poskytla užitečné informace, ale že v odpovědi na oznámení námitek zpochybnila skutková zjištění, „stejně jako společnosti Cetarsa a WWTE“ (bod 454 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Komise také uvedla, že žalobkyně popřela tajnou povahu dohod zpracovatelů o (maximálních) průměrných dodacích cenách. S ohledem na tyto skutečnosti jí Komise poskytla 20% snížení pokuty.

66 Zašesté Komise snížila pokutu uloženou společnosti Deltafina o 10 % (bod 456 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

6. Konečná výše pokut

67 V souladu s čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 stanovila Komise výši pokut uložených podnikům a sdružením podniků, jimž bylo určeno napadené rozhodnutí, následovně:

– Deltafina: 11 880 000 eur;

– Cetarsa: 3 631 500 eur;

– žalobkyně: 2 592 000 eur;

– WWTE: 1 822 500 eur;

– Taes: 108 000 eur;

– ASAJA: 1000 eur;

– UPA: 1000 eur;

– COAG: 1000 eur;

– CCAE: 1000 eur (bod 458 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

68 Společnost Dimon byla prohlášena za solidárně odpovědnou za zaplacení pokuty uložené žalobkyni a společnosti SCC, SCTC a TCLT za solidárně odpovědné za zaplacení pokuty uložené společnosti WWTE (bod 458 odůvodnění a článek 3 napadeného rozhodnutí).

Řízení a návrhová žádání účastnic řízení

69 Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 22. ledna 2005 podala žalobkyně tuto žalobu.

70 O den dříve podaly společnosti SCC, SCTC a TCLT žalobu znějící na zrušení napadeného rozhodnutí (věc T‑24/05) a společnost WWTE žalobu na snížení pokuty, která jí byla tímto rozhodnutím uložena (věc T‑37/05).

71 Dne 28. ledna 2005 podala společnost Dimon žalobu znějící na částečné zrušení napadeného rozhodnutí, nebo podpůrně na snížení pokuty, která jí byla tímto rozhodnutím uložena (věc T‑41/05).

72 Dopisem došlým kanceláři Tribunálu dne 17. srpna 2005 požádala žalobkyně o spojení projednávané věci s věcmi T‑24/05, T‑37/05 a T‑41/05.

73 Dopisem došlým kanceláři Tribunálu dne 7. září 2005 Komise sdělila Tribunálu, že má za to, že spojení těchto čtyř věcí neumožní výrazně zlepšit efektivitu řízení a že ponechává na jeho rozhodnutí, zda je třeba žádosti o spojení vyhovět, či nikoli.

74 Tribunál této žádosti o spojení věcí nevyhověl.

75 Tribunál (čtvrtý senát) se na základě zprávy soudce zpravodaje rozhodl zahájit ústní část řízení a v rámci organizačních procesních opatření stanovených v článku 64 svého jednacího řádu vyzval účastnice řízení, aby odpověděly na určité otázky. Účastnice řízení těmto žádostem ve stanovené lhůtě vyhověly.

76 Řeči účastnic řízení a jejich odpovědi na otázky Tribunálu byly vyslechnuty na jednání konaném dne 9. září 2009.

77 Žalobkyně navrhuje, aby Tribunál:

– částečně zrušil článek 3 napadeného rozhodnutí;

– snížil pokutu, kterou jí Komise uložila;

– uložil Komisi náhradu nákladů řízení.

78 Komise navrhuje, aby Tribunál:

– žalobu zamítl;

– uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.

Právní otázky

79 Na podporu své žaloby předkládá žalobkyně čtyři žalobní důvody:

– první žalobní důvod vychází z porušení čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003, zásady proporcionality a zásady rovného zacházení, jakož i z nedostatku odůvodnění;

– druhý žalobní důvod vychází z porušení zásady rovného zacházení;

– třetí žalobní důvod vychází z porušení zásady ochrany legitimního očekávání;

– čtvrtý žalobní důvod vychází z porušení sdělení o spolupráci, jakož i zásady proporcionality, zásady ochrany legitimního očekávání a zásady rovného zacházení.

80 První žalobní důvod je v podstatě uplatňován na podporu návrhového žádání znějícího na částečné zrušení napadeného rozhodnutí. Ostatní tři žalobní důvody jsou uplatňovány na podporu návrhového žádání znějícího na změnu tohoto rozhodnutí.

A – K prvnímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003, zásady proporcionality a zásady rovného zacházení, jakož i z nedostatku odůvodnění

81 První žalobní důvod se člení na tři části. První dvě části vycházejí z porušení čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 a zásady proporcionality s tím, že druhá část tohoto žalobního důvodu je uplatněna podpůrně k první. Třetí část tohoto žalobního důvodu, která byla uplatněna ve stadiu repliky, vychází z porušení zásady rovného zacházení a z nedostatku odůvodnění. Třetí část tohoto žalobního důvodu bude zkoumána před jeho druhou částí.

1. K první části prvního žalobního důvodu, vycházející z porušení čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 a zásady proporcionality v souvislosti s existencí solidární odpovědnosti za zaplacení pokuty

a) Argumenty účastnic řízení

82 Žalobkyně tvrdí, že Komise postupovala nesprávně, když společnost Dimon činila solidárně odpovědnou za protiprávní jednání, a že tedy pro účely uplatnění horní hranice 10 % obratu stanovené článkem 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 nebyla oprávněna vycházet z jejího konsolidovaného obratu. Žalobkyně uvádí, že obrat, kterého dosáhla za daňové období předcházející datu vydání napadeného rozhodnutí, činil 8 163 815 eur, a domnívá se, že pokuta, která jí byla uložena, tedy tuto hranici značně překračuje.

83 Na podporu svých tvrzení žalobkyně předně uvádí, že skutkové okolnosti, na jejichž základě Komise určila odpovědnost společnosti Dimon, jsou irelevantní a že není dostatečně prokázáno, že by na ni společnost Dimon vykonávala rozhodující vliv v souvislosti s její účastí na předmětných restriktivních praktikách.

84 Žalobkyně, která předtím připomněla, že má k dispozici „místní vedení“, v tomto ohledu zaprvé poukazuje na níže uvedené skutečnosti, jež podle ní dokazují její naprostou samostatnost při nákupech surového tabáku:

– žádná ze společností skupiny Dimon nevykonávala nad uvedenými činnostmi přímou či nepřímou kontrolu;

– po své akvizici společností Intabex uzavřela s p. B., svým generálním ředitelem, „manažerskou smlouvu“ (dále jen „manažerská smlouva“), kterou na něj byly „zcela a výlučně“ převedeny pravomoci týkající se řízení společnosti, a konkrétně pravomoci v oblasti plánování a řízení nákupů (včetně sestavování ročního rozpočtu a uzavírání dohod s uskupeními producentů);

– její správní rada nikdy nezavedla interní postupy nebo systémy, jimiž by se p. B. musel řídit, a v manažerské smlouvě není nic, co by dovolovalo tvrdit, že jeho činnost podléhala předchozímu souhlasu nebo následnému schválení touto správní radou;

– žádný z členů její správní rady ani žádný její zaměstnanec, vyjma p. B., neměl pravomoc podílet se na správě, vyjednávání nebo uzavírání smluv o nákupu surového tabáku nebo zasahovat do smluvních vztahů s producenty;

– po její akvizici společností Intabex tato společnost ponechala pana B. ve funkci předsedy správní rady žalobkyně a jmenovala další tři členy této správní rady, z nichž dva byli předtím činní ve skupině společností Intabex (a sice p. T. a p. G.) a třetí byl „nezávislý pracovník z oboru“;

– původní tým pana B. odpovědný za řízení a správu nákupů zůstal po její akvizici společností Intabex ve funkci;

– žádný z členů její správní rady nebyl současně členem správní rady nebo řídicích orgánů společnosti Intabex nebo Dimon ani nebyl jejich zaměstnancem;

– ohledně své nákupní politiky nebo předmětných restriktivních praktik neprováděla konzultace ani se společností Dimon ani s žádnou jinou společností skupiny Dimon;

– ohledně své účasti na uvedených praktikách nedostávala pokyny ani od společnosti Dimon ani od žádné jiné společnosti skupiny Dimon;

– spis Komise neobsahuje žádný důkaz o přímé účasti společnosti Dimon nebo jakékoli jiné společnosti skupiny Dimon na protiprávním jednání.

85 Zadruhé žalobkyně popírá, že by společnosti Dimon předávala „zprávy o činnosti“ a „zprávy z terénu“ zmíněné v bodě 379 odůvodnění napadeného rozhodnutí. Tvrdí, že Komise nemá žádný důkaz o tom, že by tyto zprávy byly předávány osobám vně její správní rady nebo jejích řídicích orgánů. Žalobkyně upřesňuje, že pokud byly uvedené zprávy systematicky překládány do angličtiny, bylo tomu tak proto, aby se usnadnil výkon funkce pana T., který nehovořil španělsky a který v roce 1998 pracoval u společnosti Dimon International Services Ltd., tj. společnosti ze skupiny Dimon se sídlem ve Spojeném království, která poskytovala provozní služby. Žalobkyně dodává, že pokud byly předmětné zprávy zasílány panu T. do sídla této společnosti, nebyly mu takto zasílány jakožto členovi správní rady této společnosti, ale pouze proto, že tam pracoval a přebíral tam veškerou korespondenci od žalobkyně.

86 Zatřetí žalobkyně tvrdí, že ani žádný z dopisů zmíněných v bodě 379 odůvodnění napadeného rozhodnutí nebyl adresován společnosti Dimon. Žalobkyně uvádí, že korespondovala s p. T. jakožto členem své správní rady a dále s p. S., který od roku 2000 zastával funkci koordinátora činnosti v Evropě u společnosti Dimon International Services. Žalobkyně dodává, že většina těchto dopisů nijak nesouvisela s její politikou nákupu surového tabáku nebo s jejími předmětnými praktikami. Upřesňuje, že p. B. ve svých e-mailech z 30. října 2000 a 9. května 2001, jejichž adresátem byl p. S., jej pouze neurčitě a obecně informoval o některých veřejných a známých skutečnostech, a sice o existenci kolektivního vyjednávání o cenách mezi zpracovateli na jedné straně a uskupeními producentů a zemědělskými sdruženími na straně druhé. Pokud jde o fax p. B. ze dne 14. prosince 1998, ten byl adresován společnosti Dimon International Inc., a nikoli společnosti Dimon a týkal se pouze otázek ohledně smlouvy o prodeji zpracovaného tabáku, kterou žalobkyně uzavřela se společností Deltafina ještě před svým začleněním do skupiny Dimon.

87 V replice žalobkyně zpochybňuje úlohu a funkce, které podle Komise zastávali p. T. a p. S., přičemž poukazuje na následující skutečnosti:

– nic ve spise nesvědčí o tom, že by p. T. předával společnosti Dimon informace, které získával jakožto člen správní rady žalobkyně, nebo že by vykonával dohled nad její nákupní politikou s cílem informovat o ní společnost Dimon;

– p. T. nezastával ve skupině Dimon významné funkce a nebyl pověřen začleněním činností žalobkyně do této skupiny;

– v srpnu 1998, v návaznosti na spor mezi společností Dimon a rodinou pana T., přestal být p. T. členem správní rady společnosti Dimon International Services;

– p. T. byl jen přechodně členem správní rady dalších – „velmi málo významných“ – společností skupiny Dimon;

– p. S. byl v době, kdy obdržel ony jediné dva dopisy týkající se sporných restriktivních praktik, zaměstnancem společnosti Dimon International Services a nebyl členem správní rady žádné ze společností skupiny Dimon;

– p. S. nikdy nevykonával činnost v souvislosti s politikou žalobkyně v oblasti nákupu surového tabáku a nikdy nebyl zaměstnancem společnosti Dimon ani členem její správní rady.

88 Dále žalobkyně tvrdí, že z judikatury, na niž Komise poukazuje v bodech 371 až 374 odůvodnění napadeného rozhodnutí, a zejména z bodů 28 a 29 rozsudku Stora Kopparbergs Bergslags v. Komise, bod 29 výše, jasně vyplývá, že pokud mateřská společnost vlastní veškerý kapitál své dceřiné společnosti, tato skutečnost sama o sobě nestačí k tomu, aby bylo možné presumovat, že na ni vykonává rozhodující vliv. Aby bylo možné přičíst mateřské společnosti protiprávní chování její dceřiné společnosti, jsou zapotřebí ještě další faktory než jen míra účasti, zvláště když se v průběhu správního řízení dotyčné společnosti tak jako v projednávané věci postavily proti uplatnění této domněnky.

89 Žalobkyně tvrdí, že takové faktory v projednávané věci schází. Konkrétně trvá na tom, že společnost Dimon nevykonávala kontrolu nad její politikou nákupu surového tabáku a že není prokázáno, že by se společnost Dimon přímo podílela na protiprávním jednání nebo že by jí udělila pokyn k jeho spáchání. Žalobkyně uvádí, že když mateřská společnost obdrží dílčí a nepřesné informace o některých z restriktivních praktik, jichž se dopustila její dceřiná společnost, tato skutečnost nebyla nikdy „jako taková a samostatně“ považována za dostačující k tomu, aby byla mateřská společnost činěna odpovědnou za protiprávní chování dceřiné společnosti. Žalobkyně uvádí, že podle judikatury je nezbytné, aby byla mateřská společnost soustavně informována o aktivitách kartelu, a tedy byla schopna podrobně se seznámit s restriktivními praktikami své dceřiné společnosti. Žalobkyně však nikdy společnosti Dimon neposkytla informace o své nákupní politice, natož o předmětných praktikách.

90 Komise má za to, že první část prvního žalobního důvodu musí být zamítnuta jako neopodstatněná.

91 Komise předně uvádí řadu úvah k pojmu „podnik“ v právu hospodářské soutěže a k podmínkám, za nichž může být mateřská společnost činěna odpovědnou za protiprávní chování své dceřiné společnosti. K posledně uvedenému bodu Komise s odkazem na rozsudek AEG-Telefunken v. Komise, bod 29 výše, uvádí, že je zapotřebí nejen to, aby mateřská společnost byla schopna vykonávat rozhodující vliv na chování své dceřiné společnost, ale také to, aby tohoto vlivu skutečně využila.

92 Pokud jde konkrétně o druhou z podmínek uvedených v bodě 91 výše, Komise popírá, že by požadovala, aby mateřská společnost udělila své dceřiné společnosti pokyn k porušení článku 81 ES. Komise tvrdí, že judikatura při definování této podmínky konstantně odkazuje na nesamostatnost dceřiné společnosti při určování svého celkového chování na trhu, a to bez prokazování konkrétní souvislosti s daným protiprávním jednáním.

93 Komise poukazuje na to, že mezi důkazy, jež mohou prokázat skutečné vykonávání kontroly nad politikou dceřiné společnosti, patří skutečnost, že mateřská společnost je zastoupena ve správní radě uvedené dceřiné společnosti. Dodává, že je méně pravděpodobné, že dceřiná společnost je nezávislá, pokud působí na témže trhu jako mateřská společnost nebo na trhu úzce souvisejícím. Vedle těchto obecných skutečností mohou některé konkrétní skutečnosti přispívat k prokázání toho, že se mateřská společnost podílí na obchodní politice své dceřiné společnosti nebo že zavedla mechanismy, které jí umožňují kontrolovat její činnost.

94 Komise dodává, že judikatura uznala, že pokud je dceřiná společnost ze 100% vlastněna svojí mateřskou společností, vychází se z domněnky, že mateřská společnost využila své schopnosti ovlivňovat chování dceřiné společnosti. Mateřská společnost může tuto domněnku vyvrátit předložením důkazů způsobilých prokázat, že uvedená dceřiná společnost se ve skutečnosti na trhu chová nezávisle.

95 Dále Komise připomíná důvody, proč měla v napadeném rozhodnutí za to, že společnost Dimon musí být činěna odpovědnou za protiprávní jednání, jehož se dopustila žalobkyně.

96 Komise zaprvé uvádí, že od druhého pololetí roku 1997 vlastní společnost Dimon prostřednictvím společnosti Intabex veškerý kapitál žalobkyně, takže bylo možné vycházet z domněnky, že na chování žalobkyně skutečně vykonávala rozhodující vliv.

97 Komise zadruhé tvrdí, že tato domněnka je potvrzena dalšími skutečnostmi obsaženými v jejím spise. V tomto ohledu Komise nejprve poukazuje na to, že nákup a prodej tabáku tvoří převážnou část aktivit skupiny Dimon, že společnost Dimon nakupuje od roku 1999 velkou část zpracovaného tabáku od žalobkyně a že společnost Dimon uzavřela se společnostmi Cetarsa a Deltafina několik smluv týkajících se v prvním případě subdodávek a ve druhém případě prodeje tabáku od žalobkyně. Komise následně uvádí, že žalobkyně připravovala „zprávy o činnosti“ a „zprávy z terénu“, které podrobně popisovaly její činnosti, a zejména dohody uzavřené mezi zpracovateli a kolektivní vyjednávání s producenty. Komise zdůrazňuje, že p. T., jakožto člen správní rady žalobkyně a dalších společností skupiny Dimon, a tím pádem také prostředník jednající na účet společnosti Dimon, získával kopie těchto zpráv. Komise konečně odkazuje na dopisy zmíněné v bodě 379 odůvodnění napadeného rozhodnutí, a zejména uvádí, že se některé z nich vztahovaly k předmětným restriktivním praktikám a jejich adresáty byli p. T. nebo p. S., kteří jednali jménem společnosti Dimon, a další dopisy se týkaly smluv o zpracování nebo o prodeji tabáku uzavřených skupinou Dimon se společnostmi Cetarsa a Deltafina.

98 Komise zatřetí uvádí, že se ani žalobkyni ani společnosti Dimon v jejich odpovědi na oznámení námitek nepodařilo vyvrátit domněnku uvedenou v bodě 94 výše. Komise se domnívá, že skutečnost, že žalobkyně má vlastní místní vedení, sama o sobě nepostačuje jako důkaz, že jednala samostatně, a uvádí, že manažerská smlouva stanoví, že p. B. podléhá „systémům“ a „postupům“ stanoveným správní radou žalobkyně.

b) Závěry Tribunálu

99 Je třeba připomenout, že se právo hospodářské soutěže vztahuje na činnosti podniků (rozsudek Soudního dvora ze dne 7. ledna 2004, Aalborg Portland a další v. Komise, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P a C‑219/00 P, Recueil, s. I‑123, bod 59) a že pojem „podnik“ zahrnuje jakoukoli jednotku vykonávající hospodářskou činnost nezávisle na právním postavení této jednotky a způsobu jejího financování (rozsudek Soudního dvora ze dne 28. června 2005, Dansk Rørindustri a další v. Komise, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P až C‑208/02 P a C‑213/02 P, Sb. rozh. s. I‑5425, bod 112).

100 Judikatura rovněž upřesnila, že pojem „podnik“ musí být v tomto kontextu chápán jako pojem označující hospodářskou jednotku, i když z právního hlediska je tato hospodářská jednotka složena z více fyzických nebo právnických osob (rozsudek Soudního dvora ze dne 14. prosince 2006, Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio, C‑217/05, Sb. rozh. s. I‑11987, bod 40, a rozsudek Tribunálu ze dne 15. září 2005, DaimlerChrysler v. Komise, T‑325/01, Sb. rozh. s. II‑3319, bod 85).

101 Pokud taková hospodářská jednotka poruší pravidla hospodářské soutěže, musí nést za toto protiprávní jednání odpovědnost na základě zásady osobní odpovědnosti (viz v tomto smyslu rozsudky Soudního dvora ze dne 8. července 1999, Komise v. Anic Partecipazioni, C‑49/92 P, Recueil, s. I‑4125, bod 145; ze dne 16. listopadu 2000, Cascades v. Komise, C‑279/98 P, Recueil, s. I‑9693, bod 78, a ze dne 11. prosince 2007, ETI a další, C‑280/06, Sb. rozh. s. I‑10893, bod 39).

102 Pokud jde o otázku, za jakých okolností může být právní subjekt, který není pachatelem protiprávního jednání, přesto sankcionován, z ustálené judikatury vyplývá, že chování dceřiné společnosti může být přičteno mateřské společnosti, zejména pokud tato dceřiná společnost, i když má vlastní právní subjektivitu, samostatně neurčuje své chování na trhu, ale v zásadě provádí pokyny, které jí uděluje mateřská společnost (rozsudky Soudního dvora Imperial Chemical Industries v. Komise, bod 29 výše, body 132 a 133; ze dne 14. července 1972, Geigy v. Komise, 52/69, Recueil, s. 787, bod 44, a ze dne 21. února 1973, Europemballage a Continental Can v. Komise, 6/72, Recueil, s. 215, bod 15), zejména s ohledem na hospodářské, organizační a právní vazby, které tyto dva právní subjekty spojují (viz obdobně rozsudky Dansk Rørindustri a další v. Komise, bod 99 výše, bod 117, a ETI a další, bod 101 výše, bod 49).

103 V takové situaci jsou totiž mateřská společnost a její dceřiná společnost součástí téže hospodářské jednotky, a tudíž tvoří jediný podnik ve smyslu judikatury uvedené výše v bodech 99 a 100. Skutečností, která Komisi umožňuje, aby za adresáta rozhodnutí ukládajícího pokuty označila mateřskou společnost, tedy není ani vztah mezi mateřskou a dceřinou společností, kdy dochází k podněcování k protiprávnímu jednání, a tím spíše ani účast mateřské společnosti na uvedeném protiprávním jednání, ale to, že mateřská a dceřiná společnost tvoří jediný podnik ve smyslu článku 81 ES (rozsudek Tribunálu ze dne 12. prosince 2007, Akzo Nobel a další v. Komise, T‑112/05, Sb. rozh. s. II‑5049, bod 58).

104 Z judikatury rovněž vyplývá, že se Komise nemůže spokojit s konstatováním, že mateřská společnost je schopna vykonávat rozhodující vliv na chování své dceřiné společnosti, ale musí také ověřit, zda takový vliv skutečně vykonávala (viz v tomto smyslu rozsudky Imperial Chemical Industries v. Komise, bod 29 výše, bod 137, a AEG-Telefunken v. Komise, bod 29 výše, bod 50).

105 V konkrétním případě, kdy mateřská společnost vlastní 100 % kapitálu své dceřiné společnosti, která porušila pravidla hospodářské soutěže, může na jedné straně tato mateřská společnost vykonávat rozhodující vliv na chování této dceřiné společnosti (viz v tomto smyslu rozsudek Imperial Chemical Industries v. Komise, bod 29 výše, body 136 a 137) a na straně druhé existuje vyvratitelná domněnka, že uvedená mateřská společnost skutečně vykonává rozhodující vliv na chování své dceřiné společnosti (v tomto smyslu viz rozsudek AEG-Telefunken v. Komise, bod 29 výše, bod 50, a rozsudek PVC II, bod 29 výše, body 961 a 984).

106 Za těchto podmínek postačí k tomu, aby bylo možné vycházet z domněnky, že mateřská společnost vykonává rozhodující vliv na obchodní politiku dceřiné společnosti, aby Komise prokázala, že veškerý kapitál této dceřiné společnosti je vlastněn její mateřskou společností. Komise následně může považovat mateřskou společnost za společně a nerozdílně odpovědnou za zaplacení pokuty uložené její dceřiné společnosti, ledaže tato mateřská společnost, které přísluší vyvrátit tuto domněnku, předloží dostatečné důkazy, které by mohly prokázat, že se její dceřiná společnost chová na trhu samostatně (v tomto smyslu viz rozsudek Stora Kopparbergs Bergslags v. Komise, bod 29 výše, bod 29).

107 Soudní dvůr sice v bodech 28 a 29 rozsudku Stora Kopparbergs Bergslags v. Komise, bod 29 výše, uvedl kromě vlastnictví 100 % kapitálu dceřiné společnosti také další okolnosti jako nezpochybnění vlivu vykonávaného mateřskou společností na obchodní politiku její dceřiné společnosti a společné zastoupení obou společností v průběhu správního řízení, Soudní dvůr však takové okolnosti uvedl pouze s cílem popsat souhrn skutečností, na kterých Tribunál založil své úvahy, a nikoli proto, aby bylo uplatnění domněnky uvedené v bodě 105 výše podmíněno předložením dalších nepřímých důkazů o skutečně vykonávaném vlivu mateřské společnosti (rozsudek Tribunálu ze dne 8. října 2008, Schunk a Schunk Kohlenstoff-Technik v. Komise, T‑69/04, Sb. rozh. s. II‑2567, bod 57).

108 Konečně je třeba upřesnit, že domněnka vycházející z vlastnictví veškerého kapitálu se může uplatnit nejen v případech, kdy je mezi mateřskou společností a její dceřinou společností přímý vztah, ale rovněž v případech, jako je ten projednávaný, kdy je tento vztah nepřímý, prostřednictvím mezi nimi stojící dceřiné společnosti.

109 Dále je třeba připomenout, že podle čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 může Komise podnikům, které se dopustily jednání v rozporu s čl. 81 odst. 1 ES, uložit rozhodnutím pokuty, které nesmí přesáhnout 10 % obratu dosaženého za předchozí hospodářský rok všemi podniky, které se na protiprávním jednání podílely. Totéž bylo uvedeno v čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17.

110 Obrat zmiňovaný v těchto ustanoveních se podle ustálené judikatury k čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 vztahuje k celkovému obratu dotyčného podniku (rozsudek Soudního dvora ze dne 7. června 1983, Musique Diffusion française a další v. Komise, 100/80 až 103/80, Recueil, s. 1825, bod 119; rozsudky Tribunálu ze dne 29. dubna 2004, Tokai Carbon a další v. Komise, T‑236/01, T‑239/01, T‑244/01 až T‑246/01, T‑251/01 a T‑252/01, Recueil, s. II‑1181, bod 367, a ze dne 8. července 2004, JFE Engineering a další v. Komise, T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 a T‑78/00, Sb. rozh. s. II‑2501, bod 533), a sice podniku, kterému bylo přičteno protiprávní jednání, a který byl tedy prohlášen odpovědným (rozsudky Tribunálu ze dne 20. března 2002, ABB Asea Brown Boveri v. Komise, T‑31/99, Recueil, s. II‑1881, bod 181, a ze dne 4. července 2006, Hoek Loos v. Komise, T‑304/02, Sb. rozh. s. II‑1887, bod 116).

111 Pokud jde o pojem „předchozí hospodářský rok“ uvedený v čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003, je třeba jej chápat jako hospodářský rok předcházející přijetí rozhodnutí Komise, vyjma zvláštních případů, kdy obrat za tento poslední hospodářský rok neposkytuje žádný užitečný údaj o skutečné hospodářské situaci dotyčného podniku a přiměřené úrovni pokuty, která mu má být uložena (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne 7. června 2007, Britannia Alloys & Chemicals v. Komise, C‑76/06 P, Sb. rozh. s I‑4405, body 25, 29 a 30), což se ale projednávané věci netýká.

112 Z toho vyplývá, že otázkou, která v této části prvního žalobního důvodu vyvstává, je, zda se Komise mohla oprávněně domnívat, že v projednávané věci byl dotyčný podnik tvořen žalobkyní a společností nacházející se v čele skupiny, do níž žalobkyně patří, tj. společností Dimon. V případě kladné odpovědi na tuto otázku bude třeba s ohledem na zásady připomenuté v bodech 109 až 111 výše vyslovit závěr, že Komise pro účely uplatnění shora uvedené hranice 10 % obratu právem v bodech 442 a 446 odůvodnění napadeného rozhodnutí zohlednila konsolidovaný obrat dosažený společností Dimon v roce 2003.

113 Při zkoumání této otázky je třeba nejprve určit, na základě jakých kritérií použitých v napadeném rozhodnutí Komise přičetla mateřské společnosti odpovědnost za protiprávní jednání, jehož se dopustila její dceřiná společnost, a zda jsou tato kritéria v souladu se zásadami stanovenými v dané oblasti judikaturou, a následně je třeba ověřit, zda Komise tato kritéria použila správně, když učinila závěr, že se v případě žalobkyně a společnosti Dimon jedná o jedinou hospodářskou jednotku.

Ke kritériím použitým v napadeném rozhodnutí, na jejichž základě Komise přičetla mateřské společnosti odpovědnost za protiprávní jednání, jehož se dopustila její dceřiná společnost

114 Z napadeného rozhodnutí vyplývá, že Komise mateřské společnosti přičetla odpovědnost za protiprávní jednání její dceřiné společnosti, a v důsledku toho ji, vedle dceřiné společnosti, zařadila mezi osoby, jimž je toto rozhodnutí určeno, a určila, že je společně a nerozdílně odpovědná za zaplacení pokuty uložené uvedené dceřiné společnosti, na základě následujících úvah.

115 Komise vycházela z předpokladu, že odpovědnost lze takto přičíst, pokud jsou mateřská společnost a její dceřiná společnost součástí téže hospodářské jednotky, a v důsledku toho představují jediný podnik ve smyslu článku 81 ES (viz bod 374 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

116 Ústředním bodem, ze kterého Komise vycházela při stanovení, že se mateřská společnost a její dceřiná společnost v takové situaci nacházejí, je nesamostatnost dceřiné společnosti, pokud jde o její chování na trhu (viz bod 371 odůvodnění napadeného rozhodnutí), přičemž tato nesamostatnost je důsledkem „rozhodujícího vlivu“ mateřské společnosti na chování její dceřiné společnosti (viz body 18, 372, 373, 378, 380, 381, 383, 391, 392, 397, 399, 400, 422 a 441 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

117 Komise v této souvislosti usoudila, že se nemůže spokojit s konstatováním, že mateřská společnost má možnost vykonávat rozhodující vliv na chování své dceřiné společnosti, ale musí prokázat, že takový vliv skutečně vykonávala (viz zejména body 18, 376, 384, 391, 392, 397, 399 a 400 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

118 Z bodu 384 odůvodnění napadeného rozhodnutí tak mimo jiné vyplývá, že jestliže Komise usoudila, že není důvodné přičítat společnosti Sepi odpovědnost za protiprávní jednání společnosti Cetarsa, jejíž kapitál přitom vlastní téměř z 80 %, je tomu tak z důvodu, že v jejím spisu nebyla obsažena žádná skutečnost umožňující prokázat, že posledně uvedená společnost neurčovala samostatně své chování na trhu.

119 Stejně tak z bodu 18 odůvodnění napadeného rozhodnutí vyplývá, že důvodem, proč Komise nečinila společnost Universal ani její 100% vlastněnou dceřinou společnost Universal Leaf odpovědnými za protiprávní jednání její z 90 % vlastněné dceřiné společnosti Taes, je to, že neměla k dispozici dostatečné důkazy o tom, že skutečně vykonávaly na posledně uvedenou společnost rozhodující vliv.

120 Tytéž zásady hodlala Komise uplatnit v případě mateřských společností společnosti WWTE pro období předcházející květnu 1998. Nejprve se tak snažila prokázat, že tyto mateřské společnosti vykonávaly nad společností WWTE společně s jejím předsedou správní rady a dvěma jeho rodinnými příslušníky kontrolu, čímž by ukázala, že byly schopny vykonávat rozhodující vliv na chování této společnosti (viz body 388 až 391 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Poté se Komise snažila na základě řady skutečností uvedených v bodě 391 odůvodnění napadeného rozhodnutí prokázat, že uvedené mateřské společnosti skutečně takový vliv na chování společnosti WWTE vykonávaly (viz body 391, 392 a 400 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

121 Komise kromě toho poukázala na to, že ve specifickém případě, kdy mateřská společnost vlastní veškerý kapitál své dceřiné společnosti, lze podle judikatury vycházet z domněnky, že prvně uvedená společnost skutečně vykonává rozhodující vliv na chování druhé společnosti (viz bod 372 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

122 Nicméně v projednávaném případě se Komise rozhodla – aby mateřským společnostem v takovém postavení přičetla odpovědnost za chování dceřiných společností – nespokojit se s uplatněním této domněnky, ale opřít se rovněž o skutkové okolnosti, jež mohou prokázat, že tyto mateřské společnosti skutečně vykonávaly na svou dceřinou společnost rozhodující vliv, a tedy uvedenou domněnku podepřít (viz zejména body 372, 375, 376 a 378 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

123 Z bodu 18 odůvodnění napadeného rozhodnutí tak výslovně vyplývá, že jestliže Komise nečinila hlavní a prostřednickou mateřskou společnost společnosti Deltafina, tedy Universal a Universal Leaf, odpovědnými za protiprávní jednání jejich dceřiné společnosti, přestože ji kontrolovaly ze 100 %, je tomu tak proto, že neměla k dispozici dostatečné důkazy o tom, že skutečně vykonávaly na uvedenou dceřinou společnost rozhodující vliv. V témže smyslu je třeba chápat bod 376 odůvodnění napadeného rozhodnutí, i když je formulován poněkud nejednoznačně. Komise sice v tomto bodě odůvodnění konkrétně prohlašuje, že v jejím spise není „žádný náznak faktické účasti společností Universal […] a Universal Leaf na skutcích zkoumaných v [napadeném rozhodnutí]“, je-li však toto prohlášení vykládáno společně s bodem 18 odůvodnění tohoto rozhodnutí a je-li zasazeno do svého kontextu, nelze je vykládat tak, že důvodem, proč Komise nečinila tyto dvě mateřské společnosti – nebo kteroukoli jinou mateřskou společnost – odpovědnými, je to, že nebyly zapojeny do protiprávního jednání.

124 Stejně tak z bodu 18 odůvodnění napadeného rozhodnutí též výslovně vyplývá, že důvodem, proč Komise nečinila společnost Intabex odpovědnou za protiprávní jednání žalobkyně, ačkoli ji kontrolovala ze 100 %, je neexistence dostatečných důkazů o tom, že společnost Intabex skutečně vykonávala na žalobkyni rozhodující vliv, jelikož její účast v žalobkyni je pouze finanční (viz také bod 376 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

125 Naproti tomu právě skutečnost, že pro období po květnu 1998 takové důkazy údajně existovaly v případě mateřských společností společnosti WWTE vedle toho, že prvně uvedené společnosti vlastnily veškerý – či po dobu jen několika měsíců téměř veškerý – kapitál druhé společnosti, vedla Komisi k tomu, aby těmto mateřským společnostem přičetla odpovědnost za protiprávní jednání (viz zejména body 375, 393, 396 a 398 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

126 Tutéž metodu hodlala Komise uplatnit v případě společnosti Dimon. Při určení odpovědnosti této společnosti za protiprávní jednání žalobkyně od druhého pololetí roku 1997 se tak neopírala jen o domněnku vyplývající z toho, že od té doby vlastnila veškerý kapitál žalobkyně (viz body 375, 377 a 378 odůvodnění napadeného rozhodnutí), ale přihlédla rovněž k některým doplňujícím skutečnostem, které podle ní dokládají, že skutečně vykonávala na chování této společnosti rozhodující vliv (viz body 375 a 378 až 380 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

127 To lze dovodit zejména z druhé věty bodu 378 odůvodnění napadeného rozhodnutí, i když je tu uvedeno, že zmíněné doplňující skutečnosti potvrzují, že společnost Dimon byla „schopna“ takový vliv vykonávat (viz bod 33 výše). Jak uznává sama Komise ve své odpovědi na písemnou otázku Tribunálu, tato věta mohla být „formulována jasněji“. Je-li však vykládána společně s body 372 a 377 odůvodnění napadeného rozhodnutí a s první větou bodu 378 odůvodnění tohoto rozhodnutí, nelze ji chápat jinak než ve smyslu popsaném v bodě 126 výše.

128 Komise nakonec zkoumala, zda argumenty předložené dotyčnými dceřinými společnostmi (nebo jejich mateřskými společnostmi) v jejich odpovědi na oznámení námitek ve snaze prokázat, že se na trhu chovaly samostatně, mohou obstát (viz zejména body 381 a 399 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Pokud jde o argumenty uplatněné společností Dimon, Komise je tedy odmítla jako nepřesvědčivé, přičemž zejména uvedla, že „existence místního vedení u její španělské dceřiné společnosti nevylučuje, že společnost Dimon mohla na tuto dceřinou společnost vykonávat rozhodující vliv“ (bod 381 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

129 Je třeba upřesnit, že Komise použila metodu uvedenou v bodech 115 až 117, 121 a 122 výše nejen vůči hlavním mateřským společnostem, ale rovněž vůči prostřednickým mateřským společnostem, jak ukazuje – pokud jde o posledně uvedené společnosti – případ společností Universal Leaf, Intabex, SCTC a TCLT.

130 Je třeba dodat, že tato metoda je – a tím není dotčena otázka, zda byla v případě žalobkyně použita správně, což bude zkoumáno dále – zcela v souladu se zásadami vytyčenými v dané oblasti judikaturou, jak jsou připomenuty v bodech 99 až 108 výše.

131 Je jistě pravda, že i když se jednalo o specifický případ, kdy mateřská společnost vlastní veškerý kapitál své dceřiné společnosti, která se dopustila protiprávního jednání porušujícího pravidla hospodářské soutěže, Komise nevycházela výlučně z domněnky zakotvené judikaturou (viz body 105 a 106 výše), aby prokázala, že prvně uvedená společnost skutečně vykonává rozhodující vliv na obchodní politiku druhé společnosti, ale zohlednila rovněž další skutkové okolnosti, aby tak potvrdila skutečné vykonávání tohoto vlivu. Komise v této souvislosti na jednání uvedla, že s ohledem na stav relevantní judikatury v době přijetí napadeného rozhodnutí se rozhodla postupovat obezřetně.

132 Nicméně tímto postupem Komise pouze zvýšila úroveň důkazů vyžadovanou k tomu, aby splnění podmínky týkající se skutečného vykonávání rozhodujícího vlivu považovala za prokázané, a přitom plně respektovala základní pojem hospodářské jednotky, z něhož vychází celá judikatura týkající se přičitatelnosti protiprávních jednání právním subjektům představujícím jeden a tentýž podnik.

133 Je důležité upřesnit, že pokud ve věci týkající se protiprávního jednání, na němž se podílí několik různých podniků, Komise v rámci vymezeném judikaturou přijme určitou metodu k určení, zda je třeba činit odpovědnými jak dceřiné společnosti, které se fakticky dopustily tohoto protiprávního jednání, tak jejich mateřské společnosti, musí, s výjimkou zvláštních okolností, za tímto účelem vycházet ze stejných kritérií v případě všech těchto podniků. Komise totiž musí dodržovat zásadu rovného zacházení, která podle ustálené judikatury vyžaduje, aby se srovnatelnými situacemi nebylo zacházeno odlišně a s odlišnými situacemi stejně, není-li takové zacházení objektivně odůvodněno (rozsudek Soudního dvora ze dne 13. prosince 1984, Sermide, 106/83, Recueil, s. 4209, bod 28, a rozsudek Tribunálu ze dne 14. května 1998, BPB de Eendracht v. Komise, T‑311/94, Recueil, s. II‑1129, bod 309). Je nutné konstatovat, že Komise ostatně sdílí toto stanovisko, když v bodě 384 odůvodnění napadeného rozhodnutí uvádí, že „i když konkrétní okolnosti, které [ji] mohou vést […] k učinění závěru, že mateřská společnost je odpovědná za chování své dceřiné společnosti, se mohou případ od případu lišit, nemůže to představovat porušení zásady zákazu diskriminace, pokud jsou zásady odpovědnosti uplatňovány soudržným způsobem“.

K existenci jediné hospodářské jednotky tvořené žalobkyní a společností Dimon

134 Je třeba zkoumat, zda Komise použila správně kritéria uvedená v bodech 115 až 117, 121 a 122 výše, když učinila závěr o existenci jediné hospodářské jednotky tvořené žalobkyní a společností Dimon od druhého pololetí roku 1997, a shledala tudíž společnost Dimon společně a nerozdílně odpovědnou za protiprávní jednání, jakož i za zaplacení pokuty a uvedla ji mezi adresáty napadeného rozhodnutí.

135 Je nesporné, že v době od 18. listopadu 1997 do data přijetí napadeného rozhodnutí společnost Dimon vlastnila prostřednictvím společnosti Intabex veškerý kapitál žalobkyně. Nelze tedy zpochybňovat, že v průběhu celého tohoto období byla společnost Dimon schopna vykonávat na její chování rozhodující vliv (viz bod 105 výše).

136 Je tedy třeba ověřit, zda byla podmínka skutečného vykonávání rozhodujícího vlivu ze strany společnosti Dimon splněna také ve vztahu k tomuto období, jak tvrdí Komise.

137 V tomto ohledu je třeba připomenout, že v napadeném rozhodnutí se Komise v případě dceřiných společností kontrolovaných ze 100 % jejich mateřskými společnostmi rozhodla nespokojit se s tím, že vyjde z domněnky uvedené v bodech 105, 106 a 121 výše, k tomu, aby těmto společnostem přičetla odpovědnost za protiprávní jednání uvedených dceřiných společností, ale přihlédnout rovněž k doplňujícím skutečnostem prokazujícím skutečné vykonávání rozhodujícího vlivu (viz body 122 až 127 výše).

138 Je tedy třeba zkoumat, zda skutečnosti uvedené Komisí v napadeném rozhodnutí vedle toho, že společnost Dimon vlastní veškerý kapitál žalobkyně, právně dostačujícím způsobem prokazují, že během posuzovaného období společnost Dimon skutečně vykonávala rozhodující vliv na chování žalobkyně. Tyto skutečnosti jsou uvedeny v bodě 379 odůvodnění napadeného rozhodnutí a v poznámkách pod čarou 303 až 305 tohoto rozhodnutí. Jedná se v podstatě o různé zprávy a dopisy žalobkyně, které byly podle Komise určeny společnosti Dimon.

139 V případě, že tomu tak je, je třeba ověřit, zda tvrzení žalobkyně převzatá v bodě 84 výše mohou tento závěr vyvrátit.

– Ke „zprávám o činnosti“ a „zprávám z terénu“

140 Komise poukazuje na řadu „zpráv o činnosti“ a „zpráv z terénu“ sepsaných žalobkyní a zejména uvádí, že se často zmiňovaly o předmětných protiprávních praktikách. Tyto zprávy, kterých je čtrnáct a které se vztahují k období od prosince 1998 do května 2001, jsou vyjmenovány v poznámce pod čarou 303 napadeného rozhodnutí.

141 Nejprve je třeba poukázat na skutečnost, že uvedené zprávy obsahují podrobné informace nejen o různých aspektech obchodních činností žalobkyně, jako je průběh sezón nákupu surového tabáku (nakoupené množství, kupní cena atd.), zpracované množství surového tabáku a smlouvy uzavřené se společností Cetarsa na řezání části jejího objemu tabáku, o vývoji právní úpravy v odvětví tabáku a o setkáních uskutečněných na půdě sdružení Anetab a se zemědělskými sdruženími a uskupeními producentů, ale také – jak je zdůrazněno v bodě 379 odůvodnění napadeného rozhodnutí – o předmětných protiprávních praktikách.

142 Následně je třeba konstatovat, že ze spisu vyplývá, že předmětné zprávy připravoval p. B. a že podle vlastních informací žalobkyně byly adresovány členům její správní rady.

143 K tomuto posledně uvedenému bodu je třeba poukázat na to, že společnost Dimon ještě téhož dne, kdy nabyla veškeré akcie žalobkyně – prostřednictvím své 100% vlastněné dceřiné společnosti Intabex, jejíž účast v žalobkyni byla jen finanční – vyměnila tři ze čtyř členů této správní rady, když do ní jmenovala zejména dvě osoby (p. G. a p. T.), které již tehdy zastávaly funkce v jiných společnostech skupiny Dimon. Tou dobou byl p. G. též výkonným ředitelem společnosti Compañia de Filipinas, SA, která je dceřinou společností společnosti Intabex se sídlem ve Španělsku a která působí v oblasti produkce černého tabáku, a p. T. byl zároveň zaměstnancem společnosti Dimon International Services a členem správní rady této společnosti (až do srpna 1998).

144 V tomto kontextu je třeba zdůraznit zvláště význam funkcí, které p. T. zastával ve skupině Dimon. Kromě toho, že byl členem správní rady žalobkyně po celé období, kdy docházelo k protiprávnímu jednání, a členem správní rady společnosti Dimon International Services až do srpna 1998, p. T. totiž zasedal ve správní radě dalších dvou společností skupiny Dimon, a sice společnosti Intabex Holding Worldwide, SA (v letech 1998 a 1999) a společnosti LRH Travel Ltd (až do listopadu 2000). Jak žalobkyně uvedla ve své odpovědi na oznámení námitek, byl navíc pověřen „zajištěním skutečného začlenění skupiny Intabex do skupiny Dimon“. K tomu přistupuje fakt – jak bude podrobně vysvětleno v bodě 160 níže – že z několika dopisů obsažených ve spise vyplývá, že žalobkyně vedla konzultace s p. T. v otázkách týkajících se jejích obchodních činností nebo žádala jeho předchozí souhlas s přijetím některých důležitých rozhodnutí. S ohledem na tyto skutečnosti byla Komise oprávněna se domnívat, že p. T. jednal jménem společnosti stojící v čele skupiny Dimon, tj. společnosti Dimon, a hrál roli prostředníka mezi ní a žalobkyní. Skutečnost, že p. T. byl se společností Dimon ve sporu, kvůli němuž tato společnost v srpnu 1998 ukončila výkon jeho funkcí člena správní rady společnosti Dimon International Services, nemůže tento závěr zpochybnit. Nejenže byl totiž p. T. po tomto datu nadále zaměstnancem této společnosti, ale navíc byl nadále členem správní rady žalobkyně a společností Intabex Holding Worldwide a LRH Travel.

145 Skutečnosti uvedené v bodech 142 až 144 výše prokazují, že společnost Dimon měla v úmyslu dohlížet na činnosti žalobkyně prostřednictvím členů, které jmenovala do správní rady žalobkyně, konkrétně prostřednictvím pana T., a zajistit, aby se vyvíjely v souladu s obchodní politikou skupiny Dimon. I když byly předmětné „zprávy o činnosti“ a „zprávy z terénu“ formálně předávány uvedeným členům, a nikoli přímo samotné společnosti Dimon, Komise tedy byla oprávněna se v bodě 380 odůvodnění napadeného rozhodnutí domnívat, že tato společnost byla informována o obsahu těchto zpráv, a konkrétně o předmětných protiprávních praktikách. Toto zjištění je potvrzeno skutečností uvedenou v bodě 379 odůvodnění napadeného rozhodnutí, a sice že uvedené zprávy byly systematicky překládány ze španělštiny do angličtiny, která je pracovním jazykem společnosti Dimon.

146 Konečně je třeba uvést, že je nesporné, že společnost Dimon, která byla nepochybně schopna vykonávat na chování žalobkyně rozhodující vliv (viz body 105 a 135 výše), nikdy nevyjádřila s protiprávními praktikami, o nichž se takto dozvěděla, nesouhlas a navzdory riziku stíhání nebo žalob na náhradu škody ze strany třetích osob, kterému se takovým chováním vystavovala, nepřijala vůči své dceřiné společnosti žádné opatření směřující k zabránění její další účasti na protiprávním jednání (viz také bod 382 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Komise z toho mohla legitimně dovodit, že společnost Dimon uvedenou účast mlčky schvalovala, a mít za to, že takové jednání představuje další nepřímý důkaz vykonávání rozhodujícího vlivu na chování její dceřiné společnosti.

– Ke korespondenci proběhlé mezi žalobkyní a společností Dimon

147 Komise také vychází z několika dopisů, které si údajně mezi sebou zaslaly žalobkyně a společnost Dimon, a uvádí, že některé z nich se zmiňují o předmětných protiprávních praktikách, že další se týkají smluv o zpracování tabáku nebo o prodeji zpracovaného tabáku, které společnost Dimon uzavřela se společnostmi Cetarsa a Deltafina, a že některé další dopisy se týkají obecně podmínek nákupu surového tabáku a právního rámce, které ve Španělsku platily.

148 Pokud jde o dopisy, které spadají do první kategorie a které jsou zmíněny v bodě 147 výše, Komise v bodě 379 odůvodnění napadeného rozhodnutí odkazuje příkladmo na body 168 a 179 odůvodnění a na poznámky pod čarou 217 a 229 uvedeného rozhodnutí.

149 V tomto ohledu je nutno nejprve konstatovat, že se tyto dopisy skutečně zmiňují o předmětných protiprávních praktikách.

150 Na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, se fax p. B. ze dne 14. prosince 1998, jehož adresátem byl p. D. (ze společnosti Dimon International, dceřiné společnosti skupiny Dimon se sídlem ve Spojených státech amerických) a který je zmíněn v bodě 168 odůvodnění napadeného rozhodnutí, netýkal výlučně smlouvy o prodeji zpracovaného tabáku, kterou žalobkyně uzavřela se společností Deltafina, nýbrž také uvedených praktik. To jasně vyplývá ze třetího odstavce tohoto faxu, kde p. B. uvádí následující:

„Jakmile obdržím ceny těch čtyř společností, budu Vás o tom informovat. Již nyní Vám však mohu říct, že problémy, které vypadaly tak vážně, když jste nás navštívil ve Španělsku, zmizely, protože se všechny společnosti ustálily kolem sjednané ceny 87 [španělských peset (ESP)] (plus minus 2 až 3 ESP) [na kg], s tím, že tyto ceny jsou oficiální, i když se domníváme, že Cetarsa provedla stejně jako my ještě další platby producentům.“

151 V bodě 179 odůvodnění napadeného rozhodnutí je zmínka o zprávě pana B. s datem 5. května 1998, která byla určena pro p. T. a jejíž kopii zaslal o den dříve p. B. faxem dalším dvěma členům správní rady žalobkyně. Je třeba konstatovat, že v této zprávě, která popisuje průběh sezóny nákupu tabáku v roce 1998, se zejména uvádí, že „[žalobkyně] významně přispěla k tomu, že podniky dospěly k jistým dohodám, aby se zamezilo cenové válce z [předchozího] roku“, že „ceny byly vyjednány se sdruženími a [uskupeními producentů tabáku]“, že „vůbec poprvé […] [se zabránilo] válce mezi podniky a každý z nich mohl nakoupit množství, jaké chtěl“, a že „vyjednávání s [těmito uskupeními] byla obtížná, ale všechny podniky své postoje zastávaly zodpovědně a v duchu spolupráce“. V uvedené zprávě též stojí, že se žalobkyně a společnost WWTE zavázaly nakoupit stejná množství tabáku jako předchozí rok a že se zpracovatelé dohodli na tom, že uskupením producentů budou platit zálohy ve výši 35 ESP/kg za odrůdu Virginia a ve výši 45 ESP/kg za odrůdy Burley. Konečně je v uvedené zprávě zmínka o „vhodnosti dalších dohod mezi zpracovateli do budoucna“. S ohledem na tyto skutečnosti nelze zpochybňovat, že zpráva ze dne 5. května 1998 na předmětné protiprávní praktiky odkazovala.

152 Totéž platí pro e-mail pana B. ze dne 30. října 2000, jehož adresátem byl p. S. a na který je odkazováno v poznámce pod čarou 217 napadeného rozhodnutí. V tomto e-mailu totiž p. B. nejprve připomíná, že na schůzce pořádané v rámci sdružení Anetab zpracovatelé jednali o zvýšení cen, jež požadovala uskupení a sdružení producentů, a jednomyslně se dohodli na tom, že s ním souhlasit nebudou. V tomto e-mailu se dále uvádí, že na schůzce, která se konala s těmito uskupeními a sdruženími, zpracovatelé trvali na svém stanovisku a uskupením a sdružením jasně uvedli, že jejich návrh na 20% zvýšení odmítají.

153 Pokud jde o e-mail pana B. ze dne 9. května 2001, jehož adresátem byl p. S. a který je zmíněn v poznámce pod čarou 229 napadeného rozhodnutí, uvádí se v něm, že se zpracovatelé sešli v sídle sdružení Anetab, „aby se připravili na jednání s producenty o cenách“, a jasně se zde tedy odkazuje na fakt, že se zpracovatelé mezi sebou domlouvali na kupních cenách surového tabáku.

154 Stejně jako v případě shora uvedených „zpráv o činnosti“ a „zpráv z terénu“ je následně třeba konstatovat, že se Komise v bodě 380 odůvodnění napadeného rozhodnutí oprávněně domnívala, že společnost Dimon byla informována o obsahu dokumentů zmíněných v bodech 150 až 153 výše, a tedy i o předmětných protiprávních praktikách, i když jí formálně nebyly adresovány.

155 Pokud jde tedy o zprávu od p. B. s datem 5. května 1998, jejímž adresátem byl p. T. (viz bod 151 výše), v bodě 144 výše již bylo objasněno, že p. T. jednal jménem společnosti Dimon a vystupoval jako prostředník mezi ní a žalobkyní. K faxu ze dne 14. prosince 1998 (viz bod 150 výše), který byl zaslán společnosti Dimon International, stačí konstatovat, že žalobkyně v replice sama uvedla, že tímto faxem chtěla poskytnout jisté informace „svému novému akcionáři“. Jenže tím byla právě společnost Dimon, a nikoli Dimon International.

156 Pokud jde o e-maily z 30. října 2000 a 9. května 2001 (viz body 152 a 153 výše), jejich adresátem byl p. S. Na rozdíl od toho, co naznačuje žalobkyně, p. S. nebyl pouhým zaměstnancem společnosti Dimon International Services, nýbrž ve skupině Dimon zastával významné postavení, takže stejně jako v případě pana T. byla Komise oprávněna vycházet z toho, že jednal jménem společnosti stojící v čele této skupiny, v daném případě společnosti Dimon. Ve své odpovědi ze dne 18. března 2002 na žádost Komise o informace tak žalobkyně uvedla, že p. S. vykonává funkci „regionálního ředitele skupiny Dimon v Evropě“. Ve své odpovědi na oznámení námitek a ve svých písemnostech také upřesnila, že od roku 2000 „zastává funkci koordinátora provozu v Evropě“. Některé údaje obsažené v e-mailu ze dne 9. května 2001 a v odpovědi pana S. na tento e-mail ještě potvrzují význam jeho role v rámci skupiny Dimon. Pan B. tak v tomto e-mailu informuje pana S. také o svém setkání s předsedou správní rady společnosti Deltafina, které se konalo na okraj schůzky pořádané v sídle sdružení Anetab a jehož cílem bylo projednat dvě otázky, které kvalifikuje jako „velmi důležité“, a sděluje mu, že se s ním předseda správní rady společnosti Deltafina co možná nejdříve telefonicky spojí, aby bylo v této věci dosaženo shody. E-mailem z téhož dne, jehož adresátem byl p. B., p. S. odpověděl, že právě hovořil s předsedou správní rady společnosti Deltafina a že se dohodli na velmi brzkém setkání. Panu B. také řekl, že souhlasí s jeho návrhy ohledně shora zmíněných otázek.

157 Konečně z toho, že společnost Dimon nijak nereagovala na účast žalobkyně na protiprávním jednání, ačkoli o tom byla takto informována, mohla Komise oprávněně vyvozovat, že mlčky schvaluje protiprávní chování své dceřiné společnosti, a považovat to za další nepřímý důkaz o vykonávání rozhodující vlivu na její chování (viz bod 146 výše).

158 Pokud jde o dopisy spadající do druhé z kategorií zmíněných v bodě 147 výše, ty jsou specifikovány v poznámce pod čarou 304 napadeného rozhodnutí. Jedná se v zásadě o faxy nebo e-maily, které si zasílali p. B. na jedné straně a p. T. nebo p. S. na straně druhé. Z důvodů již uvedených v bodech 144 a 156 výše je třeba pana T. a pana S. považovat za osoby jednající jménem společnosti Dimon.

159 Některé z těchto dopisů se týkají smlouvy ze září 1998, opětovně projednané v roce 2001, na jejímž základě byly některé činnosti žalobkyně v oblasti zpracování tabáku zajišťovány společností Cetarsa jako subdodavatelem. Z uvedených dopisů jasně vyplývá, že tuto smlouvu uzavřel p. B. jménem a na účet společnosti Dimon a že tato společnost skutečně vykonávala prostřednictvím pana T. a pana S. rozhodující vliv na jednání o uvedené smlouvě.

160 Ve faxu ze dne 9. září 1998, jehož adresátem byl p. T., tak p. B. nejprve uvedl, že se nedávno účastnil několika schůzek se společností Cetarsa, aby se pokusil vyřešit „dosud nedořešené otázky společnosti Dimon“, načež výslovně žádal o souhlas pana T. s některými smluvními podmínkami zmíněnými v zápise z jedné z těchto schůzek, který byl připojen k tomuto faxu. Je třeba zdůraznit, že v uvedeném zápise je p. B. výslovně označován za zástupce společnosti Dimon. V tomtéž smyslu je třeba poukázat na to, že p. B. ve svém faxu ze dne 14. září 1998 informuje pana T. o tom, že se „v souladu s [jeho] pokyny“ znovu setkal se společností Cetarsa a že byly provedeny změny ve smlouvě, která má být s touto společností podepsána, k nimž žádá souhlas p. T. Pan B. ve svém faxu ze dne 15. září 1998 informuje pana T. o tom, že společnosti Cetarsa předal návrh změn, který mu p. T. poskytl o den dříve, a že tento zpracovatel učinil protinávrh. Pan B. vyzývá pana T., aby mu sdělil, zda je třeba s tímto protinávrhem souhlasit. Nakonec je třeba poznamenat, že v konečné verzi smlouvy uzavřené se společností Cetarsa, která byla zaslána faxem ze dne 18. září 1998, jehož odesílatelem byl p. B. a adresátem p. T., je společnost Dimon výslovně označována za jednu ze dvou smluvních stran a p. B. jako její zástupce.

161 Stejně tak je třeba uvést, že p. B. ve svém e-mailu ze dne 3. dubna 2001 informoval pana S. o průběhu opětovného vyjednávání o smlouvě zmíněné v bodě 160 výše, a přitom vyjádřil obavu, že společnost Cetarsa bude od společnosti Dimon požadovat stejné podmínky, jaké byly sjednány s p. M., předsedou správní rady společnosti Deltafina, v rámci smlouvy, která s ním byla uzavřena souběžně jako s osobou jednající jménem společnosti Universal, a vyzval tedy pana S., aby kontaktoval pana M. Z e-mailu pana S. z následujícího dne, jehož adresátem byl p. B., vyplývá, že se p. S. skutečně pokusil spojit s p. M.

162 Nakonec je třeba poznamenat, že p. B. ve svém e-mailu ze dne 7. března 2001 informuje pana S. o svém setkání se zástupcem společnosti Cetarsa, které se konalo předchozího dne, „jak bylo předtím dohodnuto v Camberley“ (sídle společnosti Dimon International Services ve Spojeném království), a na němž jednali zejména o některých aspektech opětovně projednávané smlouvy se společností Cetarsa.

163 Další z dopisů spadajících do druhé z kategorií zmíněných v bodě 147 výše se týkají smlouvy, na jejímž základě společnost Deltafina nakupuje velkou část zpracovaného tabáku od žalobkyně. Ve faxu ze dne 14. září 1998 tak p. T. žádá, aby mu p. B. poskytl přesnější údaje k některým cenám a k dalším podmínkám sjednaným v rámci této smlouvy. Faxem z téhož dne, jehož adresátem byl p. T., mu p. B. tyto přesnější údaje poskytl. Stejně tak ve faxu ze dne 14. prosince 1998 zmíněném v bodě 150 výše p. B. nejen poukázal na předmětné protiprávní praktiky, ale také odpověděl na otázku, kterou mu položil p. D. – který byl mimo jiné členem správní rady společnosti Dimon – ohledně plnění této smlouvy. Konečně e-mail ze dne 9. května 2001 zmíněný v bodech 153 a 156 výše dokazuje nejen to, že společnost Dimon byla o uvedených praktikách informována, ale také to, že vykonávala rozhodující vliv na obchodní vztahy mezi žalobkyní a společností Deltafina.

164 Pokud jde o argument žalobkyně, že dopisy zkoumané v bodech 158 až 163 výše nijak nesouvisejí s nákupem surového tabáku, tento argument je irelevantní. Nezávislost dceřiné společnosti na její mateřské společnosti totiž nelze posuzovat výlučně z hlediska její činnosti v oblasti výrobků dotčených protiprávním jednáním. Jak již bylo uvedeno v bodě 102 výše, za účelem určení, zda dceřiná společnost určuje své chování na trhu samostatně, je třeba vzít v úvahu všechny relevantní skutečnosti týkající se hospodářských, organizačních a právních vazeb, které dceřinou společnost spojují s mateřskou společností, jež se mohou případ od případu lišit, a tedy nemohou být předmětem vyčerpávajícího výčtu.

165 Pokud jde konečně o třetí typ dopisů zmíněných v bodě 147 výše, ty jsou podrobně specifikovány v poznámce pod čarou 305 napadeného rozhodnutí.

166 Jedná se o e-maily pana B., jejichž adresátem je p. S. a které se týkají – jak uvádí Komise v bodě 379 odůvodnění napadeného rozhodnutí – obecně podmínek nákupu surového tabáku a právního rámce, které ve Španělsku platily. Tyto dopisy jsou relevantní, neboť prokazují, že společnost Dimon prostřednictvím pana S. zblízka sledovala situaci na španělském trhu.

– K argumentům, které žalobkyně předložila na důkaz toho, že na trhu jednala samostatně

167 Nejprve je třeba uvést, že žalobkyně zakládá velkou část svých úvah na tezi, že se rozhodující vliv, jaký musí mateřská společnost vykonávat, aby jí mohla být přičtena odpovědnost za protiprávní jednání, jehož se dopustila její dceřiná společnost, musí týkat činností, které jsou přímo spjaty s uvedeným protiprávním jednáním, v daném případě nákupu surového tabáku. Z důvodů uvedených v bodech 102 a 164 výše však tuto tezi nelze přijmout.

168 Tvrzení žalobkyně, že žádná ze společností skupiny Dimon nevykonávala kontrolu nad nákupem surového tabáku, tak nejenže není pravdivé – jak vyplývá z následujících úvah – ale ani nemůže stačit k prokázání toho, že po své akvizici společností Dimon jednala na trhu samostatně. Totéž platí pro její tvrzení, že ohledně své politiky nákupu surového tabáku nevedla konzultace ani se společností Dimon ani s žádnou jinou společností skupiny Dimon. Tato tvrzení jsou o to méně přesvědčivá, že společnost Dimon prostřednictvím pana T. či pana S. aktivně zasahovala – jak vyplývá z dokumentů zkoumaných v bodech 158 až 163 výše – do dalších aspektů obchodní politiky žalobkyně, a sice při zajišťování některých činností v oblasti zpracování surového tabáku v rámci subdodávek a při prodeji zpracovaného tabáku.

169 Rovnou je také třeba odmítnout argument žalobkyně vycházející z toho, že Komise dostatečně neprokázala, že jí společnost Dimon – nebo některá jiná společnost ze skupiny Dimon – udělila pokyn ke spáchání protiprávního jednání nebo do něj byla přímo zapojena. Jak již bylo uvedeno v bodě 103 výše, skutečností, která Komisi umožňuje, aby za adresáta rozhodnutí ukládajícího pokuty označila mateřskou společnost, není ani vztah mezi mateřskou a dceřinou společností, kdy dochází k podněcování k protiprávnímu jednání, a tím spíše ani účast mateřské společnosti na uvedeném protiprávním jednání, ale to, že mateřská a dceřiná společnost tvoří jediný podnik ve smyslu článku 81 ES.

170 Pokud jde dále o argument vycházející z toho, že se společnost Intabex rozhodla poté, co nabyla žalobkyni, vyměnit tři ze čtyř členů správní rady žalobkyně, tento argument zdaleka nečiní tezi Komise neopodstatněnou, ale spíše prokazuje – jak již bylo uvedeno v bodě 145 výše – že společnost Dimon neměla v úmyslu poskytnout žalobkyni naprostou samostatnost, nýbrž chtěla dohlížet na její činnosti a zajistit, aby se rozvíjely v souladu s obchodní politikou skupiny Dimon. V tomto ohledu je třeba připomenout, že zaprvé společnost Intabex byla 100% ovládána společností Dimon a její účast v žalobkyni byla jen finanční a zadruhé dva noví členové správ