STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

PAOLA MENGOZZIHO

přednesené dne 11. listopadu 2010( )

Věc C‑437/09

AG2R Prévoyance

proti

Beaudout Père et Fils SARL

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná tribunal de grande instance de Périgueux (Francie)]

„Hospodářská soutěž – Články 10 ES, 81 ES, 82 ES a 86 ES – Zdravotní připojištění – Zákonná povinnost všech podniků z určitého odvětví činnosti účastnit se pojištění u jediného určeného pojistitele – Výslovné vyloučení možnosti osvobození od povinné účasti v pojištění – Pojem ,podnik’ ve smyslu článků 81 ES a 82 ES – Zneužití dominantního postavení – Výlučné právo – Služba obecného hospodářského zájmu ve smyslu čl. 86 odst. 2 ES“

I – Úvod

1. Tato žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, která se v podstatě týká výkladu článků 81 ES, 82 ES a 86 ES, byla vznesena ve sporu, v němž proti sobě stojí instituce zdravotně sociálního připojištění AG2R Prévoyance (dále jen „AG2R“) a řemeslný pekárenský podnik Beaudout Père et Fils SARL (dále jen „Beaudout“) a v němž jde o to, že se výše uvedený podnik odmítl účastnit systému povinného zdravotního připojištění poskytovaného institucí AG2R pro odvětví řemeslného pekárenství ve Francii( ).

2. O použitelnosti pravidel Smlouvy v oblasti hospodářské soutěže na subjekty pověřené správou systémů sociální ochrany, což je také předmětem projednávané věci, sice existuje poměrně bohatá judikatura, hlavní význam věci však dle mého názoru tkví v tom, že může vést ke zpřesnění výkladu pojmu „podnik“ ve smyslu článků 81 ES a 82 ES.

II – Právní rámec

A – Francouzské právní předpisy

3. Ve Francii jsou náklady vynaložené v případě nemoci nebo úrazu částečně hrazeny ze základního systému sociálního zabezpečení. Ta část nákladů, která zůstává k tíži pojištěnce, může být částečně hrazena ze zdravotního připojištění. Bezmála 93 % osob s bydlištěm ve Francii má údajně uzavřeno zdravotní připojištění( ).

4. Účast zaměstnanců z určitého odvětví činnosti v takovém připojištění může být v souladu s článkem L. 911‑1 code de la sécurité sociale (zákona o sociálním zabezpečení) stanovena kolektivní smlouvou nebo dohodou uzavřenou zástupci zaměstnavatelů a zaměstnanců.

5. Článek L. 912‑1 téhož zákona upravuje povinnou účast v systému zdravotního připojištění. V tomto článku se uvádí, že je-li v oborové nebo mezioborové dohodě uvedené v článku L. 911‑1 stanoveno, že má být zajištěno společné sdílení rizik, která mají být v souladu s těmito dohodami pojištěna u jednoho či více subjektů uvedených v článku 1 loi n° 89‑1009, du 31 décembre 1989, renforçant les garanties offertes aux personnes assurées contre certains risques (zákona č. 89‑1009 ze dne 31. prosince 1989, kterým se posiluje pojistné krytí poskytnuté osobám pojištěným proti určitým rizikům), nebo u jedné či více institucí uvedených v článku L. 370‑1 code des assurances (zákona o pojišťovnictví), u nichž se pak povinně pojistí podniky, které spadají do působnosti těchto dohod, musí tyto dohody obsahovat ustanovení, které určuje, za jakých podmínek a v jakých časových intervalech mohou být pravidla společného sdílení rizik přehodnocena. Tato pravidla musí být přehodnocena vždy do pěti let.

6. Článek L. 912‑1 code de la sécurité sociale také upřesňuje, že pokud se dohody uvedené v prvním pododstavci vztahují na podnik, který přede dnem jejich vstupu v platnost přistoupil k pojištění u jiného subjektu nebo uzavřel pojistnou smlouvu s jiným subjektem, než který je stanoven v dohodách, a to na krytí stejných rizik a s rovnocennou úrovní, použijí se ustanovení druhého pododstavce článku L. 132‑23 code du travail (zákoníku práce).

7. Článek L. 132‑23 druhý pododstavec code du travail upřesňuje, že v případě, kdy se na podnik vztáhnou odvětvové smlouvy nebo oborové či mezioborové dohody až po uzavření vyjednaných platných smluv nebo dohod, pak se ustanovení těchto smluv nebo dohod odpovídajícím způsobem upraví.

8. Podle článku 1 zákona č. 89‑1009, ve znění zákona č. 94‑678 ze dne 8. srpna 1994, na který odkazuje článek L. 912‑1 code de la sécurité sociale, smí činnost v oblasti zdravotně sociálního připojištění vykonávat pouze pojišťovny, instituce zdravotně sociálního připojištění, které se řídí ustanoveními code de la sécurité sociale nebo code rural (zákona o venkově), a vzájemné pojišťovny.

9. Instituce zdravotně sociálního připojištění se řídí hlavou 3 části IX code de la sécurité sociale. Podle článku L. 931-1 tohoto zákona jsou tyto instituce neziskové právnické osoby soukromého práva, které jsou paritně řízeny členskými podniky (podniky, které s tímto subjektem uzavřely smlouvu) a účastníky (pojištění zaměstnanci a bývalí zaměstnanci členských podniků). Jejich předmět činnosti zahrnuje poskytování pojištění pro případ újmy na zdraví v souvislosti s úrazem či nemocí. Články L. 931-4 až L. 932-5 code de la sécurité sociale upravují zakládání, fungování a rušení institucí zdravotně sociálního připojištění a činnosti, které jsou oprávněny vykonávat. Tyto instituce musí mít zejména schválení vydané vnitrostátním orgánem dozoru( ) a vztahují se na ně povinnosti v oblasti tvorby rezerv( ) a míry solventnosti( ) stanovené zákonem či jiným právním předpisem.

B – Dodatek k celostátní kolektivní smlouvě

10. Svaz zaměstnavatelů v pekárenství a různé odborové organizace zaměstnanců z tohoto odvětví uzavřely dne 24. dubna 2006 dodatek k rozšířené celostátní kolektivní smlouvě řemeslných podniků pekárenského a pekárensko-cukrárenského odvětví ze dne 19. března 1978 (dále jen „celostátní kolektivní smlouva“), kterým byl zaveden systém „zdravotního připojištění“ v odvětví řemeslného pekárenství (dále jen „dodatek“).

11. Tento dodatek platí pro všechny podniky, které spadají do působnosti celostátní kolektivní smlouvy, a je určen všem jejich zaměstnancům, kteří v jednom a tomtéž podniku odpracovali alespoň jeden měsíc. Cílem dodatku je v souladu s jeho preambulí zejména společné sdílení rizik v daném oboru činnosti, které umožňuje vypořádat se s potížemi, s nimiž se potýkají některé, většinou drobné podniky z oboru při zavádění doplňkové sociální ochrany, a dále zajišťuje přístup ke kolektivnímu pojistnému krytí, a to bez ohledu na věk či zdravotní stav.

12. Článek 4 dodatku stanoví, že se připojištění vztahuje na veškeré běžné výkony a výdaje v průběhu pojistného období, které byly nahrazeny a individuálně vypořádány v rámci základního systému sociálního zabezpečení podle právních předpisů týkajících se „nemoci“, „pracovních úrazů a nemocí z povolání“ a „mateřství“, jakož i na výkony a výdaje, které z tohoto systému hrazeny nejsou a které jsou výslovně uvedeny v tabulce hrazených služeb obsažené v příloze k dodatku( ).

13. Podle článku 5 dodatku činilo pojistné za roky 2007 a 2008 v rámci obecného režimu 40 eur měsíčně na zaměstnance( ). Toto pojistné, které musí být přezkoumáno po skončení druhého roku platnosti systému, platí z poloviny zaměstnavatel.

14. Podle článku 13 dodatku byla za poskytovatele připojištění určena instituce AG2R, instituce zdravotně sociálního připojištění, která se řídí ustanoveními code de la sécurité sociale a která spadá do působnosti orgánu pro dohled nad pojišťovnami a vzájemnými pojišťovnami. V tomto článku se také upřesňuje, že pravidla společného sdílení rizik v rámci systému budou přezkoumána na jednání odvětvové národní smíšené komise ve lhůtě pěti let ode dne, kdy tento dodatek vstoupí v platnost.

15. Článek 14 dodatku, nazvaný „ustanovení o povinnosti pojistit se u určeného pojistitele“, stanoví, že účast ve zdravotním připojištění je závazná ode dne vstupu dodatku v platnost. Tento článek stanoví, že účast je závazná také pro podniky, které již uzavřely smlouvu o zdravotním připojištění u jiného pojistitele se stejným nebo vyšším pojistným krytím, než jaké je vymezeno v dodatku.

16. V souladu se svým článkem 16 vstoupil dodatek v platnost dne 1. ledna 2007.

17. Na základě žádostí o rozšíření platnosti dodatku podaných organizacemi, které dodatek podepsaly, ministre de l’Emploi, de la Cohésion sociale et du Logement (ministr zaměstnanosti, sociální soudržnosti a bydlení) rozšířil nařízením ze dne 16. října 2006( ) účinky a sankce stanovené v dodatku na všechny řemeslné podniky z pekárensko-cukrárenského odvětví se sídlem na státním území tím, že jeho ustanovení učinil závaznými.

III – Skutkový základ sporu v původním řízení a předběžná otázka

18. Společnost Beaudout má od 10. října 2006 uzavřeno zdravotní připojištění u pojišťovny ABELA.

19. Jelikož společnost Beaudout odmítla účast v systému spravovaném institucí AG2R, podala na ni tato instituce žalobu k tribunal de grande instance de Périgueux, kterou se domáhala, aby jí bylo nařízeno uvést svou účast v pojištění do řádného stavu a zaplatit pojistné, s nímž je v prodlení ode dne vstupu dodatku v platnost, tj. od 1. ledna 2007.

20. Společnost Beaudout namítla nezákonnost dodatku.

21. Předkládající soud odmítl některé z argumentů společnosti Beaudout ohledně slučitelnosti dodatku s vnitrostátním právem, načež se pokusil o srovnání situace ve věci, která mu byla předložena, se situací ve věci, v níž byl vydán rozsudek Soudního dvora ze dne 21. září 1999, Albany( ).

22. Předkládající soud konstatoval, že na rozdíl od penzijního fondu, o který se jednalo ve výše uvedeném rozsudku Albany a u nějž bylo pojištění povinné až na případy osvobození, podle výkladu článku L. 912‑1 code de la sécurité sociale a článku 14 dodatku není žádné osvobození možné, na základě čehož dospěl k názoru, že výše uvedený rozsudek Albany nelze použít per analogiam na skutkový stav, který mu byl předložen. Předkládající soud rovněž poukázal na skutečnost, že instituce AG2R „má zdá se v dotyčném pekárenském a pekárensko-cukrárenském odvětví dominantní postavení a […] zjevně není v jejích možnostech uspokojit na trhu poptávku po tomto druhu činnosti“.

23. Tribunal de grande instance de Périgueux (Francie) proto přerušil řízení a položil Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:

„[Jsou] úprava povinné účasti v systému zdravotního připojištění obsažená v článku L. 912-1 code de la sécurité sociale a dodatek, který se stal závazným z rozhodnutí veřejných orgánů na základě žádosti organizací zastupujících zaměstnavatele a pracovníky určitého odvětví a který upravuje pojištění u jediného subjektu určeného ke správě systému zdravotního připojištění, aniž podniky z dotyčného odvětví mohou být od účasti v pojištění osvobozeny, […] v souladu s ustanoveními článků 81 ES a 82 ES, nebo určenému subjektu umožňují zneužívat dominantního postavení[?]“

IV – Řízení před Soudním dvorem

24. Účastnice původního řízení, německá a francouzská vláda, jakož i Evropská komise předložily písemná vyjádření v souladu s článkem 23 statutu Soudního dvora.

25. Tyto zúčastněné strany, jakož i belgická vláda byly také vyslechnuty na jednání, které proběhlo dne 30. září 2010, nikoli však německá vláda, která si na něm nepřála být zastoupena.

V – Analýza

A – Úvodní poznámky

26. Znění předběžné otázky vychází z hypotézy, že úprava povinné účasti v systému zdravotního připojištění, o niž jde ve věci v původním řízení a která vyplývá z francouzských zákonů a jiných právních předpisů, neumožňuje podnikům z francouzského řemeslného pekárensko-cukrárenského odvětví žádné osvobození od povinné účasti v pojištění.

27. Tato hypotéza mě přivádí k formulaci následujících dvou skupin poznámek, z nichž první se týká vnitrostátního práva a druhá práva Unie.

28. Pokud jde o poznámky týkající se vnitrostátního práva, z hypotézy, která je připomenuta v bodě 26 tohoto stanoviska a z níž vycházel předkládající soud, vyplývá, že má předkládající soud patrně za to, podobně jako instituce AG2R v rámci argumentace, kterou před ním uplatňuje, že úpravy smluv nebo dohod předcházejících vytvoření takového systému povinné účasti, jako je systém ve sporu v původním řízení, stanovené v čl. L. 132-23 druhém pododstavci code du travail, musí být vykládány tak, že znamenají povinnost podniků z francouzského řemeslného pekárensko-cukrárenského odvětví odstoupit od předchozího pojištění, a uplatnit tedy ustanovení dodatku o povinnosti pojistit se u určeného pojistitele tím, že se pojistí u AG2R( ).

29. Krom toho se zdá, že předkládající soud také připouští, že uvedená povinnost podniků z dotyčného odvětví platí ve vnitrostátním právu nejen tehdy, když předchozí smlouvy nebo dohody poskytují pojistné krytí pro stejná rizika a rovnocenné úrovně ve smyslu článku L. 912‑1 code de la sécurité sociale, ale také případně tehdy, když poskytnuté pojištění bylo i vyšší úrovně( ). Soudnímu dvoru samozřejmě nepřísluší zpochybňovat výklad vnitrostátního práva, který – byť jen implicitně – provedl předkládající soud.

30. Pokud jde o poznámky týkající se práva Unie, předkládající soud sice předběžnou otázku omezil na výklad článků 81 ES a 82 ES, avšak s ohledem na výslovný odkaz na francouzské zákony a jiné právní předpisy, a to i v samotném znění této otázky, musí dle mého názoru Soudní dvůr do posuzování uvedené otázky a do odpovědi, kterou na ni poskytne, zahrnout také články 10 ES a 86 ES.

31. Neexistuje totiž sebemenší pochybnost o tom, že předkládající soud má posoudit nejen chování podniku ve smyslu článků 81 ES a 82 ES, ale také a hlavně to, zda jsou s těmito články slučitelná taková legislativní a správní opatření přijatá členským státem, jako je článek L. 912-1 code de la sécurité sociale a ministerské nařízení, kterým byla platnost dodatku rozšířena na všechny francouzské řemeslné podniky z pekárensko-cukrárenského odvětví.

32. Článek 10 ES ve spojení s článkem 81 ES přitom členským státům ukládá povinnost nepřijímat nebo neponechávat v platnosti opatření, včetně opatření legislativních nebo správních, která mohou vyloučit užitečný účinek pravidel hospodářské soutěže vztahujících se na podniky( ). Dále čl. 86 odst. 1 ES ukládá členským státům zejména povinnost, aby ve vztahu k podnikům, jimž přiznaly zvláštní nebo výlučná práva, nepřijímaly ani neponechávaly v platnosti žádné opatření, které je v rozporu s pravidly Smlouvy, a zakazuje jim tedy, aby tyto podniky vedly ke zneužívání jejich dominantního postavení ve smyslu článku 82 ES.

33. Ostatně nic nebrání tomu, aby Soudní dvůr poskytl všechny prvky výkladu práva Unie, které by mohly být předkládajícímu soudu užitečné, aniž je předkládající soud výslovně zmínil ve své žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, zejména se zřetelem k odůvodnění rozhodnutí předkládajícího soudu a k předmětu sporu( ).

34. V daném případě z odůvodnění předkládacího rozhodnutí vyplývá, že předkládající soud má potíže s určením, zda zaprvé taková povinná účast v systému zdravotního připojištění, jako je ta, která vyplývá z článku L. 912-1 code de la sécurité sociale ve spojení s článkem 14 dodatku, je v rozporu s články 10 ES a 81 ES a zda zadruhé instituce, jako je AG2R, u níž se podniky z určitého odvětví činnosti a z určitého území musí povinně pojistit z titulu výlučného práva, které jí bylo přiznáno, a to bez možnosti osvobození od této povinnosti, je vedena ke zneužívání svého dominantního postavení.

35. Položená otázka, která byla takto na základě odůvodnění předkládacího rozhodnutí přeformulována, tedy bude níže zkoumána v obou výše uvedených částech.

B – K výkladu článků 10 ES a 81 ES v kontextu povinné účasti v systému zdravotního připojištění

36. Podobně jako zúčastněné strany, které Soudnímu dvoru předložily svá vyjádření, s výjimkou společnosti Beaudout, se domnívám, že taková dohoda, jako je dohoda ve věci v původním řízení, jakož i předpis, kterým byla platnost této dohody rozšířena na všechny francouzské řemeslné pekárny, do působnosti článků 10 ES a 81 ES nespadají.

37. V tomto ohledu je třeba zaprvé připomenout, že Soudní dvůr ve výše uvedených rozsudcích Albany, Brentjens’ a Drijvende Bokken rozhodl, že z užitečného a uceleného výkladu ustanovení Smlouvy posuzovaných jako celek vyplývá, že dohody, které jsou uzavírány v rámci kolektivního vyjednávání mezi sociálními partnery a které sledují cíle sociální politiky, je třeba z důvodu jejich povahy a cíle považovat za dohody nepodléhající článku 85 odst. 1 ES (později čl. 81 odst. 1 ES)( ).

38. Přitom co se týče povahy dohody, o niž jde v původním řízení, je třeba v daném případě konstatovat, že tato dohoda byla uzavřena formou dodatku ke kolektivní smlouvě a je výsledkem kolektivního vyjednávání mezi organizacemi zastupujícími zaměstnavatele a organizacemi zastupujícími pracovníky.

39. Pokud jde o její cíl, dohoda ve věci v původním řízení zavádí v odvětví řemeslného pekárenství – stejně jako dohoda, o jakou šlo ve věci, v níž byl vydán rozsudek Woude( ) – systém zdravotního připojištění, který přispívá ke zlepšování pracovních podmínek pracovníků nejen tím, že jim zaručuje nezbytné prostředky, aby se vypořádali se zdravotními výdaji, ale též tím, že snižuje výdaje, které by museli nést sami pracovníci nebýt kolektivní smlouvy. K posledně uvedenému bodu připomínám, že podle dodatku je pojistné placené pracovníkem stanoveno paušálně bez ohledu na poskytované služby a z poloviny placeno zaměstnavatelem.

40. Zadruhé skutečnost, že dohoda, o niž jde v původním řízení, neupravuje žádné osvobození od povinné účasti v systému připojištění, který zavádí, podle mě nic nemění na nepoužitelnosti zákazu stanoveného v čl. 81 odst. 1 ES, protože neexistencí takového ustanovení nedochází ke změně povahy ani cíle dohody, o niž jde v původním řízení.

41. Poukazuji ostatně na to, že ve výše uvedených rozsudcích Albany, Brentjens’ a Drijvende Bokken, které se týkaly povinné účasti podniků z určitého odvětví činnosti v systému penzijního připojištění s možností osvobození, Soudní dvůr v rámci svého výkladu čl. 81 odst. 1 ES nepřikládal existenci tohoto osvobození z povinné účasti žádnou zvláštní váhu.

42. Soudní dvůr rovněž nepovažoval za nutné měnit ve výše uvedeném rozsudku van der Woude své závěry o povaze a cíli dohody uzavřené mezi sociálními partnery, i když se jednalo o pracovněprávní kolektivní smlouvu, která stanovila zaměstnavatelům z určitého odvětví povinnost platit pojistné na zdravotní připojištění konkrétnímu pojistiteli, aniž existovala možnost osvobození od povinné účasti v pojištění u tohoto subjektu nebo u jím určeného pojistitele( ).

43. Tím, že se Soudní dvůr omezil na zkoumání povahy a cíle předmětných dohod, se tedy v tomto bodě jasně odchýlil od stanoviska generálního advokáta Jacobse ve věcech, v nichž byly vydány výše uvedené rozsudky Albany, Brentjens’ a Drijvende Bokken, který měl – byť s jistými výhradami – za to, že pouze kolektivní smlouvy, jejichž předmětem jsou takové oblasti, které se týkají samotné podstaty kolektivního vyjednávání, jako jsou mzdy a pracovní podmínky, a které nemají (přímý) dopad na třetí strany nebo na trhy, jichž se dohoda nedotýká, mohou uniknout zákazu stanovenému v čl. 81 odst. 1 ES( ). V tomto ohledu se generální advokát Jacobs domníval, že díky tomu, že ve věcech, v nichž byly vydány výše uvedené rozsudky, kolektivní smlouva nevyvolává skutečný efekt vyloučení vůči jiným pojistitelům, než je penzijní fond určený sociálními partnery, a to zejména z důvodu existence ustanovení o osvobození od povinné účasti v pojištění, může uvedená smlouva uniknout působnosti čl. 81 odst. 1 ES( ). Pokud jde o povinnou účast v pojištění v důsledku zásahu nizozemského ministra, jednalo se o odlišnou otázku.

44. Je tedy správné se domnívat, jak uvádí Komise ve svém písemném vyjádření, že k určení, zda kolektivní smlouva zavádějící systém zdravotního připojištění spojený s povinnou účastí v tomto pojištění spadá do působnosti čl. 81 odst. 1 ES, nejsou podle judikatury Soudního dvora pravidla této povinné účasti v pojištění nijak relevantní, i kdyby tato povinná účast vyplývala ze samotné kolektivní smlouvy.

45. Z toho vyplývá, že k posouzení toho, zda předmětná dohoda spadá do působnosti zákazu stanoveného v čl. 81 odst. 1 ES, není třeba si v projednávané věci klást otázku, zda povinná účast v pojištění vyplývá pouze z článku 14 dodatku, nebo z tohoto ustanovení dodatku ve spojení s článkem L. 912-1 code de la sécurité sociale.

46. Konečně zatřetí, pokud jde o rozhodnutí orgánů veřejné moci ze dne 16. října 2006 o rozšíření platnosti dohody, o niž jde ve věci v původním řízení, na všechny podniky z dotyčného odvětví činnosti, kterým se tato dohoda stala pro uvedené podniky na žádost sociálních partnerů závaznou, z výše uvedených rozsudků Albany, Brentjens’ a Drijvende Bokken také vyplývá, že nelze mít za to, že by takové rozhodnutí nařizovalo nebo zvýhodňovalo uzavírání kartelových dohod, které jsou v rozporu s článkem 81 ES, nebo že by posilovalo účinky takových dohod v rozporu s články 10 ES a 81 ES, zejména proto – jak jsem již uvedl výše – že tento typ dohod mezi sociálními partnery nepodléhá zákazu stanovenému v posledně uvedeném článku( ). Členské státy se tedy mohou rozhodnout, zda tuto dohodu učiní závaznou pro osoby, které jejími ustanoveními vázány nejsou( ).

47. Navrhuji tedy, aby byla první část předběžné otázky zodpovězena v tom smyslu, že na úpravu účasti v systému zdravotního připojištění, podle které se lze pojistit u jediného pojistitele, aniž by dotyčné podniky měly jakoukoli možnost osvobození od této povinné účasti, se zákaz stanovený v čl. 81 odst. 1 ES nevztahuje a dále že články 10 ES a 81 ES nebrání tomu, aby se orgány veřejné moci na žádost organizací zastupujících zaměstnavatele a pracovníky z určitého odvětví činnosti rozhodly, že dohodu vzešlou z kolektivního vyjednávání, která upravuje účast v systému zdravotního připojištění, učiní závaznou pro všechny podniky z dotyčného odvětví.

C – K výkladu článků 82 ES a 86 ES v kontextu udělení výlučného práva subjektu pověřenému systémem zdravotního připojištění bez možnosti osvobození od povinné účasti v pojištění a v kontextu případného zneužití dominantního postavení

48. Výjimka z uplatnění zákazu stanoveného v čl. 81 odst. 1 ES, která vyplývá z výše uvedené analýzy provedené na základě judikatury Soudního dvora, se nevztahuje na článek 82 ES.

49. Ačkoli tedy Soudní dvůr ve výše uvedených rozsudcích Albany, Brentjens’ a Drijvende Bokken, jakož i v rozsudku Pavlov a další( ) dospěl k tomu, že zákaz stanovený v čl. 81 odst. 1 ES se na dohody, o které v těchto věcech šlo, nepoužije z důvodu jejich povahy a cíle, měl nicméně za to, že fondy pověřené správou systémů důchodového připojištění zavedených těmito dohodami jsou podniky ve smyslu pravidel Smlouvy v oblasti hospodářské soutěže, které měly výlučné právo, které jim poskytovalo dominantní postavení na podstatné části společného trhu ve smyslu článku 82 ES, ale které byly pověřeny poskytováním služeb obecného hospodářského zájmu ve smyslu čl. 86 odst. 2 ES( ).

50. Proto, aby bylo možné poskytnout užitečnou odpověď na druhou část předběžné otázky, kterou položil tribunal de grande instance de Périgueux, je třeba s přihlédnutím k písemnostem obsaženým ve spise ověřit, zda subjekt pověřený systémem zdravotního připojištění ve věci v původním řízení je podnikem zejména ve smyslu článku 82 ES, který se může dostat do dominantního postavení, jehož by mohl zneužívat, aniž by přitom byly splněny podmínky pro použití čl. 86 odst. 2 ES.

1. K otázce, zda takový subjekt spravující systém zdravotního připojištění, jako je AG2R, má postavení podniku ve smyslu pravidel Smlouvy v oblasti hospodářské soutěže

51. Pokud jde o to, zda má AG2R postavení podniku, předkládající soud zdá se připouští, že tento subjekt vykazuje všechny charakteristické rysy podniku, a odkazuje přitom per analogiam na příslušné úryvky z odůvodnění výše uvedeného rozsudku Albany.

52. Zúčastněné strany, které Soudnímu dvoru předložily vyjádření, se však v tomto bodě rozcházejí. Zatímco strany sporu v původním řízení nezpochybňují postavení AG2R jako podniku, německá vláda má za to, že předkládající soud neposkytl dostatek údajů pro zodpovězení této otázky. Francouzská vláda tvrdí, že předkládající soud náležitě neověřil, zda má AG2R postavení podniku, a kromě toho uvádí, že s ohledem na rozdíly mezi systémem zdravotního připojištění, kterým je tento subjekt pověřen, a penzijním fondem, o který se jednalo ve věci, v níž byl vydán výše uvedený rozsudek Albany, samotné znění posledně uvedeného rozsudku neumožňuje kvalifikovat AG2R jako podnik ve smyslu pravidel Smlouvy v oblasti hospodářské soutěže. Konečně Komise, která sice k tomuto bodu přistupuje diferencovaněji, se nicméně vesměs domnívá, že vedle konkrétního zkoumání systému zdravotního připojištění, který byl svěřen AG2R dodatkem ve věci v původním řízení – z nějž lze stěží vyvodit jednoznačný závěr z hlediska kritérií stanovených judikaturou Soudního dvora – je třeba zohlednit celkový právní rámec činností v oblasti zdravotně sociálního připojištění ve Francii, z nějž je třeba vyvodit, že takový subjekt, jako je AG2R, nabídkou svých služeb konkuruje pojišťovnám, a odpovídá tedy kvalifikaci „podniku“ ve smyslu článku 82 ES.

53. Z důvodů, které uvedu níže, se sice celkově ztotožňuji s věcnou analýzou této otázky provedenou Komisí v jejím písemném vyjádření, jakož i na jednání před Soudním dvorem, nicméně rozcházející se stanoviska zúčastněných stran dle mého názoru nastolují obecný procesní problém, a sice problém možnosti zpochybnit před Soudním dvorem právní kvalifikaci skutkového stavu (a nikoli jeho posouzení)( ) provedenou předkládajícím soudem.

54. V tomto ohledu připomínám, že předkládající soud – pravděpodobně z toho důvodu, že v této souvislosti došlo ke sblížení argumentů stran sporu v původním řízení – nevyjadřuje žádné pochybnosti ohledně kvalifikace AG2R jako „podniku“ ve smyslu článku 82 ES.

55. Za těchto podmínek by přitom bylo možné tvrdit, že předkládající soud tuto otázku vyřešil – což by vysvětlovalo, proč poskytl jen velmi málo skutkových a právních okolností, na jejichž základě byla tato kvalifikace provedena – a že tedy Soudní dvůr není na tuto skutečnost tázán a že je třeba ji pro účely tohoto řízení považovat za nespornou( ).

56. Naopak – jak zdá se navrhují francouzská vláda a Komise – by bylo možné se domnívat, že takto provedená právní kvalifikace by neměla Soudní dvůr zbavovat jeho úkolu poskytnout prvky výkladu práva Unie umožňující vyvrátit nebo potvrdit takovou právní kvalifikaci, navíc tehdy, kdy jako ve věci v původním řízení tato kvalifikace (existence podniku ve smyslu pravidel Smlouvy v oblasti hospodářské soutěže) je podmínkou pro použití pravidel práva Unie (články 82 ES a 86 ES), o jejichž výklad předkládající soud žádá.

57. Podle mého mínění je nutno upřednostnit toto druhé řešení. Stejně tak jako Soudní dvůr nemůže být vázán výkladem práva Unie provedeným vnitrostátním soudem v rámci řízení o předběžné otázce, neměl by v zásadě ani upustit od posouzení správnosti právní kvalifikace, kterou provedl vnitrostátní soud a která se týká pojmu práva Unie, v daném případě pojmu podnik ve smyslu pravidel Smlouvy v oblasti hospodářské soutěže( ).

58. Po těchto procesních úvahách je třeba připomenout, že v kontextu práva hospodářské soutěže Soudní dvůr opakovaně judikoval, že pojem podnik zahrnuje jakoukoli entitu vykonávající hospodářskou činnost nezávisle na právním postavení této entity a způsobu jejího financování( ). Soudní dvůr v tomto ohledu definuje hospodářskou činnost jako činnost spočívající v nabízení zboží nebo služeb na daném trhu( ).

59. V oblasti sociálního zabezpečení stanovil Soudní dvůr dvě hlavní kritéria, která umožňují ověřit, zda má činnost vykonávaná subjektem nebo subjekty pověřenými správou různých systémů hospodářskou povahu, či nikoli. Soudní dvůr zkoumá, zda předmětný systém uplatňuje zásadu solidarity a dále, do jaké míry tento systém podléhá kontrole státu( ). V případě, že systém uplatňuje zásadu solidarity a podléhá kontrole státu, bude se na subjekt pověřený správou daného systému pohlížet tak, že nevykonává hospodářskou činnost, a články 81 ES a 82 ES se tedy na něj nebudou vztahovat.

60. Soudní dvůr tak rozhodl, že některé subjekty pověřené správou systémů zákonného zdravotního a důchodového pojištění, které jen aplikují zákon a nemají žádnou možnost ovlivňovat výši pojistného, využívání finančních prostředků a určování rozsahu plnění, vykonávají neziskovou činnost založenou na zásadě národní solidarity( ).

61. Soudní dvůr stejně tak rozhodl, že neexistuje-li přímý vztah mezi pojistným placeným pojištěnci a plněním vypláceným subjektem pověřeným systémem zákonného pojištění pro případ pracovního úrazu a stanovuje-li výši plnění a pojistného stát, je třeba vycházet z toho, že tento subjekt plní funkci výlučně sociální, a nikoli hospodářské povahy( ).

62. Naproti tomu v situacích, kdy se jednalo o doplňkové systémy k systému základnímu, a to i tehdy, kdy tyto systémy zčásti vykazovaly charakteristické rysy systémů plnících výlučně sociální funkci( ), byly jimi pověřené subjekty považovány za podniky ve smyslu pravidel Smlouvy v oblasti hospodářské soutěže.

63. Ve výše uvedeném rozsudku Fédération française des sociétés d’assurance a další měl tedy Soudní dvůr za to, že neziskový subjekt spravující systém nepovinného důchodového pojištění, který byl doplňkem k povinnému základnímu systému a který fungoval na principu kapitalizace, s tím, že jím poskytovaná plnění závisela výlučně na výši pojistného, vykazuje charakteristické rysy podniku ve smyslu článků 81 ES a 82 ES. V tomto ohledu je třeba poukázat na skutečnost, že ani sledování cíle sociální povahy ani požadavky týkající se solidarity, jako je pojistné nezávislé na riziku a neexistence předchozího výběru pojištěnců, ani ostatní pravidla týkající se zejména omezení správcovského subjektu při uskutečňování investic nebyly považovány za dostatečně významné na to, aby tím činnost daného subjektu pozbyla své hospodářské povahy( ).

64. Ve výše uvedeném rozsudku Albany, který se pro připomenutí týkal neziskového odvětvového fondu penzijního připojištění spočívajícího na systému povinné účasti a uplatňujícího mechanismus solidarity pro určování výše pojistného a rozsahu plnění, Soudní dvůr podobně uvedl, že fond sám určuje výši pojistného a rozsah plnění, funguje na principu kapitalizace a stejně jako pojišťovny podléhá kontrole ze strany orgánu pro dohled nad pojišťovnictvím. Soudní dvůr krom toho poznamenal, že tento odvětvový penzijní fond má za jistých okolností povinnost nebo možnost osvobodit podniky od povinné účasti, což znamená, že vyvíjí hospodářskou činnost a konkuruje pojišťovnám( ).

65. Jaké ponaučení z této judikatury vyplývá pro projednávanou věc?

66. Zaprvé se zdá, že Soudní dvůr postavil do zřetelného protikladu tzv. „základní“ zákonné systémy, u nichž byly správcovské subjekty dosud vždy považovány za subjekty nevyvíjející hospodářskou činnost, a doplňkové nebo fakultativní systémy nebo systémy, které se staly povinnými z rozhodnutí orgánů veřejné moci, kde jednotlivé subjekty pověřené jejich správou byly kvalifikovány jako podniky ve smyslu pravidel Smlouvy v oblasti hospodářské soutěže.

67. Zadruhé je nepochybné, že pro účely vyloučení hospodářské povahy určité činnosti je nerozhodné, že subjekt spravující takový systém zdravotního připojištění, jako je systém ve věci v původním řízení, nemá za cíl dosahování zisku a je řízen paritně sociálními partnery nebo že systém, který spravuje, sleduje cíl sociální povahy, o čemž svědčí zejména preambule dodatku.

68. Zatřetí z judikatury Soudního dvora naproti tomu vyplývá, že pro ověření míry uplatňování zásady solidarity se zdá být klíčové, jaké svobody dotyčný subjekt požívá, pokud jde o určování výše pojistného a o hodnotu poskytovaného plnění, stát přitom vykonává dohled jak nad určením subjektu, tak nad správou základních složek systému( ).

69. Zaprvé zásada solidarity podle Soudního dvora znamená, že plnění poskytované pojištěnci není striktně úměrné pojistnému, které zaplatil( ).

70. Ve věci v původním řízení z písemností obsažených ve spise vyplývá, že plnění zaručené v rámci systému zdravotního připojištění je stanoveno seznamem přiloženým k dodatku, v němž jsou vyjmenována plnění poskytovaná jako doplněk k plněním zaručeným v základním povinném systému sociálního zabezpečení. Článek 5 dodatku navíc stanoví výši pojistného pro první dva roky fungování systému paušálně a jednotně pro všechny pojištěnce bez ohledu na jejich zdravotní stav nebo věk, a to na částku 40 eur měsíčně na zaměstnance, z čehož polovinu platí zaměstnavatel( ). Tentýž článek stanoví, že po skončení druhého roku platnosti systému bude výše pojistného stranami, které dodatek podepsaly, přezkoumána v závislosti na výsledcích systému a na vývoji zdravotních výdajů a změnách příslušných zákonů a jiných právních předpisů.

71. Jak správně uvedla Komise ve svém písemném vyjádření, mezi poskytovaným plněním a výší placeného pojistného tedy neexistuje žádný přímý vztah.

72. Kromě toho skutečnost, že se zaměstnavatelé z poloviny podílejí na zdravotním pojištění svých zaměstnanců, je patrně výrazem zásady solidarity mezi zaměstnavateli a zaměstnanci, jakož i mezi zaměstnavateli navzájem v rámci jednoho a téhož odvětví činnosti v souladu s cílem společného sdílení rizik v daném oboru činnosti, který je připomenut v preambuli dodatku. Jak již navíc objasnila francouzská vláda ve svém písemném vyjádření – a s výhradou ověření, které provede předkládající soud – konkretizace zásady solidarity byla očividně posílena několika změnami dodatku, podle nichž se oprávněným osobám po zemřelém zaměstnanci prodlužuje na dobu jednoho roku smluvní pojistné krytí tohoto zaměstnance, odpovídající pojistné je přitom hrazeno ze systému( ), a dále zaměstnanci, s nímž byl rozvázán pracovní poměr a který může mít nárok na pojistné plnění z povinného systému pojištění v nezaměstnanosti, se prodlužuje smluvní pojistné krytí na dobu nejdéle devíti měsíců, s tím, že toto pojistné krytí je financováno z pojistného podniků a činných zaměstnanců, kteří se účastní systému zdravotního připojištění( ). Tato solidarita podle mě znamená přerozdělení příjmů ve prospěch osob, které by bez tohoto systému pravděpodobně přišly o připojištění vzhledem k jejich finančním prostředkům nebo zdravotnímu stavu. S výhradou ověření, které provede předkládající soud, se kromě toho zdá, že instituce AG2R nemá žádný prostor pro uvážení, ani pokud jde o stanovení výše pojistného a o jeho přehodnocení, ke kterému jsou příslušní výlučně sociální partneři, a to s ohledem na výsledky systému a na další obecnější faktory, ani pokud jde o hodnotu poskytovaného plnění.

73. Subjekt spravující systém zdravotního připojištění se tedy dle mého názoru nachází v situaci, která se zřetelně liší od situace penzijního fondu ve výše uvedeném rozsudku Albany, který – pro připomenutí – sám určoval výši pojistného a rozsah plnění.

74. Navíc na rozdíl od situace panující ve věci, v níž byl vydán posledně uvedený rozsudek, instituce AG2R nemá žádnou možnost osvobodit od povinné účasti v pojištění podnik, který již své zaměstnance pojistil u jiného, konkurenčního subjektu poskytujícího zdravotně sociální připojištění, což bylo ve výše uvedeném rozsudku Albany považováno za skutečnost dokládající hospodářskou povahu činnosti vykonávané penzijním fondem, o který v této věci šlo.

75. Proto, pokud jde o uplatňování zásady solidarity, situace ve věci v původním řízení se podle všeho podobá spíše věcem, v nichž byly vydány výše uvedené rozsudky Poucet a Pistre, Cisal, AOK Bundesverband a další, jakož i Kattner Stahlbau, kde subjekty pověřené správou jednotlivých systémů zákonné sociální ochrany nebyly považovány z hlediska skutkových a právních okolností sdělených Soudnímu dvoru za podniky ve smyslu pravidel Smlouvy v oblasti hospodářské soutěže.

76. Na rozdíl od situace panující ve věcech, v nichž byly vydány tyto čtyři rozsudky, výše pojistného určovaná v rámci systému zdravotního připojištění, o který jde ve věci v původním řízení, není stanovována v závislosti na příjmech pojištěnců. Tato charakteristika však nesvědčí, jak uvedla Komise ve svém písemném vyjádření, o nižší míře solidarity, nýbrž ji lze patrně spíše vysvětlit tím, že zavedený systém spočívá v hrazení skutečných nákladů, a nikoli v poskytování náhradního příjmu.

77. Zadruhé nicméně zůstává skutečností, že na rozdíl od věcí, v nichž byly vydány výše uvedené rozsudky Poucet a Pistre, Cisal, AOK Bundesverband a další, jakož i Kattner Stahlbau, tu stát neplní žádnou úlohu, zejména pokud jde o určení subjektů pověřených správou systému zdravotního připojištění, a že s ohledem na francouzský právní rámec takový subjekt, jako je AG2R, konkuruje zejména pojišťovnám.

78. V tomto ohledu je třeba uvést, že když se sociální partneři tak jako ve věci v původním řízení rozhodli pro společné sdílení rizik na úrovni odvětví činnosti, nejsou tito partneři nijak povinni určit správcem tohoto systému takovou instituci zdravotně sociálního připojištění, jako je AG2R( ). Podle článku 1 zákona č. 89-1009, ve znění zákona č. 94-678, na který odkazuje článek L. 912‑1 code de la sécurité sociale, činnosti v oblasti zdravotně sociálního připojištění mohou vykonávat také pojišťovny, které se řídí ustanoveními code des assurances, jakož i vzájemné pojišťovny. Pokud se tedy tito partneři rozhodli, že správu systému zdravotního připojištění svěří instituci zdravotně sociálního připojištění, je to výsledkem svobodné volby mezi různými případnými poskytovali( ). Zdaleka tedy není vyloučeno, aby výběr toho či onoho subjektu vycházel nejen z úvah ohledně správy, jako je paritní správa v rámci instituce zdravotně sociálního připojištění, ale také z úvah finančních a hospodářských, s tím, že ze všech těchto úvah lze usuzovat, že takový subjekt vystupuje jako poskytovatel služeb vůči sociálním partnerům, kteří si přejí v rámci kolektivního vyjednávání zajistit zaměstnancům z určitého odvětí zdravotní připojištění( ).

79. Dále z příslušných ustanovení code de la sécurité sociale zmíněných v bodě 9 tohoto stanoviska také vyplývá, že instituce zdravotně sociálního připojištění, jako je AG2R, musí mít schválení vydané vnitrostátním orgánem dozoru a vztahují se na ně povinnosti v oblasti tvorby rezerv a míry solventnosti stanovené zákonem nebo jiným právním předpisem, podobně jako na pojišťovny, a to i tehdy – a hlavně tehdy – jsou-li určeny za správce doplňkového systému, jako je ten ve věci v původním řízení.

80. Proto i když takový systém zdravotního připojištění, jako je systém ve věci v původním řízení, nepopiratelně uplatňuje zásadu solidarity, výše uvedené úvahy hovoří dle mého názoru pro to, aby takovému subjektu spravujícímu takovýto systém, jako je instituce zdravotně sociálního připojištění AG2R, bylo přiznáno postavení podniku ve smyslu pravidel Smlouvy v oblasti hospodářské soutěže.

2. K dominantnímu postavení takového subjektu spravujícího systém zdravotního připojištění, jako je AG2R, a k jeho případnému zneužití

81. Podstatou otázek, které si v tomto ohledu klade předkládající soud, je to, zda je instituce AG2R vedena ke zneužívání svého dominantního postavení tím, že spravuje systém zdravotního připojištění, v němž je účast povinná a nelze se od ní osvobodit a který byl z rozhodnutí orgánů veřejné moci rozšířen na všechny francouzské řemeslné pekárny a cukrárny.

82. Z výše uvedených rozsudků Albany, Brentjens’, Drijvende Bokken, jakož i Pavlov a další v tomto ohledu vyplývá, že rozhodnutí orgánů veřejné moci učinit účast v odvětvovém penzijním fondu povinnou nutně znamená, že se tomuto fondu přiznává výlučné právo vybírat a spravovat pojistné placené za účelem získání nároků na důchod, což znamená, že tento fond tedy musí být považován za podnik, kterému orgány veřejné moci přiznaly výlučná práva ve smyslu čl. 90 odst. 1 Smlouvy o ES (později čl. 86 odst. 1 ES)( ).

83. Tento závěr lze zajisté vztáhnout i na situaci ve věci v původním řízení.

84. Povinná účast v systému zdravotního připojištění ve věci v původním řízení, která podle předkládajícího soudu vyplývá z ustanovení článku L. 912-1 code de la sécurité sociale a z ustanovení dodatku, a rozhodnutí orgánů veřejné moci o rozšíření této povinné účasti na všechny podniky z řemeslného pekárensko-cukrárenského odvětví ve Francii subjektu spravujícímu takovýto systém udělují výlučné právo vybírat pojistné placené za účelem získání zdravotního připojištění na úhradu nákladů na zdravotní péči vynakládaných zaměstnanci z uvedeného odvětví. Tento subjekt tedy lze považovat za podnik s výlučnými právy ve smyslu čl. 86 odst. 1 ES.

85. Pokud jde o dominantní postavení tohoto podniku ve smyslu článku 82 ES, připomínám také, že ve čtyřech rozsudcích citovaných v bodě 82 tohoto stanoviska Soudní dvůr v souladu s ustálenou judikaturou konstatoval, že podnik, který má na podstatné části společného trhu zákonný monopol, lze považovat za podnik s takovýmto dominantním postavením( ).

86. Předkládající soud sice neposkytuje žádné údaje k vymezení relevantního výrobkového trhu, což se ostatně zdá být kontroverzní otázkou( ), nicméně je třeba připustit, že podobně jako v situaci penzijních fondů, ze které tyto čtyři rozsudky vycházejí, musí být taková instituce zdravotně sociálního připojištění, jako je AG2R, která má zákonný monopol na poskytování některých služeb v oblasti pojišťovnictví v odvětví činnosti určitého členského státu, a tudíž na podstatné části společného trhu, považována za subjekt s dominantním postavením ve smyslu článku 82 ES( ).

87. Soudní dvůr však opakovaně judikoval, že pouhé vytvoření dominantního postavení přiznáním výlučných práv ve smyslu čl. 86 odst. 1 není jako takové neslučitelné s článkem 82 ES. Členský stát porušuje zákazy stanovené těmito dvěma ustanoveními pouze tehdy, je-li dotčený podnik veden ke zneužití svého dominantního postavení v důsledku pouhého výkonu výlučných práv, která mu byla přiznána, nebo mohou-li tato práva vytvářet situaci, ve které je tento podnik veden ke zneužití svého dominantního postavení( ).

88. Za chování porušující čl. 82 druhou větu písm. b) ES( ) a čl. 86 odst. 1 ES kvůli zneužívání, jež spočívalo v podpoře omezování výroby nebo odbytu, tak bylo považováno chování členského státu, který vytvoří situaci, v níž je poskytování služby omezeno, jestliže podnik, jemuž na daném trhu udělil výlučné právo, zjevně není schopen uspokojit poptávku na tomto trhu a soukromým společnostem je znemožněno reálné provozování činností na tomto trhu tím, že zákonné ustanovení zakazující tyto činnosti bylo ponecháno v platnosti pod hrozbou neplatnosti příslušných smluv( ).

89. V tomto ohledu je třeba poukázat na to, že předkládající soud přímo vyvozuje zjevnou neschopnost AG2R uspokojit poptávku na trhu z toho, že tento podnik nemá žádnou možnost poskytnout osvobození od povinné účasti v systému zdravotního připojištění, jak stanoví článek L. 912-1 code de la sécurité sociale( ).

90. S ohledem na otázku položenou Soudnímu dvoru, která se týká konkrétně případného zneužití dominantního postavení, by patrně bylo pochybné, kdyby byl tomuto skutkovému posouzení přiznán definitivní charakter, a to tím spíše, že není podloženo žádnou úvahou.

91. Je samozřejmě možné, že některé podniky z francouzského řemeslného pekárensko-cukrárenského odvětví budou mít nadále zájem na pojištění svých zaměstnanců u jiných pojistitelů, jako je tomu ostatně v případě společnosti Beaudout, či dokonce budou chtít nabídnout svým zaměstnancům jiné zdravotní připojištění, než jaké poskytuje správce doplňkového systému určený dodatkem.

92. Skutečnost, že tyto podniky nemohou svěřit správu takového systému zdravotního připojištění jinému pojistiteli než AG2R( ) nebo se obrátit na jiný subjekt, a to i individuálně, jakož i omezení hospodářské soutěže, které je toho výsledkem, však přímo vyplývají z výlučného práva přiznaného instituci zdravotně sociálního pojištění pověřené správou tohoto systému( ).

93. V konečném důsledku se zákaz – uložený správcovskému subjektu – poskytovat osvobození od povinné účasti zdá být konzistentní jak s přiznáním výlučného práva, tak se zavedením vysokého stupně solidarity.

94. Poukazuji ostatně na to, že ve výše uvedených rozsudcích Albany, Brentjens’ a Drijvende Bokken Soudní dvůr zkoumal podmínky osvobození od povinné účasti v penzijním systému, o který v těchto věcech šlo, jen proto, aby ověřil, zda prostor přiznaný v tomto ohledu penzijnímu fondu jej může v některých případech vést ke zneužití dominantního postavení( ).

95. Dodávám, že pokud ve věcech, v nichž byly vydány tyto tři rozsudky, Nizozemské království v některých případech ukládalo penzijnímu fondu povinnost poskytnout osvobození od povinné účasti podnikům z určitého odvětví činnosti, které zajistily alespoň rovnocenné pojištění, jaké by jejich zaměstnanci získali v případě účasti v uvedeném penzijním fondu, neznamená to, že by taková povinnost musela být uložena také v jiném členském státě. S ohledem na prostor pro uvážení členských států pro účely organizace svých systémů sociálního zabezpečení( ) je dle mého názoru věcí členských států, aby s přihlédnutím ke zvláštnostem svých vnitrostátních systémů zdravotního pojištění posoudily, za jakých podmínek lze zajistit takovou úroveň pojištění, jakou chtějí zaručit v určitém odvětví tím, že učiní účast v systému zdravotního připojištění povinnou, rovněž s ohledem na míru solidarity, kterou hodlají v rámci uvedeného odvětví zachovat.

96. Je pravda, jak jsem již podotkl v bodě 29 tohoto stanoviska, že předkládající soud patrně připouští, že ustanovení o povinnosti pojistit se u určeného pojistitele, tj. zákaz osvobození od povinné účasti, platí v souladu s vnitrostátním právem také pro podniky, které před rozšířením platnosti dodatku provedeným z rozhodnutí orgánů veřejné moci sjednaly s jinými pojistiteli případně vyšší pojistné krytí, než jaké bylo upraveno v systému zdravotního připojištění.

97. Argument předložený francouzskou vládou v jejím písemném vyjádření, a sice že povinná účast v systému spravovaném institucí AG2R nijak nebrání tomu, aby podniky sjednaly dodatečné připojištění v případě, že svým zaměstnancům chtějí poskytnout lepší pojistné podmínky, se v tomto ohledu nejeví být zcela směrodatným. Sjednání dodatečného zdravotního připojištění by bylo přirozeně pro podniky z daného odvětví nákladnější než alternativní účast v jiném systému díky případnému osvobození od povinné účasti pro podniky, které svým zaměstnancům zajistily vyšší pojistné krytí, než jaké nabízí systém spravovaný institucí AG2R.

98. Spis však neobsahuje nic, čím by bylo možné podložit tvrzení společnosti Beaudout, zopakované na jednání před Soudním dvorem, podle kterého je pojistné krytí poskytnuté v rámci pojištění sjednaného dne 10. října 2006 vyšší úrovně než pojistné krytí poskytnuté v rámci systému spravovaného institucí AG2R.

99. Ostatně srovnání pojistného krytí poskytnutého pojišťovnou a pojistného krytí poskytnutého v rámci systému spravovaného institucí AG2R, což by byl úkol, jehož provedení by nepříslušelo Soudnímu dvoru, nýbrž předkládajícímu soudu, by bylo o to obtížnější, že by musely být zohledněny veškeré součásti pojistného krytí, a nikoli jen některá plnění samostatně.

100. K vyloučení případného zneužití se německá a francouzská vláda, jakož i Komise každopádně dovolávají článku 86 odst. 2 ES. Tyto zúčastněné strany mají zvláště za to, že odůvodnění obsažené v bodech 102 až 111 výše uvedeného rozsudku Albany je zcela použitelné na situaci instituce AG2R ve sporu v původním řízení.

101. S touto analýzou se spíše ztotožňuji.

102. Pokud jde zaprvé o úkol obecného hospodářského zájmu, který by byl svěřen takovému subjektu, jako je AG2R, je třeba připomenout, že čl. 86 odst. 2 ES, který za jistých podmínek umožňuje odchylky od obecných pravidel Smlouvy, má za cíl nalézt rovnováhu mezi zájmem členských států využít některých podniků jako nástroje hospodářské nebo sociální politiky a zájmem Evropské unie na dodržování pravidel hospodářské soutěže a na zachování jednotnosti společného trhu( ).

103. Členské státy jsou proto oprávněny přihlédnout při definování služeb obecného hospodářského zájmu, jimiž pověří některé podniky, k vlastním cílům své vnitrostátní politiky a pokusit se jich dosáhnout pomocí povinností a omezení, která podnikům ukládají( ).

104. Po vzoru řešení použitého Soudním dvorem v případě systému penzijního připojištění, o který šlo ve výše uvedeném rozsudku Albany, se přitom domnívám, že existují dostatečné indicie, na jejichž základě lze mít za to, že systém zdravotního připojištění spravovaný institucí AG2R plní zásadní sociální funkci, díky níž spadá do kategorie služeb obecného hospodářského zájmu ve smyslu čl. 86 odst. 2 ES.

105. Uvedený systém totiž zavedl vysokou míru solidarity, jejíž charakteristiky již byly zmíněny v bodech 70 až 72 tohoto stanoviska, a umožňuje tak krytí zdravotních výdajů pro konkrétní profesní kategorii, jejíž nízká úroveň příjmů by mohla být překážkou v přístupu ke zdravotní péči, zvláště kvůli čím dál tím rozsáhlejšímu jevu, na který poukázala Komise, kdy odměna za péči převyšuje sazby hrazené z povinného základního systému. Na takovou instituci zdravotně sociálního připojištění, jako je AG2R, jsou dále kladeny zvláštní požadavky stanovené zákonem. Jak již uvedla francouzská vláda – a s výhradou ověření, které provede předkládající soud – taková instituce nemůže podle čl. L. 932-9 pátého pododstavce code de la sécurité sociale v případě neplacení pojistného přerušit poskytování pojistných plnění ani vypovědět účast určitého podniku. Kromě toho se platnost pojistného krytí v souladu s článkem L. 932-10 code de la sécurité sociale prodlužuje v případě oddlužení, reorganizace nebo konkurzu na podnik z daného odvětví.

106. Zadruhé však z judikatury vyplývá, že ke splnění podmínek použití čl. 86 odst. 2 ES není nezbytné, aby byla ohrožena finanční rovnováha nebo hospodářská životaschopnost podniku pověřeného poskytováním služby obecného hospodářského zájmu. Postačí, aby v případě neexistence sporných práv nebylo možné plnit zvláštní úkoly svěřené tomuto podniku tak, jak jsou upřesněny prostřednictvím povinností a omezení, kterým tento podnik podléhá, nebo aby ponechání těchto práv v platnosti bylo nezbytné k tomu, aby jejich držitel mohl splnit úkoly obecného hospodářského zájmu, které mu byly svěřeny, v přijatelných hospodářských podmínkách( ).

107. Nemůže tedy obstát argument společnosti Beaudout, podle nějž by zavedení mechanismu, který by dovoloval osvobození od povinné účasti, nijak neohrozilo finanční rovnováhu subjektu pověřeného správou systému zdravotního připojištění zavedeného dodatkem a rozšířeného rozhodnutím orgánů veřejné moci.

108. Je naopak možné, že v případě odstranění výlučného práva subjektu pověřeného správou systému zdravotního připojištění, zejména zavedením systému osvobození od povinné účasti ve prospěch jiných pojistitelů, jak by si to přála společnost Beaudout, by se tento subjekt musel ujmout rostoucího podílu „pojištěnců s vyššími riziky“, což by vyvolalo zvýšení pojistného, které se platí do uvedeného systému( ), takže by již nemohl plnit úkol, který mu byl svěřen, v přijatelných hospodářských podmínkách.

109. Z důvodu vysoké míry solidarity doplňkového systému zavedeného dodatkem a rozšířeného rozhodnutím orgánů veřejné moci, ustanovení o povinnosti pojistit se u určeného pojistitele – či jinými slovy neexistence osvobození od povinné účasti – zaručuje, že zásada solidarity nebude porušena a zajišťuje zdravotní pojištění všem zaměstnancům tohoto odvětví, pro které jsou charakteristické malé a střední podniky, které by neměly nutně možnost poskytnout svým zaměstnancům srovnatelnou úroveň ochrany na individuální bázi( ).

110. Jak již kromě toho zdůraznila francouzská vláda ve svém písemném vyjádření, bez takového ustanovení o povinnosti pojistit se u určeného pojistitele by byly subjekty, jež mohou takový systém spravovat, odrazeny od poskytování doplňkových plnění v rámci zdravotního připojištění, kdyby byly nuceny pojistit většinu „pojištěnců s vyššími riziky“, zatímco „pojištěnci s nižšími riziky“ by zůstali pojištěni u jiných podniků. Dosahování cílů, které sociální partneři sledovali v rámci zavedení takového systému založeného na společném sdílení rizik v daném oboru činnosti, by tak bylo ohroženo.

111. Domnívám se tedy, že výlučné právo přiznané takovému subjektu pověřenému správou systému zdravotního připojištění, jako je subjekt ve sporu v původním řízení, lze na základě čl. 86 odst. 2 ES odůvodnit.

112. Za těchto podmínek Soudnímu dvoru navrhuji, aby na druhou část předběžné otázky odpověděl v tom smyslu, že články 82 ES a 86 ES nebrání tomu, aby orgány veřejné moci udělily takové instituci zdravotně sociálního připojištění, jako je instituce ve věci v původním řízení, výlučné právo spravovat systém zdravotního připojištění v určitém odvětví činnosti, aniž by podniky z uvedeného odvětví měly možnost dosáhnout osvobození od povinné účasti v uvedeném systému.

VI – Závěry

113. S ohledem na výše uvedené úvahy navrhuji, aby otázka tribunal de grande instance de Périgueux byla zodpovězena takto:

„1) Na úpravu účasti v systému zdravotního připojištění, podle které se lze pojistit u jediného pojistitele, aniž dotyčné podniky mají jakoukoli možnost osvobození od této povinné účasti, se zákaz stanovený v čl. 81 odst. 1 ES nevztahuje. Články 10 ES a 81 ES nebrání tomu, aby se orgány veřejné moci na žádost organizací zastupujících zaměstnavatele a pracovníky z určitého odvětví činnosti rozhodly, že dohodu vzešlou z kolektivního vyjednávání, která upravuje účast v systému zdravotního připojištění, učiní závaznou pro všechny podniky z dotyčného odvětví.

2) Články 82 ES a 86 ES nebrání tomu, aby orgány veřejné moci udělily takové instituci zdravotně sociálního připojištění, jako je instituce ve věci v původním řízení, výlučné právo spravovat systém zdravotního připojištění v určitém odvětví činnosti, aniž by podniky z uvedeného odvětví měly možnost dosáhnout osvobození od povinné účasti v uvedeném systému.“