STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

DAMÁSA RUIZ-JARABA COLOMERA

přednesené dne 14. února 2006 ( )

Věc C‑169/05

Uradex SCRL

proti

Union Professionnelle de la Radio et de la Télédistribution (RTD)

a

Société Intercommunale pour la Diffusion de la Télévision (BRUTELE)

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Cour de cassation (Belgie)]

„Autorské právo a související práva – Kabelový přenos – Směrnice 93/83/EHS – Výklad čl. 9 odst. 2 – Kolektivní správa – Pravomoci organizace pro kolektivní správu – Zahrnutí pravomoci udělit nebo odmítnout povolení k přenosu“

I. Úvod

1. V souvislosti s kabelovým přenosem ukládá směrnice Rady 93/83/EHS( ) kolektivní správu autorského práva a práv s ním souvisejících( ) s cílem zjednodušit jejich výkon zajištěním vyšší úrovně právní jistoty. Za tímto účelem čl. 9 odst. 2 stanoví kritéria pro určení organizace pověřené správou v případě, že nositelé práv nepřevedli správu svých práv na konkrétní organizaci.

2. Cour de cassation (Belgie) si klade otázku ohledně dosahu převedení správy v posledním uvedeném případě, přičemž si není jist, zda se omezuje na správu ekonomických zájmů zastoupených osob nebo zda zahrnuje rovněž pravomoc povolit nebo zamítnout přenos chráněného díla.

3. Kromě toho se projednávaná věc vyznačuje tou skutečností, že spor v původním řízení se týká práva na audiovizuální využití výkonů výkonných umělců, tj. práva, které se podle belgické právní úpravy, o které se ještě zmíním dále, považuje za převedené na výrobce, a v souvislosti s tím vyvstává otázka, zda podle směrnice 93/83 mají být pravomoci související s tímto právem rovněž vykonávány kolektivně.

II. Právní rámec

A. Právo Společenství

4. Již jsem uvedl, že cílem směrnice 93/83 je zajistit právní jistotu v oblasti autorského práva a práv s ním souvisejících při vysílání na území Společenství, konkrétně pak při družicovém vysílání a kabelovém přenosu( ), a to odstraněním určitých nesrovnalostí mezi vnitrostátními právními předpisy (pátý a osmý bod odůvodnění). Vzhledem k neexistenci harmonizace právních předpisů si provozovatelé kabelového vysílání nemohou být jisti, zda skutečně získali všechna dotčená práva, a proto se zavádí systém založený na smluvním převodu práv a na kolektivním výkonu pravomocí souvisejících s duševním vlastnictvím (desátý, dvacátý sedmý a dvacátý osmý bod odůvodnění).

5. Článek 1 odst. 3 směrnice definuje „kabelový přenos“ jako „současný, neměněný a nekrácený přenos kabelem nebo mikrovlnným systémem pro příjem veřejností původního přenosu z jiného členského státu pevnými linkami nebo vzduchem, včetně družice, televizního nebo rozhlasového programu zamýšleného pro příjem veřejností“.

6. Kapitola III, nazvaná „Kabelový přenos“, začíná článkem 8, jehož první odstavec ukládá členským státům povinnost dohlížet na to, aby se při přenosu programů pomocí kabelu z jiného členského státu na jejich území dbalo na dodržování autorského práva a práv s ním souvisejících a aby k takovému přenosu došlo na základě individuálního nebo kolektivního smluvního ujednání s provozovateli kabelového přenosu.

7. V souladu s cíli stanovenými v preambuli směrnice čl. 9 odst. 1 stanoví, že „právo nositelů autorského práva a nositelů práv souvisejících s autorským právem udělit nebo odmítnout povolení provozovateli kabelového přenosu ke kabelovému přenosu“ může být vykonáváno pouze prostřednictvím „organizace pro kolektivní správu“, která je v čl. 1 odst. 4 definována jako „organizace, která řídí a spravuje autorská práva a práva s nimi související, přičemž tato činnost je jedinou nebo jednou z jejích hlavních činností“.

8. Článek 9 odst. 2 stanoví, že pokud nositel autorských práv nepřevedl správu svých práv na organizaci pro kolektivní správu, má se za to, že organizace pro kolektivní správu, která spravuje práva stejné kategorie, je „oprávněna“( ) spravovat jeho práva. Pokud spravuje práva této kategorie více než jedna organizace pro kolektivní správu, může se nositel práv svobodně rozhodnout, která z těchto organizací mu nejvíce vyhovuje. „Nositel práv podle tohoto odstavce má stejná práva a povinnosti vyplývající ze smlouvy mezi provozovatelem kabelového přenosu a organizací pro kolektivní správu, která je považována za oprávněnou spravovat jeho práva, jako nositelé práv, kteří správou svých práv organizaci pro kolektivní správu pověřili [...]“.

9. Článek 10 z působnosti článku 9 vylučuje práva vysílajících organizací, pokud jde o jejich vlastní přenos, bez ohledu na to, zda jsou tato práva jejich vlastní nebo jim byla postoupena autory nebo nositeli práv souvisejících s autorským právem.

B. Belgická právní úprava

10. Článek 51 zákona ze dne 30. června 1994( ) stanoví výlučné právo nositelů autorských práv a nositelů práv souvisejících s autorským právem udělit povolení ke kabelovému přenosu jejich děl. V čl. 36 odst. 1 je uvedeno, že pokud není stanoveno jinak, výkonní umělci převedou na výrobce výlučné právo na audiovizuální využití svého výkonu.

11. První dva odstavce článku 53 do belgického práva doslovně provádějí odstavce 1 a 2 článku 9 směrnice.

III. Skutkový stav v původním řízení a předběžná otázka

12. Uradex SCRL, organizace spravující práva výkonných umělců, podala k tribunal de première instance de Bruxelles návrh na přijetí předběžných opatření proti „Union Professionnelle de la Radio et de la Télédistribution“ (dále jen „RTD“) a „Société Intercommunale pour la Diffusion de la Télévision“ (dále jen „BRUTELE“) s odůvodněním, že tyto subjekty vysílají kabelové přenosy bez jejího povolení.

13. Vzhledem k tomu, že její návrh byl zamítnut, podala Uradex odvolání ke cour d´appel de Bruxelles, jenž odvolání částečně vyhověl rozsudkem ze dne 25. června 1998, ve kterém uvedl, že organizace pro kolektivní správu mají právo povolit nebo zamítnout kabelový přenos u všech typů výkonů, pokud na ně byla jeho správa převedena, v opačném případě má jejich pověření v zásadě fiduciární povahu a jejich činnost je omezena na výběr odměny a její předání nositeli práv.

14. Cour d´appel dodal, že pokud jde o audiovizuální výkon, organizace tohoto typu má dotčenou pravomoc pouze v případě, že výkonní umělci nadále zůstávají nositeli práv. Vzhledem k tomu, že v souvislosti s těmito umělci čl. 36 odst. 1 zákona ze dne 30. června 1994 zavádí právní domněnku, že jejich práva byla převedena na výrobce, Uradex může jejich práva spravovat pouze v případě, že prokáže existenci ujednání, která tuto domněnku vyvracejí, nebo pokud prokáže, že zastupuje přímo výrobce audiovizuálních děl. Tyto skutečnosti v projednávaném případě nenastaly.

15. Na základě těchto argumentů cour d´appel rozhodl v neprospěch BRUTELE s odůvodněním, že přenášela bez povolení Uradex neaudiovizuální dílo výkonných umělců výslovně zastoupených touto organizací. Zbývající část návrhu cour d´appel zamítl.

16. Uradex podala opravný prostředek, ve kterém uvádí, že z článku 53 belgického zákona, a v důsledku toho i z článku 9 směrnice vyplývá, že v případě neexistence výslovného pověření je organizace, která je považována za oprávněnou, rovněž oprávněna rozhodovat o komerčním využití těchto práv, přičemž pokud jde o rozhlasové nebo televizní vystoupení, skutečnost, že nositelé převedli práva na třetí osoby, je irelevantní.

17. V této fázi řízení se cour de cassation rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru tuto předběžnou otázku:

„Musí být čl. 9 odst. 2 směrnice [...] vykládán v tom smyslu, že pokud se má za to, že organizace pro kolektivní správu je oprávněna spravovat práva nositele autorského práva nebo práv souvisejících, který nepřevedl správu svých práv na organizaci pro kolektivní správu, nemá tato organizace pravomoc vykonávat právo tohoto nositele udělit nebo odmítnout povolení provozovateli kabelového přenosu ke kabelovému přenosu, vzhledem k tomu, že je pověřena pouze správou finančních aspektů práv uvedeného nositele?“

IV. Řízení před Soudním dvorem

18. Ve lhůtě stanovené článkem 20 statutu Soudního dvora předložili písemná vyjádření účastníci původního řízení, Komise Evropských společenství a švédská a italská vláda.

19. Komise a zástupci Uradex, RTD a BRUTELE se dostavili na jednání konané dne 19. ledna 2006 a přednesli svá vyjádření.

V. Přezkum předběžné otázky

A. Výkon autorských práv a práv souvisejících

20. Tato práva, označovaná souhrnným názvem práva „duševního vlastnictví“( ), se vyznačují tím, že tvůrci díla, které je výsledkem jeho duševních schopností, přiznávají právo rozhodovat o využití( ) tohoto díla, které v sobě spojuje morální obsah práva a majetkové právo související s výběrem odměny za jeho používání( ).

21. Pokud nebylo ujednáno jinak, platí, že osoba, která chce použít chráněné dílo k přenosu určenému pro veřejnost, musí požádat a obdržet povolení od nositele práv k tomuto dílu, a to ve formě licenční smlouvy, výlučné, či nikoliv, která opravňuje k jednomu, několika nebo všem možnostem použití dotčeného díla. Práva jsou obvykle uplatňována individuálně.

22. Nicméně přes svou osobní povahu jsou tato práva již dlouho vykonávána hromadně prostřednictvím „autorských společností“, dnes označovaných modernějším termínem „organizace pro kolektivní správu“. Tento způsob užívání, který zajišťuje odměnu pro autory, se rozšířil v případech, kdy není možné práva spravovat jednotlivě z důvodu počtu a možných způsobů opakování.

23. Cílem modelu kolektivní správy, který byl uplatněn i na práva spojená, vedlejší nebo související, mezi která patří práva výkonných umělců( ), jichž se týká spor v původním řízení, je, aby umělci mohli kontrolovat používání svých děl, což není vždy možné provádět individuálně. Organizace pro správu řídí, kontroluje, vybírá a rozděluje odměnu vyplývající z práv určité skupiny.

24. Právní řád Společenství toto odvětví nemohl opomenout. Jeho hospodářský význam( ) má dopad na vytváření společného trhu( ), je stimulem pro investice, růst a vytváření nových pracovních míst; kromě toho ochrana tohoto odvětví plní i další funkce, jako je podpora kreativity, kulturní rozmanitosti a identity, které nepředstavují pouze cíl, ale rovněž nástroj sloužící dalšímu rozvoji Evropy.

25. Oba aspekty jsou začleněny v právu Společenství upravujícím dotčenou oblast.

B. Dvě etapy harmonizace práva duševního vlastnictví na úrovni Společenství

26. Bylo prokázáno( ) těsné propojení, které odpradávna existuje mezi autorským právem, jež bylo uznáno z velké části díky vynálezu knihtisku( ), a technickým pokrokem. Tato vazba se projevuje i v procesu harmonizace práva na úrovni Společenství podporovaném technologickým pokrokem( ), který má dopad na tzv. „informační společnost“; tento proces harmonizace je rozdělen na dvě etapy( ).

27. První byla zahájena v devadesátých letech minulého století tzv. „Zelenou knihou o autorském právu a o technologické výzvě“( ) a zahrnuje celkem pět směrnic, mimo jiné i směrnici, která je předmětem této předběžné otázky( ); cílem těchto směrnic je reagovat na vliv kabelové a satelitní televize( ) a na neustálý vývoj v oblasti informačních technologií( ).

28. Druhá etapa byla zahájena směrnicí 2001/29 o harmonizaci určitých aspektů autorského práva a práv s ním souvisejících v informační společnosti, která reaguje na pokrok v oblasti digitálních technologií a interaktivních systémů. Následovala směrnice 2001/84/ES( ) o právu na opětný prodej ve prospěch autora originálu uměleckého díla. Tato etapa byla prozatím završena směrnicí 2004/48/ES o dodržování práv duševního vlastnictví( ).

29. Obě hlediska (finanční a inovační), která jsou pro právní úpravu Společenství týkající se autorského práva důležitá, procházejí výše popsaným vývojem. Zatímco cílem první skupiny směrnic je odstranit překážky, které pro průmysl a volný pohyb zboží a služeb představovalo striktně vnitrostátní pojetí těchto práv( ), směrnice z druhé skupiny poskytují tvůrci duševního díla koordinovanou ochranu( ).

C. Směrnice 93/83

30. Směrnice 93/83 spadá do počáteční etapy a v souvislosti s právy duševního vlastnictví se zabývá důsledky přeshraničního televizního vysílání, a to jak družicového, tak kabelového( ).

31. Druhý způsob přenosu byl zdrojem nejistoty provozovatelů, jejichž činnost se omezovala na vysílání televizních pořadů, jejichž obsah byl předem určen, v nezměněné podobě do několika zemí současně. Vyžadovat od těchto provozovatelů, aby získali souhlas všech vlastníků dotčených práv, byl nezvládnutelný úkol. Kromě toho by takové řešení s ohledem na přeshraniční kontext znamenalo, že žádosti o povolení by musely být podávány podle různých vnitrostátních právních systémů. Za těchto podmínek by zachování systému individuálních povolení mohlo představovat závažnou překážku narušující řádné fungování vnitřního trhu v oblasti vysílání.

32. Bylo tedy třeba stanovit právní úpravu, podle které by organizace podílející se na vysílání musely získat souhlas nositelů práv k dílům, která chtějí uvést na trh, a uhradit jim příslušnou odměnu. Jinými slovy, jak je uvedeno v bodech odůvodnění směrnice 93/83, cílem bylo odstranit právní nejistotu způsobenou rozdíly mezi jednotlivými vnitrostátními právními předpisy, které upravují autorské právo, a harmonizovat ochranu autorských práv na smluvní bázi.( )

33. V této souvislosti se nabízely dvě možnosti: povinná koncese( ), nebo kolektivní správa( ), přičemž zákonodárce Společenství zvolil druhou možnost, která více respektuje práva tvůrců. Tento způsob použití díla méně poškozoval nezávislost autora a snažil se o vyváženost mezi výkonem výlučných práv a důvěrou vysílací společnosti, která musí mít jistotu, že získala všechna práva tohoto typu související s vysíláním( ).

34. Z výše uvedených důvodů směrnice 93/83 chrání autorské právo a práva související prostřednictvím smluvních ujednání mezi nositeli práv a audiovizuálními společnostmi (článek 8) a vyžaduje kolektivní správu těchto práv (čl. 9 odst. 1). S cílem předcházet roztříštěnosti byl formulován čl. 9 odst. 2, který pověřuje příslušnou organizaci pro kolektivní správu správou práv nositelů, kteří nejsou členy, a zaručuje tak provozovateli práva na celý repertoár.

35. Po objasnění těchto otázek je možné přistoupit k analýze gordického uzlu této předběžné otázky, tj. určit, zda v dotčeném kontextu pravomoc k zastupování, kterou organizace pro kolektivní správu má, zahrnuje i pravomoci související s duševním vlastnictvím, včetně pravomoci udělit povolení k přenosu, nebo zda se omezuje výlučně na finanční aspekty.

D. Rozsah kolektivní správy v souvislosti s nositeli práv, kteří správu svých práv nepřevedli na organizaci pro kolektivní správu

36. Domnívám se, že pravda je na straně těch, kteří, stejně jako Komise, švédská a italská vláda a Uradex, hájí stanovisko, že pověření ministerio legis se vztahuje rovněž na pravomoc udělit povolení k přenosu. V opačném případě by nebylo dosaženo cíle právní normy.

37. Pokud je totiž hlavním cílem směrnice 93/83 zamezit tomu, aby byla činnost provozovatelů kabelových přenosů zablokována vinou problémů souvisejících s uzavíráním individuálních smluv o autorských právech, a zaručit nositelům práv spravedlivou odměnu, je nepopiratelné, že správa zahrnuje rovněž rozhodování o povolení k použití duševního díla. Toto tvrzení je podpořeno několika argumenty.

38. Jediným způsobem, jak s určitostí konstatovat, že společnost má k dispozici všechna díla obsažená v určitém programu, je předpokládat, že nositelé práv výslovně nebo mlčky souhlasili s jejich vysíláním, přičemž tento postulát platí, pokud se má za to, že čl. 9 odst. 2 směrnice pověřuje organizaci pro kolektivní správu správou všech dotčených zájmů bez výjimky, přičemž prvním z nich je využívání nehmotného majetku, který je předmětem vlastnických práv.

39. Uspořádání a obsah tohoto ustanovení dokládají, že tomu tak skutečně je. Odstavec 1 stanoví zásadu kolektivní správy tak, že právo „udělit nebo odmítnout povolení [...] ke kabelovému přenosu [může] být vykonáváno pouze přes organizaci pro kolektivní správu“, přičemž odstavec 2 stanoví kritéria pro určení organizace, která má vykonávat tuto činnost jménem nositelů práv, kteří nepřevedli správu svých práv výslovně na určitou organizaci( ) a kteří, stejně jako nositelé práv, kteří si zvolili organizaci pro kolektivní správu, mají práva a povinnosti vyplývající ze smlouvy uzavřené mezi audiovizuální společností a společností pro kolektivní správu. Pokud je cílem systému zajistit, aby televizní společnosti respektovaly dotčená práva, nelze tento systém uspořádat jinak.

40. Jinými slovy znění článku 9 odst. 1 dokazuje, že povinná kolektivní správa se neomezuje pouze na finanční aspekty, a jak zdůrazňují švédská a italská vláda, pojem „práva“ použitý v odstavci 2 má stejný význam jako v odstavci 1.

41. Kromě toho by bylo paradoxní připustit implicitní správu práv v souvislosti s finanční náhradou, aniž bychom připustili její nevyhnutelnou podmínku: povolení přenosu, za který je poskytováno toto protiplnění.

42. Konečně, pokud by nositelé práv, kteří nepřevedou správu svých práv na konkrétní organizaci pro kolektivní správu, mohli individuálně vznést námitky proti kabelovému přenosu televizního pořadu s odvoláním na jiné důvody, než jsou důvody uvedené v kolektivních smlouvách, nebo pokud by mohli udělovat svůj souhlas k přenosům nad rámec kolektivně sjednaných podmínek, i nadále by v tomto odvětví existovala právní nejistota a právní norma Společenství by byla zbavena veškerého užitečného účinku.

E. Zvláštní případ převedení práva na třetí osoby

43. Kolektivní správa se týká výlučně práv na kabelový přenos a přiměřeného finančního protiplnění za tento přenos( ), ale nezasahuje do dalších pravomocí vlastníka, které zůstávají nedotčeny, například dispoziční pravomoci. Proto nic nebrání v postoupení této pravomoci ve prospěch třetí osoby.

44. Dvacátý osmý bod odůvodnění směrnice je z tohoto hlediska formulován velmi jasně. Uvádí se zde, že harmonizace se netýká práva udělovat povolení, ale pouze jeho výkonu, a postoupení tohoto práva je tedy možné.

45. V případě převodu práv nový nositel práv převezme práva bývalého nositele a vůči organizaci pro kolektivní správu zůstává ve stejném postavení jako bývalý nositel, a proto je třeba znovu odkázat na předchozí vysvětlení. Individuální použití práva je přípustné pouze v případě, pokud je novým nabyvatelem práv sama vysílající společnost, což je případ, na který se vztahuje článek 10 směrnice.

46. Základní zásady režimu Společenství neumožňují chápat možnost převodu práv jako prostředek, jak se vyhnout kolektivní správě. V článku 9 směrnice nejsou použity termíny tvůrci, výkonní umělci nebo výrobci, ale „nositelé“ autorského práva a práv souvisejících, přičemž otázka, zda právem disponuje jeho původní nositel, ať už autor díla, nebo ten, kdo dílo provádí, nebo nový nositel, který právo nabyl převodem, je irelevantní.

47. Řešení je stejné i v případě, že, jako je tomu v Belgii, se audiovizuální výrobci stanou nositeli práv, protože zákonodárce iuris tantum předpokládá, že výkonní umělci na ně převádějí výlučné právo k použití svých výkonů. Důvody, ze kterých vychází právní předpisy Společenství, přetrvávají.

48. V popsané situaci se problém přesouvá k určení subjektu pověřeného kolektivním výkonem práv, k němuž je však příslušný vnitrostátní soud na základě použití vnitrostátních předpisů, které provádějí směrnici.

49. Nicméně existují dvě hypotézy. První označuje práva převedená na producenty za vlastní pravomoci výkonných umělců, k jejichž správě je příslušná organizace pro kolektivní správu práv spadajících do stejné kategorie a, pokud je takových organizací více, organizace stanovená v čl. 53 odst. 2 druhém pododstavci belgického zákona ze dne 30. června 1994, který provádí článek 9 odst. 2 směrnice. Druhá hypotéza přisuzuje těmto právům stejnou povahu jako mají práva výrobců.

50. Druhá z uvedených možností by vedla k tomu, že v rámci jednoho přenosu by se objevilo několik uskupení (sdružujících výkonné umělce a producenty), avšak žádné z ustanovení směrnice takový souběh nezakazuje, protože zákonodárný orgán Společenství zvolil kolektivní výkon práv duševního vlastnictví dotčených kabelovým přenosem televizního vysílání, avšak nevyžaduje existenci jediné organizace pro kolektivní správu. V takovém případě by zde existovala práva spadající do různých kategorií, přičemž každá z nich by byla spravováno různými organizacemi, a provozovatel by byl nucen uzavřít smlouvu se všemi. Takové řešení není v rozporu s cíli směrnice, protože stanoví přesně vymezený rámec pro audiovizuální společnosti, které musí jednat s omezeným počtem partnerů, a zaručuje jednotlivým kategoriím tvůrců účinnou ochranu jejich zájmů, které si mohou, a tuto skutečnost je třeba mít na paměti, vzájemně odporovat.

51. Poslední úvahy přesahují rámec pochybností, které vyjádřil předkládající soud v předběžné otázce; navrhuji, aby na tuto předběžnou otázku bylo odpovězeno tak, že podle článku 9 odst. 2 směrnice má společnost, na kterou byla implicitně převedena kolektivní správa práv duševního vlastnictví, kromě pravomoci spravovat finanční aspekty těchto práv rovněž pravomoc rozhodovat o jejich komerčním využití prostřednictvím kabelového televizního přenosu.

VI. Závěry

52. Z výše uvedených důvodů navrhuji, aby Soudní dvůr odpověděl Cour de cassation (Belgie) takto:

„Článek 9 odst. 2 směrnice Rady 93/83/EHS ze dne 27. září 1993 o koordinaci určitých předpisů týkajících se autorského práva a práv s ním souvisejících při družicovém vysílání a kabelovém přenosu umožňuje organizaci, která je považována za oprávněnou spravovat práva nositelů, kteří správu svých práv výslovně nepřevedli na konkrétní organizaci pro kolektivní správu, udělovat povolení k použití jejich děl a výkonů.“