5)

5.1 Má se vycházet z toho, že smluvní klauzule, na základě které nese spotřebitel devizové riziko, formulovaná (jako všeobecná smluvní podmínka, kterou používá podnikatel, který je smluvní stranou, a která nebyla individuálně sjednaná) na základě informační povinnosti, která je nezbytně všeobecně stanovená v zákoně, ale v které není výslovně uvedeno, že výše splátek úvěru, které mají být placeny podle smlouvy o úvěru, může být vyšší než výše příjmů spotřebitele zjištěných v rámci posuzování úvěrové bonity provedeného podnikatelem, který je smluvní stranou, není zneužívající, tedy že je jasná a srozumitelná se zřetelem na hospodářské následky, a to i s ohledem na to, že příslušný vnitrostátní předpis vyžaduje, aby bylo riziko vymezené písemně, přičemž nestačí samotné konstatování existence rizika, jakož i s ohledem na to, že Soudní dvůr Evropské unie v bodě 74 rozsudku ve věci C-26/13 určil, že podnikatel, který je smluvní stranou, má nejen seznámit spotřebitele s rizikem, ale že je rovněž nutné, aby spotřebitel mohl na základě této informace posoudit možné významné hospodářské důsledky pro svoji osobu plynoucí z devizového rizika, které přebírá, a teda i celkové náklady svého úvěru? 5.2 Má se vycházet z toho, že smluvní klauzule, na základě které nese spotřebitel devizové riziko, formulovaná (jako všeobecná smluvní podmínka, kterou používá podnikatel, který je smluvní stranou, a která nebyla individuálně sjednaná) na základě informační povinnosti, která je nezbytně všeobecně stanovená v zákoně, ale v které není výslovně uvedeno, že výše zbývající jistiny ve kterémkoli okamžiku podle smlouvy o úvěru může být vyšší než hodnota majetku, kterým disponuje spotřebitel pro účely splácení dluhu, zjištěná v rámci posuzování úvěrové bonity provedeného podnikatelem, který je smluvní stranou, není zneužívající, tedy že je jasná a srozumitelná se zřetelem na hospodářské následky, a to i s ohledem na to, že příslušný vnitrostátní předpis vyžaduje, aby bylo riziko vymezené písemně, přičemž nestačí samotné konstatování existence rizika, jakož i s ohledem na to, že Soudní dvůr Evropské unie v bodě 74 rozsudku ve věci C-26/13 určil, že podnikatel, který je smluvní stranou, má nejen seznámit spotřebitele s rizikem, ale že je rovněž nutné, aby spotřebitel mohl na základě této informace posoudit možné významné hospodářské důsledky pro svoji osobu plynoucí z devizového rizika, které přebírá, a teda i celkové náklady svého úvěru? 5.3 Má se vycházet z toho, že smluvní klauzule, na základě které nese spotřebitel devizové riziko, formulovaná (jako všeobecná smluvní podmínka, kterou používá podnikatel, který je smluvní stranou, a která nebyla individuálně sjednaná) na základě informační povinnosti, která je nezbytně všeobecně stanovená v zákoně, ale v které není výslovně uvedeno, že 1) změny směnného kurzu nemají horní hranici, 2) skutečná možnost změny směnného kurzu, tedy, že k ní může v době platnosti smlouvy o úvěru skutečně dojít, 3) proto se výše splátek může bez omezení zvyšovat, 4) v důsledku změn směnného kurzu se může bez omezení zvyšovat nejen výše splátek, ale také částka jistiny, 5) rozsah možných ztrát je neomezený, 6) potřebná zajišťovací opatření mají omezené účinky a vyžadují soustavnou pozornost, 7) podnikatel, který je smluvní stranou, není povinný tuto pozornost zajistit, není zneužívající, tedy že je jasná a srozumitelná se zřetelem na hospodářské následky, a to i s ohledem na to, že příslušný vnitrostátní předpis vyžaduje, aby bylo riziko vymezené písemně, přičemž nestačí samotné konstatování existence rizika, jakož i s ohledem na to, že Soudní dvůr Evropské unie v bodě 74 rozsudku ve věci C-26/13 určil, že podnikatel, který je smluvní stranou, má nejen seznámit spotřebitele s rizikem, ale že je rovněž nutné, aby spotřebitel mohl na základě této informace posoudit možné významné hospodářské důsledky pro svoji osobu plynoucí z devizového rizika, které přebírá, a teda i celkové náklady svého úvěru? 5.4 Zejména s ohledem na to, že je možné či se dokonce stalo, že ve vnitrostátní judikatuře či právní úpravě byl učiněn závěr, že v případě úvěrů v cizí měně spotřebitel uzavřel smlouvu o úvěru v cizí měně z důvodu, že úroková sazba platná v posuzovaném období byla výhodnější než úroková sazba v případě úvěrů ve forintech, a zároveň v plném rozsahu nese účinky změn směnného kurzu, jakož i s ohledem na to, že je možné či se dokonce stalo, že ve vnitrostátní judikatuře či právní úpravě byl učiněn závěr, že přenesení smluvních povinností na jednu ze smluvních stran po uzavření smlouvy o úvěru, které nebylo možné předvídat, nelze hodnotit podle kritérií zneužívající povahy, jelikož důvody neplatnosti musí existovat v okamžiku uzavření smlouvy, a to i s přihlédnutím k tomu, že příslušný vnitrostátní předpis vyžaduje, aby bylo riziko vymezeno písemně, přičemž nestačí pouhé konstatování existence rizika a jeho připrání, jakož i s ohledem na to, že Soudní dvůr Evropské unie v bodě 74 rozsudku ve věci C-26/13 určil, že podnikatel, který je smluvní stranou, má nejen seznámit spotřebitele s rizikem, ale také mu musí umožnit posoudit riziko, má se vycházet z toho, že smluvní klauzule, na základě které nese spotřebitel devizové riziko, formulovaná a používaná (jako všeobecná smluvní podmínka, která nebyla individuálně sjednaná) podnikatelem, který je smluvní stranou, na základě informační povinnosti, která je nezbytně všeobecně stanovená v zákoně, ale ve které není výslovně uvedený předpokládaný vývoj změn směnného kurzu v době platnosti smlouvy (aspoň v počáteční fázi) a nejsou v ní výslovně uvedeny ani minimální a/nebo maximální hodnoty tohoto kurzu (například na základě metody výpočtu forwardového směnného kurzu a/nebo zásady úrokové parity – podle které se dá pro účely úvěrů v cizí měně velmi přesně předpovídat, že výhoda v oblasti úroků, teda skutečnost, že úroková sazba LIBOR [London Interbank Offered Rate] či EURIBOR [Euro Interbank Offered Rate] je nižší než úroková sazba BUBOR [Budapest Interbank Offered Rate], způsobí ztrátu v oblasti směnného kurzu pro spotřebitele, teda že směnný kurz měny plnění se zhorší v porovnání s směnným kurzem měny pohledávky), není zneužívající, tedy že je jasná a srozumitelná s ohledem na hospodářské následky? 5.5 Má se vycházet z toho, že smluvní klauzule, na základě které nese spotřebitel devizové riziko, formulovaná a používaná (jako všeobecná smluvní podmínka, která nebyla individuálně sjednaná) podnikatelem, který je smluvní stranou, na základě informační povinnosti, která je nezbytně všeobecně stanovená v zákoně, ale ve které není výslovně a přesně uvedeno (například vyčíslením vývoje vztahu mezi směnnými kurzy měny plnění a měny pohledávky v období, které se alespoň rovná době platnosti smlouvy uzavřené spotřebitelem, v minulosti pomocí souboru údajů či grafu) skutečné riziko pro dlužníka, které pravděpodobně vyplyne z přenesení devizového rizika na spotřebitele, není zneužívající, tedy že je jasná a srozumitelná se zřetelem na hospodářské následky, a to i s ohledem na to, že příslušný vnitrostátní předpis vyžaduje, aby bylo riziko vymezené písemně, přičemž nestačí samotné konstatování existence rizika, jakož i s ohledem na to, že Soudní dvůr Evropské unie v bodě 74 rozsudku ve věci C-26/13 určil, že podnikatel, který je smluvní stranou, má nejen seznámit spotřebitele s rizikem, ale že je rovněž nutné, aby spotřebitel mohl na základě této informace posoudit možné významné hospodářské důsledky pro svoji osobu plynoucí z devizového rizika, které přebírá, a teda i celkové náklady svého úvěru 5.6 Zejména s ohledem na to, že je možné či se dokonce stalo, že ve vnitrostátní judikatuře či právní úpravě byl učiněn závěr, že v případě úvěrů v cizí měně spotřebitel uzavřel smlouvu o úvěru v cizí měně z důvodu, že úroková sazba platná v posuzovaném období byla výhodnější než úroková sazba v případě úvěrů ve forintech, a zároveň v plném rozsahu nese účinky změn směnného kurzu, a s ohledem na to, že příslušný vnitrostátní předpis vyžaduje, aby bylo riziko vymezené písemně, přičemž nestačí samotné konstatování existence rizika a jeho připrání, jakož i s ohledem na to, že Soudní dvůr Evropské unie v bodě 74 rozsudku ve věci C-26/13 určil, že podnikatel, který je smluvní stranou, má nejen seznámit spotřebitele s rizikem, ale že je rovněž nutné, aby spotřebitel mohl riziko posoudit, má se vycházet z toho, že smluvní klauzule, na základě které nese spotřebitel devizové riziko, formulovaná a používaná (jako všeobecná smluvní podmínka, která nebyla individuálně sjednaná) podnikatelem, který je smluvní stranou, na základě informační povinnosti, která je nezbytně všeobecně stanovená v zákoně, ale ve které není výslovně a přesně uvedeno (například není výslovně vyčíslená na základě údajů z minulosti za období, které se alespoň rovná době platnosti smlouvy uzavřené spotřebitelem) výše zisků, které pravděpodobně vyplynou z úroků při uplatnění úrokové sazby BUBOR v případě úvěrů ve forintech a úrokových sazeb LIBOR nebo EURIBOR v případě úvěrů v cizí měně?