ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
48

Tato vláda uvádí, že zpochybnění obecné povinnosti uzavřít smlouvu s jediným spravujícím subjektem určeným sociálními partnery v rámci stávajících systémů doplňkového sociálního zabezpečení by mělo vážné následky, neboť by se kromě 142000 a 117476 zaměstnanců v odvětvích nemovitostí a pekárenství a cukrářství týkalo přibližně 2400000 zaměstnanců ve všech profesních oborech. Z toho by podle ní vyplynulo narušení zásady společného sdílení rizik tak, jak byla zavedena, která je obzvláště významná v rámci těchto systémů, které se vyznačují vysokým stupněm solidarity, což by ohrozilo jejich finanční rovnováhu a zároveň záruky, které stanoví. Toto zpochybnění by tedy narušilo pojistné krytí, kterého dotčení zaměstnanci požívají v současné době v rámci těchto systémů. Kromě toho by toto zpochybnění mohlo vyvolat obrovský počet sporů u vnitrostátních soudů.
32

Tuto judikaturu lze vztáhnout na věc v původním řízení, ve které na rozdíl od sporu, v němž byl vydán rozsudek Lieber (C‑292/93, EU:C:1994:241, bod 21), týkající se odškodnění náležejícího za užívání bytu, spadá určení rozsahu zákonných podmínek týkajících se zrušení spoluvlastnictví, které by mohlo vyvolat účinky vůči všem, do pravomoci soudů členského státu, na jehož území se nemovitosti dotčené ve věci v původním řízení nacházejí, jak vyplývá z judikatury citované v bodě 26 tohoto rozsudku. V případě, že by pravidla hmotného práva použitelná ve věci v původním řízení implikovala posouzení reálné rozdělitelnosti či nerozdělitelnosti těchto nemovitostí při zrušení spoluvlastnictví, by tak v rámci takového posouzení mohla vzniknout potřeba provést ověření prostřednictvím znaleckých posudků, k jejichž nařízení by měl nejlepší předpoklady soud členského státu, na jehož území se uvedené nemovitosti nacházejí.
45

Skutečností vedoucí ke vzniku takové daně z registrace vozidel, jako je daň stanovená vnitrostátními právními předpisy dotčenými ve věci v původním řízení, je sice v podstatě registrace automobilů v členském státě a tato daň tudíž představuje vnitrostátní zdanění ve smyslu článku 110 SFEU, avšak takto by ji již nebylo možno kvalifikovat, pokud by byla vybrána a nevrácena, jestliže vozidla dovezená z jiných členských států nebyla v tomto členském státě nikdy zaregistrována. Za tohoto předpokladu by byla ve skutečnosti vybrána pouze z důvodu překročení hranice členského státu, a představovala by tudíž poplatek s rovnocenným účinkem zakázaný článkem 30 SFEU.
(17)

Určení rozhodného práva by se mělo řídit místem, kde škoda vznikla, bez ohledu na zemi nebo země, ve kterých by se mohly projevit nepřímé následky. V souladu s tím by se v případech škody na zdraví nebo na majetku měla za zemi, kde škoda vznikla, považovat země, v níž byla škoda na zdraví nebo na majetku způsobena.“
18

V tomto ohledu je třeba doplnit, že § 64 odst. 2 první věta GmbHG musí být vykládán ve spojení s prvním odstavcem tohoto článku, který v zásadě stanoví, že v případě platební neschopnosti nebo předlužení společnosti jsou členové statutárního orgánu povinni podat bez zbytečného odkladu a nejpozději do tří týdnů poté, co se společnost stala platebně neschopnou anebo co bylo konstatováno její předlužení, návrh na zahájení úpadkového řízení. Ustanovení § 64 odst. 2 první věty GmbHG tak zejména umožňuje vznik osobní odpovědnosti vedení platebně neschopné nebo předlužené společnosti, které v rozporu s § 64 odst. 1 GmbHG nepodalo návrh na zahájení úpadkového řízení. Jakmile je totiž takové řízení zahájeno, poskytování a schvalování plateb jménem společnosti obvykle nadále nepřísluší vedení platebně neschopné společnosti, nýbrž jejímu insolvenčnímu správci. Z toho vyplývá, že pokud by ředitel platebně neschopné společnosti splnil svou povinnost stanovenou v § 64 odst. 1 GmbHG, neuplatnila by se sankce vyplývající v podstatě z § 64 odst. 2 první věty GmbHG.
36

Jelikož po uplynutí tří let od data vzniku celního dluhu nelze provést sdělení o novém celním dluhu, a vyvodit tak důsledky z přezkumu či kontroly provedených po propuštění zboží ve smyslu čl. 78 odst. 3 celního kodexu, měly by mít členské státy s ohledem na zásadu právní jistoty možnost omezit provádění přezkumu po uplynutí tří let od data vzniku původního celního dluhu, a to zejména tak, že pro tento přezkum stanoví promlčecí lhůtu (v tomto smyslu viz rozsudek Greencarrier Freight Services Latvia, C‑571/12, EU:C:2014:102, body 40 a 41).
19

Pokud jde dále o podobnost kolidujících označení ve smyslu čl. 8 odst. 1 nařízení č. 207/2009, Tribunál uvedl, že kolidující označení obsahují slova složená z různého počtu písmen a pocházející z různých jazyků a mají odlišnou výslovnost a odlišný počet slabik. Tribunál z toho vyvodil, že odvolací senát měl právem za to, že uvedená označení ze vzhledového ani z fonetického hlediska nejsou podobná. Naproti tomu pokud jde o pojmové hledisko, Tribunál uvedl, že kolidující označení mají stejný doslovný význam, a sice „anglický střih“. Tribunál měl však za to, že španělští spotřebitelé budou s to vnímat totožnost tohoto významu až poté, co do svého jazyka přeloží slovní označení „The English Cut“, což vylučuje, aby mezi kolidujícími označeními provedli bezprostřední pojmové sblížení. Tribunál tudíž kvalifikoval v bodě 29 napadeného rozsudku stupeň pojmové podobnosti existující mezi těmito označeními jako „nízký“.
18

Pokud jde zejména o zákon z roku 1995, který má provést směrnici do belgického právního řádu, Soudní dvůr již ve věci, v níž byl vydán rozsudek Unamar (C‑184/12, EU:C:2013:663), připustil, že za okolností souvisejících se smlouvou o obchodním zastoupení, která se týká služeb, je dána jeho pravomoc. V bodě 30 zmíněného rozsudku Soudní dvůr v tomto ohledu uvedl, že i když směrnice neupravuje situaci dotčenou v původním řízení přímo, nic to nemění na tom, že se belgický zákonodárce při provádění ustanovení směrnice do vnitrostátního práva rozhodl uplatnit stejné zacházení na smlouvy o obchodním zastoupení týkající se zboží i na smlouvy o obchodním zastoupení týkající se služeb.
26

Za takových podmínek se Ráckevei járásbíróság (okresní soud v Ráckeve) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1) Je třeba mít za to, že nabídka (devizové) transakce klientovi, která má právní formu smlouvy o půjčce v cizí měně, spočívá v nákupu deviz v okamžiku vyplacení půjčky a v prodeji deviz v okamžiku vrácení peněžních prostředků, uskuteční se prostřednictvím přepočtu částky v cizí měně na maďarské forinty [HUF] a vystavuje půjčku poskytnutou klientovi pohybům na kapitálovém trhu a z něho vyplývajícím rizikům (kurzové riziko), představuje ‚finanční nástroj‘ ve smyslu definic uvedených v čl. 4 odst. 1 bodu 2 (investiční služby a činnosti) a bodu 17 (finanční nástroje), jakož i v příloze I oddílu C bodu 4 (futures, derivátové nástroje) směrnice 2004/39? 2) Je třeba mít za to, že provádění činnosti obchodování na vlastní účet v souvislosti s finančním nástrojem uvedeným v první otázce představuje investiční službu nebo investiční činnost ve smyslu definic uvedených v čl. 4 odst. 1 bodu 6 (obchodování na vlastní účet) a příloze I oddílu A bodu 3 (obchodování na vlastní účet) směrnice 2004/39? 3) Má finanční instituce povinnost posoudit vhodnost podle čl. 19 odst. 4 a 5 směrnice 2004/39 vzhledem k tomu, že budoucí devizová transakce (futures), jež představuje investiční službu v souvislosti s finančními derivátovými nástroji, je nabízena jako součást jiného finančního produktu (půjčky) a že samotný derivátový nástroj je komplexním finančním nástrojem? Je třeba mít za to, že čl. 19 odst. 9 směrnice 2004/39 se nepoužije, jelikož s ohledem na skutečnost, že rizika vlastní půjčce a finančnímu nástroji se podstatně liší, je uvedené posouzení vhodnosti nezbytné, pokud transakce obsahuje derivátový nástroj? 4) Má samotné obejití čl. 19 odst. 4 a 5 [směrnice 2004/39] za následek neplatnost smlouvy o půjčce uzavřené mezi [společností Banif Plus Bank] a [dlužníky]?“
2.

v rámci přepravy a dovozu uvnitř Společenství převážet domácí kopytníky, je povinen to před zahájením činnosti ohlásit příslušnému orgánu. To neplatí pro podniky, které jsou povinny získat povolení podle § 15 odst. 1 nebo 3 nebo podle § 14 nařízení o nákazách ryb (Fischseuchen-Verordnung), a pro podniky, které byly registrovány či povoleny pro účely činnosti podle první věty v jiném členském státě. Příslušný orgán tyto podniky zapíše do registru a přidělí jim registrační číslo.“
51

Je třeba připomenout, že z čl. 256 odst. 1 druhého pododstavce SFEU a čl. 58 prvního pododstavce statutu Soudního dvora vyplývá, že jedině Tribunál je příslušný zjistit skutkový stav, kromě případu, kdy věcná nesprávnost jeho zjištění vyplývá z písemností ve spise, které mu byly předloženy, a dále tento skutkový stav posoudit (viz rozsudek Komise v. Aalberts Industries a další, C‑287/11 P, EU:C:2013:445, bod 47 jakož i citovaná judikatura). Takové posouzení tudíž nepředstavuje, s výhradou případu zkreslování těchto důkazů, právní otázku, která by jako taková podléhala přezkumu Soudního dvora (viz rozsudky Lafarge v. Komise, C‑413/08 P, EU:C:2010:346, bod 15, jakož i Activision Blizzard Germany v. Komise,C‑260/09 P, EU:C:2011:62, bod 51 a citovaná judikatura).
41

Co se konečně týče nepřevzetí zaměstnanců podniku Algeposa podnikem ADIF, je důležité připomenout, že Soudní dvůr již rozhodl, že nepřevzetí podstatné části zaměstnanců co do počtu a dovedností novým podnikatelem, které jeho předchůdce přidělil k výkonu stejné činnosti, nepostačuje k vyloučení existence převodu jednotky, která si zachovává svou identitu, ve smyslu směrnice 2001/13 v takovém odvětví, o jaké se jedná ve věci v původním řízení, v němž činnost spočívá především na vybavení. Jiný výklad by odporoval hlavnímu účelu uvedené směrnice, kterým je zachovat, i proti vůli nabyvatele, pracovní smlouvy zaměstnanců převodce (v tomto smyslu viz rozsudek Abler a další, C‑340/01, EU:C:2003:629, bod 37).
14

Bod 26 přílohy I C nařízení č. 1013/2006, nadepsané „Zvláštní pokyny pro vyplnění formuláře oznámení a průvodního dokladu“, zní následovně: „Blok 15 (viz příloha II část 1 body 8–10 a 14): Na řádek a) bloku 15 uveďte název země odeslání [...], tranzitu a určení nebo kódy každého státu za použití zkratek normy ISO 3166 [...]. Na řádek b) případně uveďte kódové číslo příslušných orgánů každého z těchto států a do řádku c) vepište jméno hraničního přechodu nebo přístavu, popřípadě také kódové číslo celního úřadu, který je místem vstupu do určité země nebo místem výstupu z ní. Pokud jde o země tranzitu, uveďte na řádku c) informace o místech vstupu a výstupu. Jsou-li do konkrétní přepravy zapojeny více než tři země tranzitu, uveďte odpovídající informace v příloze. V příloze popište zamýšlenou trasu mezi místy vstupu a výstupu, včetně možných náhradních tras, a to i pro případ nepředvídaných okolností.“
3

V bodech 2, 13, 14, 25 a 27 odůvodnění směrnice 2007/66 se uvádí: „(2) [Směrnice 89/665] [...] se proto v souladu s výkladem Soudního dvora [Evropské unie] [použije] pouze na zakázky, které spadají do oblasti působnosti [směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/18/ES ze dne 31. března 2004 o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek na stavební práce, dodávky a služby (Úř. věst. L 134, s. 114)], a to bez ohledu na druh zadávacího řízení či výzvy k účasti v soutěži, včetně soutěže o návrh, kvalifikačních systémů a dynamických nákupních systémů. V souladu s judikaturou Soudního dvora by měly členské státy zajistit, aby byly k dispozici účinné a rychlé prostředky nápravy vůči rozhodnutím veřejných zadavatelů a zadavatelů o tom, zda konkrétní zakázka spadá do osobní a věcné působnosti [směrnice 2004/18] [...] [...] (13) Za účelem boje proti protiprávnímu přímému zadávání zakázek, které Soudní dvůr označil za nejzávažnější porušení [unijního] práva [...] v oblasti zadávání veřejných zakázek ze strany veřejného zadavatele či zadavatele, by měly být stanoveny účinné, přiměřené a odrazující sankce. Smlouva uzavřená na základě protiprávního přímého zadání zakázky by proto měla být v zásadě považována za neúčinnou. Neúčinnost by neměla být automatická, nýbrž by měla být prohlášena nezávislým orgánem příslušným k přezkumu nebo by měla být výsledkem jeho rozhodnutí. (14) Neúčinnost je nejúčinnějším způsobem obnovení hospodářské soutěže a vytvoření nových obchodních příležitostí pro hospodářské subjekty, které byly protiprávně zbaveny možnosti zúčastnit se soutěže. [...] [...] (25) Potřeba zajistit v průběhu času právní jistotu rozhodnutí přijatých veřejnými zadavateli a zadavateli navíc vyžaduje stanovení přiměřené minimální promlčecí doby pro podání návrhu na přezkum, jehož cílem je prohlášení smlouvy za neúčinnou. [...] (27) Vzhledem k tomu, že tato směrnice posiluje vnitrostátní přezkumná řízení, zejména v případech protiprávního přímého zadávaní zakázek, měly by být hospodářské subjekty vyzvány k využívání těchto nových systémů. Vymahatelnost neúčinnosti smlouvy je z důvodu právní jistoty omezena určitou lhůtou. Účinnost těchto lhůt by měla být dodržována.“
„(23)

Tato směrnice by měla pokračovat v harmonizaci práva autora na sdělování veřejnosti. Tímto právem by se v širokém smyslu mělo rozumět veškeré sdělování veřejnosti nepřítomné v místě, ze kterého sdělování vychází. Toto právo by mělo zahrnovat jakékoli sdělování nebo přenos díla pro veřejnost po drátě nebo bezdrátově, včetně vysílání. Toto právo by nemělo zahrnovat žádné jiné úkony.
28

Podle uvedeného soudu však panují pochybnosti o správnosti takového výkladu. Pokud jde o postup při regulaci cen a kritéria pro určení výše sazeb, neobsahuje unijní právo žádnou konkrétní úpravu. Článek 13 přístupové směrnice tedy podle něj umožňuje, aby regulaci sazeb v podstatě upravovalo vnitrostátní právo. V tomto případě zákon o telekomunikacích stanoví dvoufázový postup, přičemž do působnosti tohoto článku spadá podle něj pouze první fáze, která se týká abstraktivní povinnosti odrážet náklady, a nikoli určování konkrétních sazeb. Odstavec 3 tohoto článku by mohl být podle předkládajícího soudu chápán v tom smyslu, že unijní právo zavádí vícestupňový systém pro regulaci sazeb. Nepřímé zasahování Komise do určování konkrétních sazeb je podle něj v rozporu se zásadou subsidiarity a zásadou proporcionality.
66

Jak vyplývá z odůvodnění předkládacího rozhodnutí, předkládající soud má za to, že kdyby nebylo možné v rámci pozdějšího posouzení alternativních řešení zohlednit skutečnost, že most, o který jde ve věci v původním řízení, již byl na základě povolení postaven, okamžitý výkon rozhodnutí o schválení tohoto díla by nejen vyvolal nevypočitatelné riziko pro tuto stavbu a jejího developera, které si normotvůrce patrně nepřál, ale nebyly by ani plně zohledněny hospodářské a ekologické důsledky spojené s následnou realizací alternativního řešení. Předkládající soud si tedy klade otázku, zda lze do posouzení alternativních řešení zahrnout také náklady, ekologické důsledky zejména pro stanoviště a druhy chráněné na základě směrnice o stanovištích a hospodářské důsledky spojené s odstraněním stavby, jejíž výstavba již byla povolena a která již byla uvedena do provozu.
4

Článek 6 odst. 2 až 4 směrnice o stanovištích stanoví: „2. Členské státy přijmou vhodná opatření, aby v oblastech zvláštní ochrany vyloučily poškozování přírodních stanovišť a stanovišť druhů ani k [a] vyrušování druhů, pro něž jsou tato území určena, pokud by takové vyrušování mohlo být významné ve vztahu k cílům této směrnice. 3. Jakýkoli plán nebo projekt, který s určitou lokalitou přímo nesouvisí nebo není pro péči o ni nezbytný, avšak bude mít pravděpodobně na tuto lokalitu významný vliv, a to buď samostatně, nebo v kombinaci s jinými plány nebo projekty, podléhá odpovídajícímu posouzení jeho důsledků pro lokalitu z hlediska cílů její ochrany. S přihlédnutím k výsledkům uvedeného hodnocení důsledků pro lokalitu a s výhradou odstavce 4 schválí příslušné orgány příslušného státu tento plán nebo projekt teprve poté, co se ujistí, že nebude mít nepříznivý účinek na celistvost příslušné lokality, a co si v případě potřeby opatří stanovisko široké veřejnosti. 4. Pokud navzdory negativnímu výsledku posouzení důsledků pro lokalitu musí být určitý plán nebo projekt z naléhavých důvodů převažujícího veřejného zájmu, včetně důvodů sociálního a ekonomického charakteru, přesto uskutečněn a není-li k dispozici žádné alternativní řešení, zajistí členský stát veškerá kompenzační opatření nezbytná pro zajištění ochrany celkové soudržnosti sítě NATURA 2000. O přijatých kompenzačních opatřeních uvědomí Komisi. Jestliže se na dotyčné lokalitě vyskytují prioritní typy přírodních stanovišť a/nebo prioritní druhy, pak mohou být uplatněny pouze důvody související s ochranou lidského zdraví a veřejné bezpečnosti s nesporně příznivými důsledky mimořádného významu pro životní prostředí nebo jiné naléhavé důvody převažujícího veřejného zájmu podle stanoviska Komise.“
8

Ze žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce vyplývá, že čl. 41 odst. 3 („Hospodářské a finanční předpoklady“) a čl. 42 odst. 3 („Technická nebo odborná způsobilost“) zákona o veřejných zakázkách (Publisko iepirkumu likums, Latvijas Vēstnesis, 2006, č. 65), který provádí směrnici 2004/18 do lotyšského práva, stanoví, že uchazeč může, pokud je to nezbytné pro plnění určité veřejné zakázky, využít schopnosti jiných podnikatelů bez ohledu na právní povahu vztahů, které je spojují. V tom případě musí uchazeč veřejnému zadavateli prokázat, že bude disponovat nezbytnými prostředky, a to předložením potvrzení těchto podnikatelů nebo s nimi uzavřených dohod o plnění dané zakázky.
8

Zákon z roku 2012 stanoví, že skotská vláda po uplynutí pěti let po nabytí účinnosti dotčené právní úpravy vyhodnotí účinky stanovení MCJ a předloží o tom parlamentu zprávu. Mimoto uvedený zákon stanoví, že MCJ pozbude platnosti do šesti let od nabytí účinnosti zákona, ledaže by se parlament rozhodl tento mechanismus zachovat.
14

Konkrétně § 26 řádu spolkové země Korutansko o dohledu nad nebezpečnými situacemi a o požárním dohledu (Kärntner GefahrenpolizeI- und Feuerpolizeiordnung, dále jen „dozorový řád“) stanoví: „1. Kontrola požární bezpečnosti stavebních zařízení slouží k odhalování situací, které by mohly vyvolat nebo zvýšit nebezpečí vzniku požáru a ztížit nebo znemožnit boj proti požárům a provádění záchranných opatření. 2. V rámci kontroly požární bezpečnosti je nutno běžným ohledáním zejména zjistit, a) zda jsou vlastníkem budovy (objektu) nebo oprávněným uživatelem dodržována ustanovení tohoto zákona nebo nařízení a rozhodnutí přijatá na základě tohoto zákona, nebo zda neexistují jiné nesrovnalosti v [právní úpravě v oblasti požárního dohledu]; b) zda nedošlo k poškození budovy, které by mohlo představovat riziko vzniku požáru; a c) zda nenastaly jiné okolnosti, které jsou relevantní z hlediska požární bezpečnosti nebo boje proti požárům. […] 3. [Kontrolu požární bezpečnosti] je nutno provádět s ohledem na požárně-technické riziko stavby a je třeba ji provádět a) u staveb s malým požárnětechnickým rizikem každých 15 let; b) u staveb se středním požárnětechnickým rizikem každých 9 let; c) u staveb s vysokým požárnětechnickým rizikem každých 5 let; [...]“
32

Zadruhé taková změna kvalifikace ceny uhrazené cestujícím za letenku podle toho, zda se cestující dostaví k nástupu na palubu, či nikoli, by vedla k rozdílu mezi částkou náhrady škody, o níž letecká společnost tvrdí, že vznikla z důvodu nedostavení se cestujícího k nástupu, a částkou uhrazenou při koupi letenky. V případě, že se cestující dostaví k nástupu na palubu, odpovídá tedy částka plnění ceně letenky bez DPH, zatímco částka náhrady škody tvrzené žalobkyněmi v původním řízení by odpovídala této ceně zvýšené o částku DPH, která by musela být odvedena. Neexistuje však žádná skutečnost, která by odůvodňovala, aby částka náhrady škody byla vyšší než cena uhrazená cestujícím.
24

V tomto ohledu Soudní dvůr rozhodl, že čl. 15 odst. 1 nařízení č. 44/2001 se použije za předpokladu, že jsou splněny tři podmínky, tedy zaprvé že má některá ze smluvních stran postavení spotřebitele, který jedná v rámci, o němž lze mít za to, že nespadá do jeho profesionální nebo podnikatelské činnosti, zadruhé že smlouva mezi takovýmto spotřebitelem a profesionálem či podnikatelem byla skutečně uzavřena a zatřetí že takováto smlouva spadá do některé z kategorií uvedených v odst. 1 písm. a) až c) uvedeného článku 15. Uvedené podmínky musí být splněny kumulativně, takže není-li některá ze tří podmínek splněna, nemůže být příslušnost určena podle pravidel platných ve věcech spotřebitelských smluv (viz rozsudek Kolassa, C‑375/13, EU:C:2015:37 bod 23 a citovanou judikaturu).
17

Z ustálené judikatury Soudního dvora nicméně plyne, jak podotýká i Rada, že právní zájem žalobce na podání žaloby musí existovat ve vztahu k předmětu žaloby ve fázi jejího podání, neboť jinak by žaloba byla nepřípustná. Tento předmět sporu, stejně jako právní zájem na řízení, musí přetrvávat až do vydání soudního rozhodnutí, neboť jinak by nemohlo být vydáno rozhodnutí ve věci samé, což předpokládá, že žaloba musí být s to svým výsledkem přinést prospěch účastníku řízení, který ji podal (v tomto smyslu viz rozsudek Abdulrahim v. Rada a Komise, C‑239/12 P, EU:C:2013:331, bod 61 a citovaná judikatura).
21

V bodech 38 až 44 odůvodnění uvedeného nařízení, týkajících se změny obchodních toků, je uvedeno: „2.4. Změna obchodních toků Dovoz neplnitelných plynových kapesních kamínkových zapalovačů do Unie (38) Dovoz dotčeného výrobku z ČLR poklesl v roce 1991, kdy byla opatření poprvé zavedena. Dovoz zůstal nízký i po několika postupných změnách a rozšířeních opatření v letech 1995, 1999, 2001 a 2007. (39) Dovozy zapalovačů z ČLR v období od 1. ledna 2008 do 31. března 2012 byly, pokud jde o objem, poměrně stabilní, přibližně 50 milionů kusů v letech 2008 a 2009, 70 milionů kusů v roce 2010 a 60 milionů kusů v roce 2011 a v období, o němž se podává zpráva. Sestávaly však pouze z plnitelných modelů a jednorázových (piezoelektrických) zapalovačů, na které se nevztahují platná opatření. (40) Dovoz výrobku, který je předmětem šetření, z Vietnamu se v průběhu času zvýšil. Zatímco v roce 1997 dovoz výrobku, který je předmětem šetření, z Vietnamu do Unie prakticky neexistoval, od roku 2007 došlo u výrobku, který je předmětem šetření, k rychlému nárůstu objemu dovozu. (41) V období, o němž se podává zpráva […], dovoz z Vietnamu představoval 84 % veškerého dovozu do Unie. Dovoz neplnitelných zapalovačů z Vietnamu do [U]nie jako % veškerého dovozu 2008 2009 2010 2011 RP podíl na trhu 80 % 84 % 83 % 84 % 84 % Zdroj: statistiky uvedené v žádosti Vývoz částí zapalovačů z ČLR do Vietnamu (42) Během období šetření byly části kamínkových zapalovačů vyváženy z ČLR do Vietnamu. Vietnam je nejvýznamnější vývozní destinací částí kamínkových zapalovačů z ČLR. Podle statistických údajů uvedených v žádosti vývoz částí zapalovačů z ČLR do Vietnamu od roku 1999 významně vzrostl. V roce 1999 představoval vývoz částí zapalovačů z ČLR do Vietnamu méně než 3 % celkového vývozu, zatímco v roce 2010 se stal Vietnam první vývozní destinací částí zapalovačů s podílem 26 % dovozu. Objemově by to odpovídalo zvýšení z necelých 50 milionů na 200 milionů dokončených zapalovačů. Objem výroby neplnitelných plynových kapesních kamínkových zapalovačů ve Vietnamu (43) Jelikož nešlo přihlédnout k informacím poskytnutým vietnamskými výrobci, nebylo možné získat žádné ověřitelné informace o možných úrovních skutečné výroby neplnitelných plynových kapesních kamínkových zapalovačů. 2.5. Závěr týkající se změny obchodních toků (44) Celkový pokles vývozu z ČLR do Unie a zvýšení vývozu z Vietnamu do Unie od roku 2007 a výrazné zvýšení vývozu částí zapalovačů z ČLR do Vietnamu od roku 1999, to vše představovalo změnu obchodních toků mezi ČLR a Vietnamem na jedné straně a Unií na straně druhé.“