ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
12

Oddíl 10 rozhodnutí 2019/700, nadepsaný „Navrácení podpory“, obsahuje údaje týkající se výše jednotlivých podpor, které musí vnitrostátní orgány získat zpět od jejich příjemců. Konkrétně body 223, 224 a 226 zní následovně: „(223) Pokud jde o protiprávní státní podporu ve formě daňových opatření, částka, která má být navrácena, by měla být vypočítána na základě srovnání mezi skutečně zaplacenou daní a částkou, která by měla být zaplacena, pokud by preferenční daňové zacházení neexistovalo. (224) V daném případě by orgány Spojeného království měly za účelem stanovení výše daně, která by měla být zaplacena, pokud by preferenční daňové zacházení neexistovalo, znovu posoudit daňovou povinnost subjektů využívajících dotyčná opatření za každý daňový rok, kdy měly z těchto opatření prospěch. […] (226) Výše ušlých daní s ohledem na konkrétní daňový rok by měla být vypočítána takto: – za prvé, orgány Spojeného království by měly stanovit celkový zisk příslušné společnosti za daný daňový rok (včetně zisku dosaženého u příjmů z licenčních poplatků a/nebo pasivních úroků), – na základě tohoto zisku by měly orgány Spojeného království vypočítat základ daně příslušné společnosti za daný daňový rok, – základ daně by se měl vynásobit sazbou daně z příjmů právnických osob platnou pro daný daňový rok, – orgány Spojeného království by měly odečíst daň z příjmů právnických osob, kterou dotyčná společnost s ohledem na daný daňový rok (případně) již zaplatila.“
79

Nepoužití čl. 4 odst. 1 písm. b) přílohy VII služebního řádu na situaci žalobce od data, kdy nabyl belgické státní občanství, by tedy vedlo k tomu, že by s ním bylo bez objektivního odůvodnění zacházeno příznivěji než s úředníky, kteří se sice mohli vzdát občanství státu místa svého zaměstnání, které automaticky nabyli sňatkem, avšak učinili volbu, že si je ponechají, či dokonce, jak uvedl Tribunál v bodě 87 napadeného rozsudku, že by s ním bylo zacházeno příznivěji než s rodilými Belgičany, kteří nastoupili do služebního poměru u unijního orgánu, který má sídlo v Belgii, a kteří museli splňovat přísné podmínky stanovené tímto ustanovením pro přiznání příspěvku za práci v zahraničí během celé své kariéry.
5

Body 9, 10, 35, 36 a 48 odůvodnění směrnice 2016/343 znějí: „(9) Cílem této směrnice je posílit právo na spravedlivý proces v trestním řízení stanovením společných minimálních pravidel pro některé aspekty presumpce neviny a právo být přítomen při řízení před soudem. (10) Stanovením společných minimálních pravidel pro ochranu procesních práv podezřelých a obviněných osob tato směrnice usiluje o posílení důvěry členských států v systémy trestního soudnictví jiných členských států, a tím usnadňuje vzájemné uznávání rozhodnutí v trestních věcech. Tato společná minimální pravidla mohou rovněž vést k odstranění překážek volného pohybu občanů na území členských států. […] (35) Právo podezřelé nebo obviněné osoby na to, aby byla přítomna při řízení před soudem, není právem absolutním. Za určitých podmínek by měla mít podezřelá nebo obviněná osoba možnost se tohoto práva výslovně nebo mlčky vzdát, musí to však učinit jednoznačně. (36) Za určitých okolností by mělo být možné vynést rozhodnutí o vině nebo nevině podezřelé nebo obviněné osoby i tehdy, není-li v řízení před soudem přítomna. Mohlo by tomu tak být v případě, kdy podezřelá nebo obviněná osoba byla o řízení před soudem řádně vyrozuměna a na následky nedostavení se k soudu upozorněna, přesto však se k řízení před soudem nedostavila. Skutečnost, že podezřelá nebo obviněná osoba byla vyrozuměna o řízení před soudem, by měla být chápána tak, že tato osoba byla osobně předvolána nebo byla úředně vyrozuměna o dni a místě konání uvedeného řízení jiným způsobem tak, aby si byla uvedeného řízení vědoma. Upozorněním podezřelé nebo obviněné osoby na následky nedostavení se k soudu by se mělo rozumět zejména upozornění dané osoby na to, že by rozhodnutí mohlo být vyneseno v její nepřítomnosti. […] (48) Vzhledem k tomu, že tato směrnice stanoví minimální pravidla, měly by mít členské státy možnost rozšířit práva stanovená v této směrnici s cílem poskytnout vyšší úroveň ochrany. Úroveň ochrany poskytovaná členskými státy by nikdy neměla být nižší než normy stanovené Listinou [základních práv Evropské unie] nebo [evropskou Úmluvou o ochraně lidských práv a základních svobod, podepsanou v Římě dne 4. listopadu 1950] v souladu s tím, jak je vykládají Soudní dvůr a Evropský soud pro lidská práva.“
34

Podle předkládajícího soudu by rovněž mohlo být nezbytné zohlednit při posuzování žádosti o udělení výjimky skutečnost, že byl prarodičovský pár vrácen FU na základě soudního rozhodnutí, jakož i argument ET, že obchod s exempláři narozenými v zajetí snižuje poptávku po nelegálním nákupu exemplářů odchycených z volné přírody. Předkládající soud konečně uvádí, že pokud by ET nebyla udělena výjimka, o niž žádal, jeho vlastnické právo by bylo zúženo na právo držet rodičovský pár a případně jeho potomky bez možnosti s nimi právně nakládat.
15

Podle bodu 23 odůvodnění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/29/ES ze dne 22. května 2001 o harmonizaci určitých aspektů autorského práva a práv s ním souvisejících v informační společnosti (Úř. věst. 2001, L 167, s. 10; Zvl. vyd. 17/01, s. 230): „Tato směrnice by měla pokračovat v harmonizaci práva autora na sdělování veřejnosti. Tímto právem by se v širokém smyslu mělo rozumět veškeré sdělování veřejnosti nepřítomné v místě, ze kterého sdělování vychází. Toto právo by mělo zahrnovat jakékoli sdělování nebo přenos díla pro veřejnost po drátě nebo bezdrátově, včetně vysílání. Toto právo by nemělo zahrnovat žádné jiné úkony.“
8

Článek 45b tohoto zákona zní takto: „1. Žádost o udělení povolení k pobytu pro dlouhodobě pobývajícího rezidenta – EU se zamítne, pokud bezprostředně před podáním žádosti cizinec: a. má oprávnění k přechodnému pobytu na základě povolení k pobytu na dobu určitou podle článku 14; b. má formálně omezené oprávnění k pobytu; c. pobývá na území na základě zvláštního privilegovaného právního postavení; d. pobývá na území na základě povolení k pobytu na dobu určitou podle článku 28, které nebylo uděleno podle čl. 29 odst. 1 písm. a) nebo b); e. pobývá na území na základě povolení k pobytu na dobu určitou podle článku 28, které bylo uděleno na základě čl. 29 odst. 2, a u cizince s povolením k pobytu podle článku 28, které nebylo uděleno na základě čl. 29 odst. 1 písm. a) nebo b). 2. Aniž je dotčen odstavec 1, žádost o udělení povolení k pobytu pro dlouhodobě pobývajícího rezidenta – EU lze odmítnout pouze tehdy, pokud cizinec: a. bezprostředně před podáním žádosti nepobýval na území oprávněně a nepřetržitě po dobu pěti let ve smyslu článku 8, s ohledem na odstavec 3; b. v období uvedeném v písmenu a) pobýval mimo území Nizozemska po dobu nejméně šesti po sobě jdoucích měsíců nebo celkem po dobu nejméně deseti měsíců; c. společně s rodinným příslušníkem, u kterého pobývá, nebo samostatně nemá nezávisle a dlouhodobě dostatečné prostředky k zajištění obživy; d. byl pravomocným rozsudkem odsouzen za trestný čin, za který lze uložit trest odnětí svobody v délce nejméně tří let, nebo mu bylo v této souvislosti uloženo opatření podle článku 37a Wetboek van Strafrecht [trestní zákoník]; e. představuje hrozbu pro národní bezpečnost; f. nemá dostatečné zdravotní pojištění pro sebe a pro vyživované rodinné příslušníky; nebo g. nesložil zkoušku podle čl. 7 odst. 1 písm. a) [Wet inburgering (zákon o integraci)] nebo nezískal diplom, osvědčení nebo jiný doklad podle čl. 5 odst. 1 písm. c) tohoto zákona. 3. Při výpočtu doby podle odst. 2 písm. a) se nepřihlíží k pobytu ve smyslu odstavce 1 a k pobytu ve smyslu odst. 2 písm. b), s výjimkou pobytu za účelem studia nebo odborného vzdělávání, které se započítávají polovinou svého trvání. 4. Pravidla pro použití odstavců 1 a 2 mohou být stanovena správním opatřením s obecnou působností nebo na jeho základě.“
84

Je třeba poukázat na to, že právní úprava členského státu, která by bez výjimky vyžadovala, aby vysokoškolské studijní programy byly poskytovány v úředním jazyce tohoto členského státu, by překračovala meze toho, co je nezbytné a přiměřené k dosažení cíle sledovaného touto právní úpravou, a sice ochrany a podpory tohoto jazyka. Taková právní úprava by totiž ve skutečnosti vedla k uložení absolutní povinnosti používat tento jazyk ve všech vysokoškolských studijních programech s vyloučením jakéhokoli jiného jazyka a bez zohlednění důvodů, které mohou odůvodnit, že různé vysokoškolské studijní programy budou nabízeny v různých jazycích.
43

Příslušné vnitrostátní správní a soudní orgány by totiž nebyly motivovány k tomu, aby přednostně a dostatečně rychle vyřizovaly žádosti nezletilých osob tak, aby byla zohledněna jejich zranitelnost, a mohly by tak jednat způsobem, který by ohrožoval právo na rodinný život jak rodiče s jeho nezletilým dítětem, tak tohoto nezletilého dítěte s jeho rodinným příslušníkem [obdobně viz rozsudek ze dne 9. září 2021, Bundesrepublik Deutschland (Rodinný příslušník), C‑768/19, EU:C:2021:709, bod 40 a citovaná judikatura].
77

Naproti tomu skutečnost, že nezletilé děti dotčené ve věci v původním řízení mají španělskou státní příslušnost a narodily se ve Španělsku, mohou představovat relevantní faktory, nejedná se však o faktory rozhodující. To, že dítě pochází z určitého členského státu a sdílí kulturu tohoto státu s jedním z rodičů, totiž není rozhodující pro účely stanovení místa obvyklého bydliště tohoto dítěte (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 28. června 2018, HR, C‑512/17, EU:C:2018:513, bod 52). To platí tím spíš v případě, kdy, tak jako ve věci v původním řízení, žádná skutečnost nedokládá, že by dotyčné děti byly kdy fyzicky přítomny, a to nikoliv příležitostně, na území členského státu soudu, k němuž byl návrh podán, a že by s přihlédnutím k jejich věku zde byly určitým způsobem integrovány, zejména ve školním, sociálním a rodinném prostředí.
28

Zaprvé podle ustálené judikatury Soudního dvora platí, že status občana Unie je předurčen být základním statusem státních příslušníků členských států, umožňujícím těm státním příslušníkům, kteří se nacházejí ve stejné situaci, požívat stejného právního zacházení bez ohledu na jejich státní příslušnost, aniž jsou dotčeny výjimky, které jsou v tomto ohledu výslovně stanoveny (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 20. září 2001, Grzelczyk, C‑184/99, EU:C:2001:458, bod 31, a ze dne 15. července 2021, The Department for Communities in Northern Ireland, C‑709/20, EU:C:2021:602, bod 62).
16

V tomto rozhodnutí Komise konstatovala existenci kartelové dohody, které se účastnilo několik mezinárodních výrobců nákladních vozidel, včetně společností Daimler, MAN SE a Iveco Magirus AG, co se týče na jedné straně stanovování cen a zvyšování cen brutto nákladních vozidel o hmotnosti šest až šestnáct tun („středně těžká nákladní vozidla“) nebo o hmotnosti vyšší než šestnáct tun („těžká nákladní vozidla“) v EHP a na druhé straně načasování a přenesení nákladů na zavedení emisních technologií pro středně těžká a těžká nákladní vozidla požadovaných podle norem EURO 3 až 6 jakož i přenesení nákladů na zavedení emisních technologií požadovaných podle norem Euro 3 až 6, a v důsledku toho jednání v rozporu s článkem 101 SFEU a článkem 53 Dohody o EHP. Komise měla za to, že toto protiprávní jednání trvalo od 17. ledna 1997 do 18. ledna 2011.
28

Rozhodnutím ze dne 11. dubna 2019 uložila Maďarská národní banka jako orgán dohledu společnosti HOLD povinnost, aby své zásady a postupy odměňování uvedla do souladu s požadavky zákona o kolektivním vyjednávání. Měla za to, že dividendy vyplácené přímo i nepřímo dotčeným zaměstnancům by mohly ze své podstaty vést k tomu, že by tyto osoby měly zájem na tom, aby HOLD vytvářela krátkodobé zisky, a byly by tak pobízeny k podstupování rizik, která by nebyla slučitelná s rizikovým profilem investičních fondů spravovaných společností HOLD, jakož i s jejími pravidly správy a zájmy podílníků fondu, takže způsob výplaty těchto dividend je třeba považovat za způsob, jak obejít pravidla pro odložené vyplácení odměn za výkonnost. Maďarská národní banka proto uložila společnosti HOLD pokutu.
12

Podle bodu 32 odůvodnění směrnice 2014/24: „Na veřejné zakázky zadávané ovládaným právnickým osobám by se neměly vztahovat postupy stanovené v této směrnici, pokud veřejný zadavatel ovládá dotčenou právnickou osobu obdobně, jako ovládá vlastní organizační složky, za podmínky, že ovládaná právnická osoba vykonává více než 80 % svých činností při plnění úkolů, jež jí svěřil ovládající veřejný zadavatel nebo jiné právnické osoby ovládané tímto veřejným zadavatelem, bez ohledu na příjemce plnění veřejné zakázky. Tato výjimka by se neměla týkat situací, kdy má na kapitálu ovládané právnické osoby přímou účast soukromý hospodářský subjekt, neboť v takovém případě by zadáním veřejné zakázky bez jednacího řízení získal tento soukromý hospodářský subjekt s kapitálovou účastí v ovládané právnické osobě neoprávněnou výhodu před svými konkurenty. Vzhledem ke specifickým vlastnostem veřejných subjektů, u nichž je stanovena povinná účast, jako jsou organizace zodpovědné za řízení nebo výkon některých veřejných služeb, by se toto však nemělo vztahovat na případy, kdy je účast konkrétního soukromého hospodářského subjektu na kapitálu ovládané právnické osoby povinná podle vnitrostátních právních předpisů v souladu se Smlouvami, pokud s takovou účastí není spojeno ovládání ani možnost blokovat a taková účast nezakládá rozhodující vliv na rozhodování ovládané právnické osoby. Rovněž by mělo být vyjasněno, že rozhodujícím prvkem je pouze přímá účast soukromého subjektu v ovládané právnické osobě. V případě kapitálové účasti soukromého subjektu v ovládajícím veřejném zadavateli či ovládajících veřejných zadavatelích toto nebrání zadání veřejné zakázky ovládané právnické osobě bez ohledu na postupy stanovené v této směrnici, neboť tyto účasti nemají nepříznivý vliv na hospodářskou soutěž mezi soukromými hospodářskými subjekty. Dále by mělo být vyjasněno, že veřejní zadavatelé, jako jsou veřejnoprávní subjekty, v nichž má kapitálovou účast soukromý subjekt, by měli mít možnost využít výjimky pro horizontální spolupráci. Pokud jsou tedy všechny ostatní podmínky týkající se horizontální spolupráce splněny, měla by se výjimka pro horizontální spolupráci vztahovat i na tyto veřejné zadavatele, a to za podmínky, že je smlouva uzavřena výlučně mezi veřejnými zadavateli.“
18

Rozsudkem ze dne 12. března 2019 Verwaltungsgericht (správní soud, Německo) vyhověl žalobě podané XC proti tomuto rozhodnutí generálního konzulátu a uložil Spolkové republice Německo, aby dotyčné vydala vízum za účelem sloučení rodiny. Své rozhodnutí odůvodnil tím, že podle rozsudku ze dne 12. dubna 2018, A a S (C‑550/16, EU:C:2018:248), týkajícího se sloučení rodiny rodičů s nezletilým uprchlíkem bez doprovodu, který je použitelný na opačnou situaci, jež nastala v projednávané věci a týká se sloučení rodiny dítěte a rodiče, kterému bylo přiznáno právní postavení uprchlíka, je rozhodným datem pro účely posouzení toho, zda je XC nezletilá osoba, nikoli datum podání žádosti o vízum za účelem sloučení rodiny, nýbrž datum žádosti o azyl podané otcem dotyčné osoby. Článek 4 odst. 1 [první pododstavec] písm. b) směrnice 2003/86 tedy musí být vykládán v tom smyslu, že dítě osoby usilující o sloučení rodiny musí být považováno za nezletilé, pokud bylo nezletilé v okamžiku podání žádosti o azyl osobou usilující o sloučení rodiny. Kromě toho podle Verwaltungsgericht (správní soud) rovněž v případě slučování rodin dětí není určení data rozhodného pro posouzení nezletilosti dotyčného dítěte ponecháno na posouzení členských států, nýbrž musí vyplývat z autonomního výkladu této směrnice. Uvedený soud upřesnil, že pokud by pro účely čl. 4 odst. 1 písm. b) uvedené směrnice byl datem rozhodným pro posouzení nezletilosti okamžik podání žádosti o udělení víza touto osobou, byl by zpochybněn užitečný účinek práva na sloučení rodiny a byly by porušeny zásady právní jistoty a rovného zacházení. Uvedený soud poukázal na to, že v projednávané věci podala XC svou žádost o udělení víza ve lhůtě tří měsíců, požadované judikaturou Soudního dvora v dané oblasti, ode dne, kdy bylo osobě, která je nositelem primárního práva pobytu, přiznáno právní postavení uprchlíka.
38

Dále kdyby členskému státu narození nezletilé osoby bylo na základě obdobného použití čl. 20 odst. 3 druhé věty nařízení Dublin III umožněno přijmout rozhodnutí o přemístění této osoby mimo jakékoli řízení o převzetí, vedlo by to zejména k obejití lhůty stanovené pro tyto účely v čl. 21 odst. 1 prvním pododstavci tohoto nařízení a k tomu, že by členský stát, který přiznal mezinárodní ochranu rodinným příslušníkům před narozením této nezletilé osoby, byl postaven před takové rozhodnutí o převzetí, ačkoli by o něm nebyl informován ani by nemohl uznat svou příslušnost k posouzení žádosti uvedené nezletilé osoby o mezinárodní ochranu.
59

Na druhém místě se Tribunál podle Komise nedopustil nesprávného právního posouzení, když dospěl k závěru, že autonomní region poskytl společnosti Volotea zvýhodnění prostřednictvím obou dotčených provozovatelů letišť. Jak totiž podle jejího názoru vyplývá z bodů 118, 119, 122 až 133, 135 až 139 a 144 až 151 rozsudku T‑607/17, Tribunál měl poté, co zkoumal, zda musí být chování autonomního regionu posuzováno z hlediska zásady tržně jednajícího hospodářského subjektu, za to, že tato entita jednala za účelem dosažení cílů veřejné politiky, v důsledku čehož byla vyloučena použitelnost této zásady, a zároveň měl za to, že uvedený region tím nicméně zvýhodnil společnost Volotea tím, že od ní prostřednictvím dotyčných provozovatelů letišť pořídil služby neodpovídající skutečné potřebě. Jak mimoto vyplývá z bodů 134, 135, 137, 140 až 143 a 146 uvedeného rozsudku, autonomní region nepřijal taková procesní opatření, jako je provedení zadávacího nařízení, která by mu umožnila získat tyto služby za co nejvýhodnějších podmínek.
2

Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi společností GE Aircraft Engine Services Ltd (dále jen „GEAES“) a Commissioners for His Majesty’s Revenue and Customs (daňová a celní správa, Spojené království) (dále jen „daňová správa“) ve věci dodatečného daňového výměru za období od prosince 2013 do října 2017 daně z přidané hodnoty (DPH) na výstupu, která nebyla přiznána z hodnoty nákupních poukázek, které společnost GAES nabízí svým zaměstnancům v rámci programu oceňování a odměňování, jejž zavedla.
14

Bod 14 odůvodnění nařízení Brusel IIb uvádí: „V souladu s judikaturou Soudního dvora by pojem ‚soud‘ měl být chápán široce, aby zahrnoval i správní orgány nebo další orgány, jako jsou notáři, které nebo kteří vykonávají příslušnost v určitých věcech manželských či věcech rodičovské odpovědnosti. Jakákoli dohoda schválená soudem po přezkumu ve věci samé v souladu s vnitrostátními právními předpisy a postupy by měla být uznána nebo vykonána jako ‚rozhodnutí‘. Jiné dohody, které nabývají v členském státě původu závazné právní účinky po formálním zásahu orgánu veřejné moci nebo jiného orgánu, sděleného pro tento účel členským státem Komisi, by měly mít účinky v jiných členských státech v souladu se zvláštními ustanoveními tohoto nařízení o veřejných listinách a dohodách. Toto nařízení by nemělo umožňovat volný pohyb pouhých soukromých dohod. Umožněn by však měl být volný pohyb dohod, které nejsou ani rozhodnutím ani veřejnou listinou, ale byly zaregistrovány orgánem veřejné moc k tomu příslušným. Mezi takové veřejné orgány mohou patřit notáři provádějící registraci dohod, i když vykonávají svobodné povolání.“
17

V oddíle 7.2 uvedeného rozhodnutí, nadepsaném „Vyčíslení podpory“, Komise v bodě 93 odůvodnění zejména uvedla: „Podle oddílu 4.2 sdělení o zárukách […] má Komise za to, že pro každou záruku se výše podpory rovná subvenčnímu prvku záruky, tj. výši vyplývající z rozdílu mezi úrokovou sazbou úvěru skutečně uplatňovanou díky státní záruce plus poplatek za záruku [navýšené o záruční prémii] na straně jedné a úrokovou sazbou, která by se na úvěr uplatnila bez státní záruky, na straně druhé. Komise uvádí, že z důvodu omezeného počtu připomínek k obdobným transakcím [omezeného počtu podobných transakcí] na trhu toto měřítko neposkytuje [neumožňuje] smysluplné srovnání. Komise proto použije příslušnou referenční sazbu, která činí 1000 bazických bodů s ohledem na obtíže tří fotbalových klubů a velmi nízkou hodnotu zajištění úvěrů, plus 124–149 bazických bodů jako základní sazby ve Španělsku v době opatření podpory. Každý úvěr je ve skutečnosti zajištěn zástavním právem k akciím získaným v klubech. Tyto kluby však byly v obtížích, tj. provozovaly činnost vedoucí ke ztrátě, a neexistoval žádný věrohodný plán životaschopnosti, který by prokázal, že tyto činnosti začnou svým akcionářům přinášet zisky. Ztráty klubů byly tedy zahrnuty v hodnotě akcií těchto klubů, tudíž hodnota těchto akcií jako zajištění úvěru se téměř rovnala nule. Na základě výpočtů Komise by výše podpory v posuzovaných opatřeních činila 20,381 milionu EUR v případě klubu Valencia CF (19,193 milionu EUR v rámci opatření 1 a 1,188 milionu EUR v rámci opatření 4) […] Komise provedla tyto výpočty: a) Pro opatření 1: použitá úroková sazba ve výši 6,5 % se odečte od použitelné tržní úrokové sazby ve výši 11,45 %, tj. 1000 bazických bodů pro klub Valencia CF a 145 bazických bodů jako základní sazba pro Španělsko v listopadu 2009 […] Výsledek se vynásobí úvěrem ve výši 75 milionů EUR a skutečným trváním úvěru v délce 5,17 let. Konečný výsledek činí 19,193 milionu EUR. […] d) Pro opatření 4: použitá úroková sazba ve výši 6,5 % se odečte od použitelné tržní úrokové sazby ve výši 11,45 %, tj. 1000 bazických bodů pro klub Valencia CF a 145 bazických bodů jako základní sazba pro Španělsko v listopadu 2010 […] Výsledek se vynásobí úvěrem ve výši 6 milionů EUR a zbývající dobou skutečného trvání úvěru v délce 4 roky. Konečný výsledek činí 1,188 milionu EUR.“
14

Článek 28 uvedeného nařízení, nadepsaný „Zajištění“, uvádí: „1. Členské státy nezajistí osobu pouze proto, že se na ni vztahuje řízení podle tohoto nařízení. 2. Členské státy mohou zajistit dotyčnou osobu za účelem jejího přemístění podle tohoto nařízení, existuje-li vážné nebezpečí útěku na základě posouzení každého jednotlivého případu, a pouze pokud je zajištění přiměřené a nelze účinně použít jiná mírnější donucovací opatření. 3. Zajištění musí být co nejkratší a nesmí trvat déle než po dobu, která je nezbytná k náležitému provedení požadovaných správních řízení do doby provedení přemístění podle tohoto nařízení. Pokud je osoba zajištěna podle tohoto článku, lhůta pro předložení žádosti o převzetí nebo přijetí zpět nesmí překročit jeden měsíc od okamžiku podání žádosti o mezinárodní ochranu. Členský stát, který vede řízení v souladu s tímto nařízením, požádá v těchto případech o urychlenou odpověď. Tato odpověď musí být poskytnuta do dvou týdnů od okamžiku obdržení žádosti. Není-li odpověď poskytnuta v této dvoutýdenní lhůtě, má se za to, že bylo žádosti vyhověno, což má za následek vznik povinnosti převzít nebo přijmout dotyčnou osobu zpět, včetně povinnosti zajistit její řádný příjezd. Pokud je osoba zajištěna podle tohoto článku, přemístění této osoby z dožadujícího členského státu do příslušného členského státu se provede, jakmile je to z praktického hlediska možné, a nejpozději do šesti týdnů od implicitního nebo explicitního vyhovění žádosti o převzetí či přijetí dotčené osoby zpět ze strany jiného členského státu […]. V případě, že dožadující členský stát nedodrží lhůty pro předložení žádosti o převzetí nebo přijetí zpět, nebo pokud se přemístění neuskuteční ve lhůtě šesti týdnů uvedené v třetím pododstavci, nesmí být osoba dále zajištěna. […] 4. Pokud jde o podmínky zajištění a záruky vztahující se na zajištěné osoby, použijí se na provádění přemístění do příslušného členského státu články 9, 10 a 11 směrnice [2013/33].“