Zaprvé z uvedeného vyplývá, že členský stát je oprávněn napadnout žalobou na neplatnost rozhodnutí, které Komise přijala na základě nařízení č. 1049/2001 o přístupu veřejnosti k dokumentům Evropského parlamentu, Rady a Komise a jímž se zpřístupňují fyzické nebo právnické osobě dokumenty, jež má Komise v držení a které pocházejí od tohoto členského státu, aniž by bylo třeba označit samostatné rozhodnutí Komise nevyhovět námitce členského státu proti zpřístupnění dotčených dokumentů, které by bylo jako jediné napadnutelným rozhodnutím. Zadruhé členský stát může uvádět na podporu takové žaloby veškeré žalobní důvody, jež souvisí s jedním ze čtyř případů, kdy lze podat žalobu na neplatnost, jež jsou stanoveny v článku 263 SFEU, a zejména jakýkoli žalobní důvod vycházející z porušení hmotněprávního nebo procesního pravidla, jež takový členský stát považuje za relevantní, aniž je tím dotčena skutečná relevantnost takového důvodu. Pokud jde o přípustnost žalobního důvodu vzneseného proti takovému rozhodnutí, není tudíž třeba rozlišovat podle toho, zda pravidlo, jehož porušení je tvrzeno, je stanoveno v nařízení č. 1049/2001 nebo v jiném právním nástroji.

Nic proto orgánu nezakazuje, aby zveřejnil dokumenty, ač mu nebyla podána žádná žádost v tomto smyslu, nebo aby z důvodu transparentnosti a úplnosti poskytl osobě, která podala žádost podle nařízení č. 1049/2001 o přístupu veřejnosti k dokumentům Evropského parlamentu, Rady a Komise, dokumenty, které tato osoba výslovně ve své žádosti neurčila ani na ně neodkázala.

Za těchto podmínek nemůže být porušením pravidel, jež se týkají zkoumání žádostí o přístup k dokumentům a jsou stanovena v článcích 6 až 8 nařízení č. 1049/2001, byť jím může být za určitých předpokladů dotčena legalita rozhodnutí o odepření přístupu k dokumentům, dotčena legalita rozhodnutí o zpřístupnění dokumentů. Konkrétně stran článku 6 nařízení č. 1049/2001 platí, že ač orgán nemůže zamítnout žádost pro její nedostatečnou přesnost, aniž by předtím vyzval žadatele k jejímu upřesnění, nelze orgánu důvodně vytýkat, že zpřístupnil dokumenty na základě údajně nepřesné žádosti, aniž by předtím vyzval žadatele k jejímu upřesnění. Pokud totiž žadatel nebyl vyzván k upřesnění své žádosti, nemohou se orgán, a tím spíše ani třetí osoba, důvodně dovolávat údajné neurčitosti žádosti navrhovatele. Pokud má orgán za to, že je sám schopen určit, aniž by nesl nepřiměřenou pracovní zátěž, veškeré dokumenty, jež mohou mít spojitost s určitou žádostí, ač byla formulována obecně a týká se velkého počtu dokumentů, může tento orgán proto rozhodnout o této žádosti, aniž by předem vyzval žadatele k jejímu upřesnění, a následně případně zpřístupnit veškeré určené dokumenty, a to s výhradou, že se na posledně uvedené dokumenty nevztahují výjimky, jež jsou stanoveny zejména v článku 4 nařízení č. 1049/2001.

Zadruhé, pokud jde o články 7 a 8 nařízení č. 1049/2001, je třeba uvést, že jediným cílem lhůt, jež jsou v nich stanoveny, je umožnit rychlé vyřízení žádostí o přístup k dokumentům a urychlit zpřístupnění vyžádaných dokumentů, je-li toto zpřístupnění možné. Překročením těchto lhůt není orgán zbaven pravomoci přijmout rozhodnutí a samo o sobě to nemůže vést k protiprávnosti rozhodnutí o odepření přístupu k dokumentům, jež by odůvodňovala jeho zrušení. Tato neexistence vlivu překročení výše uvedených lhůt platí tím spíše u rozhodnutí o zpřístupnění dokumentů, jelikož v takovém případě byl žadatel i přes překročení těchto lhůt, jež byly stanoveny jen v jeho prospěch, úspěšný.

(viz body 80–83, 85–87)