Pokud jde na prvním místě o cíle rozhodnutí 2015/774, z bodu 4 odůvodnění tohoto rozhodnutí vyplývá, že jeho cílem je přispět ve střednědobém horizontu k návratu míry inflace pod 2 %, ale blízko této úrovně. V tomto ohledu je nutno zdůraznit, že se autoři Smluv rozhodli vymezit prvořadý cíl měnové politiky Unie, tj. udržení cenové stability, obecně a abstraktně, bez přesného stanovení způsobu, jakým má být tento cíl po kvantitativní stránce konkretizován. Nic přitom nenasvědčuje tomu, že by konkretizace cíle udržení cenové stability, jak to činil ESCB od roku 2003, tj. jako udržení míry inflace ve střednědobém horizontu pod 2 %, ale blízko této úrovně, trpěla zjevně nesprávným posouzením a překračovala rámec stanovený Smlouvou o FEU. Jak uvedla ECB, takové řešení může být platně podloženo zejména nepřesností nástrojů pro měření inflace, existencí značných inflačních odchylek v rámci eurozóny a nutností ponechat si bezpečnostní marži na ochranu před případným rizikem deflace. Z toho plyne – jak uvádí ECB a ostatně také předkládající soud – že specifický cíl vyhlášený v bodě 4 odůvodnění rozhodnutí 2015/774 lze přiřadit k prvořadému cíli měnové politiky Unie, který vyplývá z čl. 127 odst. 1 a čl. 282 odst. 2 SFEU. Tento závěr nemůže být zpochybněn skutečností, na niž poukázal předkládající soud, a sice že PSPP má značné dopady na bilanci obchodních bank a na podmínky financování členských států eurozóny.

Z judikatury Soudního dvora vyplývá, že při určování, zda to či ono opatření spadá do měnové politiky, je třeba vycházet hlavně z cílů tohoto opatření. Relevantní jsou také prostředky, kterých takové opatření k dosažení těchto cílů využívá (rozsudky ze dne 27. listopadu 2012, Pringle, C‑370/12 , EU:C:2012:756 , body 53 a 55 , a ze dne 16. června 2015, Gauweiler a další, C‑62/14 , EU:C:2015:400 , bod 46 ).

Konkrétně – jak uvedla ECB před Soudním dvorem – transmise opatření měnové politiky ESCB do vývoje cen se uskutečňuje zejména usnadněním poskytování úvěrů hospodářství eurozóny a změnou chování hospodářských subjektů a jednotlivců v oblasti investování, spotřeby a spoření. Za účelem ovlivnění míry inflace je tedy ESCB zákonitě veden k přijímání opatření, jež mají určité dopady na reálné hospodářství a kterých by mohlo být za jiným účelem docíleno také v rámci hospodářské politiky. Zvláště když ESCB musí v zájmu udržení cenové stability usilovat o zvýšení inflace, mohou opatření, která musí ESCB přijmout, aby za tím účelem uvolnil měnové a finanční podmínky v eurozóně, znamenat působení na úrokové sazby u státních dluhopisů zejména v důsledku rozhodující úlohy těchto úrokových sazeb pro stanovení úrokových sazeb platných ve vztahu k různým hospodářským aktérům (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 16. června 2015, Gauweiler a další, C‑62/14 , EU:C:2015:400 , body 78 a 108 ). Vyloučení veškeré možnosti ESCB přijímat taková opatření, jsou-li jejich dopady předvídatelné a vědomě akceptované, by mu za těchto podmínek v praxi znemožnilo využívat prostředky, které mu Smlouvy poskytují k uskutečňování cílů měnové politiky, a mohlo by zejména v kontextu hospodářské krize, s níž se pojí riziko deflace, představovat nepřekonatelnou překážku znemožňující uskutečňování úkolu, který mu náleží dle primárního práva.

V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že čl. 127 odst. 1 SFEU mimo jiné stanoví, že aniž je dotčen jeho prvořadý cíl spočívající v udržování cenové stability, podporuje ESCB obecné hospodářské politiky v Unii a že musí ESCB jednat ve shodě se zásadami stanovenými v článku 119 SFEU. Z toho plyne, že v rámci institucionální rovnováhy nastolené ustanoveními hlavy VIII Smlouvy o FEU, jejíž součástí je nezávislost ESCB zaručená článkem 130 a čl. 282 odst. 3 SFEU, nebylo záměrem autorů Smluv provést absolutní oddělení hospodářské politiky od politiky měnové. V tomto kontextu je třeba připomenout, že opatření měnové politiky nelze stavět na roveň opatření hospodářské politiky jen z toho důvodu, že může mít nepřímé dopady, kterých lze docílit i v rámci hospodářské politiky (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 27. listopadu 2012, Pringle, C‑370/12 , EU:C:2012:756 , bod 56 , a ze dne 16. června 2015, Gauweiler a další, C‑62/14 , EU:C:2015:400 , bod 52 ). S koncepcí předkládajícího soudu, podle níž by dopady programu operací na volném trhu, které ESCB vědomě akceptoval a které pro něj byly s určitostí předvídatelné při vypracování tohoto programu, neměly být považovány za „nepřímé dopady“, se nelze ztotožnit.

Zaprvé ESCB nemůže platně nakupovat dluhopisy na sekundárních trzích za podmínek, za nichž by jeho intervence měla v praxi účinek rovnocenný přímému nákupu dluhopisů od orgánů a veřejnoprávních subjektů členských států (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 16. června 2015, Gauweiler a další, C‑62/14 , EU:C:2015:400 , bod 97 ). Zadruhé musí ESCB intervenci spojit s dostatečnými zárukami, aby tato intervence byla v souladu se zákazem měnového financování vyplývajícím z článku 123 SFEU, a ujistit se, že tento program nemůže dotyčným členským státům vzít motivaci k vedení zdravé rozpočtové politiky, jejíž zavedení je cílem tohoto ustanovení (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 16. června 2015, Gauweiler a další, C‑62/14 , EU:C:2015:400 , body 100 až 102 a 109 ). Záruky, jež musí ESCB stanovit pro dodržení těchto dvou limitů, závisejí na vlastních parametrech uvažovaného programu a zároveň na hospodářském kontextu, ve kterém je tento program přijímán a prováděn. Je-li dostatečnost těchto záruk zpochybněna, musí být poté případně ověřena Soudním dvorem.

Je třeba připomenout, že skutečnost, že zavedení programu operací na volném trhu do jisté míry usnadňuje financování dotyčných členských států, nemůže být rozhodující, neboť provádění měnové politiky znamená trvalé působení na úrokové sazby a na podmínky refinancování bank, což má nutně důsledky pro podmínky financování veřejného deficitu členských států (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 16. června 2015, Gauweiler a další, C‑62/14, EU:C:2015:400, body 108 a 110). Proto skutečnost, že lze díky takovému programu předvídat, že ESCB v následujících měsících pravděpodobně odkoupí nezanedbatelnou část dluhopisů vydaných členským státem, sice může usnadnit financování tohoto členského státu, avšak sama o sobě nevede k neslučitelnosti tohoto programu s čl. 123 odst. 1 SFEU. K tomu, aby naproti tomu nebyly členské státy připraveny o motivaci k vedení zdravé rozpočtové politiky, nemůže přijetí a uskutečnění takového programu platně vytvářet jistotu budoucího odkupu dluhopisů vydaných členskými státy, díky níž by tyto státy mohly přijmout rozpočtovou politiku, která by nebrala ohled na to, že si v případě deficitu budou muset zajistit financování na trhu, nebo by byly uchráněny před důsledky, které by s sebou mohl v tomto ohledu přinést vývoj jejich makroekonomické či rozpočtové situace (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 16. června 2015, Gauweiler a další, C‑62/14, EU:C:2015:400, body 113 a 114).

V této souvislosti je třeba zaprvé konstatovat, že z bodu 7 odůvodnění rozhodnutí 2015/774 vyplývá, že provádění PSPP je předvídáno jen do doby, než Rada guvernérů zjistí udržitelnou korekci inflačního vývoje, která bude v souladu s cílem dosáhnout míry inflace ve střednědobém horizontu pod 2 %, ale blízko této úrovně. Ačkoli byla konkrétní doba předvídatelného uplatňování PSPP několikrát prodloužena, o tomto prodloužení bylo vždy rozhodnuto bez zpochybnění této zásady, jak to potvrzuje bod 3 odůvodnění rozhodnutí 2015/2464 a bod 5 odůvodnění rozhodnutí 2017/100. Z toho plyne, že ESCB ve svých postupně vydaných rozhodnutích předvídal nákup státních dluhopisů pouze v rozsahu nezbytném k udržení cenové stability, že objem PSPP pravidelně přezkoumával a že soustavně zachovával dočasnou povahu tohoto programu.

Rozhodnutí 2015/774 tedy není s to členským státům umožnit, aby při určování své rozpočtové politiky nepřihlížely k tomu, že kontinuita uskutečňování PSPP ve střednědobém horizontu není nijak zajištěna, a že si tedy v případě deficitu budou muset zajistit financování na trhu bez možnosti využít uvolnění podmínek financování, jež může vyplývat z provádění PSPP (obdobně viz rozsudek ze dne 16. června 2015, Gauweiler a další, C‑62/14, EU:C:2015:400, body 112 a 114). Zadruhé je třeba poukázat na to, že rozhodnutí 2015/774 a pokyny zahrnují soubor záruk určených k omezení dopadů PSPP na motivaci k vedení zdravé rozpočtové politiky.

(viz body 130–134, 136, 137)