STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

PAOLA MENGOZZIHO

přednesené dne 19. září 2013 ( 1 )

Spojené věci C‑231/11 P, C‑232/11 P a C‑233/11 P

Evropská komise

proti

Siemens Österreich a další (C‑231/11 P)

Siemens Transmission & Distribution Ltd (C‑232/11 P)

Siemens Transmission & Distribution SAa

Nuova Magrini Galileo SpA (C‑233/11 P)

proti

Evropské komisi

„Kasační opravný prostředek — Hospodářská soutěž — Kartelové dohody — Trh s projekty, které se týkají plynem izolovaných spínacích přístrojů — Solidární odpovědnost za zaplacení pokuty — Oblasti spadající do pravomoci Komise a vnitrostátních soudů — Pojem podnik — Zásada osobní odpovědnosti a zásada personality trestů a sankcí — Pravomoc Tribunálu k soudnímu přezkumu v plné jurisdikci — Pravidlo ‚ne ultra petita‘ — Zásada kontradiktornosti — Zásada proporcionality a zásada rovného zacházení“

1. Všechny tři kasační opravné prostředky, které jsou předmětem těchto spojených věcí, směřují k částečnému zrušení rozsudku Tribunálu ze dne 3. března 2011, Siemens AG Österreich a další v. Komise ( 2 ) (dále jen „napadený rozsudek“). Tímto rozsudkem Tribunál částečně zrušil a následně změnil rozhodnutí Komise C (2006) 6762 final ( 3 ) (dále jen „sporné rozhodnutí“), kterým tento orgán konstatoval existenci kartelové dohody narušující hospodářskou soutěž v odvětví plynem izolovaných spínacích přístrojů (gas insulated switch gear) (dále jen „PISP“) ( 4 ), a uložil řadu pokut podnikům, které se na kartelové dohodě podílely.

2. První kasační opravný prostředek podaný Komisí ve věci C‑231/11 P vyvolává důležitou právní otázku, jejíž zodpovězení může na jedné straně ovlivnit institucionální rovnováhu mezi unijními orgány a členskými státy, protože se týká příslušných oblastí působnosti Komise a vnitrostátních soudů, a na druhé straně může mít významný dopad na praktické používání unijních právních předpisů v oblasti hospodářské soutěže Komisí. Svým kasačním opravným prostředkem Komise zpochybňuje rozsudek Tribunálu především v tom, že pokud uvedený orgán sankcionuje solidárně více osob za porušení právních předpisů v oblasti hospodářské soutěže, přiznává jí tento rozsudek pravomoc a zavazuje ji k určování vnitřních vztahů mezi spoludlužníky pokuty, kterou jim uložila (tj. tzv. vztahy vnitřní solidarity) ( 5 ), a tedy k tomu, aby každému subjektu, kterému byl solidárně uložen trest, stanovila příslušný podíl na pokutě, který má tento subjekt povinnost uhradit ( 6 ).

3. Druhý (C‑232/11 P) a třetí (C‑233/11 P) kasační opravný prostředek byly naopak podány třemi společnostmi, kterým byla uložena sankce za účast na kartelové dohodě týkající se PISP a směřují v podstatě ke zpochybnění pokut, které jim uložil Tribunál při výkonu své pravomoci k soudnímu přezkumu v plné jurisdikci.

I – Skutkové okolnosti

A – Navrhovatelky

4. Navrhovatelky ve druhém a třetím kasačním opravném prostředku v projednávané věci jsou tři společnosti, u kterých není pochyb o jejich účasti na kartelové dohodě a které během doby, ve které se kartelová dohoda uplatňovala, tj. mezi lety 1988 a 2004, byly předmětem několika složitých operací uvnitř podniku, které je třeba stručně shrnout.

5. Konkrétně navrhovatelka ve věci C‑232/11 P Siemens Transmission & Distribution Ltd (dříve Reyrolle Ltd a poté VA Tech Reyrolle Ltd, dále jen „Reyrolle“) byla mezi lety 1988 a 1998 dceřinou společností skupiny Rolls-Royce. Dne 20. září 1998 ji nabyla VA Technologie AG (dále jen „VA Technologie“), která ji dne 13. března 2001 použila jako vklad – prostřednictvím své dceřiné společnosti, kterou vlastní ze 100 %, a to společnosti VA Tech Transmission & Distribution GmbH & Co. KEG (dále jen „KEG“) – v rámci operace zaměřené na založení nové společnosti, VA Tech Schneider High Voltage GmbH (dále jen „VAS“). VAS byla původně dceřinou společností vlastněnou z 60 % společností VA Technologie a ze 40 % vlastněnou společností Schneider Electric SA (dále jen „Schneider“) ( 7 ).

6. Dvě navrhovatelky ve věci C‑233/11 P, Siemens Transmission & Distribution SA (dále jen „SEHV“) a Nuova Magrini Galileo SpA (dále jen „Magrini“) byly až do března 2001 dvěma dceřinými společnostmi ve 100% vlastnictví společnosti Schneider. K tomuto datu poskytla Schneider v rámci založení VAS dvě dotčené společnosti jako vklad ( 8 ).

7. V říjnu 2004 nabyla VA Technologie od Schneider prostřednictvím společnosti KEG celý základní kapitál ve společnosti VAS ( 9 ). Konečně v roce 2005 Siemens AG prostřednictvím své dceřiné společnosti Siemens AG Österreich (dále jen „Siemens Österreich“) získala výhradní kontrolu nad skupinou, jejíž mateřskou společností byla VA Technologie (která zahrnovala VAS, Reyrolle, SEHV, Magrini a KEG, dále jen společně „skupina VA Tech“). Po této akvizici byly VA Technologie a následně VAS sloučeny do společnosti Siemens Österreich ( 10 ).

B – Správní řízení a sporné rozhodnutí

8. Z bodů 4 až 11 napadeného rozsudku vyplývá, že v důsledku žádosti o ochranu před pokutami z března 2004 ( 11 ), ve které byla tvrzena existence protisoutěžních praktik v odvětví PISP, Komise zahájila šetření, během kterého provedla kontroly zejména v prostorách společností patřících do skupiny VA Tech, jejíž součástí byly navrhovatelky v projednávaných věcech a následně zaslala 20 společnostem, včetně navrhovatelek, oznámení námitek.

9. Dne 24. ledna 2007 přijala Komise sporné rozhodnutí. V tomto rozhodnutí Komise konstatovala, že v rámci kartelové dohody týkající se PISP se zúčastněné společnosti dohodly mimo jiné na rozdělení trhů na celosvětové úrovni ( 12 ), na stanovení cen a výměně citlivých informací. Komise rovněž konstatovala, že kartelová dohoda trvala od 15. dubna 1988 do 11. května 2004, ale že účast společností ze skupiny VA Tech na kartelové dohodě byla od prosince 2000 do dubna 2002 přerušena ( 13 ). V důsledku těchto zjištění Komise uložila společnostem zúčastněným na kartelové dohodě několik pokut.

10. Konkrétně v čl. 1 písm. m), q) a r) sporného rozhodnutí Komise konstatovala, že se společnosti Reyrolle, SEHV a Magrini podílely na protiprávním jednání od 15. dubna 1988 do 13. prosince 2000 a od 1. dubna 2002 do 11. května 2004. V článku 1 písm. p) a t) sporného rozhodnutí Komise konstatovala, že se společnosti Siemens Österreich a KEG podílely na protiprávním jednání od 20. září 1998 do 13. prosince 2000 a od 1. dubna 2002 do 11. května 2004. V článku 1 písm. n) sporného rozhodnutí Komise konstatovala, že společnost Schneider se na protiprávním jednání podílela od 15. dubna 1988 do 13. prosince 2000.

11. Podle článku 2 sporného rozhodnutí za výše uvedená protiprávní jednání uložila Komise následující pokuty: „(...) j) [Schneider]: 3600000 EUR; k) [Schneider]: solidárně s [SEHV] a [Magrini]: 4500000 EUR; l) [Reyrolle]: 22050000 EUR, z toho i) solidárně s [SEHV] a [Magrini]: 17500000 EUR, a ii) solidárně se [Siemens Österreich] a [KEG]: 12600000 EUR.“

C – Soudní řízení v prvním stupni

12. Na Tribunál se s žalobami proti spornému rozhodnutí obrátily společnosti, které byly součástí skupiny VA Tech, přičemž, jak bude uvedeno podrobněji dále, Tribunál nejprve toto rozhodnutí zrušil v částech týkajících se pokut uložených navrhovatelkám ( 14 ) a následně ho změnil při výkonu pravomoci soudního přezkumu v plné jurisdikci, přičemž pro některé pokuty stanovil rovněž podíly, které má každá společnost uhradit ve vnitřních vztazích mezi solidárními spoludlužníky ( 15 ).

13. Body 2 a 3 výroku napadeného rozsudku tedy mají následující obsah: „2) Článek 2 písm. j), k) a l) [sporného] rozhodnutí se zrušuje. 3) Za protiprávní jednání konstatovaná v čl. 1 písm. m), p), q), r) a t) [sporného] rozhodnutí se ukládají tyto pokuty: — [SEHV] a [Magrini] solidárně se [Schneider]: 8100000 EUR; — [Reyrolle] solidárně se [Siemens Österreich], [KEG], [SEHV] a [Magrini]; 10350000 EUR; — [Reyrolle] solidárně se [Siemens Österreich] a [KEG]: 2250000 EUR. — [Reyrolle]: 9450000 EUR“.

II – Řízení u Soudního dvora

14. Návrhem ze dne 13. května 2011 podala Komise kasační opravný prostředek ve věci C‑231/11 P, kterým se domáhá částečného zrušení napadeného rozsudku. Samostatnými podáními ze dne 17. května 2011 společnost Reyrolle na jedné straně a společnosti SEHV a Magrini na druhé straně podaly rovněž kasační opravný prostředek ve věci C‑232/11 P a C‑233/11 P, kterým se domáhaly částečného zrušení napadeného rozsudku.

15. Usnesením ze dne 1. července 2011 rozhodl předseda Soudního dvora o spojení těchto tří věcí pro účely písemné a ústní části řízení, jakož i pro účely rozsudku.

16. Jednání u Soudního dvora se konalo dne 2. května 2013.

III – Ke kasačnímu opravnému prostředku podanému Komisí ve věci C‑231/11 P

17. Na podporu svého kasačního opravného prostředku Komise uplatňuje sedm důvodů kasačního opravného prostředku, které všechny směřují ke zpochybnění, byť z různých hledisek, napadeného rozsudku v rozsahu, v němž v něm Tribunál uvedl, že určovat vnitřní vztahy mezi spoludlužníky pokuty uložené solidárně několika subjektům za porušení právních předpisů o hospodářské soutěži náleží výhradně Komisi, jakož i v rozsahu, v němž Tribunál při konkrétním vyvozování důsledků z tohoto principiálního tvrzení určil příslušné podíly na pokutě pro různé společnosti, kterým bylo uloženo její zaplacení.

18. Před podrobnou analýzou jednotlivých důvodů kasačního opravného prostředku uplatněných Komisí je třeba stručně připomenout základní body úvah sledované Tribunálem v částech rozsudku, které jsou předmětem kasačního opravného prostředku, jakož i následně se zabývat některými otázkami předběžné povahy týkajícími se předmětu a rozsahu kasačního opravného prostředku, což jsou otázky, jejichž zodpovězení může mít vliv na jeho přípustnost a účinnost.

A – Napadený rozsudek

19. V napadeném rozsudku Tribunál nejprve v bodech 137 až 167 uvádí důvody, které ho vedou ke zrušení sporného rozhodnutí v rozsahu, v němž se týká pokut uložených navrhovatelkám. Konkrétně se Tribunál poté, co posoudil a schválil analýzu Komise ohledně určení různých společností, kterým lze přičíst chování podniků zúčastněných na kartelové dohodě ( 16 ), zabýval otázkou výpočtu výše pokut, které mají být uloženy dotčeným společnostem ( 17 ). V napadeném rozsudku v bodech 150 a 151 Tribunál vychází z řady zásad, které vyplývají z judikatury, poté v bodech 153 až 159 provádí řadu úvah ohledně solidarity ve vnitřních vztazích mezi spoludlužníky. Právě proti těmto úvahám výslovně směřuje kasační opravný prostředek Komise.

20. Tribunál zejména uvádí, že ze zásady personality trestů a sankcí vyplývá, že každá společnost musí mít možnost vyvodit z rozhodnutí, které jí ukládá solidární zaplacení pokuty s jednou nebo více jinými společnostmi, výši podílu, který musí uhradit ve vztahu k jejím solidárním spoludlužníkům, jakmile bude pohledávka Komise uspokojena. Za tímto účelem musí Komise upřesnit období, během kterých jsou dotyčné společnosti (spolu)odpovědné za protiprávní jednání podniků, které se účastnily kartelové dohody a případně stupeň odpovědnosti uvedených společností za tato jednání. Tribunál dále konstatuje, že pojem „solidarita při placení pokut“ je autonomním pojmem unijního práva, který je třeba vykládat s ohledem na cíle práva hospodářské soutěže ( 18 ).

21. V této souvislosti způsobuje podle Tribunálu rozhodnutí, kterým Komise více společnostem ukládá solidární zaplacení pokuty, všechny účinky, které se podle práva vážou k právnímu režimu pokut v právu hospodářské soutěže, a to jak ve (vnějších) vztazích mezi věřitelem a solidárními spoludlužníky, tak ve (vnitřních) vztazích mezi solidárními spoludlužníky. Je tedy výlučně věcí Komise, aby v rámci výkonu své pravomoci ukládat pokuty na základě čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 ( 19 ) určila příslušný podíl různých společností na částkách, jejichž solidární zaplacení jim bylo uloženo, jelikož byly součástí téhož podniku a tato úloha nemůže být ponechána vnitrostátním soudům ( 20 ).

22. Není-li v rozhodnutí Komise uvedeno, že některé společnosti jsou v porovnání s jinými více odpovědné za účast podniku, kterého jsou nebo byly součástí, na protiprávním jednání za určité období, je třeba mít podle Tribunálu za to, že tyto společnosti mají stejnou odpovědnost, a tedy stejný podíl na částkách, které jsou jim uloženy k solidárnímu zaplacení ( 21 ).

23. Poté, co Tribunál nastínil právní režim solidárního závazku v oblasti pokut za porušení unijních právních předpisů o hospodářské soutěži, identifikuje v bodech 161 až 165 napadeného rozsudku ve vztahu k projednávané věci tři hlediska protiprávnosti při určování pokut Komisí ( 22 ). S ohledem na to, že Komise proto porušila zásadu personality trestů a sankcí, Tribunál částečně zrušuje článek 2 sporného rozhodnutí, jak bylo uvedeno v bodě 2 výroku rozsudku, uvedeném v bodě 13 výše.

24. Dále Tribunál v bodech 236 až 264 napadeného rozsudku při výkonu své pravomoci soudního přezkumu v plné jurisdikci mění sporné rozhodnutí. V tomto ohledu je dostačují v daném kontextu uvést, že kromě toho, že Tribunál stanovil výše pokut, které musejí žalobkyně v prvním stupni solidárně zaplatit Komisi, v bodech 245, 247, 261 a 263 určil konkrétně podíl na pokutě, který musí každá společnost uhradit ve vnitřních vztazích mezi spoludlužníky. Tribunál toto určení založil výslovně na úvahách, které provedl v bodech 158 a 159 napadeného rozsudku (které byly shrnuty výše v bodě 22), přičemž stanovil, že není-li ve sporném rozhodnutí uveden stupeň odpovědnosti každé společnosti, pokuta musí být společnostmi, kterým bylo uloženo její solidární zaplacení, uhrazena rovným dílem.

B – K předmětu kasačního opravného prostředku

25. V rámci svého kasačního opravného prostředku Komise výslovně uvádí, že kasační opravný prostředek, který podala, směřuje výhradně proti bodům 153 až 159 napadeného rozsudku (které byly shrnuty v bodech 20 až 22 výše), jakož i proti následnému určení podílu na pokutě, který musí každá společnost uhradit ve vnitřních vztazích mezi solidárními spoludlužníky, které provedl Tribunál v bodech 245, 247, 262 a 263 napadeného rozsudku na základě těchto úvah. Vymezení předmětu kasačního opravného prostředku Komise na tyto dva aspekty napadeného rozsudku je ostatně potvrzeno zněním jejích návrhů ( 23 ).

26. Nicméně je třeba konstatovat, že ani úvahy týkající se úpravy vnitřní solidárnosti uvedené v bodech 153 až 159 napadeného rozsudku, ani důsledky, které Tribunál na základě těchto úvah vyvozuje v bodech 245, 247, 262 a 263 napadeného rozsudku, pokud jde o nové stanovení výše pokut při výkonu své pravomoci soudního přezkumu v plné jurisdikci, se formálně neodrážejí ve výroku napadeného rozsudku, jak ostatně připouští sama Komise. Jak vyplývá z předchozího bodu 13, výrok napadeného rozsudku neobsahuje žádný výslovný odkaz na stanovení podílu na pokutě, který musí uhradit každá společnost, které bylo uloženo solidární zaplacení pokuty.

27. Mimoto úvahy rozvinuté Tribunálem v bodech 153 až 159 napadeného rozsudku nejsou dle mého názoru ani přímo základem částečného zrušení sporného rozhodnutí, o kterém bylo rozhodnuto v bodě 2 výroku. Tři hlediska protiprávnosti identifikovaná Tribunálem v bodech 161 až 165 napadeného rozsudku ( 24 ), která Komise u Soudního dvora nenapadla, se totiž týkají porušení zásady personality trestů v souvislosti s otázkami týkajícími se vnějšího aspektu solidarity společností, kterým byla uložena povinnost zaplatit pokutu, tj. jejich odpovědnosti za zaplacení pokuty Komisi, a nikoli s otázkami týkajícími se vnitřních vztahů mezi nimi, jakožto solidárními spoludlužníky pokuty ( 25 ). Přestože, jak bude podrobně ukázáno dále, tyto vnitřní vztahy tvoří jistě základ pro stanovení konkrétních podílů Tribunálem v bodech 245, 247, 262 a 263 napadeného rozsudku, úvahy vyjádřené v bodech 153 až 159 napadeného rozsudku se jeví jako jakési obiter dictum v analýze Tribunálu, které vede k částečnému zrušení sporného rozhodnutí podle bodu 2 výroku napadeného rozsudku. Nesouhlasím proto s tvrzením Komise, podle kterého tyto úvahy představují hlavní důvody, na kterých se zakládá toto částečné zrušení, a to nezávisle na skutečnosti, že Tribunál v bodě 160 napadeného rozsudku vytkl Komisi, že nezohlednila „výše uvedené zásady“.

28. S ohledem na tyto úvahy je třeba učinit závěr, že i v případě, že by Soudní dvůr tím, že by kasačnímu opravnému prostředku podanému Komisí vyhověl v plném rozsahu tak, že by zrušil body rozsudku, proti kterému směřuje, výrok rozsudku by se v každém případě formálně nezměnil. Takováto situace vyvolává řadu otázek, které si zaslouží podrobnější analýzu.

1. K nezbytnosti existence právního zájmu Komise na podání kasačního opravného prostředku

29. Zaprvé v případě, kdy navrhovatel nemůže prostřednictvím kasačního opravného prostředku dosáhnout zrušení výroku napadeného rozsudku, vyvstává otázka jeho právního zájmu na podání kasačního opravného prostředku. V této souvislosti nemohu než zdůraznit, že judikatura zdaleka není jednotná v otázce, zda je nezbytné, aby orgán nebo obecně privilegovaný navrhovatel, jako je Komise, prokázal existenci právního zájmu na podání kasačního opravného prostředku proti rozsudku Tribunálu před Soudním dvorem.

30. Z prvního přístupu judikatury, který vyplývá z rozsudku ve věci Anic Partecipazioni ( 26 ), totiž jednoznačně vyplývá, že nezávisle na skutečnosti, zda byly či nebyly účastníky sporu v prvním stupni, „orgány Společenství nemusí (…) prokazovat žádný zájem, aby mohly podat opravný prostředek proti rozsudku Tribunálu“ ( 27 ). Toto principiální tvrzení, jehož základem je ustanovení třetího pododstavce článku 56 statutu Soudního dvora ( 28 ), bylo poté doslovně převzato do následujících rozsudků Soudního dvora ( 29 ), z nichž jeden vynesl velký senát ( 30 ).

31. V několika dalších rozsudcích nicméně Soudní dvůr, u něhož byl podán kasační opravný prostředek proti rozsudku Tribunálu, analyzoval existenci požadavku právního zájmu na podání kasačního opravného prostředku u privilegovaných navrhovatelů a konkrétně u Komise, přičemž dokonce některé kasační opravné prostředky prohlásil částečně za nepřípustné z důvodu nedostatku právního zájmu tohoto orgánu na podání opravného prostředku ( 31 ).

32. Mezi dvěma výše uvedenými přístupy judikatury se však přikláním k prvnímu. Na jedné straně se mi totiž rozsudky, které sledují tento přístup, zdají být na rozdíl od druhého přístupu jasnou volbou Soudního dvora, kterou později potvrdil rozsudek velkého senátu. Na druhé straně mám za to, že obdobně tomu, co je stanoveno v oblasti žaloby na neplatnost, která podle ustálené judikatury může být podána privilegovanými navrhovateli, aniž by museli prokazovat právní zájem na jejím podání ( 32 ), výhodnější zacházení s těmito navrhovateli v oblasti kasačního opravného prostředku proti rozhodnutí Tribunálu může mít svůj účel ve zvláštním postavení, které zaujímají v rámci unijního právního řádu, které může odůvodňovat, že jim byla přiznána legitimace podávat kasační opravné prostředky nezávisle na prokázání právního zájmu na podání kasačního opravného prostředku ( 33 ).

33. Tento účel se ostatně odráží v ustanoveních druhého a třetího pododstavce článku 56 statutu, která stanoví pro unijní orgány a členské státy výjimku z podmínek pro podání kasačního opravného prostředku za účelem usnadnění jeho podávání. To nicméně neznamená, jak se ostatně ukáže také v následujícím bodě, že tito navrhovatelé mají neomezenou možnost podání kasačních opravných prostředků proti rozsudkům Tribunálu u Soudního dvora ( 34 ).

2. K účinkům případného vyhovění kasačnímu opravnému prostředku na výrok napadeného rozsudku

34. Zadruhé a nezávisle na otázce právního zájmu na podání kasačního opravného prostředku je třeba si v situaci, jako je situace uvedená v předchozím bodě 28, položit otázku, v jakém rozsahu je možné podat kasační opravný prostředek i jako privilegovaný navrhovatel, který směřuje ke zrušení částí odůvodnění rozsudku, aniž by zrušení mělo formální dopad na jeho výrok. Podle judikatury musí být totiž kasační opravný prostředek proti bodům odůvodnění, které nemají žádný vliv na výrok napadeného rozsudku, zamítnut jako neúčinný ( 35 ). Ostatně právě s ohledem na předcházení podávání kasačních opravných prostředků, jejichž předmětem je výhradně zpochybnění odůvodnění rozsudku Tribunálu, byl stanoven článek 169 nového jednacího řádu Soudního dvora ( 36 ). Dále možnost domáhat se u Soudního dvora nahrazení odůvodnění podléhá na základě judikatury velmi přísným omezením ( 37 ).

35. Nicméně mám za to, že v projednávaném případě není možné se domnívat, že kasační opravný prostředek směřuje proti bodům odůvodnění, které nemají vliv na výrok napadeného rozsudku. Jak bylo uvedeno výše v bodě 25, i když kasační opravný prostředek Komise směřuje výhradně proti právním úvahám obsaženým v odůvodnění rozsudku, jakož i proti příslušným důsledkům, které Tribunál z těchto úvah pro daný případ vyvodil – úvahy a důsledky, které se výslovně neodráží ve výroku napadeného rozsudku tak, že vyhovění kasačnímu opravnému prostředku by nutně neznamenalo formální změnu uvedeného výroku – domnívám se, že jak dotčené úvahy tak příslušné důsledky, ačkoli nejsou výslovně vyjádřeny v jeho výroku, tvoří nedílnou součást právního řešení formulovaného v napadeném rozsudku ( 38 ), a proto představují nezbytný prvek pro znění a výklad tohoto rozsudku a především jeho výroku.

36. Pokud totiž výrok rozsudku v bodě 3 stanoví, že různým společnostem je uloženo „solidární“ zaplacení pokut – jak byly nově stanoveny Tribunálem – nemůže být vykládán odděleně od toho, co je stanoveno v bodech 245, 247, 262 a 263 napadeného rozsudku, ve kterých Tribunál stanovil část, kterou musí každá společnost, která je solidárním spoludlužníkem pokuty, zaplatit v rámci vnitřních vztahů s dalšími solidárními spoludlužníky. Třebaže v projednávaném případě výrok neobsahuje výslovný odkaz na vnitřní rozdělení pokuty mezi solidární spoludlužníky, solidární odpovědnost společností stanovenou Tribunálem nelze než chápat s ohledem na to, co je stanoveno ve výše uvedených bodech napadeného rozsudku, které mají výslovně a nezbytně svůj základ v právních úvahách učiněných Tribunálem v bodech 153 až 159 napadeného rozsudku, a nelze je proto od nich oddělit.

37. V této souvislosti je třeba dále připomenout, že z judikatury vyplývá, že výrok rozsudku musí být vykládán s ohledem na odůvodnění, ze kterého vyplývá a které představuje jeho nezbytnou oporu v tom smyslu, že odůvodnění je nezbytné pro určení přesného významu toho, co je stanoveno ve výroku ( 39 ).

38. Kromě toho podle judikatury platí, že odůvodnění napadeného rozsudku, které představuje nezbytný základ výroku, a proto je od něho neoddělitelné, se stává věcí pravomocně rozsouzenou ( 40 ) a Komise má povinnost ho respektovat, protože je nezbytné pro stanovení přesného významu výroku rozsudku ( 41 ). Proto jak tvrdí Komise, části napadeného rozsudku, které jsou předmětem kasačního opravného prostředku a které se týkají její pravomoci určovat vnitřní vztahy mezi solidárními spoludlužníky pokuty, mohou nabýt právní moci a zavazovat Komisi při jejím budoucím praktickém uplatňování sankcí v oblasti hospodářské soutěže.

39. Závěrem se s ohledem na předchozí úvahy domnívám, že opravný prostředek Komise je přípustný, ale neúčinný ( 42 ) v rozsahu, v němž směřuje ke zrušení bodu 2 výroku napadeného rozsudku. Jak bylo uvedeno výše v bodě 27, úvahy obsažené v bodech 153 až 159 napadeného rozsudku, proti kterým výslovně směřuje kasační opravný prostředek, totiž nejsou základem zrušení článku 2 sporného rozhodnutí, takže i v případě, že by Soudní dvůr tím, že by vyhověl opravnému prostředku Komise, zrušil tyto body rozsudku, nemělo by to žádný vliv na bod 2 výroku tohoto rozsudku.

40. Domnívám se naopak, že kasační opravný prostředek Komise je přípustný a účinný v části, v níž směřuje ke zrušení bodu 3 výroku napadeného rozsudku. Jak totiž vyplývá z úvah rozvinutých v předchozích bodech 35 až 38, případné vyhovění tomuto návrhu Soudním dvorem a následné zrušení určení podílů na pokutě provedeného Tribunálem při výkonu jeho pravomoci soudního přezkumu v plné jurisdikci by mělo vliv na výklad přesného významu toho, o čem rozhodl Tribunál v bodě 3 výroku napadeného rozsudku. V tomto kontextu je třeba rozhodnout také o přípustnosti a účinnosti návrhu Komise podaného podpůrně, kterým se domáhá zrušení napadeného rozsudku v rozsahu, v němž v bodech 153 až 159 potvrzuje, že tomuto orgánu přísluší určovat podíly spoludlužníků na zaplacení pokuty, protože toto tvrzení představuje nezbytný a neoddělitelný základ určení příslušných podílů v bodě 3 výroku rozsudku, jehož zrušení je navrhováno.

41. Z toho vyplývá, že další analýza kasačního opravného prostředku Komise se omezí na tyto dva aspekty, a sice určení podílů na pokutě učiněné Tribunálem při výkonu pravomoci soudního přezkumu v plné jurisdikci a právní úvahy učiněné v bodech 153 až 159 napadeného rozsudku v rozsahu, v němž tyto úvahy představují nezbytný a neoddělitelný základ tohoto určení.

C – K meritu kasačního opravného prostředku

1. K prvnímu důvodu kasačního opravného prostředku týkajícímu se nesprávného právního posouzení při výkladu článku 23 nařízení č. 1/2003 ohledně příslušného rozsahu pravomocí Komise a vnitrostátních soudů

42. Komise tvrdí, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení při výkladu článku 23 nařízení č. 1/2003, protože tím, že v napadeném rozsudku stanovil, že Komise musí určit příslušné podíly solidárních spoludlužníků na zaplacení pokuty uložené za porušení unijních pravidel v oblasti hospodářské soutěže, na ni přenesl pravomoci a uložil jí povinnosti, které jdou nad rámec toho, co je nezbytné ke stíhání porušení těchto pravidel, čímž způsobil újmu právním řádům členských států. Podle Komise spadá určování vnitřních vztahů mezi spoludlužníky, včetně případných regresních nároků mezi nimi, do oblasti působnosti práva členských států, a vyřešení případných sporů je proto v pravomoci vnitrostátních soudů.

43. První důvod projednávaného kasačního opravného prostředku vyvolává otázky týkající se rozdělení pravomocí mezi unijní orgány, konkrétně Komisí a členskými státy, konkrétně vnitrostátními soudy, jakož i otázky týkající se příslušné oblasti působnosti unijního práva a práva členských států.

44. V této souvislosti je vhodné připomenout, že Tribunál na základě úvah učiněných v bodech 153 až 156 napadeného rozsudku v bodě 157 napadeného rozsudku uvedl, že je výlučně věcí Komise, aby v rámci výkonu své pravomoci ukládat pokuty na základě čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 určila příslušný podíl různých společností na částkách, jejichž solidární zaplacení jim bylo uloženo, jelikož byly součástí téhož podniku a tato úloha nemůže být ponechána vnitrostátním soudům, jak již bylo uvedeno v předchozích bodech 21 a 22. Z bodů 158 a 159 napadeného rozsudku nicméně vyplývá, že není-li v rozhodnutí Komise uvedeno, že některé společnosti jsou v porovnání s jinými více odpovědné, je třeba mít za to, že tyto společnosti mají stejnou odpovědnost, a tedy stejný podíl na částkách, které jsou jim uloženy k solidárnímu zaplacení.

45. Vzhledem k tomu je třeba nejprve poukázat na to, že ačkoli Komise ve svém kasačním opravném prostředku několikrát uvádí, že Tribunál jí uložil „povinnost“ stanovit vnitřní vztahy solidarity mezi solidárními spoludlužníky pokuty ( 43 ), podmínky rozsudku Tribunálu ohledně uložení nebo neuložení skutečné povinnosti v tomto ohledu nejsou ve skutečnosti zcela jasné. Ačkoli výrazy použité v bodě 153 ( 44 ) zdá se předpokládají existenci takové povinnosti, použití výrazu „je věcí Komise“ ( 45 ) v bodě 157 ponechává otevřené pochybnosti o záměru Tribunálu uložit tomuto orgánu skutečnou povinnost, a to tím spíše, že nevykonání této pravomoci v každém případě v systému navrženém Tribunálem nevede ke zrušení rozhodnutí, ale vede spíše k automatickému uplatnění pravidla, podle kterého se odpovědnost (a tedy podíl na pokutě) považuje za rozdělenou rovným dílem mezi spoludlužníky.

46. Vzhledem k tomu je nepochybné, že v systému navrženém Tribunálem je Komisi přiznána výlučná pravomoc provádět toto určení, s následným vyloučením pravomoci vnitrostátních soudů. Mimoto v uvedeném systému může být tato pravomoc v zásadě vykonávána v každém případě, ve kterém Komise uloží více osobám solidární zaplacení pokuty za porušení právních předpisů v oblasti hospodářské soutěže, přičemž není-li tato pravomoc vykonána, použije se pravidlo rozdělení odpovědnosti a pokuty rovným dílem.

47. S ohledem na tyto předpoklady je třeba analyzovat první důvod kasačního opravného prostředku.

a) K pravomoci Komise

48. Je třeba nejprve připomenout, že na základě zásady svěření pravomocí jedná Unie výhradně v mezích pravomocí svěřených jí členskými státy ve Smlouvách k dosažení cílů stanovených ve Smlouvách (čl. 5 odst. 2 první věta SEU). Pravomoci, které nejsou Smlouvami Unii svěřeny, náležejí členským státům (čl. 4 odst. 1 a čl. 5 odst. 2 druhá věta SEU). Konkrétně podle čl. 3 odst. 1 písm. b) SFEU má Unie výlučnou pravomoc při stanovení pravidel hospodářské soutěže nezbytných pro fungování vnitřního trhu.

49. Výkon pravomocí Unie je založen na zásadě proporcionality, podle které obsah a forma činnosti Unie nesmí překročit rámec toho, co je nezbytné pro dosažení cílů Smluv. Unijní orgány mají povinnost tuto zásadu uplatňovat (čl. 5 odst. 4 SEU). Mimoto každý orgán jedná v mezích pravomocí svěřených Smlouvami (čl. 13 odst. 2 první věta SEU).

50. Právní základ pravomoci svěřené Komisi postihovat porušování unijních předpisů v oblasti hospodářské soutěže se nachází v čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003, který byl přijat na základě článku 103 SFEU (bývalý článek 83 ES). Z odstavce 2 písm. a) tohoto článku vyplývá, že pravomoc svěřená Unii ukládat pokuty má za cíl zajistit dodržování zákazů podle ustanovení SFEU o hospodářské soutěži. Soudní dvůr dále upřesnil, že cílem dotčeného ustanovení je konkrétně zajistit účinnost kontroly nad kartelovými dohodami a zneužíváními dominantního postavení ( 46 ).

51. Pravomoc ukládat pokuty podnikům, které úmyslně nebo z nedbalosti poruší články 101 SFEU a 102 SFEU, je pravomoc Komise, která vyplývá z ustanovení Smlouvy ( 47 ). Tato pravomoc představuje jeden z prostředků svěřených Komisi k tomu, aby mohla plnit úkol dohledu, který jí svěřuje unijní právo ( 48 ), jakož i svoji roli orgánu, který odpovídá za provádění a orientaci unijní politiky v oblasti hospodářské soutěže ( 49 ).

52. Konkrétně není možnost Komise uložit solidární zaplacení pokuty subjektům, které se v rámci hospodářské jednotky, která tvoří podnik, přímo nebo nepřímo podílely na protiprávním jednání, výslovně stanovena žádným unijním předpisem v oblasti hospodářské soutěže. Tato možnost byla nicméně Komisi přiznána judikaturou, protože mechanismus solidarity je doplňkový právní nástroj, který vyplývá z nezbytnosti zajistit účinnost její činnosti směřující k zajištění účinnosti provádění unijních předpisů v oblasti hospodářské soutěže, jakož i potlačení jejich porušování ( 50 ). Mechanismus solidarity totiž rozšířením okruhu osob, u kterých se Komise může domáhat nedílného zaplacení pokuty, podporuje účinné uplatnění sankce, přičemž snižuje riziko platební neschopnosti a podvodných transakcí zaměřených na obcházení jejího zaplacení, podílí se proto, jak bylo ostatně uvedeno v bodě 151 napadeného rozsudku, na cíli odrazení, který směřuje k zajištění toho, aby podniky dodržovaly unijní pravidla v oblasti hospodářské soutěže ( 51 ).

53. Pravomoc postihovat více osob náležejících k témuž podniku za porušení unijních předpisů v oblasti hospodářské soutěže uložením (externího) závazku solidarity mezi nimi tudíž spadá dle mého názoru nepochybně do sankční pravomoci Komise, jak je upravena v čl. 103 odst. 2 písm. a) SFEU a upřesněna v čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003, což ostatně není v projednávané věci sporné.

54. Pokud jde konkrétně o stanovení vztahů takzvané vnitřní solidarity, uvádím, že ani ze znění ani z účelu čl. 103 odst. 2 písm. a) SFEU a čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 nevyplývá žádná skutečnost, která by bránila Komisi v tom, aby v rámci výkonu své pravomoci ukládání pokut podnikům za porušení pravidel hospodářské soutěže určovala podíl, který musí každý spoludlužník, kterému bylo uloženo solidární zaplacení pokuty, uhradit, a to v rozsahu, v jakém to Komise považuje v konkrétním případě za nezbytné k zajištění dosažení cíle, na který je omezen výkon pravomoci ukládat sankce, tedy zajištění dodržování zákazů stanovených unijními předpisy v oblasti hospodářské soutěže. Proto v mezích toho, co je nezbytné k dosažení tohoto cíle, nelze dle mého názoru Komisi teoreticky upřít, v rámci její pravomoci ukládat sankce, pravomoc určovat vnitřní rozdělení pokuty mezi solidární spoludlužníky ( 52 ).

55. V některých případech je tak určení podílů pro dlužníky, kterým bylo uloženo solidární zaplacení pokuty, podle mého názoru nezbytné ve vztahu k potřebám týkajícím se dodržování zásad, jako je zásada právní jistoty nebo zásada personality trestů, jako například v případě – který je podrobněji analyzován v rámci třetího důvodu kasačního opravného prostředku ( 53 ) – ve kterém hospodářská jednotka, která se dopustila protiprávního jednání, v okamžiku přijetí rozhodnutí již neexistuje ve formě, ve které existovala v době, kdy došlo k protiprávnímu jednání a Komise má v úmyslu v rámci své diskreční pravomoci uložit za toto protiprávní jednání solidární sankci právnickým osobám, které již nejsou spojeny hospodářsky, organizačně ani právně tak, aby to odůvodňovalo jejich příslušnost ke stejnému podniku ve smyslu hospodářské soutěže.

56. Vzhledem k výše uvedenému se nicméně domnívám, že nelze mít za to, že Komisi náleží určovat systematickým způsobem vnitřní vztahy mezi solidárními spoludlužníky pokuty, a tím méně, že podléhá povinnosti tak činit. Obvykle a s výjimkou zvláštních případů totiž takové určování nesdílí účel obdobný tomu, který je uveden v předchozím bodě 52, který odůvodňuje zavedení vazeb vnější solidarity. Jakmile je pokuta zaplacena jednou z osob, které tvoří podnik a kterým byla solidárně uložena, a jakmile je tedy zajištěn konkrétní výběr sankce stanovené za porušení unijních předpisů v oblasti hospodářské soutěže, cílů zajištění účinného použití těchto předpisů a odrazení od budoucích porušení, které charakterizují sankční pravomoc svěřenou Komisi, je obvykle dosaženo, takže stanovování vztahů vnitřní solidarity mezi solidárními spoludlužníky pokuty se nezdá být obecně nezbytné k dosažení těchto cílů.

57. V tomto ohledu je třeba také připomenout, že jak je soustavně uváděno v judikatuře, unijní právo hospodářské soutěže se týká činností podniků ( 54 ), kterým jsou určeny unijní předpisy o hospodářské soutěži. Tyto předpisy proto v zásadě neupravují vztahy mezi subjekty, které tvoří podnik.

58. Mimoto je z praktického hlediska třeba poznamenat, že zavedení obecné povinnosti Komise stanovovat v každém případě podíl odpovědnosti právnických osob, které jsou součástí hospodářské jednotky, která se dopustila protiprávního jednání, kterým bylo uloženo solidární zaplacení příslušné pokuty, by mohlo výrazně zpomalit šetření Komise, čímž by byla ohrožena účinnost provádění unijních právních předpisů v oblasti hospodářské soutěže ( 55 ), na kterou je právě zaměřen, jak bylo uvedeno v předchozím bodě 52, právní nástroj solidarity.

59. Závěrem se tedy domnívám, že teoreticky nelze popřít, že Komise při výkonu pravomoci ukládat sankce může určovat vnitřní rozdělení pokuty mezi solidární spoludlužníky (tj. vztahy takzvané vnitřní solidarity). Nicméně v rozsahu, v němž je činnost Komise při výkonu této pravomoci, která jí byla svěřena Smlouvami, vázána na základě výše uvedené zásady proporcionality tím, co je nezbytné k dosažení cíle této pravomoci, Komise bude moci určovat vztahy vnitřní solidarity mezi solidárními spoludlužníky pokuty výlučně v rozsahu, v němž je to nezbytné k dosažení tohoto cíle, tj. cíle zajištění dodržování zákazů stanovených unijními předpisy v oblasti hospodářské soutěže. Přísluší Komisi, aby podle povahy jednotlivých případů posoudila potřebu vykonávat toto určování, kromě případů, ve kterých je jako v případě uvedeném v předchozím bodě 55 a dále podrobně analyzovaném v následujících bodech 83 a násl. tento výkon nezbytný.

60. Z výše uvedeného dle mého názoru vyplývá, že na jedné straně není možné souhlasit s tvrzením Komise, která naprosto popírá existenci takové pravomoci, a na druhé straně se ani nelze domnívat, jak vyplývá ze znění bodů 153 až 159 napadeného rozsudku, že Komisi všeobecně náleží určovat podíly solidárních dlužníků, kterým bylo uloženo zaplacení pokuty.

b) K pravomoci vnitrostátních soudů

61. Pokud jde naopak o rozsah pravomoci vnitrostátních soudů, je třeba poznamenat, že vnitrostátní soudy mohou z různých důvodů zasahovat při používání unijních pravidel v oblasti hospodářské soutěže ( 56 ) v souladu s pravomocemi, které jsou jim svěřeny podle příslušných vnitrostátních právních předpisů. Vnitrostátní soudy mohou být totiž vyzvány, aby uplatnily tato pravidla ve sporech mezi soukromými osobami nebo aby jednaly jako orgán pověřený uplatňováním těchto pravidel ve veřejném zájmu nebo také jako odvolací soud ve správních rozhodnutích.

62. Nicméně úloha, která vnitrostátním soudům náleží při uplatňování unijních právních předpisů v oblasti hospodářské soutěže, spočívá v ochraně subjektivních práv zaručených těmito pravidly ve sporech mezi soukromými osobami ( 57 ). Vnitrostátní soudy vykonávají z tohoto hlediska doplňkovou úlohu, odlišnou v porovnání s úlohou spočívající v uplatňování unijních pravidel v oblasti hospodářské soutěže ve správním řízení ve veřejném zájmu ( 58 ).

63. Úvodem však poznamenávám, že jak přístup Tribunálu v napadeném rozsudku ( 59 ) tak přístup Komise v kasačním opravném prostředku vycházejí z myšlenky existence výlučné pravomoci určovat podíly pro každého solidárního spoludlužníka pokuty, která podle názoru Tribunálu přísluší Komisi, a ta se naopak domnívá, že tato pravomoc přísluší vnitrostátním soudům. Nevidím ale žádný důvod, proč by měl být nezbytně přijat přístup pro určení výlučné pravomoci orgánu, který vylučuje existenci pravomoci jiného orgánu. V této souvislosti poznamenávám, že systém použití právních předpisů o hospodářské soutěži se zakládá – o to více po modernizaci použití těchto právních předpisů prostřednictvím nařízení č. 1/2003 – na systému sdílených a souběžných pravomocí Komise a vnitrostátních orgánů členských států (včetně vnitrostátních soudů) ( 60 ).

64. Z tohoto hlediska se domnívám, že v rozsahu, v němž jsou ve věci projednávané před vnitrostátním soudem vzneseny otázky týkající se vztahů vnitřní solidarity k zaplacení pokuty za porušení unijních právních předpisů v oblasti hospodářské soutěže, které s sebou nesou požadavek ochrany subjektivních práv spoludlužníka, vnitrostátní soud může být považován za příslušný k vyřešení této otázky za podmínky, že tato práva nebyla již vykonána Komisí na základě její pravomoci v tomto ohledu.

65. Dále je třeba upřesnit, zda – a na jakém základě – solidární spoludlužník, který zaplatil Komisi pokutu v plné výši, má subjektivní nárok vůči jiným spoludlužníkům na vrácení jejich podílu na pokutě, který v případě, že otázka vnitřní solidarity nebyla Komisí řešena, může uplatnit u vnitrostátního soudu.

66. V tomto ohledu předesílám, že souhlasím s Tribunálem, když v bodě 155 napadeného rozsudku tvrdí, že „pojem ‚solidarita při placení pokut‘ je [...] [autonomní pojem unijního práva], který je nutno vykládat s odkazem na cíle a systém práva hospodářské soutěže, jehož je součástí“. Z úvah učiněných v předchozích bodech 52 až 59 ostatně jednoznačně vyplývá, že pojem solidarita musí být vykládán s ohledem na tyto cíle a tento systém ( 61 ).

67. Nezávisle na tom je nicméně třeba poznamenat, že rozhodnutí Komise ukládající více subjektům společně solidární zaplacení pokuty nepochybně vyvolává právní účinky, které mohou vytvářet vztahy dluhů/pohledávek mezi těmito subjekty. Rozhodnutí Komise vytváří společnou a nerozdílnou povinnost všech těchto subjektů zaplatit pokutu. Zaplacení celé výše pokuty, která jim byla uložena společně s dalšími subjekty, některým z těchto subjektů, čímž zbaví ostatní spoludlužníky závazku vůči Komisi v plném rozsahu, následně vede ke vzniku regresního nároku ve prospěch spoludlužníka, který zaplatil. Vznik tohoto nároku se zdá být logickým důsledkem zaplacení dluhu pouze jedním subjektem, kterému podléhá společně a nerozdílně s jinými subjekty, kterým byla uložena povinnost zaplatit pokutu za stejné protiprávní jednání, kterého se dopustily tím, že porušily unijní právní předpisy (konkrétně právní předpisy v oblasti hospodářské soutěže).

68. Tento regresní nárok však dle mého názoru nelze vymezit jako nárok přiznaný jednotlivcům unijním právem, jehož soudní ochranu musí podle judikatury Soudního dvora zajistit soudy ( 62 ). Nevidím totiž nic, co by mě vedlo k přesvědčení, že unijní právní předpisy v oblasti hospodářské soutěže poskytují přímo solidárnímu spoludlužníkovi nárok na vrácení podílů od jiných spoludlužníků pokuty, kterou zaplatil v plné výši. Naopak se mi zdá, že se jedná spíše o jednoduchou pohledávku vyplývající ze splnění závazku, jenž vyplývá z unijního aktu a jenž byl uložen více subjektům. Existence a uplatnění této pohledávky nejsou proto dle mého názoru upraveny unijním právem, ale spadají do oblasti vnitrostátního práva.

69. Vnitrostátnímu soudu, u kterého byla podána žaloba na vrácení, proto náleží určit podle vlastních pravidel vnitrostátního práva podmínky pro případnou existenci regresního nároku pro solidárního spoludlužníka, který zaplatil pokutu v plné výši, jakož i použít příslušná pravidla, jak hmotná, tak procesní, nezbytná pro uplatnění tohoto nároku. Při výkonu této pravomoci bude moci vnitrostátní soud bezpochyby využít nástrojů spolupráce s Komisí, které má k dispozici podle nařízení č. 1/2003.

70. Vnitrostátní soud bude moci samozřejmě určit nárok spoludlužníka na vrácení, a tudíž určit vnitřní vztahy mezi solidárními spoludlužníky pokuty pouze v rozsahu, v němž již toto určení nebylo provedeno Komisí při výkonu její pravomoci podle kritéria uvedeného v předchozím bodě 59. V tomto případě bude úloha vnitrostátního soudu omezena na vykonávací soud.

c) Závěr k prvnímu důvodu kasačního opravného prostředku

71. Závěrem konstatuji, že, pokud jde o projednávanou věc, z výše uvedeného podle mého názoru vyplývá, že v rozsahu, v němž Tribunál v bodě 157 napadeného rozsudku stanovil, že je výlučně věcí Komise, aby v rámci výkonu své pravomoci ukládat pokuty určila příslušný podíl různých společností na částkách, jejichž solidární zaplacení jim bylo uloženo, a že tato úloha nemůže být ponechána vnitrostátním soudům, se dopustil nesprávného právního posouzení. Konkrétní důsledky tohoto nesprávného právního posouzení budou popsány dále v bodech 125 a násl.

2. K třetímu a sedmému důvodu kasačního opravného prostředku, které se týkají nesprávného právního posouzení při výkladu zásad personality trestů a sankcí a odpovědnosti podniků za porušení unijních právních předpisů v oblasti hospodářské soutěže, čímž je dotčena pravomoc Komise určovat subjekty, kterým má být přičtena odpovědnost za protiprávní jednání

72. Po objasnění otázek týkajících se pravomoci, které mají logicky předběžnou povahu vzhledem k jiným otázkám, považuji za vhodné nyní přezkoumat třetí důvod kasačního opravného prostředku podaného Komisí, jakož i současně sedmý důvod, který se mi jeví jako dodatek třetího důvodu. Tyto důvody kasačního opravného prostředku vyvolávají základní principiální otázky, které je podle mého názoru třeba analyzovat před tím, než se budu zabývat dalšími důvody.

73. Svým třetím důvodem kasačního opravného prostředku Komise tvrdí, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení tím, že došel k závěru, že ze zásady personality trestů a sankcí vyplývá, že každý adresát rozhodnutí, které mu ukládá solidární zaplacení pokuty za porušení právních předpisů o hospodářské soutěži, musí mít možnost z tohoto rozhodnutí vyvodit výši podílu, který musí uhradit ve vztahu k jeho solidárním spoludlužníkům, jakmile byla provedena platba Komisi. Stanovení individuální odpovědnosti každé společnosti, které je základem pro určení podílů pro každého solidárního spoludlužníka, které Tribunál uložil Komisi, by bylo podle tohoto orgánu neslučitelné s pojmem podniku jakožto adresáta zákazů podle článků 101 SFEU a 102 SFEU a jakožto odpovědné osoby za porušení uvedených zákazů. V rámci sedmého důvodu kasačního opravného prostředku Komise tvrdí, že povinnost uložená Tribunálem Komisi se taktéž nepřiměřeně dotýká její pravomoci určovat subjekty, jimž má být v rámci podniku přičtena odpovědnost za protiprávní jednání.

74. Je třeba nejprve připomenout, že zásada personality trestů a sankcí, na které Tribunál v bodě 153 napadeného rozsudku založil požadavek, aby Komise určila podíl pro každou společnost, která je spoludlužníkem zaplacení pokuty, je důsledkem zásady osobní odpovědnosti a spolu s ní představuje základní záruku trestního práva, která omezuje výkon ius puniendi orgánů veřejné moci ( 63 ), jak vyplývá z předchozího bodu 20. Tyto zásady se uplatní v rámci práva hospodářské soutěže i s ohledem na právnické osoby ( 64 ) z důvodu „kvazitrestněprávní“ povahy sankcí, které mohou být uloženy Komisí k potrestání protisoutěžního chování ( 65 ).

75. Konkrétně na základě zásady osobní odpovědnosti, která je důsledkem zásady zavinění ( 66 ), je každý odpovědný pouze za vlastní čin ( 67 ). Konkrétně na základě zásady personality trestů a sankcí může být osoba potrestána pouze za skutečnosti, které jsou jí individuálně vytýkány ( 68 ). Na základě této zásady proto může být za toto porušení potrestán pouze pachatel ( 69 ), takže tuto sankci nemůže nést jiná osoba než pachatel ( 70 ).

76. Mimoto jak jsem již uvedl v předchozím bodě 57, se unijní právo hospodářské soutěže týká činností podniků. Podle ustálené judikatury zahrnuje pojem podnik jakoukoli jednotku, která vykonává hospodářskou činnost, nezávisle na právním postavení této jednotky a způsobu jejího financování ( 71 ). V tomto ohledu Soudní dvůr také upřesnil, že pojem podnik zasazený do tohoto kontextu musí být chápán v tom smyslu, že označuje hospodářskou jednotku – z hlediska dohody – i když je z právního hlediska tato hospodářská jednotka tvořena více fyzickými nebo právnickými osobami ( 72 ).

77. Podle ustálené judikatury platí, že pokud taková hospodářská jednotka poruší pravidla hospodářské soutěže, musí na základě zásady osobní odpovědnosti nést za toto protiprávní jednání odpovědnost ( 73 ). Z toho vyplývá, že zásada osobní odpovědnosti se použije nejprve na podnik, který musí nést za to, že se jako adresát unijních právních předpisů v oblasti hospodářské soutěže úmyslně nebo z nedbalosti dopustí porušení těchto pravidel, osobní odpovědnost jako jednotný hospodářský subjekt, ačkoli není nutně vybaven vlastní právní subjektivitou, ( 74 ).

78. Nicméně pokud je podnik, který se dopustil porušení pravidel hospodářské soutěže, tvořen několika právnickými osobami, vyvstává otázka, jaký subjekt nebo jaké subjekty mohou nést konkrétní odpovědnost za toto protiprávní jednání tím, že jim bude uložena pokuta. Ačkoli se unijní pravidla hospodářské soutěže týkají podniků a lze je na ně nezávisle na jejich organizaci a právní formě bezprostředně použít, z nezbytné účinnosti použití těchto pravidel nicméně vyplývá, že rozhodnutí Komise směřující k potlačení a potrestání porušení musí být adresováno konkrétně osobám, proti kterým je možné vykonat rozhodnutí tak, aby byla pokuta zaplacena ( 75 ).

79. Právě toto je dualita pojmu podnik jako hospodářská jednotka, která je adresátem pravidel hospodářské soutěže na jedné straně a jednotlivé právnické osoby, které, jelikož jim je uložena povinnost zaplatit pokutu, nesou konkrétní odpovědnost za protiprávní jednání, na druhé straně, která vyvolává určitou nejistotu ohledně oblasti působnosti výše uvedených zásad, které se bez ohledu na judikaturu Soudního dvora uvedenou v předchozím bodě 77 v praxi často použijí nikoli ve vztahu k podniku jako takovému, ale ve vztahu k jednotlivým právnickým osobám, které ho tvoří ( 76 ).

80. V tomto ohledu se nicméně domnívám, že je možné mít za to, že v případě podniku tvořeného několika právnickými osobami, tj. subjekty, které se podílely na kartelové dohodě, jakož i osobou, která na ně měla rozhodující vliv, mohou být společně považovány za právní subjekty tvořící jednotný podnik ve smyslu práva hospodářské soutěže, které mohou být považovány za odpovědné za jeho jednání ( 77 ). Proto, pokud Komise zjistí, že se podnik úmyslně nebo z nedbalosti dopustil porušení unijních pravidel v oblasti hospodářské soutěže, může rozhodnout o společné osobní odpovědnosti všech právních subjektů, které tvoří hospodářskou jednotku ( 78 ) a prostřednictvím jednotného jednání se přímo nebo nepřímo podílely ( 79 ) na spáchání protiprávního jednání.

81. Právě z tohoto důvodu dospěl Soudní dvůr k závěru, že je v souladu se zásadou osobní odpovědnosti – jakož i s cílem účinného použití pravidel hospodářské soutěže – činit solidárně odpovědnými právnické osoby, které se podílely na protiprávním jednání a spolu s nimi osobu, která na ně vykonávala rozhodující vliv, a to právě z toho důvodu, že dotčené osoby jsou součástí stejné hospodářské jednotky, a proto tvoří jediný podnik ve smyslu judikatury citované v předchozím bodě 76 ( 80 ). Vzhledem k jejich společné příslušnosti k podniku a za účelem zajištění účinnosti výkonu sankce Soudní dvůr přiznal Komisi prostor pro uvážení při rozhodování, zda potrestat pouze dceřinou společnost, která se podílela na protiprávním jednání, nebo pouze mateřskou společnost, která ji řídila během doby účasti na protiprávní jednání ( 81 ), nebo potrestat obě solidárně ( 82 ).

82. Z výše uvedených úvah, jakož i z účelu mechanismu solidarity, který byl uveden v předchozím bodě 52, vyplývá, že možnost uložit více osobám povinnost zaplatit pokutu společně a nerozdílně za porušení unijních pravidel v oblasti hospodářské soutěže přiznaná Komisi judikaturou vyplývá ze samotného pojmu podniku a je odůvodněna pouze v rozsahu, v němž jsou – nebo byly – dotčené osoby součástí jednotného hospodářského subjektu, který nese odpovědnost za toto protiprávní jednání. Jinými slovy předpokladem pro to, aby Komise mohla solidárně ukládat zaplacení pokuty za porušení unijních pravidel hospodářské soutěže, je, že osoby, kterým byla uložena povinnost zaplatit pokutu společně a nerozdílně, jsou – nebo byly – součástí stejné hospodářské jednotky, která se dopustila tohoto porušení, a proto za ně nese osobní odpovědnost ( 83 ). Tyto právnické osoby tvořící jednotný podnik ve smyslu práva hospodářské soutěže budou tudíž moci být považovány za osobně a případně solidárně odpovědné za jeho jednání ( 84 ).

83. Jak je však třeba postupovat, pokud jedna nebo více právnických osob, které se jako součást hospodářské jednotky podílely na porušení pravidel hospodářské soutěže, přestanou být její součástí, například – jako v projednávaném případě ve vztahu ke společnostem SEHV a Magrini – v důsledku prodeje, ke kterému došlo v období, ve kterém působila kartelová dohoda, takže v okamžiku přijetí rozhodnutí Komise již nejsou součástí hospodářské jednotky, která se dopustila protiprávního jednání? Může Komise tuto právnickou osobu ještě sankcionovat za dotčené protiprávní jednání společně a nerozdílně s osobami, se kterými byla součástí hospodářské jednotky?

84. Především se domnívám, že v takovém případě při použití toho, co je uvedeno v předchozím bodě 80, si právnické osoby, které tvořily hospodářskou jednotku, zachovávají společnou osobní odpovědnost za jednání, kterého se dopustila hospodářská jednotka, které byly součástí v období její existence ( 85 ). Jelikož je to navíc jednotnost jednání hospodářské jednotky na trhu, jež odůvodňuje přičtení protiprávního jednání v plném rozsahu každé z právnických osob, které jsou nebo byly její součástí, když k takovému jednání došlo, tyto právnické osoby zůstávají odpovědné navenek vůči Komisi za zaplacení pokuty v plné výši ( 86 ).

85. Nicméně pokud hospodářská jednotka ve formě, ve které existovala, když došlo k protiprávnímu jednání, již v okamžiku přijetí rozhodnutí Komise neexistuje, zásada personality trestů vyvolává dle mého názoru v případě uložení povinnosti k solidárnímu zaplacení pokuty požadavek právní jistoty týkající se určení sankce pro subjekty, které již nejsou součástí hospodářské jednotky. Přestože takové subjekty vůči Komisi zůstávají navenek odpovědné za zaplacení pokuty v plné výši za protiprávní jednání, kterého se dopustil podnik, z důvodu, že v době přijetí rozhodnutí již nejsou součástí hospodářské jednotky, musejí mít možnost znát částku, kterou budou muset zaplatit v rámci vztahů se svými solidárními spoludlužníky, se kterými již nemají hospodářský, organizační nebo právní vztah dostatečný k tomu, aby odůvodňoval začlenění do jejich hospodářské jednotky ( 87 ).

86. Z výše uvedeného vyplývá, že v případě, že Komise v rámci výše uvedené diskreční pravomoci rozhodnout, který z odpovědných subjektů sankcionovat za jednání, za která je podnik odpovědný, zamýšlí vyvodit společnou a nerozdílnou odpovědnost osob, které tvořily hospodářskou jednotku v době spáchání protiprávního jednání, které ale v okamžiku přijetí rozhodnutí již nejsou součástí stejné hospodářské jednotky, se tento orgán nemůže zprostit povinnosti určit podíl na pokutě, kterou osoba, která již nemá vazby, které odůvodňují její začlenění do hospodářské jednotky, bude muset nést v rámci vnitřních vztahů s jinými spoludlužníky. V této souvislosti je třeba zdůraznit, že skutečnost solidárního potrestání těchto osob představuje pouhou možnost ponechanou na uvážení Komise ( 88 ).

87. Z tohoto hlediska mám za to, že pokud se Komise rozhodne jít touto cestou, bude muset analyzovat případ od případu za účelem určení stupně odpovědnosti tohoto subjektu v rámci jednotného jednání podniku. V tomto ohledu Komise uvádí řadu okolností, které ačkoli byly v judikatuře při analýze zaměřené na existenci rozhodujícího vlivu mateřské společnosti na dceřinou společnost odmítnuty, mohou být nicméně zohledněny při určování odpovědnosti mezi mateřskou společností a dceřinou společností. Komise uvádí konkrétně skutečnost, že mateřská společnost se přímo nepodílela na protiprávním jednání, skutečnost, že nemá zájmy v oblasti dotčené kartelovou dohodou, skutečnost, že o protiprávním jednání nevěděla nebo skutečnost, že se dceřiné společnosti účastnily kartelové dohody i přes pokyny, aby se od tohoto jednání distancovaly ( 89 ). Dále se domnívám, že Komisi musí být při posuzování relevance a významnosti takových faktorů, které nemohou být dle mého názoru předmětem taxativního a závazného výčtu, přiznána určitá míra volného uvážení v závislosti na charakteristikách každého jednotlivého případu, jak je tomu ostatně obdobně při určování pokut.

88. Nezbytnost analýzy případ od případu, která vyplývá přímo z použití zásady osobní odpovědnosti a personality trestů, patrně vylučuje možnost stanovit pravidlo, jako je pravidlo stanovené Tribunálem v bodech 158 a 159 napadeného rozsudku, podle kterého by platilo, že není-li uveden stupeň odpovědnosti jednotlivých právnických osob za účast podniku, je třeba mít za to, že mají stejnou odpovědnost. Toto pravidlo, které jak se zdá Tribunál převzal z právního režimu solidárních závazků soukromého práva stanoveného v právních řádech členských států ( 90 ), nejenže není dle mého názoru slučitelné s výše uvedenými zásadami osobní odpovědnosti a personality trestů ( 91 ), protože stanoví určitý druh presumpce stejné odpovědnosti mezi solidárními spoludlužníky pokuty za účast na společném jednání podniku, která není nutně stejná pro všechny dotčené subjekty, ale nemá ani právní základ, nebo alespoň přiměřený principiální základ. K vytvoření takového pravidla totiž není dle mého názoru dostačující obecný odkaz na právní režim závazků občanského práva při nedostatku jakéhokoli jiného vysvětlení ohledně důvodů, proč je zásada vyplývající z tohoto režimu použitelná v oblasti hospodářské soutěže, když je, jak na to poukázal Tribunál, povaha povinnosti zaplatit uložené společnostem, kterým Komise uložila pokuty, které mají být zaplaceny společně a nerozdílně kvůli porušení práva hospodářské soutěže, odlišná od povahy povinnosti spoludlužníků soukromého práva.

89. V této souvislosti musím rovněž připustit, že mám určitý problém uznat význam odkazu obsaženého v bodě 158 napadeného rozsudku na body 100 a 101 rozsudku Aristrain v. Komise ( 92 ). V tomto rozsudku totiž Soudní dvůr v žádném ohledu neuznal zásadu stanovenou Tribunálem v uvedeném bodě napadeného rozsudku. Soudní dvůr spíše vytkl Tribunálu, že nepostihl nedostatek odůvodnění rozhodnutí Komise, která uložila pokutu společnosti, jíž přičetla jednání jiné s ní spojené společnosti, aniž byla prokázána existence hospodářské jednotky mezi nimi ( 93 ). V uvedeném případě se tedy nejednalo ani o solidární uložení pokuty více subjektům.

90. Požadavky právní jistoty týkající se určení sankce, jako jsou požadavky uvedené v bodě 85, se mi naopak zdají mnohem omezenější v případě, kdy v době přijetí rozhodnutí Komise subjekty, kterým byla uložena solidární sankce, jsou nadále součástí stejné hospodářské jednotky, tedy téhož podniku, který se dopustil protiprávního jednání. Přestože nelze zcela vyloučit, že mezi osobami, které jsou součástí stejné hospodářské jednotky a byla jim uložena povinnost zaplatit pokutu společně a nerozdílně, vzniknou spory o poměrnou část pokuty, kterou má každá z nich zaplatit, tyto otázky mohou obecně spadat do vztahů v rámci skupiny. Dokud se hospodářská jednotka nerozpadne, je to především podnik jako takový, kdo je osobně odpovědný za spáchání protiprávního jednání, a možnost přiznaná Komisi uložit solidární zaplacení příslušné pokuty nepodléhá potřebám právní jistoty obdobným těm, které vznikají v případě rozpadu hospodářské jednotky. Jak již bylo ostatně uvedeno v předchozích bodech 57 a 76, unijní právní předpisy v oblasti hospodářské soutěže v zásadě neupravují vztahy mezi subjekty, které tvoří podnik.

91. Vzhledem ke všem výše uvedeným úvahám se domnívám, že se Tribunál v napadeném rozsudku dopustil nesprávního právního posouzení tím, že učinil závěr, že ze zásady personality trestů a sankcí vyplývá, že každý adresát rozhodnutí, kterému je uloženo solidární zaplacení pokuty za porušení právních předpisů v oblasti hospodářské soutěže, musí být vždy schopen z tohoto rozhodnutí vyvodit výši podílu, který musí uhradit ve vztazích k jeho solidárním spoludlužníkům, jakmile byla provedena platba Komisi, a tím, že následně na základě těchto úvah a na základě pravidla rozdělení na stejné části prakticky stanovil podíl na pokutě pro každou dotčenou společnost ( 94 ). Z výše uvedených úvah nicméně rovněž vyplývá, že v případě uložení povinnosti zaplatit pokutu společně a nerozdílně osobám, které v době přijetí rozhodnutí nejsou již součástí stejné hospodářské jednotky, která se dopustila protiprávního jednání, je nezbytné určení jejich podílu na pokutě. Konkrétní důsledky tohoto pochybení budou popsány dále v bodech 125 a násl.

3. K druhému důvodu kasačního opravného prostředku, podle kterého Tribunál překročil pravomoci, které mu vyplývají z pravomoci k soudnímu přezkumu v plné jurisdikci

92. Komise tvrdí, že Tribunál tím, že vykládá článek 23 nařízení č. 1/2003 v tom smyslu, že tento článek zahrnuje pravomoc nebo dokonce povinnost upravovat otázky týkající se vnitřních vztahů mezi solidárními spoludlužníky pokuty a jelikož na tomto základě určil konkrétní podíly pro jednotlivé žalující společnosti, překročil pravomoci, které mu náleží na základě pravomoci soudního přezkumu v plné jurisdikci. V rámci tohoto důvodu Komise v podstatě zpochybňuje, že určení podílů, které musí každý solidární spoludlužník pokuty uhradit ve vnitřních vztazích s jinými spoludlužníky, spadá do oblasti pravomoci soudního přezkumu v plné jurisdikci, která unijním soudům náleží na základě článků 261 SFEU a 31 nařízení č. 1/2003.

93. V této souvislosti je třeba nejprve připomenout, že podle ustálené judikatury platí, že pravomoc k soudnímu přezkumu v plné jurisdikci opravňuje Tribunál k tomu, aby nad rámec pouhého přezkumu legality, který umožňuje pouze zamítnout žalobu na neplatnost nebo zrušit napadený akt, tento akt s přihlédnutím ke všem skutkovým okolnostem změnil, tedy aby nahradil posouzení Komise svým posouzením, aniž by uvedený akt zrušil, a to za účelem zrušení, snížení nebo zvýšení výše uložené pokuty ( 95 ). Pravomoc k soudnímu přezkumu v plné jurisdikci plní funkci dodatečné záruky pro podniky, že nezávislý a nestranný soud provede důkladný přezkum výše pokuty, která jim byla uložena ( 96 ).

94. Z judikatury tedy vyplývá, že když Tribunál vykonává svou pravomoc k soudnímu přezkumu v plné jurisdikci, má neomezenou pravomoc, která se vztahuje na všechny aspekty týkající se ukládání pokuty. Nicméně se domnívám, že v rozsahu, v němž je Tribunál při výkonu této pravomoci oprávněn „nahradit posouzení Komise svým posouzením“ ( 97 ), může k tomu dojít pouze v mezích pravomocí svěřených tomuto orgánu ve Smlouvách. Jinými slovy Tribunál nemůže při změně sankce vykonávat pravomoci, které překračují pravomoci svěřené Komisi.

95. V rámci analýzy prvního důvodu kasačního opravného prostředku jsem upozornil na skutečnost ( 98 ), že Komise má pravomoc určit vnitřní rozdělení pokuty mezi solidární spoludlužníky pouze v rozsahu, v němž je to nezbytné k zaručení dodržování zákazů podle unijních ustanovení v oblasti hospodářské soutěže, a že v těchto zvláštních případech, jako v případě, kdy má Komise v úmyslu uložit sankce solidárně společnostem, které byly v době spáchání protiprávního jednání součástí téže hospodářské jednotky, které však již nejsou její součástí v době přijetí rozhodnutí, má Komise povinnost provést toto určení. Proto dle mého názoru může Tribunál vykonávat svoji pravomoc k soudnímu přezkumu v plné jurisdikci ohledně určení vnitřních vztahů mezi solidárními spoludlužníky pouze v těchto mezích.

96. V projednávaném případě je dle mého názoru třeba především rozlišovat případ společností, které byly původně součástí skupiny Schneider a následně v roce 2001 je nabyla skupina VA Tech (tedy společnosti SEHV a Magrini), a to pokud jde o období před jejich akvizicí, od případu jiných společností patřících do skupiny VA Tech ( 99 ).

97. V době přijetí sporného rozhodnutí totiž společnosti SEHV a Magrini nebyly součástí podniku v čele se společností Schneider, který Komise chtěla potrestat za protiprávní jednání, kterého se dopustil v období od dubna 1988 do prosince 2000. Z úvah učiněných v rámci analýzy prvního a třetího důvodu kasačního opravného prostředku vyplývá, že pokud za těchto okolností Komise měla v úmyslu uložit zaplacení pokuty těmto společnostem společně a nerozdílně s jejich bývalou mateřskou společností (tedy společností Schneider), musela určit konkrétní podíl na pokutě, kterou každá z těchto společností musela uhradit ve vnitřních vztazích mezi solidárními spoludlužníky, kteří již nejsou součástí stejného podniku.

98. Tribunál v rámci změny pokuty při výkonu pravomoci k soudnímu přezkumu v plné jurisdikci uložil zaplacení pokuty společně a nerozdílně společnosti Schneider, SEHV a Magrini k celkové pokutě ve výši 8,1 milionů EUR, přičemž určil jednotlivé podíly, které mají být neseny v rámci vnitřních vztahů. Jelikož má Komise, vzhledem k tomu, co bylo uvedeno v předchozím bodě, povinnost v takovém případě určit tyto podíly, nelze se dle mého názoru domnívat, že Tribunál tím, že určil vnitřní vztahy mezi těmito solidárními spoludlužníky, překročil pravomoc k soudnímu přezkumu v plné jurisdikci ( 100 ). Proto se v souladu s tím, co jsem uvedl v předchozích bodech 87 a 88, domnívám, že použitím pravidla rozdělení pokuty na stejné části, které Tribunál stanovil v bodech 158 a 159 napadeného rozsudku, se nicméně dopustil pochybení při určování těchto podílů.

99. Pokud jde naopak o společnosti, které jsou součástí skupiny VA Tech, není žádný důvod, který by vedl k závěru, že určení příslušného podílu na pokutě pro tyto společnosti souvisí s nutností zajištění dodržování zákazů podle unijních ustanovení v oblasti hospodářské soutěže. Tribunál ostatně neposkytl v této souvislosti žádný údaj. Za těchto okolností se proto domnívám, že Tribunál tím, že určil příslušné podíly, které tyto společnosti musejí uhradit v jejich vnitřních vztazích, překročil meze své pravomoci k soudnímu přezkumu v plné jurisdikci.

100. Konečně je třeba se zabývat ještě otázkou týkající se výkonu pravomoci k soudnímu přezkumu Tribunálem v projednávaném případě. Komise totiž poukazuje na to, že i když Tribunál změnil pokutu, ponechal v konečném důsledku nezměněnou celkovou výši pokuty uložené dvěma sankcionovaným podnikům (podniku tvořenému společnostmi skupiny VA Tech ( 101 ) a podniku tvořenému společnostmi Schneider, SEHV a Magrini před jejich prodejem ( 102 )). Tribunál tudíž v zásadě pouze provedl odlišné „vnitřní rozdělení“ pokuty mezi společnostmi, které jsou jejími solidárními spoludlužníky ( 103 ). Za těchto podmínek je možné si položit otázku, zda toto spadá do rozsahu pravomoci svěřené unijnímu soudu v článku 31 nařízení č. 1/2003, který mu umožňuje „zrušit, snížit nebo zvýšit“ výši uložené pokuty.

101. Mám za to, že na tuto otázku je třeba odpovědět kladně. Pravomoc k soudnímu přezkumu v plné jurisdikci totiž umožňuje Tribunálu „měnit“ výši uložené pokuty ( 104 ). I když je pravda, že se podle čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 ukládají pokuty za porušení právních předpisů v oblasti hospodářské soutěže podnikům jakožto adresátům právních předpisů v oblasti hospodářské soutěže, je rovněž pravda, že, jak bylo uvedeno v předchozím bodě 78, pokud je podnik tvořen několika právnickými osobami, je právě těmto osobám uložena sankce. Proto v případě zrušení pokuty v důsledku zjištění pochybení na straně Komise spadá dle mého názoru do přezkumné pravomoci Tribunálu, která je neomezená a zahrnuje všechny aspekty určování sankce, stanovení nové výše pokuty tak, že změní její výši pro právnické osoby, které mají konkrétně povinnost ji zaplatit, přestože její výše stanovená Komisí pro podnik zůstane nezměněná.

102. Mimoto pokud jde konkrétně o projednávaný případ, je rovněž třeba konstatovat, že Tribunál změnil výši pokuty, kterou mají zaplatit dvě společnosti, které již nejsou součástí podniku, který se dopustil protiprávního jednání, tak, že ji zvýšil. Tribunál tím, že učinil společnosti SEHV a Magrini solidárně odpovědné vůči Komisi za zaplacení částky 8,1 milionu EUR namísto 4,5 milionu EUR, změnil výši pokuty, kterou mají tyto společnosti zaplatit tak, že ji zvýšil.

103. S ohledem na všechny výše uvedené úvahy se domnívám, že i druhému důvodu je třeba vyhovět v rozsahu, v němž, pokud jde o společnosti ze skupiny VA Tech, Tribunál překročil pravomoc k soudnímu přezkumu v plné jurisdikci, a pokud jde o společnost Schneider a společnosti SEHV a Magrini před jejich prodejem v roce 2001, dopustil se pochybení při výkonu této pravomoci. Skutečné důsledky tohoto vyhovění budou popsány následně v bodech 125 a násl.

4. Ke čtvrtému důvodu kasačního opravného prostředku týkajícímu se porušení zásady „ne ultra petita“

104. Svým čtvrtým důvodem kasačního opravného prostředku Komise tvrdí, že Tribunál v napadeném rozsudku porušil zásadu „ne ultra petita“. Tribunál totiž z vlastní iniciativy, ač se toho žalobkyně nedomáhaly, učinil v bodě 157 napadeného rozsudku zjištění, podle kterého Komisi náleží určovat podíly každého solidárního dlužníka pokuty, a dále v rámci pravomoci k soudnímu přezkumu v plné jurisdikci konkrétně určil podíly žalobkyň v bodech 245, 247, 262 a 263 napadeného rozsudku.

105. V tomto ohledu je nesporné, že unijní soud, který má rozhodnout o žalobě na neplatnost, je vázán zásadou „ne ultra petita“, podle které zrušující výrok nemůže jít nad rámec návrhu žalobce ( 105 ).

106. Jak jsem nicméně uvedl v předchozím bodě 41, analýza kasačního opravného prostředku se omezuje na určení podílů na pokutě Tribunálem při výkonu jeho pravomoci k soudnímu přezkumu v plné jurisdikci a na právní úvahy v bodech 153 až 159 napadeného rozsudku pouze v rozsahu, v němž jsou nezbytným a neoddělitelným základem tohoto určení.

107. Jak jsem již měl příležitost nedávno konstatovat, domnívám se, že pravidlo „ne ultra petita“ a následné omezení pravomocí soudů na otázky, které jim předloží účastníci řízení, hraje v rámci výkonu pravomoci k soudnímu přezkumu v plné jurisdikci unijního soudu podle článku 261 SFEU velmi omezenou roli ( 106 ). Jakmile se totiž účastníci řízení domáhají nového posouzení výše pokuty, Tribunál se musí považovat za oprávněný provést v rámci svých pravomocí úplnou analýzu „ve věci samé“ ohledně výše pokuty, která přesahuje rámec omezení vlastních přezkumu legality ( 107 ).

108. V projednávaném případě je nehledě na skutečnost, že určení podílů může být podle mého názoru považováno za zahrnuté v návrhu na změnu pokuty, třeba poukázat na to, že u Tribunálu všechny žalobkyně napadly výši pokuty, která jim byla uložena, a domáhaly se jejího snížení z důvodů souvisejících s tím, že Komise stanovila závazek solidarity, což tedy více méně výslovně ( 108 ) s sebou nese otázku vnitřních vztahů mezi subjekty vázanými tímto závazkem.

109. Z toho podle mého názoru vyplývá, že v projednávaném případě nemohla zásada „ne ultra petita“ zabránit Tribunálu v tom, aby provedl právní úvahu, jako je úvaha obsažená v bodě 157 napadeného rozsudku, a následně z ní vyvodil důsledky pokud jde o změnu výše pokuty při výkonu své pravomoci k soudnímu přezkumu v plné jurisdikci. To však nic nemění na skutečnosti, že se domnívám, že tato úvaha, jakož i uvedené určení jsou stiženy nesprávným právním posouzením, a že Tribunál částečně překročil meze své pravomoci k soudnímu přezkumu v plné jurisdikci ( 109 ).

110. Z výše uvedeného vyplývá, že čtvrtý důvod kasačního opravného prostředku musí být podle mého názoru zamítnut.

5. K pátému důvodu kasačního opravného prostředku týkajícímu se porušení zásady kontradiktornosti

111. Podle Komise porušil Tribunál zásadu kontradiktornosti, když jí nedal příležitost, aby se vyjádřila k výkladu, který zamýšlela podat k článku 23 nařízení č. 1/2003 v tom smyslu, že jí byla uložena povinnost stanovit vnitřní vztahy mezi solidárními spoludlužníky. Tímto způsobem Tribunál uložil Komisi zcela nové povinnosti, aniž měla příležitost zaujmout k nim dostatečně stanovisko.

112. Především je třeba připomenout, že podle judikatury zásada kontradiktornosti, která je součástí práva na obhajobu a na jejíž dodržování dohlíží unijní soudy, znamená obecně právo účastníků určitého řízení seznamovat se s důkazy a vyjádřeními předloženými soudu a vyjadřovat se k nim ( 110 ). Ke splnění požadavků spojených s právem na spravedlivý proces je totiž třeba, aby účastníci řízení měli možnost vyjádřit se kontradiktorně jak ke skutkovým, tak i k právním okolnostem, které jsou rozhodné pro výsledek řízení ( 111 ). Obecně tato zásada rovněž zahrnuje právo účastníků řízení seznamovat se a vyjadřovat se k právním důvodům uplatněným soudem bez návrhu, na kterých soud hodlá založit své rozhodnutí ( 112 ).

113. Zásada kontradiktornosti musí být dodržována i při výkonu pravomoci Tribunálu k soudnímu přezkumu v plné jurisdikci ( 113 ).

114. Zásada kontradiktornosti musí svědčit všem účastníkům řízení před soudem Společenství, nehledě na jejich právní postavení. Proto se jí mohou dovolávat také orgány Společenství, jsou-li účastníky takového řízení ( 114 ).

115. V projednávaném případě z bodu 30 napadeného rozsudku vyplývá, že na jednání u Tribunálu předložily společnosti SEHV a Magrini kopii rozsudku tribunal de commerce de Grenoble týkající se věci, kterou proti nim zahájila společnost Schneider za účelem vrácení části pokuty, kterou v plné výši zaplatila a za kterou byly tyto společnosti společně a nerozdílně odpovědné ( 115 ). Po předložení kopie tohoto rozsudku Tribunál dovolil Komisi na její žádost, aby předložila vyjádření ve věci. V tomto vyjádření, předloženém dne 26. března 2010, Komise poté, co vylíčila důvody, proč se domnívala, že tento rozsudek není relevantní pro rozhodnutí věcí zahájených žalobkyněmi u Tribunálu, provedla celou řadu úvah ohledně solidární odpovědnosti obecně, které zahrnovaly některá vyjádření ohledně stanovení vnitřních vztahů mezi solidárními spoludlužníky pokuty. V tomto kontextu Komise zejména tvrdila, že nemá pravomoc k určování vnitřních vztahů mezi spoludlužníky a provedla některé úvahy ohledně pravomoci vnitrostátních soudů. Komise v rámci první části šestého důvodu kasačního opravného prostředku tvrdí, že v tomto vyjádření vznesla řadu argumentů, kterými se ohradila proti tomu, aby určovala právní vztahy mezi solidárními spoludlužníky pokuty.

116. Za těchto okolností nelze nepoukázat na to, že Komise měla příležitost zaujmout stanovisko k otázkám týkajícím se určování vztahů vnitřní solidarity mezi spoludlužníky pokuty ( 116 ). Je ovšem pravda, že Tribunál jí výslovně nepožádal, aby zaujala stanovisko k výkladu, který zamýšlel dát článku 23 nařízení č. 1/2003 ve vztahu k přiznání její pravomoci stanovit vnitřní vztahy mezi spoludlužníky. Nicméně tento výklad představuje dle mého názoru právní posouzení relevantního právního předpisu Tribunálem, které není v rozporu se zásadou kontradiktornosti ( 117 ), a to především v kontextu, ve kterém měla Komise možnost zaujmout výslovně stanovisko k výše uvedeným otázkám týkajícím se stanovení vnitřních vztahů mezi solidárními spoludlužníky jako v projednávaných případech, ( 118 ).

117. S ohledem na výše uvedené se domnívám, že pátý důvod kasačního opravného prostředku vznesený Komisí musí být zamítnut.

6. K šestému důvodu kasačního opravného prostředku týkajícímu se porušení povinnosti uvést odůvodnění

118. Svým šestým důvodem kasačního opravného prostředku, který se dělí na dvě části, Komise tvrdí, že Tribunál v napadeném rozsudku nesplnil svojí povinnost uvést odůvodnění. Zaprvé Tribunál dostatečně nepřezkoumal argumenty, které Komise předložila ve výše uvedeném vyjádření ze dne 26. března 2010 proti stanovení vnitřních právních vztahů mezi solidárními spoludlužníky. Zadruhé Tribunál nevysvětlil důvody, na nichž spočívají jeho závěry, přičemž se omezil pouze na provedení natolik obecných úvah, že je nemožné pochopit, jak mohou být základem těchto závěrů.

119. V této souvislosti je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury nemůže být povinnost Tribunálu odůvodnit svá rozhodnutí vykládána v tom smyslu, že je povinen podrobně odpovědět na každý argument uplatněný účastníkem řízení ( 119 ). Naopak musí být považováno za dostačující, pokud z odůvodnění rozsudku, které může být provedeno v některých bodech, a to i implicitně, jasně a jednoznačně vyplývají úvahy Tribunálu, takže se dotčené osoby mohou seznámit s důvody přijetí rozhodnutí a Soudní dvůr může rozsudek přezkoumat ( 120 ).

120. Pokud jde o první část tohoto důvodu, z judikatury vyplývá, že Tribunál nebyl povinen výslovně a podrobně odpovědět na všechny argumenty uplatněné Komisí v jejím vyjádření ze dne 26. března 2010. Z úvah obsažených v bodech 153 až 159 napadeného rozsudku ostatně vyplývá, že Tribunál zamítl přístup navržený Komisí, který byl nicméně Tribunálem v jeho analýze zohledněn, jak vyplývá z poslední věty bodu 157.

121. Pokud jde o druhou část tohoto důvodu, v předchozím bodě 45 jsem uvedl, že z výrazů použitých Tribunálem zcela jasně nevyplývá, zda měl nebo neměl v úmyslu uložit Komisi skutečnou povinnost stanovit podíly solidárních spoludlužníků pokuty. V bodě 153 Tribunál totiž uvedl, že Komise „musí [...] případně“ provést toto stanovení, aniž upřesnil, v kterých případech je to nezbytné, zatímco v bodě 157 uvedl, že to „je věcí“ Komise ( 121 ). Užití těchto výrazů podle mého názoru vytváří určitou nejednoznačnost, pokud jde o závěry Tribunálu a rozsah povinností, které zamýšlel uložit Komisi.

122. Kromě toho z předchozího bodu 88 vyplývá, že jsem nepovažoval za dostačující obecný odkaz provedený Tribunálem v bodě 155 napadeného rozsudku na právní režim závazků občanského práva jako základ pravidla rozdělení odpovědnosti, a tedy pokuty, mezi solidárními spoludlužníky na stejné části v případě, že v rozhodnutí není uveden konkrétní stupeň odpovědnosti každé společnosti, které byla uložena povinnost zaplatit pokutu společně a nerozdílně. Tribunál měl dle mého názoru vysvětlit důvody, proč jsou zásady odvozené z tohoto režimu použitelné v oblasti hospodářské soutěže, když se, jak sám uvedl, povaha platební povinnosti společností, kterým Komise uložila pokuty, které mají být zaplaceny solidárně z důvodu porušení práva hospodářské soutěže, liší od povinnosti spoludlužníků soukromého práva.

123. Nicméně i když, jak jsem uvedl v rámci prvního, druhého a třetího důvodu kasačního opravného prostředku, jsou úvahy Tribunálu dle mého názoru stiženy nesprávným právním posouzením a i přes protichůdné a neúplné skutečnosti v odůvodnění, se tyto zdají dostatečně jasné, aby dotčeným osobám včetně Komise umožnily seznámit se s důvody přijatého rozhodnutí a Soudnímu dvoru vykonat soudní přezkum. To jak se zdá ostatně potvrzuje i skutečnost, že Komise byla schopna tento rozsudek napadnout u Soudního dvora prostřednictvím obsáhlého kasačního opravného prostředku.

124. Z výše uvedeného dle mého názoru vyplývá, že šestý důvod kasačního opravného prostředku musí být zamítnut.

D – Závěry

125. S ohledem na všechny výše uvedené úvahy navrhuji Soudnímu dvory, aby zrušil napadený rozsudek v rozsahu, v němž Tribunál rozhodl, že v rámci pravomoci ukládat pokuty náleží výhradně Komisi určit příslušné podíly na pokutě pro různé společnosti, kterým byla solidárně uložena, a že tuto úlohu nelze ponechat vnitrostátním soudům, a v rozsahu, v němž na základě této zásady, jakož i na základě pravidla rozdělení odpovědnosti na stejné části v případě, že v tomto ohledu není v rozhodnutí uveden žádný údaj, Tribunál při výkonu pravomoci k soudnímu přezkumu v plné jurisdikci stanovil podíly pro každou ze žalujících společností v prvním stupni.

126. Z předchozích bodů 55, 85 a 86 nicméně vyplývá, že pokud Komise zamýšlí stanovit solidární odpovědnost subjektů, které v době spáchání protiprávního jednání tvořily hospodářskou jednotku, ovšem v době přijetí rozhodnutí již nejsou součástí stejné hospodářské jednotky, je povinna stanovit podíly na pokutě, které bude muset osoba, která již nemá vazby odůvodňující její začlenění do hospodářské jednotky, uhradit v rámci vnitřních vztahů s ostatními spoludlužníky.

127. Je nutno konstatovat, že v době přijetí sporného rozhodnutí již společnosti Schneider, SEHV a Magrini nebyly součástí stejné hospodářské jednotky, a dále že jim Komise uložila solidární zaplacení pokuty, aniž stanovila podíly na pokutě pro společnosti SEHV a Magrini. Důsledky, které je z tohoto zjištění třeba vyvodit, však závisí na výsledku kasačního opravného prostředku podaného těmito dvěma společnostmi, a proto se jím budu zabývat dále v analýze tohoto kasačního opravného prostředku, tedy v bodech 169 a násl.

IV – Ke kasačnímu opravnému prostředku podanému společností Reyrolle ve věci C‑232/11 P

128. Na podporu svého kasačního opravného prostředku Reyrolle navrhla dva důvody kasačního opravného prostředku.

A – K prvnímu důvodu kasačního opravného prostředku týkajícímu se porušení zásady personality trestů a sankcí

129. Svým prvním důvodem kasačního opravného prostředku společnost Reyrolle tvrdí, že Tribunál tím, že změnil pokutu na základě pravomoci k soudnímu přezkumu v plné jurisdikci, porušil zásadu personality trestů a sankcí. Podle společnosti Reyrolle neměl Tribunál vypočítat pouze výchozí částku s ohledem na obrat a tržní podíl společnosti v čele VA Technologie, ale měl stanovit samostatnou výchozí částku pro společnost Reyrolle za období, kdy byla dceřinou společností Rolls-Royce, tedy období mezi 15. dubnem 1988 a 20. zářím 1998 ( 122 ). Výchozí částka pro období před vstupem společnosti Reyrolle do skupiny VA Tech měla být stanovena na základě tržního podílu podniku Rolls-Royce/Reyrolle a obratu společnosti Reyrolle. Tak by celková pokuta uložená společnosti Reyrolle byla maximálně ve výši 2,05 milionu EUR.

130. Důvod uplatněný společností Reyrolle vychází z předpokladu, že během její účasti na kartelové dohodě, která trvala od 15. dubna 1988 do 13. prosince 2000 a od 1. dubna 2002 do 11. května 2004 ( 123 ), byla součástí dvou různých podniků, tedy původně podniku v čele s Rolls-Royce v období mezi 15. dubnem 1988 a 20. zářím 1998 na základě jejího nabytí společností VA Technologie, a poté podniku v čele s touto společností po zbývající období. To podle jejího názoru odůvodňuje stanovení dvou samostatných výchozích částek pro dvě období a pro dva dotčené podniky.

131. Tento předpoklad nicméně není potvrzen v napadeném rozsudku.

132. V této souvislosti je třeba poznamenat, že Tribunál konstatoval, že až do 20. září 1998 se společnost Reyrolle podílela na protiprávním jednání samostatně a následně pokračovala v protiprávní činnosti jako dceřiná společnost skupiny VA Tech ( 124 ).

133. Jelikož je pro Rolls-Royce, společnost v čele skupiny, ke které patřila společnost Reyrolle až do 20. září 1998, protiprávní jednání promlčené ( 125 ), ani ve sporném rozhodnutí, ani v napadeném rozsudku nebyla konstatována existence hospodářské jednotky mezi společností Reyrolle a Rolls-Royce, která by odůvodňovala příslušnost prvně jmenované k podniku, v jehož čele je druhá jmenovaná. V tomto ohledu je třeba ostatně také poznamenat, že společnost Rolls-Royce není adresátem ani sporného rozhodnutí ani jakékoli sankce, neboť vůči ní nebylo konstatováno žádné protiprávní jednání.

134. Za těchto okolností z napadeného rozsudku vyplývá, že protiprávní jednání sankcionované nejprve Komisí a poté Tribunálem bylo spácháno pouze jedním podnikem, který byl původně přede dnem 20. září 1998 tvořen výlučně společností Reyrolle, a následně se rozšířil po jejím nabytí skupinou VA Tech, přičemž tedy zahrnoval hospodářskou jednotku v čele s VA Technologie, ke které se následně, po složení svého vkladu do společnosti VAS, přidaly společnosti SEHV a Magrini ( 126 ).

135. Tribunál proto mohl správně stanovit pouze výchozí částku pro podnik v čele s VA Technologie na základě jejího obratu v roce 2003, posledního celého roku protiprávního jednání ( 127 ), přičemž následně rozdělil odpovědnost za protiprávní jednání mezi jednotlivé společnosti za období, ve kterých se podílely na kartelové dohodě. Tímto způsobem neporušil zásadu personality trestů.

136. Výše uvedené úvahy mě vedou k závěru, že první důvod kasačního opravného prostředku uplatněný společností Reyrolle musí být zamítnut.

B – K druhému důvodu týkajícímu se porušení zásad rovného zacházení a proporcionality

137. Společnost Reyrolle tvrdí, že Tribunál tím, že stanovil pokutu, která jí byla uložena v rámci jeho pravomoci k soudnímu přezkumu v plné jurisdikci, porušil zásady rovného zacházení a proporcionality. Zaprvé byla společnost Reyrolle diskriminována v porovnání s přístupem ke společnostem patřícím ke skupině Schneider (Schneider, SEHV a Magrini), pro které Tribunál stanovil samostatné výchozí částky pro každé období, kdy patřily k jinému podniku ( 128 ). Tento rozdíl v zacházení má za následek uplatnění nepřiměřené pokuty na společnost Reyrolle. Zadruhé byla rovněž diskriminována s ohledem na metodu výpočtu použitou pro některé japonské podniky, pro které Komise stanovila samostatné výchozí částky pro období před začleněním jejich činností v oblasti PISP do společného podniku.

138. Komise se domnívá, že druhý důvod kasačního opravného prostředku je nepřípustný, protože jde o nový důvod uplatněný až v řízení o kasačním opravném prostředku. Komise poukazuje na to, že ke stanovení pokuty v rámci výkonu pravomoci k soudnímu přezkumu v plné jurisdikci Tribunál použil stejnou metodu výpočtu, jako použila Komise. Stanovení pokuty Tribunálem nemůže tedy samo o sobě představovat původ údajné diskriminace, která případně vyplývá přímo ze sporného rozhodnutí. Údajná diskriminace nebyla ovšem společností Reyrolle uplatněna v prvním stupni, a proto je novým důvodem.

139. V této souvislosti je pravda, že z ustálené judikatury vyplývá, že pravomoc Soudního dvora v rámci kasačního opravného prostředku je v zásadě omezená na přezkum posouzení důvodů Tribunálem, které před ním byly projednány ( 129 ). Je taktéž pravda, že společnost Reyrolle v prvním stupni neuplatnila údajné diskriminace, kterých se dovolává v tomto důvodu kasačního opravného prostředku. Z judikatury nicméně také vyplývá, že navrhovatel je oprávněn podat kasační opravný prostředek u Soudního dvora, ve kterém uplatní důvody vyplývající z napadeného rozsudku a směřující ke zpochybnění jeho opodstatněnosti ( 130 ).

140. Je však třeba konstatovat, že v tomto důvodu společnost Reyrolle tvrdí, že byla v napadeném rozsudku Tribunálem diskriminována, když Tribunál stanovil pokutu při výkonu své pravomoci k soudnímu přezkumu v plné jurisdikci. Proto, ačkoli Tribunál ke změně pokut použil metodu výpočtu použitou Komisí, která nebyla zpochybňována, údajná diskriminace namítaná společností Reyrolle vyplývá přímo z této změny pokuty provedené Tribunálem, a tudíž z napadeného rozsudku. V tomto kontextu se domnívám, že tento důvod je možné považovat za přípustný.

141. Pokud jde o meritum tohoto důvodu, z judikatury vyplývá, že výkon pravomoci k soudnímu přezkumu v plné jurisdikci nemůže vést při určování výše pokut k diskriminaci mezi podniky, které se podílely na dohodě v rozporu s čl. 101 odst. 1 SFEU ( 131 ). Kromě toho je zásada rovného zacházení porušena, pokud je se srovnatelnými situacemi zacházeno odlišně nebo s odlišnými situacemi stejně, není-li takové zacházení objektivně odůvodněné ( 132 ).

142. Pokud však jde o situaci společnosti Reyrolle a situaci společností patřících do skupiny Schneider, je třeba konstatovat, že tyto situace nejsou srovnatelné. Na rozdíl od společnosti Reyrolle, která se jak bylo uvedeno v bodech 134 až 136 podílela na protiprávním jednání jako součást jednoho podniku – což odůvodňovalo, že Tribunál stanovil pokutu tak, že vycházel z jediné výchozí částky pro podnik VA Technologie na základě jeho obratu – společnosti SEHV a Magrini se na kartelové dohodě podílely jako součást dvou různých podniků. V první fázi se na ní podílely jako součást podniku v čele se společností Schneider, a následně poté, co jejich řízení převzala společnost VA Technologie, se na ní podílely jako součást podniku v čele s touto společností. Domnívám se, že vzhledem k tomu, že dotčené situace se liší, společnost Reyrolle nemůže uplatňovat porušení zásady rovného zacházení.

143. Ve stejném smyslu se domnívám, že nelze srovnávat situaci společnosti Reyrolle a situaci japonských výrobců. Z napadeného rozhodnutí totiž vyplývá, že jak společnost Fuji a Hitachi na jedné straně, tak společnost Mittsubishi Electric a Toshiba na druhé straně se původně podílely nezávisle na protiprávním jednání a následně, dne 1. října 2002, začlenily příslušné činnosti PISP do dvou společných podniků, Japan AE Power Sastems Corporation a TM T & D Corporation ( 133 ). Tyto společnosti nicméně po vzniku společných podniků na rozdíl od společnosti Reyrolle dále existovaly jako samostatné a nezávislé společnosti. Je třeba konstatovat, že tato situace je zjevně odlišná od situace společnosti Reyrolle, která byla začleněna do podniku VA Technologie, jak bylo popsáno v předchozím bodě 134. Tyto různé situace odůvodňují odlišné zacházení.

144. Pokud jde o údajné porušení zásady proporcionality, je třeba nejprve připomenout, že podle ustálené judikatury Soudnímu dvoru nepřísluší, když rozhoduje o právních otázkách v řízení o kasačním opravném prostředku, aby z důvodů ekvity nahradil vlastním posouzením posouzení Tribunálu při rozhodování – v rámci výkonu jeho pravomoci soudního přezkumu v plné jurisdikci – o výši pokut ukládaných podnikům pro porušení unijního práva. Nesprávné právní posouzení Tribunálu z důvodu nevhodné výše pokuty by tedy bylo možné konstatovat, pouze pokud by měl Soudní dvůr za to, že výše sankce je nejen nevhodná, ale také nadměrná, a to natolik, že je nepřiměřená ( 134 ). V projednávaném případě je nicméně třeba konstatovat, že společnost Reyrolle námitku týkající se nepřiměřené povahy pokuty založila pouze na diskriminačních předpokladech uvedených v předcházejících bodech, které však dle mého názoru, jak bylo uvedeno, neexistují.

145. S ohledem na výše uvedené se domnívám, že druhý důvod kasačního opravného prostředku musí být zamítnut, a tudíž že kasační opravný prostředek podaný společností Reyrolle musí být zamítnut v plném rozsahu.

V – Ke kasačnímu opravnému prostředku podanému společnostmi SEHV a Magrini ve věci C‑233/11 P

146. V rámci svého kasačního opravného prostředku společnosti SEHV a Magrini uplatňují tři důvody kasačního opravného prostředku, přičemž první se týká porušení zásady „ne ultra petita“, druhý se týká porušení zásady překážky věci rozsouzené a třetí se týká porušení zásady kontradiktornosti.

147. Úvodem je však třeba přezkoumat námitku nepřípustnosti kasačního opravného prostředku uplatněnou Komisí. Tento orgán totiž tvrdí, že kasační opravný prostředek je nepřípustný, protože návrhová žádání předložená u Soudního dvora společnostmi SEHV a Magrini jsou přesným opakem návrhových žádání předložených v prvním stupni.

148. V prvním stupni se společnosti SEHV a Magrini u Tribunálu domáhaly „zruš[ení] člán[ku] 2 [sporného] rozhodnutí v rozsahu, v němž se jich týká“, což je formulace, která zahrnovala jak písm. k) tak písm. l) tohoto článku, která se týkají těchto dvou společností.

149. U Soudního dvora se tyto společnosti naopak domáhají zrušení napadeného rozsudku v rozsahu, v němž zrušil čl. 2 písm. j) a k) sporného rozhodnutí a toho, aby byl potvrzen čl. 2 písm. j) a k) tohoto rozhodnutí a aby bylo rozhodnuto, pokud jde o čl. 2 písm. k) tohoto rozhodnutí, že každý solidární spoludlužník musí zaplatit třetinu sankce ve výši 4,5 milionu EUR.

150. V tomto ohledu je třeba připomenout, že návrhové žádání v kasačním opravném prostředku musí směřovat k úplnému nebo částečnému vyhovění návrhovému žádání v prvním stupni, přičemž nelze vznést nové návrhové žádání ( 135 ), takže hlavní bod návrhového žádání, kterým se žádá přesný opak toho, co bylo žádáno v prvním stupni, nemůže být samozřejmě považován za přípustný. Z tohoto důvodu považuji návrh navrhovatelek, který směřuje k potvrzení čl. 2 písm. k), jehož zrušení navrhovaly v prvním stupni, za nepřípustný. Pokud jde o písm. j) tohoto článku 2, týká se jiné osoby než společností SEHV a Magrini, a sice společnosti Schneider, takže ani návrh podaný těmito společnostmi, aby byla potvrzena tato část výroku rozhodnutí, nemůže být považován za přípustný. Kasační opravný prostředek je dle mého názoru ve zbývající části přípustný.

A – K prvnímu a druhému důvodu, které se týkají porušení zásady „ne ultra petita“ a porušení zásady překážky věci rozsouzené

151. V rámci svého prvního a druhého důvodu, které je dle mého názoru třeba analyzovat společně, společnosti SEHV a Magrini tvrdí, že jich žaloba k Tribunálu směřovala výhradně proti pokutě ve výši 4,5 milionu EUR, kterou měly tyto společnosti zaplatit společně a nerozdílně se společností Schneider. Tribunál tím, že zrušil čl. 2 písm. j) sporného rozhodnutí, který ukládá pokutu společnosti Schneider a tím, že znovu stanovil pokutu uloženou společnostem SEHV a Magrini, rozhodl tudíž ultra petita.

152. Mimoto jelikož Schneider nenapadla sporné rozhodnutí v části, která se jí týká, nabylo toto rozhodnutí právní moci, co se týče určení pokuty ve výši 3,6 milionu EUR. Tribunál tím, že rozhodl nad rámec toho, čeho se domáhaly SEHV a Magrini, porušil také zásadu překážky věci rozsouzené, jíž rozhodnutí Komise nabylo vůči Schneider.

153. Komise tvrdí, že Tribunál neporušil zásadu „ne ultra petita“, protože nerozhodoval o odpovědnosti společnosti Schneider, pro kterou ve skutečnosti celková výše pokuty zůstala nezměněná (8,1 milionu EUR, tedy součet 3,6 milionu EUR a 4,5 milionu EUR). Napadený rozsudek změnil pouze aspekty vnitřní solidarity mezi spoludlužníky, která byla součástí předmětu sporu v prvním stupni, jak byl vymezen společnostmi SEHV a Magrini. V tomto kontextu Komise také popírá, že Tribunál porušil zásadu překážky věci rozsouzené.

154. V tomto ohledu jsem již v předchozím bodě 105 připomněl, že unijní soud, který má rozhodnout o žalobě na neplatnost, je vázán zásadou „ne ultra petita“, podle které platí, že zrušení, o kterém soud rozhodne, nemůže jít nad rámec toho, co navrhl žalobce ( 136 ).

155. Z tohoto důvodu, pokud se osoba, které je rozhodnutí určeno, rozhodne podat žalobu na neplatnost, rozhoduje unijní soud pouze o těch prvcích rozhodnutí, které se uvedené osoby dotýkají. Naopak prvky, které se týkají ostatních adresátů, které nebyly zpochybněny, nespadají do předmětu sporu, o kterém má unijní soud rozhodnout ( 137 ). Mimoto rozhodnutí, které nebylo adresátem ve lhůtě stanovené v článku 263 SFEU zpochybněno, se vůči němu stává pravomocným ( 138 ).

156. V projednávaném případě je třeba nejprve poznamenat, že z bodu 2 výroku napadeného rozsudku vyplývá, že Tribunál mimo jiné zrušil čl. 2 písm. j) sporného rozhodnutí, podle kterého je společnosti Schneider samostatně uložena pokuta ve výši 3,6 milionu EUR, jakož i čl. 2 písm. k) v celém rozsahu, podle kterého jsou Schneider, SEHV a Magrini shledány odpovědnými za částku ve výši 4,5 milionu EUR.

157. Jak jsem nicméně uvedl v předchozím bodě 148, SEHV a Magrini se v prvním stupni domáhaly toho, aby Tribunál zrušil článek 2 sporného rozhodnutí v rozsahu, v němž se jich dotýkal. Kromě toho je nesporné, že Schneider nepodala ohledně sporného rozhodnutí žádnou žalobu u unijních soudů, takže se vůči ní stalo pravomocným.

158. Je však třeba konstatovat, že sankce uložená v čl. 2 písm. j) sporného rozhodnutí nemohla být v rozsahu, v němž se týká výhradně společnosti Schneider, předmětem žaloby na neplatnost společností SEHV a Magrini, a proto v případě neexistence žaloby společnosti Schneider nemohla být předmětem sporu před Tribunálem. Za těchto podmínek nemohl Tribunál dle mého názoru zrušit čl. 2 písm. j) sporného rozhodnutí, aniž by rozhodl ultra petita. Obdobná úvaha platí pro čl. 2 písm. k) sporného rozhodnutí v rozsahu, v němž se týká společnosti Schneider, a nikoli společností SEHV a Magrini.

159. Skutečnost, na kterou upozornila Komise, že po tomto zrušení Tribunál v rámci výkonu pravomoci k soudnímu přezkumu v plné jurisdikci změnil pokutu uloženou společnostem z podniku Schneider, aniž změnil celkovou výši pokuty uloženou společnosti Schneider, nic nemění na tom, že Tribunál nemohl zrušit čl. 2 písm. j) sporného rozhodnutí, ani čl. 2 písm. k) v rozsahu, v němž se týkají společnosti Schneider, protože nemohly být předmětem sporu. Změna pokuty, která v napadeném rozsudku následuje po zrušení, nemůže totiž zhojit vadu, kterou je porušení zásady „ne ultra petita“.

160. S ohledem na výše uvedené úvahy se domnívám, že je třeba prvnímu a druhému žalobnímu důvodu vyhovět.

B – Ke třetímu důvodu týkajícímu se porušení zásady kontradiktornosti

161. Společnosti SEHV a Magrini konečně tvrdí, že Tribunál porušil zásadu kontradiktornosti. Během celého řízení před Tribunálem neměly tyto společnosti možnost se vyjádřit ke zjištěním Tribunálu ohledně nového rozdělení pokuty ve výši 3,6 milionu EUR, kterou měla Schneider uhradit sama a jejíž zrušení vedlo k navýšení pokuty vůči nim.

162. Právní zásady týkající se zásady kontradiktornosti jsem uvedl již v předchozích bodech 112 až 114.

163. V projednávaném případě je třeba nejprve rozptýlit pochybnosti vznesené Komisí ohledně možnosti pro společnosti SEHV a Magrini využít v projednávaném případě práva být vyslechnut. Tyto pochybnosti se zakládají na skutečnosti, že Tribunál ve skutečnosti snížil celkovou výši pokuty, za kterou byly SEHV a Magrini odpovědné, jež se snížila z 22,05 milionu EUR na 18,45 milionu EUR.

164. Je nicméně jasné, že celková výše, na kterou odkazuje Komise, je součtem dvou samostatných pokut uložených dvěma dotčeným společnostem na různém podkladě, tj. zaprvé pokuta, která jim byla uložena, protože byly součástí podniku v čele se společností Schneider, a zadruhé pokuta, která jim byla uložena, protože byly součástí podniku VA Technologie v období po jejich začlenění do skupiny v čele s podnikem VA Technologie. I když byla výše druhé pokuty ve skutečnosti Tribunálem pro SEHV a Magrini snížena ( 139 ), Tribunál naopak zvýšil první pokutu pro dvě dotčené společnosti, které se po změně sankce Tribunálem staly společně odpovědnými se Schneider nikoli za částku ve výši 4,5 milionu EUR, jak bylo stanoveno v rozhodnutí, ale za částku ve výši 8,1 milionu EUR. Za těchto okolností mohou navrhovatelky dle mého názoru bezpochyby uplatňovat porušení práva být vyslechnut, pokud jde o tuto pokutu.

165. Pokud jde o meritum důvodu, ze spisu vyplývá, že během řízení před Tribunálem byla projednána otázka, která je předpokladem pro zrušení čl. 2 písm. l) rozhodnutí, tj. otázka týkající se uložení pokuty výlučně vůči Schneider v případě neexistence zvláštní výhrady vůči ní kromě účasti na kartelové dohodě prostřednictvím jejích dceřiných společností SEHV a Magrini.

166. Ze spisu především vyplývá, že před jednáním Tribunál položil účastníkům řízení řadu otázek, včetně zvláštní otázky adresované Komisi, která zahrnovala přímou otázku směřující ke zjištění důvodů, proč by SEHV a Magrini neměly být společně se Schneider solidárními dlužníky celé pokuty, která jí byla uložena ( 140 ). V odpovědi Komise vysvětlila, že uložení pokuty ve výši 3,6 milionu EUR pouze společnosti Schneider bylo odůvodněno ve vztahu k nezbytnosti zabránit tomu, aby byla uložena dvakrát výchozí částka SEHV a Magrini, které již byly odpovědné za výchozí částku uloženou podniku VA Technologie. Tribunál poté výslovně odmítl tuto úvahu v bodech 249 a násl. napadeného rozsudku.

167. Je třeba konstatovat, že SEHV a Magrini mohly k těmto otázkám zaujmout na jednání stanovisko, aby vyjádřily svůj názor ( 141 ).

168. S ohledem na tyto úvahy musí být podle mého názoru třetí důvod kasačního opravného prostředku týkající se porušení zásady kontradiktornosti zamítnut.

C – Závěry ke kasačnímu opravnému prostředku podanému společnostmi SEHV a Magrini ve věci C‑233/11 P

169. Z výše uvedeného dle mého názoru vyplývá, že napadený rozsudek musí být zrušen v rozsahu, v němž Tribunál, jelikož rozhodl ultra petita, zrušil čl. 2 písm. j) sporného rozhodnutí, jakož i písm. k) tohoto článku v celém rozsahu, včetně toho, co se týká společnosti Schneider. Tyto části sporného rozhodnutí se při nepodání žaloby společností Schneider vůči ní staly pravomocnými.

170. V důsledku toho i změna pokuty pro společnosti podniku Schneider – tj. Schneider, SEHV a Magrini – za období mezi 15. dubnem 1988 a 13. prosincem 2000, provedená Tribunálem v bodech 246 a 247 napadeného rozsudku při výkonu jeho pravomoci k soudnímu přezkumu v plné jurisdikci a převzatá v bodě 3 první odrážce výroku tohoto rozsudku, musí být zrušena, protože zrušení stanovené v bodě 2 napadeného rozsudku uvedené v předchozím bodě představuje základní předpoklad pro změnu pokuty, jak byla provedena Tribunálem v projednávaném případě.

171. V souladu s čl. 61 prvním pododstavcem statutu Soudního dvora platí, že je-li opravný prostředek opodstatněný a Soudní dvůr zruší rozhodnutí Tribunálu, Soudní dvůr může sám vydat konečné rozhodnutí ve věci, pokud to soudní řízení dovoluje, nebo věc vrátit zpět Tribunálu k rozhodnutí.

172. Domnívám se, že v projednávané věci soudní řízení dovoluje, aby Soudní dvůr sám vydal konečné rozhodnutí.

173. Jak již bylo uvedeno v předchozím bodě 148, SEHV a Magrini se v prvním stupni domáhaly, aby Tribunál „zrušil článek 2 [sporného] rozhodnutí v rozsahu,