STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

PAOLA MENGOZZIHO

přednesené dne 25. února 20101( )

Věc C‑211/08

Komise Evropských společenství

proti

Španělskému království

„Nesplnění povinnosti – Volný pohyb služeb – Náhrada léčebných výdajů vzniklých v zahraničí – Neplánovaná nemocniční léčba v jiném členském státě – Článek 22 odst. 1 písm. a) nařízení č. 1408/71“

1. V projednávané věci Komise Evropských společenství podává podle článku 226 ES žalobu na určení, že Španělské království tím, že osobám, na které se vztahuje španělský vnitrostátní zdravotní systém, odpírá náhradu léčebných výdajů vynaložených v jiném členském státě v případě nemocniční léčby poskytnuté v souladu s čl. 22 odst. 1 písm. a) bodem i) nařízení Rady (EHS) č. 1408/71 ze dne 14. června 1971( ) o uplatňování systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané osoby, osoby samostatně výdělečně činné a jejich rodinné příslušníky pohybující se v rámci Společenství v rozsahu, v němž je úroveň náhrady výdajů v členském státě, v němž byla tato léčba poskytnuta, nižší než úroveň stanovená španělskými právními předpisy, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z článku 49 ES.

I – Právní rámec

A – Právo Unie( )

1. Příslušná ustanovení Smlouvy o ES

2. Článek 42 odst. 1 ES zní takto:

„Rada přijme postupem podle článku 251[( )] v oblasti sociálního zabezpečení taková opatření, která jsou nezbytná k zajištění volného pohybu pracovníků; za tímto účelem Rada vytvoří systém, který migrujícím pracovníkům a oprávněným příslušníkům jejich rodin zajistí:

a) započtení všech dob získaných podle různých vnitrostátních právních předpisů pro účely vzniku a zachování nároků na dávky, jakož i pro výpočet jejich výše;

b) vyplácení dávek osobám s bydlištěm na území členských států.“

3. Článek 49 odst. 1 ES stanoví:

„Podle následujících ustanovení jsou zakázána omezení volného pohybu služeb uvnitř Společenství pro státní příslušníky členských států, kteří jsou usazeni v jiném státě Společenství, než se nachází příjemce služeb.“

2. Sekundární právo

4. Nařízení č. 1408/71 bylo přijato na základě pravomoci Rady podle článku 42 ES (dříve článek 51 Smlouvy o ES) s cílem zajistit koordinaci vnitrostátních právních předpisů v různých oblastech sociálního zabezpečení podporovanou tímto ustanovením( ).

5. Pro projednávaný případ má význam zejména čl. 22 odst. 1 písm. a) a písm. c) bod i) tohoto nařízení, který stanoví:

„1. Zaměstnaná osoba nebo osoba samostatně výdělečné činná, která splňuje podmínky právních předpisů příslušného státu pro vznik nároku na dávky, případně s přihlédnutím k článku 18, a

a) jejíž stav vyžaduje věcné dávky, které se stanou nezbytnými ze zdravotních důvodů během jejího pobytu na území jiného členského státu, s ohledem na povahu dávek a předpokládanou délku pobytu, nebo;

[…]

c) která získá povolení příslušné instituce k odjezdu na území jiného členského státu za účelem léčení přiměřeného jejímu zdravotnímu stavu,

má nárok:

i) na věcné dávky poskytované na účet příslušné instituce institucí místa pobytu nebo bydliště podle jí uplatňovaných právních předpisů, jako by u ní byla pojištěna; doba, po kterou jsou dávky poskytovány, se však řídí právními předpisy příslušného státu.“

6. Článek 36 („Náhrada mezi institucemi“) odst. 1 nařízení č. 1408/71 stanoví:

„1. Věcné dávky poskytované na základě této kapitoly institucí jednoho členského státu na účet instituce jiného členského státu jsou plně nahrazeny.“

7. Článek 80 nařízení č. 1408/71 zřizuje při Komisi Správní komisi pro sociální zabezpečení migrujících pracovníků (dále jen „správní komise“), jež se skládá ze zástupců vlád všech členských států. Podle článku 81 nařízení má správní komise mimo jiné tyto úkoly: jedná ve všech správních otázkách nebo otázkách výkladu vyplývajících z tohoto nařízení( ), „podporuje a rozvíjí spolupráci mezi členskými státy v záležitostech sociálního zabezpečení, zejména pokud jde o zdravotnická a sociální opatření společného zájmu“( ), a „podporuje a rozvíjí spolupráci mezi členskými státy prostřednictvím modernizace postupů pro výměnu informací“( ).

8. Nařízení Rady (EHS) č. 574/72 ze dne 21. března 1972, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení (EHS) č. 1408/71, stanoví v čl. 21 („Věcné dávky v případě pobytu v jiném členském státě, než je příslušný stát“) odst. 1 toto:

„K pobírání věcných dávek na základě čl. 22 odst. 1 písm. a) bodu i) nařízení předloží zaměstnaná osoba nebo osoba samostatně výdělečně činná poskytovateli péče doklad vydaný příslušnou institucí, který osvědčuje nárok této osoby na věcné dávky. Doklad musí být vyhotoven v souladu s článkem 2[( )] […].

Doklad vydaný příslušnou institucí pro nárok na dávky v souladu s čl. 22 odst. 1 písm. a) bodem i) nařízení má v každém jednotlivém případě ve vztahu k poskytovateli péče stejný účinek jako vnitrostátní doklad o nárocích osob pojištěných u instituce místa pobytu.“

9. Článek 34 („Náhrada výdajů vzniklých během pobytu v jednom členském státě příslušnou institucí jiného členského státu“) odst. 1 nařízení č. 574/72 stanoví:

„Není-li během pracovníkova pobytu v jiném členském státě, než je příslušný stát, možné splnit formální náležitosti stanovené v čl. 20 odst. 1 a 4 a v článcích 21, 23 a 31 prováděcího nařízení, nahradí jeho výdaje na jeho žádost příslušná instituce místa pobytu v souladu se sazbami náhrad uplatňovanými institucí místa pobytu.“

B – Vnitrostátní právo

10. Všeobecný zákon o zdraví č. 14/1986 ze dne 25. dubna 1986( ) sleduje účel prosazení nároku na ochranu zdraví podle článku 43 španělské ústavy. Podle čl. 1 odst. 2 ústavy tento nárok přísluší španělským i cizím státním občanům, kteří mají bydliště na území Španělska. Články 44 a násl. zřizují národní zdravotní službu, která se skládá ze všech zařízení a veřejných zdravotnických služeb na národní úrovni a na úrovni autonomních společenství. Dávky poskytované příjemcům v rámci tohoto systému jsou bezplatné.

11. Ustanovení zákona č. 14/1986 jsou doplněna zákonem č. 16/2003 ze dne 23. května 2003 o soudržnosti a kvalitě národní zdravotní služby.( )

12. Královské nařízení č. 1030/2006 ze dne 15. září 2006 o nomenklatuře společných dávek národního zdravotního systému a o řízení, kterým se tyto dávky přezkoumávají( ), v čl. 4 odst. 3 stanoví:

„Veškeré společné dávky jsou poskytovány výhradně středisky, zařízeními či službami, které spadají do národního zdravotního systému nebo jsou s ním spjaty na základě smlouvy, vyjma případů, kdy existuje nebezpečí pro život, pokud je prokázáno, že nebylo možné využít zařízení zdravotního systému. V případě naléhavé, okamžité a životně důležité zdravotní péče, která byla využita mimo národní zdravotní systém, se příslušné náklady nahradí, jakmile se prokáže, že služby zdravotního systému nemohly být využity včas a odvolání se na tuto výjimku nepředstavuje případ zneužití či obcházení pravidel. Tím nejsou dotčena ustanovení mezinárodních úmluv, jejichž je Španělsko smluvní stranou, ani ustanovení vnitrostátního práva, která upravují zdravotní péči u služeb poskytovaných v zahraničí.“

13. Na základě obecného zákona o sociálním zabezpečení( ) jsou služby zdravotní péče osobám pojištěným v rámci národního systému sociálního zabezpečení poskytovány národním zdravotním systémem.

14. Podle tvrzení španělské vlády v žalobní odpovědi neexistují žádná vnitrostátní ustanovení, která by obecně upravovala náhradu nákladů mezi institucemi zajišťujícími služby zdravotní péče, které jsou španělskému pojištěnci sociálního pojištění poskytnuty v jiném členském státě; tato náhrada je tedy nadále upravena výhradně příslušnými nařízeními Společenství, jakož i bilaterálními úmluvami, které Španělsko uzavřelo za účelem jejich provedení( ).

15. Náhrada těchto nákladů přímo pojištěnci je naproti tomu stanovena pouze v případě článku 34 nařízení č. 574/72, tj. pokud nebyly v členském státě pobytu splněny formální náležitosti stanovené uvedeným nařízením. V tomto ohledu stanoví oběžník 11/92 vydaný Instituto Nacional de la Seguridad Social( ) (Agentura státního sociálního pojištění), který má provést článek 34 uvedeného nařízení, toto:

„[…] místní orgány španělského Instituto Nacional de la Seguridad Social případně nahradí náklady v souladu se sazbami náhrad uplatňovanými institucí místa pobytu přímo pojištěnci, přičemž instituce místa pobytu posoudí nebo rozhodne, zda je dána bezprostřední nezbytnost, na níž závisí nárok na krytí nákladů. Pokud byly splněny stanovené formální náležitosti, zaplatí se v rámci systému náhrady nákladů mezi institucemi daná částka příslušné zahraniční instituci.“

II – Postup před zahájením soudního řízení, řízení před Soudním dvorem a návrhová žádání účastníků řízení

16. Řízení o nesplnění povinnosti bylo zahájeno na základě stížnosti francouzského státního příslušníka, pana Cholleta, který má bydliště ve Španělsku a je pojištěn ve španělském systému sociálního pojištění. Pan Chollet tvrdí, že po pobytu v nemocnici, k němuž došlo během jeho pobytu ve Francii, odmítla příslušná španělská instituce jeho žádost o uhrazení části nákladů, jejíž zaplacení mu uložila instituce místa pobytu podle francouzských právních předpisů (takzvaný „ticket modérateur“, spoluúčast). V návaznosti na první žádost o informace zaslala Komise dne 18. října 2006 španělským orgánům výzvu dopisem, v níž zastává názor, že příslušné španělské právní předpisy týkající se náhrady nákladů v případě léčby, které se pojištěnci pojištěnému v rámci národního systému sociálního zabezpečení dostalo v jiném členském státě, jsou v rozporu s článkem 49 ES. Ve své odpovědi ze dne 29. prosince 2006 španělské orgány vyjádřily svůj nesouhlas se všemi výtkami. Komise pokládala odpovědi španělských orgánů za nedostatečné, a vydala proto odůvodněné stanovisko, v němž zopakovala zjištění obsažená v její výzvě dopisem a vyzvala členský stát příjemce, aby ve lhůtě dvou měsíců přijal opatření nezbytná k ukončení uvedených porušení. Dopisem ze dne 19. září 2007 španělské orgány odpověděly na odůvodněné stanovisko a dále trvaly na tom, že vnitrostátní předpisy jsou zcela v souladu se Smlouvou.

17. Návrhem došlým kanceláři Soudního dvora dne 20. května 2008 podala Komise tuto žalobu a navrhla, aby Soudní dvůr:

– určil, že Španělské království tím, že osobám, na které se vztahuje španělský vnitrostátní zdravotní systém, odpírá náhradu léčebných výdajů vynaložených v jiném členském státě v případě nemocniční léčby poskytnuté v souladu s čl. 22 odst. 1 písm. a) bodem i) nařízení Rady č. 1408/71 ze dne 14. června 1971 v rozsahu, v němž je úroveň náhrady výdajů v členském státě, v němž byla tato léčba poskytnuta, nižší než úroveň stanovená španělskými právními předpisy, nesplnilo povinnosti, které pro ně vyplývají z článku 49 ES;

– uložil Španělskému království náhradu nákladů řízení.

18. Španělské království navrhuje, aby Soudní dvůr žalobu zamítl a uložil Komisi náhradu nákladů řízení.

19. Usnesením předsedy Soudního dvora ze dne 23. října 2008 bylo povoleno vedlejší účastenství Belgickému království, Finské republice, Spojenému království Velké Británie a Severního Irska a Dánskému království na podporu návrhových žádání Španělského království. Řeči zástupců účastníků řízení, belgické a dánské vlády, jakož i vlády Spojeného království byly vyslechnuty na jednání, které proběhlo dne 24. listopadu 2009.

III – Přezkum

A – K přípustnosti žaloby

20. Španělské království podporované Belgickým královstvím zpochybňuje přípustnost žaloby na základě řady námitek, které lze shrnout takto: (1) Návrhová žádání obsažená v žalobě jsou nejednoznačná, což je neslučitelné s požadavky stanovenými v čl. 38 odst. 1 jednacího řádu Soudního dvora; Komise navíc před Soudním dvorem zaprvé změnila předmět řízení o nesplnění povinnosti, tak jak byl konstatován v rámci postupu před zahájením řízení, a zadruhé podstatně změnila žalobní návrh obsažený v replice; (2) Žaloba je zbytečná a nevhodná a představuje protiprávní zneužití řízení, neboť nesplnění povinnosti vytýkané členskému státu je následkem ustanovení sekundárního práva Společenství.

1. K nejednoznačnosti návrhových žádání obsažených v žalobě a ke změně předmětu řízení o nesplnění povinnosti a žalobního návrhu

21. Zaprvé španělská vláda tvrdí, že návrhová žádání Komise nejsou v souladu s požadavky stanovenými v čl. 38 odst. 1 jednacího řádu. Tato nejednoznačnost podle ní vznikla zejména tím, že se Komise odvolala na čl. 22 odst. 1 písm. a) nařízení č. 1408/71, který odkazuje na porušení právní úpravy Společenství v oblasti sociálního zabezpečení, zatímco v rámci postupu před zahájením soudního řízení Španělskému království vytkla pouze porušení článku 49 ES. Na jednom místě v žalobě Komise tvrdí, že španělská úprava odporuje požadavkům stanoveným v čl. 22 odst. 1 písm. a) nařízení č. 1408/71. Od tohoto tvrzení uvedeného jak v rámci postupu před zahájením soudního řízení, tak i v žalobě, Komise ve své replice upustila, stejně jako od tvrzení, že čl. 4 odst. 3 královského nařízení č. 1030/2006 údajně odporuje článku 49 ES. Španělská vláda tedy vytýká podstatnou změnu předmětu řízení o nesplnění povinnosti v soudním řízení, jakož i změnu žalobního návrhu v řízení před Soudním dvorem. Nakonec španělská vláda tvrdí, že žaloba, pokud je třeba ji chápat tak, že s její pomocí má být ve skutečnosti tvrzeno porušení článku 34 nařízení č. 574/72, je nepřípustná, neboť se opírá o vytýkanou skutečnost, jež byla vznesena opožděně. Belgická vláda dále tvrdí, že Komise se ve své žalobě dovolává porušení článku 49 ES, které nebylo Španělsku v rámci postupu před zahájením soudního řízení připisováno k tíži.

22. Tyto námitky pokládám za neopodstatněné.

23. Ze spisu o správním řízení jasně vyplývá, že Komise Španělsku od počátku vytýkala pouze porušení článku 49 ES a že toto porušení spočívá v tom, že ve španělském právu není stanoveno žádné řízení, jehož předmětem by byla náhrada nákladů, osobám pojištěným v rámci národního systému sociálního zabezpečení v případě neplánovaného pobytu v nemocnici, k němuž dojde během přechodného pobytu v jiném členském státě, pokud je úroveň náhrady nákladů v uvedeném členském státě nižší než úroveň zaručená v rámci španělského systému.

24. Také z něj jasně vyplývá, že se Komise v rámci této výtky ve správním řízení, jakož i v žalobě odvolává na takový typ náhrady, který se liší jak od náhrady mezi institucemi podle článku 36 nařízení č. 1408/71, tak i od náhrady osobám pojištěným v rámci systému sociálního zabezpečení, která je stanovena v článku 34 nařízení č. 574/72 pro případ, že léčení proběhlo bez toho, aby byly splněny formální požadavky stanovené právními předpisy. Podle názoru Komise se nárok na tuto náhradu, která má ve vztahu k náhradám podle výše uvedených nařízení doplňkový charakter, odvozuje z článku 49 ES.

25. Pokud jde o odkaz na čl. 4 odst. 3 královského nařízení č. 1030/2006, který je obsažen ve spisu ke správnímu řízení a v žalobě a který se již neobjevil v replice, výtky Komise vycházejí ze skutečnosti, že toto ustanovení, nehledě na některé omezené výjimky, vylučuje nárok na náhradu nákladů na léčení poskytnuté mimo vnitrostátní zdravotnický systém, jakož i ze zjištění, že doplňková náhrada, která je předmětem sporu, nepatří mezi tyto výjimky. Na rozdíl od úvah španělské vlády zůstal názor Komise, podle něhož uvedené ustanovení ozřejmuje, že ve španělském právu není stanoven nárok na tuto náhradu, v různých fázích řízení v podstatě nezměněný. Připadá mi zcela identický i s předmětem výtky, kterou od počátku uplatňovala vůči Španělskému království.

26. Podle mého názoru nemůže být tvrzeno, jak činí španělská vláda, ani to, že Komise rozšířila předmět řízení o nesplnění povinnosti na porušení právní úpravy Společenství v oblasti sociálního zabezpečení v rozsahu, ve kterém Komise na jednom místě žaloby v nepochybně nešťastné formulaci uvádí, že oblast působnosti právní úpravy zakotvující výjimku podle čl. 4 odst. 3 královského nařízení č. 1030/2006 „je užší než oblast působnosti čl. 22 odst. 1 písm. a) nařízení č. 1408/71, takže ve většině případů naposled uvedeného ustanovení španělské orgány neuznají nárok na náhradu léčebných výdajů vzniklých v jiném členském státě“. S ohledem na žalobu jako celek totiž není pochyb o tom, že se u náhrady, na niž se odvolává Komise, jedná o doplňkovou náhradu, která podle názoru Komise přísluší osobám pojištěným v rámci španělského systému sociálního zabezpečení na základě článku 49 ES, a nikoli, jak naopak uvádí Španělsko, o různé druhy náhrad, které jsou stanoveny v nařízeních č. 1408/71 a 574/72.

27. Pokud jde o návrhová žádání obsažená v žalobě, která jsou kritizována jako nejednoznačná, poukazuji pouze na to, že čl. 22 odst. 1 písm. a) nařízení č. 1408/71 byl několikrát uveden jak ve výzvě dopisem, tak i v odůvodněném stanovisku s cílem vymezit skutkové okolnosti případu, které byly zohledněny v žalobě, tj. situaci, kdy je jako v případě pana Cholleta provedeno ošetření během pobytu, k němuž dojde v jiném členském státě za jiným účelem, než je podrobení se zde lékařskému ošetření. Za těchto okolností se domnívám, že nelze vážně tvrdit, že odvolání se na uvedený článek v návrhových žádáních žaloby, které i zde slouží vymezení skutkových okolností případu, může vést k nejasnostem ohledně druhu nesplnění povinnosti, o jehož určení je Soudní dvůr žádán.

28. Jelikož se tedy nakonec jednoznačně ukazuje, že nesplnění povinnosti, které bylo od počátku kladeno za vinu Španělskému království, se týká jen a pouze článku 49 ES, je třeba vyloučit, že by žaloba mohla být, jak se domnívá španělská vláda, vykládána v tom smyslu, že jí má být uplatněno porušení článku 34 nařízení č. 574/72.

29. S ohledem na vše výše uvedené tedy pokládám námitku uplatněnou Španělskem, že předmět řízení o nesplnění povinnosti byl, oproti tomu, jak byl určen ve správním řízení, v rámci sporného řízení změněn, za neopodstatněnou. Zamítnout je třeba rovněž stejně znějící námitku belgické vlády, neboť ta vychází ze zjevně nesprávného předpokladu. Z uvedených důvodů pokládám úvahy španělské vlády týkající se změny žalobního návrhu v replice a nejednoznačnosti návrhových žádání v žalobě za neopodstatněné.

2. K účelnosti žaloby podle článku 226 ES a k protiprávnímu zneužití řízení

30. Zadruhé, Španělské království poukazuje na to, že porušení článku 49 ES, které mu Komise klade za vinu, má svůj původ v právních předpisech Společenství. Uvádí, že ve španělském právu je totiž náhrada léčebných výdajů upravena ve prospěch příjemců dávek v rámci vnitrostátního zdravotnického systému v případech, které jsou zkoumány v rámci řízení o nesplnění povinnosti, z důvodu neexistence specifického ustanovení vnitrostátního práva přímo příslušnými nařízeními Společenství v oblasti sociálního zabezpečení. Ochrana v případech, jako je případ pana Choletta, by tedy nemohla být ve smyslu, o nějž usiluje Komise, dosažena bez toho, aby byla změněna právní úprava Společenství. Za těchto okolností je takový postup jaký uplatnila Komise, směřující pouze proti jednomu členskému státu, který navíc zcela splnil povinnosti vyplývající z příslušné právní úpravy Společenství, neúčelný a zbytečný. Podobným argumentem, i když tento nepatří mezi důvody nepřípustnosti, španělská vláda poukazuje na to, že i kdyby v případě pana Cholleta došlo k porušení ustanovení obsažených v nařízeních Společenství v oblasti sociálního zabezpečení, nemělo by toto porušení být přičítáno Španělsku, nýbrž Francii, neboť instituce tohoto členského státu v rozporu s článkem 36 nařízení č. 1408/71 nenaúčtovala španělským institucím veškeré náklady na ošetření pana Cholleta. Nakonec španělská vláda zdůrazňuje zvláštnost tohoto řízení, v němž má Soudní dvůr konstatovat nesplnění povinnosti členským státem v oblasti, o níž se dosud vyjadřoval pouze cestou rozhodnutí o předběžné otázce.

31. V rámci této námitky Španělské království popírá zaprvé přípustnost žaloby z hlediska její účelnosti a zadruhé uvádí argumenty svědčící o existenci protiprávního zneužití řízení.

32. Z prvního hlediska postačí poukázat na to, že judikatura Soudního dvora přiznává Komisi při používání článku 226 ES širokou posuzovací pravomoc. Je úkolem Komise posoudit, zda je vhodné zahájit proti určitému členskému státu řízení o nesplnění povinnosti, a pro jaké jednání nebo opomenutí přičitatelné dotčenému členskému státu má být vedeno( ); Komisi také přísluší, aby posoudila, zda je vhodné předložit žalobu na určení nesplnění povinnosti k rozhodnutí Soudnímu dvoru. V souladu s touto posuzovací pravomocí přiznanou Komisi se Soudní dvůr vždy zdržel posuzování účelnosti podání žaloby podle článku 226 ES, pokud proti její účelnosti žalovaný členský stát vznesl výtky( ).

33. Pokud jde o druhé hledisko, postačí poukázat na to, že správnost předpokladu, z něhož vychází tvrzení španělské vlády, a sice že popírané porušení nelze v každém případě vytýkat španělské vládě, neboť toto porušení je důsledkem toho, že ustanovení sekundárního práva jsou v rozporu s primárním právem, bude třeba přezkoumat v rámci přezkumu existence nesplnění povinnosti, a tedy v rámci meritorního přezkumu žaloby. Cílem žaloby na určení, že členský stát nesplnil povinnosti, které pro něj vyplývají z ustanovení primárního práva, je každopádně zajištění použití Smlouvy a žaloba nemůže naplnit skutkovou podstatu zneužití řízení. V tomto ohledu je okolnost, že se Soudní dvůr o oblasti, která je předmětem této žaloby, dosud vyjadřoval pouze cestou rozhodnutí o předběžné otázce, zcela nepodstatná, a nemůže tedy Komisi bránit v tom, aby střežila dodržování ustanovení Smlouvy, která podle ní byla porušena.

34. Také druhou námitku nepřípustnosti podanou španělskou vládou je tedy třeba zamítnout.

3. Závěr týkající se přípustnosti

35. Vzhledem ke všem shora uvedeným úvahám pokládám projednávanou žalobu za přípustnou.

B – K nesplnění povinnosti

1. Judikatura Soudního dvora, na které se zakládá žaloba Komise

36. Předtím, než pojednám o argumentech přednesených Komisí za účelem odůvodnění její žaloby, je třeba si krátce připomenout vývojové fáze judikatury Soudního dvora, které ho přivedly k potvrzení toho, že osoby pojištěné v systému sociálního zabezpečení členského státu mají za určitých okolností a v určitých mezích podle ustanovení Smlouvy týkajících se volného pohybu služeb právo na náhradu nákladů na léčbu vzniklých v jiném členském státě podle sazeb uplatňovaných ve státě pojištění a doplňkově s ohledem na právní úpravu převzetí obsaženou v čl. 22 odst. 1 písm. i) nařízení č. 1408/71.

37. Základem této judikatury je rozsudek Kohll( ). Soudní dvůr, který byl povolán k rozhodnutí lucemburským Cour de cassation v rámci sporu mezi panem Kohllem, lucemburským účastníkem sociálního pojištění, a Union des caisses de maladie z důvodu odepření náhrady nákladů, které panu Kohllovi vznikly v důsledku stomatologického ošetření jeho dcery v Německu, nejprve objasnil, že ani okolnost, že sporná právní úprava patří do oblasti sociálního zabezpečení, ani okolnost, že zamítavé opatření by mohlo být v souladu s článkem 22 nařízení č. 1408/71, nevylučují v příslušném případě použití ustanovení Smlouvy týkající se volného pohybu služeb. Soudní dvůr kvalifikoval ošetření v ordinaci zubního lékaře usazeného v jiném členském státě jako službu ve smyslu článku 60 Smlouvy o ES (později článek 50 ES) a konstatoval, že taková úprava odrazuje účastníky sociálního pojištění od toho, aby se obraceli na poskytovatele lékařských služeb v jiném členském státě, a že představuje jak pro tyto poskytovatele, tak i pro jejich pacienty překážku volného pohybu služeb. Pokud jde o možné odůvodnění takové překážky, upozornil Soudní dvůr na to, že zaprvé náhrada podle sazebníků státu pojištění, tak jak o ni žádal pan Kohll, nemá významný vliv na financování systému sociálního zabezpečení a zadruhé v tomto případě nebylo prokázáno, že sporná úprava byla nezbytná k dosažení cíle zachování vyvážené, všem přístupné lékařské a nemocniční péče, tedy cíle, který patří mezi výjimky z důvodů veřejného zdraví podle článku 56 Smlouvy o ES (později článku 46 ES). Soudní dvůr proto dospěl k závěru, že „vnitrostátní právní úprava, která činí náhradu nákladů na stomatologické ošetření zubním lékařem v jiném členském státě podle sazebníků státu pojištění závislou na povolení instituce sociálního zabezpečení pojištěnce, je v rozporu s články 59 a 60 Smlouvy o ES“.

38. Tyto zásady Soudní dvůr potvrdil pro lékařskou péči poskytovanou mimo nemocnice. V důsledku toho vyvstala otázka, zda tyto zásady platí také pro léčbu poskytovanou v nemocnici. O této otázce pojednal rozsudek Smits a Peerbooms( ), v němž šlo o systém zdravotního pojištění v Nizozemsku, který stanoví, že pojištěncům se léčby dostane obvykle bezplatně na základě systému dohod. Paní Smits požádala o náhradu nákladů na její ošetření provedené v německé nemocnici, zatímco pan Peerbooms žádal o převzetí nákladů na speciální neurologickou terapii, která byla provedena v jednom rakouském zařízení. V obou případech byly žádosti žalobců v původním řízení odmítnuty, v případě paní Smits s odůvodněním, že v Nizozemsku měla k dispozici dostatečnou a přiměřenou léčbu dané nemoci, a v případě pana Peerboomse s odůvodněním, že příslušná terapie měla experimentální povahu. Za použití judikatury, která byla skutečně méně explicitní, než jak ji chtěl Soudní dvůr představit, nejprve konstatoval, že na zdravotnické činnosti se ustanovení článku 60 Smlouvy o ES vztahuje, aniž by bylo třeba rozlišovat, zda je péče poskytována v zdravotnickém zařízení, či nikoli( ). Pak také objasnil že „zdravotnická služba poskytnutá v některém členském státě, která je uhrazena pacientem, nemůže ztratit svou příslušnost k oblasti působnosti volného pohybu služeb zaručeného Smlouvou již pouze proto, že je požadována náhrada nákladů za diskutovanou péči podle právních předpisů jiného členského státu týkajících se zdravotního pojištění, které stanoví hlavně věcné dávky“( ). Podle názoru Soudního dvora nemůže ani okolnost, že určitá nemocniční léčba je financována přímo zdravotními pojišťovnami na základě dohod a předem stanovených sazebníků, způsobit vynětí takovéto léčby z oblasti služeb ve smyslu článku 60 Smlouvy o ES( ). Soudní dvůr tedy konstatoval, že dotčená vnitrostátní právní úprava má omezující povahu. Vycházel ovšem z předpokladu, že požadavek, podle nějž náhrada nákladů na nemocniční péči poskytnutou v jiném členském státě vnitrostátním systémem sociálního zabezpečení podléhá předchozímu povolení, byl opatřením „jak nezbytným, tak i přiměřeným“, neboť je odůvodněna dvojím cílem, a sice „zajistit, aby v dotčeném členském státě existoval dostatečný a stálý přístup k vyváženému rozsahu vysoce kvalitní nemocniční péče“, a „v co možná největším rozsahu zabránit jakémukoliv plýtvání finančními, technickými a lidskými zdroji“( ).

39. V rozsudku Vanbraekel( ), který byl vyhlášen téhož dne jako rozsudek Smits a Peerbooms, Soudní dvůr svou konstrukci doplnil o další prvek. Paní Descamps, belgická státní příslušnice pojištěná v belgickém systému zákonného pojištění proti nemoci a invaliditě, požádala o povolení ortopedicko-chirurgického zákroku ve Francii. Toto povolení bylo odmítnuto s odůvodněním, že žádost nebyla dostatečně odůvodněna. Bez ohledu na toto odmítnutí se paní Descamps přesto zákroku podrobila a podala proti zdravotní pojišťovně, u níž byla pojištěna, žalobu na úhradu vzniklých nákladů. Předkládající soud konstatoval, že odmítnutí, o němž bylo rozhodnuto v neprospěch paní Descamps, je protiprávní, a následně požádal Soudní dvůr, aby rozhodl o výši nákladů, které má převzít žalovaná zdravotní pojišťovna. Soudní dvůr nejprve objasnil, že „bylo-li pojištěnci sociálního pojištění, jenž podal žádost o povolení na základě čl. 22 odst. 1 písm. c) nařízení č. 1408/71, toto povolení příslušnou institucí odmítnuto, přičemž následně je prokázáno […], že toto odmítnutí bylo neopodstatněné, má tento pojištěnec přímo k tíži příslušné instituce nárok na náhradu ve výši rovnocenné té, která by bývala měla být zpravidla hrazena, kdyby bylo povolení od počátku řádně vydáno“( ). Poté zkoumal, zda tehdy, když náhrada, k níž by mohlo dojít v případě použití belgického režimu, by byla vyšší nežli náhrada, jež by vyplývala z použití francouzského režimu, mají dědicové paní Descamps, kteří mezitím zahájili původní řízení, podle ustanovení týkajících se volného pohybu služeb navíc nárok na doplňkovou náhradu odpovídající rozdílu mezi těmito dvěma režimy. Soudní dvůr dospěl k týmž závěrům jako v rámci rozsudku ve věci Smits a Peerbooms, a to jak ohledně kvalifikace nemocničních lékařských služeb, tak i omezující povahy příslušné úpravy, pokud má za následek, že „pojištěnec sociálního pojištění má nárok na méně výhodnou úroveň hrazení péče, je-li mu poskytována nemocniční léčba v jiném členském státě, než když podstupuje stejnou léčbu v členském státě pojištění“( ). Ohledně možného odůvodnění takového omezení Soudní dvůr uvedl, že zaprvé v souladu se zjištěními předkládajícího soudu bylo povolení, o které žádala paní Descamps pro účely její operace ve Francii, neprávem odepřeno a že zadruhé uznání nároku jejích dědiců na doplňkovou náhradu, „která je závislá na režimu hrazení péče v členském státě pojištění, již pojmově neznamená žádné dodatečné finanční zatížení pro systém zdravotního pojištění tohoto státu ve srovnání s úhradou nesenou v případě hospitalizace v tomto státě“( ), a neměla by tedy významný dopad na financování belgického systému sociálního zabezpečení. Soudní dvůr dospěl k závěru, že „článek 59 Smlouvy musí být vykládán v tom smyslu, že je-li náhrada nákladů vynaložených na služby ústavní péče poskytnuté v členském státě pobytu vyplývající z použití pravidel platných v tomto státě nižší nežli náhrada, jež by vyplývala z použití právních předpisů platných v členském státě pojištění v případě hospitalizace v tomto posledně jmenovaném státě, musí příslušná instituce účastníku sociálního pojištění poskytnout doplňkovou náhradu odpovídající tomuto rozdílu“( ).

40. Soudní dvůr potvrdil tato rozhodnutí, ke kterým dospěl v rozsudcích Kohll a Smits a Peerbooms, v rozsudku Müller-Fauré a Van Riet( ), v němž šlo zase o systém zdravotního pojištění v Nizozemsku. V této věci se paní Müller-Fauré během své dovolené v Německu podrobila stomatologickému ošetření mimo nemocnici. Po svém návratu do Nizozemska neúspěšně žádala o náhradu vzniklých nákladů. Paní van Riet naopak žádala o povolení týkající se provedení artroskopie v Belgii. Povolení bylo odmítnuto s odůvodněním, že tento zákrok může být proveden některým zařízením v Nizozemsku, s nímž byla uzavřena dohoda. Paní van Riet se přesto podrobila zákroku, který byl zčásti proveden v nemocnici, a požádala o náhradu vzniklých nákladů, která jí byla odepřena. Soudní dvůr potvrdil slučitelnost požadavku předchozího povolení jako podmínky pro náhradu nákladů na ošetření v nemocnici v jiném členském státě mimo zařízení, se kterým byla uzavřena dohoda, s články 59 a 60 Smlouvy o ES a objasnil, že povolení může být odepřeno z důvodu chybějící zdravotní nezbytnosti jen tehdy, „když existuje možnost stejného nebo pro pacienta stejně účinného ošetření, a to včas v zařízení, které uzavřelo dohodu s příslušnou zdravotní pojišťovnou“. Soudní dvůr tak koncipoval požadavek, že konkrétní případ je třeba posuzovat s přihlédnutím ke zdravotnímu stavu dotčené osoby a neodkladností potřebného ošetření( ). Pokud jde o náklady na ambulantní léčbu v zahraničí, Soudní dvůr potvrdil úvahy obsažené v rozsudku Kohll a zamítl zejména námitky nizozemské vlády, které se opíraly o zásadní rozdíl mezi takovým systémem náhrad, jaký je zakotven v lucemburské úpravě a jenž byl předmětem rozsudku Kohll, a systémem zakládajícím se na poskytování věcných dávek, jako je nizozemský systém.

41. Ve věci Watts( ) nakonec vyvstala otázka, zda platí zásady koncipované Soudním dvorem, když jde převzetí nákladů na nemocniční léčbu, které se pojištěnec podrobil v jiném členském státě, k tíži takového národního zdravotního systému, jako je National Health Service (dále jen „NHS“), systém Spojeného království financovaný ze státních prostředků a zakládající se na zásadě bezplatnosti. Paní Watts požádala o povolení ve smyslu čl. 22 odst. 1 písm. c) nařízení č. 1408/71, aby se mohla podrobit zákroku v zahraničí. Povolení bylo odepřeno, protože odpovídající ošetření mohlo být „včas“ provedeno v nemocnici v místě bydliště pacientky. V průběhu řízení, které bylo zahájeno proti tomuto odepření, se paní Watts, jejíž zdravotní stav se mezitím zhoršil, podrobila na vlastní náklady operaci ve Francii. Soudní dvůr konstatoval, že článek 49 ES se za okolností daného případu „použije nezávisle na způsobu fungování vnitrostátního systému, pod nějž dotčená osoba spadá a u nějž je následně požádáno o náhradu nákladů na tyto služby“( ). S poukazem na rozsudky Smits a Peerbooms, jakož i Müller-Fauré a van Riet Soudní dvůr konstatoval, že příslušná úprava představuje omezení volného pohybu služeb, a to i tehdy, pokud na základě této úpravy nedojde k náhradě nákladů za služby poskytnuté v soukromých nemocnicích v Anglii a Walesu( ). Soudní dvůr použil svá rozhodnutí učiněná v uvedených rozsudcích, pokud jde o systém dohod platný v Nizozemsku, a potvrdil, že vnitrostátní opatření, které podmiňuje nárok pacienta na nemocniční péči v jiném členském státě na náklady systému, pod nějž spadá, povolením, je slučitelné s článkem 49 ES.

2. Žalobní důvod Komise

42. Názor Komise lze krátce vylíčit následujícím způsobem.

43. Nehledě na výjimečné případy, kdy je třeba poskytnout „naléhavou, okamžitou a životně důležitou pomoc“, jsou podle Komise na základě španělských právních předpisů národním zdravotnickým systémem převzaty pouze nemocniční služby, které byly poskytnuty zařízením, které je součástí zdravotnického systému. Nehradí se tedy náklady, které vzniknou pojištěnci pojištěnému v rámci španělského systému sociálního zabezpečení v souvislosti se zdravotně nezbytným nemocničním léčením, které bylo poskytnuto během přechodného pobytu v jiném členském státě podle čl. 22 odst. 1 písm. a) bodu i) nařízení č. 1408/71.

44. V těchto případech může odepření náhrady, pokud je úroveň náhrady nákladů na nemocniční léčení stanovená v právních předpisech členského státu nižší než úroveň zaručená španělskými právními předpisy, pojištěnce pojištěné v rámci španělského systému sociálního zabezpečení zaprvé odradit od přemístění se na území tohoto členského státu, aby tam využili nelékařské služby (např. služby v oblasti vzdělávání a cestovního ruchu), a zadruhé, pokud již pobývají na území tohoto členského státu, je podněcují k předčasnému návratu do Španělska, aby jim bylo poskytnuto bezplatné nemocniční léčení. Toto ustanovení španělského práva má tedy omezující účinek jak na služby, které byly původním důvodem změny místa a přechodného pobytu v jiném členském státě, tak i na další služby poskytované v rámci zdravotnického systému v tomto členském státě.

45. Tato omezení nejsou odůvodněna ani nezbytností zabránit vážnému ohrožení finanční rovnováhy španělského systému sociálního zabezpečení, ani požadavkem, aby byl zachován účinný a všem přístupný zdravotnický systém.

46. Komise dospěla k závěru, že ustanovení španělského práva týkající se náhrady nákladů na léčení vzniklých v jiném členském státě je v rozporu s článkem 49 ES v rozsahu, ve kterém se týká výše uvedených bodů.

3. Obranné argumenty Španělského království

47. Žalovaná vláda zaprvé popírá, že nesplnění povinnosti lze klást za vinu Španělskému království, a odvolává se na to, že dané ustanovení vnitrostátního práva je v souladu s právní úpravou Společenství v oblasti sociálního zabezpečení migrujících pracovníků a že španělské orgány řádně provedly nařízení č. 1408/71, a to zejména s ohledem na počínání pana Cholleta.

48. Zadruhé španělská vláda, vycházejíc ze spojení mezi ustanoveními sekundárního práva týkajícími se sociálního zabezpečení a ustanoveními Smlouvy o volném pohybu pracovníků a služeb, které je podle jejího názoru správné, popírá v podstatě to, že případy upravené v čl. 22 odst. 1 písm. a) bodě i) nařízení č. 1408/71 by mohly představovat porušení článku 49 ES.

49. Zatřetí Španělské království podporované různými tvrzeními zúčastněných vlád tvrdí, že vůči němu uplatněná výtka je neopodstatněná. Zaprvé popírá, že v projednávané věci jsou naplněny podmínky použití článku 49 ES. Zejména uvádí, že i) služby podléhající omezení nejsou dostatečně jasně určeny, ii) omezení uplatněné Komisí má pouze hypotetickou povahu a iii) praxe španělských orgánů napadaná žalobou není diskriminační. Zadruhé španělská vláda poukazuje na to, že bylo-li by dáno za pravdu názoru Komise, mělo by to významný vliv na finanční stabilitu národního zdravotního systému a způsobilo by to závažné praktické obtíže.

4. Posouzení

50. Před zahájením věcné analýzy tvrzení Komise je třeba se krátce zastavit u argumentů španělské vlády, které byly shrnuty v předchozích bodech 47 a 48, jelikož vyvolávají několik otázek ohledně použití a výkladu nařízení č. 1408/71, které mají přednost.

a) K úvodním otázkám týkajícím se provedení a výkladu nařízení č. 1408/71

i) K dopadu údajného souladu španělské úpravy s ustanoveními nařízení č. 1408/71

51. Jak již bylo objasněno v rámci přezkumu přípustnosti žaloby, žaloba se týká pouze porušení článku 49 ES. Otázka správného provedení ustanovení obsažených v nařízení č. 1408/71 do španělského práva tedy není předmětem řízení v projednávané věci. Soudní dvůr tedy není povinen vyjádřit se k této otázce a domnívám se, že se ani vyjadřovat nesmí, přestože je k tomu vyzýván španělskou vládou.

52. Španělská vláda ve skutečnosti trvá na tom, že předmětné ustanovení španělského práva a správní praxe jsou zcela v souladu s úpravou Společenství týkající se sociálního zabezpečení migrujících pracovníků, neboť vychází z předpokladu, že toto samo o sobě postačí k zamítnutí žalobního důvodu Komise.

53. Zejména s ohledem na počínání pana Cholleta uvádí, že španělské orgány mu nikdy neodpíraly právo na věcné dávky ve státě přechodného pobytu podle čl. 22 odst. 1 bodu 1 nařízení č. 1408/71 a že mu za tímto účelem vystavily formulář E 111, na základě něhož bylo provedeno ošetření ve Francii.

54. Španělská vláda však popírá, že španělské orgány byly za účelem řádného provedení tohoto ustanovení povinny nahradit panu Cholletovi „ticket modérateur“. Svůj názor odůvodňuje tím, že Soudní dvůr v bodech 36 a 37 uvedeného rozsudku Vanbraekel rozhodl, že účelem článku 22 nařízení č. 1408/71 není upravit náhradu nákladů vzniklých v souvislosti s péčí poskytnutou v jiném členském státě než státě pojištění podle sazeb platných v tomto jiném členském státě, a tím pádem tento článek nikterak nebrání této náhradě ani ji nestanovuje, „jestliže právní předpisy členského státu pojištění takovou náhradu předvídají“. Takové ustanovení však ve španělském systému sociálního zabezpečení neexistuje. Podle názoru španělské vlády tedy nelze Španělskému království vytýkat žádné porušení.

55. Připouštím, že je pro mě poněkud obtížné pochopit výše uvedený názor španělské vlády. Zaprvé mi připadá, že se vůbec nezaměřuje na předmět žaloby, který spočívá, jak bylo uvedeno, právě v tom, že ve španělském právu chybí ustanovení týkající se doplňkové náhrady v takových případech, jako je případ pana Cholleta, a zadruhé vychází z vědomě neúplného výčtu judikatury Soudního dvora.

56. V bodech 36 a 37 rozsudku Vanbraekel, na který bylo poukázáno v žalobní odpovědi, chtěl Soudní dvůr konstatovat pouze to, že systém zřízený článkem 22 nařízení č. 1408/71 se vůči možnosti poskytnout příjemcům dávek v rámci systému sociálního zabezpečení v některém členském státě právo na doplňkovou náhradu nákladů na léčení vzniklých v jiném členském státě podle sazeb platných ve státě pojištění, chová neutrálně, a nikoli také to, že taková náhrada je výslovně stanovena v právních předpisech tohoto státu, z čehož patrně vychází španělská vláda.

57. Kromě toho španělská vláda nepřihlíží k tomu, že Soudní dvůr se poté, co uznal takovou neutralitu, která byla ostatně uvedena již v rozsudcích Decker a Kohll( ) a potvrzena v řadě rozhodnutí následujících po rozsudku Vanbraekel, souhlasně vyjádřil k povinnosti členských států na základě ustanovení Smlouvy týkajících se volného pohybu služeb poskytnout pojištěncům pojištěným v rámci vlastního systému sociálního zabezpečení v určitých případech výše uvedenou doplňkovou náhradu.

58. Jak vyplývá z bodů 36 až 41 uvedené judikatury, podléhá tedy náhrada nákladů na léčení vzniklých v jiném členském státě než státě pojištění určitému druhu duálního systému, v jehož rámci převzetí těchto nákladů stanovené v článku 22 nařízení č. 1408/71 podle sazeb stanovených v právních předpisech členského státu, ve kterém byly poskytnuty dávky, existuje vedle nároku na doplňkovou náhradu podle sazeb platných ve státě pojištění vzniklého vývojem práva, který je zaručen ustanoveními Smlouvy týkajícími se volného pohybu služeb. V souladu s touto konstrukcí Soudní dvůr opakovaně rozhodl, že okolnost, že členský stát v tomto ohledu splní povinnosti, které pro něj vyplývají z nařízení č. 1408/71, ho nezbavuje povinnosti dodržovat ustanovení týkající se volného pohybu služeb( ).

59. V řízení o projednávané věci Komise Španělskému království vytýká právě porušení těchto ustanovení, vycházejíc z toho, že členské státy jsou i za zvláštních okolností, za nichž byla podána žaloba, povinny stanovit doplňkovou náhradu podle sazeb platných ve státě pojištění ve smyslu výše uvedené judikatury. Z toho vyplývá, že pokud tato judikatura nemá být zásadně zpochybněna, což jak se zdá, španělská vláda nemá v úmyslu, alespoň ne výslovně, obranná argumentace opírající se o údajný soulad španělského systému s ustanoveními obsaženými v nařízení č. 1408/71 nepřipouští ani možnost vyloučení odpovědnosti Španělska za porušení vytýkané žalobou, ani možnost popření existence tohoto porušení. Tato obranná argumentace je tedy v podstatě nerelevantní.

60. Nepodstatná je rovněž okolnost zdůrazněná španělskou vládou, že španělské orgány nakládaly s počínáním pana Cholleta správně, neboť náklady vzniklé v souvislosti s jeho léčením ve Francii a nahrazené příslušnou institucí ve prospěch instituce místa pobytu byly každopádně vyšší než náklady příslušného lékařského ošetření ve Španělsku.

61. Jak Komise opakovaně uvedla ve svých podáních a na jednání, stížnost pana Cholleta totiž tvoří pouze východisko řízení o nesplnění povinnosti, jehož předmětem je vesměs systém náhrady nákladů, které vznikly příjemcům dávek ze španělského národního zdravotního systému v jiném členském státě za okolností uvedených v čl. 22 odst. 1 písm. a) nařízení č. 1408/71.

ii) K výkladu článku 36 nařízení č. 1408/71

62. Podle názoru španělské vlády není nenahrazení nákladů vzniklých panu Cholletovi ve Francii důsledkem mezery ve španělské právní úpravě, nýbrž spíše důsledkem porušení článku 36 nařízení č. 1408/71 francouzskou institucí, která poskytla příslušné dávky. Tato instituce totiž příslušné španělské instituci nenaúčtovala veškeré náklady na léčení pana Cholleta, jak požaduje uvedené ustanovení, ale panu Cholletovi naúčtovala část těchto nákladů v podobě „ticket modérateur“.

63. Je zřejmé, že tento názor španělské vlády vychází z nesprávného výkladu článku 36 nařízení č. 1408/71.

64. Toto ustanovení sice stanoví, že „věcné dávky poskytované … institucí jednoho členského státu na účet instituce jiného členského státu jsou plně nahrazeny“( ). Toto je ovšem v rozsahu, který je relevantní pro toto řízení, třeba chápat v kontextu čl. 22 odst. 1 bodu i) nařízení, podle něhož se v tomto ohledu jedná o dávky poskytované příjemcům „institucí místa pobytu nebo bydliště podle jí uplatňovaných právních předpisů, jako by u ní byli pojištěni“( ).

65. Instituce místa pobytu nebo bydliště, které mají v případech upravených v čl. 22 odst. 1 nařízení poskytovat věcné dávky zaměstnané osobě pojištěné v systému jiného členského státu, při tom uplatní vlastní předpisy. Na základě těchto předpisů se určí druh dávky, podmínky poskytování dávek – s výjimkou doby poskytování( ) – jakož i rozsah krytí. Z toho plyne, že pokud právní předpisy členského státu instituce poskytující dávky, jako jsou v projednávaném případě, pokud jde o léčení pana Cholleta, předpisy Francie stanoví, že procentuální část nákladů na příslušné dávky ponese jejich příjemce, pak tyto právní předpisy platí rovněž vůči pojištěnci z jiného členského státu. Tato procentní sazba se poté neúčtuje příslušné instituci, neboť nepatří k nákladům, které mají být hrazeny institucí poskytující dávky. Jinak řečeno, s úpravou, podle níž jsou dávky podle článku 22 plně nahrazeny, se článek 36 nařízení č. 1408/71 vztahuje pouze na náklady, které byly institucí poskytující dávky skutečně převzaty( ).

66. Z uvedených důvodů nejsou argumenty španělské vlády oproti jejímu přesvědčení způsobilé vyloučit odpovědnost Španělského království za porušení vytýkané žalobou.

iii) Ke spojení mezi nařízením č. 1408/71 a ustanoveními Smlouvy týkajícími se volného pohybu služeb

67. Španělská vláda podporovaná v tomto ohledu belgickou a dánskou vládou uvádí, že právní předpisy týkající se sociálního zabezpečení migrujících pracovníků, které byly přijaty na základě ustanovení Smlouvy týkajících se volného pohybu pracovníků, je třeba pokládat za speciální úpravu, která vytváří podrobnější pravidla platná pro zdravotnické služby v souladu s cílem zachování suverenity členských států s ohledem na organizaci a fungování jejich zdravotnických a zásobovacích systémů. Z týchž důvodů se španělská vláda zásadně ohrazuje proti extenzivnímu použití článku 49 ES na zdravotnické služby, které jsou upraveny již v nařízení č. 1408/71. Domnívá se, že takové překrývání neodůvodněným způsobem upřednostňuje ustanovení Smlouvy týkající se volného pohybu služeb před ustanoveními týkajícími se volného pohybu pracovníků v oblasti sociálního zabezpečení (jedná se o článek 42 ES) a brání přijetí vhodnější právní úpravy koordinující tuto oblast. V tomto ohledu španělská vláda poukazuje zaprvé na to, že směrnice Evropského parlamentu a Rady 2006/123/ES ze dne 12. prosince 2006 o službách na vnitřním trhu (dále jen „směrnice o službách“)( ) výslovně vyjímá zdravotnické služby z oblasti její působnosti( ) a v 23. bodě svého odůvodnění stanoví, že otázku úhrady nákladů na zdravotní péči poskytnutou v jiném členském státě, než je stát, v němž má příjemce péče bydliště, je třeba řešit v dalším právním nástroji Společenství, a zadruhé na to, že návrh směrnice Evropského parlamentu a Rady o uplatňování práv pacientů v přeshraniční zdravotní péči (dále jen „návrh směrnice o právech pacientů“)( ), jejímž cílem je sblížení právních předpisů v této oblasti, se neodklání od systému zřízeného článkem 22 nařízení č. 1408/71.

68. I když předchozí argumentace španělské vlády otevřeně nezpochybňuje judikaturu vycházející z rozsudku Kohll, ale pouze její možné rozšíření na případ uvedený v žalobě, nezohledňuje – několikrát potvrzená – zjištění Soudního dvora.

69. Je totiž sice pravda, že jak zdůraznilo Španělsko, Soudní dvůr opakovaně rozhodl( ), že právo Společenství nezasahuje do pravomoci členských států uspořádat své systémy sociálního zabezpečení a že při neexistenci harmonizace na úrovni Společenství a vzhledem ke skutečnosti, že nařízení č. 1408/71 plní pouze koordinační funkci, je věcí každého členského státu určit v právních předpisech jednak podmínky zapojení se do systému sociálního zabezpečení( ), a jednak podmínky vzniku příslušných nároků na poskytování dávek( ). Soudní dvůr však také uvedl, že při výkonu této pravomoci musí členské státy přesto dodržovat právo Společenství a především ustanovení o volném pohybu( ).

70. Soudní dvůr dále opakovaně rozhodl, že cíle sledované jednak právní úpravou Společenství v oblasti sociálního zabezpečení migrujících pracovníků, a jednak ustanoveními Smlouvy týkajícími se volného pohybu služeb, jakož i prostředky sloužící k dosažení těchto cílů v příslušných oblastech, jsou různé povahy. V tomto smyslu opakovaně rozhodl, že cílem ustanovení obsažených v nařízení č. 1408/71 je usnadnit volný pohyb pracovníků v rámci Společenství tak, že jim ohledně převzetí nákladů na zdravotní péči vzniklých v jiném členském státě než státě pojištění přiznává stejné zacházení, jakého se dostává příjemcům dávek v rámci systému sociálního zabezpečení tohoto státu. Cílem ustanovení Smlouvy týkajících se volného pohybu služeb je naopak odstraňování překážek přeshraničního poskytování zdravotnických služeb tím, že pojištěncům členského státu, kteří se chtějí podrobit lékařskému ošetření v jiném členském státě, přiznávají za určitých okolností právo na náhradu nákladů na stejné úrovni, jaká by jim náležela, pokud by se podrobili témuž ošetření ve státě svého pobytu. Jak bylo výše uvedeno, jedná se tedy o dva samostatné systémy, které existují vedle sebe a přispívají k uspořádání systému platného pro náhradu nákladů na léčení vzniklých v jiném členském státě než státě pojištění.

71. Zákonodárce Společenství sice oslabil hranici mezi oběma těmito systémy právní úpravy: v nařízení č. 883/2004, které má nahradit nařízení č. 1408/71, staví vedle systému náhrady nákladů na léčení vzniklých v jiném členském státě než státě pojištění zakotvenému již článkem 22 nařízení č. 1408/71 náhradu podle sazeb příslušné instituce, když ho převádí z oblasti působnosti ustanovení týkajících se volného pohybu služeb, z nichž vycházejí soudní rozhodnutí, do oblasti působnosti ustanovení týkajících se volného pohybu pracovníků.

72. Tento postup, který je v souladu s širokou oblastí působnosti nařízení č. 1408/71, ovšem nezpochybňuje vztah, pro který je charakteristická autonomie a vzájemné doplňování se, mezi uvedeným nástrojem a ustanoveními Smlouvy týkajícími se volného pohybu služeb, na které se zaměřuje Soudní dvůr. Tento závěr není v rozporu s návrhem směrnice o právech pacientů, který stanoví pravidla za účelem koordinace obou těchto systémů, ale je jím naopak potvrzen.

73. S ohledem na všechny výše uvedené úvahy neodůvodňují argumenty španělské vlády zásadní odmítnutí názoru uvedeného Komisí v žalobě, podle něhož lze použít judikaturu týkající se doplňkové náhrady na případ čl. 22 odst. 1 písm. a) nařízení č. 1408/71.

b) K porušení článku 49 ES Španělskem

i) K použitelnosti ustanovení týkajících se volného pohybu služeb

74. Nejprve je třeba zkoumat, zda jsou s ohledem na skutkové okolnosti případu uvedené Komisí v žalobě naplněny podmínky použití článku 49 ES.

75. V tomto ohledu již bylo objasněno, že ani skutečnost, že uvedená situace spadá do oblasti působnosti nařízení č. 1408/71, ani okolnost, že příslušné orgány žalovaného členského státu jednají v souladu s uvedeným nařízením, nepředstavují překážku použití ustanovení Smlouvy týkajících se volného pohybu služeb.

76. Z judikatury citované výše v bodech 36 až 41 kromě toho vyplývá, že lékařské služby poskytované za úplatu spadají do oblasti působnosti ustanovení o volném pohybu služeb( ), aniž by bylo třeba rozlišovat podle toho, zda je léčba poskytována v rámci nemocnice, nebo mimo ni( ). Jak je dále objasněno, Soudní dvůr již především v rozsudcích Müller-Fauré a van Riet( ), jakož i Watts( ) rozhodl, že lékařská služba nepřestává být poskytováním služeb ve smyslu článku 49 ES z důvodu, že pacient poté, co zaplatil zahraničnímu poskytovateli za poskytnutou léčbu, následně požádá o náhradu nákladů na tuto péči ze strany národní zdravotní služby, jako je ta španělská. Jak je uvedeno v bodě 90 rozsudku Watts, článek 49 ES se totiž použije na situaci pacienta, kterému jsou v jiném členském státě, než je jeho stát bydliště, poskytnuty za úplatu lékařské služby v nemocničním prostředí, bez ohledu na způsob fungování vnitrostátního systému, pod nějž tato osoba spadá.

77. Jak zdůrazňuje španělská vláda a státy vystupující jako vedlejší účastníci na její podporu, Soudní dvůr se sice zatím vyjádřil jen v kontextu případů, kdy byla lékařská ošetření, v souvislosti s nimiž byla žádána náhrada nákladů, plánována( ), zatímco v projednávané věci Komise Soudní dvůr žádá o to, aby tytéž zásady použil také na případ, kdy se nezbytnost lékařské péče projeví teprve tehdy, když se pacient již nachází v členském státě, ve kterém je lékařská péče poskytnuta.

78. Podle mého názoru však nemá rozdílnost dotčených situací žádný vliv na použitelnost článku 49 ES. Okolnost, že k přemístění se do státu, v němž byla poskytnuta lékařská péče, došlo z jiných důvodů, než je podrobení se lékařské péči v tomto státě, mi v tomto ohledu nepřipadá rozhodující, a to ani s přihlédnutím ke skutečnosti, že Komise v žalobě tvrdí i to, že její poskytnutí jinými než zdravotnickými službami je omezeno. V rozhodnutích, na které se odvolává Komise, zejména v uvedených rozsudcích Vanbraekel a Watts, Soudní dvůr navíc nezávisle na skutkových okolnostech případů, z nichž vycházela uvedená rozhodnutí, obecně konstatuje, že ustanovení Smlouvy týkající se volného pohybu služeb „se vztahují na případ pacienta, kterému […] jsou v jiném členském státě než státě jeho bydliště za úplatu poskytnuty lékařské služby v nemocnici“( ).

79. Budu tedy zkoumat, zda jak tvrdí Komise v žalobě, sporná úprava vyvolává omezující účinky, které jsou zakázány článkem 49 ES.

ii) K existenci omezení

80. Komise tvrdí, že španělská úprava by mohla pojištěnce pojištěné v rámci vnitrostátního systému sociálního zabezpečení, kteří potřebují ošetření v nemocnici během přechodného pobytu v jiném členském státě, podněcovat k předčasnému návratu do Španělska s cílem podrobit se ošetření tam, pokud je úroveň náhrady nákladů na léčení ve státě pobytu nižší než podle španělské úpravy. V těchto případech je bráněno jak volnému pohybu služeb v oblasti lékařské péče poskytované v nemocnici, tak volnému pohybu v oblasti těch služeb, které byly důvodem pro to, že se pojištěnec přemístil z členského státu pojištění do jiného členského státu. Sporná španělská úprava dále odrazuje pojištěnce pojištěné v národním zdravotním systému, zejména starší osoby nebo osoby trpící akutně nebo chronicky určitou nemocí, od toho, aby se vydali do jiného členského státu, v němž se náhrada nákladů na léčení uloží zčásti pacientovi, s následkem, že je bráněno využití jiných než lékařských služeb.

81. Španělská vláda poukazuje na to, že služby, jejichž poskytování je omezeno, nejsou přesně určeny a že toto omezení je hypotetické povahy. Předkládá statistické údaje, z nichž vyplývá, že počet turistů cestujících ze Španělska do jiných členských států, zejména do Francie, se stále zvyšuje a není negativně ovlivněn úpravou týkající se náhrady léčebných výdajů vzniklých v zahraničí, která platí ve Španělsku. Odpovídající údaje týkající se počtu španělských turistů cestujících do Belgie předložila belgická vláda.

82. Nezávisle na významu, který tyto statistické údaje mohou mít, se i já domnívám, že předpoklad, z něhož vychází Komise, a sice že uvedená úprava brání využití jiných než zdravotnických služeb, protože může odrazovat pojištěnce pojištěné v rámci španělského zdravotního systému, aby se vydali do členského státu, v němž jsou náklady na léčbu zčásti uloženy pacientovi, je čistě hypotetický. Podle mého názoru může být názor Komise správný jedině v případě, kdy je nezbytně nutné, aby osoba trpící chronickým onemocněním během přechodného pobytu v zahraničí podstoupila léčbu (např. dialýzu). Ve všech ostatních případech, i když se jedná o osoby, které jsou nejvíce ohroženy, jako např. starší osoby, těhotné ženy, osoby s predispozicemi k určitým onemocněním, nelze přes více či méně velkou pravděpodobnost, že takový případ nastane, vycházet z toho, že úprava týkající se náhrady nákladů na léčbu vzniklých v zahraničí platná ve státě pojištění má skutečně vliv na rozhodnutí vydat se do jiného členského státu za účelem využití jiných než zdravotnických služeb v tomto státě, protože skutečnost, zda vyvstane zdravotní nezbytnost, je čistě hypotetické povahy.

83. K jinému výsledku vede naopak přezkum případného omezujícího účinku dotčené úpravy na poskytování zdravotnických služeb.

84. Z ustálené judikatury vyplývá, že článek 49 ES vyžaduje odstranění jakéhokoli omezení, byť uplatňovaného bez rozdílu jak na tuzemské poskytovatele, tak na poskytovatele z jiných členských států, pokud může znemožnit výkon činnosti poskytovatele usazeného v jiném členském státě, kde legálně poskytuje obdobné služby, být na překážku tomuto výkonu nebo její výkon učinit méně přitažlivým( ). Podle ustálené judikatury navíc volný pohyb služeb zahrnuje svobodu příjemců služeb vydat se za účelem využití těchto služeb do jiného členského státu( ).

85. Pojištěnec pojištěný v rámci španělského zdravotního systému, který se musí během přechodného pobytu v jiném členském státě podrobit léčbě v nemocnici, která není životně nezbytná( ), může stát před volbou, zda se mu uvedené léčby dostane ve státě pobytu nebo zda se vrátí zpět do Španělska, aby se nechal ošetřit tam. Jak uvádí španělská, jakož i belgická a dánská vláda, faktory, které mají vliv na takové rozhodnutí, mohou být sice rozdílné a mohou hovořit jak pro setrvání ve státě pobytu (např. cestovní náklady, délka cesty, závažnost nemoci), tak i pro návrat do státu pojištění (např. lepší znalost nebo větší důvěra ve zdravotní systém, jazykový faktor, blízkost rodinných příslušníků), avšak nemělo by být popíráno, že k těmto faktorům patří i výše náhrady vzniklých nákladů na nemocniční léčbu. Pokud je však náhrada nákladů v členském státě pojištění vyšší, pak okolnost, že tento členský stát vylučuje náhradu podle sazeb, které jsou podle jeho právních předpisů uplatňovány v případě léčby v zahraničí, činí možnost využití léčby ve státě pobytu bezpochyby „méně přitažlivou“.

86. Na druhou stranu Soudní dvůr ve výše uvedených rozhodnutích již konstatoval, že úprava členského státu, která pojištěnci v národním systému sociálního zabezpečení sice nebrání v tom, aby se mu lékařského ošetření dostalo v jiném členském státě, avšak v případě tohoto ošetření nezaručuje stejnou úroveň náhrady nákladů, jaká je vyhrazena ošetřením ve státě pojištění, odporuje ustanovením Smlouvy týkajícím se volného pohybu služeb. Okolnost, že tato rozhodnutí se týkají situací, kdy lékařská ošetření poskytnutá v zahraničí, v souvislosti s nimiž bylo požádáno o náhradu nákladů, byla plánovaná, zatímco projednávaná věc se týká situace, kdy se zdravotní nezbytnost léčby projeví teprve tehdy, když se pacient již nachází na území jiného členského státu než státu pojištění, mi připadá bezvýznamná.

87. Vnitrostátní opatření totiž může mít omezující účinek i tehdy, když osobu neodrazuje od toho, aby se vydala do jiného členského státu s cílem využít tam určité služby, ale odrazuje ji od toho, aby v tomto státě prodloužila svůj pobyt za tímto účelem anebo ji podnítí k předčasnému návratu do státu bydliště s cílem využít v tomto státě službu odpovídající službě, která by jí mohla být poskytnuta ve státě pobytu. Ve všech těchto případech má uvedené opatření za následek, že služba poskytnutá na území státu bydliště má přednost před službou poskytnutou ve státě pobytu.

88. Jak zdůrazňuje Komise, Soudní dvůr ve výše uvedených rozhodnutích obecně zaujal stanovisko. Ve věci Vanbraekel Soudní dvůr např. rozhodl, že „okolnost, že sociální pojištěnec má nárok na méně výhodnou úroveň hrazení péče, je-li mu poskytována nemocniční léčba v jiném členském státě, než když podstupuje stejnou léčbu v členském státě pojištění, je způsobilá odradit tohoto pojištěnce od toho, aby se obracel na poskytovatele lékařských služeb usazené v jiných členských státech, ba mu i v tom bránit, a představuje jak pro tohoto pojištěnce, tak pro poskytovatele překážku pro volný pohyb služeb“( ). Touto formulací Soudního dvora získává uvedená zásada význam jdoucí jednoznačně nad rámec situace, v souvislosti s níž byla tato zásada koncipována. Argument, na který se odvolává španělská vláda, která je v tomto ohledu podporována belgickou vládou, podle něhož judikatura, o níž se opírá Komise ve své žalobě, nemůže být relevantní v projednávané věci, neboť se ve skutečnosti týká „patologických“ případů, kdy Soudní dvůr použil článek 49 ES s cílem čelit následkům porušení ustanovení nařízení č. 1408/71 ze strany dotčených států, je tedy neopodstatněný.

89. S ohledem na výše uvedené úvahy je tedy omezující povaha uvedeného ustanovení španělského práva, která tvoří předmět žaloby, prokázána. Je třeba ještě přezkoumat, zda lze uvedenou úpravu objektivně odůvodnit.

iii) K odůvodnění omezení

90. Španělská vláda podporovaná belgickou vládou nejprve tvrdí, že by to mělo závažné finanční následky pro národní zdravotní systém, pokud by bylo rozhodnuto v souladu s názorem Komise.

91. V tomto ohledu je třeba připomenout, že Soudní dvůr rozhodl, že riziko závažného zásahu do finanční rovnováhy systému sociálního zabezpečení může představovat naléhavý důvod obecného zájmu, který je způsobilý odůvodnit překážku volného pohybu služeb( ). Pokud jde o doplňkovou náhradu, kterou je třeba poskytnout v případě náhrady plánovaného pobytu v nemocnici v jiném členském státě, však uvedl, že „jelikož taková […] náhrada, která je závislá na režimu hrazení péče v členském státě pojištění, již pojmově neznamená žádné dodatečné finanční zatížení pro systém zdravotního pojištění tohoto státu ve srovnání s úhradou nesenou v případě hospitalizace v tomto státě, nelze ani tvrdit, že uložení takové doplňkové náhrady k tíži tohoto systému zdravotního pojištění by mohlo mít významný dopad na financování systému sociálního zabezpečení“( ).

92. Osoba, která je pojištěna ve vnitrostátním systému, v němž jsou lékařské služby zásadně bezplatné, nemá v každém případě nárok na úplnou náhradu nákladů, které vznikly v souvislosti s ošetřením poskytnutým v zahraničí, ale pouze na náhradu rozdílu mezi náklady na službu, které nahradí instituce státu pobytu, a náklady na odpovídající ošetření v členském státě pojištění, pokud je jí náhrada tohoto rozdílu uložena na základě úpravy členského státu pobytu. Oproti úvahám belgické vlády tedy nejde o to, aby bylo vnitrostátním systémům, v rámci kterých jsou uvedené služby bezplatné, uložena náhrada nákladů, která je podle úpravy jiných členských států uložena pacientovi (jako např. ve Francii „ticket modérateur“), neboť stát pojištění není v žádném případě povinen nahradit více nákladů, než jaké by vznikly k tíži vlastních zdravotnických institucí, a to i s přihlédnutím k tomu, co by měly nahradit v souladu s článkem 36 nařízení č. 1408/71.

93. Nebezpečí finančních důsledků pro národní zdravotní systém, na který se odvolává španělská vláda, proto nemůže jako takové odůvodnit systematické odpírání výše uvedené doplňkové náhrady v případech upravených čl. 22 odst. 1 písm. a) nařízení č. 1408/71, tak jak vyplývá, nehledě na některé omezené výjimky, z předmětné španělské úpravy. Takové odůvodnění nemůže vyplývat, jak se domnívají některé zúčastněné vlády, ani z obtížnosti posouzení nákladů na služby ve státech, kde platí státní zdravotní systém nebo systém dohod, podle nichž jsou uvedené služby zásadně bezplatné, a z jejich srovnávání se sazbami platnými ve vnitrostátních systémech, jejichž úprava vychází z jiných předpokladů. Použití mechanismu náhrad zakotveného v článku 36 nařízení č. 1408/71 a v článku 34 nařízení č. 574/72 totiž členským státům způsobuje v podstatě stejné obtíže.

94. Soudní dvůr nicméně uznal, že cíl zachovat vyvážené a všem dostupné lékařské a nemocniční služby může rovněž spadat pod výjimky z důvodu veřejného zdraví na základě článku 46 ES, pokud takový cíl přispívá k dosažení vysoké úrovně ochrany zdraví( ). Soudní dvůr dále upřesnil, že článek 46 ES členským státům umožňuje omezit volný pohyb lékařských a nemocničních služeb, jelikož zachování určité léčebné kapacity nebo určité úrovně lékařské vědy na vnitrostátním území je zásadní pro zdraví nebo dokonce pro přežití jeho obyvatelstva( ). Pokud jde o lékařské služby poskytované v nemocničním zařízení, Soudní dvůr konstatoval, že počet nemocničních zařízení, jejich zeměpisné rozmístění, jejich organizace a zařízení, jímž jsou vybaveny, nebo i povaha služeb, které jsou schopny nabídnout, musí být předmětem plánování, které zpravidla vychází z rozdílných zájmů. Toto plánování sleduje jednak cíl zajistit na území dotyčného státu dostatečnou a stálou dostupnost vyvážené škály kvalitní nemocniční péče. Kromě toho se podílí na snaze zajistit kontrolu výdajů a pokud možno zabránit jakémukoliv plýtvání finančními, technickými a lidskými zdroji. Soudní dvůr poté dospěl k závěru, že z těchto dvou úhlů pohledu se požadavek, podle nějž náhrada nákladů na nemocniční péči poskytnutou v jiném členském státě vnitrostátním systémem sociálního zabezpečení podléhá předchozímu povolení, jeví jako opatření jak nezbytné, tak přiměřené( ).

95. V rámci různých úvah se členské státy, které do řízení přistoupily jako vedlejší účastníci na podporu Španělska, jakož i španělská vláda odvolávají na nebezpečí narůstající „zdravotní turistiky“. Širší použití judikatury Soudního dvora týkající se doplňkové náhrady na jiné případy, než je plánovaná nemocniční léčba, podle nich dále umožňuje tomu, kdo chce využít nemocniční léčby v jiném členském státě než státě pojištění, obejít případně existující povinnost opatřit si předchozí povolení zdravotních orgánů, aniž by ztratil nárok na finanční náhradu zaručený systémem, v němž je pojištěn.

96. V tomto ohledu odkazuji nejprve na to, že případy, na které se Komise odvolává ve své žalobě, podléhají ustanovení čl. 22 odst. 1 písm. a) nařízení č. 1408/71, které požaduje, aby byla dána zdravotní nezbytnost a aby pacient v době, kdy vznikne tato zdravotní nezbytnost, pobýval v jiném členském státě než státě pojištění. Úprava těchto podmínek jako taková umožňuje omezit rámec, ve kterém bude členský stát případně povinen nahradit náklady, které vznikly pojištěnci pojištěnému v rámci jeho systému v souvislosti se službami nemocniční péče poskytnutými v jiném členském státě, a to podle jeho sazeb.

97. Kromě toho si lze představit jiná opatření, která jsou méně omezující než systematické odpírání náhrady nákladů (s výjimkou životně nezbytných zákroků), tak jak v podstatě vyplývá z použití předmětného ustanovení španělského práva. Náhradu nákladů podle sazeb státu pojištění lze podmínit např. předložením dokumentů, které dokládají existenci pojmových znaků skutkové podstaty čl. 22 odst. 1 písm. a) nařízení č. 1408/71, jakož i zjištěním, že nejsou dána podvodná jednání směřující k obcházení úpravy týkající se předchozího povolení. Jinak nejsou případné byrokratické a administrativní obtíže, které vyplývají ze zavedení takového kontrolního systému jak pro ty, kteří chtějí požádat o takovou náhradu, tak i pro dotyčné zdravotnické orgány, oproti názoru dánské a finské vlády hlediskem, které by jako takové mohlo hovořit pro vyloučení nároku na finanční náhradu, kterou zaručuje systém sociálního zabezpečení, v němž je dotyčný pojištěn.

98. Nelze vyloučit ani to, že dotyčný může být, dovoluje-li to jeho zdravotní stav, na základě úpravy státu pojištění beztak povinen opatřit si předchozí povolení, jehož udělení závisí na konstatování, že jsou dány předpoklady stanovené čl. 22 odst. 1 písm. a) nařízení č. 1408/71( ).

99. A konečně, jak uvádí Komise, využití mechanismu administrativní spolupráce podle článků 84 a 84a nařízení č. 1408/71 může členským státům usnadnit případná šetření, která jsou nezbytná podle jejich právních předpisů týkajících se sociálního zabezpečení.

100. Na základě předešlých úvah se tedy domnívám, že předmětné omezení nelze odůvodnit kategorickými požadavky, které uplatňuje španělská vláda.

IV – Závěry

101. Ve světle všech výše uvedených úvah navrhuji Soudnímu dvoru, aby:

„– určil, že Španělské království tím, že osobám, na které se vztahuje španělský vnitrostátní zdravotní systém, odpírá náhradu léčebných výdajů vynaložených v jiném členském státě v případě nemocniční léčby poskytnuté v souladu s čl. 22 odst. 1 písm. a) bodem i) nařízení Rady č. 1408/71 ze dne 14. června 1971 v rozsahu, v němž je úroveň náhrady výdajů v členském státě, v němž byla tato léčba poskytnuta, nižší než úroveň stanovená španělskými právními předpisy, nesplnilo povinnosti, které pro ně vyplývají z článku 49 ES;

– uložil Španělskému království náhradu nákladů řízení.“