STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

ANTONIA TIZZANA

přednesené dne 25. března 2004( )

Věc C-442/02

CaixaBank France

proti

Ministère de l´Economie, des Finances et de l´Industrie

[Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná usnesením Conseil d’État (Francie)]

„Svoboda usazování – Úvěrové instituce – Vnitrostátní právní předpisy zakazující úročení vkladových účtů na viděnou – Možná neslučitelnost s právem Společenství“

1. V projednávaném případě byl Soudní dvůr požádán, aby objasnil, zda vnitrostátní pravidla členského státu, která zakazují úročit běžné účty na viděnou vedené v eurech, představují omezení svobody usazování zakázané článkem 43 ES, pokud se použijí pro dceřinou společnost založenou v členském státě právnickou osobou z jiného členského státu.

I – Právní rámec

A – Právní úprava Společenství

2. Projednávaný případ se týká především ustanovení Smlouvy o svobodě usazování, zejména článku 43 ES.

3. Je třeba také zmínit směrnici 2000/12/ES,( ) která sice není z hlediska odpovědi na otázky položené předkládajícím soudem přímo relevantní, při řízení před Soudním dvorem však byla několikrát uplatňována.

4. Nejprve bych chtěl připomenout, že směrnice představuje úplnou rekodifikaci pravidel pro výkon svobody usazování a svobody poskytování služeb v bankovním sektoru, která byla zavedena v některých dřívějších směrnicích provádějících článek 43 ES a následující.

5. Směrnice zejména stanoví, že přijímat vklady nebo jiné vratné prostředky od veřejnosti mohou pouze úvěrové instituce povolené příslušným orgánem členského státu (články 1, 3 a 4); stanoví také, že instituce, které jsou právnickými osobami a splňují řadu harmonizačních požadavků( ) mohou provozovat bankovní činnosti upravené povolením nejen ve státě, který je povolil a kde mají své sídlo, nýbrž i v jakémkoli jiném členském státě prostřednictvím zřízení pobočky bez právní subjektivity nebo prostřednictvím poskytování služeb v souladu se systémem vzájemného uznávání povolení.

B – Vnitrostátní právní úprava

6. Článek L.312-3 code monétaire et financier (partie législative) (měnového a finančního kodexu, dále jen „měnový kodex“) upravuje pravidla pro úročení vkladových účtů na viděnou nebo na méně než pět let a stanoví:

„Pokud není stanoveno jinak, je zakázáno všem úvěrovým institucím, které přijímají od veřejnosti prostředky na účty na viděnou nebo na méně než pět let, ať již jakýmkoliv způsobem, tyto prostředky úročit sazbou vyšší, nežli je sazba stanovená nařízením [Comité de la réglementation bancaire et financière (Výbor pro bankovní a finanční regulaci)]( ) nebo ministrem odpovědným za hospodářské záležitosti“.( )

7. Nařízením č. 86-13 Výbor pro bankovní a finanční regulaci (dále jen „výbor pro bankovní regulaci“ nebo „výbor“)( ) zakázal úročení účtů na viděnou.( )

8. Zákaz se vztahuje na běžné účty na viděnou vedené v eurech a otevřené osobami s bydlištěm ve Francii.

II – Skutkové okolnosti a řízení

9. V roce 2002 Société CaixaBank France (dále jen „CaixaBank France“), francouzská dceřiná společnost španělské společnosti Caixa Holding, oznámila výboru pro bankovní regulaci svůj záměr uvést na trh běžný účet na viděnou úročený sazbou ve výši 2 % počínaje vkladem 1 500 eur.

10. Rozhodnutím ze dne 16. dubna 2002 výbor zakázal CaixaBank France uzavírat s osobami bydlištěm ve Francii nové smlouvy týkající se úročených účtů na viděnou a současně jí nařídil vypovědět ustanovení již uzavřených smluv upravující úročení takových účtů.

11. Společnost podala proti tomuto rozhodnutí opravný prostředek ke Conseil d‘État, zejména z důvodu, že zákaz úročení účtů na viděnou otevřených osobami bydlištěm v tuzemsku je v rozporu s ustanoveními Smlouvy o svobodě usazování.

12. Vědom si významu této otázky, Conseil d’État se rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru tyto předběžné otázky:

„1. Pokud směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/12/ES, ze dne 20. března 2000, o této otázce mlčí, představuje zákaz úročit vklady na viděnou a jiné vratné peněžní prostředky, uložený členským státem bankovním institucím řádně usazeným na jeho území, překážku svobodě usazování?

2. V případě kladné odpovědi na první otázku, jaká je povaha důvodů obecného zájmu, kterých by bylo možné se v daném případě dovolávat pro odůvodnění takové překážky?“

13. Svá vyjádření předložily Soudnímu dvoru CaixaBank France, BNP Paribas a jiné francouzské banky, které se mezitím staly vedlejšími účastníky původního řízení, francouzská vláda a Komise.

III – Právní analýza

A – K první otázce

14. Postoje jednotlivých účastníků k této otázce lze shrnout následovně.

15. CaixaBank France a Komise v zásadě tvrdí, že použití sporného opatření představuje překážku pro efektivní a ziskové provozování bankovní činnosti, kterou, dle výkladu stanoveného judikaturou Společenství, zejména ve věcech Kraus,( ) Gebhard( ) a Pfeiffer Großhandel( ), zakazuje článek 43 ES, a opírají toto své tvrzení o celou řadu argumentů, jimiž se budu v potřebném rozsahu zabývat později.

16. Komise se navíc domnívá, že je třeba posoudit slučitelnost francouzských předpisů se Smlouvou, pokud jde o jejich možné použití pro pobočky úvěrových institucí založených v jiném členském státě. Tvrdí, že z tohoto hlediska uvedené předpisy porušují právo Společenství také tím, že jsou v rozporu s harmonizovaným režimem stanoveným pro pobočky směrnicí 2000/12.

17. Naopak Francie a francouzské banky, které přistoupily k řízení, zastávají názor, že podle výkladu Soudního dvora( ) článek 43 ES v zásadě vyžaduje, aby stát, ve kterém je určitá osoba usazena, přiznával státním příslušníkům jiných členských států stejné zacházení, jaké přiznává vlastním státním příslušníkům, a to s ohledem na přístup k samostatně výdělečné činnosti a na její výkon, přičemž jsou zakázány veškeré formy diskriminace z důvodu státní příslušnosti občanů Společenství, bez ohledu na to, zda jde o přímou, nebo pouze nepřímou a skrytou diskriminaci.

18. V každém případě tvrdí, že vnitrostátní opatření, která jsou použitelná bez rozlišení, mohou představovat omezení svobody usazování jen v případě, že se týkají přístupu k činnosti, avšak nikoli tehdy, když pouze upravují podmínky provozování takové činnosti, jak je tomu v projednávaném případě( ).

19. Omezující účinky takových opatření, jaká byla uplatněna v projednávaném případě, jsou podle jejich tvrzení každopádně příliš nejasné a nepřímé, aby je bylo možno považovat za omezení svobody usazování v rozporu se Smlouvou.

20. S ohledem na tyto úvahy nyní provedu vlastní posouzení projednávané věci.

a) Východisko

21. Konstatuji především, že Conseil d’État se Soudního dvora dotazuje, zda Smlouva brání použití sporného opatření pro francouzskou dceřinou společnost banky, která byla původně usazena v jiném členském státě. Sporný bod se tedy týká výkonu svobody pohybu založením společnosti s právní subjektivitou, jinými slovy, dceřiné společnosti.

22. Soudní dvůr se musí omezit na odpověď na tuto otázku. Na rozdíl od Komise (viz bod 16 výše) si nemyslím, že lze předmět otázky rozšířit i na možné použití sporného opatření na banku, která provozuje bankovní činnost ve Francii prostřednictvím pobočky. Nejenže taková hypotéza není předmětem otázky vnitrostátního soudu, ale není ani relevantní pro řešení sporu probíhajícího před uvedeným soudem.

b) K pojmu omezení svobody usazování

23. Poté, co jsem objasnil výše uvedený problém a přešel k vlastnímu předmětu otázky, konstatuji především, že ačkoli není předmětem dotčeného opatření režim přístupu k bankovní činnosti, má patrně podstatný vliv na hospodářské podmínky provozování takové činnosti, v čemž se účastníci do určité míry shodují. Předmětné opatření vylučuje, aby byl důležitý bankovní produkt, jakým je vklad na běžný účet na viděnou, úročen, čímž sice na jedné straně znesnadňuje soutěž mezi bankami o tento druh produktu, avšak na druhé straně současně umožňuje zachovat bezplatnost základních bankovních služeb, které by jinak byly potenciálně ztrátové.

24. Názory účastníků se zásadním způsobem rozcházejí v otázce, zda lze takové opatření, vzhledem k jeho účinkům, charakterizovat jako omezení svobody usazování, použije-li se pro dceřinou společnost úvěrové instituce, která je usazena v jiném členském státě.

25. CaixaBank France a Komise totiž zdůrazňují, že judikatura patrně podporuje, přinejmenším v rozsudcích Kraus a Gebhard, široký výklad svobody pohybu na volném trhu. Podle jejich názoru je při takovém výkladu jakékoli vnitrostátní opatření, které by mohlo omezit nebo učinit méně atraktivním výkon základních svobod občanů Společenství zaručených Smlouvou, zakázáno, a to i pokud se použije bez diskriminace z důvodu státní příslušnosti( ).

26. Tvrdí, že podobný odrazující účinek v zásadě nastává vždy, když určité vnitrostátní opatření snižuje ziskovost hospodářské činnosti, čímž činí její provozování méně atraktivním, a to i v rámci režimu vzájemného uznávání usazení.

27. CaixaBank France dále argumentuje, že při absenci harmonizace podmínek provozování určité hospodářské činnosti v rámci Společenství členský stát, který hodlá přijmout nebo uplatňovat určitou právní úpravu uvedené činnosti, samotným takovým aktem omezuje svobodu usazování osob z jiného členského státu, kde platí méně přísné právní předpisy.

28. Francouzské banky vyjádřily pochybnost ohledně skutečného významu těchto rozsudků: tvrdí, že s ohledem na okolnosti případů, ve kterých byly vyneseny, uvedené rozsudky v zásadě pouze kritizují diskriminační opatření, která přímo omezují přístup k hospodářské činnosti osobou samostatně výdělečně činnou.

29. Pokud jde o mne, domnívám se, že judikatura Soudního dvora týkající se svobody usazování a obecněji svobody pohybu osob hospodářsky činných na vnitřním trhu není jednoznačná, a připouští tedy, jako v tomto případě, různé a dokonce i navzájem rozporuplné výklady. Určení správného výkladu článku 43 ES proto vyžaduje rozbor uvedené judikatury, ovšem až po stručném vyhodnocení znění Smlouvy.

30. Jak známo, článek 43 ES sestává ze dvou odstavců. První zakazuje „omezení svobody usazování“ a stanoví tento zákaz „v rámci níže uvedených ustanovení“.

31. Druhý odstavec vymezuje rámec pro použití uvedeného zákazu a objasňuje, že svoboda usazování „zahrnuje přístup k samostatně výdělečným činnostem a jejich výkon, jakož i zřizování a řízení podniků […] za podmínek stanovených pro vlastní státní příslušníky právem země usazení.“

32. Tradiční judikatura Společenství většinou uznávala, že součástí zásady vnitrostátního zacházení je svoboda usazování( ), kladouc tak v zásadě rovnítko mezi zákaz omezení podle prvního odstavce článku 43 ES a zákaz přímé nebo nepřímé diskriminace, pokud jde o podmínky přístupu k hospodářské činnosti a jejího výkonu stanovené v druhém odstavci.

33. Počínaje rozsudkem Kraus, který se týkal německého opatření, jímž byly uloženy určité formality pro uznávání legálnosti zahraniční kvalifikace v oblasti vzdělávání, však Soudní dvůr patrně zavádí striktnější kritérium, než je vnitrostátní zacházení, a v zásadě uznává, že i nediskriminační opatření mohou představovat omezení svobody usazování.

34. Při posouzení provedeném Soudním dvorem v uvedeném rozsudku má účinek vnitrostátního opatření – spočívající v odrazení od výkonu práva usazování občany Společenství – význam, který přesahuje možnou diskriminaci.

35. V tomto kontextu Soudní dvůr patrně nevyžaduje přímý vliv dotčeného vnitrostátního opatření na přístup k hospodářské činnosti za tím účelem, aby bylo takové opatření klasifikováno jako omezení, jež je v rozporu se Smlouvou; předmětné opatření by představovalo významnou překážku ve smyslu článku 52 Smlouvy (nyní článek 43 ES) i jen z důvodu jeho možného nepříznivého dopadu na hospodářskou atraktivitu výkonu určitých činností( ).

36. Měl bych však zdůraznit, že rozsudek vynesený ve věci Kraus připouští i jiný výklad, neboť použití podobného, avšak mnohem přísnějšího kritéria mohlo být ve skutečnosti vynuceno okolnostmi konkrétního případu, a nikoli důsledkem obecného výkladu.

37. Pokud má být použit takový odlišný výklad, je třeba na přístup Soudního dvora k věci Kraus nahlížet jako na zřejmou reakci na znevýhodňující postoj německé právní úpravy k osobě, která získala vysokoškolské vzdělání v zahraničí, tím, že k právnímu uznání kvalifikace požadovala, aby dotčená osoba splnila formality, které nebyly požadovány pro získání vzdělání v Německu.

38. Totéž lze říci i o následném rozsudku Gebhard a pozdějších rozsudcích Mac Quen a další( ) a Payroll a další( ), v nichž se jednalo o otázku posouzení slučitelnosti Smlouvy s vnitrostátními opatřeními, která přímo omezovala přístup k regulovanému povolání prostředky, které byly potenciálně diskriminující.

39. Je však pravdou, že při těchto příležitostech se Soudní dvůr uchýlil k poněkud širšímu pojetí omezení a použil tento pojem pro všechna „vnitrostátní opatření, která mohou omezit nebo učinit méně atraktivním výkon základních svobod zaručených Smlouvou“( ).

40. Stejné formulace bylo použito i v rozsudku Pfeiffer Großhandel z roku 1999.( ) V uvedené věci však, na rozdíl od věcí, které jsem právě zmínil, Soudní dvůr patrně dovedl tento pojem do jeho logického extrému, když klasifikoval jako omezení svobody usazování vnitrostátní opatření, jehož účinky na pohyb osob nebyly v žádném případě okamžité a přímé.

41. Při té příležitosti byl Soudní dvůr požádán, aby rozhodl o tom, zda jsou se Smlouvou slučitelné rakouské předpisy na ochranu obchodního jména proti nebezpečí záměny. Soudní dvůr se zabýval zejména zákazem používání obchodního jména, které již bylo v Německu používáno mateřskou společností a které bylo dosti podobné obchodnímu jménu rakouského konkurenta, dceřinou společností německého podniku.

42. Dotčené opatření nesouviselo s přístupem k hospodářské činnosti – distribucí potravin –, která zůstávala sama o sobě otevřená jakémukoli hospodářskému subjektu, ať už tuzemskému, nebo zahraničnímu. Navíc nemohlo diskriminovat, ať už přímo, nebo nepřímo, osoby využívající svobody usazování tím, že by s nimi bylo zacházeno horším způsobem než s osobami, které byly původně usazeny v dotčené zemi.

43. Soudní dvůr nicméně klasifikoval rakouské předpisy jako omezení svobody usazování – ačkoli poté rozhodl, že jsou odůvodněny nutností chránit průmyslové vlastnictví –, neboť nutily německý podnik a jeho rakouskou dceřinou společnost „upravit prezentaci činnosti, kterou provozovaly, s ohledem na místo usazení“( ).

44. Ve světle takového precedentu by bylo možné tvrdit, jak v zásadě činí CaixaBank France, že jakékoli vnitrostátní opatření, které snižuje zisk z určité hospodářské činnosti – čímž ji činí méně atraktivní, byť i nepřímo, z hlediska výkonu svobody usazování –, představuje omezení svobody usazování.

45. Navíc, pokud je každé vnitrostátní opatření, které je způsobilé učinit výkon svobody pohybu méně atraktivním ve smyslu, který jsem právě popsal, v zásadě zakázáno, lze skutečně tvrdit, že při absenci harmonizace vnitrostátních předpisů upravujících provozování určité hospodářské činnosti stát, který uplatňuje nejpřísnější právní předpisy, tím automaticky vytváří překážku svobody usazování osob z jiných členských států.

46. S ohledem na projednávaný případ lze proto dovodit, že tím, že přinutilo skupinu CaixaBank uplatňovat rozdílnou obchodní strategii v její francouzské dceřiné společnosti na straně jedné a v jejích dceřiných společnostech a pobočkách působících v ostatních členských státech na straně druhé, způsobilo dotčené francouzské opatření právě z těchto důvodů omezení svobody usazování v rozporu s článkem 43 ES.

47. V řadě jiných rozsudků však Soudní dvůr takto striktní kritérium nepoužil a klasifikoval jako zakázané omezení svobody pohybu osob pouze ta vnitrostátní opatření, která přímo omezují přístup k hospodářské činnosti nebo jsou ze své povahy podstatným způsobem diskriminující, neboť nezajišťují právně a fakticky rovné podmínky, pokud jde o přístup k hospodářské činnosti a její výkon.

48. V této souvislosti stojí za zmínku rozsudky Alpine Investments( ) z roku 1995, Perfili( ) z roku 1996, Futura Participations( ) z roku 1997 a Metallgesellschaft( ) z roku 2001.

49. Zejména v rozsudku Alpine Investments byl kladen důraz na kritérium přímé překážky v přístupu.

50. Uvedená věc se týkala vnitrostátního předpisu, který zakazoval subjektům působícím na finančním trhu usazeným v Nizozemsku používání telefonických hovorů, a zejména „nesjednaných obchodních hovorů“( ), ke kontaktování potenciálních zákazníků buď v tuzemsku, nebo na území jiných členských států.

51. Podle Soudního dvora, přestože je takový zákaz použitelný bez rozdílu, může nicméně „představovat omezení svobody poskytování služeb v zahraničí“, neboť „zbavuje dotčené hospodářské subjekty možnosti rychlého a přímého nabízení výrobků a služeb a kontaktování potenciálních klientů v jiných členských státech“( ).

52. V odpovědi na námitku vycházející z možnosti použít obdobně zásadu známého rozsudku Keck a Mithouard (kterým se budu podrobněji zabývat v bodu 70 a následujících) Soudní dvůr zdůraznil, že „takový zákaz, jaký je předmětem sporu, je uložen členským státem, ve kterém je poskytovatel služeb usazen, a dotýká se nejen nabídek tohoto poskytovatele vůči adresátům, kteří jsou usazeni v uvedeném státě nebo kteří se tam přestěhovali za účelem využití služeb, nýbrž i nabídek učiněných potenciálním příjemcům v jiném členském státě“. Podle Soudního dvora z této skutečnosti vyplývá, že se uvedený zákaz „přímo dotýká přístupu na trh služeb v jiných členských státech“, a tudíž „může omezit poskytování služeb uvnitř Společenství“( ).

53. Tím, že doplnil toto další upřesnění, Soudní dvůr zřejmě objasnil, že k tomu, aby mohlo vnitrostátní opatření používané bez rozdílu představovat překážku svobody poskytování služeb, musí se přímo dotýkat trhu se službami v jiných členských státech. Na druhé straně skutečnost, že „jiné členské státy používají méně striktní pravidla pro poskytovatele podobných služeb usazené na jejich území“, nepředstavuje z tohoto hlediska dostatečný důvod( ).

54. Podobné náznaky jako ty, které vyplývají z rozsudku Alpine Investments, lze podle mého názoru vyčíst i z rozsudků Bosman( ) (1995), Semeraro Casa( ) (1996), SETTG( ) (1997), Zenatti( ) (1999) a Graf( ) (2000).

55. Pozornost si zasluhuje zejména posledně jmenovaný rozsudek, který Soudní dvůr vynesl při plenárním zasedání. Uvedený rozsudek se týkal slučitelnosti vnitrostátních opatření se Smlouvou v případě, že uvedená vnitrostátní opatření byla s to omezit rozhodování pracovníka o ukončení jednoho pracovního poměru s cílem uzavřít jiný pracovní poměr, případně i v jiném členském státě, neboť stanovila, že v takových případech nemá dotčený pracovník nárok na náhradu při ukončení pracovního poměru, čímž snižovala hospodářskou atraktivitu přechodu do jiného zaměstnání.

56. Soudní dvůr odmítl tvrzení, že takové opatření představuje překážku pro svobodu pohybu osob na vnitřním trhu. Namísto toho připomněl precedent vyplývající z rozsudku Alpine Investments a konstatoval, že „ustanovení, která brání nebo omezují […] výkon práva na svobodu pohybu státního příslušníka členského státu, i pokud jsou použitelná bez rozdílu“, představují omezení této svobody, což je v zásadě zakázáno Smlouvou, jen tehdy, pokud „se dotýkají přístupu pracovníků na pracovní trh“.( ) Tak tomu ovšem není, pokud omezující účinek závisí na „událost[i, která] je příliš nejistá a nepřímá“.( )

57. S ohledem na toto východisko bych se nyní mohl pokusit stručně shrnout dosavadní analýzu; nejprve musím znovu podotknout, že citovaná judikatura je příliš složitá na to, aby ji bylo možno vměstnat do jediného celku, a připouští tedy, jako je tomu i v tomto případě, odlišné závěry.

58. Ve snaze objasnit uvedenou judikaturu musím především konstatovat, že podle mého názoru nelze vnitrostátní opatření, která upravují provozování hospodářské činnosti, aniž by se přímo dotýkala přístupu k uvedené činnosti a aniž by rozlišovala, buď z právního, nebo z faktického hlediska, mezi tuzemskými a zahraničními hospodářskými subjekty, jednoduše označit jako omezení v rozporu se Smlouvou, a to pouze z důvodu, že snižují hospodářskou atraktivitu provozování takové činnosti.

59. Takový výklad, který lze patrně do určité míry dovozovat z výše uvedeného rozsudku Pfeiffer Großhandel, by ve svém důsledku především odporoval systému rozdělení pravomocí vyplývajícímu ze Smlouvy.

60. Je uznáváno, že z ustanovení o usazování nevyplývají pro Společenství žádné obecné pravomoci k úpravě hospodářských činností osob samostatně výdělečně činných. Naopak, v této oblasti byly pravomoci ponechány jednotlivým státům a byla pouze zakázána diskriminace a překážky usazování, čímž byly vymezeny pravomoci Společenství harmonizovat vnitrostátní právní předpisy (čl. 57 odst. 1 a 2 Smlouvy, nyní čl. 47 odst. 1 a 2 ES).

61. Pokud tedy není taková harmonizace provedena, ponechávají si členské státy v zásadě pravomoc upravit výkon hospodářských činností prostřednictvím nediskriminačních opatření.

62. Zadruhé, takový výklad by umožnil hospodářským subjektům, tuzemským i zahraničním, zneužívat článek 43 ES k napadení jakéhokoli vnitrostátního opatření, které by – pouze tím, že upravuje podmínky hospodářské činnosti – mohlo v konečném důsledku omezit zisk, a snížit tak atraktivitu výkonu určité hospodářské činnosti.

63. To by ovšem bylo stejné jako přizpůsobovat ustanovení smlouvy účelu, pro který nebyla určena: nikoli tedy za účelem vytvoření vnitřního trhu s podmínkami podobnými jednotnému trhu, kde se mohou hospodářské subjekty volně pohybovat, nýbrž k vytvoření trhu bez pravidel. Nebo spíše trhu, kde jsou pravidla v zásadě zakázána, s výjimkou těch, která jsou nezbytná a odpovídající pro splnění zásadních požadavků ve veřejném zájmu.

64. Z tohoto důvodu se domnívám, že tato cesta není správná.

65. Naopak považuji za vhodné sledovat různá výkladová vodítka obsažená v judikatuře Společenství, podle kterých vnitrostátní opatření mohou „tvořit překážku výkonu svobod zaručených Smlouvou nebo […] jej učinit méně atraktivním“ – a tedy představovat omezení těchto svobod – pouze v případě splnění určitých podmínek, i když se mohou abstraktně dotýkat svobody pohybu osob.

66. Domnívám se zejména, že v případech, kdy je respektována zásada rovného zacházení – a kdy jsou tedy podmínky přístupu k hospodářské činnosti a jejího provozováníprávně i fakticky stejné –, nelze vnitrostátní opatření považovat za omezení svobody pohybu osob, pokud se dotčené opatření ve světle jeho účelu a účinků přímo nedotýká přístupu na trh.

67. Náznaky v tomto směru lze dovodit, přímo či nepřímo, z podstatné části výše uvedené judikatury( ) a objevují se zejména v rozsudcích Alpine Investments a Graf,( ) ve kterých byl sice Soudní dvůr požádán, aby vyložil právní předpisy, které se týkají pohybu pracovníků a poskytování služeb, popsal však obecnou zásadu použitelnou pro celou oblast svobody pohybu osob, včetně svobody usazování.

68. Podle mého názoru umožňuje výklad, který jsem nastínil, také sladění cíle spočívajícího v začlenění různých vnitrostátních trhů do jednotného společného trhu s dalším trváním obecné pravomoci členských států upravit hospodářské činnosti.

69. Jeví se mi také, jak správně uvedla francouzská vláda a banky, které přistoupily k řízení, že kritérium posouzení, které jsem navrhl, umožňuje přihlédnout v oblasti svobody pohybu osob i k důležitému vývoji judikatury týkající se pohybu zboží za posledních 10 let.

70. Chtěl bych zdůraznit, že v rozsudku Keck a Mithouard z roku 1993 a v následné judikatuře, která je nyní již ustálená, Soudní dvůr rozhodl, že použití vnitrostátních ustanovení zakazujících určité metody prodeje pro výrobky z jiných členských států nepředstavuje omezení obchodu mezi členskými státy ve smyslu článku 28 ES, pokud tato ustanovení platí pro všechny obchodníky působící v tuzemsku a pokud se dotýkají stejným způsobem, právně i fakticky, uvádění na trh tuzemských výrobků a výrobků z jiných členských států( ).

71. Soudní dvůr dále uvádí, že tomu tak je proto, že při splnění uvedených podmínek použití takových pravidel „nemůže z povahy věci zabránit přístupu [výrobků z jiného členského státu] na trh nebo omezit přístup ve větším rozsahu, než omezuje přístup vnitrostátních výrobků“( ).

72. Podstata rozsudku Keck a Mithouard proto spočívá v dvojitém kritériu přístupu na trh a rovného zacházení: jakékoli vnitrostátní opatření, které brání přístupu výrobků z jiného členského státu na trh nebo které omezuje přístup takových výrobků víc, než omezuje přístup tuzemských výrobků, představuje překážku svobody pohybu zboží( ).

73. Stručně řečeno, při podrobném zkoumání na základě rozsudku Keck a Mithouard stanoví judikatura týkající se zboží podobné kritérium, jako bylo později použito s ohledem na svobodu pohybu osob v rozsudcích Alpine Investments( ) a Graf( ).

74. Podobné kritérium – jako to, které, jak vyplývá z předchozího textu, bylo do značné míry potvrzeno většinou rozhodnutí v oblasti pohybu osob vydaných za poslední desetiletí( ) – navíc není nijak v rozporu s postupem Soudního dvora v rozsudcích Kraus a Gebhard.

75. Vymezuje totiž pouze rozsah pojmu „omezení“ nastíněný v uvedených rozsudcích, aniž by přitom zpochybnilo smysl uvedeného pojmu. Zúžení, které jsem navrhl výše (v bodu 66), směřuje výhradně k tomu, aby příliš vágní formulace uvedeného pojmu nevedla k pokřiveným výkladům svobody pohybu osob, na jejichž základě by byla jako omezení klasifikována i opatření, jejichž vliv na výkon uvedené svobody je pouze hypotetický nebo zcela nejistý a nepřímý.

76. Myslím, že je tedy možné učinit závěr, že z obecného hlediska, pokud jde o svobodu usazování, vnitrostátní pravidla členského státu upravující výkon hospodářských činností představují omezení v rozporu se Smlouvou, pokud staví hospodářský subjekt uplatňující uvedenou svobodu do právního nebo faktického postavení, které je horší než postavení hospodářského subjektu usazeného v uvedeném státu, nebo pokud z důvodu jejich cíle nebo vlivu přímo ovlivňují přístup na trh.

c) Klasifikace sporného opatření

77. Přistupme nyní k podrobnějšímu posouzení francouzského opatření v projednávaném případě, jmenovitě použití zákazu úročení běžných účtů na viděnou otevřených dceřinou společností zahraniční úvěrové instituce, jako je CaixaBank France.

78. Ve světle kritéria, které jsem právě obecně formuloval, je nutné ověřit zákonnost uvedeného opatření v souladu s následující logikou. Zaprvé a především je nutné si položit otázku, zda je právně diskriminující, nebo zda má upravit přístup k bankovním činnostem. Není-li tomu tak, je nutné zjistit, zda přesto staví tyto dceřiné společnosti fakticky do méně výhodného postavení ve srovnání s konkurenty, kteří jsou tradičně usazeni a provozují svou činnost na francouzském trhu, nebo konečně zda v kterémkoli případě představuje s ohledem na své účinky přímou překážku v přístupu na bankovní trh.

79. Nejprve bych chtěl upozornit, že předpoklad, že dotčené opatření je diskriminující z právního hlediska, lze dozajista odmítnout – a jsem přesvědčen, že na tomto bodě se všichni účastníci v zásadě shodnou –, neboť z formálního hlediska, pokud jde o podmínky provozování bankovních činností, nestaví dotčené opatření zahraniční hospodářské subjekty do méně výhodného postavení než státní příslušníky.

80. Zadruhé lze stejně snadno vyloučit i hypotézu, že dotčené opatření má upravit přístup k bankovním činnostem.

81. Přístup k bankovním činnostem totiž podléhá povolení ze strany příslušného vnitrostátního orgánu podle ustanovení směrnice 2000/12( ). Podmínky udělení takového povolení stanoví členské státy při použití harmonizovaných kritérií stanovených ve stejné směrnici a týkají se právní formy, akciového kapitálu, některých požadavků na integritu akcionářů s vysokou účastí apod. (viz bod 5 a poznámku 3 výše).

82. Žádná z těchto podmínek není předpisy o úročení běžných účtů na viděnou dotčena, neboť uvedené předpisy se dotýkají pouze metody provozování bankovních činností podnikem, který je držitelem potřebného povolení.

83. Zbývají tak další dvě otázky uvedené v bodě 77, jmenovitě, zda může dotčené opatření stavět francouzské dceřiné společnosti zahraničních bank do méně příznivého faktického postavení než úvěrové instituce původně usazené ve Francii, a je tedy ve své podstatě diskriminující, nebo zda může v jakémkoli případě, vzhledem ke svým účinkům, přímo ovlivnit přístup na bankovní trh.

84. Podle mého názoru výsledek takového posouzení závisí na účincích, které může dotčené opatření skutečně mít na francouzský bankovní trh. Je proto nezbytné provést posouzení skutkových okolností, které je v zásadě vyhrazeno vnitrostátnímu soudu( ).

85. V této souvislosti by si vnitrostátní soud měl položit otázku, zda je pravda, jak v zásadě tvrdí CaixaBank France a Komise, že dotčené opatření brání dceřiným společnostem zahraničních bank v účinné soutěži, pokud jde o přijímání vkladů od veřejnosti, s bankami, které jsou tradičně usazeny na francouzském území a které mají rozsáhlou síť poboček, nebo zda naopak existují jiné důležité formy soutěže na uvedeném trhu, jak uplatňují francouzská vláda a francouzské banky.

86. Bude třeba zejména zjistit, zda jsou na francouzském bankovním trhu snadno dostupné jiné formy vkladů, které lze volně úročit a jejichž prostřednictvím mohou banky účinně navzájem soutěžit o vklady veřejnosti.

87. Není-li tomu tak, nemá dceřiná společnost zahraniční banky možnost snadno získat kapitál přijímáním vkladů a bude nucena financovat svoji činnost na mezibankovním trhu. V konečném důsledku by tak musela nést vyšší náklady než banky tradičně usazené ve Francii, které mají výhodnější postavení na trhu vkladů veřejnosti s ohledem na své rozsáhlé sítě poboček.

88. V takovém případě by bylo nutno učinit závěr, že dotčené opatření staví dceřiné společnosti zahraničních bank do méně výhodného faktického postavení než francouzské banky, a představuje proto omezení svobody usazování zakázané Smlouvou.

89. Za těchto okolností, vzhledem k zákazu nabízet na trhu úročené účty na viděnou, by byly tyto banky zbaveny jediného účinného způsobu jak získat zákazníky na francouzském trhu. Na základě těchto skutečností by proto bylo nutno učinit závěr, že vzhledem ke svým účinkům je dotčené opatření také způsobilé přímo omezit přístup dceřiných společností zahraničních bank na francouzský trh, a způsobuje tedy i z tohoto hlediska omezení svobody usazování ve smyslu článku 43 ES( ).

d) Závěry

90. Své posouzení tedy uzavírám tím, že navrhuji, aby Soudní dvůr na první otázku položenou francouzským Conseil d’État odpověděl v tom smyslu, že vnitrostátní pravidla členského státu upravující provozování hospodářské činnosti představují omezení svobody usazování zakázaná v zásadě článkem 43 ES, pokud staví hospodářský subjekt vykonávající uvedenou svobodu do méně příznivého právního nebo faktického postavení, než má hospodářský subjekt usazený v uvedeném státu, nebo jinak přímo ovlivňují přístup na trh.

91. Vnitrostátní opatření, jako je zákaz úročení účtů na viděnou vedených v eurech, představuje omezení svobody usazování zakázané článkem 43 ES, pokud jeho použití zbavuje dceřiné společnosti zahraničních bank možnosti účinně konkurovat, pokud jde o přijímání vkladů od veřejnosti, bankám tradičně usazeným v tuzemsku, které mají rozsáhlou síť poboček.

92. Je na vnitrostátním soudu, aby posoudil tuto otázku a určil zejména, zda jsou na francouzském bankovním trhu snadno k dispozici jiné formy vkladů, které mohou být volně úročeny a jejichž prostřednictvím mohou banky účinně soutěžit na uvedeném trhu.

K druhé otázce

93. Svou druhou otázkou se předkládající soud dotazuje, zda existují důvody obecného zájmu, které mohou odůvodnit omezení svobody usazování, jako jsou ta, která vyplývají z použití dotčeného vnitrostátního opatření.

94. Uznávám, že v rámci rozdělení působnosti mezi soudní orgány Společenství a vnitrostátní soudy není úlohou Soudního dvora, nýbrž předkládajícího soudu – pokud usoudí, že sporné vnitrostátní opatření je třeba považovat za omezení svobody usazování ve smyslu článku 43 ES –, aby určil, zda je takové omezení odůvodněné, či nikoli( ).

95. Je však ustálenou zásadou, že při rozhodování o předběžné otázce může Soudní dvůr, je-li to vhodné, poskytnout vysvětlení a stanovit výkladová kritéria, jež poskytnou vnitrostátnímu soudu vodítka pro rozsudek, který má vynést( ).

96. V této souvislosti je třeba vnitrostátní soud zejména upozornit, že v souladu s ustálenou judikaturou vnitrostátní opatření, která omezují svobodu pohybu osob, která se však vztahují na jakoukoli osobu nebo podnik provozující činnost na území hostitelského členského státu, mohou být odůvodněna, pokud odpovídají naléhavým důvodům obecného zájmu a za předpokladu, že jsou způsobilá zaručit uskutečnění cíle, který sledují, a nepřekračují-li rámec toho, co je nezbytné k jeho dosažení( ).

97. Francie a francouzské banky, které přistoupily k řízení, uplatňují v zásadě, že dotčené opatření je odůvodněno naléhavým požadavkem na ochranu spotřebitelů a je navíc vyjádřením důležitých rozhodnutí francouzské vlády v oblasti hospodářské politiky.

98. Pokud jde zejména o ochranu spotřebitelů, zrušení sporného zákazu by vedlo k podstatnému nárůstu nákladů na správu běžných účtů. V konečném důsledku by podle svého tvrzení byly banky nuceny účtovat spotřebitelům poplatky za bankovní služby, které jsou nyní poskytovány zdarma, a to včetně vydávání šeků a výběru hotovosti v bankomatech.

99. Navíc, podle jejich názoru, zákaz úročení běžných účtů na viděnou je, jak je uvedeno výše, vyjádřením konkrétní hospodářské politiky zaměřené na podporu střednědobého a dlouhodobého spoření, přinejmenším k pokrytí inflace.

100. Podle CaixaBank France a Komise tyto požadavky nepostačují k odůvodnění dotčeného opatření. V každém případě podle jejich názoru neodpovídají zásadě přiměřenosti.

101. Pokud jde o mne, konstatuji, že podpora spoření i ochrana spotřebitele jsou cíle hodné ochrany a sporné opatření patrně skutečně představuje odpovídající prostředek k jejich dosažení. Jsem však přesvědčen, že nástroj zvolený francouzským zákonodárcem překračuje rámec toho, co je nezbytné k dosažení těchto cílů.

102. Pokud jde o podporu dlouhodobého spoření, zdá se mi být vskutku nepravděpodobné, že by zde jediným praktickým způsobem byl prostý a jednoduchý zákaz úročení krátkodobého spoření. Taková opatření, jako je stanovení maximální úrokové sazby pro účty na viděnou nebo vytváření podnětů pro střednědobé a dlouhodobé investice, se mi, přinejmenším na první pohled, jeví jako zcela dostačující alternativy.

103. Pokud jde o ochranu spotřebitele, souhlasím spíše s CaixaBank France, která argumentuje, že ochrana spotřebitelů spočívající v zachování bezplatnosti základních bankovních služeb by mohla být dostatečně zaručena i méně restriktivními prostředky.

104. I já se totiž domnívám, že by v této souvislosti stačilo požadovat, aby bankovní podniky nabízely spotřebitelům, kteří si to vyžádají, neúročený účet na viděnou doplněný bezplatnými bankovními službami, a zároveň těmto podnikům umožnit nabízet i úročené účty na viděnou spojené případně s placenými bankovními službami.

105. S ohledem na výše uvedené však musím zopakovat, že není úkolem Soudního dvora, aby v této věci vydal konečné stanovisko, neboť přísluší vnitrostátnímu soudu určit, zda byly ve věci projednávané před uvedeným soudem splněny podmínky stanovené zákonodárcem Společenství (vyjmenované v bodě 96).

106. Nelze vyloučit, že se v daném kontextu objeví okolnosti nebo budou předloženy argumenty, které mohou odůvodnit takové opatření, jako je sporné opatření ve věci projednávané před vnitrostátním soudem. Za daných okolností však opakuji, že podle mého názoru nelze dotčené opatření považovat za odůvodněné naléhavými požadavky obecného zájmu, jako je ochrana spotřebitele nebo podpora spoření, neboť přesahuje rámec toho, co je nezbytné ke splnění jeho cílů.

107. Navrhuji proto, aby Soudní dvůr odpověděl na druhou otázku položenou francouzským Conseil d’État v tom smyslu, že pokud taková vnitrostátní opatření, jako je sporné opatření, představují omezení svobody usazování ve smyslu článku 43 ES, je třeba rozhodnout – na základě skutečností předložených Soudnímu dvoru –, že takové omezení není odůvodněno naléhavými požadavky obecného zájmu uplatněnými v projednávaném případě, jmenovitě ochranou spotřebitele a podporou spoření.

IV – Závěry

108. S ohledem na všechny výše uvedené skutečnosti navrhuji, aby Soudní dvůr odpověděl na předběžné otázky položené francouzským Conseil d’État takto:

„1) Vnitrostátní pravidla členského státu upravující provozování hospodářské činnosti představují omezení svobody usazování zakázaná v zásadě článkem 43 ES, pokud staví hospodářský subjekt vykonávající uvedenou svobodu do méně příznivého právního nebo faktického postavení, než má hospodářský subjekt usazený v uvedeném státu, nebo jinak přímo ovlivňují přístup na trh.

Vnitrostátní opatření, jako je zákaz úročení účtů na viděnou vedených v eurech, představuje omezení svobody usazování zakázané článkem 43 ES, pokud jeho použití zbavuje dceřiné společnosti zahraničních bank možnosti účinně konkurovat, pokud jde o přijímání vkladů od veřejnosti, bankám tradičně usazeným v tuzemsku, které mají rozsáhlou síť poboček.

Je na vnitrostátním soudu, aby posoudil tuto otázku a určil zejména, zda jsou na francouzském bankovním trhu snadno k dispozici jiné formy vkladů, které mohou být volně úročeny a jejichž prostřednictvím mohou banky účinně soutěžit na uvedeném trhu.

2) Pokud taková vnitrostátní opatření, jako je sporné opatření, představují omezení svobody usazování ve smyslu článku 43 ES, je třeba rozhodnout – na základě skutečností předložených Soudnímu dvoru –, že takové omezení není odůvodněno naléhavými požadavky obecného zájmu uplatněnými v projednávaném případě, jmenovitě ochranou spotřebitele a podporou spoření.“