STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

F. G. JACOBSE

přednesené dne 20. ledna 2005 ( )

Věc C‑464/02

Komise Evropských společenství

proti

Dánskému království

„Pracovníci – Používání vozidel registrovaných v zahraničí a daných k dispozici zaměstnavatelem pracovníkovi“





1. V projednávané věci podala Komise na základě článku 226 ES žalobu proti Dánsku, která se týká jeho právní úpravy a správní praxe upravující používání vozidel, která jsou registrována v jiném členském státě, v Dánsku osobami, které v něm mají bydliště.

2. Tato situace nejčastěji vzniká, pokud je osoba s bydlištěm v Dánsku zaměstnána v podniku usazeném v jiném členském státě a pokud takový zaměstnavatel hodlá poskytnout pracovníkovi vozidlo registrované na jméno zaměstnavatele ve státě, ve kterém je zaměstnavatel usazen, buď výlučně pro pracovní využití, nebo pro využití smíšené, soukromé a pracovní.

Skutečnosti předcházející sporu

3. Dánsko ukládá na nabytí nového vozidla registrační daň, která se vypočte na základě jeho hodnoty. Sazba daně je 105 % z kupní ceny (včetně DPH a ostatních daní dosahujících 34 %) až do úrovně stanovené každý rok, a 180 % zůstatkové ceny( ). Ačkoliv některé jiné členské státy stanoví podobnou daň – třebaže se sazbou podstatně nižší – Švédsko a Německo, členské státy s přímými silničními spojeními s Dánskem, takovou daň nemají.

4. Podle právní úpravy obecně použitelné v Dánsku před 1. červencem 1999( ) a v některých případech stále použitelné (dále jen „původní právní úprava“) nemůže osoba s bydlištěm v Dánsku používat vozidlo registrované v jiném členském státě bez povolení, které může být vydáno pouze tehdy, pokud je vozidlo v zásadě používáno mimo Dánsko a pokud existují zvláštní důvody pro to, aby registrace v Dánsku nebyla vyžadována. Je nesporné, že povolení je udělováno v zásadě pouze pro přímé cesty uskutečňované o víkendech a dovolených mezi německou nebo švédskou hranicí a bydlištěm řidiče; neumožňuje, aby vozidlo bylo jinak užíváno k soukromým účelům. Za porušení tohoto zákazu se ukládá pokuta. Pokud osoba s bydlištěm v Dánsku hodlá používat služební vozidlo poskytnuté zaměstnavatelem usazeným v jiném členském státě za okolností, kdy zamýšlené používání nesplňuje podmínky pro povolení, je podle původní právní úpravy jeho jedinou možností registrovat vozidlo v Dánsku a zaplatit celou registrační daň.

5. Původní právní úprava byla v roce 1999( ) změněna s cílem umožnit osobě s bydlištěm v Dánsku používat vozidlo registrované v jiném členském státě pod jménem jejího zaměstnavatele v Dánsku za podmínky, že osoba s bydlištěm v Dánsku získá povolení a její „hlavní zaměstnání“ je u tohoto zaměstnavatele. Tato podmínka je splněna, pokud pracovník buď pracuje pro tohoto zaměstnavatele na plný úvazek, nebo z takového zaměstnání získává alespoň polovinu svého příjmu. Podle Dánska bylo kritérium „hlavního zaměstnání“ zvoleno za účelem co možná největšího snížení rizika zneužití dotčených ustanovení.

6. Povolení, které musí zůstat uloženo ve vozidle a musí být na žádost předloženo policii, je vydáno pouze po zaplacení daně, jejíž výše poměrně odpovídá dánské registrační dani. Tato daň se vypočítá jedním ze dvou následujících způsobů.

7. Zaprvé, pokud je vozidlo používáno výlučně pro účely zaměstnání, je daň denní ve výši buď 60 DKK (přibližně 8 eur) v případě automobilů a motocyklů, nebo 30 DKK (přibližně 4 eura) v případě nákladních vozidel, splatná za každý den, kdy je vozidlo v Dánsku používáno.

8. Zadruhé, je-li vozidlo používáno jak pro účely soukromé, tak pro účely zaměstnání, platí se celá daň, která by byla uložena při registraci vozidla v Dánsku, formou čtvrtletních splátek ve výši 3 % uvedené celkové částky spolu s daňovou přirážkou představující 1,5 % zůstatku celkové částky. Krom toho musí být zaplacen jednorázový vklad představující čtvrtinu splátky daně a daňové přirážky. Oběžník( ) upřesňuje, že každodenní dojíždění pracovníka mezi jeho dánským bydlištěm a místem jeho zaměstnání v jiném členském státě je považováno za soukromé použití; každé takové zamýšlené použití bude tedy znamenat, že se denní daň nepoužije.

9. V obou případech je daň hrazena zaměstnavatelem.

10. Postup pro získání povolení podle změněné právní úpravy je následující: písemná žádost musí být adresována místním daňovým a celním orgánům a musí v ní být upřesněno, zda se týká denní, nebo čtvrtletní daně. Musí k ní být přiloženo potvrzení zaměstnavatele obsahující podrobnosti o podmínkách zaměstnání a musí v ní být uvedeno, že je „hlavním zaměstnáním“ pracovníka.

11. Pokud se platí čtvrtletní daň, která se stanoví na základě hodnoty vozidla, celní orgány přistoupí k předběžnému ohodnocení, které obvykle nevyžaduje fyzickou přítomnost vozidla, a krátce poté je vydáno povolení. Následně se provede konečné ohodnocení orgánem pro ohodnocení vozidel, který je na celních orgánech nezávislý.

12. Je-li žádost v pořádku, je povolení vydáno automaticky. Mimoto jsou vydány etikety určené k připevnění na čelní sklo nesoucí registrační číslo vozidla. Pokud se platí denní daň, musí pracovník nebo zaměstnavatel na etiketu napsat datum, aby vozidlo mohlo být řádně toho dne v Dánsku užíváno. Platí-li se čtvrtletní daň, je pro každé období povoleného užívání vydána jedna etiketa (nejvýše na dobu dvou let).

13. Pokud osoba s bydlištěm v Dánsku, která řídí vozidlo registrované v zahraničí, nemůže předložit povolení a etiketu, je jí uložena pokuta; mimoto vozidlo může být zabaveno.

14. Původní právní úprava zůstává použitelná v případě, že není splněna podmínka „hlavního zaměstnání“ vyžadovaná změněnou právní úpravou.

15. Komise navrhuje, aby Soudní dvůr určil, že Dánsko nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z ustanovení článků 10 ES a 39 ES, jelikož jeho právní úprava a správní praxe 1) neumožňuje osobám s bydlištěm v Dánsku, které jsou zaměstnány v jiném členském státě používat pro pracovní nebo soukromé účely služební vozidlo, které je registrované v sousedním státě, kde je usazen jejich zaměstnavatel, a 2) umožňuje osobám s bydlištěm v Dánsku, které jsou zaměstnány v jiném členském státě EU, používat pro pracovní nebo soukromé účely motorové vozidlo, jmenovitě služební vozidlo, které je registrované v jiném členském státě, ve kterém je zaměstnavatel usazen, pouze za podmínek, že i) toto zaměstnání je jejich hlavním zaměstnáním a ii) za toto vozidlo je zaplacena daň.

16. Jsem toho názoru, že se první část požadovaného rozsudku týká původní právní úpravy, zatímco druhá část se týká změněné právní úpravy.

Dosah článku 39 ES

17. Hlavním argumentem Komise je, že jak původní právní úprava, tak změněná právní úprava narušují volný pohyb pracovníků zakotvený v článku 39 ES z důvodu, že omezují jednak právo pracovníků ucházet se o zaměstnání v jiném členském státě, a jednak svobodu zaměstnavatelů v jiných členských státech přijímat do zaměstnání pracovníky s bydlištěm v Dánsku.

18. Dánsko podporované Finskem, které vstoupilo do projednávané věci jako vedlejší účastník, má zaprvé za to, že jak původní, tak změněná právní úprava nespadá do působnosti článku 39 ES, jelikož nikterak nebrání přístupu na trh práce. Dánsko zejména tvrdí, že dotčená právní úprava nebrání osobě s bydlištěm v Dánsku v přístupu na trh práce jiných členských států, ani neomezuje podniky usazené v jiných členských státech v přijímání osob s bydlištěm v Dánsku: pouze upravuje podmínky používání služebních vozidel, která jsou registrována v jiných členských státech, v Dánsku osobami, které v Dánsku mají bydliště.

19. Poté, co Komise a Dánsko předložily v projednávané věci svá vyjádření, Soudní dvůr vydal rozsudek ve věci Van Lent( ). V uvedené věci, která se týkala použití vozidla poskytnutého lucemburským zaměstnavatelem osobou s bydlištěm v Belgii, Soudní dvůr rozhodl, že článek 39 ES brání vnitrostátní právní úpravě, která pracovníkovi s bydlištěm v členském státě zakazuje používat na území tohoto státu vozidlo, které je vlastněno leasingovou společností, registrované v sousedním členském státě a poskytnuté pracovníkovi jeho zaměstnavatelem, jenž je stejně jako leasingová společnost usazen v sousedním členském státě.

20. Dánsko se při jednání snažilo projednávanou věc odlišit od rozsudku Van Lent z důvodu, že uživatel dotčeného vozidla nemohl v souladu s belgickou právní úpravou použitelnou v rozhodné době registrovat vozidlo v Belgii na své jméno; žádost o registraci mohla být podána pouze majitelem vozidla, který musel být držitelem belgického identifikačního čísla DPH nebo mít sídlo společnosti v Belgii. Podle změněné dánské právní úpravy je naopak uživateli služebního vozidla dovoleno registrovat vozidlo vlastněné jeho zaměstnavatelem.

21. Takové odlišení však nepovažuji za relevantní. Je pravda, že Soudní dvůr v rozsudku Van Lent uvedl, že z belgické právní úpravy vyplývá, že pracovník nemůže registrovat vozidlo v Belgii, jelikož není vlastníkem, a že vlastník, leasingová společnost, jej rovněž nemůže registrovat, jelikož není usazena v Belgii a nemá belgické identifikační číslo DPH( ). Soudní dvůr však dále uvedl, že „taková právní úprava může odradit zaměstnavatele usazeného v jednom členském státě od přijetí pracovníka s bydlištěm v jiném členském státě z důvodu vyšších nákladů a administrativních těžkostí s tím spojených( )“.

22. Tento rozbor se použije rovněž na projednávanou věc, kde zaměstnavatel usazený v jiném členském státě může poskytnout pracovníkovi s bydlištěm v Dánsku služební vozidlo – třebaže výlučně pro pracovní použití – pouze pokud je zaměstnavatel připraven buď i) registrovat vozidlo v Dánsku a uhradit prohibitivní registrační daň, nebo ii) dodržet postup za účelem získání povolení a platit buď denní daň, nebo, formou čtvrtletích plateb, daň, která je potenciálně rovna celé registrační dani, spolu s úroky a částkou vkladu.

23. Jak uvádí Komise, tato ustanovení ovlivňují přístup k zaměstnání, jelikož v projednávané věci brání nebo ztěžují pracovníkovi výkon jeho povolání tím, že jeho potenciálnímu zaměstnavateli ukládají administrativní a finanční zátěž. Obecněji, Soudní dvůr rozhodl, že ustanovení Smlouvy týkající se volného pohybu osob směřují k tomu, aby občanům Společenství usnadnila výkon povolání všeho druhu na území Společenství, a brání opatřením, která mohou znevýhodnit občany Společenství, pokud si přejí vykonávat hospodářskou činnost na území jiného členského státu( ).

24. Ačkoliv Dánsko připouští, že dotčená právní úprava se při izolovaném posouzení může jevit jako právní úprava způsobilá odradit zaměstnavatele z jiného členského státu od přijímání pracovníků s bydlištěm v Dánsku, tvrdí, že nesmí být posuzována izolovaně a že nemá tento účinek při hodnocení v širší souvislosti, pokud jde o plat a ostatní požitky.

25. Nepovažuji nicméně za nezbytné zabývat se tímto argumentem samostatně. Jak Soudní dvůr rozhodl v rozsudku Clean Car Autoservice( ), právo pracovníků na přijetí do zaměstnání a jeho výkon bez diskriminace nezbytně zahrnuje jako logický následek nárok zaměstnavatele na jejich přijetí v souladu s pravidly upravujícími volný pohyb pracovníků; tato pravidla by mohla být snadno zmařena, pokud by je členské státy mohly obejít pouhým uložením povinností zaměstnavatelům, které musí být splněny u každého pracovníka, kterého hodlají zaměstnat, a které, pokud by byly uloženy přímo pracovníkovi, by představovaly omezení výkonu práva pracovníka na volný pohyb podle článku 39 ES.

26. Podle mého názoru se tyto zásady použijí stejně na takovou situaci, o jakou jde v projednávané věci, kdy právní úprava členského státu spíše, než aby stanovila diskriminační podmínky, ukládá podmínky související se složkou příjmu nebo s požitky, které mohou odradit zaměstnavatele v jiném členském státě od zaměstnávání osob s bydlištěm v prvním členském státě. Lze dodat, že povolení a platba denní daně jsou vyžadovány i tehdy, pokud je služební vozidlo používáno výlučně pro pracovní využití; i v takových případech, ve kterých poskytnutí vozidla nemůže být považováno za část celkového příjmu zahrnujícího plat a ostatní požitky, se jeví téměř jako jisté, že, jak tvrdí Komise, zaměstnavatel v Německu (nebo ve Švédsku) dá přednost osobám s bydlištěm ve stejném státě při přijímání pracovníků na pracovní místo, které vyžaduje, aby pracovník vykonával služební cesty v Dánsku nebo přes jeho území.

27. Rovněž mám za to, že dotčená právní úprava jednak náleží do působnosti článku 39 ES, a jednak je v zásadě v rozporu s tímto ustanovením.

28. Vzhledem k tomu, že právní úprava je v rozporu s článkem 39 ES z důvodu svého omezujícího účinku, nepovažuji za nezbytné zkoumat podpůrný argument Dánska, podle kterého dotčená právní úprava není diskriminační. Bez ohledu na opodstatněnost takového argumentu z článku 39 ES zjevně vyplývá, že zakazuje nejen veškerou diskriminaci mezi pracovníky založenou na státní příslušnosti, pokud jde o zaměstnávání, odměnu za práci a jiné pracovní podmínky, nýbrž též vnitrostátní právní úpravu, která, ačkoliv se použije bez ohledu na státní příslušnost dotyčných pracovníků, představuje překážku jejich volnému pohybu( ). I za předpokladu, že by Dánsko tvrdilo právem, že dotčená právní úprava není diskriminační, přesto tato zůstává v rozporu s článkem 39 ES.

29. Vzhledem k tomu, že žalobě Komise může být vyhověno na základě článku 39 ES, mám za to, že není nutné zkoumat odděleně argument Komise, podle kterého je dánská právní úprava v rozporu s článkem 10 ES.

Možné odůvodnění

30. Dánsko dále podpůrně tvrdí, že dotčená právní úprava je odůvodněná.

31. Vnitrostátní právní předpisy, která by jinak byly v rozporu s článkem 39 ES, zajisté mohou být oprávněné, pokud sledují legitimní cíl slučitelný se Smlouvou a jsou odůvodněny naléhavými důvody obecného zájmu, pokud jsou způsobilé zaručit uskutečnění cíle, který sledují, a pokud nepřekračují meze toho, co je k dosažení tohoto cíle nezbytné( ). Dánsko tvrdí zejména, že dotčená právní úprava sleduje legitimní zájmy a není nepřiměřená.

32. Dánsko zaprvé uvádí, že z judikatury Soudního dvora vyplývá, že dánská registrační daň je slučitelná s právem Společenství( ), že registrace je přirozeným logickým následkem výkonu daňové pravomoci a že v situaci, kdy vozidlo pronajaté u leasingové společnosti usazené v členském státě je ve skutečnosti používáno v silniční síti jiného členského státu, může posledně uvedený stanovit povinnost registrovat takové vozidlo na svém území( ). Z toho podle Dánska vyplývá, že je členským státům rovněž dovoleno, aby zajistily, že je jejich právní úprava v této oblasti řádně používána, a zejména zajistily zaplacení daně.

33. Skutečnost, že Soudní dvůr již ve výše uvedených rozsudcích Komise v. Dánsko a De Danske Bilimportører rozhodl, že dánská registrační daň není v rozporu s články 28 ES a 30 ES, nicméně neznamená, že neomezuje volný pohyb pracovníků v rozporu s článkem 39 ES, nebo že každé takové omezení je nutně odůvodněné a přiměřené. Lze též uvést, že se projednávaná věc týká nikoliv obvyklé funkce daně, nýbrž jejího použití na vozidla registrovaná v jiném členském státě vlastníkem usazeným v tomto členském státě. Krom toho je zřejmé, že členský stát musí vykonávat své daňové pravomoci v neharmonizované oblasti daně z vozidla v souladu s právem Společenství. V rozsudku Cura Anlagen, jedné z věcí, o které se Dánsko opírá, Soudní dvůr výslovně rozhodl v tomto smyslu( ). Proto není dostačující, aby se Dánsko dovolávalo své pravomoci uložit registrační daň, musí rovněž prokázat, že tuto pravomoc vykonalo řádně.

34. Stejné odůvodnění se použije pro argument uplatněný Finskem, podle kterého zdanění motorových vozidel náleží do působnosti členských států.

35. Dánsko zadruhé uplatňuje, že se případný omezující účinek dotčené právní úpravy zakládá na potřebě zajistit, aby zdanění osob s bydlištěm v Dánsku registrační daní nebylo obcházeno. Při neexistenci takových pravidel by se osoby s bydlištěm v Dánsku mohly vyhnout zdanění tím, že založí společnosti nebo pobočky v jiném členském státě, jejichž prostřednictvím by zakoupily a v Dánsku užívaly vozidla registrovaná v tomto členském státě.

36. Je pravda, že členské státy mohou upřít osobám vinným ze zneužití nebo podvodu výhody vyplývající z volného pohybu. Mohou tak ale učinit pouze případ od případu, pokud existuje důkaz o takovém jednání. Pouhé riziko zneužití nebo podvodu neodůvodňuje obecné omezení omezující výkon práv Společenství v dobré víře( ). Taková omezení jsou nutné nepřiměřená, jelikož znemožňují legitimní výkon práv Společenství.

37. Dánsko zatřetí tvrdí, že dotčená právní úprava chrání proti úbytku daňového výnosu, který je odhadován na přibližně 15 miliard DKK (údaje z roku 1997). Z ustálené judikatury však vyplývá, že ztráta daňového příjmu nemůže nikdy představovat odůvodnění omezení výkonu základní svobody( ).

38. Dánsko začtvrté uplatňuje, že podmínka „hlavního zaměstnání“, která musí být splněna, aby mohla být použita změněná právní úprava, je přiměřená. Tato podmínka se týká zajištění toho, že pracovník využívající služební vozidlo je skutečně zaměstnán u zaměstnavatele, který vozidlo poskytuje; pouze formální pracovní poměr nepostačuje. Tato podmínka je objektivní a snadno ověřitelná. Dánsko dodává, že pokud by byla změněná právní úprava použitelná na každou osobu s bydlištěm v Dánsku, zaměstnanou na plný nebo částečný úvazek v jiném členském státě, bylo by mnohem obtížnější zabránit zneužití. Má za to, že pokud by tomu tak bylo, policie by musela kontrolovat každé vozidlo registrované v zahraničí, které je v Dánsku řízeno osobou s bydlištěm v takovém státě za účelem ověření, zda takoví řidiči jsou skutečně na plný, či částečný úvazek zaměstnáni v jiném členském státě, což by bylo nepřiměřené.

39. Tento argument mne nepřesvědčil. Mám za to, že funkčním a méně omezujícím řešením by byl systém povolení, který by umožnil vyhodnotit skutečnou povahu pracovního poměru, systém, který by neukládal povinnost daň hradit, pokud by takový poměr byl skutečný.

40. Krom toho, pokud „hlavním zaměstnáním“ pracovníka není to, které vykonává u zaměstnavatele poskytujícího služební vozidlo, pak musí být vozidlo znovu zaregistrováno v Dánsku za účelem použití vozidla pro všechny soukromé účely, včetně denního dojíždění. Pro tento přístup je těžké najít jakékoliv odůvodnění. Z ustálené judikatury vyplývá, že článek 39 ES chrání rovněž pracovníky na částečný pracovní úvazek a pracovníky s nízkými příjmy( ); v rozsahu, v němž dotčená právní úprava omezuje volný pohyb takových pracovníků, je v rozporu se Smlouvou, přestože zaměstnání, v němž je služební vozidlo poskytnuto, není jejich „hlavním zaměstnáním“, jak je definováno ve vnitrostátní právní úpravě.

41. I tam, kde je použitelná změněná právní úprava, je vyžadováno získání povolení pro služební vozidlo registrované v jiném členském státě před tím, než jej osoba s bydlištěm v Dánsku může v Dánsku používat, a to i po krátké období, a i když je vozidlo pravidelně vraceno zaměstnavateli. Dokonce i denní dojíždění pracovníka mezi jeho bydlištěm a místem zaměstnání je zjevně považováno za soukromé využití služebního vozidla; čtvrtletní daň je tedy splatná, i když se jedná o toto jediné využití služebního vozidla. Tento požadavek se opět jeví jako jdoucí nad rámec toho, co je nezbytné pro dosažení cílů, kterých se Dánsko dovolává. Obdobné úvahy se použijí na skutečnost, že dotčená právní úprava neobsahuje ustanovení k zohlednění poměru soukromého a pracovního využití.

42. Dánsko konečně uplatňuje, že v rozsudku Cura Anlagen( ) Soudní dvůr připustil, že nepřímá daň přiměřená délce registrace vozidla ve státě, kde je užíváno, je proporcionální; jeho posouzení, podle kterého dotčená nepřímá daň v uvedené věci byla protiprávní, bylo odůvodněno zejména skutečností, že částka daně nebyla přiměřená délce této registrace. Dánsko dovozuje z těchto tvrzení, že jeho právní úprava týkající se registrační daně použitelná na vozidla registrovaná v jiném členském státě, není neslučitelná s ustanoveními Smlouvy týkajícími se volného pohybu.

43. Nemám nicméně za to, že posouzení Soudního dvora, pokud jde o zákonnost dotčené spotřební daně ve věci Cura Anlagen, jejíž uhrazení bylo podmínkou registrace, je pro projednávanou věc relevantní. Spotřební daň je odlišné povahy než daň z registrace vozidla; účelem dotčené spotřební daně ve věci Cura Anlagen bylo zajistit ohleduplné chování k životnímu prostředí při nákupu a nájmu soukromých vozidel; sazba daně byla stanovena ve vztahu ke spotřebě paliva.

44. V souvislosti s kritériem proporcionality závěrem uvedu následující poznámky. Je třeba uvést, že sazba registrační daně je, jak jistě Dánsko uznává, obzvláště vysoká, a může proto mít z výše uvedených důvodů podstatný odrazující účinek při zaměstnávání osob s bydlištěm v Dánsku podniky usazenými v jiných členských státech. V důsledku toho, i kdyby dotčená právní úprava sledovala legitimní cíl slučitelný se Smlouvou a byla odůvodněna naléhavými důvody obecného zájmu, což podle mého nebylo v projednávané věci prokázáno, mám za to, že lze velmi obtížně tvrdit, že je to právní úprava vhodná pro zajištění dosažení cíle, který sleduje a nejde nad rámec toho, co je nezbytné pro jeho dosažení.

Závěry

45. Proto navrhuji, aby Soudní dvůr:

„1) určil, že Dánské království nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z ustanovení článků 10 ES a 39 ES v rozsahu, v němž jeho právní úprava a správní praxe 1) neumožňují osobám s bydlištěm v Dánsku, které jsou zaměstnány v sousedním členském státě, aby používaly pro pracovní nebo soukromé účely služební vozidlo registrované v sousedním členském státě, ve kterém je usazen jejich zaměstnavatel, a 2) umožňují osobám s bydlištěm v Dánsku, které jsou zaměstnány v jiném členském státě EU, používat v Dánsku pro pracovní nebo soukromé účely motorové vozidlo, zejména služební vozidlo, které je registrováno v jiném členském státě, ve kterém je jejich zaměstnavatel usazen pouze za podmínky, že i) toto zaměstnání je jejich hlavním zaměstnáním a ii) za vozidlo je zaplacena daň;

2) uložil Dánskému království náhradu nákladů řízení Komise;

3) uložil Finské republice jako vedlejšímu účastníku řízení, že ponese vlastní náklady řízení.“