STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

MACIEJE SZPUNARA

přednesené dne 29. listopadu 2016 ( 1 )

Věc C‑544/15

Sahar Fahimian

proti

Spolkové republice Německo

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Verwaltungsgericht Berlin (správní soud, Berlín, Německo)]

„Prostor svobody, bezpečnosti a práva — Směrnice 2004/114/ES — Článek 6 odst. 1 písm. d) — Podmínky přijímání státních příslušníků třetích zemí za účelem studia — Odmítnutí přijmout osobu — Pojem ‚hrozba pro veřejnou bezpečnost‘ — Prostor členského státu pro uvážení — Soudní přezkum“

1. Sahar Fahimian je íránská studentka, která chce v Německu získat vízum za účelem doktorandského studia. Německé orgány odmítají takové vízum udělit z důvodu, že S. Fahimian studovala na univerzitě, kterou Rada Evropské unie zapsala jako subjekt, který je blízký irácké vládě a provádí výzkumy pro vojenské účely. Považují ji za hrozbu pro veřejnou bezpečnost.

2. Ačkoli existuje rozsáhlá judikatura týkající se výhrady veřejné bezpečnosti v oblasti svobod vnitřního trhu a občanství Unie, není tomu tak v případě podmínek veřejné bezpečnosti v oblasti unijní přistěhovalecké politiky.

3. Otázky vznesené v projednávané věci, která je druhou věcí týkající se výkladu ustanovení směrnice Rady 2004/114/ES ( 2 ), se dotýkají samotné podstaty unijní přistěhovalecké politiky. Bude na Soudním dvoru, aby určil prostor pro uvážení, který mají v tomto kontextu orgány členského státu, a rozsah soudního přezkumu. V souvislosti s tím by měl Soudní dvůr zohlednit odlišné cíle vnitřního trhu a přistěhovalecké politiky.

I – Právní rámec

A –Unijní právo

1. Směrnice 2004/114

4. Článek 1 směrnice 2004/114 (dále jen „směrnice“), nadepsaný „Předmět“, zní takto: „Účelem této směrnice je stanovit: (a) podmínky přijímání státních příslušníků třetích zemí na území členských států na dobu delší než tři měsíce za účelem studia, výměnných pobytů žáků, neplacené odborné přípravy nebo dobrovolné služby; (b) pravidla, která upravují řízení o přijímání státních příslušníků třetích zemí na území členských států za uvedenými účely.“

5. Podle čl. 3 odst. 1 směrnice („Oblast působnosti“) se tato směrnice vztahuje na „státní příslušníky třetích zemí, kteří žádají o přijetí na území členského státu za účelem studia“.

6. Kapitola II směrnice 2004/114 obsahuje články 5 až 11 a věnuje se „Podmínk[ám] přijímání“.

7. V článku 5 je uvedena „zásada“, že „přijímání státních příslušníků třetích zemí na základě této směrnice je podmíněno ověřením dokladů prokazujících, že žadatel splňuje podmínky stanovené v článku 6 a v kterémkoliv z článků 7 až 11, které se vztahují na příslušnou kategorii“.

8. Článek 6 směrnice 2004/114, nadepsaný „Obecné podmínky“, zní takto: „1. Státní příslušník třetí země žádající o přijetí pro účely stanovené v článcích 7 až 11: (a) předloží platný cestovní doklad určený vnitrostátními právními předpisy. Členské státy mohou požadovat, aby byl cestovní doklad platný alespoň po dobu plánovaného pobytu; (b) předloží souhlas zákonných zástupců s plánovaným pobytem, je-li nezletilý podle vnitrostátních právních předpisů hostitelského členského státu; (c) má sjednáno zdravotní pojištění proti všem rizikům běžně krytým v případě státních příslušníků dotčeného členského státu; (d) není považován za hrozbu pro veřejný pořádek, veřejnou bezpečnost nebo veřejné zdraví; (e) pokud to požaduje členský stát, předloží důkaz o zaplacení poplatku za zpracování žádosti podle článku 20 této směrnice. 2. Členské státy usnadní řízení o přijímání státních příslušníků třetích zemí, na něž se vztahují články 7 až 11 a kteří se účastní programů Společenství na podporu mobility do Společenství nebo v jeho rámci.“

9. Článek 18, nadepsaný „Procesní záruky a průhlednost“, se nachází v kapitole V směrnice 2004/114 („Řízení a průhlednost“) a ve čtvrtém odstavci stanoví, že „pokud je žádost zamítnuta nebo povolení k pobytu vydané v souladu s touto směrnicí odňato, má dotčená osoba právo podat opravný prostředek k příslušným orgánům dotčeného členského státu“.

2. Nařízení (EU) č. 267/2012 a prováděcí nařízení (EU) č. 1202/2014

10. Článek 23 odst. 2 písm. d) nařízení (EU) č. 267/2012 ( 3 ) stanoví, že se „zmrazují […] veškeré finanční prostředky a hospodářské zdroje, které patří osobám, subjektům a orgánům uvedeným v příloze IX nebo které jsou jimi vlastněny, drženy či ovládány. Příloha IX obsahuje seznam fyzických a právnických osob, subjektů a orgánů, které byly v souladu s čl. 20 odst. 1 písm. b) a c) rozhodnutí Rady 2010/413/SZBP označeny jako: […] další osoby, subjekty nebo orgány, které poskytují íránské vládě podporu, například materiální, logistickou či finanční pomoc, nebo subjekty, které jsou jimi vlastněny nebo ovládány, nebo osoby a subjekty s nimi spojené“.

11. Prováděcí nařízení Rady (EU) č. 1202/2014 ( 4 ) v oddíle I části I přílohy uvádí osoby a subjekty „zapojené do činností souvisejících s jadernými nebo balistickými raketami a osoby a subjekty poskytující podporu íránské vládě“ ( 5 ). Bod 161 této přílohy uvádí: „Sharif University of Technology (SUT) má řadu dohod o spolupráci s organizacemi spadajícími pod íránskou vládu, které OSN nebo EU zařadily na seznam a které jsou činné ve vojenské oblasti nebo v oblastech souvisejících, zejména pokud jde o balistické rakety z hlediska jejich výroby a zajišťování dodávek. Jedná se mimo jiné o: dohodu s Organizací leteckého průmyslu, kterou EU zařadila na seznam, mimo jiné v oblasti výroby družic; spolupráci s íránským ministerstvem obrany a jednotkami íránské revoluční gardy (IRGC) týkající se závodů inteligentních člunů; širší dohodu se vzdušnými silami IRGC, která zahrnuje rozvoj a posílení vztahů a spolupráce univerzity na organizační a strategické úrovni; SUT je stranou dohody šesti univerzit, jejímž předmětem je podpora íránské vlády prostřednictvím vojensky zaměřeného výzkumu, a nabízí studijní obory v oblasti inženýrství bezpilotních letounů (UAV), které byly navrženy mimo jiné ministerstvem věd. To vše dohromady je významným důkazem spolupráce s íránskou vládou ve vojenské oblasti nebo v oblastech, které s ní souvisejí, což představuje pro tuto vládu podporu.“

B –Německé právo

12. Gesetz über den Aufenthalt, die Erwerbstätigkeit und die Integration von Ausländern im Bundesgebiet (zákon o pobytu, práci a začlenění cizinců na spolkovém území) ( 6 ), ve znění zveřejněném dne 25. února 2008 (BGBl. 2008 I, s. 162), naposledy pozměněný článkem 1 zákona ze dne 27. července 2015 (BGBl. 2015 I, s. 1386), se mimo jiné týká práva státních příslušníků třetích zemí na vstup do Německa.

13. Ustanovení § 4 odst. 1 tohoto zákona stanoví: „Ke vstupu a pobytu na spolkovém území musí mít cizinci povolení k pobytu, pokud unijní právo nebo správní předpis nestanoví jinak, nebo pokud právo pobytu nevyplývá z Dohody zakládající přidružení mezi Evropským hospodářským společenstvím a Tureckem ze dne 12. září 1963 (BGB1. 1964 II, s. 509) (dohoda o přidružení EHS-Turecko). Tato povolení k pobytu se udělují jako 1. vízum ve smyslu § 6 odst. 1 bodu 1 a odst. 3, […]“

14. Ustanovení § 6 odst. 3 téhož zákona stanoví: „Pro dlouhodobé pobyty je nutné vízum pro území Spolkové republiky Německo (národní vízum) udělované před vstupem. Toto vízum se uděluje v souladu s předpisy platnými pro povolení k pobytu, modrou kartu EU, povolení k usazení a povolení k trvalému pobytu – EU. Doba trvání legálního pobytu na základě národního víza je započítána do doby držení povolení k pobytu, modré karty EU, povolení k usazení nebo povolení k trvalému pobytu – EU.“

15. Ustanovení § 16 odst. 1 uvedeného zákona zní takto: „Cizinci lze udělit povolení k pobytu za účelem studia na státní nebo státem uznané vysoké škole nebo ve srovnatelném vzdělávacím zařízení. […] Povolení k pobytu za účelem studia lze udělit pouze tehdy, byl-li cizí státní příslušník přijat na vzdělávací instituci; postačuje podmínečné přijetí. Žádný důkaz o znalosti jazyka, v němž probíhá vzdělávání, není požadován, pokud již byly jazykové znalosti zohledněny při rozhodnutí o přijetí nebo pokud se předpokládá, že mají být získány v rámci přípravy na studium. Při prvním udělení a při prodloužení činí doba platnosti povolení k pobytu za účelem studia nejméně jeden rok a nesmí u studií a přípravy na studium přesáhnout dva roky; lze ji prodloužit, pokud cíle vzdělávání nebylo ještě dosaženo a může jej být dosaženo v přiměřené době.“

II – Skutkový stav, řízení a předběžné otázky

16. Sahar Fahimian, která je iránskou státní příslušnicí narozenou v roce 1985, získala titul „Master of Science“ v oblasti informačních technologií na Sharif University of Technology (dále jen „SUT“) v Teheránu. Tato univerzita se specializuje na technické vědy, strojírenství a fyziku.

17. Dne 21. listopadu 2012 požádala S. Fahimian na německém velvyslanectví v Teheránu o udělení víza za účelem doktorandského studia na Technické univerzitě Darmstadt, Center for Advanced Security Research Darmstadt (dál jen „CASED“), a to v rámci projektu „Důvěryhodné vestavěné a mobilní systémy“. K žádosti bylo přiloženo potvrzení o přijetí na univerzitu a také dopis od generálního ředitele CASED ze dne 14. listopadu 2012. V tomto dopise je uvedeno, že S. Fahimian „bude provádět výzkum v oblasti výzkumu bezpečných věcí, zejména v rámci projektu ‚Důvěryhodné vestavěné a mobilní systémy‘ […]. Otázky jejího výzkumu sahají od bezpečnosti mobilních systémů, zejména detekce narušení na chytrých telefonech, až po bezpečnostní protokoly. Jejím úkolem bude najít nové účinné a efektivní ochranné mechanismy pro chytré telefony v rámci všeobecně známých omezení omezeného výkonu, omezených výpočetních prostředků a omezené šířky pásma“.

18. CASED kromě toho nabídla S. Fahimian doktorandské stipendium ve výši 1468 eur měsíčně.

19. Rozhodnutím ze dne 27. května 2013 zamítlo německé velvyslanectví žádost S. Fahimian o udělení víza. Mimosoudnímu opravnému prostředku („Remonstrationsverfahren“), který podala proti tomuto rozhodnutí, nebylo vyhověno.

20. Dne 22. listopadu 2013 podala S. Fahimian k předkládajícímu soudu žalobu proti německé vládě, ve které nadále usiluje o udělení víza za účelem studia. Pro účely svého práva na vstup se dovolává čl. 6 odst. 1 směrnice 2004/114. Německá vláda je toho názoru, že S. Fahimian představuje hrozbu pro veřejnou bezpečnost ve smyslu čl. 6 odst. 1 písm. d) směrnice 2004/114.

21. V rámci tohoto řízení Verwaltungsgericht Berlin (správní soud, Berlín, Německo) usnesením ze dne 14. října 2015, došlým Soudnímu dvoru dne 19. října 2015, položil následující předběžné otázky: „(1) (a) Má být čl. 6 odst. 1 písm. d) [směrnice 2004/114] vykládán v tom smyslu, že příslušné orgány členských států mají při zkoumání, zda je státní příslušník třetí země žádající o přijetí pro účely stanovené v článcích 7 až 11 této směrnice považován za hrozbu pro veřejný pořádek, veřejnou bezpečnost nebo veřejné zdraví, prostor pro uvážení, v jehož důsledku posouzení orgánů podléhá pouze omezenému soudnímu přezkumu? (1) (b) V případě kladné odpovědi na otázku 1a: Jakým zákonným omezením podléhají příslušné orgány členských států při posuzování otázky, zda má být státní příslušník třetí země žádající o přijetí pro účely stanovené v článcích 7 až 11 [směrnice 2004/114] považován za hrozbu pro veřejný pořádek, veřejnou bezpečnost nebo veřejné zdraví, a to zejména s ohledem na skutečnosti, ze kterých toto posouzení musí vycházet, a jejich zhodnocení? (2) Bez ohledu na zodpovězení otázek 1a a 1b: Má být čl. 6 odst. 1 písm. d) [směrnice 2004/114] vykládán v tom smyslu, že členské státy opravňuje k tomu, aby za takových skutkových okolností, jaké nastaly v projednávané věci, kdy státní příslušnice třetího státu pocházející z Íránu, která získala svůj vysokoškolský diplom v Íránu na Sharif University of Technology (Teherán), jež se specializuje na technické vědy, strojírenství a fyziku, žádá o vstup za účelem přijetí do doktorandského studia týkajícího se výzkumu v oblasti bezpečnosti informačních technologií v rámci projektu ‚Důvěryhodné vestavěné a mobilní systémy‘, zejména vývoje účinných ochranných mechanismů pro chytré telefony, zamítly vstup na jejich území s odůvodněním, že nelze vyloučit, že schopnosti získané v souvislosti s tímto výzkumným projektem by mohly být v Íránu zneužity, například za účelem získávání důvěrných informací v západních zemích, za účelem vnitrostátní represe nebo obecně v souvislosti s porušováním lidských práv?“

22. Sahar Fahimian, německá, belgická, řecká, francouzská, italská a polská vláda a Evropská komise předložily písemná vyjádření. Na jednání, které se konalo dne 20. září 2016, byly vyslechnuty řeči S. Fahimian, německé, řecké a francouzské vlády, jakož i Evropské komise.

III – Analýza

23. Navrhuji přeformulovat tři otázky předkládajícího soudu s přihlédnutím k tomu, že v rámci postupu zavedeného článkem 267 SFEU přísluší Soudnímu dvoru poskytnout vnitrostátnímu soudu užitečnou odpověď, která mu umožní rozhodnout spor, jenž mu byl předložen, a že za tímto účelem může Soudní dvůr ze všech poznatků předložených vnitrostátním soudem, zejména z odůvodnění předkládacího rozhodnutí, vyvodit, které normy a zásady unijního práva je s přihlédnutím k předmětu sporu v původním řízení třeba vyložit ( 7 ).

24. Podstatou otázek předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat společně, je, zda čl. 6 odst. 1 písm. d) směrnice 2004/114 musí být vykládán v tom smyslu, že brání tomu, aby členský stát odmítl udělit vízum státnímu příslušníku třetí země za takových okolností, jako jsou okolnosti projednávané věci, kdy má státní příslušnice třetí země pocházející z Iránu, které vysokoškolský titul udělila instituce, jež byla zařazena na seznam uvedený v prováděcím nařízení č. 1202/2014 jako subjekt „zapojen[ý] do činností souvisejících s jadernými nebo balistickými raketami a [mezi] osoby a subjekty poskytující podporu íránské vládě“, v úmyslu provést v členském státě výzkumný projekt v oblasti bezpečnosti informačních technologií.

25. V této souvislosti předkládající soud žádá o vyjasnění pojmu „veřejná bezpečnost“ ve smyslu čl. 6 odst. 1 písm. d) směrnice 2004/114, jakož i rozsahu prostoru pro uvážení, který mají příslušné vnitrostátní orgány, a rozsahu následného soudního přezkumu v tomto ohledu.

A –K výkladu směrnice 2004/114

26. Vzhledem k tomu, že se jedná teprve o druhý případ, kdy má Soudní dvůr rozhodnout o výkladu ustanovení směrnice 2004/114, považuji za užitečné určit a připomenout některé základní znaky této směrnice.

1. Mezinárodní právo veřejné a právo na vstup

27. Za současného stavu mezinárodního práva veřejného je první vstup pro účely legální migrace oblastí, ve které má stát ve značném rozsahu neomezený prostor pro uvážení ( 8 ). Pokud jde o přijímání cizinců a podmínky takového přijetí, nevyplývá pro státy z mezinárodního práva tradičně žádný závazek ( 9 ). Jak generální advokát P. Mengozzi uvedl ve stanovisku předneseném ve věci Koushkaki ( 10 ), „existuje-li nějaká zásada mezinárodního práva, která se považuje za příznačný projev státní svrchovanosti, pak je to právě zásada, podle níž mají státy právo kontrolovat vstup jiných osob než vlastních státních příslušníků na státní území“.

28. Taková svrchovanost není ostatně zpochybněna mezinárodními smlouvami o lidských právech, které byly vždy a tradičně koncipovány jako záruky v rámci stávajících států, a nikoliv pro účely přeshraničního pohybu ( 11 ). Evropský soud pro lidská práva (dále jen „ESLP“) obdobně uvádí, že smluvní státy mají v zásadě v rámci ustáleného mezinárodního práva a v závislosti na svých smluvních závazcích právo regulovat vstup, pobyt a vyhoštění cizinců ( 12 ). Je pravda, že tentýž soud tuto zásadu nepatrně oslabil, pokud jde o dvě odlišné situace nenavracení podle článku 3 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod (dále jen „EÚLP“) ( 13 ), která byla podepsána v Římě dne 4. listopadu 1950, a otázky sloučení rodiny podle článku 8 EÚLP ( 14 ), čímž však nebyla změněna obecná zásada mezinárodního práva veřejného, která je popsána výše.

2. Listina

29. Totéž platí pro Listinu základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“), která v souvislosti s volným pohybem přiznává státním příslušníkům třetích zemí práva za dvou konkrétních okolností. Článek 15 odst. 3 Listiny tak stanoví, že státní příslušníci třetích zemí, kteří jsou oprávněni pracovat na území členských států, mají nárok na stejné pracovní podmínky jako občané Unie, zatímco čl. 45 odst. 2 Listiny uvádí, že „volný pohyb a pobyt může být v souladu se Smlouvami přiznán státním příslušníkům třetích zemí oprávněně pobývajícím na území členského státu“ ( 15 ). Listina tudíž předpokládá legální vstup do Unie a nezakládá takové právo.

3. Unijní právní předpisy v oblasti přistěhovalectví

30. Unijní právní předpisy v oblasti přistěhovalectví obecně jsou neoddělitelně spjaty s fungováním vnitřního trhu, který je definován v čl. 26 odst. 2 SFEU ( 16 ), neboť zrušení vnitřních hranic, včetně hraničních kontrol, nutně vyžaduje zavedení společného režimu na vnějších hranicích ( 17 ). Z tohoto důvodu čl. 61 písm. a), který byl do Smlouvy o ES vložen Amsterodamskou smlouvou ( 18 ) a byl použitelný v době přijetí směrnice 2004/114, uvádí ochranu vnějších hranic, azyl a přistěhovalectví jako „doprovodná ohraničující opatření“, která „jsou bezprostředně spjata“ s volným pohybem osob ( 19 ).

4. Cíl směrnice 2004/114

31. Směrnici 2004/114 je nutno vnímat v tomto kontextu.

32. Na základě platného znění čl. 79 odst. 2 SFEU ( 20 ), tedy znění po vstupu Lisabonské smlouvy v platnost, je účelem směrnice 2004/114 stanovit „podmínky přijímání státních příslušníků třetích zemí na území členských států na dobu delší než tři měsíce za účelem studia […]“ ( 21 ), jakož i „pravidla, která upravují řízení o přijímání státních příslušníků třetích zemí na území členských států za uvedenými účely“ ( 22 ). Obecněji z bodů odůvodnění ( 23 ) směrnice vyplývá, že podpora mobility státních příslušníků třetích zemí do Unie je klíčovým faktorem při podpoře celé Evropy, aby byla význačným světovým centrem pro studium a odborné vzdělávání ( 24 ), a že migrace, pro účely stanovené ve směrnici, představuje způsob vzájemného obohacení pro dotčené migrující osoby, jejich země původu a hostitelský členský stát a přispívá k podpoře většího vzájemného porozumění kultur ( 25 ).

33. Jejím hlavním cílem je zájem Unie přilákat do Unie kvalifikované státní příslušníky třetích zemí za účelem studia, výměnných pobytů žáků, neplacené odborné přípravy nebo dobrovolné služby. Přiznávání práv státním příslušníkům třetích zemí, kteří chtějí vstoupit do Unie, je pouhým prostředkem ke splnění tohoto cíle. Stručně řečeno, směrnice 2004/114 tedy není „směrnicí o lidských právech“ v porovnání například se sekundárním právem týkajícím se azylu.

5. Cíl směrnice 2016/801

34. Pro úplnost je třeba uvést, že unijní normotvůrce mezitím přijal směrnici (EU) 2016/801 ( 26 ), která slučuje předmět směrnice 2004/114 a předmět směrnice 2005/71/ES ( 27 ) a tyto dva právní nástroje ruší s účinkem od 24. května 2018 ( 28 ). Třebaže směrnice 2016/801 není v projednávané věci použitelná ratione temporis, vyplývají z ní nicméně úmysly, které měl normotvůrce v roce 2016.

35. Směrnice 2016/801, kterou Rada a Parlament přijaly 12 let po směrnici 2004/114, je mnohem podrobnější ohledně svého účelu, jak vyplývá z její preambule. V bodech odůvodnění směrnice 2016/801 se tak hovoří o přilákání vysoce kvalifikovaných osob, utváření klíčového aktiva Unie, tj. lidského kapitálu, a zajišťování růstu ( 29 ), podpoře mezilidských kontaktů a mobility ( 30 ), vzájemném obohacení pro dotčené migrující osoby, jejich zemi původu a dotčený členský stát a zároveň prohloubení kulturních vazeb a obohacení kulturní rozmanitosti ( 31 ), o pomoci Unii prosadit se jako atraktivní oblast pro výzkum, což by mělo zajistit zvýšení celkové konkurenceschopnosti a míry růstu Unie a vytvářet pracovní místa, která se ve větší míře podílí na růstu HDP ( 32 ), a o zvýšení přitažlivosti Unie pro státní příslušníky třetích zemí, kteří chtějí provádět výzkumnou činnost ( 33 ). Cílem unijního normotvůrce však není podněcovat k „odlivu mozků“ z transformujících se nebo rozvojových zemí, a z toho důvodu by ve spolupráci se zeměmi původu měla být přijata opatření pro usnadnění zpětného začlenění výzkumných pracovníků v jejich zemích původu s cílem vytvořit komplexní migrační politiku ( 34 ). Zároveň by celá Evropa měla být podporována jako význačné světové centrum pro studium a stáže a za tímto účelem by podmínky vstupu a pobytu měly být zlepšeny a zjednodušeny ( 35 ).

36. To je jen stěží „terminologie lidských práv“, ale spíše „řeč vnitřního trhu“.

6. Právo na vstup podle rozsudku vydaného ve věci Ben Alaya

37. Je zjevné, že zásada mezinárodního práva veřejného popsaná výše je velmi omezena, pokud jde o situace na vnitřním trhu v rámci Evropské unie, včetně občanství, kdy se Unie podobá spíše federaci s rozsáhlým volným pohybem osob. Avšak i v případě vnějších hranic Unie začalo sekundární právo oslabovat obecnou zásadu mezinárodního práva veřejného uvedenou výše, jak je patrné v případě směrnice 2004/114.

38. Rozsudek vydaný ve věci Ben Alaya ( 36 ) je toho dobrým příkladem.

39. Ben Alaya je tuniský státní příslušník narozený v Německu, který ve věku šesti let opustil Německo a přestěhoval se do Tuniska s tím, že se po složení maturity vrátí do Německa, aby studoval na univerzitě. Ačkoli byl přijat na univerzitu ke studiu matematiky, německé orgány odmítly udělit studentské vízum, jelikož měly pochybnosti o jeho motivaci ke studiu v Německu, zejména s ohledem na nedostatečné hodnocení, které předtím získal, slabou znalost německého jazyka a neexistenci spojitosti mezi zamýšleným studiem a jeho profesním plánem ( 37 ). Ben Alaya v zásadě splnil obecné i zvláštní podmínky stanovené v článcích 6 a 7 směrnice 2004/114. Německé orgány se ve skutečnosti snažily stanovit další podmínky, které nejsou ve směrnici uvedeny.

40. V tomto konkrétním kontextu Soudní dvůr vyložil směrnici v tom smyslu, že splňují-li studenti z třetích zemí obecné a zvláštní podmínky, jejichž taxativní výčet je uveden v článcích 6 a 7 této směrnice, musí jim být podle jejího článku 12 povolení k pobytu vydáno ( 38 ). Soudní dvůr doplnil, že „směrnice 2004/114 přiznává členským státům určitý prostor pro uvážení při posuzování žádostí o přijetí“ ( 39 ), který se však vztahuje „pouze na podmínky stanovené v článcích 6 a 7 této směrnice a v tomto rámci na hodnocení relevantních skutečností za účelem určení toho, zda jsou podmínky uvedené v daných článcích splněny a zejména zda přijetí státního příslušníka třetí země brání důvody související s existencí hrozby pro veřejný pořádek, veřejnou bezpečnost nebo veřejné zdraví“ ( 40 ).

41. Povolení k pobytu proto mělo být Benovi Alayovi uděleno ( 41 ). Německá vláda nemohla k podmínkám uvedeným v článcích 6 a 7 směrnice 2004/114 doplnit žádné další podmínky.

42. Jsou-li splněny obecné a zvláštní podmínky stanovené v článcích 6 a 7 směrnice 2004/114, má státní příslušník třetí země právo vstoupit do Unie. Vzhledem k prostoru pro uvážení, který má členský stát při určování, zda jsou obecné a zvláštní podmínky splněny, se však toto právo svým rozsahem podstatně liší od práv plynoucích z volného pohybu na vnitřním trhu.

7. Rozsudky vydané ve věci Koushkaki a ve věci Air Baltic Corporation

43. V této fázi je třeba zmínit další dva rozsudky, a to rozsudek vydaný ve věci Koushkaki ( 42 ), jenž se týká nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 810/2009 ze dne 13. července 2009 o kodexu Společenství o vízech (vízový kodex) ( 43 ), a rozsudek vydaný ve věci Air Baltic Corporation ( 44 ), jenž se týká nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 562/2006 ze dne 15. března 2006, kterým se stanoví kodex Společenství o pravidlech upravujících přeshraniční pohyb osob (Schengenský hraniční kodex) ( 45 ).

44. Žádost iránského státního příslušníka R. Koushkakiho o udělení jednotného víza byla německými orgány zamítnuta s odůvodněním, že neprokázal dostatečné finanční prostředky jak na obživu po dobu předpokládaného pobytu, tak na návrat do země původu. Taková podmínka není upravena ve vízovém kodexu. Žádný z důvodů pro zamítnutí žádosti o udělení víza, které jsou uvedeny v čl. 32 odst. 1 vízového kodexu, nebyl uplatněn. Soudní dvůr proto rozhodl, že po posouzení žádosti o udělení jednotného víza mohou příslušné orgány členského státu takovou žádost žadateli zamítnout pouze v případě, že lze vůči tomuto žadateli namítat některý z důvodů pro zamítnutí žádosti o udělení víza uvedených ve vízovém kodexu ( 46 ).

45. Ve věci Air Baltic Corporation rozhodoval Soudní dvůr o otázce, zda vnitrostátní právní úprava, která podmiňuje vstup státních příslušníků třetích zemí na území členského státu tím, že platné vízum předložené při hraniční kontrole bude nutně vyznačeno v platném cestovním dokladu, což není požadováno v článku 5 Schengenského hraničního kodexu, je v souladu se Schengenským hraničním kodexem. Soudní dvůr uplatnil obdobně rozsudek Koushkaki a rozhodl, že výčet podmínek vstupu stanovených v článku 5 Schengenského hraničního kodexu je taxativní ( 47 ).

B –K článku 6 odst. 1 písm. d) směrnice 2004/114

46. Ačkoli předkládající soud ve svých otázkách odkazuje na veřejný pořádek, veřejnou bezpečnost a veřejné zdraví, podle mého názoru se tyto otázky jasně týkají „veřejné bezpečnosti“, jak vyplývá z toho, že v předkládacím rozhodnutí předkládající soud důsledně odkazuje pouze na „veřejnou bezpečnost“, jedná-li se o situaci S. Fahimian.

47. Německá vláda považuje S. Fahimian za hrozbu pro veřejnou bezpečnost ve smyslu čl. 6 odst. 1 písm. d) směrnice 2004/114. Tento názor opírá o skutečnost, že situace v Íránu představuje dostatečně vážné riziko, že dovednosti získané v průběhu výzkumného projektu žadatelky by mohly být zneužity v její domovské zemi. Zamýšlený doktorát v citlivé oblasti výzkumu související s bezpečností by mohl zahrnovat získání znalostí, které by mohly být zneužity pro vojenské účely anebo pro vnitrostátní represi či obecněji v souvislosti s porušováním lidských práv v Íránu. Znalosti získané o systémech a zařízeních pro telekomunikační a internetové služby a o kódovacích technikách a kryptografii by rovněž mohly být zneužity policí nebo zpravodajskými službami ke sledování obyvatel.

48. Vyvstává tedy otázka, zda takové důvody spadají pod pojem „veřejná bezpečnost“ ve smyslu čl. 6 odst. 1 písm. d) směrnice 2004/114.

1. K „veřejné bezpečnosti“

49. Na unijní úrovni neexistuje obecná definice pojmu „veřejná bezpečnost“. V zásadě je na členském státě, aby obsah pojmu „veřejná bezpečnost“ vymezil. Unijní právo tak hraje svou roli ve dvou fázích: zaprvé při vymezení tohoto obsahu a zadruhé ve vztahu mezi dotyčnou osobou a „veřejnou bezpečností“.

50. V této první fázi, kdy se jedná o vymezení „veřejné bezpečnosti“, nemá Soudní dvůr tendenci být příliš striktní. Soudní dvůr v souvislosti s vnitřním trhem ( 48 ) opakovaně rozhodl, že „členské státy mají v podstatě možnost v souladu s vnitrostátními potřebami, které se mohou v jednotlivých členských státech a v různých obdobích lišit, určit požadavky veřejného pořádku a veřejné bezpečnosti“ ( 49 ). Důležité je, že rozsah požadavků nemůže každý členský stát určit jednostranně bez jakékoli kontroly ze strany unijního orgánu ( 50 ). Navíc v případě „veřejného pořádku“ podle čl. 7 odst. 4 ( 51 ) směrnice 2008/115/ES ( 52 ) použil Soudní dvůr stejnou formuli ( 53 ).

51. Výraz „veřejná bezpečnost“ je v kontextu všech svobod vnitřního trhu, a to i ve směrnici 2004/38/ES ( 54 ), která stanoví pravidla o volném pohybu a občanství v souvislosti s volným pohybem ( 55 ), uváděn jako odůvodnění pro odchylku od volného pohybu ( 56 ). Soudní dvůr navíc nedávno povolil výhradu veřejné bezpečnosti v kontextu pravidel Smlouvy v oblasti unijního občanství, když v rozsudku CS rozhodl, že „článek 20 SFEU nemá dopad na možnost členských států dovolávat se výhrady související zejména s ochranou veřejného pořádku a veřejné bezpečnosti“ ( 57 ).

52. V této souvislosti Soudní dvůr opakovaně rozhodl, že veřejná bezpečnost „zahrnuje vnitřní i vnější bezpečnost členského státu“ ( 58 ), což může vést k „zásah[u] do funkčnosti základních institucí a veřejných služeb, jakož i přežití obyvatelstva, stejně jako nebezpečí[…] vážného narušení vnějších vztahů nebo mírového soužití národů anebo zásah[u] do vojenských zájmů“ ( 59 ). Mimoto Soudní dvůr také rozhodl, že pojem „veřejná bezpečnost“ zahrnuje boj proti kriminalitě spojené s organizovaným obchodem s omamnými látkami ( 60 ), boj proti sexuálnímu zneužívání dětí ( 61 ) a boj proti terorismu ( 62 ).

53. Vzhledem k tak širokému výkladu bych neměl nic proti tomu, aby byly německé obavy podřazeny pod pojem „veřejná bezpečnost“. Německé orgány se patrně zejména obávají, že S. Fahimian bude po návratu do Íránu poskytovat své znalosti pro vojenské účely. Bezpečnostní aspekty mezinárodních a vnějších vztahů členského státu by proto měly spadat pod „veřejnou bezpečnost“. Je třeba mít na paměti, že vízový kodex konkrétně uvádí „hrozbu […] pro mezinárodní vztahy kteréhokoli z členských států“ ( 63 ) jako důvod pro zamítnutí žádosti o udělení víza. Neexistence takové formulace v čl. 6 odst. 1 písm. d) směrnice 2004/114 podle mého názoru neznamená, že členský stát při vymezení veřejné bezpečnosti nemůže použít úvahy týkající se mezinárodních vztahů.

2. K prostoru německé vlády pro uvážení ( 64 ) při určování „hrozby“ pro veřejnou bezpečnost

54. Mohou však německé orgány ve druhé fázi oprávněně tvrdit, že „považují“ S. Fahimian „za hrozbu“ pro veřejný pořádek ve smyslu čl. 6 odst. 1 písm. d) směrnice? Jinými slovy, jak široký je prostor pro uvážení, který mají německé orgány?

55. V souvislosti se svobodami vnitřního trhu, v jejichž případě mohou členské státy omezit vnitřní pohyb z důvodů veřejné bezpečnosti, jsou takové důvody pojaty jako výjimka z obecného pravidla volného pohybu. Podle pravidel volného pohybu musí být „veřejná bezpečnost“ založena výlučně na osobním chování dotyčné osoby, což znamená, že předchozí odsouzení pro trestný čin samo o sobě přijetí takových opatření neodůvodňuje a že kromě toho osobní chování dotyčného jednotlivce musí představovat skutečné, aktuální a dostatečně závažné ohrožení některého ze základních zájmů společnosti ( 65 ). Odůvodnění, která přímo nesouvisí s dotyčnou osobou nebo souvisejí s generální prevencí, nejsou přípustná ( 66 ). Musí se jednat o „skutečné, aktuální a dostatečně závažné ohrožení některého ze základních zájmů společnosti“ ( 67 ).

56. Takové úvahy jsou zcela přiměřené v kontextu vnitřního trhu. Je pochopitelné, že výjimky z pravidel volného pohybu jsou vykládány restriktivně. Pravidla volného pohybu jsou a nadále budou základním kamenem celého projektu integrace a mají ústavní význam.

57. K článku 6 odst. 1 písm. d) směrnice 2004/114 by se však mělo přistupovat odlišně. Výše uvedená judikatura by neměla být jako taková použita na unijní režim týkající se vnějších hranic, jak uvedu níže.

58. Zaprvé znění výjimek týkajících se vnitřního trhu se liší od znění čl. 6 odst. 1 písm. d) směrnice 2004/114. Článek 6 odst. 1 písm. d) této směrnice stanoví, že státní příslušník třetí země žádající o přijetí pro účely stanovené v článcích 7 až 11 „není považován“ za hrozbu mimo jiné pro veřejnou bezpečnost. Použití výrazu „považován“ podle mého názoru znamená, že dotyčný členský stát má větší volnost při provádění posouzení. Pojem „hrozba“ není kvalifikován tak, jak je tomu v kontextu volného pohybu. V souvislosti s hrozbou není použit výraz „skutečné, aktuální a dostatečně závažné“. Hranice ohrožení veřejné bezpečnosti je proto podle mého názoru výrazně nižší než je tomu v kontextu volného pohybu.

59. Zadruhé výraz „není považován za hrozbu pro veřejnou bezpečnost“ není výjimkou z široce pojatého práva na vstup, ale pouze negativní podmínkou práva na vstup. Kontext se proto jednoduše liší od kontextu vnitřního trhu a na kontextu záleží. Specifický kontext unijních právních předpisů v oblasti přistěhovalectví znamená, že státní příslušník třetí země nemá stejná práva jako státní příslušník členského státu, tj. občan Unie ( 68 ).

60. Zatřetí legislativní postup zejména v případě čl. 6 odst. 1 písm. d) směrnice 2004/114 poskytuje cenné informace na podporu mého argumentu. Směrnice 2004/114 byla přijata velmi krátce po směrnici 2004/38 ( 69 ). Jasný rozdíl ve znění, jenž je popsán výše, může být jedině úmyslný. Cílem původního návrhu totiž bylo sjednotit znění v obou těchto směrnicích. V obou případech obsahoval větu „důvody veřejného pořádku nebo veřejné bezpečnosti musí být založeny výlučně na chování dotyčného státního příslušníka třetí země“ ( 70 ). Rada se rozhodla, že tuto terminologii nepřijme ( 71 ).

61. Konečně je třeba připomenout, že základem směrnice 2004/114 je článek 79 SFEU (dříve článek 63 ES), který je obsažen v části třetí hlavě V Smlouvy o FEU. Tato hlava obsahuje článek 72 SFEU, který stanoví, že „tato hlava se nedotýká výkonu odpovědnosti členských států za udržování veřejného pořádku a ochranu vnitřní bezpečnosti“. Ačkoli přesný význam tohoto ustanovení není na první pohled zcela jasný, poukazuje na rozdíl mezi veřejným pořádkem a bezpečností v právních předpisech v oblasti volného pohybu a v právních předpisech v oblasti přistěhovalectví ( 72 ).

62. To mě přivádí k otázce, jak široký je prostor německých orgánů pro uvážení a co od nich lze očekávat v takové věci, jako je projednávaná věc. Předkládající soud se táže, zda tento „široký prostor pro uvážení“ znamená, že postačuje, aby německé orgány určily, že 1) S. Fahimian je íránskou státní příslušnicí, 2) získala diplom na SUT, 3) SUT je v příloze IX nařízení č. 267/2012 ( 73 ) klasifikována jako zařízení, které podporuje íránskou vládu, a 4) navrhovaná oblast jejího výzkumu spadá do oblasti bezpečnosti informačních technologií.

63. V rozsudku Ben Alaya Soudní dvůr rozhodl, že pokud jde o podmínky stanovené v článcích 6 a 7 směrnice 2004/114, členský stát má „určitý prostor pro uvážení při posuzování žádostí o přijetí“ ( 74 ). Takový prostor pro uvážení se vztahuje na hodnocení relevantních skutečností za účelem určení toho, zda jsou podmínky uvedené v článcích 6 a 7 směrnice 2004/114 splněny ( 75 ).

64. O devět měsíců dříve velký senát Soudního dvora přiznal členským státům „široký prostor pro uvážení“ ( 76 ) při posuzování žádostí o udělení víza, pokud jde o použití čl. 21 odst. 1, čl. 32 odst. 1 a čl. 35 odst. 6 vízového kodexu. To se podle Soudního dvora týká „hodnocení rozhodných skutečností pro účely zjištění, zda důvody uvedené v [čl. 32 odst. 1 a čl. 35 odst. 6 vízového kodexu] brání udělení víza, o které je žádáno“ ( 77 ).

65. Co lze na základě toho očekávat od německých orgánů?

66. Zaprvé a především musí členský stát pečlivě a komplexně zjistit, určit a přezkoumat všechny relevantní skutečnosti, aby byl schopen informovaně rozhodnout. V této souvislosti bych rád připomněl bod 14 odůvodnění směrnice 2004/114, podle kterého musí být „zhodnocen[y] skutečnosti“.

67. V této souvislosti je však třeba mít na paměti, že řada skutkových okolností, ze kterých členský stát vychází v takové věci, jako je projednávaná věc, se nachází mimo jeho jurisdikci, a dokonce mimo unijní území. V důsledku této skutečnosti jsou dané věci pro členský stát zjevně obtížnější, což by mělo být náležitě zohledněno. Pro německou vládu je obtížnější zjistit skutečnosti týkající se Íránu, než skutečnosti týkající se Německa či jiného členského státu. Kromě toho každé hodnocení budoucího vývoje je ze své podstaty složité ( 78 ). V rámci takového rozhodovacího procesu je nezbytné do určité míry vycházet z hodnocení rizika budoucích událostí. Členský stát má tedy „ ‚při zjišťování skutkových okolností‘ [značný] prostor pro uvážení“ ( 79 ), pokud jde o posouzení článků 6 a 7 směrnice 2004/114.

68. Zadruhé, ačkoli se neuplatní relativně vysoký práh osobního chování v rámci volného pohybu ( 80 ), musí existovat spojitost mezi jednotlivcem a přijatým opatřením. Cokoli jiného by představovalo určitou formu všeobecného zákazu, který by jen zřídka vedl k přiznání práva na vstup státnímu příslušníku třetí země na základě směrnice 2004/114. Vnitrostátní orgán musí tudíž předložit přesvědčivé a konkrétní poznatky, proč je dotyčná osoba považována za hrozbu pro veřejnou bezpečnost.

69. Kromě toho čím více je daná věc citlivější, tím méně individuálních skutečností musí být předloženo k odůvodnění hrozby pro veřejnou bezpečnost.

70. Členský stát by měl konečně komplexně poměřit své zájmy a zájmy Unie na vstupu, tj. na přilákání vysoce kvalifikovaných studentů k provádění výzkumu v Unii, s bezpečnostními otázkami.

71. Ačkoli samozřejmě předkládajícímu soudu přísluší určit, zda německé orgány splnily tyto požadavky, mám dojem, že jednaly v rámci prostoru pro uvážení, kterým disponují.

C –K soudnímu přezkumu

72. Široký prostor pro uvážení znamená omezený soudní přezkum. V opačném případě by byl prostor pro uvážení narušen a soudy by převzaly práci výkonné moci. Jak je patrné z formulace otázky 1 písm. a) ( 81 ), předkládající soud je si toho plně vědom.

73. Přesto musí být soudní přezkum k dispozici.

74. Článek 18 odst. 4 směrnice 2004/114 stanoví, že pokud je žádost zamítnuta nebo povolení k pobytu vydané v souladu s touto směrnicí odňato, má dotčená osoba právo podat opravný prostředek k příslušným orgánům dotčeného členského státu.

75. Na rozdíl od původního návrhu Komise ( 82 ) právo podat opravný prostředek již neodkazuje na „soudy“ dotyčného členského státu. Vyvstává tedy otázka, zda směrnice vyžaduje opravný prostředek, či nikoliv, a zda vyloučení opravného prostředku na vnitrostátní úrovni je v souladu se směrnicí nebo článkem 47 Listiny a obecnými zásadami unijního práva ( 83 ). Mám pochybnosti, že by takové vyloučení bylo možné s ohledem na jasné znění článku 47 Listiny, podle kterého má právo na účinné prostředky nápravy každý, jehož práva a svobody zaručené právem Unie byly porušeny.

76. Tato otázka se však netýká projednávané věci, neboť takový účinný prostředek nápravy v Německu existuje. Jak vyplývá z žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, na vnitrostátní úrovni existuje odpovídající soudní řízení. Kromě toho soudní přezkum rozhodnutí přijatých správními orgány je v Německu velmi komplexní v tom smyslu, že soudy přezkoumávají taková rozhodnutí v plné jurisdikci ( 84 ). Taková jurisdikce je však omezena v případech, kdy mají správní orgány prostor k uvážení ( 85 ).

77. Soudní přezkum, který se v zásadě řídí vnitrostátním procesním právem, musí být v kontextu procesní autonomie efektivní.

78. I když vnitrostátní soud může přirozeně pouze určit, zda členský stát překročil meze svého prostoru pro uvážení, musí být nicméně schopen přezkoumat všechny procesní aspekty i věcné části rozhodnutí. Účinný prostředek nápravy vyžaduje, aby vnitrostátní soud byl schopen posoudit, zda orgány splnily výše uvedené požadavky, tj. zda určily a prozkoumaly všechny relevantní skutečnosti a také okolnost, proč je jednotlivec považován za hrozbu pro veřejnou bezpečnost.

79. Jak rovněž uvádí německá vláda, je v tomto ohledu možné, aby předpovědi členského státu v takové věci, jako je projednávaná věc, byly založeny na informaci, kterou lze zveřejnit jen omezeným způsobem, aby nebyl ohrožen zdroj informací nebo zájmy vnější politiky členského státu. V této souvislosti bych rád upozornil Soudní dvůr na rozsudek ve věci Kadi a Al Barakaat International Foundation v. Rada a Komise ( 86 ), ve kterém Soudní dvůr sám uvádí relevantní judikaturu ESLP ( 87 ), podle které „je […] úkolem soudu Společenství, aby při provádění soudního přezkumu použil techniky, které umožňují skloubit legitimní bezpečnostní obavy týkající se povahy a zdroje informací, k nimž bylo přihlíženo při přijímání předmětného aktu, s nutností poskytnout jednotlivcům v dostatečné míře možnost využít procesních pravidel“ ( 88 ).

IV – Závěry

80. Ve světle výše uvedených úvah navrhuji, aby Soudní dvůr odpověděl na otázky položené Verwaltungsgericht Berlin (správní soud, Berlín, Německo) takto: „(1) Orgán členského státu musí při zjišťování, zda je státní příslušník třetí země považován za hrozbu pro veřejnou bezpečnost podle čl. 6 odst. 1 písm. d) směrnice Rady 2004/114/ES ze dne 13. prosince 2004 o podmínkách přijímání státních příslušníků třetích zemí za účelem studia, výměnných pobytů žáků, neplacené odborné přípravy nebo dobrovolné služby, v rámci širokého prostoru pro uvážení, který má k dispozici, — komplexně zjistit, určit a přezkoumat všechny relevantní skutečnosti; — poskytnout konkrétní informace, proč je jednotlivec považován za hrozbu pro veřejnou bezpečnost, a — komplexně poměřit všechny relevantní zájmy. V takové situaci je soudní přezkum omezen na ověření toho, zda nebyly překročeny meze takového prostoru pro uvážení. (2) Článek 6 odst. 1 písm. d) směrnice 2004/114 nebrání tomu, aby členský stát odmítl udělit vízum státnímu příslušníku třetí země, kterému vysokoškolský titul udělila instituce, jež byla zařazena na seznam uvedený v nařízení Rady mezi subjekty zapojené do činností souvisejících s jadernými nebo balistickými raketami a mezi osoby a subjekty poskytující podporu vládě třetí země, a který má v úmyslu provést v daném členském státě výzkumný projekt, pokud orgány členského státu zjistily, že existuje nebezpečí, že státní příslušník třetí země zneužije znalosti získané v tomto členském státě pro účely, které představují hrozbu pro vnější a vnitřní bezpečnost členského státu.“

( 1 ) – Původní jazyk: angličtina.

( 2 ) – Směrnice ze dne 13. prosince 2004 o podmínkách přijímání státních příslušníků třetích zemí za účelem studia, výměnných pobytů žáků, neplacené odborné přípravy nebo dobrovolné služby (Úř. věst. 2004, L 375, s. 12).

( 3 ) – Nařízení Rady ze dne 23. března 2012 o omezujících opatřeních vůči Íránu a o zrušení nařízení (EU) č. 961/2010 (Úř. věst. 2012, L 88, s. 1), ve znění nařízení Rady (EU) 2015/1328 ze dne 31. července 2015 (Úř. věst. 2015, L 206, s. 20).

( 4 ) – Prováděcí nařízení ze dne 7. listopadu 2014, kterým se provádí nařízení (EU) č. 267/2012 (Úř. věst. 2012, L 325, s. 3).

( 5 ) – Osoby a subjekty uvedené v této příloze mají být teoreticky zařazeny na seznam uvedený v části I přílohy IX nařízení č. 267/2012.

( 6 ) – Anglické znění tohoto zákona je dostupné na https://www.gesetze-im-internet.de/englisch_aufenthg/englisch_aufenthg.html#p0046.

( 7 ) – V tomto smyslu viz rozsudky ze dne 4. září 2014, eco cosmetics a Raiffeisenbank St Georgen (C‑119/13 a C‑120/13, EU:C:2014:2144, bod 33), a ze dne 23. dubna 2015, Aykul (C‑260/13, EU:C:2015:257, bod 43 a citovaná judikatura).

( 8 ) – Viz Thym, D., „Legal framework for entry and border controls“, v Hailbronner, K., a Thym, D. (vyd.), EU immigration and asylum law – a commentary, 2. vydání, C. H. Beck, Hart, Nomos, Mnichov, Oxford, Baden-Baden 2016, bod 32.

( 9 ) – Viz Hailbronner, K. a Gogolin, J., „Aliens“, ve Wolfrum, R. (vyd.), Max Planck Encyclopedia of Public International Law, Oxford University Press, online vydání (http://opil.ouplaw.com/home/EPIL), bod 14.

( 10 ) – C‑84/12, EU:C:2013:232, bod 47.

( 11 ) – Viz Hailbronner, K., a Gogolin, J., op. cit., body 14 až 22.

( 12 ) – Jedná se o ustálenou judikaturu. Viz rozsudek ESLP ze dne 18. února 1991, č. 12313/86, Moustaquim v. Belgie, CE:ECHR:1991:0218JUD001231386, bod 43, a rozsudek ESLP ze dne 26. července 2005, č. 38885/02, N. v. Finsko, CE:ECHR:2003:0923DEC003888502, bod 158.

( 13 ) – Jedná se o ustálenou judikaturu od rozsudku ESLP ze dne 7. července 1989, č. 14038/88, Soering v. Spojené království, CE:ECHR:1989:0707JUD001403888, bod 91. Viz také rozsudek ESLP ze dne 15. listopadu 1996, č. 22414/93, Chahal v. Spojené království, CE:ECHR:1996:1115JUD002241493, body 73 a 74.

( 14 ) – Viz rozsudky ESLP ze dne 21. prosince 2001, č. 31465/96, Sen v. Nizozemsko, CE:ECHR:2001:1221JUD003146596, bod 40, ze dne 1. prosince 2005, č. 60665/00, Tuquabo-Tekle a další v. Nizozemsko, CE:ECHR:2005:1201JUD006066500, bod 50, a ze dne 14. června 2011, č. 38058/09, Osman v. Dánsko, CE:ECHR:2011:0614JUD003805809, bod 53 a násl.

( 15 ) – Zvýrazněno autorem tohoto stanoviska.

( 16 ) – Podle tohoto článku vnitřní trh zahrnuje prostor bez vnitřních hranic, v němž je zajištěn volný pohyb zboží, osob, služeb a kapitálu v souladu s ustanoveními Smluv.

( 17 ) – To však neznamená, že jakmile je státní příslušník třetí země přijat v členském státě, má automaticky právo na mobilitu. Směrnice přijaté na základě článku 79 SFEU totiž obsahují podstatná omezení mobility v rámci Evropské unie. Viz například článek 8 směrnice 2004/114, který mobilitu (opět) váže na splnění obecných a zvláštních podmínek stanovených v článcích 6 a 7 této směrnice.

( 18 ) – Amsterodamská smlouva mimochodem vytvořila prostor svobody, bezpečnosti a práva. K tomu došlo převedením těchto otázek úzce souvisejících s volným pohybem osob ze třetího pilíře (SEU) do prvního pilíře (Smlouva o ES). Od té doby byla tato oblast mezipilířovou oblastí, kdy část jejich ustanovení obsahovala Smlouva o ES a druhou část Smlouva o EU, a to až do okamžiku, kdy vstoupila v platnost Lisabonská smlouva.

( 19 ) – Toto znění bylo odstraněno až se vstupem Lisabonské smlouvy v platnost, tedy 1. prosince 2009.

( 20 ) – Společná přistěhovalecká politika. Dříve čl. 63 odst. 3 a 4 ES.

( 21 ) – Viz čl. 1 písm. a) směrnice 2004/114. Zvýrazněno autorem tohoto stanoviska.

( 22 ) – Viz čl. 1 písm. b) směrnice 2004/114. Zvýrazněno autorem tohoto stanoviska.

( 23 ) – Obsah opatření Unie může upřesnit jeho preambule, viz rozsudek ze dne 22. prosince 2008, Wallentin-Hermann (C‑549/07, EU:C:2008:771, bod 17 a citovaná judikatura).

( 24 ) – Viz bod 6 odůvodnění směrnice 2004/114.

( 25 ) – Viz bod 7 odůvodnění směrnice 2004/114.

( 26 ) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 11. května 2016 o podmínkách vstupu a pobytu státních příslušníků třetích zemí za účelem výzkumu, studia, stáže, dobrovolnické služby, programů výměnných pobytů žáků či vzdělávacích projektů a činnosti au-pair (přepracované znění) (Úř. věst. 2016, L 132, s. 21).

( 27 ) – Směrnice ze dne 12. října 2005 o zvláštním postupu pro přijímání státních příslušníků třetích zemí pro účely vědeckého výzkumu (Úř. věst. 2005, L 289, s. 15).

( 28 ) – Viz článek 41 směrnice 2016/801.

( 29 ) – Viz bod 3 odůvodnění směrnice 2016/801.

( 30 ) – Viz bod 6 odůvodnění směrnice 2016/801.

( 31 ) – Viz bod 7 odůvodnění směrnice 2016/801.

( 32 ) – Viz bod 8 odůvodnění směrnice 2016/801.

( 33 ) – Viz bod 11 odůvodnění směrnice 2016/801.

( 34 ) – Viz bod 12 odůvodnění směrnice 2016/801.

( 35 ) – Viz bod 14 odůvodnění směrnice 2016/801.

( 36 ) – Rozsudek ze dne 10. září 2014 (C‑491/13, EU:C:2014:2187).

( 37 ) – Viz rozsudek ze dne 10. září 2014, Ben Alaya (C‑491/13, EU:C:2014:2187, bod 16).

( 38 ) – Tamtéž, bod 27.

( 39 ) – Tamtéž, bod 33.

( 40 ) – Tamtéž.

( 41 ) – Tamtéž, bod 35.

( 42 ) – Rozsudek ze dne 19. prosince 2013 (C‑84/12, EU:C:2013:862).

( 43 ) – Úř. věst. 2009, L 243, s. 1.

( 44 ) – Rozsudek ze dne 4. září 2014 (C‑575/12, EU:C:2014:2155).

( 45 ) – Úř. věst. 2006, L 105, s. 1.

( 46 ) – Rozsudek ze dne 19. prosince 2013, Koushkaki (C‑84/12, EU:C:2013:862, bod 63).

( 47 ) – Viz rozsudek ze dne 4. září 2014, Air Baltic Corporation (C‑575/12, EU:C:2014:2155, bod 62).

( 48 ) – Viz například rozsudek ze dne 17. listopadu 2011, Gaydarov (C‑430/10, EU:C:2011:749, bod 32 a citovaná judikatura).

( 49 ) – Viz rozsudek ze dne 22. května 2012, I (C‑348/09, EU:C:2012:300, bod 23 a citovaná judikatura).

( 50 ) – Tamtéž.

(

) –

„Pokud hrozí nebezpečí skrývání se nebo pokud byla žádost o oprávněný pobyt zamítnuta jakožto zjevně nedůvodná nebo podvodná anebo pokud dotčená osoba představuje hrozbu pro veřejný pořádek, veřejnou bezpečnost nebo národní bezpečnost, nemusí členské státy poskytnout lhůtu k dobrovolnému opuštění území nebo mohou poskytnout lhůtu kratší než sedm dní.“

( 52 ) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 16. prosince 2008 o společných normách a postupech v členských státech při navracení neoprávněně pobývajících státních příslušníků třetích zemí (Úř. věst. 2008, L 348, s. 98).

( 53 ) – Viz rozsudek ze dne 11. června 2015, Zh. a O. (C‑554/13, EU:C:2015:377, bod 48).

( 54 ) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 29. dubna 2004 o právu občanů Unie a jejich rodinných příslušníků svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států, o změně nařízení (EHS) č. 1612/68 a o zrušení směrnic 64/221/EHS, 68/360/EHS, 72/194/EHS, 73/148/EHS, 75/34/EHS, 75/35/EHS, 90/364/EHS, 90/365/EHS a 93/96/EHS (Úř. věst. 2004, L 158, s. 77; Zvl. vyd. 05/05,.s 46), viz čl. 1 písm. c), čl. 15 odst. 1, články 27 a 28, čl. 30 odst. 2, článek 31, čl. 32 odst. 1 a čl. 33 odst. 2.

( 55 ) – Právní základy této směrnice se tudíž nacházejí v kapitolách o občanství (články 18 a 21 SFEU), volném pohybu pracovníků (článek 46 SFEU), svobodě usazování (článek 50 SFEU) a volném pohybu služeb (článek 59 SFEU).

( 56 ) – Volný pohyb zboží (článek 36 SFEU), volný pohyb pracovníků (čl. 45 odst. 3 SFEU), právo usazování (čl. 52 odst. 1 SFEU), volný pohyb služeb (články 56 a 61 a čl. 52 odst. 2 SFEU), volný pohyb kapitálu (čl. 65 odst. 1 písm. b) SFEU). Odkaz na tyto pojmy se nachází rovněž v článku 202 SFEU, který je právním základem unijních aktů v oblasti volného pohybu pracovníků ze zámořských zemí a území.

( 57 ) – Viz rozsudek ze dne 13. září 2016, CS (C‑304/14, EU:C:2016:674, bod 36), který tím navázal na mé stanovisko přednesené ve spojených věcech Rendón Marín a CS (C‑165/14 a C‑304/14, EU:C:2016:75), viz bod 140 a násl. mého stanoviska.

( 58 ) – Viz například rozsudek ze dne 13. září 2016, CS (C‑304/14, EU:C:2016:674, bod 39 a citovaná judikatura). Viz také mé stanovisko přednesené ve spojených věcech Rendón Marín a CS (C‑165/14 a C‑304/14, EU:C:2016:75, bod 170). Věc CS se týkala občanství, avšak formulace má svůj původ ve svobodách vnitřního trhu a používá se pro všechny z nich.

( 59 ) – Viz rozsudek ze dne 13. září 2016, CS (C‑304/14, EU:C:2016:674, bod 39).

( 60 ) – Viz rozsudek ze dne 23. listopadu 2010, Tsakouridis (C‑145/09, EU:C:2010:708, body 45 a 46).

( 61 ) – Viz rozsudek ze dne 22. května 2012, I (C‑348/09, EU:C:2012:300, bod 28).

( 62 ) – Viz rozsudek ze dne 26. listopadu 2002, Oteiza Olazabal (C‑100/01, EU:C:2002:712, body 12 a 35).

( 63 ) – Viz čl. 32 odst. 1 písm. a) bod vi) vízového kodexu.

( 64 ) – Německé správní právo na rozdíl od unijního práva rozlišuje mezi tzv. Beurteilungsspielraum a tzv. Ermessen. Zatímco Beurteilungsspielraum se týká věcných náležitostí normy, Ermessen se použije pouze na úrovni právních důsledků, jakmile je norma splněna („Rechtsfolgenseite“). Toto rozlišení je však v projednávané věci irelevantní, jelikož unijní právo takové rozlišení neobsahuje, a proto je výraz „prostor pro uvážení“ v judikatuře Soudního dvora někdy označován jako „Beurteilungsspielraum“ a někdy jako „Ermessen“.

( 65 ) – Viz čl. 27 odst. 2 a 3 směrnice 2004/38, který byl přijat za účelem kodifikace předchozí judikatury Soudního dvora týkající se svobod zakotvených ve Smlouvě.

( 66 ) – Viz čl. 27 odst. 2 směrnice 2004/38.

( 67 ) – Tamtéž.

( 68 ) – Podobný argument je uveden v odborné literatuře: Hailbronner, K. a Thym, D., „Constitutional framework and principles for interpretation“, v Hailbronner, K. a Thym, D. (vyd.), EU immigration and asylum law – a commentary, 2. vydání, C. H. Beck, Hart, Nomos, Mnichov, Oxford, Baden-Baden 2016, bod 20.

( 69 ) – Směrnice 2004/38 byla přijata dne 29. dubna 2004, zatímco směrnice 2004/114 byla přijata dne 13. prosince 2004.

( 70 ) – V rámci „všeobecných podmínek“ týkajících se podmínek pro vstup a pobyt v návrhu čl. 5 odst. 1 písm. c) a v rámci „odebírání povolení“ v návrhu čl. 15 odst. 2. Viz návrh směrnice Rady o podmínkách pro vstup a pobyt státních příslušníků třetích zemí za účelem studia, odborného vzdělávání či výkonu dobrovolnické činnosti, který předložila Komise, COM(2002)548 final, s. 26 a 30.

( 71 ) – Tak se stalo v návaznosti na návrh příslušné pracovní skupiny Rady. Viz „Výsledek jednání, Pracovní skupina pro migraci a vyhoštění – návrh směrnice Rady o podmínkách pro vstup a pobyt státních příslušníků třetích zemí za účelem studia, odborného vzdělávání či výkonu dobrovolnické činnosti“ (neoficiální překlad), Brusel, 28. 11. 2003, 1513/03 MIGR 103, s. 9.

( 72 ) – Tento názor zastávají rovněž Hailbronner, K., a Gies, S., „Council Directive 2004/114/EC of 13 December 2004 on the conditions of admission of third-country nationals for the purposes of studies, pupil exchange, unremunerated training or voluntary service“, v Hailbronner, K., a Thym, D. (vyd.), EU immigration and asylum law – a commentary, 2. vydání, C. H. Beck, Hart, Nomos, Mnichov, Oxford, Baden-Baden 2016, článek 6, bod 7. Odlišným názorem zastávaným v právní nauce je, že v textu či preambuli směrnice 2004/114 není odkaz na článek 72 SFEU, což v tomto ohledu znamená, že „restriktivní výklad výhrady veřejného pořádku by podpořil cíl právních předpisů, kterým je přilákat studenty do Evropské unie“, viz Peers, S., v Peers, S, Guild, E., Acosta Arcarazo, D. Groenendijk, K., Moreno-Lax, V. (vyd.), EU Immigration and Asylum Law (Text and Commentary): Second Revised Edition, Volume 2: EU Immigration Law, Martinus Nijhoff Publishers, Leiden, Boston 2012, kapitola 7, s. 202.

( 73 ) – A je navíc uvedena na seznamu subjektů v oddíle I bodě 161 přílohy prováděcího nařízení č. 1202/2014.

( 74 ) – Viz rozsudek ze dne 10. září 2014, Ben Alaya (C‑491/13, EU:C:2014:2187, bod 33).

( 75 ) – Tamtéž.

( 76 ) – Viz rozsudek ze dne 19. prosince 2013, Koushkaki (C‑84/12, EU:C:2013:862, body 60, 61, 63 a výrok). Zvýrazněno autorem tohoto stanoviska.

( 77 ) – Tamtéž, bod 60.

( 78 ) – Ačkoli je nutné uznat, že stejná překážka existuje v rámci pravidel volného pohybu, kdy členský stát nemůže omezit volný pohyb jako sankci za něco, čeho se daná osoba dopustila, ale pouze za něco, u čeho panuje podezření, že se toho daná osoba v budoucnu dopustí.

( 79 ) – Vyjádřeno chytlavou formulací, kterou uvedli Hailbronner, K., a Gies, S., „Council Directive 2004/114/EC of 13 December 2004 on the conditions of admission of third-country nationals for the purposes of studies, pupil exchange, unremunerated training or voluntary service“, v Hailbronner, K., a Thym, D. (vyd.), EU immigration and asylum law – a commentary, 2. vydání, C. H. Beck, Hart, Nomos, Mnichov, Oxford, Baden-Baden 2016, čl. 5 bod 15.

( 80 ) – Podle čl. 27 odst. 2 směrnice 2004/38 musí být opatření přijatá členskými státy založena výlučně na osobním chování dotyčné osoby. Takové osobní chování musí představovat skutečné, aktuální a dostatečně závažné ohrožení některého ze základních zájmů společnosti. Odůvodnění, která přímo nesouvisí s dotyčnou osobou nebo souvisejí s generální prevencí, nejsou přípustná.

( 81 ) – „[…] v jehož důsledku posouzení orgánů podléhá pouze omezenému soudnímu přezkumu“.

( 82 ) – Viz návrh čl. 20 odst. 3 návrhu směrnice Rady o podmínkách pro vstup a pobyt státních příslušníků třetích zemí za účelem studia, odborného vzdělávání či výkonu dobrovolnické činnosti, který předložila Komise, COM(2002)548 final, s. 40.

( 83 ) – Viz Hailbronner, K., a Gies, S., „Council Directive 2004/114/EC of 13 December 2004 on the conditions of admission of third-country nationals for the purposes of studies, pupil exchange, unremunerated training or voluntary service“, v Hailbronner, K., a Thym, D. (vyd.), EU immigration and asylum law – a commentary, 2. vydání, C. H. Beck, Hart, Nomos, Mnichov, Oxford, Baden-Baden 2016, články. 18 až 21, bod 8.

( 84 ) – Zejména ve srovnání s jinými vnitrostátními právními řády, viz von Danwitz, Th., Europäisches Verwaltungsrecht, Springer, Berlín, Heidelberg, 2008, s. 589 a násl.

( 85 ) – Ať již ve formě „Beurteilungsspielraum“ či „Ermessen“. Viz také von Danwitz, Th., op. cit.

( 86 ) – Rozsudek ze dne 3. září 2008 (C‑402/05 P a C‑415/05 P, EU:C:2008:461).

( 87 ) – Viz rozsudek ESLP ze dne 15. listopadu 1996, č. 22414/93, Chahal v. Spojené království, CE:ECHR:1996:1115JUD002241493, bod 131.

( 88 ) – Viz rozsudek ze dne 3. září 2008, Kadi a Al Barakaat International Foundation v. Rada a Komise (C‑402/05 P a C‑415/05 P, EU:C:2008:461, bod 344).