ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
34

Khaled Aly, který je egyptským státním příslušníkem, vstoupil na území Irska dne 14. března 2007 na turistické vízum, které jej opravňovalo k pobytu v tomto členském státě do 14. června 2007. Dne 12. července 2007 uzavřel K. Aly v uvedeném členském státě manželství s litevskou státní příslušnicí. Dne 21. srpna 2008 mu na základě nařízení z roku 2006 byla vydána pobytová karta se zpětnou platností ode dne 3. února 2008. Tato karta byla platná po dobu pěti let, to znamená do 2. února 2013.
3

Body 1 až 3, 5, 6 a 13 odůvodnění nařízení č. 1889/2005 znějí následovně: „1) Jedním z úkolů Společenství je podporovat harmonický, vyvážený a udržitelný rozvoj hospodářských činností v celém Společenství zřízením společného trhu a hospodářské a měnové unie. Za tímto účelem zahrnuje vnitřní trh prostor bez vnitřních hranic, v němž je zajištěn volný pohyb zboží, osob, služeb a kapitálu. 2) Zavádění výnosů z nedovolené činnosti do finančního systému a jejich investování v návaznosti na praní peněz poškozuje zdravý a udržitelný hospodářský rozvoj. Směrnicí Rady 91/308/EHS ze dne 10. června 1991 o předcházení zneužití finančního systému k praní peněz [Úř. věst. L 166, s. 77; Zvl. vyd. 09/01, s. 153] byl proto za účelem předcházení praní peněz zaveden na úrovni Společenství mechanismus pro sledování transakcí prováděných prostřednictvím úvěrových a finančních institucí, jakož i prostřednictvím některých profesí. Protože existuje riziko, že používání tohoto mechanismu povede ke zvýšenému pohybu peněžní hotovosti pro nedovolené účely, měla by být směrnice [91/308] doplněna o kontrolní systém pro peněžní hotovost vstupující do Společenství nebo je opouštějící. 3) V současné době používá takových kontrolních systémů pouze několik členských států, a to na základě svých vnitrostátních právních předpisů. Rozdíly mezi právními předpisy poškozují řádné fungování vnitřního trhu. Proto by se na úrovni Společenství měly harmonizovat základní prvky tak, aby byla zajištěna rovnocenná úroveň kontroly pohybu peněžní hotovosti překračující hranice Společenství. Taková harmonizace by se však neměla dotknout možnosti členských států používat v souladu se stávajícími ustanoveními Smlouvy vnitrostátní kontrolu pohybu peněžní hotovosti v rámci Společenství. [...] 5) Peněžní hotovost, kterou má u sebe fyzická osoba vstupující do Společenství nebo je opouštějící, by proto měla podléhat zásadě povinného ohlašování. Tato zásada by umožnila celním orgánům shromažďovat informace o takových pohybech peněžní hotovosti a případně tyto informace předávat jiným orgánům. [...] 6) S ohledem na svůj preventivní účel a odstrašující povahu by ohlašovací povinnost měla být plněna při vstupu do Společenství nebo při jeho opuštění. Aby se však akce orgánů mohly zaměřovat na větší pohyby peněžní hotovosti, měly by této povinnosti podléhat jen pohyby ve výši 10000 EUR nebo více. Je třeba rovněž upřesnit, že ohlašovací povinnost se vztahuje na fyzické osoby, které peněžní hotovost převážejí, a to bez ohledu na to, zda je daná osoba jejím vlastníkem. [...] 13) Pravomoci příslušných orgánů by měly být doplněny povinností členských států stanovit sankce. Sankce by však měly být ukládány pouze za neprovedení ohlášení podle tohoto nařízení.“
10

V bodech 6, 9, 14 a 15 odůvodnění směrnice 2012/19 se uvádí: „(6) Účelem této směrnice je přispívat k udržitelné výrobě a spotřebě především předcházením vzniku OEEZ a dále jejich opětovným použitím, recyklací a dalšími formami jejich využívání ve snaze snížit množství odpadu určeného k odstranění a podílet se na účinném využívání zdrojů a opětovném získávání hodnotných druhotných surovin. Usiluje také o zlepšení účinnosti ochrany životního prostředí všemi subjekty zapojenými do životního cyklu EEZ, tj. výrobci, distributory a spotřebiteli, a zejména subjekty přímo zapojenými do sběru a zpracování OEEZ. Zejména odlišné vnitrostátní uplatňování zásady odpovědnosti výrobce může vést k podstatným nerovnostem ve finančním zatížení hospodářských subjektů. Existence různých vnitrostátních politik nakládání s OEEZ omezuje účinnost recyklační politiky. Z tohoto důvodu by základní kritéria měla být stanovena na úrovni Unie a měly by být vytvořeny minimální normy pro manipulaci s OEEZ. [...] (9) Do oblasti působnosti této směrnice by měla spadat veškerá EEZ používaná spotřebiteli a EEZ určená k profesionálnímu použití. […] Cílů této směrnice lze dosáhnout i bez toho, aby byly do její oblasti působnosti zahrnuty velké pevné instalace, jako jsou ropné plošiny, přepravní systémy zavazadel na letištích nebo výtahy. Do oblasti působnosti této směrnice by však mělo být zahrnuto jakékoli zařízení, které není zvlášť navrženo a nainstalováno jako část těchto instalací a které může plnit svou funkci, i když není jejich součástí. Příkladem takového zařízení jsou osvětlovací zařízení nebo fotovoltaické panely. [...] (14) Oddělený sběr je předpokladem pro zajištění specifického zpracování a pro recyklaci OEEZ a je nezbytný pro dosažení zvolené úrovně ochrany lidského zdraví a životního prostředí v Unii. Spotřebitelé musí aktivně přispívat k úspěšnému provádění tohoto sběru a měli by být stimulováni k vracení OEEZ. [...] (15) S cílem dosáhnout zvolené úrovně ochrany a harmonizovaných cílů Společenství v oblasti životního prostředí by měly členské státy přijmout vhodná opatření k minimalizaci odstraňování OEEZ jako netříděného komunálního odpadu a k dosažení vysoké úrovně odděleného sběru OEEZ. [...]“
41

Navrhovatelka má začtvrté za to, že závěr, že interní dodávky LCD výrobním zařízením nacházejícím se v EHP, jako v případě společnosti Samsung, nejsou prodeji v rámci EHP, pokud jsou konečné výrobky, do kterých jsou LCD zabudovány, prodány mimo EHP, je v rozporu s bodem 33 rozsudku Istituto Chemioterapico Italiano a Commercial Solvents v. Komise (6/73 et 7/73, EU:C:1974:18). Má za to, že závěr, že interní prodej LCD v EHP omezuje hospodářskou soutěž uvnitř tohoto území jen tehdy, pokud je konečný výrobek, do kterého je LCD zabudována, prodán v EHP, je nesprávný.
51

Avšak i když jsou členské státy k zajištění správného výběru daně a předcházení daňovým únikům zejména oprávněny stanovit ve svých příslušných vnitrostátních právních předpisech vhodné sankce za nesplnění povinnosti zápisu do registru osob povinných k DPH, nesmí takové sankce překračovat meze toho, co je nezbytné k dosažení těchto cílů. Je na vnitrostátním soudu, aby ověřil, zda výše sankce nepřekračuje meze toho, co je nezbytné k dosažení cílů spočívajících v zajištění správného výběru daně a předcházení daňovým únikům, a to s ohledem na okolnosti projednávané věci, a zejména konkrétní částku, která byla uložena, a případnou existenci daňového úniku nebo obcházení použitelných právních předpisů přičitatelných osobě povinné k dani, jejíž nedostatek registrace je sankcionována (v tomto smyslu viz rozsudek Rēdlihs, C‑263/11, EU:C:2012:497, body 45, 46 a 54).
34

Je třeba podotknout, že pouhá okolnost, že určitý zaměstnanec je kvalifikován jako pomocný podle vnitrostátního práva nebo že jeho pracovní smlouva vykazuje takové zvláštní znaky, jako jsou v ve věci v původním řízení dočasnost, volný režim jmenování do funkce a odvolání z funkce nebo i skutečnost, že tento zaměstnanec má plnit úkoly založené na důvěře nebo spočívající v odborném poradenství, není v tomto ohledu rozhodná, neboť by jinak zpochybnila užitečný účinek směrnice 1999/70 a rámcové dohody, jakož i jejich jednotné používání v členských státech, jelikož by jim poskytovala možnost libovolně vyloučit některé kategorie osob z ochrany, kterou poskytují tyto nástroje unijního práva (obdobně viz rozsudek Del Cerro Alonso, C‑307/05, EU:C:2007:509, bod 29).
56

Kritérium proporcionality však v každém případě vyžaduje, aby podmínky uplatnění takové povinnosti nešly nad rámec toho, co je pro dosažení uvedeného cíle nezbytné. Tak by tomu bylo zejména v případě, kdy by uplatnění uvedené povinnosti automaticky bránilo sloučení rodiny rodinných příslušníků osoby usilující o sloučení v případě, že by tito rodinní příslušníci navzdory nesložení zkoušky občanské integrace prokázali vůli tuto zkoušku složit a úsilí, které za tímto účelem vynaložili.
24

Co se naproti tomu týče prodeje stavebního pozemku, Soudní dvůr již upřesnil, že skutečnost, že dotyčná osoba podnikne aktivní kroky k obchodnímu prodeji nemovitostí a využívá přitom prostředky podobné prostředkům používaným výrobcem, obchodníkem nebo osobou poskytující služby ve smyslu čl. 4 odst. 2 šesté směrnice, jako je zejména zavedení inženýrských sítí na tyto pozemky, jakož i využití osvědčených nástrojů marketingu, představuje relevantní kritérium posouzení (v tomto smyslu viz rozsudek Słaby a další, C‑180/10 a C‑181/10, EU:C:2011:589, body 39 a 40). Tyto činnosti totiž obvykle nespadají do rámce správy osobního majetku, takže prodej pozemku určeného k výstavbě za takového předpokladu nemůže být považován za pouhý výkon vlastnického práva jeho držitelem (v tomto smyslu viz rozsudek Słaby a další, C‑180/10 a C‑181/10, EU:C:2011:589, bod 41).
21

Za těchto okolností se Tribunalul Maramureș rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1) Musí být článek 273 a čl. 287 bod 18 směrnice 2006/112 vykládány v tom smyslu, že vnitrostátní daňový orgán měl povinnost identifikovat osobu povinnou k dani pro účely DPH a uložit jí povinnost zaplatit daň spolu s příslušenstvím z důvodu překročení maximální částky pro osvobození od daně, a to ode dne, kdy osoba povinná k dani podala příslušnému daňovému orgánu daňová přiznání, ze kterých vyplývá překročení maximální částky pro účely osvobození od DPH? 2) V případě kladné odpovědi na první otázku, brání zásada právní jistoty vnitrostátní praxi, na jejímž základě daňový orgán uložil osobě povinné k dani zpětně povinnost zaplatit DPH z důvodu, že služby veterinárního lékařství nejsou osvobozeny od DPH a maximální částka pro účely osvobození od daně byla překročena v situaci, kdy: — daňový orgán neidentifikoval z úřední moci osobu povinnou k dani pro účely DPH a neuložil této osobě povinnost zaplatit DPH od okamžiku, kdy podala daňová přiznání, ze kterých vyplývá skutečnost, že překročila maximální částku pro účely osvobození od daně, ale učinil tak až později, po změně prováděcích pravidel k daňovému zákoníku nařízením č. 1620/2009 v tom smyslu, že osvobození od daně stanovené v čl. 141 odst. 1 písm. a) daňového zákoníku se nevztahuje na služby veterinárního lékařství, jak vyplývá z rozsudku Komise v. Itálie (122/87, EU:C:1988:256), a to za období předcházející této změně; — daňový orgán se o překročení maximální částky pro účely osvobození od daně dozvěděl před změnou prováděcích pravidel k daňovému zákoníku nařízením č. 1620/2009 ve výše uvedeném smyslu, a to prostřednictvím daňových přiznání podaných osobou povinnou k dani; — před přijetím nařízení č. 1620/2009 daňový orgán nevydal v rámci své působnosti – do které spadá i osoba povinná k dani dotčená v původním řízení – akty správce daně, kterými by konstatoval, že osoby povinné k dani se jakožto veterinární ambulance neidentifikovaly pro účely DPH v důsledku překročení maximální částky pro účely osvobození od DPH, a sice akty, kterými by těmto osobám uložil povinnost zaplatit daň, a — v době před přijetím a vstupem nařízení č. 1620/2009 v platnost nebyl rozsudek Komise v. Itálie (122/87, EU:C:1988:256), žádným způsobem zveřejněn v rumunském jazyce?“
33

Na rozdíl od názoru zastávaného společností Kiesel Abbruch nemůže být pojem „zaměstnanec“ uvedený v čl. 1 odst. 1 písm. a) směrnice 98/59 definován prostřednictvím odkazu na právní předpisy členských států, ale musí být v unijním právním řádu vykládán autonomně a jednotně (obdobně viz rozsudek Komise v. Portugalsko, C‑55/02, EU:C:2004:605, bod 49). Jinak by pravidla výpočtu pro limity, která jsou v něm upravena, a tedy tyto samotné limity mohly určovat členské státy, což by těmto státům umožnilo změnit oblast působnosti této směrnice a zbavit ji plného účinku (v tomto smyslu viz rozsudek Confédération générale du travail a další, C‑385/05, EU:C:2007:37, bod 47).
31

Jak uvedl generální advokát v bodech 48, 51, 53, 56 a 58 svého stanoviska, další skutečnosti s ohledem na kritéria připomenutá v bodě 26 tohoto rozsudku potvrzují, že se v projednávané věci jedná o „převod závodu“ ve smyslu článku 1 odst. 1 směrnice 2001/23. To platí pro vstup společnosti TAP do práv a povinností společnosti AIA stanovených v platných smlouvách o charterových letech, uzavřených s cestovními kancelářemi, který se projevuje převzetím klientely společnosti AIA společností TAP, pro skutečnost, že společnost TAP rozvíjí činnosti charterových letů na trasách, na nichž dříve provozovala lety AIA, což odráží skutečnost, že společnost TAP pokračovala v činnosti, kterou předtím vykonávala společnost AIA, pro opětovné přijetí zaměstnanců, kteří pracovali ve společnosti AIA, do zaměstnání ve společnosti TAP, aby tam plnili tytéž úkoly jako ve společnosti AIA, což dokládá, že společnost TAP převzala část zaměstnanců společnosti AIA, a konečně pro převzetí části činností charterových letů, jež provozovala společnost AIA až do svého zrušení v únoru 1993, společností TAP, k němuž došlo dne 1. května 1993, což svědčí o tom, že převedené činnosti prakticky nebyly pozastaveny.
28

Helsingin hovioikeus (soud druhého stupně v Helsinkách), ke kterému podal Ch. Bohez odvolání, rozhodnutím ze dne 16. srpna 2012 potvrdil nepřípustnost návrhu. Odůvodnění tohoto rozhodnutí však vychází z odlišného posouzení, než provedl soud prvního stupně. Helsingin hovioikeus měl za to, že návrh Ch. Boheze patří do rámce výkonu rozhodnutí o právu na styk s dítětem, a konstatoval, že s ohledem na čl. 1 odst. 2 písm. a) nařízení č. 44/2001 tento návrh nespadá do působnosti tohoto nařízení, ale do působnosti nařízení č. 2201/2003. Podle čl. 47 odst. 1 posledně uvedeného nařízení by se tedy v projednávané věci mělo vykonávací řízení řídit finským právem, tj. TpL.
10

Článek 4 nařízení č. 864/2007 stanoví: „1. Nestanoví-li toto nařízení jinak, je rozhodným právem pro mimosmluvní závazkové vztahy, které vznikají z civilních deliktů, právo země, kde škoda vznikla, bez ohledu na to, ve které zemi došlo ke skutečnosti, jež vedla ke vzniku škody, a bez ohledu na to, ve které zemi nebo kterých zemích se projevily nepřímé následky této skutečnosti. 2. Mají-li však osoba, vůči které je vznášen nárok na náhradu škody, a poškozený v okamžiku vzniku škody obvyklé bydliště ve stejné zemi, použije se právo této země. 3. Vyplývá-li ze všech okolností případu, že je civilní delikt zjevně úžeji spojen s jinou zemí, než je země uvedená v odstavci 1 nebo 2, použije se právo této jiné země. Zjevně užší vztah k jiné zemi by mohl být založen zejména na již existujícím vztahu mezi stranami, jakým může být například smlouva, který úzce souvisí s daným civilním deliktem.“
21

Předkládající soud upřesňuje, že podle článků 2 a 8 legislativního nařízení č. 74/2000 je za protiprávní jednání vytýkaná obviněným stanoven trest odnětí svobody až na šest let. Naproti tomu za trestný čin zločinného spolčení upravený v článku 416 trestního zákoníku, z něhož mohou být obvinění rovněž shledáni vinnými, je stanoven trest odnětí svobody až na sedm let pro zakladatele spolčení a až na 5 let pro prosté členy. Pro zakladatele zločinného spolčení tudíž činí promlčecí lhůta sedm let, zatímco pro všechny ostatní šest let. Posledním úkonem, který vedl k přerušení uvedené lhůty, bylo usnesení o nařízení předběžného jednání.
17

Podle Španělského království je totiž zapojení Irska a Spojeného království do systému Eurosur upravené v článku 19 nařízení Eurosur formou účasti ve smyslu schengenského protokolu, neboť spolupráce těchto členských států v rámci tohoto systému je účastí na provádění tohoto nařízení a zapojení těchto členských států do výměny informací jim dává místo ve společném rámci pro výměnu informací a pro spolupráci, který má být zaveden na základě článku 1 nařízení. Podle něj je tedy umělé činit jakýkoli rozdíl mezi tímto zapojením Irska a Spojeného království do systému Eurosur a účastí ve smyslu schengenského protokolu.
4)

V případě záporné odpovědi na předchozí otázku, může se s ohledem na zvláštnosti vnitřního trhu stát, že by ochranná známka užívaná intenzivně v podstatné části území Evropské unie byla neznámá relevantnímu vnitrostátnímu spotřebiteli, takže by nebyla splněna další podmínka nezbytná pro existenci důvodu, který by v souladu s čl. 4 odst. 3 směrnice 2008/95 bránil zápisu ochranné známky, neboť neexistuje žádné nebezpečí, že by mohla neoprávněně těžit z rozlišovací způsobilosti nebo dobrého jména ochranné známky nebo jim působit újmu? Pokud by tomu tak bylo, jaké skutečnosti musí prokázat majitel ochranné známky Společenství, aby byla splněna tato druhá podmínka?“
7

Článek 2 zákona č. 193/2000 o zneužívajících klauzulích ve spotřebitelských smlouvách, ve znění platném k datu podpisu smlouvy o úvěru, o kterou se jedná ve věci v původním řízení, ve svých odstavcích 1 a 2 stanoví: „1. ‚Spotřebitelem‘ se rozumí jakákoli fyzická osoba nebo skupina fyzických osob tvořících sdružení, která na základě smlouvy spadající do působnosti tohoto zákona jedná pro účely, které nespadají do rámce její obchodní, průmyslové nebo výrobní, řemeslné nebo odborné činnosti. 2. Obchodníkem se rozumí jakákoli fyzická nebo oprávněná právnická osoba, která na základě smlouvy spadající do působnosti tohoto zákona jedná v rámci své obchodní, průmyslové nebo výrobní, řemeslné nebo odborné činnosti, jakož i kdokoli jiný, kdo jedná za stejným účelem, jménem a na účet této osoby.“
25

Nejprve je tedy třeba konstatovat, že takovýto systematický přístup k čl. 3 odst. 1 nařízení č. 2988/95 vede k závěru, že pododstavce, z nichž je složen, tvoří celek, jehož ustanovení nelze vykládat izolovaně. Čtvrtý pododstavec tohoto ustanovení totiž stanoví „nejzazší“ okamžik promlčení pro promlčecí dobu čtyř let, která běží od okamžiku, kdy došlo k nesrovnalosti, a je stanovena v prvním pododstavci uvedeného ustanovení. Pokud by těmto pododstavcům byl přisuzován různý rozsah působnosti, bylo by to v rozporu s obecnou systematikou systému promlčení zavedeného uvedeným článkem. Takovýto přístup by byl rovněž v rozporu s cílem nařízení č. 2988/95, kterým je vytvořit pro tento systém koherentní rámec.
3

Bod 13 odůvodnění nařízení č. 659/1999 zní následovně: „vzhledem k tomu, že by v případech protiprávní podpory, která není slučitelná se společným trhem, měla být obnovena účinná hospodářská soutěž; že za tímto účelem je nutné, aby byla podpora bez odkladu navrácena včetně úroků; že je vhodné, aby navrácení podpory bylo uskutečňováno v souladu s postupy vnitrostátního práva; že použití těchto postupů by nemělo být překážkou obnovení účinné hospodářské soutěže tím, že by bránilo okamžité[mu] a účinné[mu] výkonu rozhodnutí Komise; že k dosažení tohoto výsledku by měly členské státy učinit všechna nezbytná opatření zajišťující účinnost rozhodnutí Komise“.
17

V rámci uvedených smluv se poskytovatelky zavázaly: — být k dispozici společnosti ALIC pro poradenství, schůzky a zadávání úkolů každý pracovní den od 9 do 18 hodin a v případě potřeby mimo pracovní dobu včetně nedělí a dnů pracovního volna; — případně zajistit na nezbytnou dobu fyzickou přítomnost kompetentní osoby u společnosti ALIC nebo u třetí osoby s vazbou na tuto společnost, a to včetně doby mimo pracovní dobu, nedělí a dnů pracovního volna; — získávat a vyměňovat dokumenty, jakož i nezbytné informace mezi smluvními stranami za účelem zajištění co nejúplnější a nejúčinnější ochrany zájmů společnosti ALIC; — včas předávat zadavatelce ke konzultaci, odsouhlasení a podpisu všechny potřebné dokumenty týkající se ochrany jejích zájmů.
3

Body 9, 10 a 18 odůvodnění směrnice 2003/109 uvádějí: „(9) Ekonomické důvody by neměly být důvodem pro nepřiznání právního postavení dlouhodobě pobývajícího rezidenta a nesmějí být chápány jako nesplnění příslušných podmínek. (10) Je třeba stanovit procesní pravidla pro posuzování žádostí o přiznání právního postavení dlouhodobě pobývajícího rezidenta. Tyto postupy by měly být s ohledem na běžné pracovní zatížení správních orgánů členských států účinné a snadno zvládnutelné, jakož i průhledné a spravedlivé, aby dotyčným osobám nabízely dostatečnou právní jistotu. Neměly by se stát prostředkem k omezování výkonu práva pobytu. [...] (18) Vytvoření podmínek, na jejichž základě mohou státní příslušníci třetích zemí, kteří jsou dlouhodobě pobývajícími rezidenty, získat právo pobytu v jiném členském státě by mělo přispět k účinnému dosažení vnitřního trhu jako oblasti, ve které je zajištěn volný pohyb osob. Mohl by se také stát hlavním faktorem mobility, zejména na trhu práce Unie.“
22

Okolnost, že dividendy obdržené mateřskou společností, která je v plném rozsahu osvobozena od daně, pocházejí z dceřiných společností, které jsou součástí integrované daňové skupiny, k níž patří rovněž dotyčná mateřská společnost, však nepředstavuje objektivně rozdílné situace mezi mateřskými společnostmi, které by mohly odůvodnit zjištěné rozdílné zacházení (v tomto smyslu viz rozsudky Papillon, C‑418/07, EU:C:2008:659, body 23 až 30; X Holding, C‑337/08, EU:C:2010:89, body 21 až 24, a SCA Group Holding a další, C‑39/13 až C‑41/13, EU:C:2014:1758, body 29 až 31). Vzhledem k takové právní úpravě, jako je úprava dotčená ve věci v původním řízení, která stanoví plné daňové osvobození obdržených dividend neutralizací opětovného zahrnutí podílu výdajů a nákladů do příjmů mateřské společnosti, je totiž situace společností zahrnutých do integrované daňové skupiny srovnatelná se situací společností, které do takové skupiny zahrnuty nejsou, neboť mateřská společnost nese v obou případech výdaje a náklady související s jejím podílem v její dceřiné společnosti a dále příjmy dosažené dceřinou společností, v souvislosti s nimiž jsou vydány rozdělované dividendy, mohou být v zásadě předmětem ekonomického dvojího zdanění nebo řetězového zdanění (v tomto smyslu viz rozsudky Haribo Lakritzen Hans Riegel a Österreichische Salinen, C‑436/08 a C‑437/08, EU:C:2011:61, bod 113, jakož i Santander Asset Management SGIIC a další, C‑338/11 až C‑347/11, EU:C:2012:286, bod 42).
4

První, šestnáctý a osmnáctý bod odůvodnění směrnice 94/19 uváděly: „vzhledem k tomu, že v souladu s cíli Smlouvy je třeba podporovat harmonický rozvoj činnosti úvěrových institucí v celém Společenství odstraněním všech omezení práva usazování a volného poskytování služeb a současně posilovat stabilitu bankovní soustavy a ochranu spořitelů; […] vzhledem k tomu, že by na jedné straně minimální úroveň pojištění předepsaná touto směrnicí neměla ponechat bez ochrany příliš velkou část vkladů v zájmu ochrany spotřebitele i v zájmu stability finanční soustavy; že by na druhé straně nebylo vhodné stanovit ve Společenství takovou úroveň ochrany, která by v určitých případech mohla ve svém důsledku podpořit neobezřetné řízení úvěrových institucí; že se zdá být rozumným stanovit harmonizovanou minimální úroveň pojištění ve výši 20000 [eur]; že může být třeba omezených přechodných opatření, jež by umožnila stávajícím systémům přizpůsobit se této částce; […] vzhledem k tomu, že každý členský stát musí mít možnost vyjmout z pojištění poskytovaného systémy pojištění vkladů některé přesně vymezené vklady nebo vkladatele, o nichž má za to, že nepotřebují zvláštní ochranu poskytovanou systémy pojištění vkladů; […]“
(11)

Členské státy by ve spolupráci se sociálními partnery měly pokračovat v řešení problému přetrvávajících rozdílů ve mzdách založených na pohlaví a přetrvávající segregace mužů a žen na pracovním trhu, například zaváděním pružných úprav pracovní doby, které umožní mužům i ženám lépe sladit rodinný a pracovní život. To by mohlo rovněž zahrnovat vhodnou úpravu rodičovské dovolené, již by si mohl vybrat kterýkoli z rodičů [...].