ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
45.

Vnitrostátní ustanovení dotčené v projednávané věci spadá do působnosti směrnice 2008/115, a tedy do rámce uplatňování unijního práva ve smyslu čl. 51 odst. 1 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“). Musí být v souladu s obecnými zásadami unijního práva, včetně základních práv zakotvených v Listině. V tomto ohledu lze mít za to, že předmětné vnitrostátní ustanovení má posílit užitečný účinek směrnice 2008/115 tím, že podněcuje státní příslušníky třetích zemí, aby postupovali v souladu s rozhodnutím o navrácení a s následným zákazem vstupu. Jinými slovy, členské státy zavedením zákazu vstupu zajišťují, aby bylo postupováno v souladu s cílem této směrnice. Naproti tomu by také bylo možné mít za to, že dotčené vnitrostátní právo potenciálně ohrožuje užitečný účinek směrnice 2008/115; předmětná situace by pak byla obdobou situace odchýlení se od unijního práva ( 26 ). Situace, ve kterých směrnice 2008/115 členským státům umožňuje zbavit jednotlivce, na kterého se tato směrnice vztahuje, osobní svobody ve formě trestu odnětí svobody, musí být v návaznosti na tuto logiku chápány jako výjimky z hlavního cíle této směrnice. Listina se tudíž v posuzované věci uplatní bez ohledu na to, jakým způsobem je k předmětnému vnitrostátnímu právu přistupováno.
66.

Bylo by v rozporu s uvedeným cílem podpory růstu a zaměstnanosti a zejména podpory podnikání a inovací, pokud by byl pojem „jednání nebo opomenutí“ uvedený v čl. 2 bodě 7 nařízení č. 1083/2006 vykládán tak, že zahrnuje situaci, kdy příjemce finanční pomoci z fondů není schopen, v důsledku vnějších okolností mimo jeho kontrolu a navzdory tomu, že vynaložil veškerou řádnou péči, splnit veškeré cíle operace. Podnikatelé by se logicky mohli zdráhat přijmout pomoc z fondů, pokud by mohli být povinni všechnu obdrženou pomoc vrátit v případě, že nejsou v důsledku vnějších okolností mimo jejich kontrolu schopni splnit deklarované cíle, třebaže vynaloží řádnou péči. Takový výklad pojmu „jednání nebo opomenutí“ by proto mohl mít nepříznivý účinek na růst a zaměstnanost v dotčených zemích a regionech.
57.

Pro případ, že by bylo vyhověno první části prvního důvodu kasačního opravného prostředku, by totiž bylo možné přiznat VGG a dalším postavení zúčastněné strany pouze tehdy, pokud by bylo správně rozhodnuto o tom, že dotčené opatření mohlo mít konkrétní dopad na jejich situaci. Konkrétně, pokud by VGG a další byly nesprávně kvalifikovány jako konkurenti třinácti OGT, bylo by nutné ověřit, že jejich zájmy nebyly v žádném případě dotčeny přiznáním podpory tak, že by tato podpora mohla mít konkrétní dopad na jejich situaci.
(51)

Tato směrnice by měla zohledňovat především zájmy spotřebitelů a nejdůležitějším úkolem elektroenergetických podniků by mělo být zajištění kvality služeb. Stávající práva spotřebitelů je nezbytné posílit a zaručit a zajistit, aby zahrnovala větší transparentnost. Ochrana spotřebitele by měla zaručovat, aby z konkurenceschopného trhu měli prospěch všichni spotřebitelé ve Společenství. Práva spotřebitelů by měly vymáhat členské státy nebo, pokud tak daný členský stát stanoví, regulační orgány. […]“
45.

Zaprvé, takový výklad vnitrostátních právních předpisů by vedl k tomu, že by se zacházelo velmi odlišně s osobami povinnými k dani, které se podle mého názoru nacházejí ve srovnatelné situaci. Délka lhůty, po kterou smí osoba povinná k dani opravit údaje uvedené na fakturách a provést opravu daně, by závisela na tom, zda daňové orgány provedly kontrolu a vydaly platební výměr či nikoliv. Osoby povinné k dani, které byly podrobeny kontrole, by měly pouze 30 dní na opravu faktur, a to prostřednictvím napadení zákonnosti daňové kontroly. Osoby, které nebyly zkontrolovány, by měly běžnou lhůtu v délce pěti let. Vydání platebního výměru by tedy znamenalo, že lhůta 30 dnů nahrazuje běžnou lhůtu v délce 5 let.
59.

Ze skutečnosti, že článek 33 nařízení č. 1122/2009 používá pojem „anomálie“ v množném čísle, nicméně nelze, na rozdíl od toho, co uvádí Česká republika, vyvodit, že členský stát musí kontrolní vzorek rozšířit pouze tehdy, když jsou zjištěny závažnější nesrovnalosti. Česká republika má v této souvislosti za to, že pojem „anomálie“ by byl použit v jednotném čísle, pokud by měla být míněna i jednotlivá, a tudíž ve výsledku zanedbatelnější zjištění.
23.

Zahrnutí činností vykonávaných mimo Unii do oblasti působnosti pojmu „vertikálně integrovaný podnik“ by neznamenalo, že mimoevropské podniky se stanou přímo adresáti práv a povinností vyplývajících z unijních právních předpisů a nerozšířilo by to oblasti pravomoci Unie. Provozovatelé přenosových soustav, na které se vztahují pravidla pro účinné oddělení, totiž skutečně vždy působí v Unii. Zahrnutí činností prováděných mimo Unii do definice vertikálně integrovaného podniku by umožnilo vyhodnotit tyto činnosti v Unii. Žádná zásada práva hospodářské soutěže nebo mezinárodního práva takovému výkladu nebrání.
109.

Podle mého názoru taková argumentace směšuje aktivní legitimaci jednotlivců (a zejména podmínku bezprostředního dotčení) se zájmy členského státu. Zaprvé členský stát je privilegovaným žalobcem. Není povinen prokazovat bezprostřední dotčení. Zadruhé, i pokud by byl, quod non, šlo by o dotčení tohoto státu, nikoli jeho občanů či správních orgánů jiných států. V projednávané věci není pochyb o tom, že Maďarsko je dotčeno tím, že je zbaveno statusu bezpečné země, což již samo o sobě jasně znamená, že žádosti o mezinárodní ochranu podané občany Maďarska v jiných členských státech mohou být posuzovány meritorně. To, zda bude některé žádosti nakonec vyhověno nebo nikoli, je úplně jinou záležitostí. Abych použil analogie ze světa státních dluhopisů, je to jako přes noc změnit rating určité země z AAA na B a pak tvrdit, že tato země není takovým snížením ratingu dotčena, protože řada jejích občanů stále ještě nějaké peníze má. Přestože by takové tvrzení mohlo být (technicky vzato) pravdivé, je vzhledem k předmětu stížnosti zcela rovněž irelevantní.
40.

Zdá se mi však, že přístup popsaný v předchozím bodě by nebyl v souladu se závěrem Soudního dvora v rozsudcích ze dne 6. října 2015, Base Company (C‑346/13, EU:C:2015:649) (dále jen „rozsudek Base Company“), a ze dne 17. prosince 2015, Proximus (C‑517/13, EU:C:2015:820) (dále jen „rozsudek Proximus“), že autorizační směrnice nebrání tomu, aby byl uložen jednak poplatek vlastníkům stožárů nebo sloupů telefonního vedení ( 22 ) a jednak poplatek všem právnickým nebo fyzickým osobám provozujícím sloupy, stožáry a vysílací nebo přijímací zařízení mobilních telefonních služeb ( 23 ), i když žádný z těchto poplatků nespadá do oblasti působnosti článku 13 autorizační směrnice. Vzhledem k tomu, že sloupy, stožáry a vysílací nebo přijímací zařízení mobilních telefonních služeb umožňují zajišťování sítí a poskytování služeb elektronických komunikací, lze podle mého názoru mít za to, že poplatky uvedené v těchto dvou rozsudcích lze považovat za spojené se zajišťováním takových sítí a poskytováním takových služeb, a tudíž za poplatky ukládané „v rámci autorizační směrnice“. Pokud by tedy bylo třeba následovat přístup popsaný v předchozím bodě, vedlo by to k závěru, že dotčené poplatky jsou touto směrnicí vyloučeny. Soudní dvůr však rozhodl, že tomu tak není.
67.

Zaprvé je potřeba zohlednit vnitřní logiku článku 6. Pokud by měl být čl. 6 odst. 7 vykládán v tom smyslu, že přiznává právo na účast každému, nikoli pouze „dotčené veřejnosti“, co by to znamenalo pro ostatní ustanovení téhož článku, která jsou per se omezena na „dotčenou veřejnost“? Jak by fungovalo jejich vzájemné působení? Jak by například mohla „veřejnost“ využít svého práva předložit připomínky nebo stanoviska k návrhu rozhodnutí podle čl. 6 odst. 7, pokud by primárně neměla právo být o tomto návrhu rozhodnutí informována, neboť toto právo je omezeno pouze na „dotčenou veřejnost“ podle čl. 6 odst. 2? A obdobně, na jakém základě by měla „veřejnost“ předkládat vyjádření k navrhované činnosti, když nemá právo na přístup ke všem informacím relevantním pro daný návrh rozhodnutí, neboť čl. 6 odst. 6 přiznává tato práva pouze „dotčené veřejnosti“?
39.

Společnost Wallapop a EUIPO dále dodávají, že Tribunál založil svou analýzu podobnosti dotčených služeb na neúplném nebo nesprávném výkladu znění seznamu služeb, pro které byl zápis zpochybněné ochranné známky požadován. V důsledku toho Tribunál v bodě 37 napadeného rozsudku nesprávně dospěl k závěru, že tyto služby představují služby maloobchodního prodeje, a nikoli digitální služby umožňující on-line prodej třetím osobám. Pokud jde o první dvě služby uvedené v bodě 12 tohoto stanoviska, úplný výklad tohoto znění měl Tribunál vést k závěru, že prodej na platformě neprovádí poskytovatel zprostředkovatelských služeb, nýbrž třetí osoby, které tyto služby využívají. Pokud jde o čtyři další služby, společnost Wallapop a EUIPO vytýkají Tribunálu, že je neidentifikoval a sloučil je do jediné skupiny nazvané „poskytování obchodních informací užitečných pro prodej“ ( 15 ). Pokud by Tribunál tyto služby správně analyzoval, musel by dospět k závěru, že se jedná o digitální služby nezbytné pro fungování on-line tržiště. Společnost Wallapop dále tvrdí, že neposkytuje žádné informace, které by mohly podpořit uzavírání prodejních transakcí, ale že tyto informace poskytují sami prodejci.
4.

V článku 1 odst. 2 písm. k) rozhodnutí z roku 2009 rozhodla, že společnost GEA je odpovědná za protiprávní jednání, k němuž došlo na trhu v odvětví ESBO/esterů od 11. září 1991 do 17. května 2000. Její odpovědnost jako nástupkyně společnosti MG byla uznána pro celé období protiprávního jednání, za protiprávní jednání, jichž se dopustila jak společnost OCG od 11. září 1991 do 17. května 2000, tak společnost OCA od 13. března 1997 do 17. května 2000. Společnosti ACW, jako nástupkyni společnosti OCG, byl uložen trest za protiprávní jednání, jehož se dopustila OCG během celého období protiprávního jednání, tedy od 11. září 1991 do 17. května 2000, a za protiprávní jednání, jehož se dopustila OCA od 30. září 1999 do 17. května 2000, kdy podíly posledně uvedené byly ve 100% vlastnictví společnosti OCG [čl. 1 odst. 2 písm. m) rozhodnutí z roku 2009]. Společnosti CPA byl jako nástupkyni společnosti OCA uložen trest jednak za protiprávní jednání, jehož se dopustila OCA během celého období protiprávního jednání od 13. března 1997 do 17. května 2000, a jednak za protiprávní jednání, jehož se dopustila OCG od 30. září 1995 do 30. září 1999, kdy podíly posledně uvedené byly ve 100% vlastnictví společnosti OCA [čl. 1 odst. 2 písm. l) rozhodnutí z roku 2009].
87.

Rozsudek OG a PI (státní zastupitelství v Lübecku a v Cvikově) se touto otázkou výslovně nezabývá. Ztotožňuji se ovšem s Komisí v tom, že s ohledem na nebezpečí zásahu do práva na osobní svobodu vyplývající z vydání evropského zatýkacího rozkazu by možnost podat proti němu opravný prostředek k soudu měla být uplatnitelná ihned po rozhodnutí jej vydat ( 36 ). To by ovšem nemělo platit v těch případech, kdy z důvodu důvěrnosti vyšetřování nebo za účelem zabránění útěku dotčené osoby není až do jejího zatčení vhodné neprodlené oznámení evropského zatýkacího rozkazu.
6.

Článek 22 Montrealské úmluvy je nadepsán „Meze odpovědnosti za zpoždění, zavazadla a dopravovaný náklad“. Odstavec 2 uvedeného článku zní následovně: „Při přepravě zavazadel je odpovědnost dopravce za zničení, ztrátu, poškození nebo zpoždění dodávky omezena na 1000 zvláštních práv čerpání [(ZPČ)] pro každého cestujícího, pokud cestující při podávání zavazadla dopravci neučiní zvláštní prohlášení o významu jeho dodání do místa určení a nezaplatí dodatečný příplatek, pokud byl o to požádán. V tom případě je dopravce povinen zaplatit částku, která nepřevyšuje deklarovanou částku, pokud neprokáže, že je tato částka vyšší, než je skutečný zájem cestujícího na dodání zavazadla do místa určení.“
78.

Za takových okolností vyhoštění dotčeného státního příslušníka třetí země, otce vážně nemocného dítěte, na něž se vztahuje automatický odkladný účinek žaloby podané proti rozhodnutí o navrácení, jehož výkon může toto dítě vystavit vážnému riziku, že se jeho zdravotní stav závažným a nezvratným způsobem zhorší, může představovat závažný a nenapravitelný zásah do práva na ochranu rodinného života zakotveného v článku 7 Listiny, vykládaného ve spojení s povinností zohlednit nejvlastnější zájem dítěte uznaný v čl. 24 odst. 2 Listiny. Nucený návrat LM do Konga by znamenal, že by dotyčný nemohl být přítomen u své vážně nemocné dcery, ačkoli je jeho přítomnost podle názoru lékařů nezbytná, čímž by došlo k porušení základního práva dítěte na ochranu a péči nezbytnou pro jeho blaho, jakož i jeho práva udržovat pravidelné osobní vztahy a přímý styk se svými rodiči, jež jsou zakotvena v odstavcích 1 a 3 téhož článku 24.
143.

Jakýkoliv jiný výklad článku 15 směrnice 2008/115 by vedl k tomu, že by odstavce 1, 2, 4 a 6 tohoto článku, jakož i odstavec 1 článku 16 byly zbaveny užitečného účinku a soudní přezkum požadovaný v článku 15 by byl zbaven svého obsahu, čímž by bylo ohroženo uskutečnění cílů sledovaných uvedenou směrnicí ( 92 ).
24.

Je třeba mít na paměti, že kromě živin mohou potravinářské výrobky obsahovat také řadu dalších látek, ať už se v nich přirozeně vyskytují nebo se do nich přidávají za účelem konzervace těchto výrobků, zlepšení jejich chuti atd. Samozřejmě neexistuje žádný důvod pro to, aby tyto látky nebo výrobky, které je obsahují, nebyly zahrnuty do potravin ve smyslu uvedeného ustanovení.
28.

Způsob, jakým je formulována první otázka, vychází z následujícího předpokladu. Předkládající soud je nakloněn názoru, že pokud by Soudní dvůr dospěl k závěru, že žádost o zastavení výkonu rozhodnutí představuje věc týkající se vyživovací povinnosti pro účely nařízení č. 4/2009, znamenalo by to, že předkládající soud není příslušný. Je tomu tak proto, že předkládající soud má za to, že v takovém případě by musela být splněna obecná kritéria pro určení příslušnosti ve věcech týkajících se vyživovacích povinností, jak jsou stanovena v článku 3 nařízení č. 4/2009, a to i ve vztahu k žádosti o zastavení výkonu rozhodnutí, a tak tomu v původním řízení není. Kromě toho má předkládající soud za to, že soudy v Polsku mají lepší předpoklady k tomu, aby se vypořádaly s tvrzením navrhovatele, že svou povinnost splnil, podle čl. 3 písm. a) a b) nařízení č. 4/2009. Předkládající soud se tedy druhou otázkou táže, zda v případě, že Soudní dvůr zodpoví první otázku záporně, může být jeho příslušnost založena na základě čl. 24 bodu 5 nařízení č. 1215/2012.
37.

Soudní dvůr v souvislosti s touto situací rozhodl, že „[p]ovinnost být fyzicky přítomen na místě určeném zaměstnavatelem, jakož i omezení vyplývající z hlediska zeměpisného a časového z nutnosti dostavit se do místa práce do 8 minut, mohou objektivně omezovat možnosti, které má pracovník nacházející se v postavení R. Matzaka k tomu, aby se věnoval svým osobním a společenským zájmům“ ( 15 ). Soudní dvůr totiž konstatoval, že „[s] ohledem na tato omezení se situace R. Matzaka odlišuje od situace pracovníka, který po dobu pohotovosti musí být pouze zastižitelný svým zaměstnavatelem“ ( 16 ). Soudní dvůr z toho dovodil, že pojem „pracovní doba“ stanovený v článku 2 směrnice 2003/88 musí být vykládán v tom smyslu, že se vztahuje na situaci, kdy je pracovník nucen strávit dobu pohotovosti v místě svého bydliště, být k dispozici zaměstnavateli a být schopen se do osmi minut dostavit do místa práce ( 17 ). Soudní dvůr ve svém sledu úvah přisoudil rozhodující význam okolnosti, že povinnost pracovníka reagovat na povolání svým zaměstnavatelem do osmi minut během pohotovosti trávené doma značně omezuje možnosti věnovat se jiným činnostem ( 18 ).
Nelze proto tvrdit, že postavení osoby, která nespáchala žádný nový trestný čin, by se měla změnit na základě toho, že situace osoby, která trestný čin opětovně spáchala, by možná byla příznivější, kdyby se na její situaci použilo RR 2008/947. Situace odsouzené osoby v projednávané věci, která se nedopustila žádného nového trestného činu, by mohla být zhoršena pouhou skutečností, že byl podmíněný trest uznán v Estonsku, což by ji podrobilo režimu, který by se na ni za normálních okolností nepoužil. Této osobě by tak mohly být uloženy jakékoliv povinnosti, které se v tomto státě mohou uplatnit, a tato osoba by v tomto státě měla záznam v rejstříku trestů, k čemuž by jinak nedošlo. To je podle mého názoru důvod, proč navrhovatel v projednávané věci zpochybnil před třemi instancemi estonských soudů zahrnutí jeho prostého podmíněného trestu do mechanismu RR 2008/947.
20.

Nejvyšší kasační soud proto pokládá Soudnímu dvoru následující otázky: „1. Je s články 10 a 14 směrnice o skládkách v souladu takový výklad zastávaný odvolacím soudem, kterým dochází k retroaktivnímu uplatnění článků 15 a 17 legislativního nařízení č. 36/2003, kterým se do vnitrostátního právního rámce provádějí výše uvedená ustanovení [unijního práva], zejména pak v části, v níž je stanoveno prodloužení následné péče z deseti na třicet let, který má za následek, že stávající skládky, které již mají povolení k provozu, podléhají bez výhrady takto uloženým povinnostem? 2. Je s články 10 a 14 směrnice o skládkách – především vzhledem k jejich normativnímu obsahu, kterým bylo členským státům uloženo, aby přijaly ‚taková opatření, aby cena požadovaná provozovatelem za ukládání jakéhokoli druhu odpadu na skládce zahrnovala náklady na zřízení a provozování skládky, pokud možno včetně nákladů na finanční jistotu nebo její ekvivalent uvedený v čl. 8 písm. a) bodu iv) a předpokládané náklady na uzavření skládky a následnou péči [po] ukončení provozu alespoň po dobu třiceti let‘ a ‚opatření, aby povolené skládky nebo skládky, které jsou v období provádění této směrnice již provozovány, mohly nadále fungovat‘ – v souladu takový výklad zastávaný odvolacím soudem, kterým dochází k použití článků 15 a 17 legislativního nařízení č. 36/2003 na stávající skládky, které již mají povolení k provozu, ačkoli při provádění takto uložených povinností, a to i ve vztahu k těmto skládkám, článek 17 omezuje prováděcí opatření na stanovení přechodného období a neobsahuje žádné opatření směřující k omezení finančního dopadu tohoto prodloužení na ‚držitele‘? 3. Je kromě toho s články 10 a 14 směrnice o skládkách v souladu výklad zastávaný odvolacím soudem, kterým dochází k použití článků 15 a 17 legislativního nařízení č. 36/2003 na stávající skládky, které již mají povolení k provozu, a to i s ohledem na finanční zátěž vyplývající z takto uložených povinnosti a zejména z prodloužení následné péče z deseti na třicet let, čímž dochází k zatížení ‚držitele‘ a tímto způsobem k ospravedlnění změny u cen stanovených ve smluvních dohodách upravujících činnost likvidace in peius pro držitele? 4. Je konečně s články 10 a 14 směrnice o skládkách v souladu výklad zastávaný odvolacím soudem, kterým dochází k použití článků 15 a 17 legislativního nařízení č. 36/2003 na stávající skládky, které již mají povolení k provozu, a to i s ohledem na finanční zátěž vyplývající z takto uložených povinností a zejména z prodloužení následné péče z deseti na třicet let, přičemž – pro účely jejich určení – je zohledněn nejen odpad uložený počínaje vstupem prováděcích ustanovení v platnost, ale také odpad, který byl uložen již dříve?
20.

Belgický stát poté podal kasační opravný prostředek ke Cour de cassation (Kasační soud, Belgie). Uvedený stát měl za to, že Cour d’appel de Mons (odvolací soud, Mons) zejména porušil čl. 6 odst. 2 směrnice 76/308 tím, že mu neumožnil vymáhat pohledávku německého státu, jako by se jednalo o pohledávku belgického státu. Kromě toho neměl belgický stát za to, že by započtení pohledávek podle článku 334 programového zákona ze dne 27. prosince 2004 představovalo „výsadu“ ve smyslu článku 10 směrnice 76/308.
9.

Švédská vláda uvádí, že o vzetí do předběžné vazby rozhoduje soud na návrh státního zástupce. Poté, co soud rozhodne o vzetí do předběžné vazby, státní zástupce zcela nezávisle rozhodne, zda vydá evropský zatýkací rozkaz, přičemž posuzuje zejména jeho přiměřenost.
57.

To by mohlo být relevantní zejména s ohledem na „dohodu o zrušení“ z 10. ledna 2011 a listinu o převodu vlastnictví ze dne 1. února 2013 pro budovy č. 4 a č. 5. Při následném prodeji budovy č. 5 žalobcem třetí osobě by totiž mohl přicházet do úvahy také obchod za provizi podle čl. 14 odst. 2 písm. c) směrnice o DPH.
24.

Nezáleží přitom na tom, že výroba jiných než energetických produktů v takové situaci, jako je situace ve věci původním řízení, má sekundární a nevyhnutelnou povahu, tj. že není samotným cílem, nýbrž neodvratným výsledkem. Vzhledem k tomu, že produkty získané ve výrobním procesu mají tržní hodnotu a mohou být jejich výrobcem prodávány, stávají se pro něj zbožím, tj. potenciálním zdrojem příjmů. Přestává tedy záležet na tom, zda se jejich výroba provádí úmyslně nebo je pouze neodvratným výsledkem výroby jiných produktů. Z daňového hlediska musí být s oběma situacemi zacházeno stejně. Vyžaduje to zásada rovnosti a potřeba zajistit nenarušenou hospodářskou soutěž. Bylo by tomu jinak, pouze pokud by jiné produkty získané ve výrobním procesu energetických produktů měly pouze zanedbatelnou nebo žádnou tržní hodnotu a představovaly by pro výrobce pouze náklady. Proto nesdílím názor společnosti Repsol, že je zde rozhodující „primární cíl“ prováděné činnosti. Hospodářská činnost podléhá právním předpisům, včetně daňových, nikoli v závislosti na zamýšleném cíli této činnosti, ale na její skutečné podstatě a výsledcích.
31.

Zatřetí Tribunál poté, co zopakoval, že otázka, zda jsou podmínky zbavení poslanecké imunity splněny v okamžiku, kdy byla podána žádost v tomto smyslu, se liší od otázky, zda jsou skutky vytýkané dotčenému poslanci prokázány, učinil závěr, že žádný z důkazů uplatněných žalobkyní v tomto kontextu – a sice zaprvé skutečnost, že sporný tweet napsal její asistent bez jejího vědomí, zadruhé, že sporný obraz byl fotomontáží zhotovenou s použitím volně dostupného snímku a byl již rozšířen a sdílen na internetu, aniž bylo zahájeno jakékoliv soudní řízení, zejména ze strany CAF v Seine-Saint-Denis, zatřetí, že navrhovatelka vymazala tweet, jakmile se o něm dozvěděla, a začtvrté, že v případě odsouzení by jí hrozilo uložení vedlejšího trestu nevolitelnosti, jakož i ztráty jejího mandátu evropské poslankyně a všech jejích volebních mandátů – nepatří „mezi okolnosti, které by měl Parlament vzít do úvahy při určování, zda byly v projednávané věci splněny podmínky pro zbavení poslanecké imunity“ ( 6 ).
21.

Tribunál se opíral o to, že právo na dovolenou za kalendářní rok podle čl. 31 odst. 2 Listiny ze své povahy usiluje v zásadě o podporu zlepšení životních a pracovních podmínek pracovníků ( 11 ). Snížení dovolené za kalendářní rok ve tříletém období ze 42 na 24 dnů nelze podle jeho názoru považovat za slučitelné se zásadou směřující k podpoře životních a pracovních podmínek dotyčných pracovníků ( 12 ). Není zmírněno jinými privilegii dotyčných pracovníků ( 13 ) a odůvodnění není zjevné ( 14 ). Ohledně odůvodnění úsporami nákladů již bylo podle konstatování Tribunálu rozhodnuto, že úvah vycházejících z nutnosti chránit finanční zájmy Unie se nelze dovolávat k odůvodnění zásahu do práva na dovolenou za kalendářní rok zaručeného článkem 31 odst. 2 Listiny ( 15 ). Stejně tak podle Tribunálu nic nenasvědčuje tomu, že by normotvůrce usiloval o přiměřenou rovnováhu mezi cílem modernizace a právy dotyčných pracovníků. Komise tudíž nemohla při přijetí napadených rozhodnutí platně vycházet z nového článku 6 přílohy X služebního řádu ( 16 ).
76.

Dále je třeba poukázat na okolnost, že zákaz doplňování smluv je v judikatuře odůvodňován tím, že možnost doplňovat smlouvy by eliminovala odrazující účinek pro prodávající a poskytovatele, který spočívá v tom, že zneužívající ujednání jsou jednoduše neplatná. Pokud by se museli obávat pouze toho, že vnitrostátní soud smlouvu v nezbytném rozsahu doplní, mohlo by to totiž prodávající a poskytovatele svádět k používání uvedených ujednání ( 37 ). To je v rozporu s dlouhodobým cílem čl. 7 odst. 1 směrnice 93/13, kterým je zabránění dalšímu používání zneužívajících ujednání.