STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

JÁNA MAZÁKA

přednesené dne 18. května 20101( )

Věc C‑65/09

Gebr. Weber GmbH

proti

Jürgenu Wittmerovi

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Bundesgerichtshof (Německo)]

„Ochrana spotřebitele – Prodej spotřebního zboží – Článek 3 odst. 2 a 3 směrnice 1999/44/ES – Spotřební zboží nainstalované spotřebitelem, které je v rozporu se smlouvou – Právo na výměnu zboží, které je v rozporu se smlouvou – Rozsah – Neexistence odpovědnosti prodávajícího za náklady vzniklé odstraněním vadného zboží – Neúměrně vysoké náklady pro prodávajícího“

I – Úvod

1. Rozhodnutím ze dne 14. ledna 2009, došlým Soudnímu dvoru dne 16. února 2009, předložil Bundesgerichtshof (Německo) na základě článku 234 ES Soudnímu dvoru předběžné otázky ohledně výkladu článku 3 směrnice Evropského parlamentu a Rady 1999/44/ES ze dne 25. května 1999 o některých aspektech prodeje spotřebního zboží a záruk na toto zboží (dále jen „směrnice“).( )

2. Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Gebr. Weber GmbH („Weber“), společností obchodující se stavebním materiálem, a jedním z jejích zákazníků, Jürgenem Wittmerem, jemuž tato společnost dodala vadné dlaždice.

3. Podstatou předběžných otázek vnitrostátního soudu je, zda prodávající vadného zboží může podle směrnice odmítnout způsob nápravy požadovaný spotřebitelem, jako je výměna vadného zboží, v případech, kdy by takové zjednání nápravy pro prodávajícího znamenalo nepřiměřeně vysoké náklady, jak je tomu v projednávané věci, a pokud tomu tak není, zda prodávající musí nést náklady na odstranění vadného zboží z věci, do které jej spotřebitel zapracoval.

4. Otázky vznesené v projednávané věci jsou velmi podobné otázkám ve věci C‑87/09 ( ), ve které dnes rovněž přednáším své stanovisko.

II – Právní rámec

A – Právo Společenství

5. Směrnice byla přijata na základě článku 95 ES. Její první bod odůvodnění připomíná, že v souladu s čl. 153 odst. 1 a 3 ES Evropské společenství přispěje k dosažení vysoké úrovně ochrany spotřebitele prostřednictvím opatření, která Společenství přijme podle článku 95 ES.

6. Bod 10 odůvodnění směrnice uvádí, že „v případě rozporu zboží se smlouvou, musí mít spotřebitel právo požadovat bezplatné uvedení zboží do stavu odpovídajícího smlouvě, přičemž se může rozhodnout mezi opravou a náhradním dodáním [výměnou] zboží, v opačném případě pak musí mít právo na snížení kupní ceny nebo na odstoupení od smlouvy“

7. Bod 11 odůvodnění směrnice zní takto:

„vzhledem k tomu, že nejprve může spotřebitel požadovat u prodávajícího opravu zboží nebo náhradu [výměnu] zboží, ledaže by takové zjednání nápravy bylo neproveditelné nebo neúměrné [nepřiměřené]; že se musí objektivně zjišťovat, zda je takové zjednání nápravy neúměrné [nepřiměřené]; že za neúměrné [nepřiměřené] je považováno takové zjednání nápravy, které v porovnání s jinými formami přináší nepřiměřené náklady; že při odpovědi na otázku, zda se jedná o nepřiměřené náklady, bude rozhodující, zda náklady na zjednání takové nápravy by byly jednoznačně vyšší než náklady na zjednání jiné formy nápravy“.

8. Článek 3 směrnice, nadepsaný „Práva spotřebitele“, stanoví:

„1. Prodávající odpovídá spotřebiteli za každý rozpor se smlouvou existující v okamžiku dodání spotřebního zboží.

2. V případě rozporu se smlouvou má spotřebitel nárok buď na bezplatné uvedení spotřebního zboží do stavu odpovídajícího smlouvě prostřednictvím opravy, nebo náhradního dodání zboží [výměny] podle ustanovení odstavce 3 nebo na přiměřené snížení kupní ceny nebo na odstoupení od smlouvy podle ustanovení odstavců 5 a 6.

3. Spotřebitel může požadovat u prodávajícího nejprve bezplatnou opravu nebo bezplatné náhradní dodání [bezplatnou výměnu] spotřebního zboží za předpokladu, že takové plnění není nemožné nebo nepoměrné [nepřiměřené].

Zjednání nápravy se považuje za nepoměrné [nepřiměřené] v případě, že by pro prodávajícího znamenalo vznik nákladů, které by ve srovnání s ostatními možnostmi zjednání nápravy [s alternativní možností zjednání nápravy] byly nepřiměřené, […]

Oprava nebo náhradní dodání [výměna] zboží se musí uskutečnit v přiměřené lhůtě a bez značných obtíží pro spotřebitele, přičemž je třeba vzít v úvahu druh spotřebního zboží a účel, pro který spotřebitel spotřební zboží vyžadoval.

4. Výraz ,bezplatný‘ v odstavcích 2 a 3 zahrnuje [nutné] náklady vynaložené na uvedení spotřebního zboží do stavu souladu, zejména náklady spojené se zasláním a náklady na vynaloženou práci a materiál.

5. Spotřebitel může požadovat přiměřené snížení kupní ceny nebo může odstoupit od smlouvy:

– jestliže nemá nárok na opravu ani na náhradní dodání [výměnu] zboží nebo

– jestliže prodávající nezjednal nápravu v přiměřené lhůtě nebo

– jestliže prodávající nezjednal nápravu bez značných obtíží pro spotřebitele.

[…]“

9. Článek 8 směrnice, nadepsaný „Vnitrostátní právo a minimální ochrana“, stanoví:

„1. Jiné nároky, které může spotřebitel uplatnit na základě vnitrostátních právních předpisů o smluvní nebo mimosmluvní odpovědnosti, nejsou touto směrnicí dotčeny.

2. Členské státy mohou za účelem zajištění vyšší úrovně ochrany spotřebitele v oblasti působnosti této směrnice přijmout nebo ponechat v platnosti přísnější předpisy, které jsou v souladu se Smlouvou.“

B – Vnitrostátní právo

10. Pokud jde o vady věci, § 437 německého občanského zákoníku (Bürgerliches Gesetzbuch, dále jen „BGB“) přiznává kupujícímu tato práva:

„V případě vady věci může kupující, pokud jsou splněny podmínky následujících ustanovení a není-li stanoveno jinak,

1. požadovat dodatečné plnění v souladu s § 439;

2. odstoupit od smlouvy [...] nebo požadovat snížení kupní ceny v souladu s § 441;

3. požadovat náhradu škody [...] nebo náhradu vynaložených nákladů [...].“

11. Ustanovení § 439 BGB, nadepsaného „Dodatečné splnění závazku“, kterým byl do německého práva proveden článek 3 směrnice, stanoví:

„1. Z titulu dodatečného plnění může kupující požadovat buď odstranění vady, nebo dodání věci bez vady.

2. Prodávající nese nutné náklady na dodatečné splnění závazku, zejména náklady na dopravu, zaslání, vynaloženou práci a materiál.

3. Aniž je dotčeno ustanovení § 275 odst. 2 a 3, může prodávající odmítnout způsob dodatečného splnění závazku zvolený kupujícím, pouze kdyby v rámci tohoto způsobu splnění závazku musel vynaložit nepřiměřené náklady. V tomto ohledu se zohlední zejména hodnota, kterou by mělo zboží v bezvadném stavu, význam vady a otázka, zda by bylo možné uskutečnit jiný způsob dodatečného splnění závazku, aniž by to bylo podstatným způsobem na úkor kupujícího. Právo kupujícího se v tomto případě omezuje na jiný způsob dodatečného splnění závazku; tím není dotčeno právo prodávajícího odmítnout i tento způsob splnění závazku za podmínek stanovených v první větě.

4. Dodá-li prodávající v rámci dodatečného splnění závazku bezvadné zboží, může od kupujícího požadovat vrácení vadného zboží v souladu s ustanoveními § 346 až § 348.“

III – Skutkový stav, původní řízení a předběžné otázky

12. Jürgen Wittmer koupil v lednu roku 2005 od společnosti Weber 45,36 m2 leštěných podlahových dlaždic italského výrobce za cenu 1 382,27 eur, z nichž 33 m2 nechal položit ve svém domě.

13. Poté se na povrchu dlaždic objevily odstíny, které jsou rozeznatelné pouhým okem. V samostatném důkazním řízení zahájeném na návrh J. Wittmera došel znalec k závěru, že předmětnými odstíny jsou jemné mikro stopy po broušení, které nelze odstranit, takže náprava tohoto stavu je možná pouze kompletní výměnou dlaždic. Znalec vyčíslil s tím spojené náklady na 5 830,57 eur.

14. Po marné výzvě k poskytnutí plnění se stanovením lhůty podal J. Wittmer proti společnosti Weber u Landgericht Kassel žalobu, kterou se domáhal dodání bezvadných dlaždic a zaplacení částky 5 830, 57 eur spolu s úroky. Tento soud přiznal J. Wittmerovi pouze nápravu spočívající ve snížení kupní ceny a uložil společnosti Weber povinnost zaplatit 273,10 eur spolu s úroky s tím, že ve zbývající části žalobu zamítl.

15. Na základě odvolání podaného J. Wittmerem, Oberlandesgericht Frankfurt am Main, který částečně změnil rozsudek Landgericht Kassel, uložil společnosti Weber rozsudkem ze dne 14. února 2008 povinnost dodat 45,36 m2 bezvadných dlaždic a zaplatit 2 122,37 eur spolu s úroky za náklady spojené s odstraňováním vadných dlaždic.

16. V původním řízení přísluší Bundesgerichtshof, aby rozhodl o opravném prostředku založeném na nesprávném právním posouzení podaném proti uvedenému rozsudku, kterým společnost Weber zpochybňuje jí uloženou povinnost zaplatit 2 122,37 eur spolu s úroky. Podle uvedeného soudu závisí rozhodnutí v řízení o opravném prostředku na tom, zda Oberlandesgericht správně dospěl k závěru, že J. Wittmer může po společnosti Weber požadovat náhradu nákladů na odstranění dlaždic.

17. Předkládající soud v podstatě uvádí, že na rozdíl od stanoviska přijatého Oberlandsgericht, není J. Wittmer podle německého práva oprávněn požadovat po společnosti Weber náhradu nákladů na odstranění vadných dlaždic. Společnost Weber mohla podle § 439 odst. 3 BGB právem odmítnout dodatečné plnění ve formě dodání bezvadných dlaždic, jakož i odstranění vadných dlaždic.

18. Předkládající soud vysvětluje, že podle tohoto ustanovení může prodávající odmítnout způsob dodatečného splnění závazku, který si zvolil kupující, pokud je tento způsob možný jen za nepřiměřených nákladů. To platí nejen tehdy, když je kupujícím zvolený způsob dodatečného splnění závazku spojen s nepřiměřenými náklady ve srovnání s jiným způsobem dodatečného splnění závazku (tzv. relativní nepřiměřenost), nýbrž také tehdy, když ze strany kupujícího zvolený či jediný možný způsob dodatečného splnění závazku je již sám o sobě spojen s nepřiměřenými náklady (tzv. absolutní nepřiměřenost).

19. Vzhledem k tomu, že podle předkládajícího soudu není v projednávané věci sporu o tom, že jeden ze způsobů dodatečného splnění závazku, a sice oprava vadného zboží, není možný, právo odmítnout ostatní způsoby plnění může přicházet v úvahu pouze v případě absolutní nepřiměřenosti, kterou je v projednávaném případě třeba předpokládat. Nad rámec samotných nákladů na dodání bezvadných dlaždic, které by včetně dopravy dosahovaly zhruba částky 1 200 eur, by totiž prodávajícímu vznikly i náklady na odstranění vadných dlaždic v přibližné výši 2 100 eur, tedy celkem 3 300 eur, což je podstatně více než 150 % hodnoty bezvadných dlaždic.

20. Okolnost, že německé vnitrostátní předpisy v § 439 odst. 3 BGB stanoví právo prodávajícího odmítnout dodatečné splnění závazku nejen z důvodu nepřiměřenosti nákladů spojených s kupujícím zvoleným způsobem dodatečného splnění závazku ve srovnání s jiným způsobem dodatečného splnění závazku (relativní nepřiměřenosti), nýbrž také jsou-li tyto náklady samy o sobě nepřiměřené (absolutní nepřiměřenost), by však mohla být v rozporu s čl. 3 odst. 3 směrnice, který s ohledem na jeho znění patrně stanoví jen relativní nepřiměřenost.

21. Konečně, jestliže podle směrnice prodávající nemůže odmítnout způsob dodatečného splnění závazku z důvodu absolutní nepřiměřenosti, nastává podle předkládajícího soudu v projednávané věci otázka, zda podle článku 3 směrnice může být po prodávajícím v rámci výměny zboží požadováno, aby odstranil vadné zboží z jiné věci, do které bylo v souladu s účelem svého užití zapracováno, a tudíž, aby takto vynaložené náklady nahradil. Použitelné německé právní předpisy v zásadě takovou povinnost prodávajícímu neukládají.

22. Za těchto okolností se Bundesgerichtshof rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

„1. Je třeba čl. 3 odst. 3 první a druhý pododstavec směrnice Evropského parlamentu a Rady 1999/44/ES ze dne 25. května 1999 o některých aspektech prodeje spotřebního zboží a záruk na toto zboží vykládat v tom smyslu, že tato ustanovení brání vnitrostátní právní úpravě, podle které může prodávající v případě, že je dodané spotřební zboží v rozporu s kupní smlouvou, odmítnout způsob nápravy požadovaný spotřebitelem, pokud by pro prodávajícího tento způsob nápravy znamenal vznik nákladů, které by ve srovnání s hodnotou, kterou by spotřební zboží mělo, kdyby nebylo v rozporu s kupní smlouvou, a ve srovnání s významem rozporu s kupní smlouvou byly neúměrné (absolutně nepřiměřené)?

2. Pokud je odpověď na první otázku kladná: Musí být ustanovení čl. 3 odst. 2 a odst. 3 třetího pododstavce této směrnice vykládána v tom smyslu, že prodávající musí v případě uvedení spotřebního zboží do stavu odpovídajícího smlouvě prostřednictvím výměny nést náklady na odstranění spotřebního zboží, které je v rozporu se smlouvou, z jiné věci, do níž spotřebitel toto zboží způsobem odpovídajícím jeho určení a v souladu s účelem jeho použití zapracoval?“

IV – Právní posouzení

A – Úvodní poznámky

23. Právní problém, který má Soudní dvůr v projednávané věci řešit, je klasickou otázkou smluvního práva či konkrétněji práva prodeje zboží již od doby, kdy takoví římští právníci jako Julián nebo Ulpián diskutovali o právních důsledcích prodeje „vadného“ dobytka na trzích starověku, a to zejména o otázce rozsahu odpovědnosti prodávajícího za dodání vadného zboží nebo – z hlediska ochrany kupujícího – o otázce, jaké možnosti zjednání nápravy by měl mít kupující v případech, kdy mu bylo dodáno zboží, které je v rozporu s kupní smlouvou.

24. Jak vyplývá nejen z vyjádření zúčastněných v rámci tohoto řízení, jednotlivá vnitrostátní právní pravidla členských států v této oblasti, přestože v mnoha případech vedou prakticky ke stejným výsledkům a poskytují srovnatelnou úroveň právní ochrany, se ve skutečnosti navzájem podstatně liší, a to minimálně ve svém tradičním znění před harmonizací.( ) Tyto rozdíly se týkají nejen detailů použitých právních konceptů, podmínek a definicí, ale na obecnější úrovni rovněž systémů prostředků zjednání nápravy jako takových, a sice jak způsobů nápravy stanovených v případě porušení smlouvy, jakož i vztahu a hierarchie mezi těmito prostředky nápravy, úlohy náhrady škody v těchto systémech nebo v souvislosti s nimi, tak i rozlišování mezi smluvními a mimosmluvními nároky, které mohou vzniknout v důsledku dodání zboží, jež je v rozporu se smlouvou.

25. Krom toho, jak vyplývá z informací poskytnutých Bundesgerichtshof v projednávané věci, co se týče specifických problémů souvisejících s rozporem zboží se smlouvou a jeho důsledky, jako je otázka odpovědnosti prodávajícího za náklady na odstranění zboží, které je v rozporu se smlouvou, stále existuje nejistota a rozdílné názory v právní nauce v rámci jednoho a téhož právního systému, pokud jde o skutečná práva kupujícího a jejich právní základ.

26. Na úrovni Evropské unie se však tato otázka nákladů na odstranění vadného zboží posuzuje skrze specifickou optiku ochrany přiznávané spotřebitelům směrnicí.

27. V tomto ohledu je důležité poznamenat, že na jedné straně, jak uvádí první bod odůvodnění směrnice a jak Soudní dvůr správně zdůraznil ve věci Quelle, má směrnice zajistit vysokou úroveň ochrany spotřebitele( ).

28. Na druhé straně je třeba mít na zřeteli, že směrnice představuje opatření s minimální úrovní harmonizace – ne všech, ale jen některých aspektů prodeje spotřebního zboží. Jak vyplývá z jejího šestého bodu odůvodnění, směrnice se tedy snaží o sblížení vnitrostátních právních úprav týkajících se prodeje spotřebního zboží, pokud jde o nesoulad zboží se smlouvou, aniž však zasahuje do ustanovení a zásad vnitrostátního práva týkajících se smluvní a mimosmluvní odpovědnosti.

29. V těchto souvislostech a vzhledem k neexistenci výslovných ustanovení v tomto smyslu ve směrnici se zdá být naprosto legitimní klást si otázku, zda odpovědnost prodávajícího vůči spotřebiteli za „rozpor se smlouvou“, která se řídí směrnicí, má zahrnovat odpovědnost za takové náklady, jako jsou náklady na odstranění vadného zboží, které dotyčný spotřebitel po dodání zapracoval, v tom smyslu, že spotřebitel může z titulu nápravy prostřednictvím „výměny“ nebo na základě jiného ustanovení směrnice požadovat od prodávajícího, aby nesl tyto náklady, které by se podle některých zúčastněných přinejmenším v některých vnitrostátních právních systémech považovaly za problém „následných škod“ spíše než čistě za otázku vadného plnění.

30. S ohledem na cíl směrnice posílit ochranu spotřebitele se může zdát vhodné odpovědět na tuto otázku kladně. Není to však tak jednoduché. Stejně jako jakýkoli jiný vyvinutý právní systém upravující práva a povinnosti kupujícího a prodávajícího vznikající v důsledku vadného plnění, systém prostředků zjednání nápravy podle směrnice nemůže jednoduše upřednostňovat ani spotřebitele, ani prodávajícího, nýbrž musí usilovat o dosažení spravedlivé rovnováhy mezi jejich zájmy( ).

31. Obě otázky týkající se výkladu článku 3 směrnice, kterými chce předkládající soud zjistit, zda J. Wittmer může mít jako spotřebitel právo požadovat po prodávajícím, aby nesl náklady na odstranění vadných dlaždic, které jsou předmětem původního řízení, v podstatě směřují zaprvé k určení toho, zda podle směrnice může prodávající odmítnout výměnu tohoto zboží z důvodu její nepřiměřenosti i tehdy, když oprava vadného zboží není možná, a zadruhé, zda práva přiznaná spotřebiteli článkem 3 směrnice zahrnují právo požadovat náhradu nákladů na odstranění vadného zboží.

32. Zdá se mi logičtější přezkoumat tyto otázky, které spolu ve skutečnosti úzce souvisejí, v opačném pořadí, tj. přezkoumat nejprve, zda práva spotřebitele podle článku 3 směrnice v případě rozporu zboží se smlouvou zahrnují takový nárok, jaký je předmětem původního řízení, a je-li tomu tak, pak přezkoumat, zda tento nárok může podléhat požadavku přiměřenosti popsanému předkládajícím soudem.( )

B – K tomu, zda spotřebitel může požadovat po prodávajícím, aby nesl náklady na odstranění zboží, které je v rozporu se smlouvou (otázka č. 2)

33. Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda ustanovení čl. 3 odst. 2 a 3 směrnice je třeba vykládat v tom smyslu, že spotřebitel může v případě uvedení zboží do stavu odpovídajícího smlouvě prostřednictvím výměny požadovat po prodávajícím, aby nesl náklady na odstranění zboží, které je v rozporu s kupní smlouvou, z jiné věci, do níž spotřebitel toto zboží způsobem odpovídajícím jeho určení a v souladu s účelem jeho použití zapracoval.

1. Hlavní argumenty zúčastněných

34. V tomto řízení předložily svá vyjádření společnost Weber, Komise, jakož i rakouská, belgická, německá, polská a španělská vláda. Společnost Weber, Komise, jakož i rakouská a německá vláda byly rovněž zastoupeny na jednání konaném dne 25. února 2010.

35. Společnost Weber a rakouská, belgická, jakož i německá vláda tvrdí, že na druhou otázku je třeba odpovědět záporně.

36. Společnost Weber a německá vláda v podstatě tvrdí, že v takovém případě, o jaký jde v projednávané věci, je prodávající povinen dodat zboží, které je v souladu s kupní smlouvou. Proto, v případě rozporu se smlouvou, který se posuzuje při dodání, je prodávající podle čl. 3 odst. 2 a 3 směrnice povinen uvést vadné zboží do souladu se smlouvou, tj. v případě výměny dodat zboží, které bude odpovídat smlouvě. Jeho povinnosti nelze rozšířit tak, aby zahrnovaly, jak se navrhuje v projednávané věci, odstranění vadného zboží, které spotřebitel po dodání používal podle svého uvážení. V tomto ohledu použití dodaného zboží, k němuž se může spotřebitel uchýlit, byť je v souladu s jeho určením a účelem jeho použití, může prodávající jen těžko předvídat, takže náklady na odstranění jednoho a téhož výrobku se mohou případ od případu výrazně lišit.

37. Krom toho podle nich taková povinnost odstranit vadné zboží nebo nést odpovídající náklady nevyplývá ani ze znění čl. 3 odst. 2 a 3 směrnice, který odkazuje na výměnu vadného zboží, ani ze skutečnosti, že podle čl. 3 odst. 3 a 4 směrnice, musí být taková výměna zboží provedena „bezplatně“ a „bez značných obtíží pro spotřebitele“. Tyto podmínky podle nich odkazují jen na povinnost prodávajícího dodat znovu zboží bez vad a nelze je vykládat tak, že prodávajícímu ukládají dodatečnou povinnost nést náklady na odstranění.

38. Tito zúčastnění nakonec zdůrazňují, že škoda způsobená v důsledku používání nebo odstranění předmětného vadného zboží může vést ke vzniku nároku spotřebitele podle vnitrostátních pravidel o smluvní nebo mimosmluvní odpovědnosti.

39. Rakouská a belgická vláda se v zásadě ztotožňují s těmito argumenty. Belgická vláda však uvádí, že prodávající musí nést náklady na přepravu vadného zboží.

40. Naproti tomu Komise a polská, jakož i španělská vláda tvrdí, že v případě výměny zboží, které je v rozporu se smlouvou, musí prodávající nést rovněž náklady na odstranění tohoto zboží, a proto navrhují odpovědět na druhou otázku kladně.

41. Komise se konkrétně domnívá, že oprava nebo výměna, na kterou má spotřebitel podle čl. 3 odst. 3 směrnice právo, odkazuje nezbytně na zboží, které je v rozporu se smlouvou v takovém stavu a prostředí, ve kterém se nachází v době, kdy došlo ke vzniku rozporu se smlouvou. Z toho vyplývá, že pokud zboží, které je v rozporu se smlouvou, bylo způsobem, který je v souladu s jeho určením a účelem jeho použití zapracováno do jiné věci, předmětem opravy nebo výměny je zboží, které je v rozporu se smlouvou, a to v tomto stavu. Spotřebitel musí být tudíž prostřednictvím výměny zboží postaven do situace, ve které by se nacházel, pokud by mu bylo dodáno zboží bez vad, což znamená, že je-li to nezbytné, musí být odstraněno zboží, které je v rozporu se smlouvou, a zapracováno zboží bez vad. Tento výklad rovněž potvrzuje použití slova „výměna“ v čl. 3 odst. 2 a 3 směrnice. Komise však na jednání připustila, že to, že se výměna musí podle čl. 3 odst. 3 a 4 směrnice provést bezplatně a bez značných obtíží pro spotřebitele, není relevantní pokud jde o určení povinností, které vznikají v souvislosti s právem na výměnu zboží.

42. Přestože se španělská a polská vláda na rozdíl od Komise odvolávají na posledně uvedená ustanovení, sdílejí v zásadě názor Komise.

2. Posouzení

43. Úvodem je třeba poznamenat, že doslovným výkladem čl. 3 odst. 2 a 3 směrnice nelze dospět k závěru, zda právo spotřebitele na „výměnu“ zboží, které je v rozporu se smlouvou, zahrnuje právo požadovat po prodávajícím, aby odstranil toto zboží nebo nesl odpovídající náklady.

44. Zatímco v některých jazykových zněních směrnice, jako například v anglickém („replacement“) a francouzském („remplacement“), lze příslušné použité pojmy v zásadě chápat tak, že znamenají rovněž odstranění vadného zboží, zdá se, že jiná znění, včetně německého („Ersatzlieferung“) a slovenského („sa […] nahradí [vymení]“) podporují užší definici, která odkazuje na výměnu-dodání nebo dodání náhradního zboží spíše než na celý průběh činnosti, která technicky vzato může vyústit ve výměnu vadného zboží.

45. Kontextuální a systematický výklad článku 3 směrnice však podle mého názoru spíše podporuje chápání odpovědnosti prodávajícího jako odpovědnosti, která se nevztahuje na náklady na odstranění zboží, jež je v rozporu se smlouvou.

46. V tomto ohledu čl. 3 odst. 2 směrnice vyjmenovává taxativně možnosti zjednání nápravy, které má k dispozici spotřebitel proti prodávajícímu v případě, že je zboží v rozporu se smlouvou, a to opravu, výměnu, snížení ceny nebo odstoupení od smlouvy.

47. Konkrétněji podle systému prostředků zjednání nápravy stanoveného ve směrnici může spotřebitel v rámci možností zjednání nápravy zaměřených na plnění, mezi něž patří oprava nebo výměna, v první řadě požadovat po prodávajícím, aby uvedl vadné zboží do stavu odpovídajícího smlouvě. Tímto způsobem se původní synallagma podle kupní smlouvy obnoví a spotřebitel získá plnění, které si objednal. Jelikož toto řešení slouží hlavnímu zájmu smluvních stran, má podle směrnice přednost před snížením ceny nebo odstoupením od smlouvy( ).

48. Tyto posledně uvedené podpůrné možnosti zjednání nápravy se naopak vyznačují vzájemným vzdáním se plnění. Rovnováha příslušných zájmů spotřebitele a prodávajícího, která byla narušena vadným dodáním ze strany prodávajícího, se tak obnoví buď odpovídajícím omezením povinností spotřebitele, tj. snížením ceny, nebo zbavením obou smluvních stran jejich povinností vyplývajících ze smlouvy prostřednictvím odstoupení od smlouvy.

49. V každém případě lze poznamenat, že v obou případech jsou dle mého názoru práva spotřebitele v zásadě omezena povinnostmi vyplývajícími z kupní smlouvy.

50. Tento názor potvrzuje zohlednění širšího kontextu článku 3 směrnice.

51. Výše uvedená práva spotřebitele stanovená v tomto ustanovení určují rozsah odpovědnosti prodávajícího vůči spotřebiteli, kterou má podle čl. 3 odst. 1 směrnice prodávající za jakýkoli rozpor zboží se smlouvou, který existuje v době dodání zboží, nebo představují důsledek této odpovědnosti.

52. Tato definice odpovědnosti na druhé straně zjevně odráží popis základní povinnosti prodávajícího vůči spotřebiteli v rámci kupní smlouvy uvedené v čl. 2 odst. 1 směrnice, kterou je dodání zboží, jež je v souladu s kupní smlouvou, spotřebiteli.

53. Z výše uvedených ustanovení vyplývá, že práva spotřebitele stanovená v článku 3 směrnice vycházejí z konceptu souladu se smlouvou, a proto musí být vykládána s ohledem na práva a povinnosti stanovená v původní kupní smlouvě.

54. Jinými slovy, cílem práv přiznaných spotřebiteli podle článku 3 směrnice je napravit rozpor se smlouvou v porovnání s tím, k čemu se původně prodávající zavázal vůči spotřebiteli podle kupní smlouvy, a to zejména zajistit, aby spotřebitel obdržel zboží bez vad.

55. Takovou odpovědnost prodávajícího za vadné plnění nebo konkrétněji za samotné vady zboží, které se řeší prostřednictvím možností zjednání nápravy přiznanými spotřebiteli směrnicí a vyžadují, aby prodávající zabezpečil (opožděně) bezplatnou opravou nebo výměnou to, že se spotřebitel octne v takové situaci, ve které se měl podle smlouvy nacházet, je podle mého názoru třeba odlišit, jak se navrhuje v projednávané věci, od případné odpovědnosti za další práci, která má být provedena, nebo za odpovídající náklady, které vznikly v souvislosti se zbožím, jež je v rozporu se smlouvou, ale až v době po dodání zboží, na což odkazuje čl. 3 odst. 1 směrnice, a poté, co bylo zboží použito spotřebitelem.

56. Posledně uvedená, širší forma odpovědnosti by tudíž vyžadovala, jak navrhla Komise, aby prodávající uvedl spotřebitele do takové situace, ve které by se nacházel v určitém čase po dodání, kdyby mu bylo dodáno zboží bez vad, tj. v projednávaném případě do situace, ve které se vadné dlaždice, které byly spotřebitelem připevněny k podlaze z podlahy odstraní a případně se položí nové bezvadné dlaždice. Taková odpovědnost by se proto, jak uvedli někteří zúčastnění, rozšířila na skutečnosti a okolnosti, ke kterým došlo po přechodu rizika na spotřebitele, které tudíž závisí na jeho vůli a obzvláště na tom, jak používá předmětné zboží.

57. Lze si samozřejmě představit, že prodávající může být odpovědný i v případě tohoto druhu více nepřímých důsledků jeho vadného plnění nebo za z toho plynoucí škody, a zjevně tomu tak i je, přitom se však uplatní různé požadavky podle vnitrostátních právních systémů, jakož i například podle článku 45 Úmluvy OSN o smlouvách o mezinárodní koupi zboží („ÚMKZ“)( ).

58. Jak uvedla německá vláda, náklady vzniklé spotřebiteli v souvislosti s odstraňováním vadného zboží lze tedy vymáhat podle německého práva upravujícího náhradu škody, přičemž se však uplatní příslušné podmínky, včetně prokazování zavinění.

59. Pokud však jde o směrnici, je v této souvislosti třeba poukázat zaprvé na to, že v ní upravený systém prostředků zjednání nápravy rozporu zboží se smlouvou nezahrnuje žádný nárok na náhradu škody, který je naproti tomu uveden například v čl. 45 odst. 1 písm. b) UMKZ nebo v článku 27 návrhu směrnice Evropského parlamentu a Rady o právech spotřebitelů, předloženého Komisí( ).

60. Zadruhé je třeba uvést, že právě z toho důvodu, že předmětné práce nebo náklady nejsou pouze důsledkem rozporu zboží se smlouvou, ale vyplývají rovněž z jednání spadajícího do sféry odpovědnosti spotřebitele, v tomto případě z toho, že spotřebitel zapracoval vadné dlaždice do podlahy, je odpovědnost prodávajícího za takové náklady obvykle podmíněna a vymezena odkazem na nějaký koncept příčinné souvislosti, přímého vztahu ke škodě nebo případně zavinění.

61. Je zřejmé, že směrnice ani nezmiňuje žádný filtr, ani jiný nástroj tohoto druhu.

62. Lze namítnout, že takovou úlohu lze přiznat podmínce „použití zboží v souladu s jeho určením a účelem jeho použití“, jak navrhuje předkládající soud podporovaný v tomto ohledu Komisí. Tento koncept je však ve skutečnosti, jak uvedla společnost Weber a německá vláda, poměrně neurčitý a jeho schopnost vymezit odpovědnost prodávajícího a zabezpečit zjistitelnost jeho rizika je spíše omezená.

63. Zatímco rozsah možného „obvyklého“ použití velmi specifického a konečného výrobku, jako například počítače nebo stolu, lze definovat a předvídat, platí, že čím je zboží jednodušší, tím větší je rozsah možného „obvyklého“ použití. Čím více se tedy zboží blíží stavebnímu prvku nebo surovině, tím početnější a hůře definovatelné jsou účely jeho možného použití, které jsou stále v souladu s jeho určením. V důsledku toho se mohou náklady na odstranění jednoho a téhož výrobku výrazně lišit.

64. S ohledem na výše uvedené úvahy nejsem toho názoru, že právo spotřebitele požadovat po prodávajícím, aby odstranil vadné zboží z věci, do které jej spotřebitel zapracoval nebo aby nesl odpovídající náklady, lze zahrnout pod právo spotřebitele na uvedení vadného zboží do stavu odpovídajícího smlouvě prostřednictvím výměny podle čl. 3 odst. 2 a 3 směrnice.

65. Rovněž souhlasím s tím, že tento závěr není zpochybněn požadavkem na „bezplatnost“, který se váže podle čl. 3 odst. 2 až 4 směrnice k povinnosti prodávajícího uvést zboží do stavu odpovídajícího smlouvě prostřednictvím výměny. Tento požadavek definuje podmínky, za kterých prodávající musí nabídnout a provést uvedení do stavu odpovídajícího smlouvě, k němuž se zavázal spotřebiteli, a to bezplatně, ale nemůže podstatným způsobem rozšířit existující možnost zjednání nápravy jako takovou. Stejně tak požadavek „bez značných obtíží“ uvedený v čl. 3 odst. 3 třetím pododstavci směrnice definuje způsob, jakým se má dosáhnout souladu, a nikoli co to ve skutečnosti obnáší.

66. Konečně je v tomto ohledu třeba odlišit projednávanou věc od věci Quelle, ve které Soudní dvůr rozhodl, že požadavek „bezplatnosti“ znamená vyloučení jakéhokoliv finančního nároku prodávajícího v rámci plnění jeho povinnosti uvést smluvní zboží do stavu odpovídajícího smlouvě( ). Soudní dvůr proto na základě dalších argumentů dospěl k závěru, že směrnice brání takové právní úpravě, podle níž prodávající vadného zboží může po spotřebiteli požadovat náhradu za užívání tohoto vadného zboží až do jeho výměny. Projednávaná věc se naproti tomu netýká finančního nároku prodávajícího vůči spotřebiteli v souvislosti s výměnou zboží, ale toho, zda spotřebitel může po prodávajícím požadovat jako součást uvedení vadného zboží do stavu odpovídajícího smlouvě vedle bezplatného dodání nového zboží bez vad i odstranění vadného zboží nebo náhradu odpovídajících nákladů.

67. Z výše uvedených úvah vyplývá, že na druhou položenou otázku je třeba odpovědět tak, že práva spotřebitele stanovená v čl. 3 odst. 2 a 3 směrnice nezahrnují v případech, kdy je zboží uvedeno do stavu odpovídajícího smlouvě prostřednictvím výměny, právo požadovat po prodávajícím náhradu nákladů na odstranění zboží, které je v rozporu se smlouvou, z jiné věci, do níž spotřebitel toto zboží způsobem odpovídajícím jeho určení a v souladu s účelem jeho použití zapracoval.

C – K požadavku přiměřenosti (otázka č. 1)

68. Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda článek 3 směrnice je třeba vykládat tak, že brání vnitrostátní právní úpravě, podle které může prodávající, který prodal spotřební zboží, které je v rozporu se smlouvou, v případě, že se oprava vadného zboží považuje za neproveditelnou, odmítnout alternativní možnost zjednání nápravy zvolenou spotřebitelem spočívající ve výměně tohoto zboží, pokud by tato náprava byla nepřiměřená v tom smyslu, že by prodávajícímu vznikly neúměrné náklady v porovnání s hodnotou zboží bez vad a s významem rozporu se smlouvou.

69. Tato otázka nevyvstane v projednávané věci, pokud, jak navrhuji, spotřebitel nemůže v rámci svého práva na výměnu vadného zboží požadovat po prodávajícím, aby nesl náklady na odstranění vadného zboží, které je předmětem původního řízení. Této otázce se budu nicméně věnovat alternativně pro případ, že by Soudní dvůr dospěl k jinému závěru nebo se rozhodl odpovídat na otázky v pořadí navrhovaném předkládajícím soudem.

1. Hlavní argumenty zúčastněných

70. Společnost Weber – která navíc tvrdila, že první otázka je nepřípustná – a německá, jakož i rakouská vláda zastávají názor, že podle článku 3 směrnice platí, že prodávající zboží, které je v rozporu se smlouvou, může i v případě, o jaký jde v této věci, kdy je alternativní možnost zjednání nápravy považována za neproveditelnou, odmítnout nápravu požadovanou spotřebitelem, pokud je tato náprava nepřiměřená v tom smyslu, že by prodávajícímu vznikly neúměrné náklady v porovnání s hodnotou zboží dodaného v souladu se smlouvou, a že v důsledku toho je třeba na první otázku odpovědět záporně.

71. Na základě mírně se lišících argumentů se tito zúčastnění domnívají, že tento výklad podporuje znění, systematika a obzvláště účel směrnice, která se snaží vytvořit rovnováhu mezi zájmy spotřebitele a zájmy prodávajícího. Ztotožňují se v podstatě s konceptem relativní přiměřenosti, na který odkazuje předkládající soud, když tvrdí, že povinnosti prodávajícího uvedené v článku 3 směrnice podléhají vždy, a to i v případech, kdy je jedna z možností zjednání nápravy stanovená v čl. 3 odst. 3 směrnice neproveditelná, podmínce přiměřenosti, takže po prodávajícím nelze požadovat, aby vyměnil vadné zboží, pokud by mu tím vznikly zcela neúměrné náklady.

72. V tomto ohledu se společnost Weber a německá, jakož i rakouská vláda v podstatě shodují na tom, že přestože se zdá, že čl. 3 odst. 3 druhý pododstavec směrnice, stejně jako bod 11 odůvodnění směrnice, odkazují pouze na situaci, kdy jedna možnost zjednání nápravy je nepřiměřená v porovnání s jinou možností, kritéria stanovená v tomto ustanovení je třeba chápat tak, že jsou z hlediska rozsahu obecná a že se jimi řídí i takový případ, o jaký jde v původním řízení, kdy se považuje za proveditelnou pouze jedna možnost zjednání nápravy. Společnost Weber v této souvislosti uvádí, že pojem „nemožné“ podle čl. 3 odst. 3 prvního pododstavce směrnice lze vykládat tak, že zahrnuje rovněž případy (absolutního) nedostatku přiměřenosti. Podle rakouské vlády lze za okolností tohoto případu výměnu považovat za neproveditelnou ve smyslu tohoto ustanovení z toho důvodu, že dlaždice nelze odstranit a dosadit zpět, aniž se zničí.

73. Navíc podle těchto zúčastněných v takovém případě, o jaký jde v původním řízení, kdy možnosti zjednání nápravy podle čl. 3 odst. 3 směrnice jsou neproveditelné nebo nepřiměřené, je spotřebiteli poskytnuta dostatečná ochrana podle směrnice v tom smyslu, že může podle čl. 3 odst. 5 požadovat přiměřené snížení ceny nebo odstoupit od smlouvy.

74. Konečně zdůrazňují, že, jak uvádí šestý bod odůvodnění této směrnice, právy a povinnostmi podle této směrnice nejsou v žádném případě dotčena ustanovení a zásady vnitrostátního práva týkající se smluvní a mimosmluvní odpovědnosti, podle nichž může tedy spotřebitel požadovat náhradu škody.

75. Komise a belgická, polská, jakož i španělská vláda naproti tomu v podstatě tvrdí, že se test přiměřenosti uplatní pouze jako volba mezi dvěma možnostmi zjednání nápravy stanovenými v čl. 3 odst. 3 směrnice, a nemůže proto vést ke snížení ceny nebo k odstoupení od smlouvy jakožto alternativním možnostem zjednání nápravy podle čl. 3 odst. 5 směrnice. Proto navrhují, že je na první otázku třeba odpovědět kladně.

76. Pokud jde konkrétněji o postoj Komise, toto řešení podle ní vyplývá především ze znění čl. 3 odst. 3 druhého pododstavce směrnice a z bodu 11 odůvodnění této směrnice. Krom toho podle systematiky článku 3 směrnice má realizace smlouvy přednost před snížením ceny nebo odstoupením od smlouvy, takže odkaz na přiměřenost v tomto článku je třeba vykládat restriktivně. Komise však nepopírá, že v mimořádných případech, ve kterých by jediné proveditelné a požadované zjednání nápravy bylo hrubě nepřiměřené ve vztahu k zájmu spotřebitele využít této možnosti, by se mohlo jednat o případ nemožnosti ve smyslu čl. 3 odst. 3 prvního pododstavce směrnice.

77. Belgická, polská a španělská vláda se v zásadě ztotožňují s argumenty Komise, přičemž mají za to, že by bylo v rozporu s právy a vysokou úrovní ochrany, kterou má směrnice poskytnout spotřebitelům, kdyby prodávající mohl odmítnout jediný možný způsob nápravy z toho důvodu, že mu mohou vzniknout nepřiměřené náklady.

2. Posouzení

78. Jak jsem již uvedl výše( ), směrnice stanoví hierarchii systémů prostředků zjednání nápravy, které poskytuje, v tom smyslu, že upřednostňuje opravu a výměnu, tedy způsoby nápravy, v rámci nichž spotřebitel získá plnění, které si objednal, před snížením ceny a odstoupením od smlouvy, tedy způsoby nápravy, v rámci nichž se původně sjednaná práva a povinnosti mění v závislosti na rozporu se smlouvou nebo úplně zanikají.

79. Podle čl. 3 odst. 3 prvního pododstavce směrnice může tedy spotřebitel „nejprve“ požadovat po prodávajícím uvedení zboží do stavu odpovídajícího smlouvě prostřednictvím opravy nebo výměny. Následně, jak vyplývá z čl. 3 odst. 5 směrnice, může spotřebitel využít možností zjednání nápravy v podobě snížení ceny nebo odstoupení od smlouvy, jestliže „nemá nárok na opravu ani na náhradní dodání [výměnu] zboží“ nebo jestliže prodávající nezjednal nápravu v přiměřené lhůtě nebo bez značných obtíží pro spotřebitele.

80. V tomto ohledu, jak jasně vyplývá z čl. 3 odst. 3 prvního pododstavce směrnice, má spotřebitel právo na zjednání nápravy zaměřené na plnění, jako je oprava nebo výměna, „za předpokladu, že takové plnění není nemožné nebo nepoměrné [nepřiměřené]“.

81. Dle mého názoru z tohoto ustanovení jasně vyplývá, že se toto pravidlo vztahuje na jakoukoli možnost zjednání nápravy na „primární úrovni“, takže ať si spotřebitel zvolí opravu nebo výměnu, náprava musí být v obou případech jak možná, tak přiměřená, přičemž pokud tomu tak není, prodávající může odmítnout primární způsoby nápravy a výběr spotřebitele se zúží na snížení ceny nebo odstoupení od smlouvy.

82. Lze zajisté tvrdit, že se zdá, že ze znění čl. 3 odst. 3 druhého pododstavce směrnice, podle kterého se přiměřenost zjednání nápravy určí odkazem na „ostatní možnosti [alternativní možnost] zjednání nápravy“, vyplývá, že požadavek přiměřenosti se vztahuje pouze na výběr mezi dvěma primárními možnostmi zjednání nápravy, a nikoli na výběr mezi těmito možnostmi zjednání nápravy a snížením ceny nebo odstoupením od smlouvy.

83. Tento výklad však není přesvědčivý a měl by být odmítnut, a to nejen s ohledem na výše uvedená ustanovení čl. 3 odst. 3 prvního pododstavce směrnice.

84. Pokud by bylo třeba směrnici skutečně v souladu s tímto výkladem chápat tak, že spotřebitel si může zvolit, pokud – tak jako za okolností ve věci v původním řízení – není možné využít jedné ze dvou primárních možností zjednání nápravy stanovených v čl. 3 odst. 3 směrnice, druhou možnost zjednání nápravy, ať již je či není přiměřená, uplatnění alternativních možností zjednání nápravy v podobě snížení ceny nebo odstoupení od smlouvy podle čl. 3 odst. 5 první odrážky směrnice by bylo zjevně velmi omezené, a to zejména na případy, ve kterých by byla jak oprava, tak výměna neproveditelná.

85. Dle mého názoru by takový výklad neprávem opomíjel zájmy prodávajícího, a tudíž by nevytvářel spravedlivou rovnováhu mezi zájmy spotřebitele a prodávajícího( ). Rovněž Komise nepřímo uznala, že tento výklad nemůže obstát a nevést k nepřijatelným nesnázím na straně prodávajícího, když uvedla, že je možné učinit výjimky v případě mimořádných případů hrubé nepřiměřenosti.

86. Dále je třeba v této souvislosti poukázat na to, že Soudní dvůr uznal, že podle směrnice jsou finanční zájmy prodávajícího kromě jiného chráněny samotnou možností, kterou mu poskytuje čl. 3 odst. 3 druhý pododstavec směrnice, odmítnout výměnu zboží v případě, že se zjistí, že zjednání nápravy je nepřiměřené a znamenalo by pro něj vznik neúměrných nákladů( ).

87. Konečně je třeba uvést, že pokud jde o určení toho, zda zjednání nápravy znamená vznik neúměrných nákladů pro prodávajícího, a musí být tudíž považováno za nepřiměřené, jsou faktory, které je třeba zohlednit podle konceptu (absolutní) nepřiměřenosti popsaného předkládajícím soudem, v podstatě odrazem faktorů uvedených v čl. 3 odst. 3 druhém pododstavci směrnice.

88. S ohledem na výše uvedené je třeba na první předběžnou otázku položenou Bundesgerichtshof odpovědět tak, že čl. 3 odst. 3 první a druhý pododstavec směrnice nelze vykládat tak, že brání vnitrostátní právní úpravě, podle které může prodávající, který prodal spotřební zboží, jež je v rozporu se smlouvou, v případě, že je oprava vadného zboží neproveditelná, odmítnout alternativní možnost zjednání nápravy zvolenou spotřebitelem spočívající ve výměně tohoto zboží, pokud by tato náprava byla nepřiměřená v tom smyslu, že by prodávajícímu vznikly neúměrné náklady v porovnání s hodnotou zboží bez vad a s významem rozporu se smlouvou.

V – Závěry

89. Navrhuji tedy, aby Soudní dvůr na předběžné otázky odpověděl takto:

„– Práva spotřebitele stanovená v čl. 3 odst. 2 a 3 směrnice Evropského parlamentu a Rady 1999/44/ES ze dne 25. května 1999 o některých aspektech prodeje spotřebního zboží a záruk na toto zboží nezahrnují v případech, kdy je zboží uvedeno do stavu odpovídajícího smlouvě prostřednictvím výměny, právo požadovat po prodávajícím náhradu nákladů na odstranění zboží, které je v rozporu se smlouvou, z jiné věci, do níž spotřebitel toto zboží způsobem odpovídajícím jeho určení a v souladu s účelem jeho použití zapracoval.

– Článek 3 odst. 3 první a druhý pododstavec směrnice 1999/44 je třeba vykládat tak, že nebrání vnitrostátní právní úpravě, podle které může prodávající, který prodal spotřební zboží, jež je v rozporu se smlouvou, v případě, že je oprava vadného zboží neproveditelná, odmítnout alternativní možnost zjednání nápravy zvolenou spotřebitelem spočívající ve výměně tohoto zboží, pokud by tato náprava byla nepřiměřená v tom smyslu, že by prodávajícímu vznikly neúměrné náklady v porovnání s hodnotou zboží bez vad a s významem rozporu se smlouvou.“