Věc T‑817/14

Zoofachhandel Züpke GmbH a další

v.

Evropská komise

„Mimosmluvní odpovědnost — Veterinární politika — Tlumení influenzy ptáků — Zákaz dovozu odchycených volně žijících ptáků do Unie — Nařízení (ES) č. 318/2007 a prováděcí nařízení (EU) č. 139/2013 — Dostatečně závažné porušení právních pravidel přiznávajících práva jednotlivcům — Zjevné a závažné překročení mezí posuzovací pravomoci — Přiměřenost — Povinnost řádné péče — Články 15 až 17 Listiny základních práv“

Shrnutí – rozsudek Tribunálu (osmého senátu) ze dne 17. března 2016

V oblasti mimosmluvní odpovědnosti Unie první podmínka týkající se protiprávního jednání vytýkaného dotčenému orgánu nebo dotčené instituci, vyžaduje, aby bylo prokázáno dostatečně závažné porušení právní normy, jejímž předmětem je přiznání práv jednotlivcům. Cílem tohoto požadavku je bez ohledu na povahu dotčeného protiprávního aktu předejít tomu, aby riziko, že bude nutné odškodnit újmu tvrzenou dotyčnými podniky, narušilo schopnost dotyčného orgánu plně vykonávat své pravomoci v obecném zájmu jak v rámci jeho normativní činnosti nebo jeho hospodářskopolitických rozhodnutí, tak v oblasti jeho správní pravomoci, aniž jsou přitom jednotlivci zatíženi důsledky závažných a neomluvitelných nesplnění povinností. Pokud jde o případné dostatečně závažné porušení právních norem v oblasti veterinární politiky, takové porušení se musí zakládat na zjevném a závažném překročení mezí posuzovací pravomoci, kterou má unijní normotvůrce při výkonu pravomocí v oblasti společné zemědělské politiky na základě článku 43 SFEU. Výkon této diskreční pravomoci totiž znamená, že unijní normotvůrce musí předjímat a vyhodnocovat ekologický, vědecký, technický a hospodářský vývoj, který je složitý a nejistý. V tomto ohledu platí, že i když unijní orgány musí zohlednit vědecké studie a stanoviska, politická volba, kterou je stanovení vhodné úrovně ochrany společnosti, spočívá na uvedených orgánech, a nikoli na vědcích. (viz body 41–43)

Viz znění rozhodnutí. (viz bod 50)

Zásada obezřetnosti je obecnou zásadou unijního práva vyplývající z článku 11 SFEU, čl. 168 odst. 1 SFEU, čl. 169 odst. 1 a 2 SFEU a čl. 191 odst. 1 a 2 SFEU, která ukládá dotčeným orgánům, aby v přesně vymezeném rámci výkonu pravomocí, které jsou jim přiznány relevantními právními předpisy, přijaly vhodná opatření za účelem předejití určitým potenciálním rizikům pro veřejné zdraví, bezpečnost a životní prostředí a přitom upřednostnily požadavky spojené s ochranou těchto zájmů na úkor hospodářských zájmů. Přetrvává-li vědecká nejistota ohledně existence nebo rozsahu rizik pro lidské zdraví, umožňuje zásada obezřetnosti orgánům přijmout ochranná opatření, aniž musí čekat na úplné prokázání skutečné existence a závažnosti těchto rizik nebo až se projeví negativní účinky na zdraví. Pokud vyjde dále najevo, že je nemožné s jistotou určit existenci nebo dosah tvrzeného rizika z důvodu nedostatečných, neprůkazných nebo nepřesných výsledků provedených studií, avšak že pravděpodobnost skutečné újmy pro veřejné zdraví za předpokladu realizace rizika trvá, pak zásada obezřetnosti odůvodňuje přijetí omezujících opatření, pokud tato opatření nejsou diskriminační a jsou objektivní. (viz bod 51)

Nařízení č. 318/2007 a č. 139/2013, kterými se stanoví veterinární podmínky dovozu některých ptáků do Společenství a jeho karanténní podmínky, nejsou ochrannými opatřeními založenými na čl. 18 odst. 1 směrnice 91/496, kterou se stanoví zásady organizace veterinárních kontrol zvířat dovážených do Společenství ze třetích zemí, nýbrž v souladu s jejich právními základy stanovují pro všechny třetí země všeobecné veterinární požadavky pro dovoz zvířat do Unie. Právní základy, na kterých jsou tato nařízení založena, neobsahují totiž žádnou zmínku o konkrétní třetí zemi, v níž existuje prokázané veterinární nebezpečí. (viz body 60, 61)

Právní úprava podmiňující unijní dovoz ptáků ze třetích zemí, které mohou poskytnout záruky rovnocenné zárukám stanoveným v Unii, jež je obsažena v nařízeních č. 318/2007 a č. 139/2013, kterými se stanoví veterinární podmínky dovozu některých ptáků do Společenství a jeho karanténní podmínky, je v souladu s cíli a ustanoveními směrnice 92/65 o veterinárních předpisech pro obchod se zvířaty, spermatem, vajíčky a embryi uvnitř Společenství a jejich dovoz do Společenství, pokud se na ně nevztahují zvláštní předpisy Společenství uvedené v příloze A oddíle I směrnice 90/425, jakož i se zásadou obezřetnosti, aniž je nepřiměřená. Pokud jde v tomto ohledu o požadavek, že zvířata musí pocházet ze schváleného chovného zařízení, kde jsou chována v zajetí, a nikoli z volné přírody, obsažený v nařízeních č. 318/2007 a č. 139/2013, vzhledem k nejistotám o zdravotním stavu odchycených volně žijících ptáků je nutno konstatovat, že tento požadavek je ve spojení s požadavkem účinného veterinárního systému nezbytnou podmínkou veterinárního dohledu a preventivní kontroly ve třetí zemi původu, jež jsou zase podmínkou toho, aby tato třetí země dodržela záruky, které jsou rovnocenné zárukám stanoveným v Unii a aby byla zařazena na seznam třetích zemí, z nichž je dovoz zvířat do Unie povolen. Uplatňování zásady předchozího schválení, která je stanovena v souladu s právními základy uvedených nařízení a se zásadou obezřetnosti, musí být tudíž založeno nikoli na domněnkách o všeobecné veterinární situaci ve třetí zemi původu, nýbrž na obdržení záruk týkajících se veterinárního dohledu nad ptáky chovanými v zařízení schváleném touto zemí. Tyto záruky zejména umožňují s dostatečnou vědeckou jistotou určit, zda v uvedené zemi nejsou choroby, a to bez ohledu na její zeměpisnou polohu a takové domněnky. Z toho vyplývá, že vzhledem k tomu, že zákaz dovozů odchycených volně žijících ptáků do Unie je projevem záruk vyžadovaných zásadou předchozího schválení třetími zeměmi, Komise se tím, že vyžadovala tyto záruky v nařízeních č. 318/2007 a č. 139/2013 v rámci své široké posuzovací pravomoci podle článku 43 SFEU, nedopustila žádného zjevně nesprávného posouzení ani žádného závažného porušení zásady proporcionality nebo zásady obezřetnosti. Pokud jde rovněž o přiměřenost zeměpisného rozsahu zákazu dovozu odchycených volně žijících ptáků do Unie, Komise mohla překročit svou posuzovací pravomoc a porušit zásadu proporcionality jen tehdy, kdyby nepovolila dovoz takových ptáků z oblastí, ve kterých se influenza ptáků zjevně nevyskytovala. Avšak vzhledem k tomu, že nebyly předloženy důkazy, které by jasně a dostatečně průkazným způsobem dokládaly, že některé země nebo některé kontinenty, zvláště Jižní Amerika a Oceánie, jsou dlouhodobě prosté viru influenzy ptáků a jsou před tímto virem chráněna nebo že odchycení volně žijící ptáci obecně nepředstavují žádné riziko šíření tohoto viru, je nutno konstatovat, že vědecká nejistota ohledně rizika šíření influenzy ptáků do Unie prostřednictvím dovozů odchycených volně žijících ptáků ze třetích zemí celého světa je stále velká. (viz body 66, 68–72, 84, 85)

Pokud jde o nařízení č. 318/2007 a č. 139/2013, kterými se stanoví veterinární podmínky dovozu některých ptáků do Společenství a jeho karanténní podmínky, nelze Komisi vytýkat, že přijala zjevně nepřiměřené opatření, když provedla rozlišení mezi volně žijícími ptáky a ptáky chovanými v zajetí. Co se totiž týče prevence před riziky, odlišují se volně žijící ptáci od ptáků chovaných v zajetí, jelikož v případě ptáků chovaných v zajetí lze po jejich narození nařídit striktní veterinární kontrolu, která může jít až tak daleko, že tito ptáci budou chováni v uzavřeném prostředí nebo může zahrnovat jejich uzavření vůči drůbeži. (viz body 91, 93)

Viz znění rozhodnutí. (viz bod 107)