ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Keywords

Summary



Keywords

1. Volný pohyb osob – Svoboda usazování – Ustanovení Smlouvy – Působnost

(Článek 43 ES a 56 ES)

2. Volný pohyb osob – Svoboda usazování – Daňové právní předpisy – Korporační daň

(Článek 43 ES)

Summary

1. Právní předpisy, které se vztahují pouze na vztahy uvnitř skupiny společností, se dotýkají především svobody usazování, a musí být tudíž přezkoumány s ohledem na článek 43 ES. I za předpokladu, že by tyto právní předpisy měly omezující účinky na volný pohyb kapitálu, jsou takové účinky nevyhnutelným důsledkem případné překážky svobody usazování, a neodůvodňují samostatný přezkum uvedených právních předpisů s ohledem na článek 56 ES.

(viz body 23–24)

2. Článek 43 ES nebrání režimu zavedenému právními předpisy členského státu, podle kterého dceřiná společnost se sídlem v tomto členském státě může odečíst ze svých zdanitelných příjmů částku, která je předmětem finančního převodu uvnitř skupiny, který uskutečnila ve prospěch své mateřské společnosti, pouze tehdy, když má tato mateřská společnost sídlo v témže členském státě.

Rozdílné zacházení, kterému podléhají dceřiné společnosti-rezidenti v závislosti na místě sídla jejich mateřské společnosti, představuje omezení svobody usazování, jelikož činí méně atraktivním výkon této svobody pro společnosti usazené v jiných členských státech, které by v důsledku toho mohly upustit od nabytí, založení nebo zachování dceřiné společnosti v členském státě, který přijímá toto opatření.

Nicméně s ohledem na nezbytnost ochrany vyváženého rozdělení zdaňovací pravomoci mezi členské státy a současně nezbytnost předcházet daňovým únikům, takový režim sleduje legitimní cíle slučitelné se Smlouvou a představující naléhavé důvody obecného zájmu.

Připustit totiž, že přeshraniční finanční převod uvnitř skupiny může být odpočitatelný od zdanitelných příjmů jeho převodce, by mělo za důsledek, že by se skupinám společností umožnilo svobodně si vybrat členský stát, ve kterém budou zdaněny zisky dceřiné společnosti, a to tím, že by je odejmuly z daňového základu této dceřiné společnosti, a když by byl tento převod považován za zdanitelný příjem v členském státě přijímající mateřské společnosti, zahrnuly by je do daňového základu mateřské společnosti. To by narušilo samotný systém rozdělení zdaňovací pravomoci mezi členské státy, protože na základě volby uskutečněné skupinou společností by se členský stát dceřiné společnosti musel vzdát, jakožto členský stát sídla uvedené společnosti, svého práva na zdanění jejích příjmů v případný prospěch členského státu sídla mateřské společnosti.

Kromě toho možnost převést zdanitelné příjmy dceřiné společnosti na mateřskou společnost, jejíž sídlo se nachází v jiném členském státě, vyvolává nebezpečí, že prostřednictvím čistě vykonstruovaných operací budou příjmy uvnitř skupiny společností převáděny na společnosti, jejichž sídlo se nachází v členských státech, které používají nejnižší daňové sazby, nebo v členských státech, kde nejsou tyto příjmy zdaňovány.

(viz body 39, 43, 56, 58, 60, 67 a výrok)
Keywords

Summary



Keywords

Volný pohyb kapitálu – Omezení – Právo obchodních společností

(Článek 56 odst. 1 ES)

Summary

Členský stát, který ponechává v platnosti právní úpravu, která kombinuje odchylně od obecné úpravy práva obchodních společností omezení hlasovacího práva každého akcionáře společnosti na 20 % základního kapitálu uvedené společnosti s požadavkem na více než 80% většiny základního kapitálu pro přijetí určitých usnesení valné hromady a svěřuje členskému státu a územnímu celku uvedeného státu odchylně od obecné úpravy právo vyslat do dozorčí rady uvedené společnosti po dvou zástupcích, nesplňuje povinnosti, které pro něj vyplývají z čl. 56 odst. 1 ES.

Co se týče stanovení požadované většiny více než 80 % základního kapitálu, tento požadavek, který se odchyluje od obecného práva a který byl uložen zvláštním zákonem, dává všem akcionářům držícím 20 % základního kapitálu možnost disponovat blokační menšinou a vytváří tak nástroj, který umožňuje veřejnoprávním subjektům ponechat si blokační menšinu, která jim umožňuje stavět se proti důležitým rozhodnutím, a to s menší investicí, než vyžaduje obecné právo obchodních společností. Omezením hlasovacího práva ve stejné výši 20 % doplňuje zvláštní zákon právní rámec, který dává uvedeným veřejnoprávním subjektům možnost vykonávat podstatný vliv s takovou nižší investicí. Tato situace, která omezuje možnost jiných akcionářů účastnit se na společnosti s cílem vytvořit nebo udržet dlouhodobé a přímé hospodářské vztahy s touto společností umožňující skutečně se účastnit jejího řízení nebo její kontroly, může odradit přímé investory z jiných členských států tím, že činí získání podílu na základním kapitálu uvedené společnosti méně zajímavým, a představuje tedy omezení pohybu kapitálu.

To platí i pro právo vyslat do dozorčí rady dva zástupce, které je zvláštním právem, odchylujícím se od obecného práva obchodních společností, a které je stanoveno vnitrostátním legislativním opatřením pouze ve prospěch veřejnoprávních subjektů. Tím, že jim umožňuje účastnit se na činnosti dozorčí rady výrazněji, než by jim běžně umožňovalo jejich postavení akcionáře, tak uvedené opatření vytváří nástroj, který umožňuje veřejnoprávním subjektům vykonávat vliv, který přesahuje jejich investice.

(viz body 43–46, 50-52, 54, 56, 59, 61–62, 64, 66, 68, 82 a výrok)
Keywords

Summary



Keywords

1. Kasační opravný prostředek – Důvody kasačního opravného prostředku – Nesprávné posouzení skutkového stavu – Nepřípustnost – Přezkum posouzení důkazních materiálů Soudním dvorem – Vyloučení s výjimkou případu zkreslení

(Článek 225 ES)

2. Kasační opravný prostředek – Důvody kasačního opravného prostředku – Pouhé zopakování právních důvodů a argumentů předložených před Soudem – Neurčení dovolávaného nesprávného právního posouzení – Nepřípustnost

[Článek 225 ES; statut Soudního dvora, čl. 58 první pododstavec; jednací řád Soudního dvora, čl. 112 odst. 1 písm. c)]

Summary

1. Podle čl. 225 odst. 1 ES je opravný prostředek omezen na právní otázky. Pouze Soud je tedy příslušný ke zjištění a posouzení relevantních skutkových okolností, jakož i k posouzení důkazů, s výhradou případu, kdy by došlo ke zkreslení těchto skutkových okolností a těchto důkazů.

(viz bod 49)

2. Z článku 225 ES, čl. 58 prvního pododstavce statutu Soudního dvora a čl. 112 odst. 1 písm. c) jeho jednacího řádu vyplývá, že kasační opravný prostředek musí přesně vymezovat kritizované části rozsudku nebo usnesení, jejichž zrušení je navrhováno, jakož i právní argumenty, které tento návrh konkrétně podporují.

Tento požadavek nesplňuje kasační opravný prostředek, který se omezuje na zopakování důvodů a argumentů, které již byly předloženy Soudu, aniž by vůbec uváděl argumentaci, která by specificky určila nesprávné právní posouzení, jímž má být stižen napadený rozsudek. Takový kasační opravný prostředek je totiž ve skutečnosti návrhem domáhajícím se pouhého nového přezkumu žaloby předložené Soudu, což nespadá do pravomoci Soudního dvora.

(viz bod 55)
Pokud členský stát využil možnost, kterou mu dává čl. 4 odst. 5 nařízení č. 1049/2001 o přístupu veřejnosti k dokumentům Evropského parlamentu, Rady a Komise, a to požádat o to, aby specifický dokument pocházející z tohoto státu nebyl zpřístupněn bez jeho předchozího souhlasu, případné zpřístupnění tohoto dokumentu orgánem vyžaduje, aby zmíněný členský stát dal předchozí souhlas. Vzhledem k tomu, že „souhlas“ se právně liší od pouhého „stanoviska“, samotné znění uvedeného ustanovení brání výkladu, podle něhož toto ustanovení přiznává členskému státu, který využil zmíněnou možnost, pouze právo být orgánem konzultován před tím, než tento rozhodne o zpřístupnění dotčeného dokumentu, popřípadě i přes námitky dotčeného členského státu. Použití výrazu „může požádat“ v uvedeném článku 4 odst. 5 zdůrazňuje pouze to, že toto ustanovení přiznává členskému státu oprávnění, přičemž jen skutečné využití tohoto oprávnění má v určitém případě za následek, že předchozí souhlas členského státu se stává nezbytnou podmínkou k tomu, aby v budoucnu mohl být dotčený dokument zpřístupněn.

(viz body 45, 47, 50)
Přisvědčit výkladu článků 60 ES a 301 ES, podle něhož postačuje, aby omezující opatření stanovená rezolucí Rady bezpečnosti Spojených národů 1390(2002) a prováděná nařízením č. 881/2002 o zavedení některých zvláštních omezujících opatření proti některým osobám a subjektům spojeným s Usámou bin Ládinem, sítí Al-Kajdá a Talibanem byla zaměřena na osoby nebo subjekty, které se nacházejí ve třetí zemi nebo jsou s ní jinak spojeny, by znamenalo přílišné rozšíření rozsahu působnosti těchto článků a nebyl by nijak zohledněn požadavek vyplývající ze samotného znění těchto ustanovení, tj. že opatření stanovená na základě uvedených ustanovení musí být přijata vůči třetím zemím.

Jednak výklad článku 301 ES v tom smyslu, že tento článek zakládá procesní spojení mezi Společenstvím a Evropskou unií, takže by měl být vykládán stejně široce jako příslušné pravomoci Společenství, mezi něž patří pravomoci týkající se společné obchodní politiky a volného pohybu kapitálu, by mohl zúžit rozsah působnosti tohoto ustanovení, a tedy i jeho užitečný účinek, neboť toto ustanovení se, vzhledem k samotnému jeho znění, týká přijímání opatření s dopady na potenciálně velmi různorodé hospodářské vztahy se třetími zeměmi, která se tudíž nemohou a priori omezit na oblasti, které spadají do jiné věcné pravomoci Společenství, jako jsou oblast společné obchodní politiky a volného pohybu kapitálu. Tento výklad ostatně není podporován ani zněním článku 301 ES, který Společenství svěřuje věcnou pravomoc, jejíž rozsah je v zásadě autonomní ve vztahu k ostatním pravomocem Společenství.

Krom toho vzhledem k cíli a obsahu uvedeného nařízení nelze mít za to, že se uvedené nařízení vztahuje konkrétně na mezinárodní obchod v tom smyslu, že by bylo určeno především k podpoře, usnadnění nebo úpravě obchodu a nemohlo se zakládat na pravomoci Společenství v oblasti společné obchodní politiky. Akt Společenství totiž patří do pravomoci v oblasti společné obchodní politiky upravené v článku 133 ES pouze v případě, že se týká konkrétně mezinárodního obchodu, poněvadž jeho účelem je především podpora, usnadnění nebo úprava obchodu a má přímé a bezprostřední účinky na obchod s dotčenými výrobky. Nelze mít ani za to, že uvedené nařízení spadá do rozsahu působnosti ustanovení Smlouvy, kterými se řídí volný pohyb kapitálu, z důvodu, že zakazuje převod hospodářských zdrojů ve prospěch jednotlivců ve třetích zemích. Pokud jde nejprve o čl. 57 odst. 2 ES, je třeba uvést, že dotčená omezující opatření nepatří ani do jedné z kategorií opatření, které vyjmenovává toto ustanovení. Dále, pokud jde o čl. 60 odst. 1 ES, dotčené nařízení se nemůže opírat ani o toto ustanovení, neboť jeho rozsah působnosti je vymezen rozsahem působnosti článku 301 ES. Konečně pokud jde o čl. 60 odst. 2 ES, toto ustanovení neposkytuje Společenství pro tento účel žádnou pravomoc, neboť se omezuje na to, že členským státům umožňuje z určitých výjimečných důvodů přijmout jednostranná opatření v oblasti pohybu kapitálu a plateb s tou výhradou, že Rada má pravomoc uložit členskému státu povinnost takováto opatření změnit nebo zrušit.

(viz body 168, 176–178, 183, 185, 187–191, 193)
Věc C-51/05 P

Komise Evropských společenství

v.

Cantina sociale di Dolianova Soc. coop. arl a další

„Kasační opravný prostředek — Společná organizace trhu s vínem — Podpory na destilaci — Žaloba na náhradu škody — Mimosmluvní odpovědnost Společenství — Promlčecí doba — Začátek běhu“

Stanovisko generální advokátky E. Sharpston přednesené dne 22. listopadu 2007 I - 5343

Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 17. července 2008 I - 5373

Shrnutí rozsudku

Žaloba na náhradu škody – Promlčecí doba – Začátek běhu

(Článek 235 ES a čl. 288 druhý pododstavec ES; statut Soudního dvora, článek 46)

Pětiletá promlčecí doba pro nároky vůči Společenství z mimosmluvní odpovědnosti, stanovená v článku 46 statutu Soudního dvora, začne běžet, pokud jsou splněny všechny podmínky, na které je vázána povinnost náhrady škody, a zejména pak pokud je škoda, která má být nahrazena, konkretizována. Pokud jde o případy, kdy odpovědnost Společenství vyplývá z normativního aktu, tato promlčecí doba tedy nemůže začít běžet před tím, než nastanou škodlivé účinky tohoto aktu, a tudíž před tím, než se stalo zřejmým, že dotčeným osobám vznikla určitá škoda.

V tomto ohledu podmínky, na které je vázána povinnost náhrady škod uvedených v čl. 288 druhém pododstavci ES, a tudíž pravidla promlčení, která se vztahují na žaloby domáhající se náhrady uvedených škod, nemohou být založeny na jiných kritériích než kritériích striktně objektivních. Pokud by tomu bylo jinak, hrozilo by totiž, že bude narušena zásada právní jistoty, o niž se opírají právě pravidla promlčení a která vyžaduje, aby pravidla práva Společenství byla jasná a přesná, tak aby se dotčené osoby mohly orientovat v právních situacích a vztazích, které vyplývají z právního řádu Společenství.

Krom toho, jestliže by promlčecí doba žaloby na určení mimosmluvní odpovědnosti Společenství nezačala běžet po dobu, po kterou by údajně poškozená strana osobně nenabyla přesvědčení, že jí vznikla škoda, okamžik promlčení uvedené žaloby by závisel na osobním vnímání skutečné existence škody, které může mít každá strana, což je v rozporu s požadavkem právní jistoty nezbytným pro použití promlčecích dob. V tomto ohledu znalost skutkového stavu není uvedena mezi náležitostmi, které musejí být splněny pro to, aby promlčecí doba začala běžet. Subjektivní posouzení skutečné existence škody tak nemůže být při určení začátku běhu uvedené doby zohledněno.

(viz body 54, 59–61)
Soudnímu dvoru tedy přísluší dbát na to, aby akty, o kterých Rada tvrdí, že vycházejí z hlavy V Smlouvy o EU, a které ze své povahy mohou vyvolávat právní účinky, nezasahovaly do pravomocí, které ustanovení Smlouvy o ES svěřují Společenství.

Jelikož porušení článku 47 EU vyplývá ze skutečnosti, že akt vyvolávající právní účinky přijatý Unií na základě Smlouvy o EU mohl být přijat Společenstvím, není, pokud jde o oblast, která nespadá do výlučné pravomoci Společenství, a v níž členským státům tudíž není bráněno vykonávat kolektivně nebo jednotlivě své pravomoci, rozhodné ani to, zda by takový akt mohl být přijatý členskými státy při výkonu jejich pravomocí.

Nic to však nemění na tom, že aby mohlo být opatření konkrétně se vztahující k boji proti šíření ručních palných a lehkých zbraní přijato Společenstvím v rámci politiky rozvojové spolupráce, musí toto opatření spadat, z důvodu jak svého účelu, tak svého obsahu, do působnosti pravomocí, které Smlouva o ES v této oblasti Společenství přiznává. O takový případ se nejedná, pokud takové opatření, byť přispívá k hospodářskému a sociálnímu rozvoji rozvojových zemí, má za hlavní cíl provádění společné zahraniční a bezpečnostní politiky Unie.

Rozhodnutí 2004/833 o provádění společné akce 2002/589/SZBP s ohledem na příspěvek Evropské unie Hospodářskému společenství států západní Afriky v rámci moratoria na ruční palné a lehké zbraně obsahuje, vzhledem ke svému účelu a obsahu, dvě složky, aniž by jedna z nich mohla být vůči druhé považována za vedlejší, přičemž jedna spadá do politiky rozvojové spolupráce a druhá do společné zahraniční a bezpečnostní politiky (SZBP).

Přitom, pokud jde o opatření, které najednou sleduje několik cílů nebo které má několik složek, aniž by jeden byl vůči druhému vedlejší, a jestliže jsou použitelné různé právní základy Smlouvy o ES, musí se výjimečně zakládat na různých odpovídajících právních základech. Nicméně podle článku 47 EU je takové řešení vyloučeno s ohledem na opatření, které sleduje několik cílů nebo které má několik složek spadajících jednak do politiky rozvojové spolupráce, jak je svěřena Společenství Smlouvou o ES, a jednak do SZBP, aniž by jeden z nich byl vůči druhému vedlejší. Jelikož článek 47 EU brání přijetí opatření ze strany Unie na základě Smlouvy o EU, které by mohlo být platně přijato na základě Smlouvy o ES, nemůže totiž Unie použít právní základ spadající do SZBP pro přijetí ustanovení, která rovněž spadají do pravomoci přiznané Společenství Smlouvou o ES.

Z toho vyplývá, že Rada přijetím rozhodnutí 2004/833 na základě hlavy V Smlouvy o EU, ačkoli toto rozhodnutí spadá rovněž do politiky rozvojové spolupráce, porušila článek 47 EU.

(viz body 75–77, 108–109)
Členským státům sice přísluší přijmout opatření způsobilá k zajištění jejich vnitřní a vnější bezpečnosti, avšak z toho nevyplývá, že by se taková opatření zcela vymykala uplatnění práva Společenství. Smlouva stanoví výslovné odchylky použitelné v situacích, jež mohou mít vliv na veřejnou bezpečnost, pouze v článcích 30 ES, 39 ES, 46 ES, 58 ES, 64 ES, 296 ES a 297 ES, které se týkají výjimečných a jasně vymezených případů. Z toho nelze vyvodit závěr, že existuje obecná výhrada, která by byla inherentně obsažena ve Smlouvě a která by vylučovala všechna opatření přijatá za účelem veřejné bezpečnosti z rozsahu působnosti práva Společenství. Uznání existence takové výhrady nezávisle na zvláštních požadavcích ustanovení Smlouvy by mohlo ohrozit závazný charakter práva Společenství a jeho jednotné uplatnění.

Mimoto musejí být odchylky stanovené v článcích 296 ES a 297 ES, jako v případě odchylek od základních svobod, vykládány restriktivně. Konkrétněji ohledně článku 296 ES, ačkoli daný článek uvádí opatření, jež členský stát může považovat za nezbytná k ochraně podstatných zájmů své bezpečnosti, nebo informace, o jejichž zveřejnění se členský stát domnívá, že je v rozporu s uvedenými zájmy, nelze tento článek nicméně vykládat tak, že uděluje členským státům pravomoc odchýlit se od ustanovení Smlouvy prostým odkazem na uvedené zájmy.V důsledku toho přísluší členskému státu, který se dovolává článku 296 ES, aby prokázal potřebu využít odchylky stanovené v daném článku za účelem ochrany podstatných zájmů své bezpečnosti.

(viz body 50–52, 54)
Členským státům sice přísluší přijmout opatření způsobilá k zajištění jejich vnitřní a vnější bezpečnosti, avšak z toho nevyplývá, že by se taková opatření zcela vymykala uplatnění práva Společenství. Smlouva stanoví výslovné odchylky použitelné v situacích, jež mohou mít vliv na veřejnou bezpečnost, pouze v článcích 30 ES, 39 ES, 46 ES, 58 ES, 64 ES, 296 ES a 297 ES, které se týkají výjimečných a jasně vymezených případů. Z toho nelze vyvodit závěr, že existuje obecná výhrada, která by byla inherentně obsažena ve Smlouvě a která by vylučovala všechna opatření přijatá za účelem veřejné bezpečnosti z rozsahu působnosti práva Společenství. Uznání existence takové výhrady nezávisle na zvláštních požadavcích ustanovení Smlouvy by mohlo ohrozit závazný charakter práva Společenství a jeho jednotné uplatnění.

Mimoto musejí být odchylky stanovené v článcích 296 ES a 297 ES, jako v případě odchylek od základních svobod, vykládány restriktivně. Konkrétněji ohledně článku 296 ES, ačkoli daný článek uvádí opatření, jež členský stát může považovat za nezbytná k ochraně podstatných zájmů své bezpečnosti, nebo informace, o jejichž zveřejnění se členský stát domnívá, že je v rozporu s uvedenými zájmy, nelze tento článek nicméně vykládat tak, že uděluje členským státům pravomoc odchýlit se od ustanovení Smlouvy prostým odkazem na uvedené zájmy. V důsledku toho přísluší členskému státu, který se dovolává článku 296 ES, aby prokázal potřebu využít odchylky stanovené v daném článku za účelem ochrany podstatných zájmů své bezpečnosti.

(viz body 43–45, 47)
Členským státům sice přísluší přijmout opatření způsobilá k zajištění jejich vnitřní a vnější bezpečnosti, avšak z toho nevyplývá, že by se taková opatření zcela vymykala uplatnění práva Společenství. Smlouva stanoví výslovné odchylky použitelné v situacích, jež mohou mít vliv na veřejnou bezpečnost, pouze ve svých článcích 30 ES, 39 ES, 46 ES, 58 ES, 64 ES, 296 ES a 297 ES, které se týkají výjimečných a jasně vymezených případů. Z toho nelze vyvodit závěr, že existuje obecná výhrada, která by byla inherentně obsažena ve Smlouvě a která by vylučovala všechna opatření přijatá za účelem veřejné bezpečnosti z rozsahu působnosti práva Společenství. Uznání existence takové výhrady nezávisle na zvláštních požadavcích ustanovení Smlouvy by mohlo ohrozit závazný charakter práva Společenství a jeho jednotné uplatnění.

Mimoto musejí být odchylky stanovené v článcích 296 ES a 297 ES vykládány, jako je tomu v případě odchylek od základních svobod, restriktivně. Konkrétněji je třeba ohledně článku 296 ES uvést, že ačkoli daný článek uvádí opatření, jež členský stát může považovat za nezbytná k ochraně podstatných zájmů své bezpečnosti, nebo informace, o jejichž zveřejnění se členský stát domnívá, že je v rozporu s těmito zájmy, nelze tento článek nicméně vykládat tak, že uděluje členským státům pravomoc odchýlit se od ustanovení Smlouvy prostým odkazem na uvedené zájmy. V důsledku toho přísluší členskému státu, který se dovolává článku 296 ES, aby prokázal potřebu využít odchylky stanovené v daném článku za účelem ochrany podstatných zájmů své bezpečnosti.

(viz body 45–47, 49)
Členským státům sice přísluší přijmout opatření způsobilá k zajištění jejich vnitřní a vnější bezpečnosti, avšak z toho nevyplývá, že by se taková opatření zcela vymykala uplatnění práva Společenství. Smlouva stanoví výslovné odchylky použitelné v situacích, jež mohou mít vliv na veřejnou bezpečnost, pouze ve svých článcích 30 ES, 39 ES, 46 ES, 58 ES, 64 ES, 296 ES a 297 ES, které se týkají výjimečných a jasně vymezených případů. Z toho nelze vyvodit závěr, že existuje obecná výhrada, která by byla inherentně obsažena ve Smlouvě a která by vylučovala všechna opatření přijatá za účelem veřejné bezpečnosti z rozsahu působnosti práva Společenství. Uznání existence takové výhrady nezávisle na zvláštních požadavcích ustanovení Smlouvy by mohlo ohrozit závazný charakter práva Společenství a jeho jednotné uplatnění.

Mimoto musejí být odchylky stanovené v článcích 296 ES a 297 ES vykládány, jako je tomu v případě odchylek od základních svobod, restriktivně. Konkrétněji je třeba ohledně článku 296 ES uvést, že ačkoli daný článek uvádí opatření, jež členský stát může považovat za nezbytná k ochraně podstatných zájmů své bezpečnosti, nebo informace, o jejichž zveřejnění se členský stát domnívá, že je v rozporu s těmito zájmy, nelze tento článek nicméně vykládat tak, že uděluje členským státům pravomoc odchýlit se od ustanovení Smlouvy prostým odkazem na uvedené zájmy. V důsledku toho přísluší členskému státu, který se dovolává článku 296 ES, aby prokázal potřebu využít odchylky stanovené v daném článku za účelem ochrany podstatných zájmů své bezpečnosti.

(viz body 51–53, 55)
Členským státům sice přísluší přijmout opatření způsobilá k zajištění jejich vnitřní a vnější bezpečnosti, avšak z toho nevyplývá, že by se taková opatření zcela vymykala uplatnění práva Společenství. Smlouva stanoví výslovné odchylky použitelné v situacích, jež mohou mít vliv na veřejnou bezpečnost, pouze ve svých článcích 30 ES, 39 ES, 46 ES, 58 ES, 64 ES, 296 ES a 297 ES, které se týkají výjimečných a jasně vymezených případů. Z toho nelze vyvodit závěr, že existuje obecná výhrada, která by byla inherentně obsažena ve Smlouvě a která by vylučovala všechna opatření přijatá za účelem veřejné bezpečnosti z rozsahu působnosti práva Společenství. Uznání existence takové výhrady nezávisle na zvláštních požadavcích ustanovení Smlouvy by mohlo ohrozit závazný charakter práva Společenství a jeho jednotné uplatnění.

Mimoto musejí být odchylky stanovené v článcích 296 ES a 297 ES vykládány, jako je tomu v případě odchylek od základních svobod, restriktivně. Konkrétněji je třeba ohledně článku 296 ES uvést, že ačkoli daný článek uvádí opatření, jež členský stát může považovat za nezbytná k ochraně podstatných zájmů své bezpečnosti, nebo informace, o jejichž zveřejnění se členský stát domnívá, že je v rozporu s těmito zájmy, nelze tento článek nicméně vykládat tak, že uděluje členským státům pravomoc odchýlit se od ustanovení Smlouvy prostým odkazem na uvedené zájmy. V důsledku toho přísluší členskému státu, který se dovolává článku 296 ES, aby prokázal potřebu využít odchylky stanovené v daném článku za účelem ochrany podstatných zájmů své bezpečnosti.

(viz body 68–70, 72)