ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
21.

Navrhuje, aby Soudní dvůr: — určil, že Řecká republika tím, že nepřijala všechna opatření, aby vyhověla výše uvedenému rozsudku Komise v. Řecko, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článků 28 ES, 43 ES a 49 ES, jakož i článku 8 směrnice 98/34; — uložil Řecké republice, aby Komisi zaplatila penále ve výši 31798,80 eur za každý den prodlení se splněním povinností vyplývajících z tohoto rozsudku, a to ode dne vyhlášení rozsudku v projednávané věci až do úplného splnění povinností vyplývajících z uvedeného rozsudku Komise v. Řecko; — uložil Řecké republice, aby Komisi zaplatila paušální částku ve výši 9636 eur za každý den prodlení se splněním povinností vyplývajících z výše uvedeného rozsudku Komise v. Řecko ode dne vydání tohoto rozsudku, a to až do úplného splnění povinností vyplývajících z uvedeného rozsudku (pokud ke splnění dojde před vydáním rozsudku v projednávané věci) nebo do vydání rozsudku v projednávané věci (pokud v tomto okamžiku nebudou v plném rozsahu splněny povinnosti vyplývající z výše uvedeného rozsudku Komise v. Řecko), a — uložil Řecké republice náhradu nákladů řízení.
45.

V systému Společenství musí být odůvodnění aktu dotyčné osobě v zásadě sděleno současně s aktem, který nepříznivě zasahuje do jejího právního postavení. Chybějící odůvodnění nebo jeho zjevná nedostatečnost nemohou (v zásadě) být zhojeny skutečností, že se dotyčná osoba dozví důvody aktu v průběhu řízení před soudem Společenství ( 25 ). Tomu ovšem odpovídá přísné skutkové i právní vymezení předmětu řízení prostřednictvím systému žalob a prostředků obhajoby. Vzhledem k tomu, že žalobce zpravidla nemůže svou žalobu rozšířit ( 26 ), byla by ohrožena rovnost v řízení, pokud by žalovaný orgán Společenství mohl během řízení bez dalšího ( 27 ) doplňovat své odůvodnění.
46.

Přesně k tomuto výsledku by však vedla situace, kdy by čl. 8 odst. 2 směrnice 89/104 nároky plynoucí z práva z ochranné známky vymezoval vůči nabyvateli licence úžeji než vůči třetím osobám. Nabyvateli licence by práva z ochranné známky nebránila v tom, aby tuto známku použil v obchodním styku. Oproti tomu by byli jeho odběratelé, kteří zpravidla nebývají obeznámeni s licenčními smlouvami, vystaveni riziku, že se majitel ochranné známky vůči nim dovolá práva z ochranné známky například tak, že jim zabrání v dalším prodeji výrobků touto známkou označených.
21.

Účinkem oznámení rozhodnutí 2005/449 Francouzské republice (nebo pravděpodobně i jeho zveřejnění v Úředním věstníku Evropské unie ( 8 )) je, že schválení uplatnění osvobození od daně nabude účinnosti. Pokud by francouzský zákonodárce přijal nařízení ještě před vydáním schválení a na jeho uplatnění by se použila odkládací podmínka, že Komise opatření schválí, mohla by se společnost Foselev dovolávat osvobození již od nabytí účinnosti rozhodnutí ( 9 ). V tomto případě by však osvobození od daně nevyplývalo přímo z rozhodnutí, ale z nařízení. Vnitrostátní zákonodárce však zvolil jinou cestu, kterou měl rovněž k dispozici: vyčkal schválení Komise a teprve poté přijal nařízení, které zavedlo osvobození od daně do vnitrostátního daňového práva. Skutečnost, že mezi oběma akty uplynula doba delší než jeden rok, je z hlediska práva Společenství irelevantní.
104.

Krom toho neexistuje podle mého názoru v žádném případě přímá vazba mezi dotčeným osvobozením od daně a opatřeními, která souvisejí s ochranou spotřebitele, na které odkazuje Španělské království. Požadavek administrativního povolení, omezení týkající se vkladů do her a distribuce výher, pravidla týkající se reklamy a administrativního dozoru nad činností jsou obecná, a tudíž se taková opatření týkají nejen entit uvedených v čl. 7 písm. ñ) zákona o dani z příjmu, nýbrž všech španělských a nebo zahraničních entit, které provozují své činnosti v odvětví loterií, hazardních her a sázek na španělském území. Neexistence přímé vazby mezi dotčeným osvobozením od daně a administrativními opatřeními, která jsou určena k ochraně zájmů spotřebitelů značí, že takové osvobození od daně není k dosažení takového cíle vhodné.
18.

Uvedený závěr není dotčen tím, že SPÖ získávala finanční prostředky od státu na základě relevantních rakouských právních předpisů upravujících financování politických stran. Takové výnosy nepředstavují příjem vytvářený hospodářskou činností; v demokratickém systému jsou strany financovány z veřejných rozpočtů proto, aby mohly vykonávat své politické funkce ve prospěch občanů. Existence veřejného financování tak podporuje stanovisko, že práce s veřejností ze strany odvolatelky není hospodářskou činností zahrnující protiplnění. Rakouský stát financoval SPÖ právě proto, že se nejednalo o běžný hospodářský subjekt, nýbrž o politickou organizaci, jejíž priority jsou odlišné od priorit komerčního podniku. Neexistuje tedy žádný důvod srovnávat postavení odvolatelky s komerční reklamní agenturou, která s ohledem na svou povahu působí v reklamním odvětví za účelem vydělávání peněz. Naopak – prominete-li ironii – bylo by obecně nevhodné, aby politická strana vykonávala politickou činnost s cílem dosáhnout peněžního zisku: to by bylo zpravidla považováno za korupci.
28.

Je nepopiratelné, že právní forma S A S. nebyla uvedena ve výčtu právních forem citovaných, co se týče Francouzské republiky, v původním znění přílohy směrnice 90/435, jelikož S A S. se stala součástí francouzského práva až v roce 1994. Je rovněž nepopiratelné, že tato právní forma společnosti byla do textu výše uvedené přílohy výslovně vložena směrnicí 2003/123. Vyvstává otázka, zda je navzdory těmto skutečnostem možné, prostřednictvím výkladu čl. 2 písm. a) směrnice 90/435 ve spojení s písmenem f) přílohy této směrnice, dospět k závěru, že S A S. spadá do působnosti této směrnice i v jejím původním znění.
23.

Problém se v projednávané věci netýká skutečnosti, že K. Leyman přijímá v důsledku přenesení své profesní činnosti do Lucemburska od lucemburských orgánů invalidní důchod, který je vyměřen v souladu s poměrem její krátké doby pojištění na území Lucemburska, jehož výše je nižší nežli indemnité d’incapacité primaire, která by jí byla vyplácena po dobu prvního roku pracovní neschopnosti, pokud by zůstala v Belgii. Jak bylo zdůrazněno výše, právo Společenství neharmonizuje výši sociálních dávek. „Smlouva o ES pracovníkovi nezaručuje, že rozšíření jeho činností do více než jednoho státu nebo jejich převod do jiného členského státu bude neutrální z hlediska sociálního zabezpečení. Vzhledem k odlišnostem právních předpisů členských států o sociálním zabezpečení mohou být takové rozšíření či převod pro pracovníka případ od případu z hlediska sociální ochrany více či méně výhodné nebo nevýhodné“ ( 9 ). Z toho vyplývá, že v zásadě jakékoliv znevýhodnění ve srovnání se situací pracovníka, který vykonává všechny své činnosti v jednom členském státu, jež vyplývá z rozšíření nebo přenesení jeho činností do jiného členského státu nebo do více členských států, a z jeho podřízení dalším právním předpisům sociálního zabezpečení, není v rozporu s ustanoveními upravujícími volný pohyb pracovníků ( 10 ).
8.

Podle § 20 odst. 1 Bundesstraßen-Mautgesetz se řidiči motorových vozidel, kteří užívají zpoplatněné pozemní komunikace, aniž by podle § 10 řádně uhradili časový poplatek, dopouštějí správního deliktu a budou potrestáni peněžitým trestem od 300 až do 3.000 eur (v rozhodné době z hlediska skutkového stavu: od 400 až do 4.000 eur).
33.

Pokud jde o důvody uvedené Komisí pro změnu jejího názoru, může být vhodné na tomto místě zmínit, že v bodu 23 své žalobní odpovědi před Soudem ( 12 ) Rada uvedla: „Komise skutečně měla v únoru 2007 v úmyslu upravit své stanovisko ke statusu podniku působícího v podmínkách tržního hospodářství [dále jen ‚MET‘] na základě důkazů, které v té době považovala za ‚podstatné‘. V rámci prvního poskytnutí informací uvedla, že by si uměla představit návrh takové změny na základě přehodnocení údajů a potvrzení určitých dovozních cen oceli, které by považovala za nové důkazy. Byla připravena učinit závěr, že existuje dostatek ‚nových údajů a vysvětlení‘ odůvodňujících přehodnocení přijatého závěru o MET. Poté, co obdržela vyjádření vedlejších účastníků a projednala záležitost s antidumpingovým výborem, nicméně Komise změnila svůj názor na tyto aspekty a potvrdila dříve přijatý závěr, tedy, že žalobkyně nemá nárok na MET, a to s ohledem na čl. 2 odst. 7 písm. c) druhou odrážku, neexistenci nových skutečností a zcela jednoznačné znění čl. 2 odst. 7 písm. c). Došla k závěru, že podmínky nezbytné pro přehodnocení původně přijatého závěru stanovené v rozsudku Nanjing Metalink International nebyly splněny a že je tedy nutné uplatnit základní povinnost stanovenou poslední větou čl. 2 odst. 7 písm. c), jak je vyložena ve zmíněném rozsudku. […]“
25.

Rozsudkem Soudu byla totiž pokuta ve výši 20,99 milionu eur, kterou uložila Komise navrhovatelkám společně a nerozdílně, potvrzena. Pokud by se situace nezměnila, mohla by Komise podle zásad solidární odpovědnosti požadovat zaplacení celkové výše pokuty od jakékoli navrhovatelky. Pokud by však byl rozsudek Soudu v řízení o kasačním opravném prostředku s ohledem na odpovědnost společnosti Akzo Nobel NV zrušen, nemohl by být při stanovení pokuty zohledněn podíl na trhu, resp. obrat celé skupiny Akzo Nobel, což by vedlo k tomu, že pokuta uložená společně a nerozdílně dceřiným společnostem by musela být mnohem nižší. Z této skutečnosti by tak ostatní navrhovatelky měly podstatný prospěch spočívající v tom, že celková výše pokuty, kterou Komise může podle zásad solidární odpovědnosti od každé z nich požadovat, by musela být značně snížena. Tím by se snížilo případné riziko, že by vypořádání solidární odpovědnosti v rámci skupiny podniků skončilo neúspěchem.
81.

Tento účel povinnosti projednání, který má, jak bylo zdůrazněno v bodě 53 tohoto stanoviska, zajistit skutečnou účast zástupců zaměstnanců na přijímání rozhodnutí o jejich zaměstnání, by byl ohrožen v případě, že by povinnost projednání vznikla v okamžiku, kdy mateřská společnost dosud neurčila dceřinou společnost, které se bude zamýšlené hromadné propouštění týkat. V tomto případě by všechny dceřiné společnosti skupiny podniků byly povinny zahájit současně projednání v situaci, kdy ještě není znám předmět tohoto projednání, ani zda je toto projednání skutečně nezbytné. V takovém případě by tudíž účinná účast zástupců zaměstnanců nebyla možná.
24.

Za těchto okolností Corte Suprema di Cassazione rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následujícího předběžnou otázku: „Brání právo Společenství použití takového ustanovení vnitrostátního práva, jako je článek 2909 [italského] občanského zákoníku, které zakotvuje zásadu překážky věci pravomocně rozsouzené, pokud by použití tohoto ustanovení vedlo k výsledku, jenž je v rozporu s právem Společenství, a tím by mařilo jeho uplatnění, a to i v jiných oblastech, než jsou státní podpory [viz v tomto ohledu rozsudek Soudního dvora ze dne 18. července 2007, Lucchini, C-119/05, Sb. rozh. s. I-6199], a zejména v oblasti DPH a zneužití práva za účelem dosažení nedovolené úspory na dani, rovněž se zřetelem na pravidla vnitrostátního práva – jak jsou vykládána judikaturou tohoto soudu, podle nichž má v daňových sporech giudicato esterno [konečný rozsudek vydaný jiným soudem ve věci se stejným předmětem], pokud obsahuje zjištění týkající se základní otázky, která je společná jiným věcem, závazné účinky, co se týče této otázky, i když byl vydán ve vztahu k jinému zdaňovacímu období?“
42.

Bylo by možné dokonce zohlednit složení odpadů. To by však ještě více zvýšilo náklady, např. kvůli zvláštním měřícím přístrojům nebo vizuální kontrole odpadů. Podrobná kontrola složení domácího odpadu by se krom toho zejména dotkla soukromé sféry původců odpadu. Odpady totiž umožňují učinit závěry o osobním životním stylu.
107.

V tomto ohledu je nutno poukázat na to, že ze zásady lex mitior ( 32 ), uznané v právu Společenství, vyplývá, že výjimka ze zákazu upravená v článku 8 směrnice by měla být ve prospěch žalobců i tehdy, jestliže by byly splněny její podmínky. Z článku 8 směrnice totiž vyplývá, že zákonodárce Společenství za určitých podmínek nenahlíží na zpětný odkup vlastních akcií za účelem splnění opčního programu pro zaměstnance jako na obchodování zasvěcených osob. Z toho vyplývá, že žalobci dnes již nemohou být sankcionováni za skutek, který spadá pod tuto definici. I kdyby belgický zákonodárce ještě neprovedl tento článek do vnitrostátního práva, neodpovídalo by potrestání žalobců vůli zákonodárce Společenství a nesmělo by k němu dojít. Platí to však jen pod podmínkou, že by jednání žalobců náhodou splňovalo podmínky programu zpětného odkupu stanovené v nařízení č. 2273/2003, které ještě nevstoupilo v platnost. Pokud by se však zejména v řízení před předkládajícím soudem potvrdilo, že žalobci příkaz k nákupu vzhledem k počtu akcií, ceně a naléhavosti později změnili, nesplnili požadavky nařízení. Porušení zákazu obchodování zasvěcených osob by pak neodpadlo na základě článku 8 směrnice 2003/6 ve spojení s nařízením č. 2273/2003.
70.

Tato analýza nepředjímá řešení otázky, zda se Soud správně domníval, že je sporné rozhodnutí stiženo vadou spočívající v nedostatku odůvodnění, co se týče nepoužití čl. 1 písm. b) bodu v) nařízení Rady č. 659/1999. Chci v tomto stadiu analýzy pouze uvést, že Soud tím, že uplatňuje i bez návrhu tuto otázku, vykonává svoji úlohu soudu posuzujícího otázky legality. Z toho důvodu se argument Komise, podle kterého ze spisů předložených Soudu nevyplývá žádná okolnost, jež by umožňovala mít za to, že byl čl. 1 písm. b) bod v) nařízení Rady č. 659/1999 použitelný, týká podle mého názoru otázky, zda je či není sporné rozhodnutí stiženo vadou spočívající v nedostatku odůvodnění, co se týče nepoužití tohoto ustanovení. Tento argument nemůže zpochybňovat pravomoc Soudu dotčený důvod i bez návrhu uplatnit.
41.

Ve stejném smyslu rozhodl Soudní dvůr ve svém rozsudku Hong-Kong Trade, v němž měl za to, že bezplatně poskytnuté služby nepodléhají DPH, neboť v případě, že poskytovatel služeb se zabývá výlučně poskytováním služeb bez toho, aby za ně obdržel přímé protiplnění, nevznikne základ daně. Úplatný charakter zdanitelných plnění je potvrzen skutečností, že hospodářské činnosti, u nichž je povinnost k dani, jsou nutně prováděny za účelem dosažení nějaké protihodnoty, protože kdyby tyto činnosti byly výlučně bezplatné, nespadaly by pod systém daně z přidané hodnoty, neboť by nebylo možné stanovit podle článku 8 základ daně ( 23 ).
11.

Komise, jistě si vědoma tohoto základního problému, došla k docela paradoxnímu závěru, že ačkoliv projednávaná situace nespadá do působnosti žádného ustanovení o volném pohybu, spadá z důvodu účinků vnitrostátního opatření na obchod se zbožím a službami ve Společenství do působnosti práva Společenství. Na podporu tohoto názoru se Komise dovolává několika rozsudků Soudního dvora. Tyto rozsudky se nicméně vztahují pouze na situace, kdy dotčená práva mají vliv na obchod se zbožím a službami ve Společenství, aniž by bylo nezbytné je spojovat s konkrétními ustanoveními různých pravidel volného pohybu ( 3 ). Opatření dotčená v těchto případech spadala do působnosti práva Společenství proto, že by mohla omezit všechna jednotlivá ustanovení o volném pohybu, ale v případě, kdy by se na ně žádné ustanovení o volném pohybu nevztahovalo, by do jeho působnosti nespadala. Výklad navrhovaný Komisí může být zdrojem dalšího zmatku a právní nejistoty. Znamenal by, že v případech, kdy by omezující dopad na pravidlo volného pohybu nevedl k jeho použití, mohl by vést k obecnému použití práva Společenství, což zahrnuje jak omezení působnosti práv volného pohybu, tak i současné rozšíření působnosti práva Společenství bez jasných kritérií. Aby bylo možné přizpůsobit se vývoji práva ES, je spíše nezbytné vykládat ustanovení o volném pohybu tím způsobem, že se vztahují na všechna vnitrostátní opatření, která ve skutečnosti vedou k méně příznivému zacházení s přeshraničními situacemi než s čistě vnitrostátními situacemi s dopadem na hospodářskou činnost v jiném členském státě.
57.

Společnost NCC dále poukazuje především na to, že pokud by se obrat z prodeje nemovitostí zohlednil, byl by výpočet odpočtu daně zkreslen, protože podíl nákladů prodejního oddělení na provozních nákladech podniku byl v roce 2002 pouze 0,6 %. Jak Soudní dvůr konstatoval v bodě 21 výše uvedeného rozsudku Régie dauphinoise a v bodě 76 výše uvedeného rozsudku EDM, výpočet odpočtu by byl zkreslen, pokud by veškeré příjmy z finančních operací osoby podléhající dani, které souvisejí se zdanitelnou činností, byly zahrnuty do jmenovatele zlomku sloužícího k výpočtu odpočitatelného podílu, zejména pokud získání takových příjmů vůbec nevyžaduje použití zboží nebo služeb podléhajících DPH nebo je vyžaduje pouze ve velmi omezeném rozsahu.
26.

Pokud by bylo v projednávaném případě na postoupení pojistných smluv nahlíženo jako na pojišťovací operaci, mělo by to patrně za následek, že by německé daňové orgány nemohly požadovat zaplacení daně z přidané hodnoty. Přesněji řečeno, služba by se musela podle čl. 9 odst. 2 písm. e) páté odrážky považovat za poskytnutou ve Švýcarsku. Jednalo by se totiž o službu, jejímž poskytovatelem by byla Swiss Re se sídlem v Německu a zákazníkem společnost S se sídlem ve Švýcarsku; jelikož se stát, v němž má sídlo zákazník, neshoduje se státem poskytovatele, bylo by místem poskytnutí služby Švýcarsko. Navíc by byla operace každopádně osvobozena od daně podle článku13 ( 9 ).
46.

Vycházíme-li z chápání „nabytého práva“ spojeného s konkrétní ztrátou na výdělku, nabývá výpočet odstupného chráněného ustanovením 2.6 poněkud složitější podoby. Paní C. Meerts by musela obdržet jako odstupné částku, kterou by v případě řádné výpovědi pobírala během výpovědní doby jako plat. Pro část výpovědní doby spadající do období rodičovské dovolené by se tak odstupné vyměřilo podle platu za částečný úvazek. Pro část výpovědní doby navazující na rodičovskou dovolenou, která spadá do období po ukončení rodičovské dovolené a návratu do zaměstnání na plný úvazek, by bylo nutné vzít jako základ plat za plný úvazek. Vzhledem k tomu, že C. Meerts dostala výpověď devět dní před koncem své rodičovské dovolené, odpovídalo by tak její odstupné za těchto devět dní platu za částečný úvazek, za zbývající část výpovědní doby však platu za plný úvazek.
60.

Za těchto podmínek neobsahuje nařízení nic, co by umožňovalo vykládat jej tak, že upravuje, alespoň implicitně, lhůty pro podání žalob na náhradu škody, a v důsledku toho tak, že vylučuje použití lhůty stanovené článkem 29 Varšavské úmluvy. Jak totiž správně upozornila Komise, lze těžko předpokládat, že by bylo účelem nařízení č. 2027/97 vyloučit použití této procesní normy, pokud by zároveň nařízení nestanovilo pravidlo náhradní.
37.

Tento argument je důmyslný, ale převážně hypotetický. Nevysvětluje, jak může být skutečný výkon svobody usazování ustanoveními sporných právních předpisů nepříznivě dotčen. Nemám proto za to, že prokazuje existenci dostatečného přeshraničního prvku, který by vedl k použití článku 43 ES, a v důsledku toho nutně i článku 46 ES. Pokud se na skutkový stav, který vedl k předložení předběžné otázky, články 43 ES a 46 ES nevztahují, není mi jasné ani to, jak by se mohl použít článek 12 ES.
34.

Obě části tohoto důvodu kasačního opravného prostředku vznášejí otázku přípustnosti návrhů na prohlášení neplatnosti podaných advokátními kancelářemi. Druhá část však ve skutečnosti vznáší takovou pochybnost, že pokud by bylo rozhodnuto pro navrhovatelku příznivě, přezkum první části by se stal zbytečným. Proto je třeba se nejprve zabývat druhou částí prvního důvodu kasačního opravného prostředku, neboť pokud by právo Společenství vyžadovalo, aby advokátní kanceláře u soudů a správních orgánů jednaly pouze na účet jiné osoby, jakákoli argumentace týkající se prokázání hospodářského zájmu by byla zbytečná.
25.

Konečně, pokud by smlouvy uzavřené mezi žalobkyní v původním řízení a žalovanou v původním řízení byly podrobeny testu z hlediska kritérií základních svobod vnitřního trhu, je nepochybné, že by spadaly do volného pohybu zboží, a nikoliv volného pohybu služeb.
48.

Co se konkrétněji týče směrnice 2002/14, je namístě uvést jednak to, že jak z článku 137 odst. 2 ES, který je jejím právním základem, tak z osmnáctého bodu odůvodnění, jakož i z čl. 1 odst. 1 této směrnice vyplývá, že má za cíl stanovit minimální požadavky pro právo na informování zaměstnanců a projednávání se zaměstnanci v podnicích a závodech ve Společenství ( 12 ). Obecný charakter takto určeného rámce, stejně jako závěr, dle něhož směrnice 2002/14 stanoví pouze minimální požadavky, se dle mého názoru obtížně slučují s výkladem, který by směřoval k překlenutí nepřesnosti článku 7 této směrnice tím, že by jeho znění bylo podáno ve smyslu zesílené ochrany zástupců zaměstnanců proti propuštění.
14.

Vzhledem k tomu, že Komise měla za to, že Francouzská republika tím, že zavedla pro pomocné látky a potraviny, k jejichž výrobě se používají pomocné látky pocházející z jiných členských států, kde jsou legálně vyráběny nebo uváděny na trh, režim předchozího povolení a, podpůrně, tím, že nezavedla pro účely vydávání povolení k používání pomocných látek dostatečně jasný postup, který by byl snadno dostupný, transparentní a odpovídal by požadavkům právní jistoty, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článku 28 ES, zaslala dne 18. října 2005 Francouzské republice ( 6 ) výzvu dopisem podle článku 226 ES.
67.

Ve věci samé, pokud se důvod kasačního opravného prostředku omezuje na nesprávnou právní kvalifikaci dopisu ze dne 26. července 2002, Komise odmítá argumentaci navrhovatelky. Zaprvé je Komise toho názoru, že pokud by vady, na které poukázala navrhovatelka, byly porušením podstatných formálních náležitostí, v žádném případě by nevedly k tomu, že by Soud prohlásil rozhodnutí ze dne za neexistující, ale nanejvýš by způsobily jeho protiprávnost, a tudíž jeho napadnutelný charakter. Právě proto, aby uplatnila tento napadnutelný charakter, měla navrhovatelka možnost podat žalobu proti tomuto rozhodnutí, kterou nevyužila. Zadruhé se Komise domnívá, že i kdyby dopis ze dne právně neexistoval, po uplynutí lhůty patnácti dnů by i tak bylo v souladu s čl. 8 odst. 3 nařízení č. 1049/2001 přijato negativní rozhodnutí, proti kterému by navrhovatelka mohla podat žalobu na neplatnost. Pokud by tedy Soud chybně konstatoval existenci platného explicitního rozhodnutí, dopis ze dne by nicméně stále musel být považován za akt, který pouze (implicitně) potvrzuje negativní rozhodnutí, které navrhovatelka měla ve lhůtě napadnout.