ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
5

Článek 37 nového zákona o Nejvyšším soudu zní: „§ 1. Soudce [Sądu Najwyższego (Nejvyšší soud)] odchází do důchodu dnem dovršení věku 65 let, ledaže nejpozději 6 měsíců, avšak ne dříve než 12 měsíců před dosažením věku [65 let], vyjádří vůli setrvat ve funkci a předloží osvědčení potvrzující, že je zdravotně způsobilý k plnění povinností soudce, vydané na základě zásad stanovených pro kandidáty do funkce soudce, a [prezident republiky] udělí s jeho setrváním ve funkci soudce [Sądu Najwyższego (Nejvyšší soud)] souhlas. § 1a. [Prezident republiky] před udělením souhlasu se setrváním soudce Sądu Najwyższego (Nejvyšší soud) ve funkci konzultuje věc s Krajową Radą Sądownictwa (Národní rada soudnictví). Národní rada soudnictví předloží [prezidentovi republiky] své stanovisko do 30 dnů ode dne, kdy ji [prezident republiky] vyzve k jeho vydání. V případě, že stanovisko nebude předloženo ve lhůtě stanovené ve větě druhé, má se za to, že Národní rada soudnictví vydala kladné stanovisko. […] § 3. [Prezident republiky] může udělit souhlas se setrváním soudce [Sądu Najwyższego (Nejvyšší soud)] ve funkci do tří měsíců ode dne, kdy obdržel stanovisko Národní rady soudnictví ve smyslu § 1a, či po uplynutí lhůty pro předání tohoto stanoviska. Pokud souhlas není udělen ve lhůtě stanovené podle věty první, má se za to, že soudce odchází do důchodu dnem dosažení věku 65 let. […] § 4. Souhlas uvedený v § 1 se uděluje na dobu tří let a nejvýše dvakrát. […]“
INFORMACE O NEZVEŘEJNĚNÝCH ROZHODNU TÍCH 
Sbí rka soudních roz hodnutí 
Usnesení Soudního dvora (senátu roz hodujícího o přijatelnosti kasačníc h opravnýc h prostředků) 
ze dne 7. října 2 0 1 9 – L’Oréal v. EUIPO 
(věc C-5 8 7 / 1 9 P) 
„Kasační opravný prostředek – Ochranná známka Evropské unie – Přijatelnost kasačních opravných 
prostředků – Článek 170b jednacího řádu Soudního dvora – Návrh nedokládající významnost otázky 
pro jednotu, soulad nebo další vývoj unijního práva – Nepřijatelnost kasačního opravného prostředku“ 
1. Kasační opravný prostředek – Režim předchozí přijatelnosti – Otázka významná pro jednotu, 
soulad nebo další vývoj unijního práva – Nedostatečné nebo rozporné odůvodnění – Návrh na 
uznání přijatelnosti neprokazující význam otázky – Neuznání 
(Statut Soudního dvora, článek 58a; jednací řád Soudního dvora, článek 170b) 
(viz body 10-12) 
2. Kasační opravný prostředek – Režim předchozí přijatelnosti – Otázka významná pro jednotu, 
soulad nebo další vývoj unijního práva – Návrh na uznání přijatelnosti neprokazující význam 
otázky – Neuznání 
(Statut Soudního dvora, článek 58a; jednací řád Soudního dvora, článek 170b) 
(viz body 13, 14, 18) 
Výrok 
1) Kasační opravný prostředek je nepřijatelný. 
2) L’Oréal ponese vlastní náklady řízení. 
CS 
ECLI:EU:C:2019 :844 1
Usnesení Soudního dvora (osmého senátu) ze dne 12. prosince 2019 – Steifer v. EHSV

(Věc C‑727/19 P)

„Kasační opravný prostředek – Článek 181 jednacího řádu Soudního dvora – Veřejná služba – Úředník – Důchody – Nároky na důchod nabyté před nástupem do služebního poměru v Evropské unie – Převod do unijního systému – Započtení příspěvkových let – Vrácení částky nároků na důchod nezohledněné při výpočtu příspěvkových let na důchod Evropské unie – Nové a podstatné skutečnosti“

1. Kasační opravný prostředek – Důvody kasačního opravného prostředku – Pouhé zopakování žalobních důvodů a argumentů předložených před Tribunálem – Nepřípustnost [Článek 256 SFEU; statut Soudního dvora, čl. 58 první pododstavec, jednací řád Soudního dvora, čl. 168 odst. 1 písm. d)] (viz bod 4)

2. Kasační opravný prostředek – Důvody kasačního opravného prostředku – Zpochybnění rozhodnutí napadeného před Tribunálem a nikoliv jím vydaného rozsudku – Nepřípustnost [Článek 256 SFEU; statut Soudního dvora, čl. 58 první pododstavec; jednací řád Soudního dvora, čl. 168 odst. 1 písm. b)] (viz bod 4)

3. Žaloby úředníků – Předcházející stížnost v rámci administrativy – Lhůty – Kogentní charakter – Prekluze – Nový běh – Podmínka – Nová a podstatná skutečnost – Pojem (Služební řád úředníků, články 90 a 91) (viz bod 4)

4. Kasační opravný prostředek – Důvody kasačního opravného prostředku – Nesprávné posouzení skutkového stavu – Nepřípustnost – Přezkum posouzení důkazních materiálů Soudním dvorem – Vyloučení s výjimkou případu zkreslení (Článek 256 odst. 1 SFEU; statut Soudního dvora, čl. 58 první pododstavec) (viz bod 4)

Výrok

1) Kasační opravný prostředek se zčásti odmítá jako zjevně nepřípustný a zčásti zamítá jako zjevně neopodstatněný.
1.

Volný pohyb služeb – Omezení – Hazardní hry – Vnitrostátní právní úprava, která zavádí státní monopol na provozování některých hazardních her a režim koncesí a povolení k provozování jiných her – Přípustnost – Reklamní praktiky držitelů monopolu, které mají podněcovat k aktivní účasti na hrách – Soudržná a systematická povaha uvedené vnitrostátní právní úpravy – Celkové posouzení vnitrostátním soudem (Článek 56 SFEU) (viz body 30-32, 36, 40, 46-49, 53, výrok 1)
INFORMACE O NEZVEŘEJNĚNÝCH ROZHODNU TÍCH 
Sbí rka soudních roz hodnutí 
Usnesení Soudního dvora (osmého senátu) ze dne 4. února 2 0 2 1 – Pilatus Bank v. ECB 
(věc C-7 0 1 / 1 9 P) 1 
„Kasační opravný prostředek – Článek 181 jednacího řádu Soudního dvora – Zjevně neopodstatněný  
kasační opravný prostředek – Hospodářská a měnová politika – Obezřetnostní dohled nad úvěrovými  
institucemi – Opatření spočívající v pozastavení, která přijal vnitrostátní orgán dohledu –  
Určení kontaktní osoby – Podmíněná komunikace s Evropskou centrální bankou (ECB) –  
Odnětí povolení před podáním žaloby – Žaloba na neplatnost – Nepřípustnost – Absence dostatečně  
jasného a přesného popisu žalobních důvodů uplatňovaných v řízení před Tribunálem –  
Neprokázání právního zájmu na podání žaloby – Nesprávná kvalifikace přípravného aktu –  
Nahrazení odůvodnění“  
1. Kasační opravný prostředek – Důvody kasačního opravného prostředku – Nepřípustnost žaloby 
před Tribunálem – Nepominutelný důvod vycházející ze změny zastoupení navrhovatelky – 
Přezkoumání z moci úřední 
(viz bod 23) 
2. Žaloba na neplatnost – Fyzické nebo právnické osoby – Právní zájem na podání žaloby – 
Nezbytnost vzniklého a trvajícího zájmu – Posouzení v okamžiku podání žaloby – Žaloba, která 
může žalobci přinést prospěch 
(viz bod 25) 
3. Kasační opravný prostředek – Důvody kasačního opravného prostředku – Odůvodnění rozsudku 
vykazující porušení unijního práva – Výrok založený na jiných právních důvodech – Zamítnutí 
[Jednací řád Tribunálu, čl. 76 písm. d)] 
(viz body 27, 30–38) 
Výrok 
1) Kasační opravný prostředek se zamítá. 
1 – Úř.věst. C 406, 2.12.2019 . 
CS 
ECLI:EU:C:2021 :99 1 
INFORMACE O NEZVEŘEJNĚNÝCH ROZHODNU TÍCH 
2) Pilatus Bank plc se ukládá náhrada nákladůřízení. 
ECLI:EU:C:2021 :99 2
5

Bod 16 odůvodnění směrnice 2016/343 zní následovně: „Presumpce neviny by byla porušena, pokud by veřejná prohlášení učiněná orgány veřejné moci nebo soudní rozhodnutí jiná než o vině označovala podezřelou nebo obviněnou osobu za vinnou, dokud její vina nebyla prokázána zákonným způsobem. Taková prohlášení nebo soudní rozhodnutí by neměla vzbuzovat dojem, že je taková osoba vinná. Tím by neměly být dotčeny úkony trestního stíhání, jejichž cílem je prokázat vinu podezřelé nebo obviněné osoby, jako je obvinění, ani soudní rozhodnutí, v jejichž důsledku se stává podmíněný trest vykonatelným, za podmínky, že je dodrženo právo na obhajobu. Rovněž by tím neměla být dotčena předběžná rozhodnutí procesní povahy, která přijímají justiční nebo jiné příslušné orgány a jež jsou založena na podezření či usvědčujících důkazech, jako jsou rozhodnutí o vyšetřovací vazbě, pokud taková rozhodnutí neoznačují podezřelou nebo obviněnou osobu za vinnou. Před přijetím předběžného rozhodnutí procesní povahy by měl příslušný orgán nejprve ověřit, zda jsou důkazy usvědčující podezřelou nebo obviněnou osobu dostatečně průkazné pro dotčené rozhodnutí, a rozhodnutí by tyto usvědčující důkazy mělo uvádět.“
7

Článek 253 občanského zákoníku, nadepsaný „Prostředky ochrany“, stanoví: „1) Fyzická osoba, jejíž nemajetková práva byla porušena nebo ohrožena, se může kdykoliv u soudu domáhat: a) zákazu protiprávního jednání, pokud je bezprostřední; b) ukončení protiprávního jednání a jeho zákazu do budoucna, pokud pokračuje; c) určení protiprávnosti nastalých skutečností, pokud zásah do práv, které způsobily, přetrvává. (2) Odchylně od odstavce 1 může soud v případě zásahu do nemajetkových práv v důsledku výkonu práva na svobodu projevu přijmout pouze opatření stanovená v odst. 1 písm. b) a c). (3) Oběť zásahu do těchto práv se může navíc domáhat toho, aby soud původci protiprávního jednání uložil splnění jakéhokoli opatření, které soud považuje za nezbytné k obnovení porušeného práva, jako je: a) povinnost pachatele protiprávního jednání zveřejnit na své náklady odsuzující rozsudek; b) jakékoli jiné opatření, které je nezbytné k ukončení protiprávního jednání nebo k nápravě způsobené škody. (4) Stejně tak může oběť zásahu do svých práv požadovat náhradu škody, nebo, v závislosti na případu, nápravu i nemajetkové újmy, která jí byla způsobena, lze-li ji přičítat pachateli škodlivého jednání. V těchto případech se na právo na podání žaloby vztahuje promlčecí lhůta.“
3

Body 21 a 22 odůvodnění směrnice 2011/83 znějí takto: „(21) Jako smlouva uzavřená mimo obchodní prostory by měla být definována smlouva uzavřená za současné fyzické přítomnosti obchodníka a spotřebitele na místě, které není obchodními prostorami obchodníka, například u spotřebitele doma nebo na jeho pracovišti. Mimo obchodní prostory může být spotřebitel potenciálně vystaven psychologickému nátlaku nebo vůči němu může být využito momentu překvapení, bez ohledu na to, zda si návštěvu obchodníka vyžádal či nikoli. Definice smlouvy uzavřené mimo obchodní prostory by měla zahrnovat rovněž situace, kdy je spotřebitel osobně a individuálně osloven mimo obchodní prostory, avšak smlouva je uzavřena bezprostředně poté v obchodních prostorách obchodníka nebo s využitím jednoho z prostředků komunikace na dálku. […] Za smlouvy uzavřené mimo obchodní prostory by měly být považovány nákupy učiněné během výjezdové akce uspořádané obchodníkem, v jejímž průběhu obchodník propaguje a prodává zakoupené výrobky. (22) Obchodní prostory by měly zahrnovat prostory v jakékoli podobě (například prodejny, stánky nebo nákladní automobily), které obchodníkovi slouží jako trvalé či obvyklé místo jeho obchodování. Stánky na trhu a veletržní stánky by měly být za obchodní prostory považovány v případě, že tuto podmínku splňují. Maloobchodní prostory, kde obchodník svou činnost provozuje na sezónním základě, například během turistické sezóny v lyžařském či přímořském letovisku, by za obchodní prostory považovány být měly, neboť v nich obchodník svou činnost provozuje obvykle. Za obchodní prostory by neměla být považována veřejně přístupná místa, jako jsou ulice, nákupní střediska, pláže, sportovní zařízení a veřejná doprava, které obchodník pro své podnikání používá pouze výjimečně, ani soukromá obydlí nebo pracoviště. […]“
9

Tento let z Hamburku (Německo) do San Sebastianu (Španělsko) zahrnoval tři úseky. První úsek, z Hamburku do Londýna (Spojené království), provozovala letecká společnost British Airways, zatímco Iberia zajišťovala zbylé dva úseky, a sice z Londýna do Madridu (Španělsko) a z Madridu do San Sebastianu.
Je patrné, že ve většině řízení o předběžných opatřeních může jak nařízení navrhovaného odkladu provádění, tak odmítnutí jej nařídit do jisté míry vyvolávat určité konečné účinky, a je na soudu příslušném pro rozhodování o předběžných opatřeních, jemuž byl návrh na odklad provádění předložen, aby poměřil rizika spojená s každým z možných řešení. Konkrétně to znamená zejména přezkoumat, zda zájem účastníka řízení, který navrhuje předběžná opatření, na dosažení odkladu provádění vnitrostátních ustanovení, převažuje nad zájmem na jejich okamžitém použití. Při tomto přezkumu je třeba určit, zda by případné zrušení těchto ustanovení poté, co Soudní dvůr vyhověl žalobě ve věci samé, umožnilo převrácení situace, která by nastala jejich okamžitým prováděním, a naopak, v jakém rozsahu by odklad mohl bránit cílům sledovaným uvedenými ustanoveními v případě, že by žaloba ve věci samé byla zamítnuta (usnesení ze dne 17. prosince 2018, Komise v. Polsko, C‑619/18 R, EU:C:2018:1021, bod 91 a citovaná judikatura).
17

Dne 30. března téhož roku jí bylo zasláno oznámení o ověření této zprávy elektronickou poštou z adresy „CLIMA-EU-ETS-REGISTRY-PROD@ec.europa.eu“, které znělo takto: „Subject: Emissions approved The emissions entered for: 23415 (Monitoring Plan for Annual Emissions) Year(s) 2015 .. have been VERIFIED“.
46

Tento výklad je potvrzen prováděcím nařízením Komise (EU) 2017/1472 ze dne 11. srpna 2017 o zařazení určitého zboží do kombinované nomenklatury (Úř. věst. 2017, L 210, s. 1), které sice není ratione temporis použitelné na spor v původním řízení, ale obsahuje údaje, které jsou v projednávané věci relevantní per analogiam. Příloha tohoto nařízení totiž uvádí, že „[h]liníková tyč (tzv. ‚tyč na sprchový závěs‘), která se používá na pověšení závěsu“ a skládá se ze dvou posuvných trubek vybavených mechanismem, který umožňuje zablokování mezi stěnami, musí být „zařa[zena] do kódu KN 83024190 jako ‚ostatní úchytky, kování a podobné výrobky z obecných kovů pro stavby‘ “, a to zejména proto, že „vzhledem k jeho objektivním vlastnostem ([mimo jiné] konstrukce, která udrží jen nízkou hmotnost, např. závěs) je tento výrobek navržen jako tyč na závěs“ a že „[t]yče na závěsy jsou zařazené do čísla 8302 [viz též vysvětlivky k [HS] k číslu 8302, druhý odstavec, písm. d), bod 5)]“.
33

Použitelnost směrnice 2014/24 by mohla vyplývat rovněž z přímého a bezpodmínečného odkazu uvedeného v portugalském právu na ustanovení této směrnice. Rovněž tak zadávání veřejných zakázek, které nespadají do působnosti této směrnice, nicméně podléhá základním pravidlům a obecným zásadám stanoveným ve Smlouvě o FEU, zvláště zásadám rovného zacházení a zákazu diskriminace na základě státní příslušnosti, jakož i povinnosti transparentnosti, která z nich vyplývá, vykazují-li tyto zakázky nepochybný přeshraniční význam (v tomto smyslu viz usnesení ze dne 7. července 2016, Sá Machado & Filhos, C‑214/15, nezveřejněné, EU:C:2016:548, body 33, 35 a 37). V tomto ohledu se předkládající soud nemůže omezit na to, že předloží Soudnímu dvoru skutečnosti, které umožňují nevyloučit existenci nepochybného přeshraničního významu, ale musí naopak poskytnout údaje, které mohou prokázat jeho existenci (rozsudek ze dne 6. října 2016, Tecnoedi Costruzioni, C‑318/15, EU:C:2016:747, bod 22).
3

V rozhodnutí ze dne 25. ledna 2008 měla Evropská komise za to, že režim podpor zavedený legge n. 296 contenente „Disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato (legge finanziaria 2007)“ [zákon č. 296 o ustanoveních pro sestavení ročního a víceletého státního rozpočtu (finanční zákon z roku 2007)] ze dne 27. prosince 2006 (běžný doplněk ke GURI č. 299, ze dne 27. prosince 2006, dále jen „zákon č. 296/2006“), který zavádí slevu na dani na pořízení investičního majetku, určeného pro výrobní zařízení umístěná v některých regionech jižní Itálie (dále jen „dotčená sleva na dani“), byl slučitelný se společným trhem v souladu s čl. 87 odst. 3 písm. a) a c) ES.
42

Stran činnosti „regulace ex ante“, na kterou poukazuje předkládající soud, je nutno poznamenat, že uvedený soud neuvádí, co je tímto výrazem, který není obsažen v autorizační směrnici ani v rámcové a přístupové směrnici nebo ve směrnici o univerzální službě, myšleno. Naproti tomu regulace trhu ex ante, kterou je VRO pověřen podle čl. 3 odst. 3a rámcové směrnice, spočívá v tom, že poskytovatelům sítí nebo služeb elektronických komunikací jsou uloženy takové povinnosti, jako jsou povinnosti stanovené v čl. 5 odst. 1 a 2 nebo článku 6 přístupové směrnice a povinnosti uložené v souladu s článkem 8 této směrnice nebo článkem 17 směrnice o univerzální službě podnikům označeným na základě analýzy trhu stanovené v článku 16 rámcové směrnice jako podniky s významnou tržní silou. Je přitom nutno konstatovat, že regulace trhu ex ante tvoří nedílnou součást třetí kategorie činností VRO uvedené v bodě 39 tohoto usnesení, jakož i některých úkolů uvedených v jeho bodě 40. Náklady, které mohou být kryty správními poplatky ukládanými v souladu s čl. 12 odst. 1 písm. a) autorizační směrnice, nemohou být tedy omezeny na náklady vzniklé v souvislosti s činností regulace trhu ex ante.
7

Znění bodů 9 a 10 odůvodnění směrnice 2008/48 je následující: „(9) Úplná harmonizace je nezbytná pro zajištění vysoké a rovnocenné úrovně ochrany zájmů všech spotřebitelů ve Společenství a pro vytvoření skutečného vnitřního trhu. Členským státům by proto nemělo být povoleno zachovávat ani zavádět jiná vnitrostátní ustanovení, než která jsou stanovena v této směrnici. Toto omezení by se však mělo vztahovat pouze na ustanovení harmonizovaná tuto směrnicí. Kde tato harmonizovaná ustanovení nejsou, měly by mít členské státy i nadále možnost zachovávat nebo zavádět vnitrostátní právní předpisy. Členské státy tak mohou například zachovávat nebo zavádět vnitrostátní předpisy o společné a nerozdílné odpovědnosti prodávajícího nebo poskytovatele služeb a věřitele. Jiným příkladem této možnosti členských států by mohlo být zachování nebo zavedení vnitrostátních předpisů o zrušení kupní smlouvy nebo smlouvy o poskytnutí služby, jestliže spotřebitel uplatní své právo odstoupit od úvěrové smlouvy. V této souvislosti by mělo být členským státům dovoleno, aby u úvěrových smluv na dobu neurčitou stanovily minimální dobu mezi okamžikem, kdy věřitel požádá o splacení úvěru, a okamžikem, kdy musí být úvěr splacen. (10) Definice obsažené v této směrnici určují rozsah harmonizace. Povinnost členských států provést ustanovení této směrnice by se tedy měla omezovat na oblast její působnosti stanovenou uvedenými definicemi. Touto směrnicí by však nemělo být dotčeno uplatňování ustanovení této směrnice členskými státy v oblastech, které nespadají do oblasti její působnosti, je-li to v souladu s právem Společenství. […]“
3

Body 5, 8 a 68 odůvodnění směrnice 2014/23 uvádějí: „(5) Tato směrnice uznává a potvrzuje právo členských států a orgánů veřejné správy rozhodovat o způsobu správy, který pro provedení stavebních prací a poskytnutí služeb považují za nejvhodnější. Touto směrnicí by zejména neměla být nijak dotčena svoboda členských států a orgánů veřejné správy přímo provádět stavební práce nebo přímo poskytovat služby pro veřejnost či pověřit jejich zajištěním třetí osoby. Při sledování cílů veřejné politiky by členské státy nebo orgány veřejné správy měly mít možnost libovolně stanovit a upřesnit charakteristiky služeb, jež mají být poskytovány, včetně případných podmínek týkajících se kvality nebo ceny služeb, v souladu s právními předpisy Unie. […] (8) V případě koncesí, které překračují určitou hodnotu, je vhodné zajistit při zadávání těchto zakázek minimální koordinaci vnitrostátních postupů na základě zásad Smlouvy [o FEU], aby bylo zaručeno otevření koncesí hospodářské soutěži a přiměřená právní jistota. Tato ustanovení o koordinaci by neměla přesahovat rámec toho, co je nezbytné k dosažení výše uvedených cílů a k zajištění určité míry flexibility. Členské státy by však měly mít možnost tato ustanovení doplnit a dále rozvíjet, považují-li to za vhodné, zejména k lepšímu zajištění dodržování výše uvedených zásad. […] (68) Koncese jsou obvykle dlouhodobá složitá ujednání, kdy koncesionář přebírá povinnosti a rizika, jež obvykle nesou veřejní zadavatelé a která obvykle spadají do jejich oblasti působnosti. S výhradou dodržení této směrnice a zásad transparentnosti a rovného zacházení by proto veřejným zadavatelům a zadavatelům měla být poskytnuta značná flexibilita k vymezení a organizaci řízení vedoucího k výběru koncesionáře. V zájmu zajištění rovného zacházení a transparentnosti během celého koncesního řízení je však vhodné stanovit základní záruky, pokud jde o koncesní řízení, včetně informací o povaze a rozsahu koncese, omezení počtu zájemců, předávání informací uchazečům a zájemcům a dostupnosti příslušných záznamů. Je rovněž nezbytné stanovit, že se nelze odchýlit od původních podmínek oznámení o zahájení koncesního řízení, aby se zamezilo nespravedlivému zacházení s potenciálními zájemci.“
15

Žalobkyně v původním řízení podala proti tomuto rozhodnutí odvolání k předkládajícímu soudu. Předkládající soud má za to, že je v dané věci třeba uplatnit rozsudek Soudního dvora ze dne 4. září 2014, Germanwings (C‑452/13, EU:C:2014:2141). K výpočtu rozsahu zpoždění je tudíž třeba zjistit, v jakém okamžiku by se otevřely dveře letadla, kdyby let nebyl zpožděn; tento okamžik pak lze porovnat s okamžikem, kdy se tyto dveře otevřely ve skutečnosti. V tomto ohledu předkládající soud uvádí, že ačkoliv v letových plánech není uveden plánovaný čas otevření dveří, ze zkušeností vyplývá, že doba mezi okamžikem, kdy letadlo dorazí na své parkovací stanoviště, a otevřením dveří je obecně u všech letů stejná. Z toho plyne, že doba mezi skutečným časem příletu a skutečným otevřením dveří na straně jedné a plánovaným časem příletu a plánovaným otevřením dveří na straně druhé je stejná, takže ji při výpočtu délky zpoždění nelze brát do úvahy.
74

V tomto ohledu je třeba předně konstatovat, že otázka nároku na náhradu škody způsobené nedodržením unijního práva nikterak nesouvisí s předmětem sporu v původním řízení. Dále je třeba uvést, že předkládající soud se nezmiňuje o žádné překážce, která by jednotlivcům bránila v podání žaloby proti rozhodnutím správce daně u vnitrostátních soudů. A konečně neuvádí ani to, že by mu vnitrostátní právo bránilo v tom, aby Soudnímu dvoru položil předběžnou otázku, má-li za to, že judikatura soudu vyššího stupně odporuje unijnímu právu, nebo má-li v tomto ohledu nějaké pochybnosti, ani to, že by byl v souladu s vnitrostátním procesním právem vázán právním posouzením nebo pokyny tohoto soudu vyššího stupně, i když má s ohledem na výklad, který požadoval od Soudního dvora, za to, že toto posouzení nebo tyto pokyny nejsou v souladu s unijním právem.
16

Podle ustálené judikatury Soudního dvora zajisté platí, že takové rozhodnutí, jako je sporné rozhodnutí, i když je vydáno ve formě jediného rozhodnutí, musí být posuzováno jako soubor individuálních rozhodnutí, jež vůči každému z podniků, jimž jsou určena, konstatují protiprávní jednání, za které nebo která byl shledán odpovědným, a případně mu ukládají pokutu (rozsudek ze dne 15. října 2002, Limburgse Vinyl Maatschappij a další v. Komise, C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P až C‑252/99 P a C‑254/99 P, EU:C:2002:582, bod 100 a citovaná judikatura). Soudní dvůr by tak, pokud by v rámci projednávaného kasačního opravného prostředku vyhověl návrhovým žádáním společností HSBC, zrušil napadený rozsudek, a v případě, kdy by v souladu s čl. 61 prvním pododstavcem statutu Soudního dvora Evropské unie sám vydal konečné rozhodnutí ve věci za předpokladu, že by měl za to, že je žaloba v prvním stupni opodstatněná, by zrušil čl. 1 písm. b) sporného rozhodnutí, jenž se na tyto společnosti nepoužije.
13

Podle předkládajícího soudce je třeba, i když formálně byla podána pouze jedna žaloba proti jednomu rozhodnutí, vycházet z toho, že ve skutečnosti byly podány dvě žaloby proti dvěma různým rozhodnutím. Nicméně uvádí, že kancelář Verwaltungsgericht Wien (správní soud ve Vídni) do rejstříku zapsala podání, které podle předkládajícího soudce představuje dvě žaloby, jako jednu jedinou žalobu. Předkládající soudce vysvětluje, že byl porušen předem stanovený rozvrh práce Verwaltungsgericht Wien (správní soud ve Vídni), protože zápisem do rejstříku dvou různých žalob pod jedním jediným číslem věci bylo porušeno pravidlo pro přidělování věcí, které by, pokud by bylo řádně dodrženo, vedlo k přidělení těchto dvou žalob dvěma různým soudcům.
25

V projednávaném případě jasně vyplývá z odůvodnění předkládacího rozhodnutí, že JL má za to, že byl jakožto zaměstnanec na částečný úvazek znevýhodněn článkem 33 zákoníku práce tak, jak je vykládán vnitrostátními soudy. Je tudíž třeba mít za to, že výsledek sporu v původním řízení by byl ovlivněn případným rozhodnutím těchto soudů nepoužít toto ustanovení, kdyby obsahovalo nepřímou diskriminaci na základě pohlaví, která je předmětem předběžné otázky.