STANOVISKO GENERÁLNÍ ADVOKÁTKY

JULIANE KOKOTT

přednesené dne 1. července 20101( )

Věc C‑205/09

Szombathelyi Városi Ügyészség

proti

Emilu Eredicsovi

a

Márii Vassné Sápi

(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Szombathelyi Városi Bíróság, Maďarsko)

„Policejní a soudní spolupráce v trestních věcech – Rámcové rozhodnutí 2001/220/SVV – Pojem ‚oběť‘ v trestním řízení – Právnická osoba – Mediace v rámci trestního řízení“

I – Úvod

1. Tato žádost o rozhodnutí o předběžné otázce dává Soudnímu dvoru příležitost, aby upřesnil svoji dosavadní judikaturu týkající se pojmu „oběť“, tak jak ho používá rámcové rozhodnutí 2001/220/SVV o postavení obětí v trestním řízení( ).

2. V právním sporu, ve kterém orgán činný v trestním řízení zakázal obžalovanému provést mediaci v trestním řízení, předkládající soud znovu vznáší otázku, zda i právnická osoba může být obětí ve smyslu rámcového rozhodnutí. Dále se ptá, jaké podmínky stanoví rámcové rozhodnutí pro konkrétní podobu mediačního řízení.

II – Právní rámec

A – Právo Unie

3. Podle čl. 1 písm. a) rámcového rozhodnutí 2001/220 se obětí rozumí „fyzická osoba, která utrpěla škodu včetně fyzického či psychického poškození, citovou újmu či hmotnou ztrátu přímo způsobenou jednáním či opomenutím, jež porušuje trestněprávní předpisy členského státu“.

4. Článek 1 písm. e) rámcového rozhodnutí 2001/220 definuje pojem „mediace v trestních věcech“ jako „hledání řešení ujednaného mezi obětí a pachatelem trestného činu a zprostředkovaného příslušnou osobou před trestním řízením nebo v jeho průběhu“.

5. Článek 10 rámcového rozhodnutí 2001/220 stanoví:

„Mediace v rámci trestního řízení

(1) Každý členský stát podporuje mediaci v trestních věcech pro trestné činy, které považuje za vhodné pro tento druh opatření.

(2) Každý členský stát zajistí, aby mohla být vzata v úvahu veškerá ujednání mezi obětí a pachatelem dosažená při mediaci v trestních věcech.“

B – Vnitrostátní právo

6. Článek 221/A maďarského trestního řádu (a büntetőeljárási törvény) stanoví:

„(1) Mediační řízení je řízením, které lze použít na žádost podezřelé osoby nebo oběti nebo s jejich souhlasem v trestních řízeních zahájených ve věci trestných činů proti osobám (kapitola XII hlavy I a III trestního zákona), bezpečnosti dopravního provozu (kapitola XIII trestního zákona) nebo majetku (kapitola XVIII trestního zákona), za které lze uložit trest odnětí svobody nejvýše pět let.

(2) Cílem mediačního řízení je napomoci nápravě následků trestného činu a usilovat o to, aby budoucí jednání podezřelé osoby bylo v souladu s právními předpisy. V mediačním řízení je třeba usilovat o dosažení dohody mezi podezřelou osobou a obětí na základě účinné lítosti podezřelé osoby. V trestním řízení se mediační řízení může konat pouze jednou.

(3) Státní zastupitelství rozhodne bez návrhu nebo na žádost podezřelé osoby, obhájce nebo oběti o přerušení řízení na dobu nejvýše šesti měsíců a o provedení mediačního řízení ve věci

a) pokud je možné zastavit trestní stíhání na základě článku 36 trestního zákona nebo je-li přípustné upuštění od potrestání;

b) pokud se podezřelá osoba v průběhu vyšetřování dozná ke skutkům, souhlasí a je schopna nahradit škodu způsobenou oběti nebo napravit jakýmkoliv jiným prostředkem škodlivé následky trestného činu ve vztahu k oběti;

c) pokud podezřelá osoba a oběť rovněž souhlasily s konáním mediačního řízení a

d) pokud vzhledem k povaze trestného činu, okolnostem jeho spáchání a podezřelé osobě lze od soudního řízení upustit nebo se jeví odůvodněné se domnívat, že soud bude moci při výměře trestu zohlednit účinnou lítost. […]

(5) Výpověď podezřelé osoby a oběti učiněnou během mediačního řízení týkající se jednání, která jsou základem řízení, není možné použít jako důkaz. Výsledek mediačního řízení nelze použít k tíži podezřelé osoby. […]

(7) Bylo-li mediační řízení úspěšné a je třeba použít čl. 36 odst. 1 trestního zákona, státní zastupitelství zastaví řízení; je-li třeba použít čl. 36 odst. 2 trestního zákona, podá obžalobu. Začala-li podezřelá osoba plnit ujednání dosažené v mediačním řízení, aniž to mělo vliv na možnost uložení trestu, státní zastupitelství může odložit obžalobu na dobu jednoho až dvou let u trestných činů, za které lze uložit trest odnětí svobody nejvýše tři roky.“

7. Článek 266 odst. 3 písm. c) trestního řádu stanoví, že soud může řízení přerušit na dobu nejvýše šesti měsíců za účelem provedení mediačního řízení. Článek 307 trestního řádu krom toho stanoví, že řízení lze rovněž přerušit po konání jednání.

8. Článek 314 trestního zákona (Büntető törvénykönyv) stanoví:

„(1) Kdo způsobí škodu rozpočtu Evropských společenství tím, že učiní nepravdivé prohlášení nebo předloží nepravdivý, nesprávný nebo padělaný doklad nebo kdo nesplní či nedostatečně splní tak, že uvede někoho v omyl, informační povinnosti, které jsou stanoveny ve vztahu

a) k podporám z fondů spravovaných Evropskými společenstvími nebo jejich jménem,

b) k platbám do rozpočtu spravovaného Evropskými společenstvími nebo jejich jménem,

dopustí se trestného činu, za který lze uložit trest odnětí svobody až na pět let.

(2) Stejně bude potrestán v souladu s ustanoveními odstavce 1 ten, kdo za jiným než schváleným účelem využije

a) takovou podporu, jako je podpora uvedená v odstavci 1 písm. a), nebo

b) výhodu související s platbou uvedenou v odstavci 1 písm. b).“

9. Článek 318 trestního zákona stanoví:

„(1) Kdo za účelem získání neoprávněného prospěchu uvede někoho v omyl či jej ponechá v omylu, a způsobí tak škodu, dopustí se podvodu. […]

(4) Tento trestný čin bude potrestán trestem odnětí svobody až na tři roky, pokud

a) je podvodem způsobena značná škoda,

[…]“

10. Článek 138/A trestního zákona stanoví:

„Pro účely použití tohoto zákona […] je škoda

b) značná, dosahuje-li její výše od 200 000 HUF až do 2 000 000 HUF.“

11. Článek 36 trestního zákona stanoví:

„(1) Trest nelze uložit tomu, kdo nahradí oběti v rámci mediačního řízení škodu způsobenou trestným činem proti osobám (kapitola XII hlavy I a III trestního zákona), bezpečnosti dopravního provozu (kapitola XIII trestního zákona) nebo majetku (kapitola XVIII trestního zákona), za který lze uložit trest odnětí svobody nejvýše tři roky, nebo napraví jakýmkoliv jiným prostředkem škodlivé následky trestného činu.

(2) Pokud jde o trestné činy uvedené v odstavci 1, od potrestání lze upustit, nahradí-li pachatel oběti v rámci mediačního řízení škodu způsobenou trestným činem, za který lze uložit trest odnětí svobody nejvýše pět let, nebo napraví jakýmkoliv jiným prostředkem škodlivé následky trestného činu.“

12. Porušení finančních zájmů Evropských společenství upravené v čl. 314 odst. 1 trestního zákona se nachází v kapitole XVII trestního zákona (hospodářské trestné činy).

III – Skutkový stav a původní řízení

13. Hlavnímu obžalovanému v původním řízení, Emilu Eredicsovi, je orgány činnými v trestním řízení vytýkáno, že použil částku ve výši 1 200 000 HUF pocházející z prostředků jednoho programu Evropské unie podvodem za pomoci padělaných či pozměněných listin v rozporu se stanoveným účelem, a způsobil tím maďarské společnosti VÁTI, která dohlížela nad prováděním podporovaného projektu a která byla zodpovědná za celkové vyúčtování, jakož i rozpočtu Evropské unie, škodu.

14. Příslušné státní zastupitelství v tomto spatřuje porušení finančních zájmů Evropské unie, které je podle čl. 314 odst. 1 písm. a) maďarského trestního zákona trestné.

15. V rámci svého vyšetřování několikrát vyslechlo E. Eredicse, tento nicméně neučinil doznání.

16. Na základě výsledků vyšetřování podalo státní zastupitelství dne 2. září 2008 u městského soudu Szombathelyi (Szombathelyi Városi Bíróság) obžalobu proti E. Eredicsovi, jakož i proti jedné další spoluobžalované osobě.

17. Po obdržení obžaloby o tom předkládající soud dne 7. listopadu 2008 informoval hlavního obžalovaného. Před předkládajícím soudem se E. Eredics doznal k činům, které mu byly vytýkány, a podal žádost o provedení mediace, aby podle článku 221/A trestního zákona dosáhl zastavení řízení nebo upuštění od potrestání.

18. Zástupce společnosti VÁTI Kht. vyjádřil souhlas s provedením mediačního řízení.

19. Státní zastupitelství zastává názor, že delikt, který je obžalovanému vytýkán, již nepatří do skupiny trestných činů, u nichž je možné provést mediační řízení. Krom toho v projednávaném případě nemůže být mediační řízení provedeno, protože E. Eredics na rozdíl od podmínek stanovených maďarským právem neučinil doznání již během vyšetřování. Nadto nedává smysl, aby se mediačního řízení jako oběť účastnila společnost VÁTI Kht. a aby jí bylo obžalovaným poskytnuto odškodnění. Skutečnou obětí je Evropské společenství, protože použití prostředků Společenství pro jiné účely bylo v rozporu s finančními zájmy Společenství a způsobilo škodu rozpočtu Společenství, takže vzhledem ke zvláštnostem projednávaného případu není mediace odůvodněná.

IV – Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce a řízení před Soudním dvorem

20. Za těchto okolností Szombathelyi Városi Bíróság usnesením ze dne 22. dubna 2009, doručeným Soudnímu dvoru dne 8. června 2009, přerušil řízení a položil Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

„1) Vztahuje se – s ohledem na povinnost podporovat mediaci mezi obětí a pachatelem trestného činu v trestních věcech stanovenou v článku 10 rámcového rozhodnutí Rady 2001/220/SVV – pojem ‚oběť‘ ve smyslu čl. 1 písm. a) rámcového rozhodnutí na ‚jinou než fyzickou osobu‘? Předkládající soud v rámci této otázky výslovně žádá o upřesnění a vysvětlení rozsudku Soudního dvora ze dne 28. června 2007 ve věci Dell’Orto, C‑467/05.

2) Je možné pojem ‚trestné činy‘, který je uveden v článku 10 rámcového rozhodnutí 2001/220, vykládat v tom smyslu, že se týká všech trestných činů, jejichž materiální znaky skutkové podstaty vymezené zákonem jsou v podstatě obdobné?

3) Může být čl. 10 odst. 1 rámcového rozhodnutí 2001/220 vykládán v tom smyslu, že naplnění podmínek pro mediaci ve vztahu k pachateli a oběti je možné přinejmenším do přijetí rozhodnutí v prvním stupni, tedy, že požadavek doznání se ke skutkům v soudním řízení po ukončení vyšetřování je v souladu s povinností podporovat mediaci, s výhradou splnění ostatních požadovaných podmínek?

4) Zakládá čl. 10 odst. 1 rámcového rozhodnutí 2001/220 povinnost zaručit obecný přístup k možnosti mediace v trestních věcech, s výhradou předchozího splnění podmínek stanovených zákonem, aniž je ponechán jakýkoli prostor pro uvážení? Jinými slovy, brání ustanovení (požadavky) článku 10 pravidlu, podle kterého ‚vzhledem k povaze trestného činu, okolnostem jeho spáchání a podezřelé osobě lze od soudního řízení upustit nebo se jeví odůvodněné se domnívat, že soud bude moci při stanovení trestu zohlednit účinnou lítost‘?“

21. V řízení před Soudním dvorem předložily vyjádření francouzská, italská a maďarská vláda, jakož i Komise.

V – Právní posouzení

A – První předběžná otázka

22. Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda alespoň ve věcné souvislosti s mediací podle článku 10 rámcového rozhodnutí může být obětí ve smyslu rámcového rozhodnutí i právnická osoba.

23. Tato otázka týkající se osobní působnosti rámcového rozhodnutí již byla předmětem rozsudku Soudního dvora ve věci Dell’Orto, o jehož upřesnění a vysvětlení předkládající soud výslovně žádá. V tomto rozsudku Soudní dvůr rozhodl, že toto rámcové rozhodnutí musí být vykládáno v tom smyslu, že v rámci vykonávacího řízení probíhajícího po vydání konečného odsuzujícího rozsudku, pojem „oběť“ ve smyslu tohoto rámcového rozhodnutí nezahrnuje právnické osoby( ).

24. V projednávaném případě se tedy klade otázka, zda v rámci mediace upravené v článku 10 rámcového rozhodnutí platí pojem „oběť“, který by měl širší význam. Toto je samozřejmě nutno vyloučit.

25. Proti uvedenému je nutno namítnout již to, že v čl. 1 písm. a) rámcového rozhodnutí je uvedena právní definice pojmu „oběť“. V tomto ustanovení je úvodem definováno, kdo může být „obětí“ ve smyslu tohoto rámcového rozhodnutí, totiž že obětí mohou být pouze fyzické osoby. Indicie pro to, že by pojem „oběť“ mohl být v jednotlivých oblastech úpravy rámcového rozhodnutí pojat v širším smyslu, znění uvedeného rámcového rozhodnutí nenabízí.

26. Jak jsem uvedla ve svém stanovisku ve věci Dell’Orto, ani systematický a teleologický výklad rámcového rozhodnutí nesvědčí ve prospěch rozšíření pojmu „oběť“ v rozporu s jeho zněním. Řada ustanovení rámcového rozhodnutí se totiž pokud jde o jejich obsah hodí pouze k fyzickým osobám( ). Jako příklad je možné uvést čl. 1 písm. a), který jako možné škody oběti uvádí zejména fyzické či psychické poškození nebo citovou újmu. Těmito škodami mohou být postiženy pouze fyzické osoby. Je nutno uvést i čl. 2 odst. 1, podle nějž je nutno obětem zaručit zacházení náležitě respektující jejich osobní důstojnost.

27. Důvod pro zahrnutí právnických osob do pojmu „oběť“ nevyplývá ani ze základních práv, která je zákonodárce Unie povinen respektovat. Zákonodárce se totiž mohl, i při zohlednění zásady rovnosti, omezit pouze na to, aby upravil zacházení s fyzickými osobami. I právnické osoby sice mohou být poškozeny trestnými činy, nicméně již definice oběti uvedená v čl. 1 písm. a) rámcového rozhodnutí 2001/220 naznačuje, že se škoda fyzických osob často neomezuje na hmotné ztráty, nýbrž že prostřednictvím fyzického či psychického poškození a citové újmy může dosáhnout zcela jiných dimenzí, než je tomu u právnických osob. Krom toho jsou fyzické osoby v trestním řízení často mnohem více odkázány na ochranu než právnické osoby, kterým se zpravidla dostává profesionální podpory. To jsou objektivní důvody pro privilegované zacházení s fyzickými osobami, které se staly oběťmi trestných činů.

28. Je tedy třeba konstatovat, že rámcové rozhodnutí 2001/220 neobsahuje žádný podklad pro to, aby byla definice oběti rozšířena nad rámec jejího znění i na právnické osoby. Toto platí i v souvislosti s mediací upravenou v článku 10 uvedeného rámcového rozhodnutí.

29. Konečně je ještě nutno se zabývat námitkou předkládajícího soudu, že v případě nezahrnutí právnických osob do pojmu „oběť“ ve smyslu rámcového rozhodnutí může dojít k nerovnému zacházení s oběťmi trestných činů ze strany členských států. Některé členské státy by totiž mohly při provádění rámcového rozhodnutí vycházet z širšího pojmu „oběť“ a zahrnout do něj právnické osoby. Ve srovnání s těmito členskými státy by oběti v těch členských státech, které pod pojmem „oběť“ rozumí pouze fyzické osoby, měly nevýhodnější postavení.

30. Toto nerovné zacházení ale vyplývá ze skutečnosti, že tímto rámcovým rozhodnutím mělo být dosaženo pouze harmonizace opatření týkajících se postavení fyzických osob. Skutečnost, že v neharmonizované oblasti může mezi jednotlivými státy dojít k nerovnému zacházení, spočívá v povaze této částečné harmonizace a nemůže být odstraněna prostřednictvím rozšiřujícího výkladu rámcového rozhodnutí proti jeho jasnému znění.

B – Druhá předběžná otázka

31. Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je zjistit, zda musí být pojem „trestný čin“ ve smyslu článku 10 rámcového rozhodnutí vykládán v tom smyslu, že zahrnuje všechny trestné činy, jejichž materiální znaky skutkové podstaty vymezené zákonem jsou v podstatě obdobné?

32. Tato otázka vychází ze skutečnosti, že v maďarském právu může být v případě skutkové podstaty podvodu provedena mediace také tehdy, pokud se v případě oběti tohoto trestného činu jedná o právnickou osobu. Jedná-li se naproti tomu o porušení finančních zájmů Evropských společenství podle článku 314 trestního zákona, maďarské právo s provedením mediace nepočítá. Kapitola XVII trestního zákona (hospodářské trestné činy), ve které se toto ustanovení nachází, totiž nepatří k těm kapitolám, u nichž článek 221/A trestního řádu připouští možnost provedení mediačního řízení( ).

33. Podle názoru předkládajícího soudu jsou materiální znaky skutkové podstaty trestného činu podvodu a trestného činu porušení finančních zájmů Evropských společenství v podstatě totožné. Vyvstává tedy otázka, zda vnitrostátní trestní zákonodárce má v případě deliktů stejného druhu volný prostor pro uvážení stanovit, nebo nestanovit pro tyto delikty možnost mediace, nebo zda právo Unie vyžaduje jednotné zacházení.

34. Na tomto místě je nejprve nutno poukázat na to, že maďarská vláda v rámci svého vyjádření přesvědčivými argumenty vysvětlila, že se obě tyto maďarské skutkové podstaty trestných činů vzájemně podstatně odlišují. Nicméně v konečném důsledku přísluší vnitrostátnímu soudu, aby s konečnou platností posoudil srovnatelnost obou těchto skutkových podstat.

35. Maďarská a italská vláda zastávají názor, že druhá otázka je s ohledem na zodpovězení první předběžné otázky zjevně hypotetická, a nemá tedy být zodpovězena, protože se týká trestného činu proti právnické osobě, na kterou se rámcové rozhodnutí nevztahuje.

36. Nicméně maďarský zákonodárce připouští provedení mediace u skutkových podstat trestných činů, u kterých s mediací počítá( ), jak v případech, ve kterých jsou oběťmi fyzické osoby, tak v případech, ve kterých jsou oběťmi právnické osoby. Mohl se tedy rozhodnout pro tzv. „extenzivní provedení“ rámcového rozhodnutí, a je tedy možné, že se, pokud jde o mediaci v případě právnických osob, chtěl řídit rámcovým rozhodnutím.

37. Podle ustálené judikatury je v takovémto případě extenzivního provedení otázka týkající se výkladu práva Unie přípustná. Je totiž v zájmu právního řádu Unie, aby za účelem zamezení budoucích rozdílů ve výkladu mělo každé ustanovení práva Unie jednotný výklad bez ohledu na okolnosti, za kterých má být použito( ).

38. Pokud by Soudní dvůr vycházel z extenzivního provedení, musel by rozhodnout, zda je v rozsahu působnosti rámcového rozhodnutí, to znamená v souvislosti s fyzickými osobami, členský stát povinen upravit mediaci jednotně pro všechny delikty stejného druhu.

39. Rámcové rozhodnutí sice již na základě svého znění poskytuje členským státům v souvislosti s mediací v trestních věcech značný prostor pro uvážení. Velmi měkkou formulační formou tak mluví pouze o tom, že členské státy podporují mediaci. Tuto mediaci jsou členské státy povinny podporovat pouze u těch trestných činů, které považují za „vhodné“. Toto kritérium „vhodnosti“ ponechává členským státům široký prostor pro uvážení při stanovení těch deliktů, pro které mediaci povolí. Bylo by ovšem možné zvážit, zda zásada rovného zacházení práva Unie, kterou jsou členské státy při provádění rámcového rozhodnutí povinny respektovat, těmto členským státům ukládá v případě, že pro určité delikty mediaci povolí, zavést tuto mediaci jednotně pro všechny delikty stejného druhu. V opačném případě by mohlo dojít k nerovnému zacházení s osobami, které se staly oběťmi v podstatě stejných deliktů. Oběť určitého trestného činu by měla možnost provést mediaci, zatímco pro oběť jiného trestného činu, u kterého se pokud jde o jeho podstatu jedná o trestný čin stejného druhu, by mediace povolena nebyla. V této souvislosti by tedy ještě bylo nutno objasnit, zda by takovéto nerovné zacházení mohlo být odůvodněné například vzhledem k trestně preventivním úvahám.

40. K této otázce se nicméně na tomto místě nechci s definitivní platností vyjádřit, protože podle mého názoru v projednávaném případě není možné vycházet z extenzivního provedení. V případě skutkové podstaty trestného činu porušení finančních zájmů Evropských společenství, o kterou se v projednávaném případě konkrétně jedná a u které jako oběť nemůže existovat fyzická osoba, se totiž maďarský zákonodárce vědomě rozhodl mediaci nepovolit. Podle článku 221/A odst. 1 maďarského trestního řádu nepatří totiž tento trestný čin do skupiny skutkových podstat trestných činů, u kterých je možné mediaci provést. Právě z tohoto důvodu tedy nemohlo být zamýšleno extenzivní provedení. Maďarská vláda poukazuje dokonce na to, že by mediace v projednávaném případě byla contra legem. Tím, že maďarský zákonodárce v souvislosti s jinými delikty umožňuje mediaci i u právnických osob jako obětí, se tedy rozhodl nanejvýš pro částečné extenzivní provedení. U deliktu, který je v projednávaném případě relevantní, a u kategorie deliktů, do které tento delikt patří, k extenzivnímu provedení nedošlo.

41. Rovněž závěry předkládajícího soudu k druhé předběžné otázce neobsahují nic, co by nasvědčovalo, že tento soud předkládá druhou otázku v souvislosti s extenzivním provedením. Naopak druhou otázku předkládajícího soudu chápu v tom smyslu, že právo Unie ukládá členskému státu povinnost upravit mediaci pro právnické osoby, pokud vnitrostátní právo v případě deliktu stejného druhu takovouto mediaci v případě právnické osoby jako oběti upravuje.

42. V této souvislosti je nutno ujasnit, že neexistuje žádná povinnost členského státu upravit mediaci, pokud je obětí trestného činu právnická osoba. Zásada rovnosti práva Unie totiž platí pouze v rozsahu působnosti práva Unie a tento je v projednávaném případě stanoven rámcovým rozhodnutím. Uvedené rámcové rozhodnutí přijímá pravidla pouze pro fyzické osoby jako oběti trestných činů, právnické osoby jako oběti do rozsahu působnosti rámcového rozhodnutí nespadají, a nespadají tedy ani do rozsahu působnosti práva Unie. Ze zásady rovnosti práva Unie tedy nevyplývá povinnost upravit mediaci v trestních věcech pro případy, ve kterých se právnická osoba stala obětí trestného činu, a to ani pokud vnitrostátní právo upravuje pro trestný čin, u kterého se v podstatě jedná o trestný čin stejného druhu, mediaci i tehdy, je-li obětí právnická osoba.

C – Úvodní poznámky ke třetí a čtvrté předběžné otázce

43. Svou třetí a čtvrtou předběžnou otázkou chce předkládající soud zjistit podrobnosti týkající se konkrétní podoby mediačního řízení, které je upraveno v článku 10 rámcového rozhodnutí. Někteří zúčastnění zastávají názor, že tyto otázky jsou zjevně hypotetické povahy, a Soudní dvůr na ně tedy nemá odpovídat. Vzhledem k tomu, že odpovědi na první dvě předběžné otázky již ukázaly, že v původním řízení není dotčena žádná oběť ve smyslu rámcového rozhodnutí, a vzhledem k tomu, že ze zásady rovného zacházení rovněž nevyplývá povinnost upravit v případě, o který se jedná v původním řízení, mediaci, přestože obětí je právnická osoba, zastávám i já názor, že není nezbytné na tyto otázky odpovědět.

44. Pokud by však Soudní dvůr s ohledem na úvahu týkající se „extenzivního provedení“ rámcového rozhodnutí, která je zmíněna výše v bodě 36 tohoto stanoviska, chtěl zodpovědět i tyto dvě otázky, vyjádřím se k nim podpůrně v následující části.

D – Třetí předběžná otázka

45. Pokud jde o podmínky mediačního řízení, předkládající soud se nejprve ptá, zda musí být článek 10 rámcového rozhodnutí vykládán v tom smyslu, že mediace mezi pachatelem a obětí musí být možná přinejmenším do přijetí rozhodnutí v prvním stupni.

46. Ve svých závěrech týkajících se této otázky poukazuje předkládající soud na to, že podle jeho názoru dochází k porušení práva podezřelé osoby na obhajobu, pokud je provedení mediace podmiňováno předchozím doznáním během vyšetřovacího řízení. Podle maďarského trestního práva procesního je pro provedení mediačního řízení mimo jiné nezbytnou podmínkou, že „se podezřelá osoba v průběhu vyšetřování dozná ke skutkům, souhlasí a je schopna nahradit škodu způsobenou oběti nebo napravit jakýmkoliv jiným prostředkem škodlivé následky trestného činu ve vztahu k oběti“( ).

47. Třetí předběžná otázka tedy má dva dílčí aspekty. Zaprvé je nutno vyjasnit, až do kterého okamžiku musí být provedení mediace možné. Zadruhé pak, zda je s rámcovým rozhodnutím slučitelné požadovat jako podmínku pro provedení mediace doznání již během vyšetřovacího řízení.

1. K okamžiku mediačního řízení

48. Článek 10 odst. 1 rámcového rozhodnutí stanoví, že každý členský stát podporuje mediaci v trestních věcech.

49. Bylo by tedy možné se domnívat, že s tímto není slučitelné, pokud členský stát umožňuje mediaci pouze během vyšetřování a podporuje tím mediaci pouze v počáteční fázi řízení.

50. Pojem „mediace v trestních věcech“ je výslovně definován v čl. 1 písm. e) rámcového rozhodnutí jako hledání řešení ujednaného mezi obětí a pachatelem trestného činu a zprostředkovaného příslušnou osobou před trestním řízením nebo v jeho průběhu. Nepochybně, mediace je zvlášť všestranným způsobem podporována, pokud je možné ji provést až do uzavření trestního řízení. Nicméně k takto rozsáhlé podpoře mediace rámcové rozhodnutí nezavazuje. Rámcové rozhodnutí totiž mediaci definuje explicitně jako hledání řešení před nebo v průběhu trestního řízení, a spokojuje se tedy s tím, že vůbec v určité fázi řízení existuje možnost mediace. Touto alternativní formulací rámcové rozhodnutí upřesňuje, že k mediaci může dojít jak během vyšetřovacího řízení, tak i během soudního řízení, nemusí však současně být možné během obou těchto řízení. Spadá tedy do širokého prostoru členských států pro uvážení, který jim rámcové rozhodnutí poskytuje, zda možnost mediace omezí pouze na určité stadium řízení.

51. Krom toho maďarská vláda již uvedla, že podle maďarského práva je mediace možná i po ukončení vyšetřovacího řízení, během soudního řízení, což také dokládá znění čl. 266 odst. 3 trestního řádu. Předkládající soud se tedy třetí předběžnou otázkou snad ptá na přípustný okamžik doznání jako podmínky mediace. Toto je také smyslem druhé části třetí předběžné otázky.

2. K doznání podezřelé osoby

52. V maďarském právu je podle čl. 221/A odst. 3 písm. b) trestního řádu provedení mediace závislé na uznání skutkových okolností během vyšetřovacího řízení. V následující části je nutno vyjasnit, zda je tímto dostatečně vyhověno požadavku podpory mediace, který je uveden v článku 10.

53. Rámcové rozhodnutí blíže neupřesňuje, jak mají členské státy mediační řízení konkrétně upravit. Článek 10 odst. 1 členské státy pouze obecně zavazuje podporovat mediaci v trestních věcech. Podle odstavce 2 zajistí každý členský stát, aby mohla být vzata v úvahu veškerá ujednání mezi obětí a pachatelem dosažená při mediaci v trestních věcech.

54. Vnitrostátním zákonodárcům je tak rámcovým rozhodnutím ponechána široká posuzovací pravomoc, pokud jde o konkrétní podmínky mediace( ). Nicméně konkrétní provedení rámcového rozhodnutí nesmí být takové, aby rámcové rozhodnutí zbavilo značné části jeho užitečného účinku a aby bylo v rozporu s povinnostmi vyplývajícími z čl. 2 odst. 1 rámcového rozhodnutí, který stanoví, že každý členský stát zaručí obětem ve svém trestněprávním systému skutečnou a přiměřenou úlohu( ).

55. I na tomto místě je nutno připustit, že z pohledu obviněného se jako atraktivnější jeví takové mediační řízení, pro které se tento nemusí rozhodnout již během probíhajícího vyšetřovacího řízení, než takové, pro které se může rozhodnout ještě i po podání obžaloby. Protože pak má obviněný možnost nejprve počkat, k jakému výsledku vyšetřování vůbec dospěje. Čím atraktivnější je mediační řízení pro obviněného, tím spíše může i oběť požívat výhod mediace, pokud si to přeje.

56. Nicméně široké hranice, které byly členským státům pro provedení rámcového rozhodnutí stanoveny, nebyly v projednávaném případě překročeny, protože takovou právní úpravou, jako je maďarská právní úprava, nebylo rámcové rozhodnutí zbaveno značné části jeho užitečného účinku. Jednak pro použití mediačního řízení zůstává podstatný a široký prostor a jednak je rovněž možno uvést důvody pro vytvoření pobídky k tomu, aby bylo mediační řízení provedeno pokud možno co nejdříve, již v průběhu vyšetřovacího řízení. Oběť tak například může zůstat předem ušetřena pravděpodobně zatěžujícího soudního řízení a také z hlediska trestní politiky je možné lépe odůvodnit účinky mediace promítající se do výše trestu nebo dokonce vedoucí k zastavení řízení, které jsou stanoveny v maďarském právu, čím dříve se obviněný dozná k činu, který je mu kladen za vinu a čím dříve se pokusí vyrovnat s obětí. Maďarská vláda v tomto smyslu uvedla, že požadavek učinit doznání brzy byl zaveden proto, aby bylo zabráněno taktizování a zneužití ze strany podezřelé osoby.

57. Krom toho ve skutečnosti, že provedení mediace je podmíněno doznáním během vyšetřovacího řízení, spatřuje předkládající soud porušení práva obviněného nevypovídat (nemo tenetur se ipsum accusare). Předkládající soud spatřuje nebezpečí, že podezřelá osoba bude nepřípustným způsobem nucena k doznání, a tím k tomu, aby zatížila sama sebe.

58. Francouzská vláda jakékoli porušení práva nevypovídat ve vlastní neprospěch odmítá a odkazuje přitom na článek 221/A odst. 5 maďarského trestního řádu. Ten stanoví, že výpověď podezřelé osoby a oběti učiněnou během mediačního řízení týkající se skutků, které jsou základem řízení, není možné použít jako důkaz. V projednávaném případě ale jde o doznání podezřelé osoby, které tato osoba činí během vyšetřovacího řízení před provedením mediačního řízení. Z časového důvodu tedy toto doznání nemůže spadat do rozsahu působnosti uvedeného ustanovení. Předběžná otázka proto není již z tohoto důvodu hypotetická.

59. Rámcové rozhodnutí musí být vykládáno tak, aby byla dodržena základní práva( ). V této souvislosti je nutno uvést zejména právo na spravedlivý proces, které je zakotveno v článku 6 EÚLP a v čl. 47 odst. 2 Listiny základních práv Evropské unie( ).

60. Podle judikatury Evropského soudu pro lidská práva (dále jen „ESLP“) představuje právo nevypovídat centrální část práva na spravedlivý proces podle článku 6 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod( ). Jeho smyslem a účelem je podle této judikatury zejména ochrana obžalovaného před zneužívajícím donucením ze strany orgánů. Podle ustálené judikatury ESLP se právo nevypovídat ve vlastní neprospěch týká zejména respektování vůle obžalovaného mlčet. Obsahem práva nevypovídat ve vlastní neprospěch je dále to, že obžaloba musí vést své dokazování v trestní věci tak, aby si vystačila bez důkazních prostředků, které byly získány od obžalovaného proti jeho vůli za pomoci donucení nebo pod nátlakem( ).

61. Na obviněného se jistě vytváří určitý tlak, aby se brzy doznal, pokud ví, že bez doznání nebo s doznáním učiněným teprve později již nemůže požívat výhod plynoucích z mediace. Zakázaným nátlakem nebo donucením ovšem není, pokud zákonodárce zejména v oblasti výměry trestu vytváří pozitivní pobídky, které mají obviněného přimět pokud možno k časnému doznání. V rámci výměry trestu se tak zpravidla i v jiných případech přihlíží k doznání. Jak všichni zúčastnění správně uznali, taková úprava mediačního řízení, jako ta, která je obsažena v maďarském právu, nepředstavuje porušení práva na spravedlivý proces.

E – Čtvrtá předběžná otázka

62. Svou čtvrtou otázkou by předkládající soud chtěl zjistit, zda čl. 10 odst. 1 rámcového rozhodnutí vyžaduje, aby v případě splnění zákonných podmínek musel bez výjimky existovat obecný přístup k mediačnímu řízení a tento přístup nesměl být závislý na diskrečním rozhodnutí příslušných orgánů. Předkládající soudce v této souvislosti poukazuje na čl. 221/A odst. 3 písm. d) maďarského trestního řádu. Podle něj o provedení mediačního řízení rozhodne státní zastupitelství, pokud vzhledem k povaze trestného činu, okolnostem jeho spáchání a podezřelé osobě lze od soudního řízení upustit nebo se jeví odůvodněné se domnívat, že soud bude moci při výměře trestu zohlednit účinnou lítost.

63. Předkládající soud má za to, že maďarská právní úprava ponechává orgánu činnému v trestním řízení při rozhodnutí prostor pro subjektivní posouzení, zda jsou splněny podmínky pro mediaci, což by mohlo stát v cestě provedení mediace. To v neprospěch oběti nepřispívá k podpoře mediace.

64. Při zodpovězení této předběžné otázky je znovu nutno poukázat na skutečnost, že čl. 10 odst. 1 rámcového rozhodnutí neobsahuje žádné konkrétní požadavky týkající úpravy mediačního řízení. Z tohoto ustanovení proto také není možné přímo odvodit, zda přístup k mediaci může záviset posuzovací pravomoci příslušného orgánu. Rámcové rozhodnutí zavazuje členské státy pouze k obecné podpoře mediace. Členským státům tedy přísluší široká posuzovací pravomoc, pokud jde o mediační řízení a jeho podmínky( ).

65. Nicméně konkrétní provedení rámcového rozhodnutí nesmí být takové, aby rámcové rozhodnutí zbavilo značné části jeho užitečného účinku( ). Povinnost podporovat mediaci, která je uvedena v čl. 10 odst. 1 rámcového rozhodnutí, je tedy nutno vykládat v tom smyslu, že vyžaduje provedení, při kterém v praxi zůstane podstatný prostor pro použití mediace.

66. Vzhledem k uvedenému není, jak také zdůraznila italská a francouzská vláda, v zásadě neslučitelné s rámcovým rozhodnutím poskytnout příslušným orgánům při rozhodnutí o zahájení mediačního řízení určitý prostor pro uvážení. Článek 10 odst. 1 nemůže být vykládán v tom smyslu, že oběti musí být přiznán obecný a nepodmíněný nárok na mediaci. Individuální rozhodnutí orgánu činného v trestním řízení se totiž vzhledem k tomu, že může zajistit zohlednění všech zvláštních okolností jednotlivého případu, které mohou kromě zájmu oběti na provedení mediace zahrnovat i další důležité úvahy a prognózy, jeví jako věcně vhodné a mediační řízení předem nezbavuje jeho užitečného účinku.

67. Prostor poskytnutý orgánům pro uvážení se však musí opírat o objektivní kritéria, musí respektovat základní práva a nesmí cestu k mediaci ve skutečnosti uzavírat. V případě souhlasu oběti s mediací ji tedy bude nutno často připustit.

68. Vzhledem k tomu, že trestní jurisdikce státu není spojena jen s úvahami souvisejícími s ochranou oběti, a vzhledem k tomu, že trestem je sledována především resocializace pachatele a preventivní účinky, může přesto v některých případech i při souhlasu oběti s provedením mediace být přípustné tuto mediaci odmítnout.

VI – Závěry

69. Na základě výše uvedených úvah navrhuji, aby byly předběžné otázky Szombathelyi Városi Bíroság zodpovězeny následovně:

„1) Oběťmi ve smyslu rámcového rozhodnutí Rady 2001/220/SVV ze dne 15. března 2001 o postavení obětí v trestním řízení jsou i v souvislosti s mediací v rámci trestního řízení, která je upravena v článku 10 tohoto rámcového rozhodnutí, pouze fyzické osoby.

2) Z práva Unie nevyplývá povinnost upravit mediaci v trestních věcech pro případy, ve kterých se právnická osoba stala obětí trestného činu, a to ani pokud vnitrostátní právo upravuje pro trestný čin, kdy se v podstatě jedná o trestný čin stejného druhu, mediaci i tehdy, je-li obětí právnická osoba.“