STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

ANTONIA TIZZANA

přednesené dne 2. prosince 20031( )

Věc C-502/01

Silke Gaumain-Cerri

proti

Kaufmännische Krankenkasse-Pflegekasse

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Sozialgericht Hannover (Německo)]

a

Věc C-31/02

Maria Barth

proti

Landesversicherungsanstalt Rheinprovinz

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Sozialgericht Aachen (Německo)]

„Volný pohyb pracovníků – Sociální zabezpečení – Nařízení (EHS) č. 1408/71 – Sociální pojištění pro případ odkázanosti – Pojem pracovníka – Třetí osoby poskytující péči osobám odkázaným – Sociální příspěvky – Diskriminace na základě bydliště“

I – Úvod

1. V předložených věcech má Soudní dvůr odpovědět na jistý počet otázek obdobného znění podaných Sozialgericht Hannover (Německo) a Sozialgericht Aachen (Německo).

2. Postupující soudy se Soudního dvora v podstatě tážou, zda pravidla Společenství v oblasti volného pohybu pracovníků a sociálního zabezpečení migrujících pracovníků brání tomu, aby jisté německé sociální pojišťovací společnosti odmítly vyplácet některé příspěvky na sociální zabezpečení osob, které mají bydliště v jiném členském státě než v Německu a pečují způsobem, jenž nemá profesní charakter, o odkázané osoby, které mají bydliště v Německu anebo obecně podléhají německému systému pojištění pro případ odkázanosti.

II – Právní rámec

A – Relevantní ustanovení práva Společenství

3. Podle článku 39 ES platí, že „[j]e zajištěn volný pohyb pracovníků ve Společenství“ a že „zahrnuje odstranění jakékoli diskriminace mezi pracovníky členských států na základě státní příslušnosti, pokud jde o zaměstnávání, odměnu za práci a jiné pracovní podmínky“.

4. Nařízení Rady (EHS) č. 1612/68 ze dne 15. října 1968 o volném pohybu pracovníků uvnitř Společenství (dále jen: „nařízení č. 1612/68”)( ) bylo přijato ke konkrétnímu provedení volného pohybu pracovníků a zákazu diskriminace mezi pracovníky.

5. Článek 7 tohoto nařízení stanoví:

„1) S pracovníkem, který je státním příslušníkem členského státu, nesmí být na území jiného členského státu z důvodu jeho státní příslušnosti zacházeno jinak než s tuzemskými pracovníky, jde-li o podmínky zaměstnávání a pracovní podmínky, zejména z oblasti odměňování, propouštění a návratu k povolání nebo opětného zaměstnání, pokud se stal nezaměstnaným.

2) Požívá stejné sociální a daňové výhody jako tuzemští pracovníci.“

6. Nařízení Rady (EHS) č. 1408/71 ze dne 14. června 1971 o uplatňování systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané osoby, osoby samostatně výdělečně činné a jejich rodinné příslušníky pohybující se v rámci Společenství (dále jen: „nařízení č. 1408/71”), ve znění pozměněném a aktualizovaném nařízením Rady (ES) č. 118/97 ze dne 2. prosince 1996( ) zavádí pravidla pro koordinaci vnitrostátních předpisů sociálního zabezpečení.

7. Článek 1 nařízení č. 1408/71 stanoví, že pro účely tohoto nařízení:

„a) se ,zaměstnanou osobou‛ a ,osobou samostatně výdělečně činnou‛ rozumí každá osoba, která:

i) je pojištěna na základě povinného nebo volitelného pokračujícího pojištění pro případ jedné nebo více pojistných událostí odpovídajících odvětvím systému sociálního zabezpečení pro zaměstnané osoby nebo osoby samostatně výdělečně činné nebo zvláštnímu systému pro úředníky;

[…]

b) se ,příhraničním pracovníkem‛ rozumí každá zaměstnaná osoba nebo osoba samostatně výdělečně činná, která vykonává povolání na území jednoho členského státu a má bydliště na území jiného členského státu, do kterého se vrací zpravidla každý den nebo alespoň jednou za týden;

[…]

j) se ,právními předpisy‛ rozumějí pro každý členský stát právní a správní předpisy a jiná ustanovení a všechna ostatní prováděcí opatření, současná i budoucí, týkající se odvětví a systémů sociálního zabezpečení uvedených v čl. 4 odst. 1 a 2 […].

Tento výraz nezahrnuje ustanovení stávajících nebo budoucích smluv, ať již se jich týkalo, či netýkalo rozhodnutí orgánů veřejné moci, které je učinilo závaznými nebo rozšířilo jejich oblast působnosti. Pokud však tyto smlouvy:

i) slouží k provedení povinného pojištění stanoveného právními nebo správními předpisy uvedenými v předchozím pododstavci […]

ii) […]

může dotyčný členský stát toto omezení kdykoli zrušit prohlášením, ve kterém upřesní systém takové povahy, na který se toto nařízení vztahuje. […]

[…]

t) se ,dávkami‛ a ,důchody‛ rozumí všechny dávky a důchody, včetně všech jejich součástí placených z veřejných prostředků, zvýšení z důvodů valorizace a doplňkové dávky, nestanoví-li hlava III jinak, a také peněžité dávky, které mohou být vyplaceny místo důchodů, a platby uskutečněné prostřednictvím náhrad příspěvků;

[…]“.

8. Článek 2 odst. 1 nařízení č. 1408/71 stanoví, že se toto nařízení vztahuje ratione personae na „zaměstnané osoby nebo osoby samostatně výdělečně činné a studenty, kteří podléhají nebo podléhali právním předpisům jednoho nebo více členských států a kteří jsou státními příslušníky jednoho z členských států […], jakož i na jejich rodinné příslušníky nebo pozůstalé po nich“.

9. Pokud se jedná o rozsah působnosti ratione materiae, článek 4 nařízení č. 1408/71 v části, která je z pohledu projednávané věci relevantní, stanoví, že se toto nařízení vztahuje:

„1. […] na všechny právní předpisy týkající se těchto odvětví sociálního zabezpečení:

a) dávky v nemoci a mateřství;

[…]

c) dávky ve stáří;

[…]

2. […] na všechny obecné a zvláštní systémy sociálního zabezpečení, ať již jsou příspěvkové nebo nepříspěvkové, a na systémy týkající se povinností zaměstnavatele nebo vlastníka lodi ohledně dávek uvedených v odstavci 1 […]“.

10. Článek 3 odst. 1 téhož nařízení zakotvuje zásadu rovnosti zacházení, přičemž stanoví, že:

„S výhradou zvláštních ustanovení tohoto nařízení mají osoby s bydlištěm na území jednoho z členských států, na které se vztahuje toto nařízení, stejná práva a povinnosti podle právních předpisů kteréhokoli členského státu jako státní příslušníci uvedeného státu.“

11. Článek 13 tohoto nařízení dále upravuje kritéria pro určení použitelných právních předpisů na odvětví sociálního zabezpečení spadající do rozsahu působnosti nařízení. V části, která je relevantní pro projednávaný případ, tento článek stanoví:

„1. S výhradou článků 14c a 14f podléhají osoby, na které se vztahuje toto nařízení, pouze právním předpisům jediného členského státu. Tyto právní předpisy se určují v souladu s touto hlavou.

2. S výhradou článků 14 až 17:

a) osoba zaměstnaná na území jednoho členského státu podléhá právním předpisům uvedeného státu, i když má bydliště na území jiného členského státu nebo i když podnik nebo zaměstnavatel, který ji zaměstnává, má sídlo nebo místo podnikání na území jiného členského státu;

b) osoba, která je samostatně výdělečně činná na území jednoho členského státu, podléhá právním předpisům uvedeného státu, i když má bydliště na území jiného členského státu;

[…]“.

12. Hlava III nařízení č. 1408/71 upravuje řadu „zvláštních ustanovení týkajících se různých kategorií dávek“.

13. Článek 18 a následující téhož nařízení obsahují zejména ustanovení týkající se dávek v nemoci a mateřství.

14. Pro účely projednávaného případu je užitečné citovat článek 19 uvedeného nařízení, který stanoví:

„1) Zaměstnaná osoba nebo osoba samostatně výdělečně činná s bydlištěm na území jiného členského státu, než je příslušný stát, která splňuje podmínky právních předpisů příslušného státu pro vznik nároku na dávky […], obdrží ve státě, kde má bydliště:

a) věcné dávky poskytované na účet příslušné instituce institucí místa bydliště podle jí uplatňovaných právních předpisů, jako by u ní byla pojištěna;

b) peněžité dávky poskytované příslušnou institucí podle jí uplatňovaných právních předpisů. Na základě dohody mezi příslušnou institucí a institucí místa bydliště však mohou být tyto dávky poskytovány institucí místa bydliště na účet příslušné instituce podle právních předpisů příslušného státu.

2) Odstavec 1 se použije obdobně na rodinné příslušníky, kteří mají bydliště na území jiného členského státu, než je příslušný stát, pokud nemají nárok na tyto dávky podle právních předpisů státu, na jehož území mají bydliště.

[…]“.

15. Konečně, článek 20 nařízení č. 1408/71 stanoví zvláštní pravidla použitelná na příhraniční pracovníky a na jejich rodinné příslušníky:

„Příhraniční pracovník může také získat dávky na území příslušného státu. Tyto dávky poskytuje příslušná instituce v souladu s právními předpisy uvedeného státu, jako by dotyčný pracovník měl bydliště v uvedeném státě.

Jeho rodinní příslušníci mohou obdržet věcné dávky za stejných podmínek; získání těchto dávek je však, s výjimkou naléhavých případů, podmíněno existencí dohody mezi dotyčnými státy nebo mezi příslušnými úřady těchto států, nebo pokud taková dohoda není, předchozím souhlasem příslušné instituce.“

B – Vnitrostátní právní předpisy

16. Kniha XI Sozialgesetzbuch (zákoník německého sociálního zabezpečení, dále jen „SGB XI“) upravuje „Soziale Pflegerversicherung“ (sociální pojištění proti riziku odkázanosti, dále jen „pojištění pro případ odkázanosti“).

17. V souladu s touto právní úpravou musejí všechny osoby pojištěné v rámci nemocenského pojištění přispívat do režimu pojištění pro případ odkázanosti (článek 20 SGB XI).

18. Na základě článku 23 SGB XI mají kromě toho osoby, které nepodléhají režimu nemocenského pojištění, ale jsou kryty soukromoprávním nemocenským pojištěním nebo zvláštním režimem sociálního zabezpečení veřejných zaměstnanců, povinnost zřídit si vlastní krytí sjednáním povinné doplňkové pojistné smlouvy se společností dle svého výběru. Doplňkové pojištění podle zákona podléhá obdobným podmínkám jako sociální pojištění pro případ odkázanosti, pokud se jedná o účast na pojištění a o dávky (článek 110 SGB XI).

19. Pojištění pro případ odkázanosti zaručuje pojištěnému, jeho manželovi či manželce a jeho dětem, jsou-li ve stavu „odkázanosti“( ), platbu měsíčního příspěvku určeného k pokrytí výdajů na péči poskytovanou v místě bydliště třetími osobami (příspěvek ve stavu odkázanosti) a mimoto také na další dávky sociálního zabezpečení.

20. Z těchto dalších dávek sociálního zabezpečení je třeba označit za relevantní pro předmětný spor platbu příspěvků na sociální zabezpečení třetí osoby poskytující péči pojištěné osobě, kterou upravuje čl. 44 odst. 1 SGB XI, podle nějž:

„Za účelem zlepšení sociální ochrany osob poskytujících péči ve smyslu článku 19 [SGB XI] vyplatí pojišťovny a soukromé pojišťovací společnosti nabízející povinné soukromoprávní pojištění pro případ odkázanosti […] příspěvky příslušnému subjektu v oblasti zákonného důchodového pojištění […]. Prováděcí podmínky upravují články 3 […] knihy VI [Sozialgesetzbuch].“

21. Z těchto ustanovení vyplývá, jak je upřesněno v předkládacím usnesení, že příspěvky jsou vypláceny pouze při splnění dvou podmínek. Činnost osoby poskytující péči musí splňovat podmínky stanovené v článku 19 SGB XI a musí se jednat o činnost, pro niž je stanovena povinná účast na důchodovém režimu ve smyslu čl. 3 knihy VI Sozialgesetzbuch, která upravuje „Gesetzliche Rentenversicherung“( ) (dále jen „SGB VI“).

22. Pokud se jedná o první podmínku, je nutné upřesnit, že „osoby poskytující péči“ ve smyslu článku 19 SGB XI jsou osoby, které poskytují péči, jež nemá profesní charakter, alespoň po dobu 14 hodin týdně odkázané osobě v jejím bydlišti.

23. Pokud se jedná o druhou podmínku, čl. 3 první pododstavec písm. a) SGB VI stanoví, že osoby poskytující péči, jež nemá profesní charakter, po dobu nejméně 14 hodin týdně osobě ve stavu odkázanosti v jejím bydlišti, která má nárok na dávky pojištění pro případ odkázanosti, mají povinnost platit příspěvky na starobní pojištění, na invalidní pojištění a na pojištění pro případ smrti.

24. V souvislosti s touto druhou podmínku je třeba připomenout, že podle článku 3 knihy IV Sozialgesetzbuch, která upravuje „Gemeinsame Vorschriften für die Sozialversicherung“( ) (dále jen „SGB IV“):

„Ustanovení týkající se povinnosti uzavřít pojištění a práva na pojištění se vztahují:

1) na veškeré zaměstnané nebo samostatně výdělečně činné osoby, které spadají do působnosti tohoto zákona, jestliže tato ustanovení vyžadují závislou nebo samostatně výdělečnou činnost;

2) na veškeré osoby, jejichž bydliště nebo místo obvyklého pobytu spadají do působnosti tohoto zákona, jestliže se nevyžaduje samostatně výdělečná nebo závislá činnost.“

III – Skutkové okolnosti a řízení

A – Řízení před vnitrostátními soudy

1. Věc C-502/01

25. S. Gaumain-Cerri, německé státní příslušnosti, a její manžel, Francouz, mají bydliště ve Francii. Oba pracují v Německu jako zaměstnané osoby na zkrácený pracovní úvazek, aby se po zbytek dne mohli věnovat péči a pomoci svému zdravotně postiženému nezletilému synovi. Z titulu svého zaměstnání v Německou podléhají německému režimu nemocenského pojištění a sociálního pojištění pro případ odkázanosti, a to u sociální pojišťovny Kaufmännische Krankenkasse-Pflegekasse (dále jen „KKH“). Od roku 1997 pobírá jejich syn měsíční příspěvek ve stavu odkázanosti.

26. Manželé v roce 2000 požádali KKH, aby na základě čl. 44 odst. 1 SGB XI platila příslušné sociální pojišťovně povinné sociální příspěvky pro osoby poskytující bezplatně péči. KKH jejich žádost rozhodnutím ze dne 16. května 2000 odmítla z důvodu, že manželé Gaumain-Cerri mají bydliště v zahraničí, a nepodléhají proto povinnému pojištění podle čl. 3 odst. 2 SGB IV. Rozhodnutím ze dne 17. července 2000 pak KKH zamítla stížnost žalobců v původním řízení.

27. S. Gaumain‑Cerri se domnívala, že sporné rozhodnutí představuje diskriminaci v její neprospěch a v neprospěch jejího manžela, jakožto příhraničních pracovníků, a dne 26. července 2000 podala žalobu k Sozialgericht Hannover, jíž se domáhala, aby rozhodnutí KKH bylo zrušeno a aby jí bylo uloženo vyplácet příspěvky na sociální zabezpečení.

28. Sozialgericht Hannover, jemuž byl spor předložen, řízení přerušil a položil Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

„1) Zahrnují pojmy „dávky v nemoci“ a „starobní důchod“ ve smyslu článku 1 nařízení č. 1408/71 dávky, které platí pojišťovací společnost jiné pojišťovací společnosti, pokud z nich pojištěnec má pouze abstraktní a nepřímý prospěch (platba příspěvků na starobní pojištění nemocenskou pojišťovnou osobě, která bezplatně poskytuje péči osobě na ní odkázané, a případně za jakých podmínek)?

2) Vyžaduje zásada zákazu diskriminace, jak vyplývá z primárního nebo sekundárního práva Společenství, aby dávky popsané v bodě 1 výše byly poskytovány bez ohledu na to, zda činnost, ze které plyne nárok na dávku, je vykonávána v Německu nebo v jiném členském státě Evropské unie, a bez ohledu na to, kde má pojištěnec nebo přímý příjemce této dávky své bydliště?“

2. Věc C-31/02

29. Předmětem věci C-31/02 je odmítnutí německých sociálních pojišťoven platit příspěvky na sociální zabezpečení související s poskytováním péče v Německu německou státní příslušnicí s bydlištěm v jiném členském státě, kterým je v daném případě Belgie.

30. V této věci se jedná o otázku, zda má M. Barth, která poskytuje péči německému úředníkovi ve výslužbě po dobu celkem 18 hodin každý týden za měsíční odměnu v přibližné výši 400 EUR, nárok na platbu povinných příspěvků sociálního zabezpečení sociálními pojišťovnami, u nichž odkázaná osoba sjednala pojištění pro případ odkázanosti.

31. Jedná se o Landesamt für Besoldung und Versorgung Nordrhein‑Westfalen (dále jen „Landesamt“), pojišťovnu sociálního zabezpečení úředníků německé veřejné správy, a o soukromou pojišťovací společnost PAX Familienfürsorge Krankenversicherung (dále jen „PAX“), s níž osoba ve stavu odkázanosti uzavřela soukromoprávní smlouvu o pojištění pro případ odkázanosti jakožto povinný doplněk k pojištění na základě ustanovení článku 23 SGB XI ve spojení s článkem 110 SGB XI (viz výše, bod 18).

32. Dotčené pojišťovny sociálního zabezpečení nejprve provedly na účet M. Barth ve prospěch pojišťovny Landesversicherungsanstalt Rheinprovinz (dále jen „LVR“), u níž byla M. Barth pojištěna, platbu sociálních příspěvků uvedených v článku 44 SGB XI. LVR však vzápětí vydala rozhodnutí, v němž uvedla, že na M. Barth se nevztahuje povinnost platit příspěvky, protože má bydliště v zahraničí, načež jak Landesamt, tak PAX platby těchto příspěvků zastavily.

33. M. Barth podala proti rozhodnutí LVR žalobu k Sozialgericht Aachen a domohla se předvolání Landesamt a PAX v dané věci.

34. Soud, jemuž byl spor předložen, přerušil řízení a položil Soudnímu dvoru následující otázky:

„1) Jsou ustanovení nařízení Rady (EHS) č. 1408/71 ze dne 14. června 1971, o uplatňování systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané osoby, osoby samostatně výdělečně činné a jejich rodinné příslušníky pohybující se v rámci Společenství, rovněž použitelná na německý systém pojištění proti riziku odkázanosti, pokud krytí proti riziku odkázanosti vyplývá (případně částečně) v souladu s ustanovením článku 23 ve spojení s ustanovením článku 110 Sozialgesetzbuch (zákoník německého sociálního zabezpečení) – soziale Pflegeversicherung (sociální pojištění proti riziku odkázanosti) – (SGB XI) z uzavření soukromoprávní pojistné smlouvy proti riziku odkázanosti?

2) Představují příspěvky do zákonného systému starobního pojištění, které pojišťovací společnosti proti riziku odkázanosti musejí platit ve prospěch osob, které vykonávají činnost spočívající v péči o osobu na ně odkázanou, jež nemá profesní charakter, v souladu s ustanovením článku 44 SGB XI ve spojení s ustanovením čl. 3 bodem 1 písm. a) první větou a čl. 166 odst. 2 Sozialgesetzbuch – Gesetzliche Rentenversicherung (zákonný systém starobního pojištění) – (SGB VI), „dávky v nemoci“ ve smyslu čl. 4 odst. 1 písm. a) nařízení (EHS) č. 1408/71? V případě kladné odpovědi, může být tato dávka rovněž vyplacena osobám, které pečují o osobu na ně odkázanou ve státě příslušné sociální pojišťovací společnosti, které však mají bydliště v jiném členském státě?

3) Jsou osoby vykonávající činnost spočívající v péči o osobu na ně odkázanou ve smyslu článku 19 SGB XI pracovníky ve smyslu článku 39 ES? V případě kladné odpovědi je v důsledku toho zabráněno, aby jim bylo odepřeno právo na „platbu příspěvků na starobní pojištění“ z důvodu, že tyto osoby nemají své bydliště nebo obvyklé místo pobytu na území příslušného státu?“

B – Řízení před Soudním dvorem

35. Usnesením ze dne 21. července 2003 nařídil předseda Soudního dvora spojení obou věcí z důvodu, že spolu souvisejí.

36. Ve věci C-502/01 předložily svá vyjádření KKH a Komise Evropských společenství a ve věci C-31/02 pak také německá a řecká vláda.

37. V průběhu řízení se Soudní dvůr německé vlády písemně dotázal na případnou existenci dohod podle článku 20 nařízení č. 1408/71( ) mezi Spolkovou republikou Německo a Francouzskou republikou. Německá vláda odpověděla, že takové dohody neexistují ani v oblasti pojištění pro případ odkázanosti, ani v oblasti nemocenského pojištění.

IV – Právní otázky

A – Úvodem

38. Obě věci projednávané vnitrostátními soudy ve své podstatě nastolují otázku, zda právo Společenství brání tomu, aby členský stát uplatňoval právní předpisy, které stanoví podmínku bydliště na svém území pro vyplácení sociálních příspěvků ve prospěch osoby poskytující péči, jež nemá profesní charakter, osobám ve stavu odkázanosti podléhajícím vnitrostátnímu systému pojištění pro případ odkázanosti.

39. Přitom je však nutné poznamenat, že otázky položené Soudnímu dvoru oběma postupujícími soudy nejsou formulovány stejnými slovy, ani v témže pořadí. Vzhledem ke spojení obou těchto věcí je tedy třeba otázky upravit a do jisté míry přeformulovat, aby mohly být dle možností projednány společně.

40. Dle mého názoru bude nejprve zapotřebí posoudit, zda platba dotčených sociálních příspěvků spadá do rozsahu působnosti nařízení č. 1408/71. Za tím účelem si položím otázku, zda jsou žalobci v původním řízení „pracovníky“ ve smyslu uvedeného nařízení, a posléze posoudím, zda lze platby příspěvků ve prospěch osoby poskytující péči označit s ohledem na okolnosti projednávaného případu za „dávky ve stáří“ nebo „dávky v nemoci“ opět ve smyslu téhož nařízení (první otázka ve věci C-502/01 a první část druhé otázky ve věci C-31/02).

41. Po určení rozsahu působnosti nařízení č. 1408/71 bude třeba dále zjistit, zda tato ustanovení brání tomu, aby byla na původní spory uplatněna taková vnitrostátní právní úprava jako v projednávaném případě, která pro platbu uvedených příspěvků sociálního zabezpečení stanoví podmínku bydliště (část druhé otázky ve věci C-502/01 a druhá část druhé otázky ve věci C-31/02).

42. Teprve poté bude možné přistoupit k posouzení první otázky položené ve věci C-31/02 a zvážit, zda se použití těchto ustanovení nařízení vztahuje také na situace jen částečného krytí pojištění pro případ odkázanosti veřejnoprávním subjektem v rámci systému sociálního zabezpečení, je-li zbývající část předmětem povinného doplňkového krytí, které poskytuje soukromoprávní subjekt za podmínek, které jsou z převážné části rovnocenné podmínkám vztahujícím se na sociální zabezpečení.

43. Nakonec posoudím, zda článek 39 ES či jiná ustanovení Smlouvy o ES týkající se volného pohybu osob a zákazu diskriminace na základě státní příslušnosti brání tomu, aby byly na původní spory uplatněny vnitrostátní právní předpisy takového typu jako v projednávané věci (část druhé otázky ve věci C‑502/01 a třetí otázka ve věci C-31/02).

B – K přípustnosti žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce ve věci C-31/02

44. Něž přistoupím k posouzení takto přeformulovaných otázek, bude třeba, abych odpověděl na námitku vznesenou německou vládou, která v podstatě zpochybňuje přípustnost celé žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce ve věci C‑31/02.

45. Německá vláda se domnívá, že předběžné otázky podané Sozialgericht Aachen nejsou relevantní. Na rozdíl od názoru, který zjevně zaujímá předkládající soud, totiž podle německé vlády lze již při správném uplatnění příslušných ustanovení Sozialgesetzbuch vyhovět žalobě M. Barth a uznat její nárok na platbu sociálních příspěvků, o nichž pojednává článek 44 SGB XI.

46. Výklad vnitrostátního práva navržený německou vládou může být správný. V projednávaném případě však postupující soud vyslovil odlišný názor, na jehož základě považoval za nutné předložit Soudnímu dvoru dotčené předběžné otázky.

47. Podle ustálené judikatury však „Soudnímu dvoru nepřísluší, aby rozhodoval o výkladu ustanovení vnitrostátních právních předpisů, ale […] musí vzít v úvahu, v rámci rozdělení pravomocí mezi soudy Společenství a vnitrostátní soudy, skutkový a legislativní kontext, do něhož je předběžná otázka zanesena, jak vyplývá z předkládacího rozhodnutí“( ).

48. Proto se domnívám, že neexistuje žádný důvod, pro nějž by mělo být vyhověno námitce nepřípustnosti vznesené německou vládou.

C – K rozsahu působnosti nařízení č. 1408/71

49. Nyní přistoupím k rozboru otázek položených předkládajícími soudci a upravených výše popsaným způsobem. První otázka, kterou se budu zabývat, se týká vymezení rozsahu působnosti nařízení č. 1408/71. Je třeba jednak určit, zda se toto nařízení použije ratione personae na osoby, které se nacházejí v situaci žalobkyň v původním řízení, a jednak, zda dotčené dávky sociálního zabezpečení spadají do rozsahu působnosti ratione materiae tohoto nařízení (první otázka ve věci C-502/01 a druhá otázka ve věci C-31/02).

50. V zájmu přehlednosti následujícího rozboru posoudím tyto dva body odděleně a ve výše uvedeném pořadí.

1. K působnosti ratione personae

51. Nejprve připomínám, že v souladu se svým článkem 2 se nařízení č. 1408/71 „vztahuje na zaměstnané osoby nebo osoby samostatně výdělečně činné“. Je tedy třeba položit si otázku, zda osoba, která poskytuje péči ve smyslu článku 19 SGB XI, je „pracovníkem“ ve smyslu tohoto nařízení.

52. Řecká vláda a KKH navrhují zápornou odpověď na tuto otázku, byť svůj názor vyjadřují způsobem, jako by se jednalo o nezvratnou pravdu. KKH totiž na podporu tohoto závěru předkládá jediný argument, a sice ten, že v německém právu nelze činnosti spočívající v péči podle článku 19 SGB XI označit ani za „závislou činnost“, ani za „samostatně výdělečnou činnost“.

53. Komise naopak tvrdí, že čl. 1 písm. a) nařízení č. 1408/71 obsahuje k pojmu „pracovník“ dosti podrobnou definici, podle níž se tento pojem vztahuje na veškeré osoby, které jsou pojištěny v některém ze systémů sociálního zabezpečení podle tohoto nařízení. Dle názoru Komise je tato podmínka v případě osob poskytujících péči podle článku 19 SGB XI zjevně splněna, z čehož je třeba vyvodit, že žalobkyně v původním řízení jsou pracovníky ve smyslu nařízení č. 1408/71.

54. Bez váhání se přikláním k názoru Komise.

55. Judikaturou Soudního dvora totiž bylo již dávno upřesněno, že pojem „pracovník“ uvedený v nařízení č. 1408/71 je pojmem práva Společenství( ) a že označuje „každou osobu pojištěnou v rámci některého ze systémů sociálního zabezpečení uvedených v čl. 1 písm. a) pro případ pojistných událostí a za podmínek upravených tímto ustanovením“( ).

56. Soudní dvůr již v minulosti rozhodl, že pojištění pro případ odkázanosti spadá právě pod jeden z těchto systémů( ), neboť má „zejména za cíl doplňovat dávky nemocenského pojištění“( ).

57. Proto lze rozhodně tvrdit, že osoba pojištěná v systému pojištění pro případ odkázanosti, jako je tomu v případě S. Gaumain-Cerri a jejího syna ve věci C‑502/01, je „pracovníkem“ ve smyslu nařízení č. 1408/71, protože je pojištěna v rámci některého ze systémů uvedených v čl. 1 písm. a) tohoto nařízení.

58. Vzhledem k výše uvedenému dále podotýkám, že dosah pojmu „pracovníka“ převzatý pro dané účely z výše připomenuté judikatury Soudního dvora (bod 55 výše) se nutně vztahuje na osoby poskytující péči pojištěnci, jak je tomu právě v případě M. Barth ve věci C-31/02, ať se tak děje bezplatně nebo za úplatu a nehledě na výši případné odměny.

59. V německém systému sociálního zabezpečení totiž osoby, které vykonávají činnosti spočívající v péči, jež nemá profesní charakter, po dobu alespoň 14 hodin týdně, mají povinnost – odhlédnu-li od podmínky bydliště – pojistit se v systému starobního pojištění, invalidního pojištění a pojištění pro případ smrti, a to na základě čl. 3 prvního pododstavce bodu 1 písm. a) SGB VI.

60. Nařízení č. 1408/71 se tedy v souladu se svým článkem 4 nepochybně vztahuje jak na starobní pojištění, tak na invalidní pojištění a, konečně, i na pojištění pro případ smrti.

61. Osoby poskytující péči za takových okolností jako v projednávané věci jsou tudíž „pracovníky“ ve smyslu čl. 1 písm. a) nařízení č. 1408/71, neboť jsou pojištěny na základě některého ze systémů uvedených v tomto nařízení.

62. Navrhuji proto Soudnímu dvoru, aby postupujícím soudům odpověděl, že se pojem „pracovníka“ ve smyslu čl. 1 písm. a) nařízení č. 1408/71 vztahuje na osobu krytou pojištěním pro případ odkázanosti podle SGB XI a stejně tak na osobu, která vykonává činnosti spočívající v poskytování péče ve smyslu článku 19 SGB XI, a která z tohoto důvodu podléhá některému ze systémů sociálního pojištění uvedených v čl. 1 písm. a) nařízení č. 1408/71.

2. K působnosti ratione materiae

63. V této fázi úvah je třeba posoudit otázku, zda platba příspěvků sociálního zabezpečení ve prospěch osoby, která poskytuje péči, z pojištění pro případ odkázanosti v souladu s článkem 44 SGB XI, spadá do rozsahu působnosti ratione materiae nařízení č. 1408/71, tak jak je definován v jeho článku 4 (viz bod 9 výše).

64. Podle KKH je třeba na tuto otázku odpovědět záporně, neboť platba sporných příspěvků není ani dávkou v nemoci, ani dávkou ve stáří ve smyslu článku 4 nařízení č. 1408/71.

65. V daném případě se totiž dle jejího názoru nejedná o „dávky“, nýbrž o „příspěvky“, které je osoba poskytující péči povinna uhradit do systému nemocenského nebo starobního pojištění, aby tak získala nárok na dávky z těchto systémů sociálního zabezpečení.

66. Skutečnost, že jsou tyto příspěvky hrazeny z pojištění osoby, které je péče poskytována, však nepostačuje k tomu, aby bylo možné je považovat za dávky sociálního zabezpečení vyplácené ve prospěch posledně uvedené osoby. Nárok, který odkázaná osoba z této platby odvozuje, je podle KKH příliš nepřímý.

67. KKH dále uvádí, že opačnou tezi nelze opírat o judikaturu Soudního dvora v oblasti pojištění pro případ odkázanosti.

68. Podle KKH totiž Soudní dvůr v rozsudku Molenaar( ) sice uznal, že příspěvek ve stavu odkázanosti má povahu dávky v nemoci, ovšem pouze s ohledem na skutečnost, že tento příspěvek je vyplácen přímo odkázané osobě jako doplněk k dávkám nemocenského pojištění.

69. V projednávaném případě však příspěvky nejsou vypláceny odkázané osobě, nýbrž subjektu sociálního zabezpečení, jemuž podléhá osoba, která poskytuje péči. Tato platba tedy není žádným doplňkem k dávkám nemocenského pojištění, a proto ji nelze označovat za „dávku v nemoci“ ve smyslu článku 4 nařízení č. 1408/71.

70. Prohlašuji, že s touto tezí nesouhlasím.

71. Nejprve připomenu, že podle ustálené judikatury „může být za dávku sociálního zabezpečení považována pouze dávka, která je jednak poskytována příjemci bez jakéhokoliv individuálního a diskrečního posouzení osobních potřeb na základě legálně definované situace a jednak se vztahuje k některému z odvětví výslovně vyjmenovaných v čl. 4 odst. 1 nařízení č. 1408/71“( ).

72. KKH však nepopírá, že dávky pojištění pro případ odkázanosti – včetně platby příspěvků podle článku 44 SGB XI – nejsou příjemcům poskytovány na základě volného uvážení správního orgánu, nýbrž na základě objektivního stavu vymezeného zákonem.

73. Nikdo ostatně nezpochybňuje skutečnost, jak již Soudní dvůr upřesnil ve svém rozsudku Molenaar( ), že obecně lze dávky pojištění pro případ odkázanosti označit za „dávky v nemoci“ (a zejména za „peněžité dávky nemocenského pojištění“) ve smyslu čl. 4 odst. 1 písm. a) nařízení č. 1408/71.

74. Ve skutečnosti se spor týká otázky, zda je platba příspěvků v projednávaném případě od ostatních dávek pojištění pro případ odkázanosti natolik odlišná, že vyžaduje odlišnou kvalifikaci.

75. Shodně s řeckou vládou a Komisí se však domnívám, že neexistuje důvod pro vyloučení platby těchto příspěvků, protože se i v projednávané věci jedná o „dávky v nemoci“ ve prospěch pojištěného v souladu s výše uvedeným rozsudkem Molenaar.

76. Přikláním se zejména k názoru Komise, která tvrdí, že ačkoli Soudní dvůr v rozsudku Molenaar přímo odkazoval pouze na příspěvek ve stavu odkázanosti, ve skutečnosti vyjádřil obecnou zásadu, podle níž v takovém systému, jakým je pojištění pro případ odkázanosti, se za „peněžité dávky nemocenského pojištění“ považují veškeré dávky, které představují „finanční pomoc, která celkově umožňuje zlepšit životní úroveň osob odkázaných na péči třetího tím způsobem, že vyrovnává dodatečné náklady způsobené stavem, ve kterém se nacházejí“( ).

77. Platba příspěvků, o něž se v projednávaném případě jedná, umožňuje zlepšit životní úroveň odkázaných osob především tím, že jim dává možnost – a skutkové okolnosti věci C‑502/01 to zjevně potvrzují – setrvat v rodinném prostředí a obdržet přitom bezplatně potřebnou péči poskytovanou členem rodiny, který za tímto účelem sice omezuje vlastní pracovní činnost mimo domácnost, a snižuje tím rodinné příjmy, ale neměl by být nucen vzdát se vzniku svých nároků na důchod.

78. Jak ostatně poznamenává Sozialgericht Aachen v předkládacím usnesení, správným rozborem lze dovodit, že platba těchto sociálních příspěvků představuje ve skutečnosti finanční pomoc poskytnutou odkázané osobě, která takto může využít péče asistenta, jehož činnost nemá profesní charakter, aniž by musela hradit (přímo či nepřímo) povinné sociální příspěvky.

79. Pro účely projednávaného případu tedy lze platbu sociálních příspěvků do systému starobního pojištění osoby poskytující péči kvalifikovat s ohledem na kritéria, která Soudní dvůr vyhlásil ve výše uvedeném rozsudku Molenaar, jako peněžitou dávku nemocenského pojištění ve prospěch osoby odkázané.

80. Toto konstatování nelze napadat tvrzením, že dotčené příspěvky nejsou hrazeny odkázané osobě, ani třetí osobě, která jí poskytuje péči, nýbrž přímo sociální pojišťovně, jíž tato třetí osoba podléhá v rámci starobního pojištění.

81. Jak již správně zdůraznila řecká vláda a Komise, platby, jimiž subjekt sociálního zabezpečení jednající v rámci příslušného systému přímo hradí příspěvky, které má pracovník hradit jinému subjektu v rámci jiného systému sociálního zabezpečení, lze v souladu s judikaturou Soudního dvora považovat pro účely ustanovení nařízení č. 1408/71 za dávky poskytnuté prvně uvedeným subjektem pracovníkovi( ), třebaže úhrada zmíněných příspěvků probíhá přímo mezi uvedenými subjekty.

82. Z toho dovozuji, že platba příspěvků na sociální zabezpečení ve prospěch osob poskytujících péči, která je kryta pojištěním pro případ odkázanosti podle článku 44 SGB XI, představuje peněžitou dávku nemocenského pojištění ve prospěch osoby pojištěné pro případ odkázanosti ve smyslu čl. 4 odst. 1 nařízení č. 1408/71.

D – K druhé otázce ve věci C-502/01 a k druhé části druhé otázky ve věci C‑31/02

83. Druhou otázkou předloženou ve věci C-502/01 a druhou částí druhé otázky předložené ve věci C-31/02 se postupující soudy v podstatě tážou, zda nařízení č. 1408/71 brání v použití takových ustanovení, jako je čl. 3 odst. 2 SGB IV, který vylučuje osoby s bydlištěm v zahraničí z nároku na platbu příspěvků sociálního zabezpečení podle článku 44 SGB XI.

1. Argumenty účastníků řízení

84. KKH ve věci C-502/01 uplatňuje, že jak osoba poskytující péči (žalobkyně v původním řízení), tak osoba odkázaná (její syn) mají bydliště ve Francii, tedy v jiném členském státě, než ve kterém se nachází sídlo subjektu příslušného pro poskytování sporných dávek (Německo). Žalovaná v původním řízení dále uvádí, že s žalobkyní a jejím synem je zacházeno stejně jako s jakoukoli jinou osobou, která by poskytovala nebo přijímala bezplatnou péči ve Francii a měla zde bydliště.

85. KKH se domnívá, že neuznání nároku na sporné dávky v Německu z důvodu jejich bydliště v zahraničí nepředstavuje diskriminační zacházení ani není jinak v rozporu s harmonizovaným systémem zavedeným nařízením č. 1408/71.

86. Podle KKH by bylo k ničemu napadat tento argument tvrzením, že žalobkyně v původním řízení splňuje zároveň kvalifikaci „osoby poskytující péči“ a „pojištěného pracovníka“ a že má nárok na platbu dávek pojištění pro případ odkázanosti ve státě příslušného subjektu. Jedná se totiž o pouhou shodu okolností, která nemůže mít vliv na právní situaci žalobkyně jakožto osoby poskytující péči.

87. KKH je v podstatě toho názoru, že právní situace zaměstnance pojištěného v rámci německého pojištění pro případ odkázanosti a právní situace osoby poskytující péči by měly být ve vztahu k nařízení č. 1408/71 posouzeny zvlášť. Proto i když má určitá osoba na základě tohoto nařízení nárok na platbu peněžitých dávek nemocenského pojištění jakožto pojištěný pracovník nehledě na podmínku bydliště, nemůže se tohoto postavení dovolávat, aby získala další dávky, které by jí případně byly poskytnuty v jiném postavení osoby poskytující péči.

88. Komise úvodem konstatuje, že podle čl. 13 odst. 2 písm. a) a b) nařízení č. 1408/71 se systém sociálního zabezpečení použitelný na osobu vykonávající závislou nebo samostatně výdělečnou činnost na území členského státu řídí právem státu zaměstnání, pokud nařízení nestanoví jinak. Takže jak ve věci C‑502/01, tak ve věci C-31/02 se německé právo použije jakožto právo státu zaměstnání osoby podléhající systému pojištění pro případ odkázanosti.

89. Komise dále připomíná, že kromě koordinačních ustanovení v oblasti použitelného práva obsahuje nařízení také zvláštní hmotněprávní harmonizační ustanovení.

90. Z nich uvádí Komise zejména článek 19, který stanoví, že zaměstnaný nebo samostatně výdělečně činný pracovník, který má bydliště v jiném členském státě, než je příslušný stát, obdrží peněžité dávky poskytované příslušnou institucí posledně uvedeného státu podle jí uplatňovaných právních předpisů.

91. Jak již Soudní dvůr upřesnil v rozsudku Molenaar( ), ustanovení, které zakazuje platbu peněžitých dávek pojištění pro případ odkázanosti v členském státě, kde má bydliště migrující pracovník, je v rozporu s ustanoveními článku 19 nařízení č. 1408/71 a je s tímto článkem neslučitelné.

92. Vzhledem k tomu, že i platba příspěvků, o něž se v projednávaném případě jedná, je peněžitou dávkou pojištění pro případ odkázanosti, je nutné učinit závěr, že článek 19 nařízení č. 1408/71 brání v použití takových ustanovení, jako je čl. 3 odst. 2 SGB IV, který vylučuje osoby s bydlištěm v zahraničí z nároku na platbu příspěvků sociálního zabezpečení podle článku 44 SGB XI.

93. Podle Komise sice předcházející úvahy platí ve věci C‑502/01, zcela obdobné posouzení se však nabízí také ve věci C-31/02, přičemž zvláštnost skutkových okolností této věci nemůže být důvodem pro odlišné řešení.

94. Je totiž pravdou, že dávky, o něž se v této věci jedná, spadají do rozsahu působnosti nařízení č. 1408/71, neboť jsou poskytovány ve prospěch osoby odkázané, kdežto článku 19 tohoto nařízení se lze dovolávat, je-li poukazováno na diskriminaci vůči osobě poskytující péči.

95. Podle Komise se jedná o situaci, kdy osoba poskytující péči „nastupuje na místo“ osoby odkázané, což je v této oblasti zcela přípustné: Komise uvádí, že Soudní dvůr již při jiné příležitosti uplatnil nařízení č. 1408/71 na skutkové okolnosti případu, kde neexistovala souvislost mezi příjemcem dávky a pracovníkem( ).

96. Komise se domnívá, že i v kontextu věci C‑31/02 tedy lze tvrdit, že článek 19 nařízení č. 1408/71 se vztahuje i na použití podmínky bydliště, jako je tomu v projednávané věci.

97. To však není vše. Dle názoru Komise by uplatnění takové podmínky krom toho bylo v rozporu se zásadou rovného zacházení zakotvenou v čl. 3 odst. 1 nařízení č. 1408/71.

98. Soudní dvůr totiž upřesnil, že „pravidlo rovného zacházení obsažené v čl. 3 odst. 1 nařízení č. 1408/71 zakazuje nejen zjevnou diskriminaci na základě státní příslušnosti příjemců v rámci systémů sociálního zabezpečení, ale také všechny skryté formy diskriminace, které použitím jiných rozlišovacích kritérií vedou ve skutečnosti ke stejnému výsledku“( ).

99. Komise dodává, že k odstranění všech forem diskriminace a k zajištění úplné rovnosti zacházení vyžadovanou výše uvedeným čl. 3 odst. 1 mají členské státy „připodobnit“ určité okolnosti, k nimž došlo v jiném členském státě, k okolnostem, k nimž by bývalo došlo v tuzemsku. V projednávaném případě článek 3 nařízení č. 1408/71 ukládá, aby skutečné bydliště osoby poskytující péči bylo „připodobněno“ k fiktivnímu bydlišti v Německu, a aby tedy byla podmínka bydliště stanovená v článku 3 SGB IV považována za splněnou.

E – Posouzení

100. Domnívám se, že otázky předložené v původních řízeních nelze vyřešit jednotně. Jsem totiž toho názoru, že oba případy vykazují podstatné rozdíly, které vyžadují odlišné posouzení.

1. Věc C-502/01

101. Úvodem podotýkám, že dávky dotčené v projednávaném případě spadají do rozsahu působnosti ratione materiae nařízení č. 1408/71, neboť jsou dávkami v nemoci ve prospěch pracovníka pojištěného v systému pojištění pro případ odkázanosti (viz bod 79 výše).

102. Žalobkyně v původním řízení ve věci C‑502/01 se může tedy právě jakožto pracovník pojištěný v systému pojištění pro případ odkázanosti dovolávat ustanovení tohoto nařízení a na jejich základě napadnout odmítnutí žalované vyplatit sporné dávky.

103. Vzhledem k výše uvedenému musím souhlasit s názorem Komise, která tvrdí, že Soudní dvůr se již touto otázkou v podstatě zabýval a vyřešil ji ve výše uvedeném rozsudku Molenaar.

104. V tomto rozsudku totiž Soudní dvůr upřesnil, že vnitrostátní ustanovení, „které zakazuje platbu ,peněžitých‛ dávek pojištění pro případ odkázanosti v členském státě, kde má bydliště migrující pracovník“, není slučitelné s článkem 19 nařízení č. 1408/71.

105. Je-li tedy platba příspěvků, o něž se v projednávaném případě jedná, peněžitou dávkou v pojištění pro případ odkázanosti poskytovanou ve prospěch žalobkyně v původním řízení, uplatnění podmínky bydliště podle článku 3 SGB IV na projednávaný případ není slučitelné s článkem 19 nařízení č. 1408/71.

106. Z toho tedy dovozuji, že pokud se jedná o věc C-502/01 a o skutkové okolnosti tohoto případu, článek 19 nařízení č. 1408/71 brání subjektu sociálního zabezpečení odmítnout platbu takové dávky, jakou upravuje článek 44 SGB XI, z toho důvodu, že žalobkyně má bydliště v zahraničí.

2. Věc C-31/02

107. Domnívám se, že věc C-31/02 vyžaduje odlišné posouzení.

108. Na rozdíl od Komise jsem toho mínění, že nařízení č. 1408/71 nebrání použití sporného vnitrostátního ustanovení na projednávaný případ, protože se nedomnívám, že by bylo možné platbu dotčených příspěvků označit za „dávky v nemoci“ poskytované ve prospěch žalobkyně ve smyslu uvedeného nařízení a zejména jeho článku 19.

109. Jak totiž Soudní dvůr již opakovaně prohlásil, je třeba rozlišovat mezi příspěvkem na úhradu záloh na pojištění od dávky sociálního zabezpečení v pravém slova smyslu. Příspěvek na úhradu záloh na sociální zabezpečení totiž není poskytován po vzniku pojištěného rizika, nýbrž spíše podmiňuje vznik nároku na platbu dávek sociálního zabezpečení při vzniku pojištěného rizika( ).

110. Dle mého názoru je nepochybné, že platba sporných příspěvků ve prospěch M. Barth nenastává po vzniku některé z pojistných událostí krytých nemocenským pojištěním nebo starobním pojištěním žalobkyně. Tato platba podmiňuje pouze budoucí nárok na platbu dávek sociálního zabezpečení, a nelze ji tedy označit za „peněžitou dávku nemocenského pojištění“ nebo za „peněžitou dávku starobního pojištění“ ve prospěch žalobkyně, která by na ně měla nárok na základě článku 19 nařízení č. 1408/71.

111. Na rozdíl od Komise se nedomnívám, že lze z článku 3 tohoto nařízení dovodit odlišné řešení.

112. V tomto ohledu připomínám, že podle tohoto ustanovení osoby, „na něž se vztahuje toto nařízení“, mají práva a „povinnosti podle právních předpisů kteréhokoli členského státu“( ) za stejných podmínek jako státní příslušníci uvedeného státu.

113. Je jisté, že pro účely uplatnění nařízení č. 1408/71 se pojmem „právní předpisy“ rozumí pro každý členský stát ustanovení vnitrostátního právního řádu „týkající se odvětví a systémů sociálního zabezpečení uvedených v čl. 4 odst. 1 a odst. 2“( ), to znamená – pro potřeby projednávané věci – „[tato] odvětví sociálního zabezpečení: [...] dávky v nemoci [nebo] ve stáří“.

114. Žalobkyně v původním řízení se tedy v projednávaném případě může dovolávat článku 3 uvedeného nařízení pouze tehdy, hodlá-li napadnout diskriminační zacházení, které ji připravuje o „dávky v nemoci“ nebo „dávky ve stáří“, na něž by jinak měla nárok.

115. Z výše uvedených důvodů (body 109 a 110) se však nedomnívám, že lze platbu sporných sociálních příspěvků v projednávané věci označovat za „dávky v nemoci“ nebo „dávky ve stáří“ ve prospěch osoby poskytující péči. Dle mého názoru se taková osoba nemůže na podporu svého návrhu účinně dovolávat článku 3 nařízení č. 1408/71.

116. Z toho je třeba dovodit, že pokud se jedná o věc C‑31/02 a o skutkové okolnosti, které stály na počátku řízení, článek 3 ani článek 19 nařízení č. 1408/71 nebrání příslušnému subjektu sociálního zabezpečení odmítnout platbu takové dávky, jaká je uvedena v článku 44 SGB XI, z toho důvodu, že žalobkyně má bydliště v zahraničí.

F – K první otázce položené ve věci C-31/02

117. První otázkou položenou ve věci C-31/02 se Sozialgericht Aachen v podstatě táže, zda se nařízení č. 1408/71 použije také na část pojištění pro případ odkázanosti, která není kryta veřejnoprávním systémem sociálního pojištění pro případ odkázanosti podle článku 20 SGB XI, nýbrž dávkami soukromé pojišťovací společnosti podle článků 23 a 110 SGB XII.

118. Pouze řecká vláda a Komise k tomuto bodu předložily Soudnímu dvoru svá vyjádření.

119. Řecká vláda se domnívá, že nařízení č. 1408/71 se na soukromoprávní smlouvu nepoužije. Tento závěr vyvozuje z čl. 1 písm. j) uvedeného nařízení, který vymezuje dosah pojmu „vnitrostátní právní předpisy“ tak, že vylučuje „ustanovení stávajících nebo budoucích smluv“.

120. Komise se naproti tomu domnívá, že právní režim doplňkové pojistné smlouvy je ve všech bodech totožný s režimem sociálního pojištění pro případ odkázanosti, z čehož je třeba dovodit, že nařízení se v plném rozsahu použije na dávky stanovené v rámci „soukromoprávního“ doplňkového systému.

121. Vzhledem k výše učiněnému závěru ve věci C-31/02, a sice že s ohledem na okolnosti, které stály na počátku sporu, nebrání nařízení č. 1408/71 příslušné instituci sociálního zabezpečení odmítnout platbu takové dávky, jakou upravuje článek 44 SGB XI, z toho důvodu, že žalobkyně má bydliště v zahraničí, se domnívám, že Soudní dvůr není povinen se touto otázkou zabývat.

G – K existenci diskriminace zakázané Smlouvou

1. Úvodem

122. Druhou otázkou ve věci C-502/01 a třetí otázkou ve věci C-31/02 se předkládající soudy Soudního dvora v podstatě tážou, zda článek 39 ES nebo další ustanovení Smlouvy týkající se volného pohybu osob a zákazu diskriminace na základě státní příslušnosti brání uplatnění takového ustanovení, jakým je článek 3 SGB IV, který pro platbu příspěvků sociálního zabezpečení podle článku 44 SGB XI stanoví podmínku bydliště.

123. S ohledem na odpovědi, jaké navrhuji u předchozích dvou otázek, je namístě se touto otázkou zabývat pouze v kontextu věci C-31/02.

2. Argumenty účastníků řízení

124. Podle řecké vlády je uplatnění podmínky bydliště v projednávaném případě v rozporu s článkem 39 ES. V souladu s ustálenou judikaturou Soudního dvora se totiž pojem „pracovník“ ve smyslu článku 39 ES vztahuje také na osoby vykonávající činnost pouze po omezený počet hodin týdně za omezenou odměnu, ovšem za předpokladu, že se jedná o výkon „skutečné a efektivní“ činnosti( ).

125. Komise uvádí, že uplatňování článku 3 SGB IV je popřením práva na platbu příspěvků sociálního zabezpečení na úkor žalobkyně v původním řízení. Dle jejího názoru je však v projednávaném případě újma takto vzniklá žalobkyni způsobena toliko tím, že své původní bydliště v Německu následně přemístila do jiného členského státu; naproti tomu osoba, která by své bydliště ponechala v Německu, by nárok na platbu těchto příspěvků měla.

126. Komise se proto domnívá, že uplatnění takového ustanovení vytváří diskriminaci v neprospěch osob, které využily svobody volného pohybu, a z tohoto důvodu je neslučitelné s články 18 ES, 39 ES a 42 ES.

3. Posouzení

127. V první řadě se domnívám, že v zájmu srozumitelnosti je třeba odpověď na tuto otázku rozčlenit do dvou bodů. Na prvním místě bude nutné určit, zda osoba nacházející se v takové situaci jako žalobkyně ve věci C‑31/02 je „pracovníkem“ ve smyslu článku 39 ES. V případě kladné odpovědi bude následně zapotřebí si položit otázku, zda za okolností projednávané věci představuje uplatnění podmínky bydliště diskriminaci zakázanou čl. 39 odst. 2 ES.

a) K pojmu „pracovník“ ve smyslu článku 39 ES

128. K tomuto bodu hodlám především podotknout, že podle ustálené judikatury Soudního dvora „volný pohyb pracovníků tvoří jednu ze základních zásad Společenství, a proto má pojem pracovník ve smyslu článku 48 [nyní článek 39 ES] […] význam na úrovni Společenství“( ) a nelze jej vykládat restriktivním způsobem( ). Tento pojem proto zahrnuje každou osobu, která „vykonává po určitou dobu ve prospěch jiné osoby a pod jejím vedením činnosti, za které protihodnotou pobírá odměnu“( ).

129. Soudní dvůr pak zejména prohlásil, že pojem „pracovník“ zahrnuje rovněž osoby, které nevykonávají činnost na plný úvazek a nepobírají odměnu, která je s to jim zajistit sama o sobě vhodné existenční prostředky (takzvané „životní minimum“)( ), pokud ovšem vykonávají „skutečnou a efektivní“ činnost, a vyloučeny zůstávají pouze „činnosti natolik omezené, že jsou čistě okrajové a vedlejší“( ).

130. Činnost spočívající v péči, jako je tomu v projednávaném případě, a vykonávaná 18 hodin týdně za měsíční úplatu v přibližné výši 400 EUR je nepochybně „skutečnou a efektivní“ činností ve smyslu výše připomenuté judikatury.

131. Lze tedy tvrdit, že osoba, jako je tomu v případě žalobkyně ve věci C‑31/02, která vykonává skutečnou a efektivní činnost spočívající v péči ve prospěch a pod vedením jiné osoby, je pracovníkem ve smyslu článku 39 ES.

4. K existenci diskriminace zakázané podle čl. 39 odst. 2 ES

132. Vzhledem k výše uvedenému jsem nucen poznamenat, že použití takového ustanovení, jakým je článek 3 SGB IV, na okolnosti projednávané věci může vytvářet překážku volnému pohybu pracovníků tím, že jej činí méně „přitažlivým“ z ekonomického hlediska, protože zbavuje příhraniční pracovníky výhody, která je zpravidla udělována tuzemským pracovníkům.

133. Proto je třeba si položit otázku, zda taková výhoda spadá do kategorie „sociálních výhod“, jejichž požívání je zaručeno článkem 7 nařízení č. 1612/68, kterým se provádí svoboda volného pohybu zakotvená v článku 39 ES. Připomínám, že článek 7 tohoto nařízení nejprve v odstavci 1 vylučuje, aby „s pracovníkem, který je státním příslušníkem členského státu, [bylo] na území jiného členského státu z důvodu jeho státní příslušnosti zacházeno jinak než s tuzemskými pracovníky, jde-li o podmínky zaměstnávání a pracovní podmínky“, a následně v odstavci 2 upřesňuje, že zde požívá stejné sociální a daňové výhody jako tuzemští pracovníci.

134. Podle ustálené judikatury platí, že „pojem sociální výhoda, na niž odkazuje čl. 7 odst. 2 nařízení č. 1612/68, […] zahrnuje […] veškeré výhody – nehledě na to, zda jsou spojené s pracovní smlouvou, či nikoli –, které jsou zpravidla přiznávány tuzemským pracovníkům zejména z důvodu jejich objektivního postavení jakožto pracovníků nebo z pouhého důvodu jejich obvyklého bydliště v tuzemsku a jejichž rozšíření na pracovníky, kteří jsou státními příslušníky jiných členských států, proto může zjevně vést k usnadnění jejich mobility uvnitř Společenství“( ).

135. Právě platba příspěvků sociálního zabezpečení z titulu pojištění pro případ odkázanosti je právem obecně uznaným tuzemským pracovníkům „z důvodu jejich objektivního postavení jakožto pracovníků“. V daném případě k této platbě dochází z důvodu objektivního postavení osob, které poskytují péči odkázané osobě, která tuto péči vyžaduje po dobu delší než 14 hodin týdně. Je nepopiratelné, že rozšíření takového práva na státní příslušníky jiných členských států může „vést k usnadnění jejich mobility uvnitř Společenství“.

136. Z výše uvedeného tedy dovozuji, že se v projednávaném případě jedná o sociální výhodu ve smyslu čl. 7 odst. 2 nařízení č. 1612/68, na niž se proto uplatní zásada zákazu diskriminace zakotvená v čl. 7 odst. 1 uvedeného nařízení, kterým se provádí čl. 39 odst. 2 ES.

137. V takovém případě je třeba použít ustálenou zásadu, podle níž „pravidla rovného zacházení zakazují nejen zjevnou diskriminaci na základě státní příslušnosti, ale také všechny skryté formy diskriminace, které použitím jiných rozlišovacích kritérií vedou ve skutečnosti ke stejnému výsledku“( ). Nepochybně tomu tak bude v případě „podmínek vnitrostátního práva, které se sice uplatní bez rozlišení podle státní příslušnosti, ale postihují zejména […] a v převážné většině migrující pracovníky […], jakož i v případě podmínek, které se uplatní bez rozdílu, ale které mohou tuzemští pracovníci splnit snadněji než pracovníci migrující […], anebo u nichž hrozí, že budou působit především v neprospěch migrujících pracovníků“( ). Takové rozlišování lze odůvodnit pouze tehdy, je-li založeno na objektivních okolnostech( ).

138. Je zjevné, že podmínka bydliště stanovená pro účely získání nároku na platbu příspěvků sociálního zabezpečení podle článku 44 SGB XI se sice uplatní bez rozdílu, způsobuje však konkrétní újmu určité kategorii migrujících pracovníků, a to příhraničním pracovníkům.

139. Ze spisu krom toho nelze vyvodit žádný objektivní poznatek, kterým by bylo možné odůvodnit nerovné zacházení mezi rezidenty a nerezidenty, pokud se jedná o nárok na platbu příspěvků sociálního zabezpečení podle článku 44 SGB XI.

140. Proto je třeba mít za to, že takové opatření vytváří nepřímou diskriminaci, která je v rozporu s čl. 39 odst. 2 ES a s článkem 7 nařízení č. 1612/68.

141. Z toho tedy dovozuji, že – pokud se jedná o věc C-31/02 – čl. 39 odst. 2 ES a článek 7 nařízení č. 1612/68 brání za okolností projednávaného případu použití takového ustanovení, jakým je článek 3 SGB IV, který pro platbu příspěvků sociálního zabezpečení podle článku 44 SGB XI stanoví podmínku bydliště příjemce na německém území.

V – Závěry

142. Z výše uvedených důvodů navrhuji Soudnímu dvoru, aby na otázky položené Sozialgericht Hannover a Sozialgericht Aachen odpověděl následovně:

„1) Pojem ,pracovníka‛ ve smyslu čl. 1 písm. a) nařízení Rady č. 1408/71 ze dne 14. června 1971 o uplatňování systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané osoby, osoby samostatně výdělečně činné a jejich rodinné příslušníky pohybující se v rámci Společenství, ve znění pozměněném a aktualizovaném nařízením Rady (ES) č. 118/97 ze dne 2. prosince 1996, se vztahuje na osobu krytou pojištěním pro případ odkázanosti podle knihy XI Sozialgesetzbuch a stejně tak na osobu, která vykonává činnosti spočívající v poskytování péče ve smyslu článku 19 knihy XI Sozialgesetzbuch, a která z tohoto důvodu podléhá některému ze systémů sociálního pojištění uvedených v čl. 1 písm. a) nařízení č. 1408/71.

2) Platba příspěvků na sociální zabezpečení ve prospěch osob poskytujících péči, která je kryta pojištěním pro případ odkázanosti podle článku 44 knihy XI Sozialgesetzbuch, představuje peněžitou dávku nemocenského pojištění ve prospěch osoby pojištěné pro případ odkázanosti ve smyslu čl. 4 odst. 1 nařízení č. 1408/71.

3) Pokud se jedná o věc C-502/01 a o skutkové okolnosti tohoto případu, článek 19 nařízení č. 1408/71 brání subjektu sociálního zabezpečení odmítnout platbu takové dávky, jakou upravuje článek 44 kniha XI Sozialgesetzbuch, z toho důvodu, že žalobkyně má bydliště v zahraničí.

4) Pokud se jedná o věc C‑31/02 a o skutkové okolnosti, které stály na počátku řízení, článek 3 ani článek 19 nařízení č. 1408/71 nebrání příslušnému subjektu sociálního zabezpečení odmítnout platbu takové dávky, jaká je uvedena v článku 44 knize XI Sozialgesetzbuch, z toho důvodu, že žalobkyně má bydliště v zahraničí.

5) Osoba, jako je tomu v případě žalobkyně ve věci C-31/02, která vykonává skutečnou a efektivní činnost spočívající v péči ve prospěch a pod vedením jiné osoby, je pracovníkem ve smyslu článku 39 ES.

6) Pokud se jedná o věc C-31/02, článek 39 odst. 2 ES a článek 7 nařízení Rady (EHS) č. 1612/68 ze dne 15. října 1968 o volném pohybu pracovníků uvnitř Společenství brání za okolností projednávaného případu použití takového ustanovení, jakým je článek 3 knihy IV Sozialgesetzbuch, který pro platbu příspěvků sociálního zabezpečení podle článku 44 knihy XI Sozialgesetzbuch stanoví podmínku bydliště příjemce na německém území.“