(viz body 35–37)

Pokud jde o přezkum legality rozhodnutí, kterým je subjekt zapsán na seznam v příloze V nařízení č. 423/2007 na základě jeho čl. 7 odst. 2, přísluší soudu Společenství, aby s ohledem na důvody směřující ke zrušení vznesené dotčeným subjektem nebo uplatněné bez návrhu ověřil zejména, zda projednávaný případ odpovídá některé ze čtyř hypotéz uvedených v tomto čl. 7 odst. 2 písm. a) až d). To znamená, že soudní přezkum legality dotčeného rozhodnutí se vztahuje na posouzení skutečností a okolností dovolávaných na jeho odůvodnění, stejně jako na ověření důkazů a informací, na nichž je toto posouzení založeno. Soud Společenství se musí rovněž v tomto ohledu ujistit o dodržování práva na obhajobu a požadavku odůvodnění, jakož i případně o opodstatněnosti naléhavých důvodů výjimečně dovolávaných Radou za účelem jejich nerespektování.

Co se týče obecných pravidel vymezujících podmínky omezujících opatření, Rada má širokou posuzovací pravomoc pokud jde o skutečnosti, které mají být zohledněny při přijímání hospodářských a finančních sankcí na základě článků 60 ES a 301 ES, v souladu se společným postojem přijatým v rámci společné zahraniční a bezpečnostní politiky. Jelikož soud Společenství nemůže zejména nahradit posouzení Rady svým posouzením důkazů, skutečností a okolností odůvodňujících přijetí takových opatření, musí se jeho přezkum omezit na ověření dodržení procesních pravidel a pravidel týkajících se odůvodnění, věcné správnosti skutkových zjištění, jakož i neexistence zjevně nesprávného posouzení skutkového stavu a zneužití pravomoci. Tento omezený přezkum se použije zejména na posouzení úvah o účelnosti, na kterých jsou taková opatření založena.

(viz body 44–47)

Články 60 ES a 301 ES se týkají přijímání opatření vůči třetím zemím, přičemž tento pojem může zahrnovat vedoucí představitele takové země, jakož i jednotlivce a subjekty, kteří jsou s těmito představiteli spojeni nebo jsou jimi přímo či nepřímo ovládáni. Tyto články Smlouvy o ES jsou zvláštní tím, že tvoří překlenutí mezi akcemi Společenství zavádějícími hospodářské sankce a cíli Smlouvy o EU v oblasti vnějších vztahů, mezi něž patří i společná zahraniční a bezpečnostní politika. Tato ustanovení totiž výslovně uvádějí, že akce Společenství se může stát nezbytnou k dosažení cílů, které jsou uloženy článkem 2 EU specificky Unii, a sice provádění společné zahraniční a bezpečnostní politiky. Tato okolnost nicméně nijak nebrání koexistenci Unie a Společenství coby spojených, ale přesto odlišných právních řádů, jakož i ústavní architektuře sestávající z pilířů, které úmyslně zvolili tvůrci v současnosti platných smluv. V důsledku toho, i když je akcí Společenství v rámci článků 60 ES a 301 ES prováděn jeden z cílů Unie, je nicméně vedena na základě pilíře Společenství. Legalita takových aktů přijatých v této oblasti, jakými jsou nařízení č. 423/2007 o omezujících opatřeních vůči Íránu a akty, které toto nařízení provádějí, tudíž musí být posuzována vzhledem k podmínkám zakotveným pravidly téhož pilíře, a to včetně náležitého pravidla pro rozhodování. Společný postoj 2007/140, který je součástí druhého pilíře Unie, tedy netvoří právní základ nařízení č. 423/2007 a aktů, které toto nařízení provádějí, což znamená, že pravidlo použitelné na přijetí uvedeného společného postoje a jeho změn je nerozhodné.

(viz body 51–52)

Je pravda, že bod 6 odůvodnění nařízení č. 423/2007 o omezujících opatřeních vůči Íránu ukládá Radě vykonávat pravomoc, která jí je svěřována čl. 7 odst. 2 téhož nařízení, s ohledem na cíle rezoluce Rady bezpečnosti Organizace spojených národů 1737 (2006). Nicméně z povinnosti sledovat tyto cíle nijak nevyplývá, že by uvedený čl. 7 odst. 2 mohl být prováděn pouze ve vztahu k subjektům, kterých se týkají omezující opatření přijatá Radou bezpečnosti na základě téže rezoluce. Články 60 ES a 301 ES totiž neumožňují mít v žádné části za to, že pravomoc, kterou tato ustanovení svěřují Společenství, je omezena na provádění opatření, o nichž rozhodne Rada bezpečnosti. Rada tudíž byla příslušná nejen k přijetí čl. 7 odst. 1 nařízení č. 423/2007, který provádí uvedenou rezoluci nařízením zmrazení finančních prostředků subjektů, které jsou v ní určeny, ale rovněž čl. 7 odst. 2 téhož nařízení, který umožňuje přijímat opatření směřující ke zmrazení finančních prostředků týkající se dalších subjektů, které se dle názoru Rady podílejí na šíření jaderných zbraní, jsou s ním přímo spojené nebo je podporují.

(viz body 57–59)

Jelikož byla íránská banka v rozhodnutí provádějícím uvedený čl. 7 odst. 2 označena za subjekt podporující šíření jaderných zbraní a že v rámci své žaloby směřující proti tomuto rozhodnutí nepředložila žádný přípustný žalobní důvod, kterým by opodstatněnost tohoto konstatování zpochybnila, nemůže se dotčený subjekt i za předpokladu, že by Rada skutečně opomenula přijmout opatření směřující ke zmrazení finančních prostředků vůči některým dalším íránským bankám podílejícím se na šíření jaderných zbraní, přímo s ním spojeným nebo je podporujícím, této okolnosti platně dovolávat, jelikož dodržování zásady rovného zacházení musí být v souladu s dodržováním zásady legality, podle níž nikdo nemůže ve svůj prospěch uplatňovat protiprávnost, k níž došlo ve prospěch jiné osoby.

Určujícím kritériem pro provedení čl. 7 odst. 2 písm. a) a b) nařízení č. 423/2007 o omezujících opatřeních vůči Íránu, a tedy srovnávacím kritériem použitelným pro určení existence případného porušení zásady rovného zacházení, je to, zda se dotčený subjekt podílí na šíření jaderných zbraní, je s ním přímo spojený nebo je podporuje.

(viz body 81–83)

Odůvodnění musí být nicméně přizpůsobeno povaze dotčeného aktu a kontextu, ve kterém byl přijat. Není požadováno, aby odůvodnění upřesňovalo všechny relevantní skutkové a právní okolnosti, jelikož dostatečnost odůvodnění musí být posuzována s ohledem nejen na jeho znění, ale také s ohledem na jeho kontext, jakož i s ohledem na všechna právní pravidla upravující dotčenou oblast. Konkrétně, akt nepříznivě zasahující do právního postavení je dostatečně odůvodněn, jestliže byl vydán v souvislostech, které jsou zúčastněné osobě známy a které jí umožňují pochopit dosah opatření, které vůči ní bylo přijato.

Pokud naléhavé důvody související s bezpečností Společenství nebo jeho členských států či jejich zahraniční politikou nebrání sdělení určitých poznatků, je Rada na základě čl. 15 odst. 3 nařízení č. 423/2007 o omezujících opatřeních vůči Íránu povinna seznámit dotčený subjekt při přijímání rozhodnutí o zmrazení finančních prostředků s individuálními a konkrétními důvody. Musí rovněž uvést skutkové a právní okolnosti, na kterých závisí právní odůvodnění opatření, a úvahy, které ji vedly k jeho přijetí. Toto odůvodnění musí být sděleno, co možná nejlépe, současně s přijetím dotčeného opatření nebo jakmile je to možné po jeho přijetí. Uplatnění čl. 7 odst. 2 písm. a) a b) nařízení č. 423/2007 vyžaduje, aby se dotyčný subjekt podílel na šíření jaderných zbraní, byl s ním přímo spojený nebo je podporoval. V důsledku toho se povinnost uvést odůvodnění, která Radu zavazuje, týká vedle uvedení právního základu přijatého opatření i právě této okolnosti.

Takové rozhodnutí, jako je rozhodnutí 2008/475, kterým se provádí čl. 7 odst. 2 nařízení č. 423/2007 o omezujících opatřeních vůči Íránu, kterým je přijato pozměněné znění přílohy V tohoto nařízení, má účinky erga omnes, jelikož je určeno všem obecně a abstraktně určeným adresátům, kteří musejí zmrazit finanční prostředky subjektů zahrnutých na seznam v uvedené příloze. Takové rozhodnutí však nemá výhradně obecnou povahu, jelikož zmrazení finančních prostředků se týká jmenovitě určených subjektů, které jsou bezprostředně a osobně dotčeny individuálními omezujícími opatřeními, které byly ve vztahu k nim přijaty. Zmrazení finančních prostředků má navíc pro dotyčné subjekty závažné důsledky, jelikož může omezovat výkon jejich základních práv. Vzhledem k nutnosti zajištění dodržování uvedených práv, a to jak hmotných, tak procesních, je za těchto okolností třeba mít za to, že Rada je povinna v co možná největším rozsahu seznámit dotyčné subjekty s opatřeními vedoucími ke zmrazení finančních prostředků individuálním oznámením.

Nicméně pokud navzdory tomu, že Rada nedodržela povinnost seznámit dotčený subjekt s důvody rozhodnutí o zmrazení finančních prostředků a neučinila individuální oznámení, je subjekt, kterého se uvedené opatření týká, včas a z úředního zdroje informován o přijetí uvedeného rozhodnutí, jakož i o tom, že se může seznámit s jeho odůvodněním v Úředním věstníku, nemá opomenutí Rady za následek, že by uvedený subjekt neměl možnost seznámit se včas s odůvodněním rozhodnutí a posoudit opodstatněnost opatření směřujícího ke zmrazení finančních prostředků, které bylo ve vztahu k němu přijato.

Krom toho, jelikož takové první rozhodnutí, kterým jsou zmrazeny finanční prostředky subjektu, jako je rozhodnutí 2008/475, které se týká žalobkyně, musí mít možnost využít účinku překvapení, není vyžadováno, aby před přijetím dotčeného rozhodnutí byly skutečnosti v neprospěch sděleny dotyčnému subjektu a aby byl vyslechnut.

(viz body 86, 88–90, 93)