ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
34.

Otázky 3.1 a 3.2 se obě týkají změn německého práva, které nabyly účinnosti dne 1. dubna 2017. Jedna z nich se týká stanovení maximální doby přidělení, při jejímž překročení se má za to, že došlo ke zneužití agenturního zaměstnávání (viz bod 13 výše), zatímco druhá se týká prostředku nápravy, který je k dispozici v návaznosti na takové zneužití (body 14 a 15 výše). Možná by tedy bylo logičtější pořadí otázek otočit a jejich znění zjednodušit, a to následujícím způsobem: „2) Je právní úprava členského státu, která stanoví maximální dobu přidělení k jednomu uživateli v délce 18 měsíců od 1. dubna 2017, avšak výslovně vylučuje zohlednění dob přidělení předcházejících tomuto datu pro účely určení, zda došlo ke zneužití agenturního zaměstnávání, v souladu s čl. 5 odst. 5 směrnice 2008/104, jestliže by toto přidělení nebylo možno kvalifikovat jako přechodné, pokud by byly zohledněny doby přidělení před 1. dubnem 2017? 3) V případě záporné odpovědi na otázku 2, má zaměstnanec agentury práce na základě směrnice 2008/104 právo na vznik trvalého pracovního poměru s uživatelem v případě zjištění, že došlo ke zneužití agenturního zaměstnávání ve smyslu čl. 5 odst. 5 směrnice 2008/104?“ ( 16 )
6.

Nařízení č. 1305/2013 v bodech 7, 9 a 24 odůvodnění stanoví: „(7) V zájmu zajištění okamžitého zahájení a účinného provádění programů rozvoje venkova by podpora z EZFRV měla být založena na existenci podmínek správního rámce, které jsou stabilní. Členské státy by proto měly posoudit použitelnost a splnění určitých předběžných podmínek. Každý členský stát by měl vypracovat buď celostátní program rozvoje venkova pro celé své území, nebo soubor regionálních programů, nebo celostátní program i soubor regionálních programů zároveň. V každém programu by měla být určena strategie k dosažení cílů ve vztahu k prioritám Unie v oblasti rozvoje venkova a výběr opatření. Programování by mělo být v souladu s prioritami Unie v oblasti rozvoje venkova a současně být přizpůsobeno situaci jednotlivých členských států a doplňovat ostatní politiky Unie, zejména politiku zemědělských trhů, politiku soudržnosti a společnou rybářskou politiku. Členské státy, které se rozhodnou vypracovat soubor regionálních programů, by rovněž měly být schopny připravit celostátní rámec bez zvláštních rozpočtových přídělů v zájmu usnadnění koordinace mezi regiony při řešení celostátních úkolů. […] (9) Programy rozvoje venkova by měly určovat potřeby oblasti, jíž se týkají, a popisovat jednotnou strategii k jejich uspokojení na základě priorit Unie v oblasti rozvoje venkova. Tato strategie by měla být založena na stanovení cílů. Je nutno zajistit provázanost mezi zjištěnými potřebami, stanovenými cíli a opatřeními, která byla k dosažení těchto cílů vybrána. Programy rozvoje venkova by měly obsahovat rovněž veškeré informace, které jsou nezbytné pro posouzení jejich souladu s požadavky tohoto nařízení. […] (24) Zemědělcům a držitelům lesů by měla být i nadále poskytována podpora s cílem pomoci jim při řešení zvláštních nevýhod v dotyčných oblastech, které vyplývají z provádění [směrnice 2009/147/ES ( 5 )] a [směrnice o stanovištích] s cílem přispívat k účinné správě lokalit sítě Natura 2000. Zemědělcům by měla být poskytována podpora s cílem pomoci jim při řešení nevýhod v oblastech povodí, které vyplývají z provádění [směrnice 2000/60/ES ( 6 )]. Podpora by měla být spojena se zvláštními požadavky popsanými v programu rozvoje venkova, které jdou nad rámec příslušných závazných norem a požadavků. Členské státy by rovněž měly zajistit, aby v souvislosti s platbami zemědělcům nedocházelo k dvojímu financování podle tohoto nařízení a nařízení (EU) č. 1307/2013 [ ( 7 )]. Kromě toho by členské státy při obecném navrhování svých programů rozvoje venkova měly zohlednit zvláštní potřeby oblastí sítě Natura 2000.“
Mám za to, že posunutí času letu se zachováním téhož letadla a plánované trasy představuje podle obecného chápání „zpoždění“, a nikoli „zrušení“. Podle mého názoru by bylo v rozporu s obecnými zkušenostmi, s běžným chápáním pojmů a systematikou nařízení č. 261/2004 mít za to, že posunutí o přibližně tři hodiny času letu, který se jinak nezměnil, představuje „zrušení“ s nabídkou nové možnosti dopravy. To by zcela opomíjelo pojem „zpoždění“, na který již bylo výše odkázáno, ve prospěch umělého výkladu pojmu „zrušení“. Vzhledem k tomu, že neexistují konkrétní indicie umožňující předpokládat, že letecký dopravce od letového plánu skutečně upustil, je třeba dospět k závěru, že tento plán byl pouze dočasně pozastaven, neboť jakmile to bylo s ohledem na okolnosti možné, bylo podle něj následně postupováno ( 7 ).
5.

Článek 5 tohoto nařízení stanoví v odstavcích 1 a 4: „1. V případě zrušení letu: a) je dotčeným cestujícím nabídnuta provozujícím leteckým dopravcem pomoc v souladu s článkem 8; b) je dotčeným cestujícím nabídnuta provozujícím leteckým dopravcem pomoc v souladu s čl. 9 odst. 1 písm. a) a odst. 2 a v případě přesměrování, jestliže očekávatelný čas nového odletu je alespoň následující den po plánovaném odletu zrušeného letu, pomoc stanovená v čl. 9 odst. 1 písm. b) a c); c) mají dotčení cestující v souladu s článkem 7 právo na náhradu škody od provozujícího leteckého dopravce, jestliže i) nejsou o zrušení informováni alespoň dva týdny před plánovaným časem odletu, nebo ii) nejsou o zrušení informováni ve lhůtě od dvou týdnů do sedmi dnů před plánovaným časem odletu a není jim nabídnuto přesměrování, které by jim umožnilo odletět nejpozději dvě hodiny před plánovaným časem odletu a dosáhnout jejich cílového místa určení nejpozději čtyři hodiny po plánovaném čase příletu, nebo iii) nejsou informování o zrušení ve lhůtě kratší sedmi dnů před plánovaným časem odletu a není jim nabídnuto přesměrování jejich letu, které by jim umožnilo odletět nejpozději jednu hodinu před plánovaným časem odletu a dosáhnout cílového místa určení nejpozději dvě hodiny po plánovaném čase příletu. [...] 4. Důkazní břemeno týkající se otázek, zda a kdy byl cestující informován o zrušení letu, spočívá na provozujícím leteckém dopravci.“
50.

Ve světle obsáhlého posuzování vlivů na životní prostředí hovoří definice povolení v čl. 1 odst. 2 písm. c) směrnice o posuzování vlivů na první pohled pro to, že i toto povolení musí zohledňovat všechny vlivy záměru na životní prostředí. Toto povolení je totiž definováno jako jediné rozhodnutí příslušného orgánu nebo orgánů, které opravňuje oznamovatele k uskutečnění záměru. To by mohlo znamenat, že se orgány příslušné pro různé vlivy na životní prostředí musí na posuzování vlivů na životní prostředí podílet nejen podle čl. 6 odst. 1, nýbrž že toto povolení musí tyto vlivy i obsáhle upravovat.
6.

Článek 36 směrnice 2014/59, nadepsaný „Ocenění pro účely řešení krize“, stanoví následující: „1. Před přijetím opatření k řešení krize nebo výkonem pravomoci k odpisu nebo konverzi příslušných kapitálových nástrojů orgány příslušné k řešení krize zajistí, aby osoba nezávislá na jakémkoli veřejném orgánu, včetně orgánu příslušného k řešení krize, a na instituci nebo subjektu uvedeném v čl. 1 odst. 1 písm. b), c) nebo d) provedla poctivé, obezřetné a realistické ocenění aktiv a závazků instituce nebo subjektu uvedeného v čl. 1 odst. 1 písm. b), c) nebo d). […] 4. Účelem ocenění je: a) poskytnout informace ke zjištění, zda jsou splněny podmínky zahájení řešení krize nebo podmínky pro odpis nebo konverzi kapitálových nástrojů; b) jsou-li podmínky zahájení řešení krize splněny, poskytnout informace k rozhodnutí o vhodném opatření k řešení krize, které má být ve vztahu k instituci nebo subjektu uvedenému v čl. 1 odst. 1 písm. b), c) nebo d) přijato; […] e) je-li použit nástroj překlenovací instituce nebo nástroj oddělení aktiv, poskytnout informace k rozhodnutí o aktivech, právech, závazcích nebo akciích nebo jiných nástrojích účasti, které mají být převedeny, a rozhodnutí o hodnotě jakéhokoli protiplnění, které má být vyplaceno instituci v režimu řešení krize nebo případně vlastníkům akcií nebo jiných nástrojů účasti; […] g) ve všech případech zajistit, aby v okamžiku použití nástrojů k řešení krize nebo výkonu pravomoci k odpisu nebo konverzi relevantních kapitálových nástrojů byly plně uznány veškeré ztráty spojené s aktivy instituce nebo subjektu uvedeného v čl. 1 odst. 1 písm. b), c) nebo d). […] 8. V ocenění se uvede rozdělení věřitelů do tříd podle úrovní jejich priority podle použitelného insolvenčního práva a odhad zacházení, jakého by se podle očekávání každé třídě akcionářů a věřitelů dostalo, kdyby daná instituce nebo subjekt uvedený v čl. 1 odst. 1 písm. b), c) nebo d) byly likvidovány v běžném úpadkovém řízení. Tímto oceněním není dotčeno uplatňování zásady, že ‚žádný věřitel se nesmí dostat do méně výhodného postavení‘ [no creditor worse off], jež má být učiněno podle článku 74.“
48.

V případě, že by přerozdělila pouze 50, akcionář by obdržel 75 (50 jako dividendu a 25 jako vlastní daňový kredit) a zálohová daň by činila pouze 50 % z 50 = 25. Mateřská společnost by ovšem obdržela rovněž daňový kredit ve výši 33,33, zůstalo by jí tedy navíc 8,33. Zvýší-li naproti tomu mateřská společnost výplatu osvobozených příjmů z 66,66 na 100, pak akcionář obdrží 150 (100 jako dividendu a 50 jako vlastní daňový kredit). Mateřská společnost zaplatí zálohovou srážkovou daň 50 (50 % ze 100), proti tomu obdrží vlastní daňový kredit ve výši 33,33. Zůstane jí povinnost zaplatit 16,66.
52.

Naopak mám stejně jako tento orgán za to, že není na místě použít tuto judikaturu analogicky na letecké spojení zahrnující dva lety, jako je spojení, o které jde v původním řízení. Takové použití by podle mého názoru nebylo v souladu ani se smyslem, ani s cílem nařízení č. 261/2004, jelikož toto nařízení se již na oba lety, posuzované samostatně, vztahuje, a jelikož toto použití by vedlo k výsledku, který by byl v rozporu s výsledkem sledovaným normotvůrcem. Kdyby se v takových případech zohledňovaly lety jako celek, s přihlédnutím k původnímu místu odletu a cílovému místu určení, z nichž obě jsou umístěna ve třetí zemi, omezilo by to ochranu poskytovanou tímto nařízením tím, že by to cestujícího připravilo o veškerou ochranu podle tohoto nařízení, i když tyto lety provozované dopravcem Společenství zahrnují místo odletu nebo místo příletu v Unii, a spadají tedy do oblasti působnosti nařízení č. 261/2004.
27.

Přítomnost zboží, které není zbožím Unie, na celním území Unie představuje sama o sobě nebezpečí, že se toto zboží nakonec zapojí do hospodářského oběhu v členských státech, aniž je procleno ( 14 ). Uložení cla je tedy odůvodněno, pokud by například zmizení zboží představovalo riziko začlenění do hospodářského oběhu Evropské unie ( 15 ).
18.

Žalobci v původním řízení proto podali proti posledně uvedenému rozhodnutí opravný prostředek. V této souvislosti se Juzgado de Primera Instancia no 49 de Barcelona (soud prvního stupně č. 49 v Barceloně), který měl pochybnosti o slučitelnosti článku 251, čl. 394 odst. 3 a článku 411 LEC, jak jsou vykládány španělskými soudy, se směrnicí 93/13, rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1) Je soudní výklad článku 251, čl. 394 odst. 3 a článku 411 [LEC] provedený rozhodnutím ze dne 1. října 2019, podle kterého hodnota předmětu řízení odpovídá hospodářskému významu sporu, a lze tedy snížit odměnu, kterou spotřebitel zaplatil svému advokátovi, a to na základě pevné částky (18000 eur), stanovené zákonem pouze pro případ, že hodnotu předmětu řízení nelze určit, a nikoliv pro případ, kdy tato hodnota nebyla určena, v rozporu s čl. 6 odst. 1 a čl. 7 odst. 1 směrnice [93/13], protože nemůže obnovit právní a faktickou situaci spotřebitele, ve které by se nacházel, kdyby uvedené ujednání nebylo sjednáno, a to přestože soud prohlásil ujednání za zneužívající, a protože neodstraňuje nepřiměřenou procesní podmínku související s omezením nákladů řízení, přičemž toto odstranění by spotřebiteli zaručilo vhodnější a účinnější prostředky k legitimnímu uplatnění jeho práv? 2) Je čl. 394 odst. 3 [LEC] sám o sobě v rozporu s čl. 6 odst. 1 a čl. 7 odst. 1 směrnice [93/13] a znemožňuje nebo nadměrně ztěžuje soudní uplatnění práv, která uvedená směrnice přiznává spotřebitelům, protože omezení, které tento článek ukládá spotřebiteli v tom smyslu, že musí nést část vlastních nákladů řízení, znamená, že nelze obnovit právní a faktickou situaci spotřebitele, ve které by se nacházel, kdyby uvedené ujednání nebylo sjednáno, a to přestože soud prohlásil ujednání za zneužívající, a protože neodstraňuje nepřiměřenou procesní podmínku související s omezením nákladů řízení, přičemž toto odstranění by spotřebiteli zaručilo vhodnější a účinnější prostředky k legitimnímu uplatnění jeho práv?“
76.

Zadruhé, argument Španělského království týkající se nutnosti chránit překážku věci rozsouzené, podle mne není relevantní. Nic ve znění čl. 32 odst. 5 zákona 40/2015 nenaznačuje, že by se jeho působnost týkala vzniku odpovědnosti zákonodárce v rozporu s překážkou věci pravomocně rozsouzené. Kromě toho mám za to, že podání žaloby na náhradu škody proti státu jako zákonodárci poté, co byla zamítnuta žaloba proti aktu nepříznivě zasahujícímu do právního postavení, nijak nenarušuje překážku věci pravomocně rozsouzené rozsudkem vydaným na základě této žaloby.
28.

Na úvod připomínám, že podle ustálené judikatury Soudního dvora lze na cestující, jejichž let byl zpožděn, pro účely aplikace práva na náhradu škody nahlížet jako na cestující, jejichž let byl zrušen, a mohou se tak dovolávat práva na náhradu podle čl. 7 odst. 1 nařízení č. 261/2004, pokud při příletu do „cílového místa určení“ utrpěli časovou ztrátu v rozsahu tří hodin nebo více, tedy jestliže dosáhnou svého cílového místa určení o tři nebo více hodin později, než je čas příletu plánovaný leteckým dopravcem ( 7 ). V tomto ohledu, v případě letu s mezipřistáním je pro účely paušální náhrady škody stanovené v článku 7 tohoto nařízení důležité pouze zpoždění zjištěné oproti plánovanému času příletu do cílového místa určení, kterým se rozumí místo určení posledního letu dotčeného cestujícího ( 8 ).
75.

Vnitrostátní soud tedy bude muset ověřit, zda, jak tvrdí portugalská vláda, se obecná právní úprava stanovená v článcích 237 až 239 a 245 zákoníku práce vztahuje na dočasné pracovníky, pokud jde o výpočet náhrady za dovolenou a odpovídajícího příspěvku v případě ukončení smlouvy, a to bez ohledu na zvláštní pravidlo stanovené v čl. 185 odst. 6 zákoníku práce. V takovém případě by tento soud nemohl mít za to, že dočasní pracovníci požívají méně příznivých základních pracovních podmínek a podmínek zaměstnávání, než jaké by se na ně vztahovaly, kdyby byli na stejné pracovní místo přijati přímo tímto podnikem, a nemohl by tudíž konstatovat porušení čl. 5 odst. 1 směrnice 2008/104.
24.

První důvod kasačního opravného prostředku, vycházející z porušení čl. 4 odst. 2 nařízení č. 1049/2001 týkajícího se ochrany obchodních zájmů, je rozdělen na čtyři části. Zaprvé společnost ViaSat tvrdí, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když na požadované dokumenty uplatnil obecnou domněnku důvěrnosti, neboť uvedená domněnka se vztahuje pouze na nabídky uchazečů v rámci zadávacích řízení upravených finančním nařízením. Zadruhé má společnost ViaSat za to, že pokud se Tribunál rozhodl uplatnit novou obecnou domněnku, neodůvodnil to. Zatřetí společnost ViaSat tvrdí, že se taková obecná domněnka v žádném případě nemohla vztahovat na požadované dokumenty, neboť by to zbavilo čl. 3 odst. 3 rozhodnutí MSS jeho užitečného účinku a bylo by to v rozporu s článkem 47 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“). Začtvrté společnost ViaSat zpochybňuje závěr Tribunálu, podle něhož se obecná domněnka důvěrnosti vztahovala na veškeré požadované dokumenty.
50.

A naopak v důsledku „rozšiřujícího výkladu článku 14 směrnice 2004/48 v tom smyslu, že by uvedený článek stanovil, že strana, která ve sporu neuspěla, by v zásadě hradila ‚další náklady‘ vynaložené stranou úspěšnou ve sporu, aniž by jakkoli upřesňoval povahu těchto nákladů, by mohla být příliš rozšířena oblast působnosti tohoto článku, což by zbavovalo článek 13 užitečného účinku“ ( 18 ).
26.

Jak jsem uvedl ve svém stanovisku předneseném ve věci United Video Properties, „pod pojem ‚výdaje vynaložené na pomoc znalců, expertů a technických poradců‘ se mohou podřadit různé skutečnosti, z nichž některé nemusejí nutně spadat do kategorie ‚ nákladů řízení‘. Tento posledně zmíněný pojem nezahrnuje výdaj více či méně ‚vázaný‘ na podání žaloby nebo na úhradu s ní ‚související‘, nýbrž musí mít svůj bezprostřední a přímý původ v samotném soudním řízení. Fyzická nebo právnická osoba může dovést do konce předběžné řízení, nebo dokonce uskutečnit předběžné konzultace s určitými poradci nebo experty, aniž její náklady důvodně figurují mezi ‚náklady řízení‘. Podle bodu 26 odůvodnění směrnice ‚náklady na zjištění porušení práva a totožnosti porušovatele‘ uskutečněné v rozsahu ochrany práv duševního vlastnictví patří do kapitoly náhrady škody (článek 13), a nikoli do nákladů řízení (článek 14)“ ( 10 ).
49.

Formalizace obrany je ve skutečnosti nezbytná, jak správně tvrdí společnost Heitech a Komise, k zajištění užitečného účinku čl. 9 odst. 1 směrnice 2008/95, jakož i čl. 54 odst. 1 a 2 a čl. 111 odst. 2 nařízení č. 207/2009. Pokud by totiž k přerušení prekluzivní lhůty mohla stačit neformální výměna, například zaslání prostého dopisu, nemohlo by nikdy dojít ke konsolidaci právní situace majitele pozdější ochranné známky (za předpokladu, že jsou splněny ostatní požadované podmínky). To však zjevně není záměrem unijního normotvůrce, jak jsem uvedl výše. Například dopis s upozorněním na možné zahájení soudního řízení, aniž by bylo toto řízení skutečně zahájeno, by z hlediska majitele starší ochranné známky znamenal, že posledně uvedený nepřijímá, ve smyslu rozsudku Budějovický Budvar ( 34 ), opatření, jež má k dispozici k napravení situace, která mu je nepochybně známa, a tudíž tím prodlužuje strpění, místo aby jej přerušil. Ani zaslání předžalobní výzvy neposkytuje v tomto ohledu žádné záruky, pokud jde o vážnost záměru vymáhat svá práva závazným způsobem.
21.

Je pravda, že žalobci v původním řízení napadají zákonnost rozhodnutí přijatého na základě čl. 84 odst. 8 ZMVR, kterým bulharská policie vyhověla písemné žádosti o vrácení dotčeného vozidla zaslané Norskem. Z několika bodů předkládacího rozhodnutí však podle mého názoru jasně vyplývá, že jejich kritika se týká protiprávnosti vyplývající z nedodržení podmínek odůvodňujících vložení záznamu do SIS II, v jejímž důsledku je podle nich stižen vadou výkon záznamu jako celek, neboť pokud by příslušné orgány dožádaného členského státu měly možnost takovou protiprávnost namítnout, nebylo by možné ani zabavení vozidla, ani jeho vrácení do Norska. Z uvedeného vyplývá, že návrh Komise na přeformulování položené otázky tak, aby se týkala výhradně souladu příslušného vnitrostátního ustanovení s rozhodnutím 2007/533, pokud jde o bezpodmínečné vrácení věcí zabavených na základě záznamu v SIS II do státu původu, je proto třeba odmítnout.
59.

Jak rozhodl Soudní dvůr v usnesení ze dne 14. ledna 2021, UC a TD (Formální vady obžaloby) ( 24 ), vnitrostátnímu soudu tak přísluší „zajistit spravedlivou rovnováhu mezi dodržováním práva na obhajobu na jedné straně a nezbytností zajistit efektivitu trestních stíhání, jakož i nezbytností zajistit, aby řízení proběhlo v přiměřené lhůtě na straně druhé“ ( 25 ). Takové přísné pojetí práva na spravedlivý proces, které systematicky vyžaduje možnost zahájit nové řízení před soudem, i když příslušné vnitrostátní orgány de facto nemohly obviněnou osobu vyrozumět o konání jejího řízení před soudem z důvodu jejího uprchnutí, protože záměrně a úmyslně nesplnila své povinnosti proto, aby byla takto vyrozuměna, by přitom mohlo vést ke zneužití práva a řízení některými obviněnými osobami, které doufají, že se budou moci dovolávat překročení přiměřené lhůty nebo promlčení trestního stíhání, v důsledku čehož by docházelo k průtahům při výkonu spravedlnosti, odrazování poškozených, kterým by v některých případech vznikla morální a finanční újma spojená s několika jednáními, nebo by jim dokonce byla odepřena spravedlnost.
75.

Kromě toho umožnit poskytovateli letových navigačních služeb, aby omezil letový provoz na základě své diskreční pravomoci z bezpečnostních důvodů, aniž by tyto důvody podléhaly soudnímu přezkumu, by svou podstatou bylo v rozporu s cíli jednotného evropského nebe a omezovalo by to základní práva a svobody leteckých dopravců, jakož i občanů Unie. Navzdory svému prvořadému významu v rámci fungování jednotného evropského nebe mám tedy za to, že cíl bezpečnosti letectví není izolovaným konceptem, ale musí být vykládán nejen s ohledem na jeho ostatní základní cíle, ale také obecně na ostatní základní svobody (jako je volný pohyb služeb, volný pohyb zboží a volný pohyb osob v rámci schengenského prostoru). Jaký by totiž byl význam jednotného evropského nebe, pokud by každý členský stát mohl na základě svého volného uvážení přistoupit k uzavření svého vzdušného prostoru?
12.

Ve věci C‑253/20 společnost Impexeco dopisem ze dne 28. října 2014 informovala společnost Novartis o svém záměru uvést od 1. prosince 2014 na belgický trh léčivý přípravek Femara 2,5 mg x 100 tablet (létrozol) dovezený z Nizozemska. Podle předkládacího rozhodnutí měla společnost Impexeco ve skutečnosti v úmyslu uvést na trh léčivý přípravek Letrozol Sandoz 2,5 mg přebalený do nového vnějšího obalu, na který by byla umístěna ochranná známka Femara. Společnost Novartis nesouhlasila s paralelním dovozem, který společnost Impexeco zamýšlela, přičemž tvrdila, že její právo k ochranné známce Femara není vyčerpáno, takže by nové označení dováženého generického léčivého přípravku tak, že by na něj byla umístěna ochranná známka referenčního léčivého přípravku společnosti Novartis, představovalo zjevný zásah do tohoto práva a mohlo by uvést veřejnost v omyl.
62.

Druhou indicií, že znění samo o sobě není přesvědčivé pro pochopení jeho významu, je překlad výrazu „visées“ použitého ve francouzské verzi rozsudků Soudního dvora do angličtiny. Stačí zmínit překlad rozsudku o přezkumu, který ukazuje, jak obtížné je zůstat věrný buď znění, nebo tomu, kdo jej vykládá. Bod 33 anglického znění rozsudku používá výraz „any person referred to in these Regulations“ ( 11 ). V bodech 34 a 42 anglické verze tohoto rozsudku je použit výraz „persons covered by“ ( 12 ) a v bodě 50 je použit výraz „persons mentioned in the Staff Regulations“ ( 13 ). Ve francouzské verzi byl ve všech citovaných bodech použit pouze výraz „visées“.
29.

V tomto ohledu je třeba připomenout, že tím, že článek 52 nařízení č. 1215/2012 stanoví zákaz přezkoumávání cizího rozhodnutí ve věci samé, zakazuje soudu dožádaného členského státu odepřít uznání nebo výkon tohoto rozhodnutí jen proto, že existuje rozdíl mezi právním pravidlem použitým soudem členského státu původu a právním pravidlem, které by byl použil soud dožádaného členského státu, kdyby mu byl spor předložen. Stejně tak nemůže soud dožádaného členského státu přezkoumávat správnost právních nebo skutkových posouzení, která provedl soud členského státu původu. V důsledku toho je uplatnění výhrady veřejného pořádku přípustné pouze v případě, v němž by uznání nebo výkon rozhodnutí vydaného v jiném členském státě nepřijatelným způsobem narušovaly právní řád dožádaného členského státu, tím, že by zasahovaly do některé základní zásady. Aby byl respektován zákaz přezkoumávání cizího rozhodnutí ve věci samé, musel by zásah představovat zjevné porušení právního pravidla považovaného v právním řádu dožádaného členského státu za zásadní, nebo práva, které je v tomto právním řádu uznáváno za základní ( 24 ).