ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Pokud je v rámci stanovení výše pokuty uložené za porušení pravidel Společenství v oblasti hospodářské soutěže konkrétní dopad protiprávního jednání na trh skutečností, kterou je třeba pro posouzení závažnosti protiprávního jednání brát v úvahu, jedná se o jedno z několika kritérií, jako jsou povaha protiprávního jednání a velikost zeměpisného trhu. Z toho vyplývá, že účinek protisoutěžního jednání není sám o sobě určujícím kritériem při stanovení přiměřené výše pokuty. Zvláště okolnosti týkající se úmyslného aspektu jednání mohou být důležitější než ty, které se týkají účinků jednání, zvláště jedná-li se o protiprávní jednání, která jsou ve své podstatě závažná, jako je rozdělování trhů. Z bodu 1 písm. A prvního pododstavce pokynů o metodě stanovování pokut udělených v případě porušení pravidel hospodářské soutěže mimoto vyplývá, že tento dopad je třeba brát v úvahu pouze tehdy, je-li měřitelný. V důsledku toho, i kdyby unijní soud zohlednil konkrétní dopad dotčeného protiprávního jednání na trh, pakliže by bylo vůbec možné tento dopad změřit, činil by tak jen pro doplnění.

Soudnímu dvoru nepřísluší – vyslovuje-li se k právním otázkám v rámci kasačního opravného prostředku – aby z důvodů ekvity svým posouzením nahrazoval posouzení Tribunálu, který při výkonu svého přezkumu v plné jurisdikci rozhodl o výši pokut uložených podnikům proto, že porušily unijní právo. Nesprávné právní posouzení Tribunálu z důvodu nepřiměřené výše pokuty by tedy bylo možné konstatovat pouze v případě, že by Soudní dvůr měl za to, že výše sankce je nejen nevhodná, ale také nadměrná, a to natolik, že je nepřiměřená.

V tomto ohledu nelze rozhodnout o tom, zda s sebou pokuta nese nepřiměřené břemeno pro osobu, které byla uložena, jen z pohledu její nominální výše. Závisí to rovněž především na platební způsobilosti této osoby. V případě, kdy jsou pokuty uloženy podniku, který tvoří hospodářskou jednotku a pouze formálně se skládá z několika právnických osob, nelze platební způsobilost těchto posledně jmenovaných osob zohledňovat individuálně.

(viz body 164, 165, 168, 169)
Žaloba, jejímž předmětem je určení toho, že členský stát nesplnil povinnosti, které má na základě nařízení č. 1829/2003 o geneticky modifikovaných potravinách a krmivech, by mohla mít úspěch pouze tehdy, pokud by uvedené nařízení tomuto státu ukládalo splnění určitých povinností před nabytím účinnosti vnitrostátního zákazu výroby, uvádění na trh a používání geneticky modifikovaných krmiv. Takové povinnosti by konkrétně znamenaly, že by se členské státy musely zdržet přijímání právních předpisů, které by mohly ještě před nabytím své účinnosti vyvolat negativní účinky, jež jsou v rozporu s cíli tohoto nařízení.

(viz bod 48)
(viz body 22–24)

Viz znění rozhodnutí.

Články 20 SFEU a 21 SFEU musejí být vykládány v tom smyslu, že brání právní úpravě členského státu, která podmiňuje přiznání podpory na vzdělávání z titulu studia v jiném členském státě na období delší než jeden rok jedinou podmínkou, podle níž musí mít žadatel trvalé bydliště v tuzemsku po dobu nejméně tří let před zahájením uvedeného studia.

Taková podmínka totiž může vlastní státní příslušníky, s přihlédnutím k dopadu, který může výkon svobody volného pohybu a pobytu v jiném členském státě mít na nárok na podporu na vzdělávání, odradit od toho, aby této svobody využili.

Členský stát může jistě oprávněně udělovat takovou podporu pouze studentům, kteří prokázali určitý stupeň integrace do společnosti tohoto státu. Nicméně důkaz požadovaný členským státem za účelem uplatňování existence skutečné integrační vazby nesmí mít příliš výlučnou povahu, která by nenáležitě upřednostňovala skutečnost, která nutně neprokazuje skutečný a efektivní stupeň spojení mezi žadatelem a tímto členským státem a vylučovala všechny ostatní reprezentativní skutečnosti. Existence určitého stupně integrace může být sice považována za prokázanou na základě konstatování, podle něhož student měl po určité období bydliště v členském státě, ve kterém žádá o poskytnutí podpory na vzdělávání. Jediná podmínka bydliště však vyvolává riziko, že z poskytování dotčené podpory mohou být vyloučeni studenti, kteří navzdory skutečnosti, že neměli nepřetržitý pobyt v členském státě poskytujícím danou podporu po dobu tří let bezprostředně před zahájením studia v zahraničí, mají přesto dostatečné vazby na společnost daného členského státu. Tak tomu může být v případě, že student má státní příslušnost dotčeného členského státu a v tomto státě plnil podstatnou část své školní docházky nebo z důvodu jiných faktorů, jako jsou zejména jeho rodina, zaměstnání, jazykové znalosti nebo existence jiných sociálních nebo hospodářských vazeb.

(viz body 32, 36–38, 41 a výrok)
Směrnice 2000/78, kterou se stanoví obecný rámec pro rovné zacházení v zaměstnání a povolání, musí být vykládána v tom smyslu, že s ohledem na její čl. 3 odst. 1 písm. c) a odst. 3 vykládaný ve spojení s bodem 13 odůvodnění této směrnice spadají do rozsahu její působnosti odměny ve smyslu čl. 157 odst. 2 SFEU. Plat po propuštění určený úředníkům, kteří byli propuštěni z důvodu zrušení jejich pracovního místa, který je aktuální peněžitou platbou zaměstnavatele úředníkům z důvodu jejich zaměstnání, je tedy odměnou ve smyslu čl. 157 odst. 2 SFEU a spadá do působnosti směrnice 2000/78.

Článek 2 a čl. 6 odst. 1 směrnice 2000/78, kterou se stanoví obecný rámec pro rovné zacházení v zaměstnání a povolání, musí být vykládány v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, podle níž úředníci, kteří dosáhli věku, který jim umožňuje pobírat důchod, nemohou z tohoto jediného důvodu pobírat plat po propuštění určený úředníkům, kteří byli propuštěni z důvodu zrušení jejich pracovního místa.

Je sice pravda, že cíl spočívající v zajištění disponibility úředníků a v zajištění jejich ochrany v případě zrušení jejich pracovního místa, který zároveň vyhrazuje nárok na plat po propuštění pouze úředníkům, kteří mají ochrany zapotřebí a kteří dodrží povinnost disponibility, spadá do kategorie legitimních cílů politiky zaměstnanosti a trhu práce ve smyslu čl. 6 odst. 1 směrnice 2000/78. Poskytnutí nároku na plat po propuštění pouze těm úředníkům, kteří nemají nárok na důchod, se mimoto jeví jako rozumné vzhledem k cíli sledovanému zákonodárcem, který spočívá v poskytnutí zvýšené ochrany úředníkům, kteří nemají stálý náhradní příjem, a není ani zjevně nevhodné k dosažení uvedených legitimních cílů. Avšak právní úprava, která z nároku na plat po propuštění automaticky vylučuje jak úředníky, kteří si přejí odejít do důchodu, a kteří tedy budou skutečně pobírat důchod, tak úředníky, kteří si přejí pokračovat ve své profesní kariéře ve státní službě po dosažení šedesáti pěti let, a to pouze z toho důvodu, že by mohli vzhledem ke svému věku takový důchod pobírat, přesahuje meze toho, co je pro dosažení sledovaných cílů nezbytné. Takové opatření totiž může nutit úředníky, kteří si přejí zůstat na pracovním trhu, aby přijali důchod ve výši snížené ve srovnání s důchodem, který by mohli získat, kdyby zůstali aktivními až do vysokého věku.

Legitimních cílů sledovaných touto právní úpravou by navíc mohlo být dosaženo prostředky méně omezujícími, avšak stejně vhodnými. Ustanovení, která by přiznávala nárok na plat po propuštění pouze úředníkům, kteří se dočasně zřekli nároku na důchod, aby pokračovali ve své profesní činnosti, a zároveň stanovila v případě, že posledně uvedení odmítnou obsadit vhodné náhradní pracovní místo, opatření k potrestání zneužití, by umožnila zajistit, aby tento plat pobírali pouze úředníci, kteří jsou skutečně k dispozici pro náhradní pracovní místo.

(viz body 51, 58, 66, 67, 69, 72, 74, výrok 2)
(viz bod 27)

Viz znění rozhodnutí.

V systému pravomocí Unie se musí volba právního základu aktu zakládat na objektivních skutečnostech, které mohou být předmětem soudního přezkumu, mezi něž patří zejména vlastní cíl a obsah tohoto aktu a nikoliv právní základ použitý pro přijetí jiných aktů Unie, vyznačujících se případně podobnými vlastnostmi. V tomto ohledu bylo možné rozhodnutí 2011/407 o postoji, který má Evropská unie zaujmout ve Smíšeném výboru Evropského hospodářského prostoru (EHP) ke změně přílohy VI (Sociální zabezpečení) a protokolu 37 k Dohodě o EHP, platně přijmout na základě článku 48 SFEU.

Cílem tohoto rozhodnutí je totiž umožnit, aby se acquis Unie týkající se koordinace systémů sociálního zabezpečení, ve znění nařízení č. 883/2004 a nařízení č. 987/2009, použil rovněž na státy Evropského sdružení volného obchodu (ESVO), které jsou smluvními stranami Dohody o EHP. Cílem uvedeného rozhodnutí je přímo upravit nejen sociální práva státních příslušníků dotčených tří států ESVO, ale stejně tak i práva státních příslušníků Unie v uvedených státech.

Rozhodnutí 2011/407 je právě jedním z opatření, kterými se musí právo vnitřního trhu Unie v co největší míře rozšířit na EHP, tak aby státní příslušníci uvedených států mohli využívat volný pohyb osob za stejných sociálních podmínek jako občané Unie. Bez změny zamýšlené tímto rozhodnutím by totiž nebylo možno využít volného pohybu osob v EHP za stejných sociálních podmínek, jaké jsou stanoveny v Unii, což by nepochybně ohrozilo rozvoj přidružení a dosažení cílů Dohody o EHP. Z toho vyplývá, že modernizace a zjednodušení úpravy v oblasti koordinace systémů sociálního zabezpečení platné v Unii, o něž právě usiluje rozhodnutí 2011/407, když nahrazuje nařízení č. 1408/71 nařízením č. 883/2004, musí být nezbytně zajištěny i na úrovni EHP.

Kromě toho nemůže čl. 79 odst. 2 SFEU sloužit jako právní základ k přijetí takového opatření, jako je rozhodnutí 2011/407, jelikož s ohledem na kontext rozvoje přidružení se státy ESVO, do kterého spadá, a zejména na cíle sledované tímto přidružením, je toto opatření zjevně neslučitelné s cíli uvedeného čl. 79 odst. 2 SFEU kapitoly 2 Smlouvy o FEU, nadepsané „Politiky týkající se kontrol na hranicích, azylu a přistěhovalectví“.

(viz body 44, 47, 55, 58–64, 67)
S výhradou ověření, která musí provést předkládající soud, se články 49 SFEU a 54 SFEU, zásady účinné soudní ochrany a respektování práva na obhajobu, jakož i článek 12 jedenácté směrnice 89/666 o zveřejňování poboček vytvořených v členském státě některými formami společností řídících se právem jiného členského státu, musí vykládat v tom smyslu, že nebrání vnitrostátní právní úpravě, podle níž je v případě překročení devítiměsíční lhůty stanovené ke zveřejnění účetních dokumentů okamžitě uložena minimální pokuta ve výši 700 eur kapitálové společnosti, jejíž pobočka se nachází v daném členském státě, a to aniž je jí zaslána předchozí výzva a poskytnuta možnost se k vytýkanému nesplnění povinnosti vyjádřit.

Členské státy, i když si zachovávají výběr sankcí, musí zejména dbát na to, aby za porušení unijního práva byly ukládány sankce, které mají účinný, přiměřený a odrazující charakter. Konkrétně musejí být sankce přiměřené závažnosti porušení, které postihují, zejména zajištěním skutečně odrazujícího účinku, přičemž musejí respektovat obecnou zásadu proporcionality.

Pokud jde o částku penále, je třeba, aby sankce byla v rovnováze s finančními zájmy a riziky, kterým mohou být obchodní partneři a zúčastněné osoby vystaveni, pokud není zveřejněna skutečná finanční situace společnosti. Je věcí předkládajícího soudu, aby posoudil, zda uložená částka není ve vztahu k legitimnímu sledovanému cíli příliš vysoká.

Pokud jde o devítiměsíční lhůtu od rozvahového dne, v níž musí dojít ke zveřejnění, tato lhůta se jeví dostatečně dlouhá, aby společnostem umožnila splnit povinnost zveřejnění, aniž by byla zpochybněna přiměřenost režimu sankcí. Delší lhůta by totiž mohla ohrozit ochranu třetích osob, protože by neměly přístup k co nejaktuálnějším informacím, které by jim umožnily se seznámit se skutečnou situací dané společnosti.

Krom toho se neuloží žádná sankce, pokud dotyčná společnost svou zákonnou povinnost zveřejnění, jež vyplývá z unijního práva a uplatňuje se ve všech členských státech, splní. Případné sankce tudíž nemohou zakázat, bránit nebo odradit společnost řídící se právem jednoho členského státu, aby se prostřednictvím pobočky usadila na území jiného členského státu.

Ustanovení Listiny základních práv se použijí na situaci, v níž unijní zákonodárce ponechal podle článku 12 směrnice 89/666 na členských státech přijetí vhodných sankcí, tj. sankcí účinných, přiměřených a odrazujících, aby bylo zajištěno splnění povinnosti zveřejnění. Vnitrostátní právní úprava stanovící takové sankce totiž představuje provedení unijního práva ve smyslu čl. 51 odst. 1 Listiny.

Konečně, s přihlédnutím k povaze dotčeného porušení povinností se jeví, že uplatnění původní sankce 700 eur bez předchozí výzvy a bez možnosti být před uložením sankce vyslechnut se nezdá být takové, že by mělo vliv na zásadní obsah základního práva na respektování práva na obhajobu, jelikož podáním odůvodněného opravného prostředku proti rozhodnutí o uložení penále se toto rozhodnutí stane okamžitě nepoužitelným a zahajuje se řádné řízení, v jehož rámci může být právo být vyslechnut dodrženo.

(viz body 50, 57, 59, 61, 68, 69, 74–76, 85, 88, 89 a výrok)
Aby bylo zúčastněným osobám poskytnuto dostatečné časové období ke zpochybnění zveřejněného aktu Unie s plnou znalostí všech skutečností, začne lhůta pro podání žaloby proti takovému aktu běžet v souladu s čl. 263 šestým pododstavcem SFEU až od jeho zveřejnění. Posledně uvedené ustanovení není překážkou toho, aby žalobce podal žalobu k Soudnímu dvoru poté, co bylo přijato sporné rozhodnutí, aniž by čekal na jeho oznámení nebo zveřejnění, takže vůči žalobě nelze vznést námitku nepřípustnosti z důvodu jejího doručení do kanceláře Soudního dvora před zveřejněním tohoto rozhodnutí. Ačkoli je pravda, že akty nebo rozhodnutími, které mohou být předmětem žaloby na neplatnost ve smyslu článku 263 SFEU, mohou být pouze opatření s právně závaznými účinky, jimiž mohou být dotčeny zájmy žalobce tím, že podstatným způsobem mění jeho právní postavení, není v tomto článku upřesněno, že by podání takové žaloby záviselo na zveřejnění nebo oznámení těchto aktů.

Kromě toho podání žaloby proti aktu Unie před jeho zveřejněním a poté, co byl tento akt přijat, nikterak neohrožuje samotný účel lhůty pro podání žaloby, kterým je zajištění právní jistoty a zamezení tomu, aby unijní akty zakládající právní účinky byly donekonečna zpochybňovány. V důsledku toho, ačkoli od zveřejnění aktu začínají plynout lhůty k podání žaloby, po jejichž uplynutí se tento akt stane konečným, není toto zveřejnění podmínkou vzniku práva podat žalobu proti dotyčnému aktu.

(viz body 33, 35, 37–39)
Článek 2 písm. c) směrnice 2002/21 o společném předpisovém rámci pro sítě a služby elektronických komunikací musí být vykládán v tom smyslu, že služba spočívající v poskytování základní nabídky rozhlasových a televizních programů přístupné prostřednictvím kabelové sítě, za jejíž poskytování jsou účtovány jak náklady na přenos, tak i odměna placená vysílacím organizacím a autorské poplatky placené organizacím pro kolektivní správu autorských práv v souvislosti s šířením obsahů děl, spadá pod pojem „služba elektronických komunikací“, a tudíž do oblasti věcné působnosti jak této směrnice, tak i směrnice 97/66 o zpracování osobních údajů a ochraně soukromí v odvětví telekomunikací, směrnice 2002/19 o přístupu k sítím elektronických komunikací a přiřazeným zařízením a o jejich vzájemném propojení, směrnice 2002/20 o oprávnění pro sítě a služby elektronických komunikací a směrnice 2002/22 o univerzální službě a právech uživatelů týkajících se sítí a služeb elektronických komunikací, které tvoří nový předpisový rámec v odvětví služeb elektronických komunikací, pokud tato služba zahrnuje především přenos televizního obsahu prostřednictvím sítě kabelového televizního vysílání až do připojovacího bodu konečného spotřebitele.

(viz bod 47, výrok 1)
Směrnice 2002/92 o zprostředkování pojištění sleduje dvojí účel, a sice jednak dotvoření a řádné fungování jednotného pojistného trhu prostřednictvím odstranění překážek svobody usazování a volného pohybu služeb, a jednak zvýšení ochrany spotřebitelů v této oblasti.

Výklad, který by umožňoval určité kategorii osob poskytovat zprostředkovatelské služby, i když nesplňují podmínky k tomu stanovené v čl. 4 odst. 1 směrnice 2002/92, by přitom tento dvojí účel ohrozil. Takový výklad této směrnice by vytvářel značné rozdíly mezi zprostředkovateli, kteří působí na jednotném pojistném trhu, pokud by bez ohledu na to, zda tyto podmínky splňují či nikoli, mohli vykonávat zprostředkovatelskou činnost týkající se stejných typů pojistných smluv. Tento výklad by byl kromě toho v rozporu s cílem zajistit stejné zacházení se všemi kategoriemi zprostředkovatelů pojištění. Mimoto by takový výklad nemohl zajistit vysokou úroveň ochrany spotřebitelů na pojistném trhu, tj. pojistníků. Není totiž možné mít za to, že zaměstnanci pojišťovny, kteří se zabývají přímým prodejem pojišťovacích služeb v dané pojišťovně, mají v každém případě znalosti a schopnosti, které jsou potřebné k tomu, aby individuálně zprostředkovávali pojištění, a mohou tak zajistit kvalitu takového zprostředkování. Stejně tak nelze předpokládat, že by tito zaměstnanci byli schopni bez těchto znalostí a schopností poskytnout svým zákazníkům při uzavírání, změně nebo obnovení jejich pojistných smluv informace stanovené v článku 12 směrnice 2002/92.

(viz body 27–30)
Komise má tříměsíční lhůtu na to, aby případně odmítla oznámený národní alokační plán (NAP). Potřeba této lhůty vyplývá z časového plánu směrnice 2003/87 o vytvoření systému pro obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů ve Společenství a o změně směrnice 96/61 stanoveného v čl. 9 odst. 1 a čl. 11 odst. 2. Podle tohoto časového plánu se plány Komisi oznamují nejpozději 18 měsíců před začátkem příslušného období a provádějí alespoň 12 měsíců před začátkem tohoto období, a to přidělením povolenek. Pokud je pozměněný NAP oznámen poté, co Komise odmítla jeho původní verzi, je nutnost dodržení této tříměsíční lhůty ještě opodstatněnější, jelikož doba zbývající do provedení plánu je mnohem kratší než u prvního oznámení NAP.

Pokud se totiž zákonodárce Unie domníval, že tříměsíční lhůta postačuje Komisi k tomu, aby mohla vykonávat pravomoc kontroly a odmítnout oznámený NAP v případě neslučitelnosti s uvedenými kritérii, musí být tato lhůta považována tím spíše za dostatečnou při kontrole změněné verze tohoto NAP, jelikož Komise měla již jednou možnost přezkoumat údaje týkající se průmyslových zařízení, na něž se NAP vztahuje.

Tribunál se proto nedopustil nesprávného právního posouzení, když konstatoval, že možnost Komise odmítnout změněnou verzi NAP po prvním odmítavém rozhodnutí týkající se první verze NAP musí podléhat tříměsíční lhůtě stanovené v čl. 9 odst. 3 první větě směrnice 2003/87.

(viz body 52, 55, 58)
(viz body 32, 33)

Viz znění rozhodnutí.

Směrnice 96/34 o rámcové dohodě o rodičovské dovolené uzavřené mezi organizacemi UNICE, CEEP a EKOS musí být vykládána v tom smyslu, že brání ustanovení vnitrostátního práva obsaženému v kolektivní smlouvě, podle něhož těhotná zaměstnankyně, která přeruší neplacenou rodičovskou dovolenou ve smyslu této směrnice, aby s okamžitým účinkem nastoupila na mateřskou dovolenou ve smyslu směrnice 92/85 o zavádění opatření pro zlepšení bezpečnosti a ochrany zdraví při práci těhotných zaměstnankyň a zaměstnankyň krátce po porodu nebo kojících zaměstnankyň, nemá nárok na zachování odměny za práci, kterou by byla oprávněna pobírat, kdyby této mateřské dovolené předcházela minimální doba návratu do zaměstnání.

Ačkoli článek 11 směrnice 92/85 v bodech 2 a 3 nepředpokládá povinnost zachovat během mateřské dovolené nárok na plnou odměnu za práci, nebrání žádné ustanovení této směrnice členským státům nebo případně sociálním partnerům stanovit zachování všech složek odměny za práci, na které měla těhotná zaměstnankyně nárok před svým těhotenstvím a mateřskou dovolenou. Podmínky provádění režimu upravujícího zachování odměny za práci, jež má být zaměstnankyni vyplácena během mateřské dovolené, musejí být slučitelné s ustanoveními unijního práva, včetně ustanovení upravujících rodičovskou dovolenou.

Rozhodnutí zaměstnankyně využít svého práva na rodičovskou dovolenou by nemělo mít vliv na podmínky výkonu jejího nároku na čerpání jiné dovolené, v projednávaném případě mateřské dovolené. Podmínka týkající se minimální doby návratu do zaměstnání ohrožuje užitečný účinek směrnice 96/34, jelikož má za následek odradit zaměstnankyni od rozhodnutí využít svého nároku na rodičovskou dovolenou, vzhledem k dopadu, který by toto rozhodnutí mohlo mít na mateřskou dovolenou, jež přeruší tuto rodičovskou dovolenou, jako je například ztráta části její odměny za práci.

(viz body 36, 37, 47, 48, 51, 52 a výrok)
(viz bod 35, výrok 1)

Platnost čl. 4a odst. 4 směrnice 1999/32 o snižování obsahu síry v některých kapalných palivech a o změně směrnice 93/12, ve znění směrnice 2005/33, nelze z důvodu, že toto ustanovení může vést k porušení přílohy VI Mezinárodní úmluvy o zabránění znečišťování z lodí (úmluvy Marpol 73/78), přezkoumávat s ohledem na zásadu obecného mezinárodního práva pacta sunt servanda ani na zásadu loajální spolupráce stanovenou v čl. 4 odst. 3 prvním pododstavci SEU. Unie není totiž smluvní stranou úmluvy Marpol 73/78 ani protokolu podepsaného dne 26. září 1997, jímž byla do této úmluvy vložena příloha VI, a není jí vázána. Platnost čl. 4a odst. 4 směrnice 1999/32 nelze přezkoumávat ani s ohledem na zásadu obecného mezinárodního práva pacta sunt servanda, neboť tato kogentní zásada platí jen pro subjekty mezinárodního práva, které jsou smluvními stranami příslušné mezinárodní smlouvy, a které jsou tudíž touto smlouvou vázány. Nic navíc nenasvědčuje tomu, že by příloha VI byla projevem obyčejových pravidel zakotvených obecným mezinárodním právem, která jsou jako taková závazná pro unijní orgány a jsou součástí unijního právního řádu.

Soudnímu dvoru Evropské unie dále nepřísluší rozhodovat o otázce, jaký je dopad přílohy VI na rozsah působnosti čl. 4a odst. 4 směrnice 1999/32. Vykládat ustanovení sekundárního práva s ohledem na povinnost uloženou takovou mezinárodní smlouvou, jako je protokol z roku 1997, kterým byla do úmluvy vložena příloha VI, jíž nejsou vázány všechny členské státy, by vedlo k rozšíření této povinnosti na členské státy, které smluvními stranami dané smlouvy nejsou. Tyto posledně zmíněné členské státy tudíž musí být považovány ve vztahu k dané smlouvě za „třetí státy“. Takové rozšíření by bylo přitom neslučitelné se zásadou relativního účinku smluv, která je zásadou obecného mezinárodního práva a podle níž nemohou smlouvy vytvářet práva nebo zakládat povinnosti pro třetí státy bez jejich souhlasu („pacta tertiis nec nocent nec prosunt“).

(viz body 37–39, 41, 47, 50, 54, výrok 2, 3)