STANOVISKO GENERÁLNÍ ADVOKÁTKY

ELEANOR SHARPSTON

přednesené dne 12. března 2020 ( 1 )

Věc C‑575/18 P

Česká republika

proti

Evropské komisi

„Kasační opravný prostředek – Vlastní zdroje Evropské unie – Finanční odpovědnost členských států – Určení finanční odpovědnosti České republiky – Ztráta na některých dovozních clech – Povinnost odvést Komisi částku odpovídající této ztrátě – Pojem ‚napadnutelný akt‘ – Právo na účinný prostředek nápravy“

Úvod

1. Svým kasačním opravným prostředkem se Česká republika domáhá zrušení usnesení Tribunálu Evropské unie ze dne 28. června 2018, Česká republika v. Komise ( 2 ), kterým byla pro nepřípustnost odmítnuta její žaloba znějící na zrušení údajného rozhodnutí Evropské komise, jež má být obsaženo v dopise ředitele ředitelství pro vlastní zdroje a finanční plánování Generálního ředitelství pro rozpočet ze dne 20. ledna 2015 č. j. Ares (2015)217973 (dále jen „sporný dopis“).

2. Tento kasační opravný prostředek nastoluje řadu zásadních otázek týkajících se fungování systému tradičních vlastních zdrojů (TVZ) Unie, koncepce platby s výhradami, ale také v obecnější rovině přístupu členských států k účinné soudní ochraně v případě sporů o rozsah jejich finanční odpovědnosti vůči Unii.

Právní rámec

Smlouva o FEU

3. Článek 263 první pododstavec SFEU stanoví: „Soudní dvůr Evropské unie přezkoumává legalitu legislativních aktů, aktů Rady, Komise a Evropské centrální banky, s výjimkou doporučení a stanovisek, a rovněž aktů Evropského parlamentu a Evropské rady, které mají právní účinky vůči třetím osobám. Rovněž přezkoumává legalitu aktů institucí a jiných subjektů Unie, které mají právní účinky vůči třetím osobám.“

Listina

4. Článek 47 první pododstavec Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“) stanoví: „Každý, jehož práva a svobody zaručené právem Unie byly porušeny, má za podmínek stanovených tímto článkem právo na účinné prostředky nápravy před soudem.“

Rozhodnutí Rady 2007/436/ES, Euratom

5. Podle bodu 2 odůvodnění rozhodnutí Rady 2007/436/ES, Euratom ze dne 7. června 2007 o systému vlastních zdrojů Evropských společenství ( 3 ) musí systém vlastních zdrojů „zajistit dostatečné zdroje pro řádný rozvoj [unijních politik] při dodržení přísné rozpočtové kázně“.

6. V souladu s čl. 2 odst. 1 písm. a) rozhodnutí 2007/436 tvoří vlastní zdroje souhrnného rozpočtu Evropské unie mimo jiné tyto příjmy: cla stanovená ve společném celním sazebníku a další poplatky, současné i budoucí, zavedené unijními orgány v obchodě se třetími zeměmi.

7. V článku 8 odst. 1 se dále upřesňuje, že vlastní zdroje uvedené v čl. 2 odst. 1 písm. a) vybírají členské státy. Členské státy tyto zdroje poskytují Komisi.

Nařízení Rady (ES, Euratom) č. 1150/2000

8. V bodě 21 odůvodnění nařízení (ES, Euratom) č. 1150/2000 ( 4 ) je uvedeno, že úzká spolupráce mezi členskými státy a Komisí usnadní správné uplatňování finančních předpisů týkajících se vlastních zdrojů.

9. Podle čl. 2 odst. 1 nařízení č. 1150/2000 se nárok Unie na vlastní zdroje uvedené v čl. 2 odst. 1 písm. a) rozhodnutí 2007/436 stanoví, jakmile jsou splněny podmínky stanovené celními předpisy, které se týkají zaúčtování částky nároku a vyrozumění dlužníka.

10. Článek 6 odst. 1 a 3 stanoví: „1. Účty vlastních zdrojů vede ministerstvo financí každého členského státu nebo jiný subjekt pověřený každým členským státem a jsou členěny podle jednotlivých druhů vlastních zdrojů. […] 3. a) Nároky stanovené podle článku 2 se, aniž je dotčeno písmeno b), účtují nejpozději v první pracovní den po 19. dni druhého měsíce následujícího po měsíci, v němž byl nárok stanoven. b) Stanovené nároky nezaúčtované podle písmene a), protože dosud nejsou uhrazeny a nebylo na ně poskytnuto žádné zajištění, se uvádějí na zvláštních účtech ve lhůtě stanovené v písmenu a). Členské státy mohou takto postupovat také v případě, že proti stanoveným nárokům, na něž bylo poskytnuto zajištění, jsou vzneseny námitky a jejich výše by se mohla po vyřešení vzniklých sporů změnit. […]“

11. Článek 9 odst. 1 stanoví: „Postupem podle článku 10 poukáže každý členský stát vlastní zdroje na účet vedený na jméno Komise u ministerstva financí nebo jiného subjektu, který každý členský stát určí. […]“

12. Podle čl. 10 odst. 1 se vlastní zdroje uvedené v čl. 2 odst. 1 písm. a) rozhodnutí 2007/436 připisují na příslušné účty nejpozději v první pracovní den po 19. dni druhého měsíce následujícího po měsíci, v němž byl nárok stanoven podle článku 2 tohoto nařízení.

13. Článek 11 odst. 1 stanoví, že v případě jakéhokoli zpoždění v připisování částek na účet uvedený v čl. 9 odst. 1 zaplatí dotyčný členský stát úroky.

14. Konečně čl. 17 odst. 1 až 4 stanoví: „1. Členské státy přijmou veškerá nezbytná opatření, aby zajistily, že částky odpovídající nárokům stanoveným podle článku 2 budou poskytnuty Komisi tak, jak je stanoveno v tomto nařízení. 2. Členské státy nejsou povinny poskytnout Komisi částky odpovídající stanoveným nárokům, které nemohou být vybrány a) z důvodu vyšší moci nebo b) z jiných důvodů, které jim nemohou být přičítány. Částky stanovených nároků prohlásí za částky, které nelze vybrat, rozhodnutím příslušný správní orgán, který tuto skutečnost zjistí. Částky stanovených nároků se považují za částky, které nelze vybrat, nejpozději po uplynutí pěti let ode dne, kdy byla částka stanovena podle článku 2, nebo v případě správního nebo soudního odvolání ode dne vydání, oznámení nebo vyhlášení konečného rozhodnutí. V případě částečné úhrady nebo částečných úhrad se maximální pětileté období počítá ode dne provedení poslední platby, pokud jí není dluh uhrazen. Částky, jejichž vybrání bylo prohlášeno nebo je považováno za nemožné, se s konečnou platností odepíší ze zvláštního účtu uvedeného v čl. 6 odst. 3 písm. b). Vykáží se v příloze čtvrtletního výkazu uvedeného v čl. 6 odst. 4 písm. b) a případně ve čtvrtletním výkazu uvedeném v čl. 6 odst. 5. 3. Do tří měsíců od správního rozhodnutí uvedeného v odstavci 2 nebo ve lhůtách uvedených v tomtéž odstavci předají členské státy Komisi informace o případech použití odstavce 2, pokud je částka dotyčných stanovených nároků vyšší než 50000 EUR. […] Tato zpráva, vyhotovená na tiskopise, který připraví Komise po konzultaci s výborem uvedeným v článku 20, musí obsahovat veškeré údaje nezbytné pro posouzení důvodů uvedených v odst. 2 písm. a) a b), které dotyčnému členskému státu znemožnily poskytnout dotyčné částky, a opatření, která v daném případě nebo daných případech členský stát přijal k zajištění vybrání částek. 4. Komise může do šesti měsíců od obdržení zprávy uvedené v odstavci 3 sdělit danému členskému státu své připomínky. Pokud Komise považuje za nezbytné vyžádat si doplňující informace, počítá se šestiměsíční lhůta ode dne obdržení požadovaných doplňujících informací.“

Skutečnosti předcházející sporu

15. Skutečnosti předcházející sporu lze shrnout následovně.

16. Dne 30. května 2008 přijal Evropský úřad pro boj proti podvodům (OLAF) závěrečnou zprávu v návaznosti na šetření, které se týkalo prověřování dovozu kamínkových zapalovačů z Laosu v období let 2004 až 2007. Tyto zapalovače ve skutečnosti pocházely z Číny a mělo na ně být uvaleno antidumpingové clo.

17. V této zprávě bylo uvedeno, že „důkazy o čínském původu zjištěné během inspekční cesty jsou dostačující, aby členské státy zahájily správní řízení o doměření cla“. Podle této zprávy bylo důležité, „aby členské státy uskutečnily následné audity a případně vyšetřování příslušných dovozců a naléhavě zahájily vymáhací řízení“.

18. V případě České republiky odhalila zjištění obsažená ve zprávě OLAF celkem 28 případů dovozu zboží v pravomoci tří různých celních úřadů.

19. Dotyčné celní úřady následně začaly podnikat kroky k doměření a vymáhání dlužného cla ve všech 28 případech.

20. České republice se však nepodařilo zajistit ve všech 28 případech doměření cla ve stanovené lhůtě.

21. V době od listopadu 2013 do listopadu 2014 Česká republika vložila do systému WOMIS ( 5 ) 28 záznamů o nemožnosti vybrat částky vlastních zdrojů.

22. V červenci a prosinci 2014 sdělila Česká republika Komisi na její vyžádání doplňující informace prostřednictvím systému WOMIS.

23. Sporným dopisem informoval ředitel ředitelství pro vlastní zdroje a finanční plánování Generálního ředitelství Komise pro rozpočet české orgány, že podmínky stanovené v čl. 17 odst. 2 nařízení č. 1150/2000 pro zproštění povinnosti poskytnout vlastní zdroje nejsou splněny, a to v žádném z uvedených případů. České orgány vyzval, aby přijaly všechna opatření nezbytná k poukázání částky 53976340 korun českých (Kč) (přibližně 2112708 eur) na účet Komise nejpozději v první pracovní den po 19. dni druhého měsíce následujícího po měsíci, v němž byl dotyčný dopis odeslán. Ředitel dále uvedl, že v případě prodlení s úhradou vznikne povinnost zaplatit úrok z prodlení podle článku 11 nařízení č. 1150/2000.

24. Dne 17. března 2015 odvedla Česká republika spornou částku na účet Komise, přičemž zopakovala své výhrady vůči jejímu právnímu názoru obsaženému ve sporném dopise.

Řízení před Tribunálem a napadené usnesení

25. Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 30. března 2015 podala Česká republika žalobu znějící na zrušení rozhodnutí, které bylo údajně obsaženo ve sporném dopise.

26. Samostatným podáním došlým kanceláři Tribunálu dne 11. června 2015 vznesla Komise námitku nepřípustnosti z důvodu, že sporný dopis není rozhodnutím napadnutelným žalobou na neplatnost. Česká republika se k této námitce vyjádřila.

27. Podáním došlým kanceláři Tribunálu dne 20. července 2015 podala Slovenská republika návrh na vstup do tohoto řízení jako vedlejší účastnice na podporu návrhových žádání České republiky.

28. Poté, co si Tribunál obstaral vyjádření hlavních účastnic řízení, přerušil rozhodnutím ze dne 22. prosince 2015 před ním probíhající řízení až do vyhlášení rozsudků Slovensko v. Komise ( 6 ) a Rumunsko v. Komise ( 7 ). V řízení bylo pokračováno po vyhlášení těchto rozsudků a hlavní účastníce řízení byly vyzvány, aby se vyjádřily k důsledkům, které je z nich třeba vyvodit.

29. Napadeným usnesením Tribunál vyhověl námitce nepřípustnosti Komise s odůvodněním – uvedeným v bodech 64 a 87 téhož usnesení – že sporný dopis představuje pouhé informativní písemné vyjádření názoru doplněné o výzvu k poskytnutí vlastních zdrojů, takže nemůže být předmětem žaloby na neplatnost.

30. Tato kvalifikace vyplývá jednak z analýzy souvislostí, v nichž byl sporný dopis přijat, a pravomocí Komise v oblasti vlastních zdrojů Unie a jednak z analýzy obsahu tohoto dopisu.

31. Zaprvé Tribunál v podstatě rozhodl, že podle rozhodnutí 2007/436 a nařízení č. 1150/2000 přísluší přímo členským státům stanovit a poskytnout vlastní zdroje (body 37 až 43 napadeného usnesení), přičemž tyto akty neupravují žádné konkrétní řízení, v němž by Komise měla přijmout rozhodnutí týkající se povinnosti poskytnout vlastní zdroje (bod 47 napadeného usnesení). Pokud jde konkrétně o výjimečné zproštění této povinnosti podle čl. 17 odst. 2 nařízení č. 1150/2000, může Komise pouze sdělit podle odstavce 4 tohoto článku své připomínky k důvodům, které členskému státu znemožnily poskytnout částku, jejíž vybrání bylo rozhodnutím příslušného vnitrostátního správního orgánu prohlášeno za nemožné, a k opatřením přijatým tímto členským státem k zajištění vybrání částek. Jedná se o nezávazné připomínky, které tudíž nemají závazné právní účinky (body 44 až 49 napadeného usnesení).

32. V bodech 51 až 55 napadeného usnesení mimoto Tribunál v podstatě dodal, že případné spory mezi členským státem a Komisí ohledně stanovení a poskytnutí vlastních zdrojů spadají do oblasti řízení o nesplnění povinnosti.

33. Zadruhé Tribunál v bodě 59 napadeného usnesení uvedl, že z obsahu sporného dopisu plyne, že Komise v podstatě sdělila České republice své připomínky v souladu s čl. 17 odst. 4 nařízení č. 1150/2000 k její žádosti o zproštění povinnosti poskytnout spornou částku a že Komise tento členský stát vyzvala, aby uvedenou částku poskytl. V souvislosti s tím, že v tomto dopise byla uvedena lhůta k poskytnutí této částky, Tribunál v bodech 62 a 63 napadeného usnesení uvedl, že s ohledem na celkový obsah tohoto dopisu nelze uvedení takové lhůty chápat tak, že Komise měla v úmyslu přijmout akt vyvolávající závazné právní účinky; uvedením této lhůty bylo ve sporném dopise pouze reprodukováno znění článků 10 a 11 tohoto nařízení.

34. Tribunál konečně odmítl jednotlivé argumenty uplatněné Českou republikou. Konkrétně k argumentu založenému na právu na účinnou soudní ochranu Tribunál v bodech 81 až 84 napadeného usnesení uvedl následující: „81. Ačkoli musí být podmínka týkající se závazných právních účinků vykládána ve světle práva na účinnou soudní ochranu, jak je zaručeno článkem 47 prvním pododstavcem [Listiny], stačí připomenout, že cílem tohoto práva není změnit systém soudního přezkumu stanovený Smlouvami, a zejména pravidla přípustnosti přímých žalob k unijnímu soudu, jak vyplývá i z vysvětlení k tomuto článku 47, které je podle čl. 6 odst. 1 třetího pododstavce SEU a čl. 52 odst. 7 této Listiny třeba zohlednit pro účely jejího výkladu. Výklad pojmu ‚napadnutelný akt‘ tudíž ve světle uvedeného článku 47 nemůže vést k vyloučení této podmínky, aniž jsou překročeny pravomoci unijních soudů, které jim přiznává Smlouva (rozsudky [Slovensko v. Komise], bod 66, a ze dne 25. října 2017, Rumunsko v. Komise, C‑599/15 P, EU:C:2017:801, bod 68). 82. Česká republika navíc při doručení [sporného] dopisu nemusela [spornému] dopisu vyhovět a mohla vyčkat, než Komise případně podá žalobu pro nesplnění povinnosti. 83. Je pravda, že ze systematiky článku 258 SFEU plyne, že Komise není povinna takovou žalobu podat, neboť posuzovací pravomoc, kterou má v otázce účelnosti podání žaloby pro nesplnění povinnosti k Soudnímu dvoru, vylučuje právo kohokoli vyžadovat od ní, aby zaujala stanovisko v určitém smyslu (viz usnesení ze dne 14. září 2015, Rumunsko v. Komise, T‑784/14, nezveřejněné, EU:T:2015:659, bod 55 a citovaná judikatura). 84. Česká republika mohla ovšem také poskytnout dotyčn[ou] částk[u] podmíněně a vyjádřit přitom výhrady vůči opodstatněnosti právního názoru zastávaného tímto orgánem, což je možnost, kterou Soudní dvůr zmínil již několikrát (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 16. května 1991, Komise v. Nizozemsko, C‑96/89, EU:C:1991:213, bod 17; ze dne 12. září 2000, Komise v. Spojené království, C‑359/97, EU:C:2000:426, bod 31, a usnesení ze dne 4. října 2007, Finsko v. Komise, C‑457/06 P, nezveřejněné, EU:C:2007:582, bod 39).“

35. Tribunál proto žalobu České republiky na neplatnost odmítl jako nepřípustnou, aniž se vyslovil k návrhu Slovenské republiky na vstup do řízení jako vedlejší účastnice.

Návrhová žádání účastníků řízení o kasačním opravném prostředku a řízení před Soudním dvorem

36. Dle svého kasačního opravného prostředku podaného dne 13. září 2018 Česká republika navrhuje, aby Soudní dvůr: – napadené usnesení zrušil, – zamítl námitku nepřípustnosti vznesenou Komisí, – vrátil věc Tribunálu, aby rozhodl o opodstatněnosti žaloby; – uložil Komisi náhradu nákladů řízení.

37. Komise navrhuje, aby Soudní dvůr: – kasační opravný prostředek zamítl, – uložil České republice náhradu nákladů řízení.

38. Nizozemské království vstoupilo do řízení jako vedlejší účastník na podporu návrhových žádání České republiky.

39. Účastníci řízení o kasačním opravném prostředku se vyjádřili na jednání konaném dne 11. listopadu 2019.

Analýza

40. Na podporu kasačního opravného prostředku předkládá navrhovatelka jediný důvod vycházející z porušení článku 263 SFEU, ve spojení s článkem 47 Listiny. Před posouzením argumentace účastníků řízení považuji za užitečné připomenout zásady právních předpisů a judikatury, jimiž se řídí TVZ a zvláště jejich poskytování.

Režim TVZ

41. TVZ (včetně cel) jsou určeny k financování unijních politik. Vzhledem k tomu, že Unie nemá k dispozici sbor pracovníků oprávněných k výběru těchto zdrojů, přísluší jejich výběr a správa členským státům, kterým jsou v tomto ohledu uloženy jisté povinnosti (v době rozhodné z hlediska projednávané věci šlo o nařízení č. 1150/2000) ( 8 ).

42. Vlastní zdroje jsou splatné, jakmile jsou stanoveny. Je třeba poznamenat, že členské státy jsou povinny stanovit nárok na vlastní zdroje, „jakmile jsou splněny podmínky stanovené celními předpisy, které se týkají zaúčtování částky nároku a vyrozumění dlužníka“ (viz čl. 2 odst. 1 nařízení č. 1150/2000) ( 9 ).

43. Členské státy nemají v tomto ohledu žádný prostor pro uvážení. Podle ustálené judikatury Soudního dvora se totiž členské státy nemohou vyhnout stanovení pohledávek, a to i když je zpochybňují, „jelikož tím by bylo připuštěno, aby finanční rovnováha Unie byla narušena“ jednáním jednoho členského státu ( 10 ). Z toho plyne, že k jakémukoli (případnému) zpochybnění smí dojít jen a posteriori.

44. Po tomto stanovení poukáže každý členský stát vlastní zdroje na účet vedený na jméno Komise u ministerstva financí nebo jiného subjektu, který tento stát určí. Každý členský stát jedná svým způsobem jako bankéř a uschovatel těchto zdrojů s povinností poskytnout je Komisi v plném rozsahu bez ohledu na to, zda byly (či nebyly) vybrány ( 11 ). Členské státy se takto mohou své povinnosti poskytnout vlastní zdroje vyhnout pouze v případech uvedených v čl. 17 odst. 2 nařízení č. 1150/2000 – tj. nemohou-li být částky odpovídající stanoveným nárokům vybrány z důvodu vyšší moci nebo z jiných důvodů, které nemohou být přičítány dotyčným státům.

45. Tento striktní mechanismus je odůvodněn nutností zajistit „rychlé a účinné“ poskytnutí vlastních zdrojů Unie ( 12 ). Jeho účelem je zejména zajistit zodpovědný přístup na straně členských států.

46. Z tohoto důvodu také vede porušení shora uvedených povinností k uložení vysokých úroků z prodlení podle článku 11 nařízení č. 1150/2000. V tomto ohledu jsou podle Soudního dvora povinnosti stanovit vlastní zdroje, tyto zdroje připsat na účet Komise v předepsaných lhůtách a zaplatit úroky z prodlení „vzájemně neoddělitelné“ ( 13 ).

47. V této souvislosti je Komisi uloženo dbát na to, aby členské státy svým povinnostem dostály. V případě, že některý členský stát tyto povinnosti neplní, je oprávněna zahájit řízení o nesplnění povinnosti v souladu s článkem 258 SFEU.

48. V případě zpochybnění existence TVZ nebo částky, kterou má členský stát zaplatit, se může členský stát sankci spočívající v platbě úroků z prodlení vyhnout tím, že „požadované částky Komisi poskytne za současného uplatnění výhrad k opodstatněnosti právního názoru Komise“ ( 14 ).

49. Soudní dvůr však nevymezil podmínky takové platby s výhradami. Nevyslovil se ani k otázce, zda může být taková platba v konečném výsledku považována za právně „bezvadnou“, nebo zda je dotyčný členský stát nadále v prodlení s plněním svých povinností.

50. Soudní dvůr pouze uvedl, že Komise sice nemůže členskému státu odmítnout, aby provedl platbu s výhradami, avšak režim TVZ brání možnosti (Komise) sjednávat podmínky a způsoby takové platby ( 15 ).

51. Tato situace je dána jistou zvláštností režimu TVZ, a sice že Komise není na základě nařízení č. 1150/2000 nadána žádnou rozhodovací pravomocí.

52. Komise je sice povinna sdělit připomínky podle čl. 17 odst. 4 nařízení č. 1150/2000 k otázce, zda může být členský stát zproštěn povinnosti poskytnout vlastní zdroje, není však povolána k tomu, aby v tomto ohledu přijala rozhodnutí. Stejně tak si členské státy ponechávají kontrolu nad účty, které vedou na jméno Komise, a mohou z nich dokonce sporné částky odepisovat ( 16 ), přičemž jim však hrozí, že s nimi bude zahájeno řízení o nesplnění povinnosti a budou muset zaplatit shora uvedené úroky z prodlení.

53. Nejedná se o opomenutí ze strany normotvůrce: ten se vědomě rozhodl takovou pravomoc Komisi nesvěřit. V návrhu změny nařízení č. 1150/2000 z roku 2003 totiž nový čl. 17 odst. 4 předpokládal přijetí „odůvodněného rozhodnutí Komise“ v případě neshody o tom, zda bylo konečné nevybrání vlastních zdrojů dáno důvodem vyšší moci nebo jinými důvody, které nemohou být dotyčnému členskému státu přičítány ( 17 ). Rada tento návrh odmítla. Členské státy upřednostnily zachování svých výsad a odmítly přiznat Komisi jakoukoli rozhodovací pravomoc v otázce odváděných částek.

54. Tento nedostatek rozhodovací pravomoci však nezpochybňuje roli Komise jakožto strážkyně Smluv ani její oprávnění formulovat právní názory k povinnostem členských států podle nařízení č. 1150/2000.

55. Komise je v tomto rámci (občas) nucena zasílat vzdorovitým členským státům dopisy s varovným obsahem, jak na to poukázala právní teorie ( 18 ).

56. Soudní dvůr již konstatoval, že takové dopisy nejsou „napadnutelnými akty“ podle článku 263 SFEU ( 19 ), takže členské státy, které si přejí analýzu Komise zpochybnit, čelí neřešitelnému dilematu: buď Komisi požadované částky neposkytnou, čímž se vystavují riziku, že budou muset uhradit velmi vysoké úroky z prodlení, anebo provedou platbu s výhradami, aby se tomuto riziku vyhnuly, avšak nemají přitom jistotu, že Komise zahájí řízení o nesplnění povinnosti, v němž by Soudní dvůr mohl spor meritorně rozhodnout ( 20 ).

57. Kasační opravný prostředek předložený Soudnímu dvoru v projednávané věci je ukázkou této takřka kafkovské právní situace. Česká republika chtěla zpochybnit analýzu Komise obsaženou ve sporném dopise. Aby toho dosáhla, provedla platbu s výhradami a podala žalobu na neplatnost na základě článku 263 SFEU. Tribunál odmítl této žalobě vyhovět s odůvodněním, že sporný dopis není napadnutelným aktem. Komise měla na druhou stranu za to, že nedošlo k nesplnění povinnosti, neboť požadovaná platba provedena byla, s tím, že uplatněné výhrady podle ní patrně nemají právní účinky ( 21 ).

58. Optikou tohoto konkrétního právního kontextu nyní přistoupím k analýze jediného důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelky a argumentů uplatněných ostatními účastníky řízení o kasačním opravném prostředku.

Argumentace účastníků řízení

59. V rámci jediného důvodu kasačního opravného prostředku, vycházejícího z porušení článku 263 SFEU ve spojení s článkem 47 Listiny, Česká republika v podstatě tvrdí, že na rozdíl od toho, co uvedl Tribunál v bodě 81 a následujících napadeného usnesení, nemá k dispozici žádný účinný prostředek nápravy, jehož prostřednictvím by unijnímu soudu předložila svůj spor s Komisí o existenci (či neexistenci) povinnosti poskytnout TVZ.

60. Česká republika na úvod zdůrazňuje, že jakmile Komise vyzve členský stát takovým dokumentem, jako je sporný dopis, aby jí poskytl částku vlastních zdrojů, je tento členský stát fakticky nucen odvést ve stanovené lhůtě požadovanou částku i přes své výhrady k právnímu názoru Komise. Kdyby totiž tento členský stát uvedenou částku neodvedl, hrozilo by mu, že bude-li konstatováno nesplnění jeho povinnosti poskytnout vlastní zdroje, bude muset zaplatit vysoké úroky z prodlení. Výše těchto úroků je v praxi odvislá od toho, kdy Komise zahájí řízení o nesplnění povinnosti, a na délce trvání tohoto řízení, a dotyčný členský stát tedy na její výši nemá žádný vliv.

61. Zaprvé přitom členský stát nemá podle České republiky žádnou jistotu, že bude spor Soudním dvorem meritorně projednán, a to s ohledem na diskreční pravomoc Komise, pokud jde o zahájení řízení o nesplnění povinnosti ( 22 ), a s ohledem na to, že v dané souvislosti není stanovena žádná časová podmínka. Vzhledem k tomu, že přístup k soudu z tohoto důvodu závisí na libovůli Komise, právo na účinnou soudní ochranu zajištěno není ( 23 ).

62. Podle České republiky by tomu bylo jinak, pouze kdyby byla Komise v návaznosti na platbu s výhradami provedenou dotyčným členským státem povinna zahájit s ním řízení o nesplnění povinnosti. Za současného stavu ( 24 ) však taková povinnost nevyplývá ani z napadeného usnesení ani z judikatury Soudního dvora týkající se institutu platby s výhradami. Podle České republiky navíc tato judikatura nespecifikuje podmínky a důsledky takové platby, vytváří stav právní nejistoty a podrývá právo na účinnou soudní ochranu.

63. Zadruhé Česká republika uvádí, že se Komise, jak o tom svědčí její dosavadní praxe, necítí být povinna podávat v případě platby s výhradami žalobu pro nesplnění povinnosti ( 25 ).

64. Zatřetí je Česká republika toho názoru, že nedostatky v soudní ochraně členského státu (v případě platby s výhradami), jak vyplývají ze shora uvedených argumentů, představují „skutkový a právní kontext“, v němž byl sporný dopis vydán, přičemž tento kontext je relevantním kritériem pro posouzení napadnutelnosti tohoto dopisu ( 26 ). S ohledem na tento kontext je přitom podle České republiky třeba pojmy „závazné právní účinky“ a „napadnutelný akt“ vykládat jinak, než to učinil Tribunál v napadeném usnesení, aby bylo zajištěno právo na účinnou soudní ochranu.

65. Česká republika upřesňuje, že své výhrady (ke své povinnosti poskytnout spornou částku) zopakovala a požádala Komisi, aby tuto částku buď vrátila, anebo zahájila řízení o nesplnění povinnosti, avšak bezvýsledně.

66. Nizozemské království, které do řízení vstoupilo na podporu návrhových žádání České republiky, tvrdí, že sporný dopis měl vyvolat právní účinky, neboť zejména samostatně stanovil den, od něhož plynou úroky z prodlení.

67. Komise zpochybňuje opodstatněnost jediného důvodu kasačního opravného prostředku.

68. Předně zdůrazňuje, že Česká republika nijak nezpochybňuje výklad rozhodnutí 2007/436 a nařízení č. 1150/2000 (uvedený zejména v bodech 42 a 47 napadeného usnesení), podle něhož mají členské státy povinnost stanovit vlastní zdroje Unie a tyto akty neupravují žádné konkrétní řízení umožňující Komisi přijmout rozhodnutí o povinnosti poskytnout TVZ. Z tohoto důvodu je Komise toho názoru, že nemá žádnou rozhodovací pravomoc.

69. Komisi není taková pravomoc přiznána, což ostatně Česká republika nepopírá, je však oprávněna sdělit dotyčnému členskému státu svůj názor na to, zda určité částky představují TVZ náležející Unii. Avšak vzhledem k tomu, že je takový názor bez právních účinků, nemůže být předmětem žaloby na neplatnost.

70. Argumenty, které Česká republika vyvozuje z práva na účinnou soudní ochranu z titulu finančního rizika spojeného s úroky z prodlení, by podle Komise neměly vést k odlišnému závěru. Komise má totiž za to, že podobné argumenty již byly odmítnuty v rozsudku Slovensko v. Komise.

71. V této souvislosti Komise ve vyjádření ke spisu vedlejšího účastníka předloženému Nizozemským královstvím dodává, že tento členský stát neuvedl žádný argument, který by odůvodňoval, aby byla projednávaná věc odlišena od věcí, v nichž byl vydán rozsudek Slovensko v. Komise. Ostatně povinnost zaplatit úroky z prodlení je pouhým nezbytným důsledkem nesplnění povinnosti dotyčného členského státu podle právní úpravy systému TVZ, tj. včasně tyto zdroje poskytnout Komisi (a to i kdyby zpochybňoval svou povinnost předmětné částky odvést).

72. Komise mimoto uvádí, že za současného stavu systému TVZ by spor mezi ní a členským státem o jeho povinnosti stanovit a poskytnout tyto zdroje mohl být vyřešen pouze jediným způsobem, a to prostřednictvím řízení o nesplnění povinnosti. Komise v tomto ohledu odkazuje na body 51 a 53 až 55 napadeného usnesení, v nichž Tribunál zdůraznil výlučnou pravomoc Soudního dvora při stanovení povinností členských států v dané oblasti.

73. V odpovědích na otázky Soudního dvora Komise rovněž upřesnila, že navzdory výhradám, s nimiž je platba provedená Českou republikou spojena, je tato platba právně bezvadná a tyto výhrady nezakládají porušení právní úpravy TVZ ( 27 ). Podle Komise jednostranná formulace výhrad dotyčným členským státem nemůže změnit právní status prostředků, které jí musí být bezpodmínečně poskytnuty na základě právní úpravy TVZ. V opačném případě by hrozilo vážné narušení finanční stability a ratingu Unie.

74. Komise též poznamenává, že pokud je členský stát přesvědčen o opodstatněnosti svého stanoviska a přeje si získat poskytnuté prostředky zpět, může uskutečnit (jednostranně) opravu na jím vedeném účtu, aniž je k tomu zapotřebí zvažovat mechanismy soudní ochrany. V důsledku tohoto postupu však členskému státu hrozí řízení o nesplnění povinnosti s rizikem, že nakonec bude muset uhradit úroky z prodlení stanovené právní úpravou TVZ. Podle Komise jsou tyto úroky z prodlení jakousi cenou, kterou musí zaplatit členský stát, který jedná v rozporu s názorem Komise „na vlastní riziko a nebezpečí“ ( 28 ). Pokud by Komise se zahájením řízení o nesplnění povinnosti meškala, čímž by se zvýšila částka dlužných úroků, byl by unijní soud oprávněn dotyčnému členskému státu tuto zátěž snížit.

Posouzení

75. Dle mého názoru je třeba provést analýzu ve dvou po sobě jdoucích fázích.

76. Nejprve posoudím otázku, zda se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení svým závěrem, že žaloba na neplatnost podaná navrhovatelkou proti spornému dopisu je nepřípustná, protože se nejedná o napadnutelný akt. Jak objasním níže, postoj Tribunálu je dle mého názoru z právního hlediska správný. Je však rovněž nepopiratelné, že za současného stavu je v režimu TVZ mezera, a to v tom směru, že členskému státu neumožňuje úspěšně zpochybnit postoj Komise, aniž by se vystavil riziku, že se postaví „mimo zákon“ a bude mu uložena platba velmi vysokých úroků z prodlení.

77. Z tohoto důvodu následně posoudím různá alternativní řešení umožňující poskytnout členským státům účinný prostředek nápravy v případě sporu o povinnost poskytnout TVZ.

První fáze: neexistence napadnutelného aktu v projednávané věci

78. V souladu s ustálenou judikaturou se za „napadnutelné akty“ ve smyslu článku 263 SFEU považují „všechna opatření přijímaná orgány Unie v jakékoliv formě, jejichž účelem je vyvolat závazné právní účinky“ ( 29 ).

79. Za účelem určení, zda napadený akt takové účinky vyvolává, je třeba vycházet z jeho podstaty ( 30 ). Tyto účinky se musí posuzovat podle objektivních kritérií, jako je obsah tohoto aktu, případně s přihlédnutím k souvislostem přijetí tohoto aktu a pravomocem orgánu, jenž je jeho autorem ( 31 ).

80. V tomto ohledu podotýkám, že Tribunál v bodech 36 až 56 napadeného usnesení provedl detailní a důkladnou analýzu souvislostí, za nichž byl sporný dopis zaslán, i pravomocí Komise v oblasti TVZ. Tribunál dovodil, že Komise není zmocněna k přijetí rozhodnutí, jež by mohlo vyvolat závazné právní účinky, a že na sporný dopis musí být nahlíženo tak, že má informativní povahu a je pouhou výzvou.

81. Vzhledem k výše popsanému právnímu a judikaturnímu rámci (odkazuji na body 41 až 58 tohoto stanoviska) se analýza Tribunálu jeví být správná.

82. Je patrné, že se účastníci řízení o kasačním opravném prostředku s tímto konstatováním ztotožňují. Pro jistotu podotýkám, že Česká republika nebyla na jednání schopna s přesností určit právní základ pro údajné rozhodnutí Komise v projednávané věci: jak jsem již připomněla, nařízení č. 1150/2000 totiž neobsahuje žádný článek, který by Komisi přiznával jakoukoli rozhodovací pravomoc.

83. Co se týče obsahu sporného dopisu, navrhovatelka rovněž neprokázala, v čem má být analýza Tribunálu provedená v bodech 57 až 64 napadeného usnesení nesprávná ( 32 ).

84. K argumentu Nizozemského království, že sporný dopis vyvolává právní účinky, protože stanoví úroky z prodlení od jiného data než čl. 10 odst. 1 nařízení č. 1150/2000, podotýkám, že takový argument již byl Soudním dvorem odmítnut jako nedostatečný k tomu, aby dopisu této povahy byly přiznány takovéto účinky ( 33 ).

85. S ohledem na předchozí úvahy zbývá již jen otázka přístupu k účinné soudní ochraně podle článku 47 Listiny.

86. Česká republika svým způsobem vyzývá Soudní dvůr, aby předefinoval pojem „napadnutelný akt“ a vztáhl jej i na takové dokumenty, jako je sporný dopis, a to s jediným cílem, kterým je poskytnout členským státům procesní prostředek v případě sporu v oblasti poskytování TVZ.

87. Tribunál velmi správně připomněl, že cílem práva na účinný prostředek nápravy zakotveného v uvedeném článku 47 Listiny není „změnit systém soudního přezkumu stanovený Smlouvami“ ( 34 ). Nový výklad pojmu „napadnutelný akt“ (navržený Českou republikou), provedený ve světle tohoto článku, nemůže z tohoto důvodu obstát, neboť by vedl k odstranění jedné z podmínek přípustnosti způsobem, který překračuje pravomoci svěřené Smlouvami unijnímu soudu.

88. I když lze navíc jen stěží popřít nedokonalost systému TVZ, jak jsem již uvedla výše ( 35 ), pochybuji o tom, že by nejvhodnějším řešením k zaplnění mezer, které jsem identifikovala, byla žaloba na neplatnost.

89. Teze zastávaná navrhovatelkou by totiž v důsledku znamenala, že si Komise přisvojí rozhodovací pravomoc ke stanovení povinností členských států v oblasti TVZ. Jak jsem již několikrát uvedla, s ohledem na rozdělení pravomocí v oblasti TVZ je nepopiratelné, že Komise takovou pravomoc nemá, a ostatně ani nikdy netvrdila, že takovou pravomoc vykonává.

90. Kdyby si Komise takovou pravomoc přisvojila a skutečně přijala akt vyvolávající právní účinky (quod non), pak by bylo možné tento akt napadnout pro nedostatek právního základu.

91. Za předpokladu, že by bylo této tezi dáno za pravdu, by však soudní řízení o zrušení daného aktu neumožnilo dosáhnout změny údajného rozhodnutí Komise. Tribunál by byl nucen ho zrušit pro nedostatek pravomoci, avšak nemohl by posouzení Komise nahradit vlastním posouzením, a nebyl by tedy schopen vyřešit onen skutečný problém, tj. určení povinností dotyčného členského státu z titulu TVZ.

92. Dle mého názoru se tedy v každém případě jedná o bezvýchodné řešení.

93. Z tohoto důvodu je jediný důvod kasačního opravného prostředku České republiky irelevantní a kasační opravný prostředek musí být zamítnut jako neopodstatněný, neboť Tribunál správně dovodil závěr, že žaloba na neplatnost je nepřípustná, jelikož není dán napadnutelný akt.

Druhá fáze: zkoumání alternativních řešení

94. Jaká jiná řešení se naskýtají, nemůže-li Česká republika podat žalobu na neplatnost?

95. Komise obhajuje status quo. Podle ní není nic neobvyklého na tom, že členský stát, který s její analýzou nesouhlasí, nemá jinou volbu než se postavit „mimo zákon“ a vystavit se riziku značných úroků z prodlení výměnou za naději (a nikoli jistotu), že situace bude posouzena Soudním dvorem po podání žaloby pro nesplnění povinnosti. Stejně tak výhrady učiněné členským státem při poskytnutí sporné částky z titulu TVZ jsou podle Komise (fakticky) bez právních důsledků: platba je právně bezvadná, takže řízení o nesplnění povinnosti není za takových okolností odůvodněné. Komise nanejvýš připouští, že by formulace výhrad mohla odůvodňovat – z titulu zásady loajální spolupráce – povinnost (k její tíži) zahájit „konstruktivní dialog“ s dotyčným členským státem za účelem sblížení stanovisek: v návaznosti na takový dialog, po obdržení náležitého objasnění ze strany Komise, by se tento členský stát mohl nakonec rozhodnout, že přistoupí na opodstatněnost její analýzy, nebo že prostředky předem poskytnuté Komisi odepíše – čímž se (opět) vystavuje riziku, že bude muset zaplatit vysoké úroky z prodlení, bude-li rozsudkem Soudního dvora konstatováno nesplnění povinnosti poskytnout TVZ.

96. S touto analýzou, která se podle mého názoru točí v kruhu a není schopna podat uspokojující odpověď na problém přístupu k účinné soudní ochraně, se neztotožňuji ( 36 ).

97. Dle mého názoru je třeba na úvod vyjasnit koncepci platby s výhradami. Soudní dvůr tuto koncepci dosud nerozvedl a nevymezil její právní obrysy, jak jsem uvedla v bodech 48 až 50 tohoto stanoviska.

98. Podle výkladu zastávaného Komisí tyto výhrady nemají žádný konkrétní význam a dosah. Dle mého názoru je třeba mít naopak za to, že platba s výhradami nemůže být považována za právně bezvadnou, a znamená tedy nesplnění povinnosti. Soudní dvůr tento postup připustil, aby členským státům umožnil vyhnout se poškozujícím finančním důsledkům (spojeným s úroky z prodlení stanovenými právní úpravou TVZ), přičemž však formálně vyjádřil nesouhlas s právním statusem dotyčných prostředků ( 37 ). Platba s výhradami znamená, že příslušná pohledávka zůstává sporná. Komise nemůže takovou platbu považovat za (definitivně) nabytou.

99. Dotyčné prostředky sice byly Komisi skutečně poskytnuty a ta je může použít, avšak výhrady učiněné členským státem nemohou být ignorovány a žádají si definitivní objasnění. Domnívám se, že řízení o nesplnění povinnosti, které umožňuje konstruktivní výměnu stanovisek mezi Komisí a dotyčným členským státem (přinejmenším v průběhu postupu před zahájením soudního řízení) může představovat k tomu účelu vhodné fórum.

100. Dále vyvstává otázka, zda může být Komise v takovém případě povinna zahájit řízení o nesplnění povinnosti.

101. K tomu, aby bylo možné k takovému závěru dospět, je zapotřebí překonat dvě judikaturní překážky.

102. Zaprvé – jak již Soudní dvůr mnohokrát připomněl – Komise má s ohledem na svou roli strážkyně Smluv jako jediná pravomoc rozhodnout, zda je zahájení řízení o nesplnění povinnosti účelné. Jako jediná má rovněž pravomoc rozhodnout, zda je účelné pokračovat v postupu před zahájením soudního řízení zasláním odůvodněného stanoviska, stejně jako má možnost, nikoli však povinnost, předložit věc na konci tohoto postupu Soudnímu dvoru s návrhem, aby konstatoval domnělé nesplněné povinnosti ( 38 ). Tato zcela diskreční pravomoc nesnese (a priori) žádnou výjimku ( 39 ). V oblasti TVZ již Tribunál uvedl, že posuzovací pravomoc Komise v otázce účelnosti podání žaloby pro nesplnění povinnosti Soudnímu dvoru vylučuje právo kohokoli vyžadovat, aby zaujala stanovisko v určitém směru ( 40 ).

103. Zadruhé, jak jsem poznamenala v bodě 50 výše, Soudní dvůr již rozhodl, že režim TVZ „brání možnosti sjednávat podmínky a způsoby platby“ ( 41 ). Soudní dvůr při téže příležitosti upřesnil, že zásady loajální spolupráce a právní jistoty nemohou dotyčnému členskému státu přiznat právo na to, aby byla zahájena jednání zejména za účelem podání žaloby pro nesplnění povinnosti proti tomuto členskému státu ( 42 ).

104. Stručně řečeno, Komise má tedy podle této judikatury pravomoc diskreční povahy a dotyčný členský stát sice může učinit výhrady, ale není oprávněn vyžadovat, aby Komise zahájila řízení o nesplnění povinnosti, ani podmiňovat svou platbu zahájením takového řízení ( 43 ).

105. K překonání těchto dvou judikaturních překážek tedy bude muset Soudní dvůr konstatovat – jako naprostou výjimku – povinnost Komise zahájit řízení o nesplnění povinnosti v případě platby s výhradami. Tato povinnost bude striktně omezena na oblast vlastních zdrojů ( 44 ).

106. Tuto povinnost konat lze odůvodnit dvěma skutečnostmi.

107. Zaprvé Komise podle čl. 17 odst. 1 SEU „zajišťuje uplatňování Smluv a opatření přijatých orgány na jejich základě“. Pod kontrolou Soudního dvora dohlíží na uplatňování práva Unie. Z tohoto titulu je Komise povinna dbát na řádné uplatňování nařízení č. 1150/2000 ( 45 ). V tomto rámci musí monitorovat a kontrolovat správné poskytování TVZ členskými státy. Jak jsem uvedla výše, platba s výhradami může být sotva považována za bezvadnou a vyžaduje objasnění, které bude v konečném sledu příslušet Soudnímu dvoru ( 46 ).

108. Zadruhé je tato povinnost odůvodněná rovněž ve světle zásady loajální spolupráce, která je zakotvena v čl. 4 odst. 3 SEU a odráží se v bodě 21 odůvodnění nařízení č. 1150/2000 ( 47 ), ve spojení s článkem 47 Listiny, který zakotvuje právo na účinný prostředek nápravy. Bez takové povinnosti Komise by totiž – s ohledem na její současnou praxi, kdy platbu s výhradami považuje za „bezvadnou“ – spor mezi Komisí a dotyčný členským státem o opodstatněnost povinnosti poskytnout TVZ trval ( 48 ) a nebyl by nikdy rozhodnut soudem. Dotyčný členský stát by se nemohl domoci toho, aby o souladu jeho jednání s právní úpravou TVZ rozhodl k tomu příslušný orgán, tj. Soudní dvůr ( 49 ).

109. Za předpokladu, že by Soudní dvůr odmítl konstatovat existenci takové povinnosti Komise, jaké jiné řešení by České republice umožňovalo tento spor předložit k posouzení unijnímu soudu a domoci se případně vrácení sporné částky?

110. Podle mého názoru by rovněž žaloba na náhradu škody mohla umožnit rozsouzení uvedeného sporu Tribunálem ( 50 ), tak aby dotyčný dotčený členský stát mohl získat spornou částku zpět legálně a spořádaně.

111. Systém TVZ totiž spočívá na myšlence, že tyto zdroje náležejí Unii jakožto její vlastní zdroje již od jejich stanovení. V zásadě mají členské státy plnit pouze úlohu výběrčích těchto zdrojů a při jejich výběru a obhospodařování nemá dojít k jejich ochuzení. Jinak je tomu v případě, že se výběr takových zdrojů ukáže být nemožný a dotyčný členský stát nemůže namítat vyšší moc nebo jiné důvody, které mu nemohou být přičítány: v takovém případě bude muset členský stát tyto zdroje poskytnout z vlastních prostředků.

112. Pokud v tomto ohledu dojde ke sporu a tento členský stát provede platbu s výhradami, nebude moci získat spornou částku zpět, aniž by se vystavil výše popsaným finančním rizikům.

113. V této souvislosti je třeba prozkoumat dvě řešení cestou náhrady škody podle článku 268 a čl. 340 druhého pododstavce SFEU ( 51 ). Jedná se o žalobu na určení mimosmluvní odpovědnosti za zavinění a žalobu založenou na bezdůvodném obohacení (actio de in rem verso), jejíž existence byla Soudním dvorem konstatována v rozsudku Masdar ( 52 ).

114. První řešení (mimosmluvní odpovědnost za zavinění) podle mě musí být vyloučeno.

115. V souladu s ustálenou judikaturou totiž vznik mimosmluvní odpovědnosti Unie a uplatnění práva na náhradu způsobené škody závisí na splnění souboru podmínek, které se týkají protiprávnosti jednání vytýkaného orgánům, skutečné existence škody a existence příčinné souvislosti mezi tímto jednáním a uplatňovanou škodou ( 53 ).

116. Pokud jde o protiprávnost daného aktu nebo opomenutí, musí mít soud možnost určit existenci dostatečně závažného porušení právní normy, jejímž předmětem je přiznání práv jednotlivcům ( 54 ), a to úmyslného nebo nedbalostního porušení ze strany dotyčného orgánu.

117. V projednávané věci je třeba připomenout, že Komise nemá žádnou rozhodovací pravomoc v otázce povinností poskytnout TVZ; členský stát mimoto nemůže být považován za jednotlivce; konečně existence pouhé rozdílnosti ve výkladu právní úpravy mezi Komisí a tímto členským státem nestačí k prokázání „závažného porušení“ právní normy, jež by zakládalo zavinění přičitatelné Komisi ( 55 ).

118. Vzhledem k tomu, že k takovému porušení nedošlo, není nutné zkoumat splnění ostatních dvou podmínek uvedených v bodě 115 (výše) ( 56 ).

119. Toto první řešení cestou náhrady škody je tedy nutno opustit.

120. Nyní je třeba posoudit druhé shora uvedené řešení cestou náhrady škody: žalobu založenou na bezdůvodném obohacení.

121. Soudní dvůr ve svém rozsudku Masdar určil, že „[p]odle obecných zásad společných právním řádům členských států platí, že osoba, která utrpěla ztrátu, kterou se zvětší majetek jiné osoby, aniž by pro toto obohacení existoval jakýkoli právní důvod, má v zásadě právo požadovat od osoby, která se takto obohatila, vydání obohacení do výše odpovídající této ztrátě“ ( 57 ). V tomto ohledu platí: „aby byla žaloba na vydání bezdůvodného obohacení Unie úspěšná, musí být prokázáno, že se Unie obohatila bez platného právního důvodu a že žalobce byl v souvislosti s dotčeným obohacením ochuzen“ ( 58 ).

122. Žaloba založená na bezdůvodném obohacení nespadá do režimu mimosmluvní odpovědnosti stricto sensu ( 59 ), jejíž vznik závisí na splnění podmínek vyjmenovaných v bodě 115 tohoto stanoviska.

123. V tradici zemí kontinentálního práva je obecně přijímáno, že žalobce domáhající se vydání bezdůvodného obohacení musí prokázat: i) obohacení, ii) ochuzení, iii) příčinnou souvislost mezi tímto obohacením a ochuzením, iv) subsidiární povahu této žaloby a v) neexistenci důvodu pro obohacení a ochuzení ( 60 ).

124. Tato žaloba je subsidiární v tom smyslu, že „nemůže oklikou sloužit k získání něčeho, co zákon nedovoluje přiznat“ ( 61 ). Subsidiární povaha žaloby založené na bezdůvodném obohacení brání tomu, aby jí bylo vyhověno, měl-li navrhovatel k dispozici jiný procesní prostředek, který promrhal ( 62 ), zejména marným uplynutím promlčecí doby.

125. Obohacení musí být prosto jakéhokoli právního důvodu v tom smyslu, že uskutečněný převod majetku nemůže mít opodstatnění v zákonné či smluvní povinnosti nebo v převodu vlastnického práva bez protihodnoty (jako je například dar).

126. Domnívám se, že v projednávané věci je u platby s výhradami oněch pět kritérií uvedených v bodě 123 tohoto stanoviska splněno.

127. Jak jsem již uvedla v bodě 111 (výše), má-li nakonec členský stát přistoupit na to, že z vlastních prostředků vyplatí TVZ, které nebyl schopen vybrat od dlužníka (který měl splnit celní dluh), dochází totiž k ochuzení tohoto členského státu, a v důsledku toho k odpovídajícímu obohacení Unie. Příčinná souvislost je zřejmá. Je rovněž nepopiratelné, že za takových okolností by žaloba de in rem verso měla subsidiární povahu, neboť neexistuje žádný procesní prostředek umožňující dotyčnému členskému státu napadnout analýzu provedenou Komisí a získat spornou částku zpět. Konečně se domnívám, že jakmile Tribunál deklaratorně rozhodne, že dotyčný členský stát skutečně nebyl povinen spornou částku Komisi poskytnout, platba (ať už s výhradami či bez nich) ipso facto ztratí právní důvod. Vzhledem k tomu, že je toto konstatování retroaktivní, je pátá podmínka (tj. absence důvodu) splněna.

128. Je na Tribunálu, který bude o této žalobě rozhodovat, aby určil přesnou částku, jež má být dotyčnému členskému státu vrácena. Aby nebyla narušena finanční rovnováha unijních orgánů, musí být podle mě vrácena výlučně částka, která byla tímto členským státem skutečně poskytnuta Unii. Z této částky nemají plynout úroky ve prospěch tohoto členského státu.

129. Konečně bude rovněž na Tribunálu, aby ověřil dodržení podmínek přípustnosti žaloby, zejména z hlediska pravidel promlčení ( 63 ).

Závěr

130. Dle mého názoru musí být důvod kasačního opravného prostředku uplatněný Českou republikou zamítnut jako neopodstatněný, a v důsledku toho musí být zamítnut i kasační opravný prostředek.

131. Bylo by nicméně vhodné, aby Soudní dvůr odpověděl na problém, který tento kasační opravný prostředek nastoluje, a konstatoval – jak jsem objasnila v bodech 100 až 108 tohoto stanoviska – že platba s výhradami nemůže být považována za právně bezvadnou a Komise je za takových okolností povinna podat žalobu pro nesplnění povinnosti, aby bylo určeno, zda se dotyčný členský stát dopustil porušení svých povinností poskytnout TVZ.

132. Není-li taková žaloba pro nesplnění povinnosti podána, byla by jediným dalším řešením, jak takový spor předložit k posouzení unijnímu soudu, žaloba založená na bezdůvodném obohacení.

133. Dle mého názoru je řešení spočívající v povinném podání žaloby pro nesplnění povinnosti nejvhodnější, jelikož by Soudnímu dvoru umožnilo vyslovit se k meritu problému, tj. k tomu, zda dotyčný členský stát dodržel své povinnosti v oblasti TVZ, a případně konstatovat jejich nesplnění. Významnou nevýhodou, jejíž význam nelze podceňovat, je, že by toto řešení znamenalo zavedení výjimky z judikaturního pravidla, podle něhož má Komise v rámci řízení o nesplnění povinnosti naprostou posuzovací volnost. Tato překážka není nepřekonatelná, pakliže tato výjimka bude jasně omezena na oblast TVZ.

134. Řešení cestou žaloby na náhradu škody (založené na bezdůvodném obohacení) mi připadá méně vhodné, neboť by vedlo k tomu, že by Tribunál musel (nepřímo) rozhodnout, zda členský stát dodržel své povinnosti vyplývající z unijního práva: to ovšem z hlediska současné soudní struktury není jeho úlohou. Takové řešení však zůstává přijatelné coby řešení podpůrné.

135. Do budoucna by bylo samozřejmě žádoucí, aby se sám normotvůrce této problematiky zhostil a zlepšil fungování systému TVZ stanovením odpovídajícího mechanismu soudního přezkumu. Do doby, než se této iniciativy ujme, však přísluší Soudnímu dvoru vyřešit problém, který je mu předložen, za pomoci existujících procesních nástrojů unijního práva.

K nákladům řízení

136. Podle čl. 138 odst. 1 jednacího řádu Soudního dvora, který se na řízení o kasačním opravném prostředku použije na základě jeho čl. 184 odst. 1, se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval.

137. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a Česká republika neměla ve věci úspěch, je důvodné rozhodnout, že navrhovatelka ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené Komisí.

138. Článek 140 odst. 1 jednacího řádu, který se na řízení o kasačním opravném prostředku rovněž použije na základě jeho čl. 184 odst. 1, stanoví, že členské státy a orgány, které vstoupily do řízení jako vedlejší účastníci, nesou vlastní náklady řízení.

139. Nizozemské království tudíž ponese vlastní náklady řízení.

Závěry

140. S ohledem na výše uvedené úvahy navrhuji, aby Soudní dvůr rozhodl takto: – Kasační opravný prostředek se zamítá. – Česká republika ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené Evropskou komisí. – Nizozemské království ponese vlastní náklady řízení.

( 1 ) – Původní jazyk: francouzština.

( 2 ) – T‑147/15, nezveřejněné (dále jen „napadené usnesení“), EU:T:2018:395.

( 3 ) – Úř. věst. 2007, L 163, s. 17.

( 4 ) – Nařízení Rady ze dne 22. května 2000, kterým se provádí rozhodnutí 2007/436/ES, Euratom o systému vlastních zdrojů Evropských společenství (Úř. věst. 2000, L 130, s. 1, Zvl. vyd. 01/03, s. 169), ve znění nařízení Rady (ES, Euratom) č. 2028/2004 ze dne 16. listopadu 2004 (Úř. věst. 2004, L 352, s. 1) a nařízením Rady (ES, Euratom) č. 105/2009 ze dne 26. ledna 2009 (Úř. věst. 2009, L 36, s. 1) (dále jen „nařízení č. 1150/2000“). Pro úplnost poznamenávám, že nařízení č. 1150/2000 je v současnosti zrušeno. Jeho ustanovení byla z velké části převzata do nařízení Rady (EU, Euratom) č. 609/2014 ze dne 26. května 2014 o metodách a postupu pro poskytování tradičních vlastních zdrojů a vlastních zdrojů z DPH a HND a o opatřeních ke krytí hotovostních nároků (Úř. věst. 2014, L 168, s. 39).

( 5 ) – WOMIS je zkratka pro Write-Off Management and Information System. Jedná se o správní a informační systém pro odpisy stanovených nároků, jejichž vybrání se ukáže být nemožné. Pro další podrobnosti viz také Osmou zprávu Komise o fungování systému kontroly tradičních vlastních zdrojů (2013–2015) (čl. 18 odst. 5 nařízení Rady (ES, Euratom) č. 1150/2000 ze dne 22. května 2000), COM(2016) 639 final, bod 5.1.

( 6 ) – Rozsudek ze dne 25. října 2017 (C‑593/15 P a C‑594/15 P, dále jen „rozsudek Slovensko v. Komise, EU:C:2017:800).

( 7 ) – Rozsudek ze dne 25. října 2017, C‑599/15 P, EU:C:2017:801.

( 8 ) – Pro obšírnější úvahy o režimu vlastních zdrojů viz: Albert, J.-L., Le droit douanier de l’Union européenne, Bruylant, Brusel, 2019, s. 132 až 144; Berlin, D., Politiques de l’Union européenne, Bruylant, Brusel, 2016, s. 53 až 64.

( 9 ) – Soudní dvůr ještě upřesnil, že členské státy jsou povinny stanovit nárok Unie na vlastní zdroje, jakmile mají celní orgány k dispozici potřebné údaje, a tudíž mohou vypočítat částku cla vyplývající z celního dluhu a určit dlužníka: v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 15. listopadu 2005, Komise v. Dánsko (C‑392/02, EU:C:2005:683, body 58, 59 a citovaná judikatura).

( 10 ) – Rozsudek ze dne 7. dubna 2011, Komise v. Finsko (C‑405/09, EU:C:2011:220, bod 37 a citovaná judikatura).

( 11 ) – Článek 6 odst. 3 nařízení č. 1150/2000 umožňuje účetně rozlišit pohledávky, které ještě nebyly uhrazeny nebo proti nimž byly vzneseny námitky. Částky, jejichž vybrání bylo prohlášeno nebo je považováno za nemožné, se s konečnou platností odepíší z účtu podle čl. 17 odst. 2 téhož nařízení.

( 12 ) – Viz rozsudek ze dne 5. října 2006, Komise v. Belgie (C‑378/03, EU:C:2006:639, bod 48 a citovaná judikatura).

( 13 ) – Tyto úroky jsou mimoto splatné bez ohledu na důvod zpoždění, s nímž byly tyto zdroje převedeny na účet Komise. Viz zejména rozsudek ze dne 15. listopadu 2005, Komise v. Dánsko (C‑392/02, EU:C:2005:683, bod 67 a citovaná judikatura).

( 14 ) – Viz například rozsudek ze dne 12. září 2000, Komise v. Spojené království (C‑359/97, EU:C:2000:426, bod 31 a citovaná judikatura).

( 15 ) – Usnesení ze dne 21. června 2007, Finsko v. Komise (C‑163/06 P, EU:C:2007:371, body 32 a 35 a citovaná judikatura).

( 16 ) – Takový byl alespoň výklad, který Komise hájila ve svých písemnostech a na jednání: viz body 73 a 74 tohoto stanoviska.

( 17 ) – Viz důvodovou zprávu a čl. 1 bod 13.3 návrhu nařízení Rady o změně nařízení (ES, Euratom) č. 1150/2000, kterým se provádí rozhodnutí 2000/597/ES, Euratom o systému vlastních zdrojů Společenství, COM(2003) 366 final.

( 18 ) – Potteau, A., „Observations“ (poznámka ke shora uvedenému rozsudku Slovensko v. Komise), in Picod, F., Jurisprudence de la CJUE 2017. Décisions et commentaires, Bruylant, Brusel, 2018, s. 1023.

( 19 ) – Viz zejména rozsudek Slovensko v. Komise, bod 57.

( 20 ) – Tento problém již byl identifikován jedním z mých kolegů. Odkazuji na stanovisko generální advokátky Kokott ve věcech Slovensko v. Komise a Rumunsko v. Komise (C‑593/15 P, C‑594/15 P a C‑599/15 P, EU:C:2017:441, body 104 až 107).

( 21 ) – Komise tvrdí, že uplatnění takových výhrad má za následek – z hlediska zásady loajální spolupráce – (nanejvýš) to, že jí ukládá povinnost zahájit konstruktivní dialog s dotyčným členským státem za účelem sblížení stanovisek (viz také bod 95 a poznámky pod čarou 24 a 25 tohoto stanoviska).

( 22 ) – Česká republika odkazuje na rozsudek ze dne 11. srpna 1995, Komise v. Německo (C‑431/92, EU:C:1995:260, bod 22).

( 23 ) – Česká republika odkazuje per analogiam na rozsudek ze dne 13. prosince 2017, El Hassani (C‑403/16, EU:C:2017:960, bod 38 a násl.).

( 24 ) – Česká republika upřesňuje, že tatáž otázka je předmětem žaloby pro nečinnost v rámci dosud probíhající věci T‑13/19. Touto žalobou Česká republika Komisi vytýká, že s ní nezahájila řízení o nesplnění povinnosti, přestože byla její platba spojena s výhradami.

( 25 ) – Komise tuto skutečnost patřičně potvrdila: viz bod 73 tohoto stanoviska. V dosud probíhající věci T‑13/19 Komise namítá, že jelikož členský stát požadovanou platbu provedl, není dáno žádné protiprávní jednání, které by mu bylo přičitatelné, a neexistuje tudíž žádný právní základ umožňující Komisi zahájit řízení o nesplnění povinnosti.

( 26 ) – Česká republika odkazuje na stanovisko generální advokátky ve věcech Slovensko v. Komise a Rumunsko v. Komise (C‑593/15 P, C‑594/15 P a C‑599/15 P, EU:C:2017:441, bod 40).

( 27 ) – Komise uvádí, že v případě výhrad učiněných členským státem má nanejvýš povinnost zahájit s ním konstruktivní dialog za účelem sblížení jejich stanovisek: viz body 57 a 95 tohoto stanoviska.

( 28 ) – Komise odkazuje zejména na stanovisko generálního advokáta Darmona ve věci Komise v. Nizozemsko (C‑96/89, EU:C:1990:374, bod 32).

( 29 ) – Viz rozsudek Slovensko v. Komise, bod 46 a citovaná judikatura. Kurzivou zvýraznila autorka tohoto stanoviska.

( 30 ) – Rozsudek ze dne 22. června 2000, Nizozemsko v. Komise (C‑147/96, EU:C:2000:335, bod 27 a citovaná judikatura).

( 31 ) – Rozsudek ze dne 13. února 2014, Maďarsko v. Komise (C‑31/13 P, EU:C:2014:70, bod 55 a citovaná judikatura).

( 32 ) – Dodávám, že některé formulace obsažené ve sporném dopise sice budí dojem, že Komise „zamítla“ žádost českých orgánů o zproštění povinnosti poskytnout vlastní zdroje, avšak Tribunál dovodil, že tento dopis s ohledem na jeho souvislosti a na pravomoci Komise neobsahoval rozhodnutí o žádosti o zproštění, nýbrž pouhý názor (body 57 až 59 a 66 až 70 napadeného usnesení). Tato úvaha odpovídá závěru formulovanému právní teorií v oblasti TVZ: viz bod 55 tohoto stanoviska.

( 33 ) – Viz rozsudek Slovensko v. Komise, bod 61. Podotýkám, že v tomto ohledu se Soudní dvůr odmítl řídit úvahou mé kolegyně J. Kokott: viz stanovisko generální advokátky Kokott ve věcech Slovensko v. Komise a Rumunsko v. Komise (C‑593/15 P, C‑594/15 P a C‑599/15 P, EU:C:2017:441, body 50 až 59). V tomto ohledu viz také: Potteau, A., op. cit., s. 1022 až 1023.

( 34 ) – Viz bod 81 napadeného usnesení a rozsudek Slovensko v. Komise, bod 66.

( 35 ) – Viz body 56 a 57 tohoto stanoviska.

( 36 ) – V tomtéž duchu odmítám argument, který Komise uplatnila na jednání, a sice že jedině členský stát vlastní klíč k řešení problému, neboť může z vlastní iniciativy získat spornou částku zpět z účtu zřízeného na jméno Komise. Tímto postupem je dotyčný členský stát opět nucen porušit pravidlo ve snaze o dosažení soudního projednání. Úvahy Komise se zjevně točí v kruhu a neřeší uspokojivým způsobem absenci účinného prostředku nápravy, o niž v projednávané věci jde. Skutečnost, že by Soudní dvůr mohl snížit částku úroků z prodlení (například v případě opožděně podané žaloby Komise), v tomto ohledu nevyvažuje finanční riziko, jemuž je dotyčný členský stát vystaven.

( 37 ) – Viz bod 48 tohoto stanoviska a citovanou judikaturu.

( 38 ) – Viz rozsudek ze dne 16. července 2015, Komise v. Bulharsko (C‑145/14, EU:C:2015:502, bod 24 a citovaná judikatura).

( 39 ) – Pro obšírnější rozbor viz: Von Bardeleben, E., Donnat, F. a Siritzky, D., La Cour de justice de l’Union européenne et le droit du contentieux européen, La Documentation française, Paříž, 2012, s. 189.

( 40 ) – Viz usnesení ze dne 9. ledna 2006, Finsko v. Komise (T‑177/05, nezveřejněné, EU:T:2006:1, bod 39).

( 41 ) – Usnesení ze dne 21. června 2007, Finsko v. Komise (C‑163/06 P, EU:C:2007:371, bod 35).

( 42 ) – Usnesení ze dne 21. června 2007, Finsko v. Komise (C‑163/06 P, EU:C:2007:371, bod 36). Kurzivou zvýraznila autorka tohoto stanoviska.

( 43 ) – K tomu podotýkám, že výraz „podmíněná platba“ použitý zejména v usneseních ze dne 9. ledna 2006, Finsko v. Komise (T‑177/05, nezveřejněné, EU:T:2006:1), a ze dne 21. června 2007, Finsko v. Komise (C‑163/06 P, EU:C:2007:371), je nevhodný: podle právní úpravy TVZ členské státy nejsou oprávněny podřizovat poskytování těchto zdrojů jakýmkoli podmínkám. Jsou pouze oprávněny činit výhrady za současného bezpodmínečného provedení legálně požadované platby.

( 44 ) – Pro jistotu ještě podotýkám, že Komise sama v minulosti zvažovala možnost takové povinnosti: v tomto smyslu viz stanovisko generální advokátky Kokott ve věcech Slovensko v. Komise a Rumunsko v. Komise (C‑593/15 P, C‑594/15 P a C‑599/15 P, EU:C:2017:441, bod 106).

( 45 ) – Toto nařízení je postaveno na monitorovací a kontrolní funkci Komise (viz zejména body 8, 9 a 11 jeho odůvodnění). Rovněž je užitečné podotknout, že v rámci stávající právní úpravy, a konkrétně v rámci nařízení Rady (EU, Euratom) č. 608/2014 ze dne 26. května 2014, kterým se stanoví prováděcí opatření pro systém vlastních zdrojů Evropské unie (Úř. věst. 2014, L 168, s. 29), byly pravomoci a odpovědnost Komise a jejích zástupců v oblasti TVZ vymezeny znatelně přesněji.

( 46 ) – Komise je sice oprávněna poskytnuté prostředky použít, avšak v zájmu řádného rozpočtového hospodaření by bylo vhodné, aby do doby, než Soudní dvůr vydá rozhodnutí, zohlednila nejistotu, která je s nimi z důvodu učiněných výhrad spojena.

( 47 ) – Připomínám, že podle tohoto bodu odůvodnění usnadní úzká spolupráce mezi členskými státy a Komisí správné uplatňování finančních předpisů týkajících se vlastních zdrojů.

( 48 ) – V projednávané jsou toho důkazem neúspěšné pokusy navrhovatelky, která několikrát vyzvala Komisi, aby s ní zahájila řízení o nesplnění povinnosti – přičemž tyto pokusy vyvrcholily podáním žaloby pro nečinnost pod číslem T‑13/19, kterou se navrhovatelka domáhá, aby Tribunál určil, že Komise nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z čl. 4 odst. 3 SEU, ve spojení s článkem 47 Listiny, tím, že po podmíněném poskytnutí TVZ Komise v této souvislosti nezahájila s Českou republikou řízení o nesplnění povinnosti a rovněž nevrátila spornou částku. V tomto ohledu viz poznámky pod čarou 24 a 25 tohoto stanoviska.

( 49 ) – V souladu s ustálenou judikaturou totiž platí, že „Komise nemá pravomoc určovat definitivně […] práva a povinnosti členského státu nebo mu dávat záruku o slučitelnosti určitého jednání s právem [Unie]“. V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 20. března 2003, Komise v. Německo (C‑135/01, EU:C:2003:171, bod 24).

( 50 ) – Není-li podána žaloba pro nesplnění povinnosti, rozhodnutí Tribunálu v řízení o žalobě na náhradu škody by nenaráželo na výlučnou pravomoc Soudního dvora konstatovat nesplnění povinnosti. Viz stanovisko generální advokátky Kokott ve věcech Slovensko v. Komise a Rumunsko v. Komise (C‑593/15 P, C‑594/15 P a C‑599/15 P, EU:C:2017:441, bod 109).

( 51 ) – Připomínám, že podle článku 268 SFEU má Soudní dvůr Evropské unie pravomoc rozhodovat spory o náhradu škody podle čl. 340 druhého a třetího pododstavce SFEU. Článek 340 druhý pododstavec SFEU stanoví: „V případě mimosmluvní odpovědnosti nahradí Unie v souladu s obecnými zásadami společnými právním řádům členských států škody způsobené jejími orgány nebo zaměstnanci při výkonu funkce“.

( 52 ) – Odkazuji na rozsudek ze dne 16. prosince 2008, Masdar (UK) v. Komise (C‑47/07 P, dále jen „rozsudek Masdar, EU:C:2008:726). Možnost podat žalobu založenou na bezdůvodném obohacení Unie tak nemůže být jednotlivci upřena pouze z toho důvodu, že Smlouva o FEU výslovně neupravuje procesní prostředek pro podání tohoto typu žaloby. Jak již Soudní dvůr rozhodl, výklad článků 268 a 340 SFEU, který by tuto možnost vyloučil, by totiž dospěl k „výsledku odporujícímu zásadě účinné soudní ochrany, která je zakotvena v judikatuře Soudního dvora a potvrzena článkem 47 [Listiny]“: v tomto smyslu viz rovněž rozsudek ze dne 18. září 2018, Barroso Truta a další v. Soudní dvůr Evropské unie (T‑702/16 P, EU:T:2018:557, bod 105).

( 53 ) – Rozsudek ze dne 9. září 2008, FIAMM a další v. Rada a Komise (C‑120/06 P a C‑121/06 P, EU:C:2008:476, bod 106 a citovaná judikatura). Kurzivou zvýraznila autorka tohoto stanoviska.

( 54 ) – Viz například rozsudek ze dne 19. dubna 2007, Holcim (Deutschland) v. Komise (C‑282/05 P, EU:C:2007:226, body 47 až 49). Kurzivou zvýraznila autorka tohoto stanoviska.

( 55 ) – Pro jistotu připomínám, že Soudní dvůr výslovně odmítl uznat existenci režimu objektivní odpovědnosti (bez zavinění): zde odkazuji na rozsudek ze dne 9. září 2008, FIAMM a další v. Rada a Komise (C‑120/06 P a C‑121/06 P, EU:C:2008:476, bod 175). Za daných okolností mi připadá zřejmé, že Komisi jednající v postavení strážkyně Smluv – i když se nakonec může její výklad k určité složité právní otázce ukázat chybný – nelze v takovém kontextu ipso facto vytýkat závažné porušení unijního práva (a v obecnější rovině ani zavinění).

( 56 ) – Pokud totiž soud konstatuje, že žádný akt ani žádné domnělé opomenutí orgánu nevykazuje protiprávní charakter, takže první podmínka, které podléhá vznik mimosmluvní odpovědnosti Unie, není splněna, může zamítnout žalobu v plném rozsahu, aniž musí přezkoumávat další podmínky této odpovědnosti [rozsudek ze dne 9. září 2008, FIAMM a další v. Rada a Komise (C‑120/06 P a C‑121/06 P, EU:C:2008:476, bod 166 a citovaná judikatura)].

( 57 ) – Rozsudek Masdar, bod 44.

( 58 ) – Viz rozsudek ze dne 28. července 2011, Agrana Zucker (C‑309/10, EU:C:2011:531, bod 53, kde Soudní dvůr odkazuje rovněž na rozsudek Masdar).

( 59 ) – Rozsudek Masdar, bod 49.

( 60 ) – Viz například v belgickém právu: Van Ommeslaghe, P., Traité élémentaire de droit civil, díl II, Les obligations, sv. 2 (Source des obligations – deuxième partie), Brusel, Bruylant, 2013, s. 1138, č. 782. Tento mechanismus byl v belgickém právu zakotven judikaturou. Ve francouzském právu byl kodifikován zákonem: viz články 1303 až 1303-4 Code civil (občanský zákoník) týkající se bezdůvodného obohacení (enrichissement injustifié). Obdobný institut existuje v anglosaském právním systému. Jak tomu často bývá v common law, institut bezdůvodného obohacení (unjust enrichment) je v anglickém právu komplexní konstrukcí založenou spíše na judikatuře než na znění zákona. Přesná struktura, rozsah a povaha tohoto institutu jsou prozatím nejisté: pro obecný popis viz Burrows, A., A Restatement of the English Law of Unjust Enrichment, Oxford University Press, 2012, a Virgo, G., The Principles of the Law of Restitution (3. vyd.), Oxford University Press, 2015. Supreme Court of the United Kingdom (Nejvyšší soud Spojeného království) ve svém rozsudku Bank of Cyprus UK Ltd v. Menelaou [(2015) UKSC 66] konstatoval, že než se vyhoví žalobě založené na bezdůvodném obohacení, je třeba provést posouzení ve čtyřech krocích a zkoumat i), zda se žalovaný obohatil, ii) zda k tomuto obohacení došlo na úkor žalobce, iii) zda je toto obohacení bezdůvodné a iv) zda je žalovaný schopen uplatnit jakýkoli důvod na svou obranu. Každé z těchto kritérií je podloženo a objasněno bohatou judikaturou.

( 61 ) – Cour de cassation de Belgique (Kasační soud Belgie), rozsudek ze dne 22. srpna 1940, Pasicrisie, 1940, s. 205. Jinými slovy, taková žaloba nemůže sloužit ke zneužití řízení. V tomtéž duchu již Tribunál dospěl k tomu, že žaloba na náhradu škody musí být prohlášena za nepřípustnou, směřuje-li ve skutečnosti ke zrušení aktu, který se stal konečným, a měla-li by za následek – pokud by jí bylo vyhověno – odstranění právních účinků tohoto aktu: viz rozsudek ze dne 15. března 1995, Cobrecaf a další v. Komise (T‑514/93, EU:T:1995:49, body 59 a 60, a citovaná judikatura). K tomu však je zapotřebí, aby byl tento akt napadnutelný žalobou: tak tomu (již z povahy věci) v projednávaném případě není.

( 62 ) – Cour de cassation de Belgique (Kasační soud Belgie), rozsudek ze dne 25. března 1994, Pasicrisie, 1994, s. 305.

( 63 ) – Připomínám, že podle článku 46 statutu Soudního dvora Evropské unie se nároky vůči Unii z mimosmluvní odpovědnosti promlčují za pět let ode dne, kdy nastala skutečnost, na níž se zakládají. Bude tedy na Tribunálu, aby určil přesné datum, ke kterému k obohacení (a odpovídajícímu ochuzení) došlo.