STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

DÁMASA RUIZ-JARABA COLOMERA

přednesené dne 6. června 2006 1( )

Věc C‑339/05

Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols

proti

Spolkové zemi Tyrolsko

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce Landesgericht Innsbruck als Arbeits- und Sozialgericht (Rakousko)]

„Dohoda se Švýcarskem o volném pohybu osob – Příslušnost Soudního dvora – Přímý účinek zásady nediskriminace v pracovních podmínkách – Zohlednění v Rakousku dob zaměstnání získaných ve Švýcarsku před vstupem dohody v platnost“

I – Úvod

1. Landesgericht Innsbruck als Arbeits- und Sozialgericht (rakouský zemský soud příslušný v pracovních a sociálních věcech) položil Soudnímu dvoru předběžnou otázku v souladu s článkem 234 ES za účelem výkladu čl. 9 odst. 1 přílohy I dohody o volném pohybu osob, která byla uzavřena mezi Evropským společenstvím a jeho členskými státy na jedné straně a Švýcarskou konfederací na straně druhé, podepsané v Lucemburku dne 21. června 1999( ).

2. Podstatou předběžné otázky předkládajícího soudu je, zda mají být doby zaměstnání získané ve Švýcarsku před vstupem této dohody v platnost zohledněny při stanovení počtu odsloužených let v zaměstnání, které je nyní vykonáváno v Rakousku.

3. Pro zodpovězení této otázky je třeba posoudit judikaturu Soudního dvora v souvislosti s výše uvedenou dohodou za účelem analýzy přímého účinku jednoho z jejích ustanovení a vymezení časové působnosti tohoto ustanovení.

II – Právní rámec

A – Dohody mezi Společenstvím a Švýcarskou konfederací

4. Přestože Švýcarskou konfederaci váží k Evropskému společenství úzké historické, kulturní a hospodářské vazby, první smluvní partnerství vzniklo až uzavřením dohody o volném obchodu z roku 1972( ) a bylo postupně posilováno dohodami o vědecké spolupráci( ) a o přepravě přes Alpy( ).

5. V důsledku politických, finančních a sociálních požadavků byly dne 21. června 1999 přijaty závazky v sedmi oblastech( ): vědecká a technologická spolupráce, letecká doprava, přeprava zboží a osob po železnici a silnici, obchod zemědělskými produkty, vzájemné uznávání posuzování shody, veřejné zakázky a volný pohyb osob.

6. Jedná se o tři druhy dohod: integrace – letecká doprava, spolupráce – vědeckotechnická spolupráce a liberalizace – ostatní oblasti, přičemž právním základem posledního z uvedených případů je rovnocennost právních předpisů signatářů( ).

7. Tyto dohody vstoupily v platnost dne 1. června 2002( ).

B – Dohoda o volném pohybu osob

8. Na rozdíl od ostatních dohod se dohoda o volném pohybu osob vyznačuje tou zvláštností, že musí být, s ohledem na omezené pravomoci Společenství v této oblasti, podepsána samotnými členskými státy( ), takže ji lze označit za „smíšenou dohodu“( ).

9. Tato dohoda podle svého čl. 1 písm. d) zamýšlí přiznat „stejné životní a pracovní podmínky, jakož i podmínky zaměstnávání“ (neoficiální překlad) státním příslušníkům Společenství a švýcarským státním příslušníkům.

10. Článek 2 téže dohody přiznává prvořadý význam zásadě rovného zacházení, neboť „státní příslušníci jedné ze smluvních stran, kteří legálně pobývají na území druhé smluvní strany, nejsou na základě ustanovení příloh I, II a III dohody diskriminováni na základě své státní příslušnosti“ (neoficiální překlad)( ).

11. Článek 7 za tímto účelem stanoví, že „smluvní strany upravují v souladu s přílohou I zejména níže uvedená práva spojená s volným pohybem osob:

a) právo na rovné zacházení s tuzemskými státními příslušníky, pokud jde o přístup k hospodářské činnosti a jejímu výkonu, jakož i o životní a pracovní podmínky a podmínky zaměstnávání;

[…]“ (neoficiální překlad)

12. Článek 16 výslovně odkazuje na právo Společenství, když stanoví:

„1. Za účelem dosažení cílů této dohody přijmou smluvní strany veškerá opatření nezbytná k tomu, aby byla v jejich vzájemných vztazích uplatněna práva a povinnosti, která jsou rovnocenná právům a povinnostem obsaženým v právních aktech Evropského společenství, na něž dohoda odkazuje.

2. Pokud se provádění této dohody týká pojmů práva Společenství, bude zohledněna relevantní judikatura Soudního dvora Evropských společenství z doby před datem podepsání této dohody. Judikatura z doby po podepsání této dohody bude oznamována Švýcarsku. Za účelem zajištění řádného provádění dohody stanoví smíšený výbor[( )] na žádost smluvní strany účinky této judikatury.“ (neoficiální překlad)

13. Toto ustanovení musí být doplněno „společným prohlášením o provádění dohody“, které je připojeno k závěrečnému aktu uvedené dohody, podle něhož jsou smluvní strany povinny dbát na to, aby se švýcarští státní příslušníci mohli za smluvených podmínek dovolávat acquis communautaire.

14. Krom toho je dohoda o volném pohybu osob doplněna třemi přílohami( ) o volnému pohybu osob (příloha I), koordinaci režimů sociálního zabezpečení (příloha II) a vzájemném uznávání odborných kvalifikací (příloha III).

15. Konkrétněji, příloha I obsahuje obecná ustanovení (články 1 až 5) a zvláštní ustanovení týkající se zaměstnanců (články 6 až 11), samostatně výdělečně činných osob (články 12 až 17), poskytování služeb (články 17 až 23), osob nevykonávajících hospodářskou činnost (článek 24) a nabytí nemovitostí (článek 25); rovněž obsahuje přechodná ustanovení nebo ustanovení týkající se dalšího vývoje ustanovení dohody (články 26 až 34).

16. Článek 9 přílohy I stanoví pravidla týkající se „rovného zacházení“ se zaměstnanci:

„1. Se zaměstnancem, který je státním příslušníkem smluvní strany, nesmí být na území druhé smluvní strany z důvodu jeho státní příslušnosti zacházeno jinak než s tuzemskými zaměstnanci, jde-li o podmínky zaměstnávání a pracovní podmínky, zejména v oblasti odměňování, propouštění a návratu k povolání nebo opětného zaměstnání, pokud se stal nezaměstnaným.

[…]

4. Jakékoli ustanovení v kolektivní nebo individuální smlouvě nebo v jiném kolektivním ujednání, týkající se přístupu k zaměstnání, zaměstnání, odměňování a jiných pracovních podmínek nebo podmínek skončení pracovního poměru, je od počátku neplatné, pokud stanoví nebo povoluje diskriminační podmínky vůči zahraničním zaměstnancům, kteří jsou státními příslušníky smluvních stran.

[…]“ (neoficiální překlad)

C – Rakouské právní předpisy

17. Rakouská republika a Spolková země Tyrolsko přijaly v rámci svých pravomocí dohodu o volném pohybu osob prostřednictvím Vertragsbedienstetengesetz (zákon o smluvních zaměstnancích, dále jen „VBG“)( ), Gehaltsgesetz (zákon o odměnách, dále jen „GHG“)( ) a Tiroler Landes- Vertragsbedienstetengesetz (tyrolský zemský zákon o smluvních zaměstnancích, dále jen „L-VGB“)( ).

18. Podle § 26 odst. 2 písm. f) bodu 3) VBG mají být při stanovení rozhodného data pro účel profesní kariéry zohledněny všechny doby zaměstnání nebo vzdělávání získané „[…] po 1. červnu 2002 ve švýcarském zařízení srovnatelném“ s rakouskými zařízeními.

19. Totéž ustanovení je uvedeno i v § 12 odst. 2 písm. f) bodě 3) GHG a v § 41 odst. 8 bodě 3) L-VGB.

III – Skutkový stav, spor v původním řízení a předběžná otázka

20. Několik zaměstnankyň Spolkové země Tyrolsko pracovalo v odvětví zdravotnictví ve Švýcarsku. Doby získané před 1. červnem 2002 ovšem nebyly zohledněny při stanovení jejich rozhodných dat pro účel profesní kariéry v jejich současném zaměstnání, a to se všemi důsledky při stanovení odměny. Waltraud Kostner pracovala po dobu více než dvaceti dvou let jako zdravotní sestra na operačním sále v nemocnici kantonu St. Gallen; Christine Bieri-Spori po dobu devíti a půl let jako zdravotní sestra v různých státních nemocnicích uvedené země; a Andrea Lawatsch po dobu téměř dvou let jako technický zdravotní personál v nemocnici Oberengadin v Samedanu.

21. Dne 28. února 2005 Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols (ústřední podniková rada nemocnic Spolkové země Tyrolsko) položil soudu Landesgericht Innsbruck als Arbeits- und Sozialgericht žádost o uznání všech dob zaměstnání získaných ve Švýcarsku, přičemž uvedl všechny tři výše popsané případy.

22. Uvedený soud přerušil řízení a položil Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:

„Musí členský stát nebo územní celek členského státu při odměňování smluvních zaměstnanců zohlednit bez časového omezení profesní zkušenost v některých zařízeních ve Švýcarsku, jež jsou srovnatelná se zařízeními uvedenými v § 41 odst. 2 Tiroler Landesvertragsbedienstetengesetz (tyrolský zemský zákon o smluvních zaměstnancích) (případně v § 26 odst. 2 Vertragsbedienstetengesetz 1948 – zákona o smluvních zaměstnancích), nebo musí být Dohoda mezi Evropským společenstvím a jeho členskými státy na jedné straně a Švýcarskou konfederací na straně druhé o volném pohybu osob, zejména její čl. 9 odst. 1 přílohy I, vykládána v tom smyslu, že je přípustné omezit započtení na doby profesní zkušenosti, které zaměstnanci odpracovali ve Švýcarsku po vstupu v platnost této dohody dne 1. června 2002?“

IV – Řízení před Soudním dvorem

23. Ve lhůtě stanovené článkem 23 Statutu Soudního dvora předložily Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols, italská vláda a Komise svá písemná vyjádření.

24. Po ukončení písemné části řízení nikdo nepožádal o slyšení, takže po všeobecné schůzi konané dne 25. dubna 2006 byla věc připravena k předložení tohoto stanoviska.

V – Přezkum předběžné otázky

25. V projednávaném sporu není zpochybněno, že doby zaměstnání, které strávil státní příslušník Společenství ve Švýcarsku po vstupu v platnost dohody o volném pohybu osob, jsou platné pro účel stanovení počtu odsloužených let v zaměstnání, které je následně vykonáváno v členském státě Evropské unie.

26. Landesgericht Innsbruck als Arbeits- und Sozialgericht má pochyby o tom, že s ohledem na článek 9 přílohy I dohody se stejným způsobem postupuje i v případě předcházejících období.

27. Přestože se předkládací usnesení týká pouze časové působnosti uvedeného ustanovení, je v této souvislosti namístě předběžně ověřit, zda může Soudní dvůr vykládat toto ustanovení a, v kladném případě, přezkoumat, zda má toto ustanovení přímý účinek.

A – Pravomoc Soudního dvora vyjádřit se k předběžné otázce

28. Úvodní poznámka, která však nepostrádá důležitosti, vyplývá ze skutečnosti, že, jak jsem již vysvětlil, dohodu se Švýcarskem o volném pohybu osob uzavřelo jak Společenství( ), tak i členské státy, neboť zahrnuje některé oblasti, které se vymykají pravomocem Společenství.

29. V rozsudku ze dne 30. září 1987, Demirel( ), Soudní dvůr potvrdil svou pravomoc upřesnit smysl ustanovení smíšených dohod týkajících se oblastí, které spadají do primárního práva, neboť tyto dohody jsou nedílnou součástí právního řádu Společenství( ). Neexistují-li však zvláštní ustanovení, pak základ této příslušnosti vyplývá z článku 220 ES( ), který přiznává Soudnímu dvoru úkol zajišťovat dodržování práva Společenství.

30. Článek 9 přílohy I dohody o volném pohybu osob zavádí zásadu rovného zacházení se zaměstnanci, jakožto závazek v oblasti Společenství, takže je Soudní dvůr oprávněn k výkladu tohoto ustanovení, týká-li se volného pohybu pracovníků( ).

31. Krom toho ani zavedení zvláštního institucionálního rámce – smíšeného výboru – nebrání zásahu Soudního dvora, jelikož podle zásady uvedené v rozsudku ze dne 26. října 1982, Kupferberg( ), funkce tohoto výboru – který je odpovědný za „řízení a řádné provádění uvedené dohody“( ), jakož i za řešení sporů týkajících se provádění uvedené dohody( ) – zůstávají nedotčeny, pokud soud jednoho ze smluvních států použije na některý spor bezpodmínečné a přesné ustanovení nebo předloží předběžnou otázku( ).

B – Přímý účinek článku 9 přílohy I uvedené dohody o volném pohybu osob

32. Připustíme-li, že je Soudní dvůr povinen odpovědět rakouskému předkládajícímu soudu, je namístě určit, je-li možno se před soudy členských států dovolávat zásady nediskriminace v zaměstnání na základě čl. 9 přílohy I dohody. ( )

33. Ve výše uvedeném rozsudku Demirel, který je součástí ustálené judikatury, Soudní dvůr prohlásil, že „ustanovení dohody uzavřené Společenstvím s třetími zeměmi musí být považováno za přímo použitelné, pokud s ohledem na své znění a předmět a povahu dohody obsahuje jasnou a přesnou povinnost, jejíž provedení nebo účinky nejsou podřízeny vydání žádného pozdějšího aktu“.( )

34. Toto pravidlo přenáší do mezinárodních dohod( ) kritéria, jimiž se řídí interní akty Společenství, jsou však doplněna dodatečným parametrem; v souladu s článkem 31 Vídeňské úmluvy o smluvním právu ze dne 23. května 1969( ) je totiž zapotřebí zohlednit i „znění“, „předmět“ a „povahu“ smlouvy, což těmto případům přiznává zvláštní povahu( ).

35. Výklad dohody se Švýcarskem vysvětluje záměr jejích autorů zabránit rozdílům v zacházení se státními příslušníky Společenství a švýcarskými státními příslušníky, založeným na státní příslušnosti, zejména pokud jde o životní a pracovní podmínky a podmínky zaměstnávání – čl. 1 písm. d) a článek 2 –, jelikož smluvní strany zavazuje, aby v dotčených oblastech upravily toto právo na rovné zacházení, které je spojeno s volným pohybem osob – čl. 7 písm. a).

36. Článek 9 přílohy I upřesňuje tuto zásadu, pokud jde o zaměstnance, přičemž zakazuje jakékoli rozdílné zacházení z důvodu státní příslušnosti ohledně „podmínek zaměstnávání a pracovních podmínek, zejména […] v oblasti odměňování, propouštění a návratu k povolání nebo opětného zaměstnání“ (neoficiální překlad) (odstavec 1), a zároveň pod sankcí neplatnosti zakazuje i jakékoli právní předpisy stanovící nebo povolující ustanovení, která by byla s tímto pravidlem v rozporu (odstavec 2).

37. V důsledku toho uvedený článek zavádí přesnou povinnost, která nevyžaduje žádné další opatření, neboť strany nemají v uvedených oblastech žádnou posuzovací pravomoc a jsou stále povinny zabránit diskriminaci založené na státní příslušnosti, což je zásada, kterou nelze ani podmínit, ani omezit.

38. Z výše uvedených argumentů vyplývá, že článek 9 přílohy I dohody zakazuje jakoukoli diskriminaci tím, že státním příslušníkům Společenství i švýcarským státním příslušníkům přiznává práva, která musí soudy Evropské unie bezprostředně chránit.

39. Nelze rovněž opomenout to, že Soudní dvůr několikrát potvrdil přímý účinek ustanovení v dohodách s třetími zeměmi zakazujících rozdílné zacházení v zaměstnání obdobnými výrazy jako dohoda se Švýcarskem. V rámci smíšených dohod( ) totiž výše uvedený rozsudek ze dne 29. ledna 2002, Pokrzeptowicz-Meyer( ), uznal přímý účinek čl. 37 odst. 1 první odrážky Dohody o přidružení s Polskou republikou( ), když uvedl, že „zacházení s polskými pracovníky legálně zaměstnanými na území členského státu musí být prosté jakékoli diskriminace založené na státní příslušnosti, pokud jde o jejich pracovní podmínky, odměňování nebo propouštění, oproti tuzemským státním příslušníkům“ (body 19 až 30). Rozsudek ze dne 12. dubna 2005, Simutenkov( ), uznal tentýž přímý účinek čl. 23 odst. 1 smíšené dohody o partnerství a spolupráce s Ruskou federací( ), který je podobný výše uvedenému ustanovení dohody uzavřené s Polskou republikou (body 20 až 29).

40. Účel dohody se Švýcarskem je navíc totožný s cílem článku 39 ES, který zaručuje volný pohyb pracovníků uvnitř Společenství, přičemž zahrnuje odstranění „jakékoli diskriminace mezi pracovníky členských států na základě státní příslušnosti, pokud jde o zaměstnávání, odměnu za práci a jiné pracovní podmínky“. V zásadě totožné je i znění čl. 9 odst. 1 a 4 přílohy I dohody a znění čl. 7 odst. 1 a 4 nařízení Rady (EHS) č. 1612/68 ze dne 15. října 1968 o volném pohybu pracovníků uvnitř Společenství( ).

41. Tato podobnost je odůvodněna jednak ve stručné preambuli dohody, kde její signatáři prohlašují, že jsou rozhodnuti vzájemně dodržovat volný pohyb osob „na základě ustanovení použitelných v Evropském společenství“; a jednak v článku 16 této dohody, který obsahuje dva „odkazy na právo Společenství“, aby jeho „právní akty“ a jeho „judikatura“ přispívaly k uskutečňování vytčených cílů.

42. Za těchto podmínek je namístě ověřit, zda je možno judikaturu Soudního dvora týkající se přímého účinku článku 39 ES( ) a daných nařízení( ) použít na čl. 9 odst. 1 a 4 přílohy 1 dohody o volném pohybu osob.

43. Rozsudek ze dne 1. července 1993, Metalsa( ), stanovil, že rozšíření výkladu pravidla Smlouvy na ustanovení, které je obsaženo v dohodě uzavřené mezi Společenstvím a třetí zemí a je podobně formulováno, je vázáno cíli, který každé z těchto ustanovení sleduje v rámci, jenž je mu vlastní, přičemž „srovnání cílů a souvislostí dohody na jedné straně a cílů a souvislostí Smlouvy na straně druhé nabývá v tomto ohledu značného významu“.

44. Jak jsem uvedl, uvedené články dohody se Švýcarskem a články Smlouvy o ES sledují tentýž cíl: odstranit rozdílné zacházení z důvodu státní příslušnosti v zaměstnání, a tím skutečně dosáhnout volného pohybu pracovníků na dotčených územích.

45. V důsledku toho mám za to, že nic nebrání tomu, aby byla judikatura Soudního dvora týkající se přímého účinku článku 39 ES a čl. 7 odst. 1 a 4 nařízení č. 1612/68 použita na článek 9 přílohy I dohody se Švýcarskem( ).

C – Časová působnost zásady rovného zacházení

1. Úvod

46. „Jsme si všichni vědomi toho, že zaujímáme určitý prostor, jehož dimenze v čase se neustále zvětšuje, a tato univerzalita mi přinášela jen potěšení, protože mým úkolem bylo najít pravdu, tu, kterou každý z nás jen tuší.“( )(volný překlad)

47. Dohoda o volném pohybu osob a její příloha I obsahují přechodná ustanovení, avšak žádné z nich se netýká zásady rovného zacházení v oblasti pracovních podmínek.

48. Článek 10 uvedené dohody tak stanoví, že a) po dobu pěti let po vstupu této dohody v platnost může Švýcarská konfederace v případě pobytů přesahujících čtyři měsíce omezit přístup k hospodářské činnosti (odstavec 1); b) smluvní strany mohou zachovat po dobu maximálně dvou let přednostní kontroly pracovníků, kteří jsou legálně začleněni do pracovního trhu (odstavec 2); c) během následujících pěti let Švýcarská konfederace rovněž zavede určitá minima pro nová povolení k pobytu pracovníků Společenství (odstavec 3) podle určitých zvláštních postupů (odstavec 4); d) tato omezení nejsou použitelná na zaměstnance, kterým již bylo povoleno vykonávat hospodářskou činnost na území smluvních stran, ani na držitele dosud platných povolení k pobytu, neboť tito již od počátku požívají určitých práv (odstavec 5); a e) přeshraniční pracovníci nepodléhají žádnému kvantitativnímu omezení (odstavec 7).( )

49. Přechodná ustanovení přílohy I dohody se týkají: a) omezení přístupu k veřejné správě (článek 26); b) pobytu, práva na návrat a geografické a odborné mobility zaměstnanců (články 27, 29 a 30) i samostatně výdělečně činných osob (články 31, 33 a 34); a c) přeshraničních zaměstnanců (článek 28) a osob samostatně výdělečně činných (článek 32).

50. Výše uvedená ustanovení tedy neobsahují zvláštní údaje, které by umožnily naznačit směr odpovědi na otázku, kterou položil Landesgericht Innsbruck als Arbeits- und Sozialgericht.

2. Navrhované řešení

51. Za účelem objasnění pochybností předkládajícího soudu je namístě posoudit jak přímý účinek článku 9 přílohy I dohody, tak i dvě obecné zásady: zásadu, podle níž smlouva zakládá povinnosti smluvních stran až od okamžiku svého vstupu v platnost – tempus regit actum( ) –, tedy od okamžiku, kdy se stává nedílnou součástí právního řádu Společenství( ); a zásadu, podle níž, přestože vůle smluvních stran představuje prvek výkladu – „subjektivní koncepce“( ) –, je namístě celkové posouzení( ), které zváží teleologické i systematické prvky.

52. Vzhledem k těmto kritériím je namístě na otázku položenou předkládajícím soudem odpovědět kladně, a to tak, že doby zaměstnání získané ve Švýcarsku před vstupem dohody v platnost mají být v Rakousku zohledněny při stanovení rozhodného data pro účel profesní kariéry v obdobném zaměstnání, které je později vykonáváno v posledně jmenované zemi. Existuje několik důvodů, které toto řešení ospravedlňují.

53. Zaprvé, z ustálené judikatury vyplývá, že pokud je zamítnuto zohlednění předchozích dob zaměstnání získaných ve veřejné správě v jiných členských státech, představuje to neoprávněnou nepřímou diskriminaci( ).

54. Zadruhé, uvažujeme-li o tom, jaký dopad má v současné době zákaz diskriminace z důvodu státní příslušnosti, tedy použití nového pravidla v současném pracovním poměru bez ohledu na hypotetické dodržování práv údajně získaných v minulosti, od okamžiku, kdy dohoda vstoupí v platnost, je v nevyřešených právních situacích již plně použitelná zásada rovného zacházení v pracovních podmínkách.

55. Zatřetí, za účelem usnadnění přístupu státních příslušníků Společenství a Švýcarska k zaměstnaneckým i nezávislým činnostem a jejich výkonu, jakož i k poskytování služeb upravuje článek 9 dohody vzájemné uznávání diplomů, osvědčení a jiných dokladů o dosažené kvalifikaci, přičemž odkazuje na přílohu III, avšak nepodmiňuje toto uznání skutečností, že určitý diplom byl vydán až po nabytí účinnosti této dohody. Tutéž myšlenku lze použít i na doby již získané( ).

56. Začtvrté, pokud by v projednávaném případě nebylo použito navrhované zohlednění, vyplývalo by z toho nelogické znevýhodnění osob, které pracovaly ve Švýcarsku a které po 1. červnu 2002 hledaly zaměstnání na území Společenství, oproti osobám, které si zachovaly své původní zaměstnání v členských státech. Počet odsloužených let v předchozím srovnatelném zaměstnání by zvýhodnil pouze posledně jmenované osoby tím, že prvně jmenovaným osobám by byl upírán výkon jejich práva na volný pohyb.

57. Existuje konečně další důvod, který posiluje předchozí důvody a který si zasluhuje podrobnější rozbor, neboť dohoda se Švýcarskem zahrnuje přijetí acquis communautaire( ), k čemuž dochází rovněž tehdy, když určitý stát vstupuje do Společenství.

58. Na základě této podobnosti je možno analogicky použít judikaturu o časové působnosti zásad Společenství v nově přijatých členských zemích, a s tímto názorem se plně ztotožňuji.

59. Rozsudek ze dne 2. října 1997, Saldanha a MTS( ), zkoumal, zda čl. 6 odst. 1 Smlouvy ES brání tomu, aby členský stát vyžadoval složení cautio judicatum solvi osobou, která nemá majetek ani bydliště v Rakousku a která podala žalobu proti společnosti tam usazené, zatímco v obdobné situaci se takový požadavek netýká tuzemských státních příslušníků, přičemž osoba, která podala uvedenou žalobu, je zároveň státní příslušnicí jiného členského státu a třetí země. Protože však dotčené skutečnosti předcházely přistoupení Rakouska ke Společenství, Soudní dvůr přezkoumal časovou působnost výše uvedeného ustanovení a vzhledem k tomu, že akt přistoupení nezavedl v tomto ohledu zvláštní podmínky, potvrdil jeho „bezprostřední použití“, pro Rakouskou republiku závazné od okamžiku jejího přistoupení k Evropské unii, včetně „budoucích účinků situací, které nastanou před […] přistoupením“ (bod 14).

60. Konkrétněji, ve věci, která byla z právního i faktického hlediska podobná projednávanému původnímu řízení, se zabýval Soudní dvůr v rozsudku ze dne 30. listopadu 2000, Österreichischer Gewerkschaftsbund( ), problémem, že v Rakousku byly při stanovení odměny učitelů zohledňovány pouze všechny doby zaměstnání získané v jiných členských státech Společenství, pokud to vyžadoval obecný zájem a pokud to schválily příslušné orgány, zatímco doby zaměstnání získané v Rakousku těmto formalitám nepodléhaly, což bylo podle Soudního dvora v rozporu s právem Společenství (bod 51). Následně Soudní dvůr zvažoval, zda tyto doby zahrnovaly doby získané před přistoupením Rakouska k Unii, přičemž bez jakéhokoli časového omezení zohlednil „doby činnosti v zařízeních jiných členských států, srovnatelných s rakouskými zařízeními vyjmenovanými v § 26 odst. 2 VBG“ (bod 56).

VI – Závěry

61. Vzhledem k předchozím úvahám navrhuji, aby Soudní dvůr odpověděl na předběžnou otázku, kterou mu položil Landesgericht Innsbruck als Arbeits- und Sozialgericht, takto:

„Článek 9 přílohy I dohody o volném pohybu osob mezi Evropským společenstvím a jeho členskými státy na jedné straně a Švýcarskou konfederací na straně druhé vyžaduje, aby doby zaměstnání získané ve Švýcarsku před vstupem uvedené dohody v platnost byly zohledněny pro účel profesní kariéry ve srovnatelném zaměstnání následně vykonávaném v jednom z členských států Společenství.“