ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
12

Belgické království mělo za to, že žaloba je přípustná. Opíralo se zejména o rozsudky ze dne 31. března 1971, Komise v. Rada, zvaný AETR (22/70, EU:C:1971:32) a ze dne 13. prosince 1989, Grimaldi (C‑322/88, EU:C:1989:646), jakož i o zásadu účinné soudní ochrany a poznamenalo, že musí být možné, aby sporné doporučení bylo předmětem soudního přezkumu. Zaprvé tvrdilo, že toto doporučení má „negativní právní účinky“, jelikož je v rozporu se základními zásadami unijního práva, a to zásadou svěřených pravomocí a povinnosti loajální spolupráce mezi orgány Unie, jakož i mezi orgány Unie a členskými státy, jak vyplývá z prvního, třetího a čtvrtého žalobního důvodu uplatněného v jeho žalobě. Zadruhé v rámci druhého a pátého žalobního důvodu vznesených na podporu své žaloby uvedlo, že sporné doporučení je vedeno úmyslem harmonizovat použití ustanovení článků 49 a 56 SFEU v oblasti hazardních her a ve skutečnosti skrytou směrnicí, což by měly unijní soudy přezkoumat. Dodalo, že sporné doporučení má nepřímé právní účinky, protože členské státy jsou z důvodu svého závazku k loajální spolupráci vázány povinností poskytnout prostředky k jeho dodržování, a vnitrostátní soudy budou muset k tomuto doporučení přihlížet.
41

Podle čl. 17 odst. 1 písm. a) bodu i) směrnice 2008/118 může být zboží podléhající spotřební dani v režimu s podmíněným osvobozením od daně na území Unie přepravováno zejména z daňového skladu nacházejícího se v členském státě do daňového skladu nacházejícího se v jiném členském státě. Pro takový režim s podmíněným osvobozením od daně je charakteristické, že daňová povinnost ke spotřební dani v souvislosti se zbožím, které podléhá tomuto režimu, ještě nevznikla, i když se již uskutečnilo zdanitelné plnění. Co se týče zboží podléhajícího spotřební dani, vede tedy tento režim k odkladu povinnosti k této dani do té doby, než je splněna podmínka vzniku nároku na daň (rozsudek ze dne 28. ledna 2016, BP Europa, C‑64/15, EU:C:2016:62, bod 22).
17

Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že American Express, je nadnárodní společnost, která poskytuje s pomocí svých konsolidovaných dceřiných společností služby týkající se plateb, cestování, směny a věrnostních systémů spotřebitelům a podnikům. Zabývá se také vydáváním a akceptací platebních karet, a to v celosvětovém měřítku zahrnujícím i Unii. American Express provozuje spolu se svými dceřinými společnostmi schéma platebních karet American Express (dále jen „Amex“), což je třístranné schéma platebních karet. Toto schéma Amex uzavřelo dohody o společném označování a poskytování služeb v rámci Unie, což by na základě odpovědi, kterou Soudní dvůr poskytne na otázku týkající se výkladu čl. 1 odst. 5 a čl. 2 bodu 18 nařízení 2015/751, mohlo mít za následek, že by velký počet transakcí uskutečněných uvedeným schématem mohl spadat do působnosti tohoto nařízení na základě rozšíření prostřednictvím společného označování a rozšířením prostřednictvím zástupce, která jsou upravena v čl. 1 odst. 5 tohoto nařízení.
31

Tato zásada však platí „[s] výhradou článků 14 až 17“ nařízení č. 1408/71. V některých zvláštních případech by totiž prosté použití obecného pravidla stanoveného v čl. 13 odst. 2 písm. a) tohoto nařízení nemohlo zamezit administrativním komplikacím – jak na straně zaměstnance, tak na straně zaměstnavatele i orgánů sociálního zabezpečení – jež by mohly ztěžovat volný pohyb osob spadajících do působnosti uvedeného nařízení, ale mohlo by naopak takové komplikace vyvolat (rozsudek ze dne 4. října 2012, Format Urządzenia i Montaże Przemysłowe, C‑115/11, EU:C:2012:606, bod 31 a citovaná judikatura). Zvláštní pravidla upravující takovéto případy jsou obsažena zejména v článku 14 nařízení č. 1408/71.
10

Článek 4 této směrnice stanoví: „1. Členské státy mohou pokládat za povinnost žadatele předložit co nejdříve všechny náležitosti potřebné k doložení žádosti o mezinárodní ochranu. Povinností členského státu je posoudit významné náležitosti žádosti ve spolupráci se žadatelem. 2. Náležitosti uvedené v odstavci 1 zahrnují prohlášení žadatele a všechny dokumenty, jež má žadatel k dispozici a které uvádějí jeho věk, jeho původ, jeho vztahy včetně dotčených příbuzných, jeho totožnost, státní příslušnost nebo příslušnosti, zemi nebo země a místo nebo místa jeho předchozího pobytu, předchozí žádosti o azyl, cestovní trasy, cestovní doklady a důvody podání žádosti o mezinárodní ochranu. 3. Posouzení žádosti o mezinárodní ochranu se provádí jednotlivě a jsou při něm zohledněny a) všechny významné skutečnosti týkající se země původu v době rozhodování o žádosti, včetně právních předpisů země původu a způsobu jejich uplatňování; b) významná prohlášení a dokumenty předložené žadatelem, včetně informací o tom, zda žadatel byl nebo by mohl být pronásledován nebo zda utrpěl nebo by mohl utrpět vážnou újmu; c) konkrétní postavení a osobní situace žadatele, včetně takových faktorů jako jsou původ, pohlaví a věk, aby na základě osobní situace žadatele bylo možno posoudit, zda by jednání, kterým žadatel byl nebo mohl být vystaven, mohla být považována za pronásledování nebo vážnou újmu; d) skutečnost, zda žadatel po opuštění země původu vyvíjel činnost, jejímž jediným nebo hlavním účelem bylo vytvoření nezbytných podmínek pro požádání o mezinárodní ochranu, aby bylo možno posoudit, zda by tato činnost vystavila žadatele pronásledování nebo vážné újmě, kdyby se do uvedené země vrátil; e) skutečnost, zda by od žadatele bylo možné rozumně očekávat, že by využil ochrany jiné země, ve které mohl požádat o občanství. […] 5. Uplatňují-li členské státy zásadu, podle které je povinností žadatele, aby žádost o mezinárodní ochranu zdůvodnil, a nejsou-li jednotlivá prohlášení žadatele doložena písemnými nebo jinými doklady, nevyžadují tato prohlášení důkazy při splnění těchto podmínek: a) žadatel vynaložil skutečné úsilí, aby svou žádost odůvodnil; b) žadatel předložil všechny náležitosti, které měl k dispozici, a podal uspokojivé vysvětlení ohledně jiných chybějících náležitostí; c) prohlášení žadatele byla shledána souvislými a hodnověrnými a nejsou v rozporu s dostupnými zvláštními i obecnými informacemi o případu žadatele; d) žadatel požádal o mezinárodní ochranu v nejkratším možné době, ledaže může prokázat dobrý důvod, proč tak neučinil, a dále e) byla zjištěna celková hodnověrnost žadatele.“
30

Cílem pravidel o výlučné příslušnosti obsažených v ustanoveních článku 22 nařízení č. 44/2001 je konkrétně vyhradit spory uvedené v těchto ustanoveních soudům, které k nim mají blízko z věcné i právní stránky [ohledně článku 16 Úmluvy ze dne 27. září 1968 o soudní příslušnosti a výkonu rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 1972, L 299, s. 32), jejíž ustanovení jsou věcně shodná s ustanoveními článku 22 nařízení č. 44/2001, viz rozsudek ze dne 13. července 2006, GAT, C‑4/03, EU:C:2006:457, bod 21], tzn. přiznat soudům určitého členského státu výlučnou příslušnost za zvláštních okolností, kdy tyto soudy mají s ohledem na dotčenou matérii nejlepší předpoklady rozhodovat o sporech, které do ní spadají, a to proto, že takové spory mají s uvedeným členským státem zvláště úzký vztah (rozsudek ze dne 12. května 2011, BVG, C‑144/10, EU:C:2011:300, bod 36).
35

Roland Becker podal opravný prostředek „Revision“ k Bundesgerichtshof (Spolkový soudní dvůr, Německo). Tento soud se domnívá, že vzhledem k jednotné povaze smluvního závazku společnosti Hainan Airlines přepravit R. Beckera z Berlína do Pekingu lze v souladu s rozsudkem ze dne 9. července 2009, Rehder (C‑204/08, EU:C:2009:439) považovat letiště Berlín-Tegel za místo plnění všech smluvních závazků společnosti Hainan Airlines, včetně závazků, které měly být splněny v souvislosti s letem z Bruselu do Pekingu, jenž měl navazovat na let z Berlína do Bruselu, jelikož R. Becker neměl jakožto cestující v letadle žádný vliv na to, zda společnost Hainan Airlines sama uskuteční i tento let nebo v tomto ohledu využije služeb jiného leteckého dopravce.
7

Státní agentura sociálního zabezpečení přiznala uvedené dávky pro období od 2. ledna do 12. března 2014 a pro období od 13. března do 21. května 2014. Výše dávky v mateřství byla v projednávané věci stanovena na 80 % průměrného denního vyměřovacího základu pro pojistné, který byl určen na základě příjmů, jež dotyčná pobírala v období dvanácti kalendářních měsíců od 1. listopadu 2012 do 31. října 2013, a počtu kalendářních dní v tomto období. Vzhledem k tomu, že v tomto referenčním období v délce dvanácti měsíců DW pracovala během jedenácti měsíců pro orgán Evropské unie, a nebyla tudíž v Lotyšsku registrována jako zaměstnankyně, stanovila Státní agentura sociálního zabezpečení v souladu s čl. 31 odst. 6 zákona o pojištění pro případ mateřství a nemoci vyměřovací základ pro pojistné pro každý z těchto měsíců ve výši 70 % průměrného vyměřovacího základu pro pojistné stanoveného v dotčeném členském státě, tj. 395,70 eura. Naproti tomu, co se týče měsíce, v němž byla DW v Lotyšsku registrována jako zaměstnankyně a osoba přispívající do systému sociálního zabezpečení, byl zohledněn skutečný průměrný vyměřovací základ v tomto měsíci, tj. 1849,73 eura.
21

Předkládající soud nakonec dodává, že Soudní dvůr již rozhodl, že mezinárodní dohoda, která mimo institucionální a soudní rámec Unie počítá s vytvořením zvláštního soudu pověřeného výkladem a uplatňováním ustanovení této dohody, je slučitelná s unijním právem, pokud neohrožuje autonomii unijního právního řádu. Soudní dvůr nevyjádřil žádné výhrady k vytvoření soudního systému, jehož cílem by v podstatě bylo řešení sporů týkajících se výkladu nebo uplatňování samotných ustanovení příslušné mezinárodní dohody a který by nezasahoval do pravomocí soudů dotyčných členských států týkajících se výkladu a uplatňování unijního práva ani do jejich možnosti, případně povinnosti požádat Soudní dvůr o rozhodnutí o předběžné otázce. Rozhodčí soud, o který se jedná ve věci v původním řízení, musí přitom rozhodnout právě o porušení ustanovení BIT, která musí vykládat ve světle unijního práva a zejména ustanovení upravujících volný pohyb kapitálu.
45

Vzhledem k cíli čl. 107 odst. 1 SFEU, jímž je zajistit nenarušenou hospodářskou soutěž (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 11. září 2008, Německo a další v. Kronofrance, C‑75/05 P a C‑80/05 P, EU:C:2008:482, bod 66), a to i soutěž mezi veřejnými a soukromými podniky, tak nemůže pojem „podpora“ ve smyslu tohoto ustanovení zahrnovat opatření přijaté ve prospěch podniku ze státních prostředků, pokud by tento podnik mohl získat totéž zvýhodnění za okolností odpovídajících obvyklým podmínkám na trhu. Podmínky, za nichž bylo takové zvýhodnění poskytnuto, tedy musejí být v zásadě posuzovány na základě zásady soukromého subjektu (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 5. června 2012, Komise v. EDF, C‑124/10 P, EU:C:2012:318, bod 78, a ze dne 20. září 2017, Komise v. Frucona Košice, C‑300/16 P, EU:C:2017:706, body 21 a 22).
45

Pokud jde o tvrzení maďarské vlády, že předkládající soud nemůže rozhodnout o zachování požívacích práv zrušených § 108 zákona z roku 2013 o přechodných ustanoveních a vymazaných na základě § 94 zákona o katastru nemovitostí, je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury Soudního dvora se lze takových ustanovení, jako jsou články 49 a 63 SFEU, které jsou přímo použitelné, dovolávat před vnitrostátním soudem a tato ustanovení mohou vést k nepoužitelnosti vnitrostátních pravidel, která jsou s nimi v rozporu (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 5. listopadu 2002, Überseering, C‑208/00, EU:C:2002:632, bod 60, a ze dne 14. září 2017, The Trustees of the BT Pension Scheme, C‑628/15, EU:C:2017:687, bod 49 a citovaná judikatura).
3

Znění bodů 7, 9, 11, 12 a 71 odůvodnění nařízení č. 650/2012 je následující: „(7) Je třeba usnadnit řádné fungování vnitřního trhu odstraněním překážek volného pohybu osobám, které se v současnosti potýkají s obtížemi při uplatňování svých práv v souvislosti s dědictvím, jež má přeshraniční dopady. V evropském prostoru práva musí být občanům umožněno předem uspořádat své dědictví. Práva dědiců a odkazovníků, dalších osob zůstaviteli blízkých a věřitelů zůstavitele musí být účinným způsobem zaručena. […] (9) Do oblasti působnosti tohoto nařízení by měly spadat veškeré občanskoprávní aspekty dědění majetku zůstavitele, konkrétně pak veškeré způsoby přechodu majetku, práv a závazků z důvodu smrti, ať už se jedná o přechod jako projev vůle na základě pořízení pro případ smrti, nebo přechod na základě dědění ze zákona. […] (11) Toto nařízení by se nemělo vztahovat na jiné oblasti občanského práva než dědění. Za účelem jednoznačnosti by z oblasti působnosti tohoto nařízení měla být výslovně vyloučena řada otázek, jež by bylo možné považovat za otázky související s dědickými záležitostmi. (12) Toto nařízení by se tak nemělo vztahovat na otázky související s úpravou majetkových poměrů v manželství, včetně manželských smluv známých v některých právních řádech v rozsahu, v jakém se tyto smlouvy nezabývají otázkami dědění, a s úpravou majetkových poměrů ve vztazích, jež se považují za vztahy s účinky obdobnými manželství. Orgány, jež se na základě tohoto nařízení zabývají určitou dědickou věcí, by však podle situace přesto měly při určování majetku zůstavitele a příslušných podílů oprávněných osob vzít v úvahu vypořádání úpravy [vypořádání] majetkových poměrů zůstavitele v manželství nebo obdobných majetkových poměrů [zůstavitele]. […] (71) Osvědčení by ve všech členských státech mělo vyvolávat stejné účinky. Osvědčení by samo o sobě nemělo být vykonatelným titulem, ale mělo by mít důkazní účinky, a mělo by se předpokládat, že pravdivě dokládá prvky [skutečnosti], které byly stanoveny podle práva rozhodného pro dědění nebo podle jiného práva rozhodného pro konkrétní prvky [otázky], jako je věcná platnost pořízení pro případ smrti. […]“
65

Existence takového prostoru je o to nezbytnější, že pokud panuje nejistota ohledně existence nebo rozsahu rizik pro zdraví osob, členské státy musí mít možnost přijmout ochranná opatření, aniž musí čekat na to, až se reálnost těchto rizik naplno potvrdí. Členské státy zejména musí mít možnost přijmout jakékoliv opatření, která co možná nejvíce sníží riziko pro zdraví, včetně rizika pro spolehlivé a kvalitní zásobování obyvatelstva léčivými přípravky (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 5. prosince 2013, Venturini a další, C‑159/12 až C‑161/12, EU:C:2013:791, bod 60).
14

Článek 24 CIVA nadepsaný „Oprava odpočtů daně u dlouhodobého majetku“ stanoví v odstavcích 2, 3, 5 a 6 následující: „2 – Předmětem ročních oprav jsou také odpočty z nákladů na investice do nemovitostí, pokud existuje kladný či záporný rozdíl ve výši alespoň pěti procentních bodů mezi konečnou procentní hodnotou uvedenou v předchozím článku a použitelnou v roce užívání nemovitosti a během každého z následujících 19 kalendářních roků a procentní hodnotou určenou v průběhu roku, v němž došlo k nabytí či dokončení prací. 3 – Oprava odpočtů daně u dlouhodobého majetku, na něž se vztahují předchozí odstavce, se provede následovně: a) na konci roku, během něhož bylo započato s užíváním či obýváním věci, a během každého ze 4 nebo případně 19 následujících kalendářních let je třeba vypočítat výši odpočtu, která by byla použitelná, kdyby k nabytí nemovitosti či k dokončení prací na této nemovitosti došlo během předmětného roku, a to v souladu s konečnou procentní hodnotou téhož roku; b) takto získaná částka se odečte od odpočtu provedeného v průběhu roku, během kterého došlo k nabytí, nebo od součtu odpočtů provedených až do roku, v němž byly ukončeny práce prováděné na nemovitostech; c) kladný či záporný rozdíl musí být vydělen pěti nebo případně dvaceti a výsledek takto získaný odpovídá částce, která musí být zaplacena, nebo dodatečnému odpočtu, který je nutno provést v průběhu příslušného roku. […] 5 – Pokud je dlouhodobý majetek převáděn během opravného období, provede se jednorázová oprava za zbývající část tohoto období, přičemž se má za to, že daný majetek byl určen výlučně k uskutečňování plnění, která v roce, v němž byl uskutečněn převod, jakož i v letech zbývajících do ukončení opravného období plně podléhala zdanění. Pokud je však převod osvobozen od daně podle článku 9 bodu 30 nebo 32, má se za to, že daný majetek byl určen k uskutečňování plnění nepodléhajících zdanění, a v prvně jmenovaném případě musí být provedena příslušná oprava. 6 – Oprava uvedená v předchozím odstavci se rovněž provede, má-li se za to, že je daný majetek určen k uskutečňování plnění nepodléhajícímu zdanění, v případě nemovitého majetku, který původně zakládal nárok na plný nebo částečný odpočet daně, kterou byla zatížena příslušná stavba, nabytí nebo ostatní investiční náklady spojené s tímto nemovitým majetkem, pokud: a) osoba povinná k dani uskutečňuje v důsledku změny vykonávané činnosti nebo na základě zákonné povinnosti výlučně plnění osvobozená od daně bez nároku na odpočet; b) osoba povinná k dani uskutečňuje výlučně plnění osvobozená od daně bez nároku na odpočet, a to na základě čl. 12 odst. 3 nebo čl. 55 odst. 3 a 4; c) nemovitost se stala předmětem pronájmu osvobozeného od daně podle čl. 9 bodu 29.“
104

Jelikož odvolací senát měl naproti tomu za to, že důkaz o řádném užívání starší národní ochranné známky nebyl jejím majitelem předložen pro ostatní služby, které jsou předmětem návrhů na prohlášení neplatnosti, tedy jiné služby patřící do třídy 35 Niceského třídění než služby reklamy na motorová vozidla a služby patřící do třídy 42 tohoto třídění, rozhodnutí zrušovacího oddělení je třeba považovat, vzhledem k tomu, že v této otázce nebyly k Tribunály podány žaloby, za konečná rozhodnutí zamítající návrhy na prohlášení neplatnosti, pokud jde o tyto služby (obdobně viz rozsudek ze dne 14. listopadu 2017, British Airways v. Komise, C‑122/16 P, EU:C:2017:861, body 82 až 85 a citovaná judikatura).
37

Nařízením č. 1998/2006 stanovila Komise strop, do jehož výše se má za to, že podpory podstatným způsobem neovlivní obchod mezi členskými státy, a nemusí jí být tudíž oznamovány, na 200000 eur za období tří let. Uvedené nařízení však z tohoto režimu vylučuje určité kategorie podpor, zejména podle jeho čl. 1 odst. 1 písm. d) „podpory na činnosti spojené s vývozem do třetích zemí nebo do členských států, zejména podpory přímo spojené s vyváženým množstvím, na vytvoření a provoz distribuční sítě nebo jiné běžné výdaje související s vývozní činností“.
92

V uvedeném bodě totiž Tribunál odmítl argument Komise vycházející z „nepřímé souvislosti mezi dotčenými daňovými zvýhodněními a různými plány plněnými v Číně“ proto, že „vychází z nadměrného formalismu, jelikož přetrvávající existence uvedených plánů nutně neznamená, že uvedené režimy byly způsobeny bývalým netržním hospodářstvím v Číně, jinak by se mělo za to, že všechna opatření přijatá v Číně, která je možné spojit s plánem, jsou výsledkem jejího bývalého netržního hospodářství, což by čl. 2 odst. 7 písm. b) a c) základního nařízení zbavilo veškerého užitečného účinku“.
29

Zadruhé, co se týče délky období, po které nebyla jistina vrácena, z předcházejícího bodu vyplývá, že tato délka nemůže sama o sobě odůvodnit snížení úroků z prodlení, jelikož jejich částka je právě určena k tomu, aby nahradila finanční ztráty, které osobě povinné k dani vznikly během tohoto období. Navíc možnost snížit částku dlužných úroku z důvodu délky období, po které nebyla jistina vrácena, by mohlo mít za následek to, že by daňové orgány nebyly motivovány k vrácení nadměrného odpočtu DPH co nejdříve, což by rovněž mohlo představovat finanční riziko pro osobu povinnou k dani v rozporu se zásadou daňové neutrality.
6

Článek 147 uvedené směrnice stanoví: „1. Na dodání zboží podle čl. 146 odst. 1 písm. b), které má být odneseno v osobních zavazadlech cestujících, se osvobození od daně vztahuje jen při splnění těchto podmínek: a) cestující není usazen ve Společenství; b) zboží je přepraveno mimo Společenství do konce třetího měsíce následujícího po měsíci, v němž se dodání uskutečnilo; c) celková hodnota dodání včetně DPH je vyšší než 175 EUR nebo ekvivalent této částky v národní měně stanovený jednou ročně za použití směnného kurzu platného první pracovní den měsíce října s účinkem od 1. ledna následujícího roku. Členské státy však mohou osvobodit od daně i dodání s celkovou hodnotou nižší, než je částka uvedená v prvním pododstavci písm. c). 2. Pro účely odstavce 1 se ‚cestujícím, který není usazen ve Společenství,‘ rozumí cestující, jehož bydliště nebo místo, kde se obvykle zdržuje, se nenachází ve Společenství. V takovém případě se ‚bydlištěm nebo místem, kde se obvykle zdržuje,‘ rozumí místo zapsané jako takové v cestovním pase, průkazu totožnosti nebo jiném dokladu, který uznává za doklad o totožnosti členský stát, na jehož území je dodání uskutečňováno. Vývoz se prokazuje fakturou nebo jiným dokladem sloužícím jako faktura, který je potvrzen celním úřadem výstupu ze Společenství. Každý členský stát předá Komisi vzory razítek, která používá při vydávání potvrzení uvedených v druhém pododstavci. Komise sdělí tyto údaje správcům daně ostatních členských států.“
27

Trinseo v této souvislosti zdůrazňuje, že jak z dokumentu Komise ze dne 18. března 2010, nazvaného „Guidance on Interpretation of Annex I of the [Directive 2003/87] (excl. aviation activities)“ [„Pokyny k výkladu přílohy I směrnice [2003/87] (s výjimkou činností v letectví)“], tak z bodu 16 odůvodnění rozhodnutí 2013/448 vyplývá, že výroba polymerů spadá do oblasti působnosti směrnice 2003/87. Přitom na základě rozhodnutí 2011/278 platí, že pokud zařízení podléhající systému obchodování s emisními povolenkami dodává teplo jinému zařízení podléhajícímu témuž systému, musí být emisní povolenky bezplatně přiděleny posledně uvedenému zařízení, neboť rozhodnutí 2013/448 mimo jiné zakazuje přidělení těchto povolenek prvně uvedenému zařízení. Vzhledem k tomu, že příloha 1 část 2 bod 27 TEHG neprovádí směrnici 2003/87 správně, může se společnost Trinseo domáhat práva na bezplatné přidělení těchto povolenek, jež pro ni vyplývá přímo z této směrnice.
2

Tato žádost byla předložena v rámci dvou sporů, a to sporu mezi Western Sahara Campaign UK a Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (daňová a celní správa, Spojené království) a mezi Western Sahara Campaign UK a Secretary of State for the Environment, Food and Rural Affairs (ministr životního prostředí, výživy a záležitostí venkova, Spojené království), ohledně provedení mezinárodních dohod, které byly uzavřeny mezi Evropskou unií a Marockým královstvím, a aktů sekundárního práva, které s těmito dohodami souvisejí, ze strany uvedené správy a uvedeného ministra.
31

V projednávaném případě společnost X BV financovala nákup podílů ve své italské dceřiné společnosti prostřednictvím půjčky, kterou jí poskytla švédská společnost patřící do stejné skupiny. Na základě čl. 10a odst. 2 písm. b) zákona o dani z příjmů právnických osob daňová správa odepřela společnosti X BV odpočet úroků z této půjčky, protože posledně uvedená neprokázala hospodářský smysl využití této půjčky. Společnost X BV tvrdí, že by s ní bylo zacházeno výhodněji, pokud by její dceřiná společnost byla společností rezidentem, protože by s ní mohla vytvořit jedinou daňovou jednotku, a na základě této skutečnosti by mohla bez omezení odečíst své úroky z půjčky od svého hospodářského výsledku.
9

Článek 131-39 body 2 až 9 trestního zákoníku stanoví: „Pokud tak zákon stanoví v případě právnických osob, lze za zločin nebo přečin uložit jeden nebo více následujících trestů: […] 2° Zákaz trvale nebo po dobu až pěti let vykonávat přímo nebo nepřímo jednu nebo více profesních nebo společenských činností; 3° Podřízení po dobu až pěti let soudnímu dohledu; 4° Uzavření podniku nebo jedné nebo více provozoven podniku použitých k páchání dotyčných činů natrvalo nebo po dobu až pěti let; 5° Vyloučení z účasti na veřejných zakázkách natrvalo nebo po dobu až pěti let; 6° Zákaz trvale nebo po dobu až pěti let veřejně nabízet cenné papíry nebo žádat o přijetí svých cenných papírů k obchodování na regulovaném trhu; 7° Zákaz po dobu až pěti let vystavovat šeky s výjimkou šeků umožňujících výběr finančních prostředků beneficientem od výstavce šeku nebo certifikovaných šeků, nebo používat platební karty; 8° Trest propadnutí majetku za podmínek a způsobem stanoveným v článku 131-21; 9° Zveřejnění vydaného rozhodnutí nebo šíření tohoto rozhodnutí v tisku nebo prostřednictvím jakékoli formy sdělování veřejnosti elektronickými prostředky.“