(viz body 29–30, 32–33, 83 a výrok)

Členský stát, který ponechá v platnosti ustanovení, podle něhož návrh na přezkum rozhodnutí o zadání veřejné zakázky nebo zadání veřejné zakázky je třeba podat co nejdříve, nejpozději však do tří měsíců poté, co nastaly důvody pro jeho podání, ledaže soud, jemuž byla věc předložena, pokládá za důvodné tuto lhůtu prodloužit, nesplní povinností, které pro něj vyplývají z čl. 1 odst. 1 směrnice 89/665 o koordinaci právních a správních předpisů týkajících se přezkumného řízení při zadávání veřejných zakázek na dodávky a stavební práce, ve znění směrnice 92/50, jelikož toto ustanovení způsobuje nejistotu ohledně rozhodnutí, proti němuž má být podán návrh na přezkum, a ohledně stanovení lhůt pro toto podání návrhu na přezkum.

Vnitrostátní prekluzivní lhůty, včetně jejich prováděcích pravidel, nemohou totiž samy o sobě činit výkon práv, která dotyčnému případně poskytuje právo Společenství, v praxi nemožným nebo nadměrně obtížným.

Jelikož však takovéto ustanovení umožňuje vnitrostátním soudům uplatňovat prekluzivní lhůtu, kterou stanoví pro podání návrhů na přezkum rozhodnutí o udělení veřejné zakázky, per analogiam i na návrhy na přezkum rozhodnutí přijatých zadavateli v rámci postupu zadávání těchto zakázek, ohledně nichž zákonodárce tuto propadnou lhůtu výslovně nestanovil, není právní stav, který z toho vyplývá, dostatečně jasný a přesný na to, aby vyloučil nebezpečí, že dotčení zájemci a uchazeči budou zbaveni svých práv podat návrh na přezkum rozhodnutí ve věcech veřejných zakázek vnitrostátním soudem na základě jeho výkladu tohoto ustanovení.

Rozšíření prekluzivní lhůty na mezitímní rozhodnutí přijatá zadavateli v rámci zadání veřejné zakázky podle pravidel, která mají za následek zbavení dotčených osob jejich práva na přezkum, není v souladu ani s požadavky právní jistoty, ani s cílem efektivnosti přezkumu. Dotčené osoby musí být dostatečně jasně informovány o tom, že se právní úprava lhůt pro podávání opravných prostředků uplatní na zmíněná mezitímní rozhodnutí, aby mohly účinně podat návrh na přezkum ve stanovených lhůtách. Neexistence takovéto informace nemůže být odůvodněna cílem rychlosti řízení.

Krom toho formulace, podle níž jakýkoli relevantní návrh na přezkum rozhodnutí „je třeba podat co nejdříve, nejpozději však do tří měsíců“, vnáší nejistotu. Nelze vyloučit, že takovéto ustanovení opravňuje vnitrostátní soudy, aby návrh na přezkum rozhodnutí zamítly z důvodu zmeškání lhůty dokonce i před uplynutím tříměsíční lhůty, mají-li za to, že tento návrh nebyl podán „co nejdříve“ ve smyslu zmíněného ustanovení. Délka trvání prekluzivní lhůty není pro dotčené osoby předvídatelná, jestliže je ponechána na volné úvaze příslušného soudu. Vnitrostátní právní předpis stanovící takovouto lhůtu nezajišťuje tudíž účinné provedení směrnice 89/665.

Možnost, aby soud prodloužil lhůtu pro podání návrhu na přezkum, není s to zaplnit mezery, které má takovéto ustanovení co se týče jasnosti a přesnosti, jež vyžaduje směrnice 89/665 ohledně lhůt pro podání návrhů na přezkum. I v případě, že bude vzata v úvahu tato možnost prodloužení, nemůže dotčený zájemce nebo uchazeč vzhledem k odkazu na povinnost podat co nejdříve veškeré návrhy na přezkum s jistotou předvídat lhůtu, která mu bude určena pro podání jeho návrhu.

(viz body 53, 63, 66, 74–75, 81, 83 a výrok)