ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
15

Za těchto okolností se Sąd Rejonowy w Słupsku (okresní soud ve Słupsku) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1) Musí být norma unijního práva obsažená v čl. 4 odst. 2 písm. a) ve spojení s čl. 2 odst. 1 písm. c) [rámcového rozhodnutí 2004/757] vykládána v tom smyslu, že toto ustanovení nebrání tomu, aby byl pojem ‚značné množství drog‘ vykládán případ od případu v rámci individuálního posouzení vnitrostátního soudu, a že toto posouzení nevyžaduje uplatnění žádného objektivního kritéria, zejména nevyžaduje zjištění, že pachatel drží drogy za účelem jednání uvedených v čl. 4 odst. 2 písm. a) tohoto rámcového rozhodnutí, tedy za účelem výroby, nabízení, nabízení za účelem prodeje, šíření, překupnictví či dodávání za jakýchkoliv podmínek? 2) Jsou prostředky soudní ochrany, které jsou nezbytné k zajištění efektivity a účinnosti norem unijního práva obsažených v rámcovém rozhodnutí 2004/757[…], a to zejména v čl. 4 odst. 2 písm. a) ve spojení s čl. 2 odst. 1 písm. c) tohoto rámcového rozhodnutí, s ohledem na to, že [zákon o boji proti drogové závislosti] neobsahuje přesnou definici pojmu ‚značné množství drog‘ a ponechává tento výklad na uvážení soudního kolegia rozhodujícího v konkrétním případě v rámci jeho pravomoci soudního přezkumu, dostatečné k tomu, aby byla polským občanům poskytnuta účinná ochrana vyplývající z norem unijního práva, kterými se stanoví minimální ustanovení týkající se znaků skutkových podstat trestných činů a trestů v oblasti nedovoleného obchodu s drogami? 3) Je vnitrostátní právní norma obsažená v čl. 62 odst. 2 zákona o boji proti drogové závislosti slučitelná s unijním právem, a to zejména [s normou] obsaženou v čl. 4 odst. 2 písm. a) ve spojení s čl. 2 odst. 1 písm. c) rámcového rozhodnutí 2004/757[…], a pokud ano, brání norma unijního práva, která stanoví, že osoba, jež spáchala trestný čin spočívající v držení velkého množství drog za účelem jednání uvedených v čl. 2 odst. 1) písm. c) rámcového rozhodnutí 2004/757[…], bude potrestána přísnějším trestem, výkladu pojmu ‚značné množství psychotropních a omamných látek‘ provedenému polskými vnitrostátními soudy? 4) Je se zásadami rovnosti a nediskriminace (článek 14 [EÚLP] a články 20 a 21 [Listiny] ve spojení s čl. 6 odst. 1 SEU) v rozporu čl. 62 odst. 2 zákona o boji proti drogové závislosti, který stanovuje přísnější trestní odpovědnost za trestný čin držení značného množství psychotropních a omamných látek, jak je tento pojem vykládán polskými vnitrostátními soudy?“
27

V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že kritérium originality nemůže být splněno složkami předmětu, které se vyznačují pouze svou technickou funkcí, neboť zejména z článku 2 smlouvy WIPO o právu autorském vyplývá, že se ochrana autorského práva nevztahuje na myšlenky. Autorskoprávní ochrana myšlenek by totiž znamenala umožnit jejich monopolizaci na úkor zejména technického pokroku a průmyslového rozvoje (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 2. května 2012, SAS Institute, C‑406/10, EU:C:2012:259, body 33 a 40). Jestliže je vyjádření uvedených složek dáno jejich technickou funkcí, jsou jednotlivé způsoby provedení myšlenky tak omezené, že daná myšlenka i dané vyjádření jsou zaměnitelné (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 22. prosince 2010, Bezpečnostní softwarová asociace, C‑393/09, EU:C:2010:816, body 48 a 49).
24

Tento soud si v podstatě klade otázku, zda ujednání omezující pojistnou ochranu na škody vzniklé v metropolitní Francii nebo ve francouzských zámořských departementech a územích, obsažené v pojistné smlouvě uzavřené mezi společnostmi PIP a Allianz, je slučitelné se zákazem jakékoli diskriminace na základě státní příslušnosti stanoveným v čl. 18 prvním pododstavci SFEU. Poukazuje nicméně na to, že se Soudní dvůr dosud výslovně nevyjádřil k otázce, zda má toto ustanovení horizontální přímý účinek v tom smyslu, že by se jej bylo možné dovolávat v rámci sporu mezi jednotlivci. V tomto ohledu má uvedený soud za to, že ve světle judikatury Soudního dvora v této oblasti je možné na tuto otázku odpovědět kladně.
38

Takový výklad by zmocniteli umožňoval – jak v písemných vyjádřeních uvedla rakouská a německá vláda a Komise – vyhnout se uplatnění kogentních ustanovení směrnice 86/653, a to zejména ustanovení týkajícího se odškodnění obchodního zástupce v případě zániku smlouvy, tím, že by v této smlouvě byla vyhrazena veškerá práva ke sjednávání cen zboží, čímž by bylo ohroženo dosažení cíle této směrnice.
42

V důsledku toho by mohl vyvstat rozdíl, který předkládající soud v projednávaném případě odhaduje na 142,22 eura měsíčně, mezi součtem částek skutečně vyplacených PSV a nabyvatelem na jedné straně a celkovou předpokládanou částkou důchodu, na kterou by měl FL za normálních podmínek nárok, na straně druhé. Takový zaměstnanec by nicméně mohl přihlásit svou pohledávku mezi pasiva majetkové podstaty do výše této částky (věc C‑675/18).
5

Odstavec 11 tohoto rámce zejména stanoví: „[…] státní podporu […] [lze] prohlásit za slučitelnou s čl. 106 odst. 2 [SFEU], je-li to nutné pro poskytování dané služby obecného hospodářského zájmu a jestliže není narušen vývoj obchodu do takové míry, která by byla v rozporu se zájmy Unie. K dosažení této rovnováhy musí být splněny podmínky stanovené v částech 2.2 až 2.10.“
39

Česká republika rovněž zdůrazňuje, že čl. 33 druhý pododstavec a článek 35 nařízení č. 1122/2009 sice opravňují členské státy k provádění kontrol zemědělské plochy dvěma kontrolními metodami, aniž by některá z těchto metod byla preferována a byly kladeny dodatečné podmínky pro jejich využití, nicméně efektivní kontrolní systém se vyznačuje využitím obou těchto kontrolních metod tak, že se budou navzájem doplňovat. Pokud by přitom bylo vyžadováno, aby tyto dvě objektivně odlišné metody měly srovnatelné výsledky, vedlo by to v praxi k tomu, že by členský stát musel buď snížit adresnost analýzy rizik pro tradiční kontroly na místě, nebo upustit od kontroly dálkovým průzkumem Země, v kterémžto případě by ustanovení tohoto nařízení umožňující využití této kontrolní metody pozbývala užitečného účinku.
48

Zásada neodvolatelnosti, jejíž zásadní význam je třeba zdůraznit, zejména vyžaduje, aby soudci mohli zůstat ve funkci až do věku povinného odchodu do důchodu nebo do skončení funkčního období, bylo-li stanoveno na dobu určitou. Ač tato zásada není zcela absolutní, odchýlit se od ní lze pouze za podmínky, že to odůvodňují naléhavé legitimní důvody při dodržení zásady proporcionality. Je tedy obecně uznáváno, že soudci mohou být odvoláni, pokud nejsou schopni výkonu funkce z důvodu nezpůsobilosti nebo vážného provinění, v souladu s příslušnými postupy (rozsudek ze dne 21. ledna 2020, Banco de Santander, C‑274/14, EU:C:2020:17, bod 59 a citovaná judikatura).
15

Článek 28 odst. 2b decreto legislativo n. 385 – Testo unico delle leggi in materia bancaria e creditizia (legislativní nařízení č. 385 – Konsolidované znění zákonů v oblasti bankovnictví a úvěrů) ze dne 1. září 1993 (běžný dodatek k GURI č. 230 ze dne 30. září 1993), ve znění použitelném ve sporu v původním řízení (dále jen „legislativní nařízení č. 385/1993“), stanoví: „U družstevních záložen […] je právo na vyplacení podílu v případě vystoupení, a to i v důsledku přeměny záložny, úmrtí nebo vyloučení společníka, omezeno požadavky, které stanoví Banca d’Italia, případně odchylně od obecných právních ustanovení, pokud je to nezbytné k zajištění započitatelnosti podílu do regulatorního kapitálu tier 1. Banca d’Italia pro tytéž účely může omezit právo na vypořádání jiných vydaných finančních nástrojů.“
43

Tato zásada je však v prvním z těchto ustanovení formulována „s výhradou článků 14 až 17“ nařízení č. 1408/71 a ve druhém z těchto ustanovení „s výhradou článků 12 až 16“ nařízení č. 883/2004. V některých zvláštních případech by totiž prosté použití uvedené zásady nemohlo zamezit administrativním komplikacím – jak na straně zaměstnance, tak na straně zaměstnavatele i orgánů sociálního zabezpečení – jež by mohly ztěžovat volný pohyb osob spadajících do působnosti uvedeného nařízení, ale mohlo by naopak takové komplikace vyvolat (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 13. září 2017, X, C‑570/15, EU:C:2017:674, bod 16, jakož i ze dne 6. února 2018, Altun a další, C‑359/16, EU:C:2018:63, bod 31).
62

Vzhledem ke zvláštnostem, jimiž se vyznačuje žaloba podaná Komisí na základě článku 258 SFEU ve spojení s čl. 260 odst. 3 SFEU, má Rumunsko kromě toho za to, že by bylo vhodnější stanovit minimální a maximální paušální částku, které by se měnily v závislosti na závažnosti porušení, kterého se dopustil daný členský stát. Ke stanovení těchto částek by podle Rumunska bylo nutné zohlednit všechny relevantní okolnosti. Zaprvé by bylo třeba stanovit minimální paušální částku, mnohem nižší než současný návrh Komise, která by se použila v případě konstruktivního a kooperativního přístupu dotčeného členského státu a v případě méně závažného porušení. Zadruhé musí maximální paušální částka odrážet opačný postoj dotčeného členského státu a závažnější porušení. V projednávaném případě je minimální paušální částka ve výši 1887000 eur navržená Komisí nepřiměřená vzhledem ke zvláštnostem věci, přístupu a chování Rumunska, jakož i k nové minimální paušální částce 1651000 eur navržené ve sdělení Komise ze dne 13. září 2019 nazvaném „Aktualizace údajů pro výpočet paušálních částek a penále, které Komise navrhuje Soudnímu dvoru Evropské unie v rámci řízení o nesplnění povinnosti“ (Úř. věst. 2019, C 309, s. 1). Za předpokladu, že by Soudní dvůr uložil paušální částku, musela by být její výše značně snížena a odrážet mimo jiné skutečnost, že i když zákon č. 129/2019 ze dne 11. července 2019 nabyl účinnosti až dne 21. července 2019, byla směrnice 2015/849 již částečně provedena ještě před uplynutím lhůty k jejímu provedení. Kromě toho, i kdyby se Soudní dvůr ztotožnil s přístupem zastávaným Komisí, měla by být výše paušální částky snížena již s ohledem na počet dní, které uplynuly mezi lhůtou stanovenou v odůvodněném stanovisku, tedy 8. únorem 2018, a buď dnem, kdy bylo dotčené porušení napraveno, nebo dnem vyhlášení tohoto rozsudku.
62

V případě neexistence unijní právní úpravy v dané oblasti přísluší vnitrostátnímu právnímu řádu každého členského státu, aby určil příslušné soudy a upravil procesní podmínky opravných prostředků určených k zajištění ochrany práv, která jednotlivci vyvozují z unijního práva (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 16. prosince 1976, Rewe-Zentralfinanz a Rewe-Zentral, 33/76, EU:C:1976:188, bod 5 a ze dne 13. března 2007, Unibet, C‑432/05, EU:C:2007:163, bod 39), aniž by došlo k zásahu do práva na účinnou soudní ochranu [v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 19. března 2015, E.On Földgáz Trade, C‑510/13, EU:C:2015:189, bod 50, jakož i ze dne 19. listopadu 2019, A. K. a další (Nezávislost disciplinárního senátu Nejvyššího soudu), C‑585/18, C‑624/18 a C‑625/18, EU:C:2019:982, bod 115].
92

Přijetím jakéhokoli jiného řešení by ostatně byl zpochybněn užitečný účinek ustanovení směrnic, která stanoví datum, ke kterému musí opatření provádějící tyto směrnice nabýt účinnosti. Vzhledem k tomu, že podle ustálené judikatury Soudního dvora platí, že zaslání výzvy dopisem na základě čl. 258 prvního pododstavce SFEU předpokládá, že se Komise může platně dovolávat předcházejícího nesplnění povinnosti příslušející dotyčnému členskému státu [rozsudek ze dne 5. prosince 2019, Komise v. Španělsko (Plány pro nakládání s odpady), C‑642/18, EU:C:2019:1051, bod 17 a citovaná judikatura], by členské státy, které neprovedly směrnici ke dni stanovenému touto směrnicí, měly v takovém případě každopádně k dispozici dodatečnou lhůtu k jejímu provedení, jejíž délka by navíc závisela na tom, jak rychle Komise zahájí postup před zahájením soudního řízení, aniž by přitom bylo možné zohlednit délku této lhůty při posuzování doby trvání předmětného nesplnění povinnosti. Je přitom nesporné, že datem, od kterého je třeba zajistit plnou účinnost směrnice, je datum provedení stanovené v samotné směrnici, a nikoliv datum uplynutí lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku.
104

Pokud jde o argumenty navrhovatelek založené na údajné neexistenci účinků dotčeného protiprávního jednání, které jsou přezkoumány v bodech 156 a 157 napadeného rozsudku, je pravda, že Tribunál v bodě 156 tohoto rozsudku připomněl, že podle samotného znění bodu 22 pokynů z roku 2006 Komise nutně nemusí zohlednit skutečný dopad nebo neexistenci skutečného dopadu protiprávního jednání na trh jakožto přitěžující nebo polehčující okolnost při posouzení závažnosti tohoto protiprávního jednání pro účely výpočtu pokuty. Tato úvaha by mohla vést k domněnce, že se Tribunál v tomto ohledu omezil pouze na svůj úkol přezkoumat legalitu sporného rozhodnutí zejména s ohledem na pokyny z roku 2006. I když jsou pokyny z roku 2006 závazné pro samotnou Komisi, jelikož se tak Komise omezuje při výkonu své posuzovací pravomoci (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 28. června 2005, Dansk Rørindustri a další v. Komise, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P až C‑208/02 P a C‑213/02 P, EU:C:2005:408, bod 211), nezavazují přitom naproti tomu unijní soud zejména při výkonu jeho pravomoci soudního přezkumu v plné jurisdikci uvedené v bodě 96 tohoto rozsudku (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 8. prosince 2011, KME Germany a další v. Komise, C‑389/10 P, EU:C:2011:810, body 102 a 103), ačkoli se unijní soud může legitimně rozhodnout, že z nich bude vycházet (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 26. ledna 2017, Aloys F. Dornbracht v. Komise, C‑604/13 P, EU:C:2017:45, bod 75).
44

Nizozemské království na jednání dodalo, že existují dvě řešení, jimiž by bylo možné tuto mezeru zaplnit. V rámci prvního řešení by se mělo za to, že v případě, kdy členský stát poskytne Komisi částku vlastních zdrojů Unie s výhradami ke své povinnosti tak učinit, má Komise povinnost podat proti tomuto členskému státu žalobu pro nesplnění povinnosti. Taková povinnost by mohla být založena na zásadách účinné soudní ochrany a loajální spolupráce. Druhé řešení by spočívalo v tom, že by se členskému státu umožnilo podat k Tribunálu žalobu založenou na bezdůvodném obohacení Unie. Nizozemské království uvedlo, že se přiklání k prvnímu řešení, a o vhodnosti druhého řešení vyjádřilo pochybnosti.
5

Body 3, 4 a 7 až 10 odůvodnění nařízení č. 469/2009 uvádějí: „(3) Léčivé přípravky, a zejména ty, které jsou výsledkem dlouhodobého a nákladného výzkumu, budou ve Společenství a v Evropě nadále vyvíjeny pouze za předpokladu, že pro ně budou vytvořena příznivá pravidla, která poskytnou dostatečnou ochranu podpoře takového výzkumu. (4) V současné době v důsledku období, které uplyne mezi podáním patentové přihlášky na nový léčivý přípravek a jeho registrací, nepostačuje doba skutečné patentové ochrany k pokrytí investic vložených do výzkumu. […] (7) Jednotné řešení na úrovni Společenství by umožnilo předcházet nerovnoměrnému vývoji vnitrostátních právních předpisů vedoucímu k dalším rozdílům, které by pravděpodobně bránily volnému pohybu léčivých přípravků ve Společenství, a přímo tím ovlivňovaly fungování vnitřního trhu. (8) Je tedy nezbytné stanovit [DOO] vydávané jednotlivými členskými státy za stejných podmínek na žádost majitele vnitrostátního nebo evropského patentu pro léčivý přípravek, který byl registrován. Nařízení je tedy nejvhodnějším právním nástrojem. (9) Trvání ochrany poskytované [DOO] by mělo být stanoveno tak, aby bylo dosaženo dostatečně účinné ochrany. Za tím účelem by měl majitel patentu i [DOO] požívat výlučné ochrany nejvýše patnáct let ode dne, ke kterému bylo pro daný léčivý přípravek vydáno rozhodnutí o registraci ve Společenství. (10) Měly by tedy být zohledněny všechny zájmy, včetně veřejného zdraví, existující v odvětví tak komplexním a citlivém, jako je farmaceutické odvětví. Za tímto účelem nemůže být [DOO] vydáváno na dobu delší pěti let. Ochrana poskytovaná [DOO] by kromě toho měla být přísně omezena na výrobek, který byl registrován jako léčivý přípravek.“
24

Judecătoria Târgu Mureș (soud prvního stupně v Târgu Mureș) vyhověl žalobě JB. Tento soud uvedl, že JB měl při uzavření dotčené úvěrové smlouvy postavení spotřebitele a skutečnost, že tato smlouva byla úplně splněna, nebrání ověření údajně zneužívající povahy ujednání této smlouvy. Tento soud měl za to, že požadavky vyplývající z vnitrostátní právní úpravy byly splněny, a sice že dotčená ujednání nebyla sjednána přímo se spotřebitelem a že tato ujednání způsobovala v rozporu s požadavky dobré víry významnou nerovnováhu v právech a povinnostech stran v neprospěch spotřebitele. Uvedený soud poté, co měl za to, že ujednání prohlášené za zneužívající nemůže zakládat povinnosti na straně spotřebitele, postavil tuto nevymahatelnost na roveň absolutní neplatnosti a na základě zásady restitutio in integrum uložil Raiffeisen Bank povinnost vrátit částky zaplacené JB na základě ujednání prohlášených za zneužívající, spolu se zákonnými úroky ode dne přijetí těchto částek Raiffeisen Bank až do jejich skutečného vrácení.
15

Článek 153 daňového zákoníku, nadepsaný „Registrace pro účely DPH“, stanoví: „1. Osoba povinná k dani, jež vykonává svou ekonomickou činnost v Rumunsku a vykonává nebo má záměr vykonávat ekonomickou činnost zahrnující zdanitelná plnění nebo plnění osvobozená od DPH s nárokem na odpočet daně, má povinnost požádat příslušný daňový orgán o registraci pro účely DPH, a to: […] b) pokud v průběhu kalendářního roku dosáhne maximální hranice pro osvobození od daně stanovené v čl. 152 odst. 1 nebo tuto hranici překročí, a to do deseti dní od konce měsíce, ve kterém této hranice dosáhla či ji překročila; […]“
22

Za těchto okolností se Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (regionální správní soud pro Lazio, Itálie) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1) Musí být společnost Poste Italiane na základě uvedených charakteristik kvalifikována jako ‚veřejnoprávní subjekt‘ podle čl. 3 odst. 1 písm. d) [zákona o veřejných zakázkách] a podle příslušných unijních směrnic (směrnice [2014/23], [2014/24] a [2014/25]? 2) Vztahuje se uvedená kvalifikace rovněž na její 100 % dceřinou společnost Poste Tutela, jejíž fúze se společností Poste Italiane již probíhá, a to s ohledem na bod 46 odůvodnění směrnice [2014/23] o ovládaných právnických osobách [v tomto smyslu viz rovněž rozsudek ze dne 5. října 2017,LitSpecMet (C‑567/15, EU:C:2017:736): povinnost zadávacího řízení společností ovládaných orgánem státní správy; rozsudek šestého senátu Consiglio di Stato [(Státní rada, Itálie)] č. 6211 ze dne 24. listopadu 2011]? 3) Jsou uvedené společnosti povinny provádět otevřené zadávací řízení pouze při přidělování zakázek, které souvisí s činnostmi vykonávanými ve zvláštních odvětvích podle směrnice [2014/25], a to jako zadavatelé, kteří musí být považováni za veřejnoprávní subjekty podle pravidel upravených v části II zákona o veřejných zakázkách, zatímco ve vztahu ke smluvní činnosti nesouvisející s uvedenými odvětvími mají plnou smluvní volnost a jsou vázáni výhradně soukromoprávními pravidly, s přihlédnutím k zásadám stanoveným v bodě 21 odůvodnění a článku 16 směrnice [2014/23]? 4) Naproti tomu v případě, že tyto společnosti splňují požadavky kladené na veřejnoprávní subjekty, mají podléhat obecné směrnici [2014/24] (a tedy smluvním pravidlům pro otevřené zadávací řízení), pokud jde o zakázky, jejichž předmět nespadá do zvláštních odvětví, a to i v případě, že – z důvodu vývoje těchto společností od okamžiku jejich založení – vykonávají činnosti převážně podnikatelského charakteru za tržních podmínek? 5) V případě kanceláří, kde se smíšeným způsobem vykonávají činnosti, které přímo souvisejí s univerzální službou, i činnosti, které s touto službou nesouvisejí, je možno vyloučit koncept funkční souvislosti se službou, která je konkrétně ve veřejném zájmu, pokud jde o smlouvy týkající se běžné i mimořádné údržby, úklidu, zařizování, jakož i domovnických a bezpečnostních služeb pro tyto kanceláře? 6) Pokud by bylo přijato tvrzení společnosti Poste Italiane, je třeba skutečnost, že bylo z vlastní iniciativy zveřejněno oznámení o zahájení zadávacího řízení, na které se nevztahují veškeré záruky transparentnosti a rovného zacházení upravené v zákoně o veřejných zakázkách a které bylo bez dalších upozornění v tomto směru řádně zveřejněno v Gazzetta Ufficiale della Repubblica italiana a v Úředním věstníku Evropské unie, považovat za neslučitelnou s ustálenou zásadou ochrany legitimního očekávání uchazečů zadávacího řízení?“
1)

Článek 12 odst. 1 a článek 13 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/95/ES ze dne 22. října 2008, kterou se sbližují právní předpisy členských států o ochranných známkách, musí být vykládány v tom smyslu, že je třeba mít za to, že ochranná známka zapsaná pro kategorii výrobků a náhradních dílů, které je tvoří, je „skutečně užívána“ ve smyslu uvedeného čl. 12 odst. 1 pro všechny výrobky náležející do této kategorie a náhradní díly, které je tvoří, byla-li takto užívána pouze pro některé z těchto výrobků, jako jsou drahé luxusní sportovní vozy, nebo pouze pro náhradní díly nebo příslušenství některých uvedených výrobků, ledaže by z relevantních skutkových okolností a důkazů vyplývalo, že spotřebitel, který si přeje získat tyto výrobky, bude tyto výrobky vnímat tak, že tvoří autonomní podkategorii kategorie výrobků, pro kterou byla dotyčná ochranná známka zapsána.
(12)

[…] Všechna ustanovení této směrnice by se měla vztahovat na platební účty, jejichž prostřednictvím mohou spotřebitelé provádět tyto transakce: ukládání peněžních prostředků, výběr peněžní hotovosti a provádění a přijímání platebních transakcí ve prospěch a od třetích stran, včetně provádění úhrad. Na účty s omezenějšími funkcemi by se tudíž neměla vztahovat. Například […] hypoteční běžné účty („current account mortgages“) […] by měly být z oblasti působnosti směrnice v zásadě vyloučeny. Jakmile se však tyto účty používají k provádění každodenních platebních transakcí a nabízejí všechny výše uvedené funkce, měla by se na ně tato směrnice vztahovat. […]“
11

Článek 20 decreto legislativo n. 276 – Attuazione delle deleghe in materia di occupazione e mercato del lavoro, di cui alla legge 14 febbraio 2003, n. 30 (legislativní nařízení č. 276 o provedení zmocnění v oblasti zaměstnanosti a trhu práce stanovených zákonem č. 30 ze dne 14. února 2003) ze dne 10. září 2003 (běžný dodatek č. 159 ke GURI č. 235 ze dne 9. října 2003), ve znění decreto-legge n. 34, Disposizioni urgenti per favorire il rilancio dell’occupazione e per la semplificazione degli adempimenti a carico delle imprese (nařízení vlády s mocí zákona č. 34 o naléhavých ustanoveních k posílení zaměstnanosti a zjednodušení formalit uložených podnikům) ze dne 20. března 2014 (GURI č. 66 ze dne 20. března 2014) přeměněného s úpravami na zákon, a to zákonem č. 78/2014 (GURI č. 114 ze dne 19. května 2014) (dále jen „legislativní nařízení č. 276/2003“), nadepsaný „Podmínky legality“ stanoví ve svém odstavci 3, že smlouva o přidělení pracovní síly může být uzavřena na dobu určitou nebo dobu neurčitou a že přidělení pracovní síly na dobu neurčitou je přípustné pouze u některých druhů povolání a činností uvedených v tomto ustanovení.
62

Kromě toho v případě, že by Soudní dvůr vyhověl návrhu Komise v rozsahu, v němž je založen na porušení GATS, svým autonomním výkladem článků GATS a listiny specifických závazků Maďarska by zasáhl do výlučné pravomoci členů WTO a orgánů tvořících systém řešení sporů WTO k výkladu dohod WTO, a to v rozporu s čl. 216 odst. 2 SFEU, čímž by byl ohrožen jednotný výklad GATS.
210

Článek 23 odst. 1 a 2 nařízení 2016/679 tedy nelze vykládat tak, že by mohl členské státy oprávnit k zásahu do respektování soukromého života v rozporu s článkem 7 Listiny, nebo do jiných záruk stanovených v této Listině (obdobně, pokud jde o směrnici 95/46, viz rozsudek ze dne 20. května 2003, Österreichischer Rundfunk a další, C‑465/00, C‑138/01 a C‑139/01, EU:C:2003:294, bod 91). Konkrétně, podobně jako v případě čl. 15 odst. 1 směrnice 2002/58, může být pravomoc, kterou členským státům přiznává čl. 23 odst. 1 nařízení 2016/679, vykonávána pouze při dodržení požadavku proporcionality, podle kterého výjimky z ochrany osobních údajů a její omezení musí být činěny v mezích toho, co je naprosto nezbytné (obdobně, pokud jde o směrnici 95/46, viz rozsudek ze dne 7. listopadu 2013, IPI, C‑473/12, EU:C:2013:715, bod 39 a citovaná judikatura).