ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
26

S cílem určit případný rozdíl mezi odměnami Soud nejprve v bodech 61 až 82 napadeného rozsudku určil období, za které mělo být provedeno porovnání finančních podmínek pracovního místa, které by se na M.-C. Girardot vztahovaly, kdyby byla Komisí přijata, a jejích skutečných finančních podmínek. Soud v tomto ohledu v bodech 73 až 77 uvedeného rozsudku zamítl argument Komise, podle kterého lze šanci, o kterou přišla M.-C. Girardot, nahradit pouze poskytnutím spravedlivého finančního vyrovnání stanoveného ve výši čisté odměny za tři měsíce vyplacené jakožto odměna za minimální výpovědní dobu stanovenou v čl. 47 odst. 2 písm. a) PŘOZ. Soud měl totiž za to, že uvedený argument se rovná tvrzení, že období, během kterého by M.-C. Girardot byla ve službách Komise, kdyby ji tato přijala, je natolik hypotetické, že je třeba mít za to, že Komise ukončila její pracovní poměr ihned poté, co vznikl, což není pravděpodobné. Za těchto podmínek měl Soud v bodě 78 napadeného rozsudku za to, že za účelem zohlednění všech možností ukončení pracovního poměru stanovených v čl. 47 odst. 2 a v článcích 48 až 50 PŘOZ může být uvažované období stanoveno ex aequo et bono na pět let, včetně výpovědní doby, ode dne, kdy nabylo účinnosti jmenování uchazečů přijatých Komisí v řízení o obsazení volných pracovních míst, z něhož byla M.-C. Girardot protiprávně vyloučena. Krom toho Soud v bodě 80 napadeného rozsudku zamítl argumenty M.-C. Girardot vycházející z pravděpodobnosti jmenování z důvodu nejistoty této skutečnosti.
20

Je tak sice legitimní, že se opatření přijatá členským státem snaží o co nejúčinnější ochranu plateb do veřejného rozpočtu, avšak tato opatření nesmějí přesahovat rámec toho, co je za tímto účelem nezbytné (viz zejména výše uvedené rozsudky Molenheide a další, bod 47, jakož i Federation of Technological Industries a další, bod 30).
15

Předkládající soud uvádí, že v situaci M. Klöppel jsou sledované doby, které se započítávají pro vznik nároku na přídavek na domácí péči o dítě, posuzovány odlišně podle toho, zda byly splněny v Rakousku, nebo v jiném členském státě. Pokud by tak Ch. Kraler býval zajišťoval domácí péči o své dítě v Rakousku a pobíral za to přídavek na domácí péči o dítě v tomto členském státě, měla by M. Klöppel nárok pobírat uvedený přídavek po delší dobu. Vzhledem k těmto okolnostem a po konstatování, že situace M. Klöppel spadá do působnosti nařízení č. 1408/71, se předkládající soud táže, zda mohou být ustanovení tohoto nařízení vykládána v tom smyslu, že doby, během nichž byly pobírány rodinné přídavky v Německu, musejí být postaveny na roveň období pobírání srovnatelných přídavků v Rakousku.
5

Článek 22 směrnice 97/13 obsahuje zvláštní ustanovení ohledně povolení platných ke dni vstupu této směrnice v platnost: „1. Členské státy přijmou veškerá nezbytná ustanovení, aby povolení platná ke dni vstupu této směrnice v platnost s ní byla uvedena do souladu před 1. lednem 1999. 2. Pokud uplatnění této směrnice vyvolá změny podmínek již existujících povolení, mohou členské státy platnost podmínek prodloužit, s výjimkou těch, které přiznávají zvláštní nebo výlučná práva, která byla nebo mají být podle práva Společenství zrušena, za podmínky, že se to nedotkne práv jiných podniků vyplývajících z práva Společenství, včetně této směrnice. V takovém případě členské státy oznámí Komisi opatření přijatá k tomuto účelu a odůvodní je. 3. Aniž je dotčen odstavec 2, budou povinnosti týkající se povolení platných ke dni vstupu této směrnice v platnost, která nebudou do 1. ledna 1999 uvedena do souladu s touto směrnicí, neúčinné. V odůvodněných případech může Komise členským státům na jejich žádost povolit odklad tohoto data.“(neoficiální překlad)
24

Odstranění podmínky společného původu by zatížilo zjednodušené řízení v případě paralelních dovozů tím, že by se uložila povinnost systematického posuzování účinných látek obsažených v dovezeném přípravku. Takové opatření by představovalo mnohem větší překážku obchodu, než je překážka vytýkaná Komisí v projednávaném případě. Namísto toho, aby toto řízení bylo zjednodušené, bylo by obdobné řízení stanovenému pro vzájemné uznávání PUT v článku 10 směrnice 91/414.
29

Vnitrostátní úprava dotčená v původním řízení tudíž spadá do působnosti směrnice 80/987, neboť pod ochranu příslušné záruční instituce zahrnuje i vyplácení odstupného za skončení pracovního poměru, a to i přesto, že podle čl. 3 prvního pododstavce směrnice žádnou takovou povinnost nemá (viz rozsudky ze dne 7. září 2006, Cordero Alonso, C-81/05, Sb. rozh. s. I-7569, bod 31, a ze dne 17. ledna 2008, Velasco Navarro, C-246/06, Sb. rozh. s. I-105, bod 32).
54

Pokud jde o samotnou podporu, je třeba dodat, že opatření, které spočívá pouze v povinnosti navrátit podporu bez zaplacení úroků, v zásadě nepostačuje ke zhojení následků protiprávnosti, pokud po přijetí kladného konečného rozhodnutí Komisí členský stát uvedenou podporu znovu poskytne. Pokud by totiž doba mezi navrácením podpory a jejím novým poskytnutím byla kratší než doba mezi jejím prvním poskytnutím a konečným rozhodnutím, příjemce podpory by v případě, že by si musel vrácenou částku půjčit, platil nižší úroky, než které by zaplatil, pokud by si od počátku musel půjčit částku odpovídající protiprávně přiznané podpoře.
6

Podle čl. 7 odst. 1 směrnice 93/36 ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 97/52/ES ze dne 13. října 1997 (Úř. věst. L 328, s. 1; Zvl. vyd. 06/03, s. 3, dále jen „směrnice 93/36“): „Zadavatel sdělí do 15 dnů ode dne, kdy od nich obdržel písemnou žádost, všem odmítnutým zájemcům nebo uchazečům o veřejnou zakázku důvody zamítnutí jejich žádosti nebo nabídky a všem uchazečům, kteří podali řádnou nabídku, vlastnosti a výhody vybrané nabídky a uvede jméno úspěšného uchazeče o veřejnou zakázku. Zadavatelé však mohou rozhodnout, že jisté informace o zadání zakázky, uvedené v předchozím pododstavci, nezveřejní, pokud by zveřejnění informací bránilo vynutitelnosti práva nebo bylo jinak v rozporu s veřejným zájmem nebo by poškodilo oprávněné obchodní zájmy určitých podniků, ať veřejných či soukromých, nebo by bylo na újmu korektní hospodářské soutěže mezi dodavateli.“
12

Spor v původním řízení se týká dovozu japonských animovaných filmů zvaných „anime“ ve verzi na DVD nebo na vidokazetě touto společností ze Spojeného království do Německa. Tyto filmy byly před dovozem podrobeny kontrole ze strany British Board of Film Classification (britská komise pro klasifikaci filmů, dále jen „BBFC“). Tato komise za použití platných ustanovení na ochranu nezletilých ve Spojeném království přezkoumala, pro jaké publikum jsou tyto nosiče s videozáznamy určeny, a zařadila je do kategorie „zakázáno pro mládež do patnácti let“. Tyto nosiče s videozáznamy nesou etiketu BBFC uvádějící, že se na ně mohou dívat dospívající ve věku nejméně 15 let nebo starší.
21

Co se týče třetí podmínky uvedené ve výše uvedeném rozsudku Kühne & Heitz, Finanzgericht Hamburg se zabývá otázkou, zda musí být vykládána v tom smyslu, že dotyčná osoba musela jednak správní akt napadnout před soudem na základě práva Společenství, a jednak musel vnitrostátní soud žalobu zamítnout, aniž by Soudnímu dvoru předložil předběžnou otázku. Pokud by tomu tak bylo, tato podmínka by v projednávaném případě nemohla být považována za splněnou, a v důsledku toho by žaloba žalobkyně v původním řízení musela být zamítnuta, jelikož Kempter se nesprávného výkladu práva Společenství nedovolávala ani před Finanzgericht Hamburg, ani před Bundesfinanzhof.
53

Jak totiž zdůraznil generální advokát v bodech 64 a 65 svého stanoviska, lze vážně pochybovat o skutečné možnosti provést takové oddělení jednotlivých činností subjektu, který je jedinou právnickou osobu, jehož majetkový režim a vlastnictví jsou jednotné a jehož rozhodnutí o řízení a správě jsou přijímána jednotně, a to i pokud odhlédneme od řady dalších překážek praktického rázu týkajících se kontroly, ex ante a ex post, úplného oddělení jednotlivých oblastí činností dotčeného subjektu a příslušnosti dotčené činnosti do té či oné oblasti.
13

Článek 17 tohoto legislativního nařízení, nazvaný „Přechodná a závěrečná ustanovení“, jenž zakotvuje pravidla týkající se zacházení se stávajícími skládkami, zní následovně: „1. Skládky povolené ke dni vstupu v platnost tohoto nařízení mohou nadále přijímat odpady, pro které byly schváleny, až do 31. prosince 2006. 2. Při splnění podmínek a mezí přijatelnosti stanovených rozhodnutím meziministerského výboru ze dne 27. července 1984, zveřejněným v běžném doplňku ke [GURI] č. 253 ze dne 13. září 1984 […], je odstraňování v nových skládkách povoleno až do 31. prosince 2006, pokud jde o: a) odpady dříve odesílané do skládek druhé kategorie, typu A, ve skládkách inertních odpadů; b) odpady dříve odesílané do skládek první a druhé kategorie, typu B, ve skládkách odpadů neklasifikovaných jako nebezpečné; c) odpady dříve odesílané do skládek druhé kategorie, typu C, a třetí kategorie, ve skládkách nebezpečných odpadů. 3. Držitel povolení uvedeného v odstavci 1 nebo jím zmocněný provozovatel skládky předloží ve lhůtě šesti měsíců ode dne vstupu v platnost tohoto nařízení příslušnému orgánu plán úprav místa skládky podle kritérií obsažených v tomto nařízení, včetně finančních záruk uvedených v článku 14. 4. Příslušný orgán odůvodněným rozhodnutím schválí plán uvedený v odstavci 3, povolí provozování skládky a stanoví práce k uvedení do souladu, způsoby provádění a konečnou lhůtu pro jejich dokončení, přičemž konec této lhůty nemůže v žádném případě připadat na období po 16. červenci 2009. […] 5. V případě zamítnutí plánu uvedeného v odstavci 3 uvede příslušný orgán způsoby a lhůty k uzavření skládky v souladu s čl. 12 odst. 1 písm. c). […]“
19

Komise uvádí, že v případě neexistence harmonizačních ustanovení na úrovni Společenství členské státy mohou zajisté definovat úroveň ochrany bezpečnosti silničního provozu, o níž mají za to, že je na jejich území přiměřená a přijímat opatření směřující k ochraně veřejné bezpečnosti. Komise se však domnívá, že Portugalská republika nepředložila skutečnosti, které by umožnily mít za to, že užívání jakékoli barevné fólie, bez ohledu na její barvu a vlastnosti, zejména s ohledem na faktor světelné propustnosti, vykazuje nebezpečí pro veřejnou bezpečnost nebo pro bezpečnost silničního provozu. Sporné ustanovení není nezbytné ani přiměřené sledovaným cílům.
16

Za účelem zodpovězení této otázky je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury spočívá rozdíl mezi dávkami, které nespadají do rozsahu působnosti nařízení č. 1408/71, a dávkami, které do něj spadají, především v charakteristických rysech každé dávky, zejména v jejím účelu a podmínkách jejího poskytování, a neodvíjí se od skutečnosti, zda vnitrostátní právní předpisy kvalifikují tuto dávku jako dávku sociálního zabezpečení (viz zejména rozsudky ze dne 27. března 1985, Hoeckx, 249/83, Recueil, s. 973, bod 11; ze dne 10. března 1993, Komise v. Lucembursko, C-111/91, Recueil, s. I-817, bod 28, a ze dne 18. ledna 2007, Celozzi, C-332/05, Sb. rozh. s. I-563, bod 16).
13

Landgericht Bonn částečně vyhověl této žalobě a rozhodl, že plnění, k němuž byla povinna Deutsche Telekom, nesestávalo z pouhého poukázání splatné částky, ale též z jejího připsání na bankovní účet společnosti 01051 Telecom. Tento závěr nutně vyplývá z čl. 3 odst. 1 písm. c) bodu ii) směrnice 2000/35, podle kterého má věřitel právo požadovat v případě opožděné platby úrok z prodlení, pokud „neobdržel“ splatnou částku včas. Na rozdíl od výkladu až dosud převažujícího v Německu by tudíž skutečností zakládající opožděnou platbu nebylo pozdní podání platebního příkazu, ale to, že splatná částka byla věřitelem obdržena pozdě.
38

Co se týče čtvrté položené otázky, T. Maruko i Komise zdůrazňují, že bod 22 odůvodnění směrnice 2000/78 nebyl vtělen do žádného z článků této směrnice. Tadao Maruko zastává názor, že kdyby měl zákonodárce Společenství v úmyslu vyloučit z rozsahu působnosti uvedené směrnice veškeré dávky vázané na rodinný stav, byl by text tohoto bodu převzat do zvláštního ustanovení v korpusu uvedené směrnice. Podle Komise tento bod odůvodnění pouze vyjadřuje nedostatek pravomoci Evropské unie ve věcech rodinného stavu.
22

Zadruhé, pokud jde o použitelnost nařízení č. 1408/71 na CSG a CRDS, Soudní dvůr rozhodl, že tyto příspěvky spadají do působnosti tohoto nařízení. Soudní dvůr měl za to, že nelze přijmout tezi, podle které CSG a CRDS stojí z důvodu, že jsou ve skutečnosti kvalifikovány jako daně, mimo rozsah působnosti uvedeného nařízení. Dodal, že okolnost, že určitý odvod je vnitrostátním předpisem kvalifikován jako daň, neznamená, že na něj nemůže být nahlíženo z pohledu uvedeného nařízení tak, že spadá do jeho působnosti (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 15. února 2000, Komise v. Francie, C-34/98, Recueil, s. I-995, bod 33 a 34, jakož i Komise v. Francie, C-169/98, Recueil, s. I-1049, body 31 a 32). Zbývá ještě uvést, že otázka položená předkládajícím soudem vychází v zásadě z toho, že předmětné příspěvky spadají do působnosti nařízení č. 1408/71.
16

Dodává, že by byla povinna uplatnit ustanovení článku 48 uvedeného nařízení v případě žadatele o důchod, který má bydliště mimo území Společenství pouze tehdy, kdyby dávky, které mají být předmětem započtení, byly přenositelné do zahraničí na základě článku 10 téhož nařízení. Přitom článek 10 zaručuje přenositelnost důchodu pouze do jiného členského státu. Z toho vyplývá, že dánské orgány nejsou povinny vyplácet důchod do třetího státu, takže není logické, aby uvedený článek 48 ukládal nizozemským orgánům zohlednit pojistné, které K. D. Chuck uhradil v Dánsku.
15

Předkládající soud má kromě toho pochybnosti, pokud jde o otázku, zda je závazek dodržovat kolektivní smlouvy odůvodněn naléhavými důvody obecného zájmu. Konkrétněji takový závazek překračuje meze toho, co je nezbytné k ochraně pracovníků. To, co je nezbytné k ochraně pracovníků, je vymezeno povinnou minimální mzdou, která v Německu vyplývá z použití zákona o vysílání pracovníků (Arbeitnehmer-Entsendegesetz) ze dne 26. února 1996 (BGB1. 1996 I, s. 227, dále jen „AEntG“). Pokud jde o zahraniční pracovníky, závazek dodržovat kolektivní smlouvy neumožňuje dosáhnout skutečné rovnosti mezi nimi a německými pracovníky, ale brání tomu, aby pracovníci pocházející z jiného členského státu než Spolkové republiky Německo byli zaměstnáváni na území tohoto státu, protože jejich zaměstnavatel nemůže uplatnit svou výhodu v hospodářské soutěži založenou na nákladech.
4

Články 203 a 204 celního kodexu stanoví: „Článek 203 1. Celní dluh při dovozu zboží vzniká: — odnětím zboží podléhajícího dovoznímu clu celnímu dohledu. 2. Celní dluh vzniká okamžikem, kdy je zboží odňato celnímu dohledu. 3. Dlužníky jsou: — osoba, která zboží odňala celnímu dohledu, — každá osoba, která se tohoto odnětí zúčastnila a byla nebo měla si být vědoma, že zboží je odnímáno celnímu dohledu, — každá osoba, která získala nebo držela dotyčné zboží a v okamžiku získání nebo přijetí zboží si byla nebo měla být vědoma, že zboží bylo odňato celnímu dohledu, — případně také osoba, která má plnit povinnosti vyplývající z dočasného uskladnění zboží nebo z použití celního režimu, do kterého bylo zboží propuštěno. Článek 204 1. Celní dluh při dovozu zboží vzniká: a) nesplněním některé povinnosti vyplývající z dočasného uskladnění zboží, které podléhá dovoznímu clu, nebo z použití [z] celního režimu, do nějž bylo toto zboží propuštěno, nebo b) nedodržením některé podmínky stanovené pro propuštění zboží do daného režimu nebo pro udělení snížené nebo nulové sazby dovozního cla z důvodu použití zboží ke zvláštním účelům, v jiných případech, než jsou uvedeny v článku 203, pokud se nezjistí, že tyto nedostatky nemají zásadní vliv na správné provádění dočasného uskladnění nebo daného celního režimu. 2. Celní dluh vzniká buď okamžikem, kdy přestane být plněna povinnost, jejímž nesplněním celní dluh vzniká, nebo okamžikem, kdy je zboží propuštěno do daného režimu, zjistí-li se dodatečně, že podmínky stanovené pro přiznání snížené nebo nulové sazby dovozního cla z důvodu použití zboží ke zvláštním účelům nebyly ve skutečnosti splněny. 3. Dlužníkem je osoba, která má buď plnit povinnosti vyplývající z dočasného uskladnění zboží podléhajícího dovoznímu clu nebo z použití režimu, do nějž bylo toto zboží propuštěno, nebo plnit podmínky spojené s propuštěním zboží do daného režimu.“
20

V srpnu 2005 rozeslal zpravodaj Spojeného království dokument nazvaný „Addendum to the May 2004 Environmental Risk Assessment Report for DecaBDE“ (Doplněk zprávy o posouzení rizik DekaBDE pro životní prostředí z května 2004). Tento dokument dochází k závěru, že se nejeví být nezbytné tuto zprávu z důvodu nových poznatků, které se mezitím objevily, měnit.
54

Jak tedy vyplývá ze znění čl. 65 odst. 3 zákona o veřejných zakázkách, takové zachování má platit pouze výjimečně, a to do přijetí naléhavých opatření. Toto zachování podléhá krom toho soudnímu přezkumu, jak uvádí Španělské království a aniž by to Komise zpochybňovala.
15

Příslušná ustanovení Awb pojednávající o stanovování výše a o zpětném vymáhání dotací jsou následující: „Článek 4:46 1. Bylo-li vydáno správní rozhodnutí o přiznání dotace, správní orgán dotaci stanoví ve výši v něm uvedené. 2. Dotace může být snížena, pokud: a. činnosti, pro které byla dotace přiznána, nebyly provedeny úplně nebo vůbec; b. příjemce dotace nedodržel povinnosti vázané na přiznání dotace; c. příjemce dotace uvedl nesprávné nebo neúplné údaje a o žádosti o dotaci by bylo při správných nebo úplných údajích rozhodnuto jinak, anebo d. rozhodnutí o přiznání dotace bylo nesprávné z jiného důvodu a příjemce o tom věděl nebo vědět měl. […] Článek 4:49 1. Správní orgán může rozhodnutí o stanovení výše dotace zrušit nebo změnit v neprospěch příjemce: a. z důvodu skutečností nebo okolností, o nichž nemohl v době stanovení z rozumných důvodů vědět a na jejichž základě by dotace byla stanovena ve výši nižší než uvedené v rozhodnutí o jejím přiznání; b. pokud rozhodnutí o stanovení dotace bylo nesprávné a příjemce o tom věděl nebo vědět měl, anebo c. pokud po rozhodnutí o stanovení výše dotace příjemce nedodrží povinnosti vázané na přiznání dotace. 2. Není-li stanoveno jinak, mají zrušení a změna zpětný účinek k datu, k němuž byla výše dotace stanovena. 3. Rozhodnutí o stanovení výše dotace nelze zrušit ani změnit v neprospěch příjemce po uplynutí pěti let ode dne jeho oznámení, respektive ode dne porušení povinnosti nebo dne, kdy měla být povinnost splněna, jde-li o případ podle odst. 1 písm. c). […] Článek 4:57 Dotace a zálohy, které byly vyplaceny bez právního titulu, mohou být vymáhány zpět, pokud ode dne, kdy byla stanovena dotace nebo kdy nastala skutečnost ve smyslu čl. 4:49 odst. 1 písm. c), neuplynulo více než pět let. […]“
13

Podle čl. 5 odst. 1 písm. b) a c) směrnice 91/628 členské státy dbají na to, aby každá fyzická nebo právnická osoba přepravující zvířata za účelem zisku používala pro přepravu zvířat uvedených v této směrnici dopravní prostředky, které umožňují dodržovat požadavky stanovené v příloze k této směrnici a nepřepravovala nebo nenechala přepravovat zvířata za podmínek, za nichž by mohla být poraněna nebo vystavena zbytečnému utrpení.
43

Za předpokladu, že by společnost provozující placené televizní vysílání usazená v jiném členském státě než Spojeném království případně hodlala učinit nabídku za účelem získání dotčených výhradních vysílacích práv, mohla by ji právní omezení, která jsou jí uložena, od podání takové nabídky odradit. V důsledku toho by společnost Infront měla méně potenciálních zájemců a pravděpodobně by se nalézala v méně výhodném obchodním postavení, než původně zamýšlela, a to nikoli z důvodu změny svého právního postavení, ale pouze z důvodu, že by nebyla schopna najít takového kupujícího, v něhož mohla doufat. Pociťovala by tedy nepřímé hospodářské důsledky sporného aktu, ale její právní postavení by zůstalo nezměněno.
29

Ve věci v původním řízení, jak poznamenal předkládající soud, výdaje spojené s plněními uskutečněnými v rámci vydávání akcií a zřizování finančních podílů nebyly výlučně přičitatelné hospodářským činnostem uskutečněným společností Securenta na výstupu a netvořily tak součást pouze prvků spoluurčujících cenu plnění vztahujících se k uvedeným činnostem. Pokud by tomu tak naopak bylo, dotyčná plnění by musela mít přímou a bezprostřední spojitost s hospodářskými činnostmi osoby povinné k dani (viz výše uvedené rozsudky Abbey National, body 35 a 36, jakož i Cibo Participations, bod 33). Ze spisu předloženého Soudnímu dvoru nicméně vyplývá, že náklady vynaložené společností Securenta na finanční operace, o které se jedná ve sporu v původním řízení, byly přinejmenším částečně určeny k uskutečnění nehospodářských činností.
58

Zadruhé, čl. 3 odst. 8 směrnice 2003/54 umožňuje, aby členské státy neuplatňovaly ustanovení článku 20 této směrnice, pokud by to bránilo plnění povinností uložených elektroenergetickým podnikům z důvodů obecného hospodářského zájmu a pokud tím rozvoj obchodu nebude ovlivněn do té míry, že by to bylo v rozporu se zájmy Společenství.
4

Osmý až desátý bod odůvodnění tohoto nařízení uvádí: „vzhledem k tomu, že zaměstnané osoby a osoby samostatně výdělečně činné pohybující se ve Společenství by měly podléhat systému sociálního zabezpečení pouze jednoho členského státu, aby se zamezilo souběhu použitelných vnitrostátních právních předpisů a složitostem, které by z toho mohly vyplývat; vzhledem k tomu, že je třeba omezit, jak je to jen možné, počet a dosah případů, kdy osoba odchylně od obecného pravidla podléhá současně právním předpisům dvou členských států; vzhledem k tomu, že k co nejúčinnějšímu zaručení rovnosti zacházení pro všechny pracovníky působící na území členského státu je vhodné jako obecné pravidlo stanovit, že se použijí právní předpisy členského státu, ve kterém dotyčná osoba vykonává zaměstnání nebo samostatnou výdělečnou činnost“.
16

Kdyby měl daňový režim, který je předmětem původního řízení, omezující účinky na volný pohyb kapitálu, byly by takovéto účinky nevyhnutelným důsledkem případné překážky svobody usazování a neodůvodňovaly by, aby tento daňový režim byl posuzován z pohledu článku 56 ES (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 12. září 2006, Cadbury Schweppes a Cadbury Schweppes Overseas, C-196/04, Sb. rozh. s. I-7995, bod 33; ze dne 3. října 2006, Fidium Finanz, C-452/04, Sb. rozh. s. I-9521, body 48 a 49, jakož i ze dne 13. března 2007, Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation, C-524/04, Sb. rozh. s. I-2107, bod 34).
35

Je tedy třeba odpovědět na položené otázky tak, že základní pravidla Smlouvy týkající se svobody usazování a volného pohybu služeb, jakož i obecná zásada zákazu diskriminace brání vnitrostátní právní úpravě, která, pokud jde o zakázky s hodnotou nižší než prahová hodnota stanovená v čl. 6 odst. 1 písm. a) směrnice 93/37, které mají nepochybný přeshraniční význam, závazně ukládá zadavatelům, aby v případě, že je počet platných nabídek vyšší než pět, automaticky vyloučili podle matematického kritéria stanoveného touto právní úpravou nabídky považované za mimořádně nízké v poměru k plnění, jež má být poskytováno, aniž by ponechala těmto zadavatelům jakoukoliv možnost ověřit základní prvky těchto nabídek tím, že by požádali dotyčné uchazeče o jejich upřesnění. Tak by tomu nebylo, jestliže by vnitrostátní nebo místní právní úprava či dotyčný zadavatel, z důvodu přespříliš vysokého počtu nabídek, který by mohl tohoto zadavatele zavazovat ke kontradiktornímu ověření tak vysokého počtu nabídek, že by to překračovalo jeho správní kapacitu nebo mohlo z důvodu zpoždění, ke kterému by toto ověření mohlo vést, ohrozit uskutečnění projektu, stanovili přiměřenou prahovou hodnotu, jejíž překročení by vedlo k automatickému vyloučení mimořádně nízkých nabídek.