ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
19

Rozhodnutím ze dne 5. prosince 2017 železniční správa nařídila společnosti Latvijas Dzelzceļš, aby zaručila přístup do depa Ventspils jakožto zařízení služeb, jakož i ke službám poskytovaným v tomto zařízení uvedeným v čl. 12.1 odst. 2 bodech 5 a 6 zákona o železnici. Podle tohoto rozhodnutí nebylo relevantní, že v pronajatých prostorách společnost Baltijas Ekspresis vykonává činnosti pouze pro vlastní potřebu. Uvedené rozhodnutí uvádí, že tato společnost uskutečňuje dodávku služeb z vlastních zdrojů ve smyslu čl. 3 bodu 8 prováděcího nařízení 2017/2177, takže přerušení provozu dotčeného zařízení služeb musí být posuzováno s ohledem na ustanovení omezující právo uzavřít zařízení služeb, k němuž může dojít až po uplynutí dvou let poté, co dotčené zařízení služeb přestane být využíváno.
2

Body 105 až 107 odůvodnění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2014/59/EU ze dne 15. května 2014, kterou se stanoví rámec pro ozdravné postupy a řešení krize úvěrových institucí a investičních podniků a kterou se mění směrnice Rady 82/891/EHS, směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/24/ES, 2002/47/ES, 2004/25/ES, 2005/56/ES, 2007/36/ES, 2011/35/EU, 2012/30/EU a 2013/36/EU a nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1093/2010 a (EU) č. 648/2012 (Úř. věst. 2014, L 173, s. 190), znějí: „(105) V zásadě by měly příspěvky pocházet z odvětví, a to nezávisle na jakékoli operaci řešení krize a před ní. Nestačí-li předchozí financování krýt ztráty či náklady vzniklé využitím mechanismů financování, měly by se vybrat další příspěvky, aby uhradily dodatečné náklady nebo ztrátu. (106) Pro dosažení kritického množství a zamezení procyklickým efektům, k nimž by došlo, pokud by se mechanismy financování musely v situaci systémové krize spoléhat výlučně na následné příspěvky, je nezbytné, aby finanční prostředky vnitrostátních mechanismů financování dostupné předem dosahovaly přinejmenším určité minimální cílové úrovně. (107) V zájmu zajištění spravedlivého výpočtu příspěvků a poskytnutí pobídek k působení podle méně rizikového modelu by příspěvky do vnitrostátních mechanismů financování měly zohledňovat míru kreditního, likviditního a tržního rizika, které institucím vzniká.“
3

Body 15, 16 a 34 odůvodnění nařízení č. 1215/2012 znějí takto: „(15) Pravidla pro určení příslušnosti by měla být vysoce předvídatelná a měla by vycházet ze zásady, podle které je příslušnost obecně založena na místě bydliště žalovaného. Příslušnost by měla být na tomto základě vždy určitelná, kromě několika přesně vymezených případů, kdy předmět sporu nebo smluvní volnost stran opravňuje k použití odlišného spojujícího prvku. Sídlo právnické osoby musí být v nařízení samostatně vymezeno tak, aby společná pravidla byla přehlednější a zamezilo se sporům o příslušnost. (16) Kromě místa bydliště žalovaného by měla existovat i jiná kritéria pro určení příslušnosti, založená na úzké vazbě mezi soudem a podanou žalobou nebo usnadňující řádný výkon spravedlnosti. Existence této úzké vazby by měla posílit právní jistotu a předejít možnosti, aby žalovaný byl žalován v řízení před soudem členského státu, jehož příslušnost nemohl rozumně předpokládat. To je důležité zejména ve sporech týkajících se mimosmluvních závazků, které vyplývají z porušení práva na soukromí a práv na ochranu osobnosti, včetně pomluvy. […] (34) Měla by být zajištěna kontinuita mezi […] úmluvou [ze dne 27. září 1968 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 1972, L 299, s. 32)], nařízením [Rady] (ES) č. 44/2001 [ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 2001, L 12, s. 1; Zvl. vyd. 19/04, s. 42)] a tímto nařízením a za tímto účelem by měla být přijata přechodná ustanovení. Stejná potřeba kontinuity trvá, i pokud jde o výklad Bruselské úmluvy z roku 1968 a nařízení, která ji nahrazují, Soudním dvorem Evropské unie.“
6

Článek 24 téže smlouvy, nadepsaný „Zákaz diskriminace“, v odst. 4 písm. a) uvádí: „Fyzická osoba s bydlištěm v Belgii, která v souladu s články 7 a 14 až 19 podléhá v Lucembursku dani z příjmů z více než 50 % svých příjmů z výdělečné činnosti, je na svou žádost zdaňována v Lucembursku, pokud jde o její příjmy, které jsou v něm zdanitelné na základě článků 6, 7 a 13 až 19 smlouvy, a to průměrnou daňovou sazbou, která by se na ni uplatnila, s ohledem na její situaci, rodinné vyživovací povinnosti a na jakékoli její celkové příjmy, pokud by měla bydliště v Lucembursku.“
27

Pokud by se totiž připustilo, že „zakázané požadavky“ podle článku 14 směrnice 2006/123 mohou být předmětem odůvodnění na základě primárního práva, zbavovalo by to toto ustanovení veškerého užitečného účinku tím, že by v konečném důsledku zpochybnilo cílenou harmonizaci, kterou tato směrnice provádí (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 16. června 2015, Rina Services a další, C‑593/13, EU:C:2015:399, bod 37).
40

Pokud jde konečně o otázku, zda to, že zaměstnavatel vloží ujednání upravující volbu rozhodného práva do předem vyhotovené pracovní smlouvy, umožňuje konstatovat neexistenci svobodné volby, která je v rozporu s článkem 3 nařízení Řím I, je třeba uvést, že toto nařízení nezakazuje používání ujednání předem formulovaných zaměstnavatelem. Svoboda volby ve smyslu tohoto ustanovení může být vykonávána prostřednictvím souhlasu s takovým ujednáním a není zpochybněna pouze na základě skutečnosti, že se tato volba provádí na základě ujednání sepsaného a vloženého do smlouvy zaměstnavatelem.
25

Body 2 až 5 odůvodnění prováděcího nařízení Komise (EU) 2019/262 ze dne 14. února 2019, kterým se mění prováděcí nařízení Rady (EU) č. 430/2013 (Úř. věst. 2019, L 44, s. 6), stanoví: „(2) Soudní dvůr rozsudkem ze dne 12. července 2018 ve spojených věcech C‑397/17 a C‑398/17, Profit Europe, rozhodl, že KN je nutno vykládat tak, že příslušenství (fitinky) pro trouby nebo trubky z litiny s kuličkovým grafitem musí být zařazeno do zůstatkové podpoložky 73071990 jako ostatní příslušenství (fitinky) z litiny, a nikoli do podpoložky KN 73071110 jako příslušenství (fitinky) z nekujné (netvárné) litiny ani do podpoložky KN 73071910 jako příslušenství (fitinky) z kujné (tvárné) litiny. (3) V návaznosti na tento rozsudek byly změněny vysvětlivky ke [KN] týkající se kódu KN 73071910, a to tak, že příslušenství (fitinky) z litiny s kuličkovým grafitem byly z uvedeného kódu KN vyňaty. (4) [Prozatímní] nařízení […] výslovně odkázalo na zařazení příslušenství (fitinek) pro trouby nebo trubky z litiny s kuličkovým grafitem (též známé jako tvárná litina) se závitem do kódu KN 73071910. [Konečné] nařízení […] i nadále odkazuje na uvedené zařazení do kódu KN 73071910 jako fitinky z kujné litiny. Odkaz na tento kód KN nyní není v souladu s judikaturou Soudního dvora a s vysvětlivkami ke [KN] týkajícími se kódu KN 73071910. (5) Proto by kód KN ex7307 19 90 a odpovídající kód TARIC měly být také začleněny mezi kódy uvedené v [konečném] nařízení v souvislosti se zbožím, jehož dovoz podléhá konečnému antidumpingovému clu.“
20

Podle předkládajícího soudu splnila BB podmínky vyžadované právem Spojeného království pro získání odborné kvalifikace farmaceuta, a sice absolvování čtyřletého odborného studia a dvanáctiměsíční praxe v lékárně, z čehož šest měsíců odborné praxe absolvovala ve Spojeném království a šest měsíců v Litvě. Pokud by BB splnila všechny tyto podmínky v jediném členském státě, tj. ve Spojeném království, získala by doklad o dosažené kvalifikaci farmaceuta, který by byl na základě zásady automatického uznávání zakotvené v článku 21 směrnice 2005/36 uznán v Litvě.
49

Taková vnitrostátní právní úprava by totiž vedla k tomu, že jednotlivá rozhodnutí nezávislých soudů, případně nesladěná judikaturou vyšších soudů, by nahradila jednotnost kontroly prováděné příslušným orgánem, a výsledkem by byla koexistence dvou nekoordinovaných rozhodovacích procesů, a to v jasném rozporu s cílem sledovaným v článku 30 směrnice 2001/14 (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 9. listopadu 2017, CTL Logistics, C‑489/15, EU:C:2017:834, bod 87).
36

Tento soud upřesňuje, že po vydání rozsudku ze dne 14. února 2017, jímž došlo k výkladovému obratu, má za to, že veřejní zadavatelé nemohou odmítnout nabídky z důvodu, že nesplňují požadavky, které nebyly zveřejněny, i když tyto požadavky vyplývají z kogentních právních norem. Kromě toho, pokud nebyly požadavky týkající se práva vykonávat dotčenou činnost stanovené zvláštními zákony jasně upřesněny v podmínkách zakázky a uchazeči tyto požadavky nesplňovali, měli by mít možnost napravit nedostatky své nabídky, což zahrnuje možnost určit, a to i po uplynutí lhůty pro podání nabídek, nového partnera nebo subdodavatele pro plnění veřejné zakázky.
3

Body 7, 67, 71 a 72 odůvodnění nařízení č. 650/2012 uvádí: „(7) Je třeba usnadnit řádné fungování vnitřního trhu odstraněním překážek volného pohybu osobám, které se v současnosti potýkají s obtížemi při uplatňování svých práv v souvislosti s dědictvím, jež má přeshraniční dopady. V evropském prostoru práva musí být občanům umožněno předem uspořádat své dědictví. Práva dědiců a odkazovníků, dalších osob zůstaviteli blízkých a věřitelů zůstavitele musí být účinným způsobem zaručena. […] (67) Rychlé, usnadněné a účinné vypořádání dědictví s přeshraničními dopady v Unii vyžaduje, aby dědicové, odkazovníci, vykonavatelé dědictví či správci pozůstalosti měli možnost snadno prokázat své postavení nebo práva a pravomoci v jiném členském státě, například v členském státě, kde se nachází majetek, který je předmětem dědictví. To by jim mělo toto nařízení umožnit ustanovením o vytvoření jednotného osvědčení, evropského dědického osvědčení (dále jen ‚osvědčení‘), jež se bude vydávat pro použití v jiném členském státě. […] (71) Osvědčení by ve všech členských státech mělo vyvolávat stejné účinky. Osvědčení by samo o sobě nemělo být vykonatelným titulem, ale mělo by mít důkazní účinky, a mělo by se předpokládat, že pravdivě dokládá prvky [skutečnosti], které byly stanoveny podle práva rozhodného pro dědění nebo podle jiného práva rozhodného pro konkrétní prvky [otázky], jako je věcná platnost pořízení pro případ smrti. […] Jakékoli osobě, která učiní platbu nebo předá majetek z pozůstalosti osobě uvedené v osvědčení jako osobě oprávněné obdržet tuto platbu nebo majetek jakožto dědic či závětní dědic, by měla být zaručena odpovídající ochrana, pokud jednala v dobré víře a spoléhala se při tom na pravdivost informací potvrzených v osvědčení. Stejná ochrana by měla být zaručena jakékoli osobě, která, spoléhajíc se na pravdivost informací potvrzených v osvědčení, koupí či obdrží majetek z pozůstalosti od osoby uvedené v osvědčení jako osoba oprávněná s tímto majetkem nakládat. Tato ochrana by měla být zaručena v případě, že jsou předloženy dosud platné ověřené kopie osvědčení. […] (72) Příslušný orgán by měl osvědčení vydávat na žádost. Originál osvědčení by měl zůstat u vydávajícího orgánu, který by měl vydat jednu nebo více ověřených kopií osvědčení žadateli a jakékoli jiné osobě, která prokáže oprávněný zájem. […]“
24

Uvedený soud poukazuje na to, že poznámka pod čarou 21a), vložená do § 61 odst. 1 písm. b) daňového řádu, odkazuje na celé nařízení č. 904/2010 jakožto příklad zvláštního předpisu, jehož použitím lze odůvodnit přerušení daňové kontroly, a klade si otázku, zda lze na straně jedné z tohoto nařízení dovodit legitimní důvod k přerušení daňové kontroly a na straně druhé ignorovat ustanovení tohoto nařízení, zejména jeho článek 10. Má totiž za to, že tuto poznámku pod čarou nelze vykládat tak, že přiznává uvedenému nařízení pouze funkci legitimizovat přerušení kontroly, ale že je mimoto třeba přihlédnout ke lhůtám, které stanoví.
39

Zdanění celkové prodejní ceny po první konečné spotřebě by totiž mělo při neexistenci možnosti odpočtu za následek, že by do základu daně byla zahrnuta nejen cena, která již byla zatížena konečnou DPH, ale i částka této DPH. To by vedlo k tomu, že by konečné zatížení DPH za celý hospodářský oběh záviselo zejména na počtu po sobě jdoucích konečných spotřeb a cen v této souvislosti uhrazených. Naproti tomu zdanění marže DPH umožňuje vyrovnat tuto neodpočitatelnou zbývající DPH a obnovit daňovou neutralitu.
51

Pokud naproti tomu mají zboží nebo služby pořízené osobou povinnou k dani souvislost s plněními osvobozenými od daně nebo nespadají-li do rozsahu působnosti DPH, nemůže dojít ani k vybrání daně na výstupu, ani k jejímu odpočtu na vstupu (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 14. září 2017, Iberdrola Inmobiliaria Real Estate Investments, C‑132/16, EU:C:2017:683, bod 30, a ze dne 3. července 2019, The Chancellor, Masters and Scholars of the University of Cambridge, C‑316/18, EU:C:2019:559, bod 24).
5

Příloha III uvedené směrnice obsahuje seznam dodání zboží a poskytnutí služeb, která mohou být předmětem snížené sazby DPH uvedené v článku 98 této směrnice. Bod 7 této přílohy zahrnuje následující služby: „oprávnění ke vstupu na představení, do divadel, do cirkusů, na trhy a veletrhy, do zábavních parků, na koncerty, do muzeí, do zoologických zahrad, do kin, na výstavy a na podobné kulturní události nebo do podobných kulturních zařízení“.
(76)

Účinné řízení a spravedlivé a nediskriminační využívání železniční infrastruktury si žádají zřízení regulačního subjektu dohlížejícího na uplatňování pravidel stanovených v této směrnici a působícího jako subjekt příslušný pro přezkum rozhodnutí, aniž by byla dotčena možnost přezkumu soudního. Tento regulační subjekt by měl být s to prosazovat své požadavky na informace a rozhodnutí příslušnými sankcemi.“
34

Dále v obou případech jsou tyto zisky zdaněny v Portugalsku. Pokud přitom portugalská vláda odkazuje na možnost daňových poplatníků, kteří investovali svůj kapitál do akcií kótovaných na zahraničních burzovních trzích, odečíst od daně vybrané v Portugalsku daň zaplacenou v zahraničí z titulu těchto dividend, je třeba připomenout, že z ustálené judikatury vyplývá, že s ohledem na takovou daňovou právní úpravu, jejímž cílem je zamezit ekonomickému dvojímu zdanění rozdělovaných zisků nebo je zmírnit, je situace daňového poplatníka, který obdrží dividendy pocházející z jiného členského státu, srovnatelná se situací daňového poplatníka, který obdrží dividendy vnitrostátního původu, jelikož v obou případech mohou být dosažené zisky v zásadě předmětem řetězového zdanění (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 24. listopadu 2016, SECIL, C‑464/14, EU:C:2016:896, bod 55 a citovaná judikatura). Proto možnost daňových poplatníků, kteří investovali svůj kapitál do akcií kótovaných na zahraničních burzovních trzích, odečíst od daně vybrané v Portugalsku daň zaplacenou v zahraničí z titulu těchto dividend, nemůže, i kdyby byla prokázána, uvést tyto poplatníky do odlišné situace daňových poplatníků, kteří investovali svůj kapitál do akcií kótovaných na portugalském burzovním trhu.
30

UK má za to, že z důvodu odstoupení od smlouvy dne 22. ledna 2019 se smlouva dotčená ve věci C‑33/20 přeměnila na povinnost vrátit to, co bylo plněno. Žalobou podanou k předkládajícímu soudu UK navrhuje, aby bylo určeno, že je zproštěn povinnosti platit společnosti Volkswagen Bank měsíční splátky od 22. ledna 2019. Kromě toho od společnosti Volkswagen Bank požaduje, aby mu vrátila již uhrazené měsíční splátky, jakož i zálohu zaplacenou prodejci A, to vše jako protiplnění za vrácení zakoupeného vozidla.
9

První řízení se týká žaloby podané společností Toplofikacia Sofia za účelem prokázání existence pohledávky na dodávku tepelné energie do nemovitosti nacházející se v Sofii (Bulharsko) vůči fyzické osobě poté, co v rámci řízení o vydání platebního rozkazu proti ní nebyla tato osoba zastižena na adrese uvedené v návrhu. Vyžádání informací provedené tímto soudem potvrdilo, že tato adresa je její stálou a skutečnou adresou, tak jak byla zapsána ve vnitrostátním registru obyvatel. Podle údajů souseda však uvedená osoba žije ve Francii již sedm let.
47

Pokud by přitom soud členského státu měl pravomoc ověřovat, zda jsou splněny podmínky stanovené v čl. 6 písm. a) nařízení o dědění, a případně odmítnout uznat rozhodnutí, kterým soud jiného členského státu prohlásil svou nepříslušnost, byla by tato možnost v rozporu se systémem zavedeným tímto nařízením, jelikož takové odmítnutí by mohlo ohrozit účinné fungování pravidel stanovených v kapitole IV uvedeného nařízení, jakož i, jak uvedl generální advokát v bodě 59 svého stanoviska, mechanismu stanoveného v čl. 6 písm. a) a v čl. 7 písm. a) téhož nařízení.
43

Jakýkoliv jiný výklad čl. 40 odst. 2 a 3 směrnice 2013/32, který by znamenal, že orgán rozhodující o postavení žadatele musí považovat jakoukoli následnou žádost za nepřípustnou pouze z toho důvodu, že je založena na skutečnostech nebo zjištěních, které mohl žadatel předložit na podporu své dřívější žádosti, by šel nad rámec toho, co je nezbytné k zajištění dodržení zásady překážky věci pravomocně rozsouzené, a ohrozil by přiměřené a úplné posouzení situace žadatele.
68

Z tohoto hlediska je třeba mít za to, že pouhá skutečnost, že osoba povinná k dani předloží dokumenty a informace prokazující splnění hmotněprávních podmínek jejího nároku na vrácení DPH poté, co příslušný správní orgán přijal rozhodnutí o zamítnutí vrácení daně, nemůže být sama o sobě považována za zneužití ve smyslu bodu 66 tohoto rozsudku. Stačí totiž konstatovat, že s ohledem na spis předložený Soudnímu dvoru se nejeví, že by tato pouhá skutečnost byla určena k získání daňového zvýhodnění, jehož poskytnutí by bylo v rozporu s účelem sledovaným ustanoveními unijního práva, která upravují přiznání takového zvýhodnění.
3

Body 9, 11, 14 a 49 odůvodnění nařízení o dědění zní: „(9) Do oblasti působnosti tohoto nařízení by měly spadat veškeré občanskoprávní aspekty dědění majetku zůstavitele, konkrétně pak veškeré způsoby přechodu majetku, práv a závazků z důvodu smrti, ať už se jedná o přechod jako projev vůle na základě pořízení pro případ smrti, nebo přechod na základě dědění ze zákona. […] (11) Toto nařízení by se nemělo vztahovat na jiné oblasti občanského práva než dědění. Za účelem jednoznačnosti by z oblasti působnosti tohoto nařízení měla být výslovně vyloučena řada otázek, jež by bylo možné považovat za otázky související s dědickými záležitostmi. […] (14) Práva a majetek vytvořené či převedené jiným způsobem než děděním, například prostřednictvím darů, by měly být rovněž z oblasti působnosti tohoto nařízení vyloučeny. […] […] (49) Dědická smlouva je druhem pořízení pro případ smrti, jehož přípustnost a přijímání se mezi členskými státy liší. V zájmu usnadnění přijetí dědických práv nabytých na základě dědické smlouvy v členských státech by toto nařízení mělo stanovit, kterým právem se má řídit přípustnost těchto smluv, jejich věcná platnost a závazné účinky mezi stranami, a to včetně podmínek pro jejich ukončení.“
3

Body 6, 8 a 9 odůvodnění nařízení 2015/2120 zní takto: „(6) Koncoví uživatelé by měli mít právo na přístup k informacím [a obsahu], svobodné šíření informací a obsahu a právo bez diskriminace využívat a poskytovat aplikace a služby prostřednictvím své služby přístupu k internetu. […] […] (8) Při poskytování služeb přístupu k internetu by měli poskytovatelé těchto služeb nakládat s veškerým provozem stejně, bez diskriminace, omezení či narušování, nezávisle na odesílateli, příjemci, obsahu, aplikaci, službě nebo koncovém zařízení. V souladu s obecnými zásadami práva Unie a ustálenou judikaturou by s provozem ve srovnatelných situacích nemělo být nakládáno rozdílně a s provozem v rozdílných situacích by nemělo být nakládáno stejně, s výjimkou případů, kdy je takové nakládání objektivně odůvodněno. (9) Účelem přiměřeného řízení provozu je přispět k účinnému využívání síťových zdrojů a k optimalizaci celkové kvality přenosu v reakci na objektivně různé požadavky jednotlivých kategorií provozu na technickou kvalitu služeb, a tedy kvalitu přenášeného obsahu, aplikací a služeb. Opatření přiměřeného řízení provozu uplatňovaná poskytovateli služeb přístupu k internetu by měla být transparentní, nediskriminační a přiměřená a neměla by být založena na obchodních cílech. Požadavek nediskriminačních opatření řízení provozu nebrání poskytovatelům služeb přístupu k internetu zavést za účelem optimalizace celkové kvality přenosu opatření řízení provozu rozlišující mezi objektivně odlišnými kategoriemi provozu. Jakékoli takovéto rozlišování by za účelem optimalizace celkové kvality a přínosu pro uživatele mělo být povoleno pouze na základě objektivně odlišných požadavků na technickou kvalitu služeb (například pokud jde o prodlevu, kolísání kvality přenosu (‚jitter‘), ztrátovost paketů a šířku pásma) jednotlivých kategorií provozu, a nikoli na základě obchodních cílů. Takováto rozlišující opatření by měla být přiměřená účelu celkové optimalizace kvality a měla by s rovnocennými druhy provozu nakládat stejně. Tato opatření by neměla být uplatňována déle, než je nezbytné.“
15

Článek 1 odst. 340 legge no 160 – Bilancio di previsione dello Stato per l’anno finanziario 2020 e bilancio pluriennale per il triennio 2020-2022 (zákon č. 160 ze dne 27. prosince 2019 o předběžném státním rozpočtu na rozpočtový rok 2020 a víceletém rozpočtu na tříleté období 2020–2022) (GURI č. 304, ze dne 30. prosince 2019, běžný dodatek ke GURI č. 45), znovu rozšířil nárok na dávku při narození dítěte na každé dítě narozené nebo osvojené od 1. ledna 2020 do 31. prosince 2020, až do dosažení prvního roku věku dítěte nebo prvního roku přijetí dítěte do domácnosti v důsledku osvojení, přičemž její výše se však liší podle ekonomické situaci domácnosti, jak je vymezena ukazatelem zmíněným v bodě 12 tohoto rozsudku, a je zvýšena o 20 % za každé další dítě.
3

Body 6, 8 a 9 odůvodnění nařízení 2015/2120 zní takto: „(6) Koncoví uživatelé by měli mít právo na přístup k informacím, svobodné šíření informací a obsahu a právo bez diskriminace využívat a poskytovat aplikace a služby prostřednictvím své služby přístupu k internetu. […] […] (8) Při poskytování služeb přístupu k internetu by měli poskytovatelé těchto služeb nakládat s veškerým provozem stejně, bez diskriminace, omezení či narušování, nezávisle na odesílateli, příjemci, obsahu, aplikaci, službě nebo koncovém zařízení. V souladu s obecnými zásadami práva Unie a ustálenou judikaturou by s provozem ve srovnatelných situacích nemělo být nakládáno rozdílně a s provozem v rozdílných situacích by nemělo být nakládáno stejně, s výjimkou případů, kdy je takové nakládání objektivně odůvodněno. (9) Účelem přiměřeného řízení provozu je přispět k účinnému využívání síťových zdrojů a k optimalizaci celkové kvality přenosu v reakci na objektivně různé požadavky jednotlivých kategorií provozu na technickou kvalitu služeb, a tedy kvalitu přenášeného obsahu, aplikací a služeb. Opatření přiměřeného řízení provozu uplatňovaná poskytovateli služeb přístupu k internetu by měla být transparentní, nediskriminační a přiměřená a neměla by být založena na obchodních cílech. Požadavek nediskriminačních opatření řízení provozu nebrání poskytovatelům služeb přístupu k internetu zavést za účelem optimalizace celkové kvality přenosu opatření řízení provozu rozlišující mezi objektivně odlišnými kategoriemi provozu. Jakékoli takovéto rozlišování by za účelem optimalizace celkové kvality a přínosu pro uživatele mělo být povoleno pouze na základě objektivně odlišných požadavků na technickou kvalitu služeb (například pokud jde o prodlevu, kolísání kvality přenosu (‚jitter‘), ztrátovost paketů a šířku pásma) jednotlivých kategorií provozu, a nikoli na základě obchodních cílů. Takováto rozlišující opatření by měla být přiměřená účelu celkové optimalizace kvality a měla by s rovnocennými druhy provozu nakládat stejně. Tato opatření by neměla být uplatňována déle, než je nezbytné.“