(viz body 43, 44, 47, 48, 51, 58, výrok 1)

Z tohoto ustanovení vyplývá, že pojem „vízum“ ve smyslu nařízení Dublin III se vztahuje nejen na krátkodobá víza a letištní průjezdní víza, jejichž postupy a podmínky udělování jsou harmonizovány vízovým kodexem, ale i na dlouhodobá víza, na která se oblast působnosti tohoto kodexu nevztahuje a která mohou být udělována podle vnitrostátních předpisů, jelikož v současnosti neexistují obecná opatření, která by byla přijata unijním normotvůrcem na základě čl. 79 odst. 2 písm. a) SFEU (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 7. března 2017, X a X, C‑638/16 PPU , EU:C:2017:173 , body 41 a 44 ). Za těchto podmínek platí, že byť akty, které Unie přijala v oblasti víz, představují kontextuální poznatky, které je třeba zohlednit při výkladu čl. 2 písm. m) a článku 12 nařízení Dublin III, nic to nemění na tom, že pojem „vízum“ ve smyslu tohoto nařízení nelze přímo dovozovat z těchto aktů a musí být chápán na základě zvláštní definice uvedené v čl. 2 písm. m) uvedeného nařízení, jakož i na základě celkové systematiky uvedeného nařízení.

(viz bod 73)

Viz znění rozhodnutí.

Článek 13 odst. 1 nařízení č. 604/2013 musí být vykládán v tom smyslu, že státního příslušníka třetí země, jehož vstup strpěly orgány prvního členského státu, které se potýkaly s příchodem mimořádně vysokého počtu státních příslušníků třetích zemí dožadujících se průjezdu přes území tohoto členského státu za účelem podání žádosti o mezinárodní ochranu v jiném členském státě, a který nesplňoval podmínky pro vstup v zásadě vyžadované v tomto prvním členském státě, je třeba považovat za osobu, která „překročila nedovoleným způsobem“ hranici uvedeného prvního členského státu ve smyslu tohoto ustanovení.

Stran obvyklého smyslu pojmu „překročení“ hranice „nedovoleným způsobem“ je třeba mít za to, že překročení hranice bez dodržení podmínek, jež jsou vyžadovány použitelnou právní úpravou dotčeného členského státu, musí být nutně považováno za překročení „nedovoleným způsobem“ ve smyslu čl. 13 odst. 1 nařízení Dublin III.

Z toho vyplývá, že v případě, v němž je překročena hranice členského státu, který je vázán Schengenským hraničním kodexem, je třeba nedovolený způsob překročení takové hranice posuzovat mimo jiné s ohledem na pravidla stanovená tímto kodexem.

Nicméně konstatování uvedené v bodě 74 tohoto rozsudku nestačí k úplnému vymezení pojmu „překročení“ hranice „nedovoleným způsobem“ ve smyslu čl. 13 odst. 1 nařízení Dublin III. Z tohoto hlediska je třeba zohlednit skutečnost, že právní předpisy o překračování vnějších hranic mohou příslušným vnitrostátním orgánům umožňovat, aby z humanitárních důvodů uplatnily výjimku z podmínek, jež jsou v zásadě stanoveny pro vstup státních příslušníků třetích zemí s cílem zajistit jejich budoucí oprávněný pobyt v členských státech. Jedna z možností tohoto druhu je mimo jiné stanovena v čl. 5 odst. 4 písm. c) Schengenského hraničního kodexu, který členským státům, jež se tohoto kodexu účastní, umožňuje v rámci výjimky povolit státním příslušníkům třetích zemí, kteří nesplňují jednu nebo více podmínek pro vstup, které jsou v zásadě uloženy těmto příslušníkům, vstup na své území z humanitárních důvodů, z důvodů národního zájmu anebo vzhledem ke svým mezinárodním závazkům. Nicméně je třeba nejprve uvést, že v čl. 5 odst. 4 písm. c) Schengenského hraničního kodexu se na rozdíl od čl. 5 odst. 4 písm. b) tohoto kodexu stanoví, že takové povolení platí pouze pro území dotčeného členského státu, a nikoli pro území všech „členských států“. Toto první ustanovení tudíž nemůže vést k tomu, aby bylo překročení hranice státním příslušníkem třetí země, kterému orgány členského státu umožnily vstup pouze s cílem umožnit průjezd tohoto státní příslušníka do jiného členského státu, aby v něm požádal o mezinárodní ochranu, považováno za oprávněné.

V této souvislosti ze znění článků 12 a 14 nařízení Dublin III vyplývá, že se tyto články v zásadě vztahují na veškeré případy oprávněného vstupu na území členských států, neboť základem pro oprávněný vstup státního příslušníka třetí země na toto území je obvykle vízum nebo povolení k pobytu nebo výjimka z vízové povinnosti. Použití různých kritérií, jež jsou uvedena v těchto článcích a v článku 13 tohoto nařízení, má zpravidla umožnit, aby příslušnost k posuzování žádosti o mezinárodní ochranu, kterou případně podá státní příslušník třetí země, připadla členskému státu, který primárně umožnil vstup nebo pobyt tohoto státního příslušníka na území členských států. S ohledem na tyto skutečnost nelze kritéria, jež jsou stanovena v článcích 12 až 14 nařízení Dublin III, vykládat tak, že by byl od této své povinnosti osvobozen členský stát, který se rozhodl povolit z humanitárních důvodů vstup státního příslušníka třetí země, jenž neměl vízum ani nepožíval výjimky z vízové povinnosti, aniž by tím byla zpochybněna systematika tohoto nařízení.

Kromě toho skutečnost, že – jak je tomu v projednávané věci – dotčený státní příslušník třetí země vstoupil na území členských států pod dohledem příslušných orgánů, aniž by jakkoli obcházel kontroly na hranicích, nemůže být rozhodující pro použití čl. 13 odst. 1 uvedeného nařízení. Cílem kritérií

Okolnost, že k překročení hranice došlo za situace, která se vyznačovala příchodem mimořádně vysokého počtu státních příslušníků třetích zemí dožadujících se získání mezinárodní ochrany, nemůže mít dopad na výklad nebo použití čl. 13 odst. 1 nařízení Dublin III. Každopádně je třeba připomenout, že podle čl. 3 odst. 2 druhého pododstavce téhož nařízení a článku 4 Listiny základních práv Evropské unie platí, že přemístění žadatele o mezinárodní ochranu do členského státu, který byl určen jako příslušný, nelze provést, pokud toto přemístění s sebou pro dotčenou osobu ponese skutečné riziko, že bude vystavena nelidskému či ponižujícímu zacházení ve smyslu tohoto článku 4 (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 16. února 2017, C. K. a další, C‑578/16 PPU, EU:C:2017:127, bod 65). K přemístění tudíž nemůže dojít, pokud v příslušném členském státě existovalo takové riziko v důsledku příchodu mimořádně vysokého počtu státních příslušníků třetích zemí dožadujících se získání mezinárodní ochrany.

(viz body 74, 75, 77–80, 86, 87, 89, 90, 93, 101, 102, výrok 2)