(viz body 33, 34)

Z toho vyplývá, že – s výjimkou nepominutelných důvodů, které musí unijní soud uplatnit případně i bez návrhu – je na žalobci, aby v žalobě uvedl žalobní důvody, které uplatňuje na podporu svého návrhu. Abstraktní uvedení názvu žalobního důvodu k tomuto účelu nepostačuje. Dále je třeba uvést, v čem uplatňovaný žalobní důvod spočívá, jinými slovy ozřejmit jeho vazbu na návrhová žádání v žalobě a vysvětlit, jakým způsobem – ukáže-li se jako opodstatněný – by měl soud na jeho základě uvedeným návrhovým žádáním vyhovět.

Podle čl. 21 prvního pododstavce statutu Soudního dvora a čl. 44 odst. 1 písm. c) jednacího řádu musí žaloba uvádět předmět sporu a stručný popis žalobních důvodů. Bez ohledu na terminologické aspekty musí být tyto údaje dostatečně jasné a přesné, aby umožnily žalovanému připravit si obranu a Tribunálu provést soudní přezkum. Za účelem zajištění právní jistoty a řádného výkonu spravedlnosti je k tomu, aby byla žaloba přípustná, nezbytné, aby hlavní skutkové a právní okolnosti, na kterých je založena, vyplývaly přinejmenším stručně, ale uceleně a srozumitelně ze samotné žaloby. Konkrétně řečeno, i když je třeba připustit, že formulace žalobních důvodů není vázána na terminologii a výčet jednacího řádu a že tyto žalobní důvody mohou být vyjádřeny spíše prostřednictvím své podstaty než svou právní kvalifikací, musí být nicméně splněna podmínka, že dané žalobní důvody jsou v žalobě uvedeny dostatečně jasně. Pouhé abstraktní uvedení žalobních důvodů v žalobě nesplňuje požadavky statutu Soudního dvora a jednacího řádu, přičemž výraz „stručný popis žalobních důvodů“ použitý v těchto právních předpisech značí, že žaloba musí ozřejmit, v čem spočívá žalobní důvod, na kterém se žaloba zakládá.

(viz body 35–37)

Z toho vyplývá, že přípustnost žalobního důvodu nezávisí na použití specifické terminologie. Postačuje, aby byla v žalobě dostatečně jasně uvedena podstata žalobního důvodu. Přípustnost žalobního důvodu nezávisí ani na tom, zda jsou uplatňována konkrétní právní pravidla či zásady. Je totiž na unijním soudu, aby určil relevantní ustanovení a uplatnil je na skutkové okolnosti, které uvedli účastníci řízení, a to i kdyby účastníci na dotyčná ustanovení neodkázali nebo se dokonce dovolávali odlišných ustanovení. Z toho vyplývá i skutečnost, že pokud žalobce vznese žalobní důvod přípustným způsobem, soud se při posuzování tohoto důvodu nemůže zaměřit toliko na argumenty uplatněné tímto účastníkem řízení, ale musí provést jeho úplnou analýzu a zohlednit přitom všechna použitelná právní pravidla a zásady, a to právě proto, aby své rozhodnutí nezaložil na chybných právních úvahách.

I když musí unijní soud v rámci sporu vymezeného účastníky řízení rozhodnout pouze o návrhu účastníků řízení, nemůže být vázán pouze argumenty, kterých se tito dovolávají na podporu svých návrhových žádání, protože jinak by své rozhodnutí případně musel opřít o chybné právní úvahy. Zvláště ve sporu mezi účastníky řízení, který se týká výkladu a použití ustanovení unijního práva, přísluší unijnímu soudu, aby na skutkové okolnosti, které uvedli účastníci řízení, uplatnil právní pravidla relevantní pro vyřešení sporu. Na základě zásady iura novit curia totiž určení smyslu zákona nespadá do působnosti dispoziční zásady umožňující účastníkům řízení volné nakládání se sporem.

(viz bod 56)

(viz body 60–63)

(viz body 67–69, 104)

Kromě toho dodržováním povinností plynoucích z nařízení č. 1 nebude unijním orgánům zabráněno v tom, aby si v rámci výkonu funkční samostatnosti určovaly své jazykové potřeby. Článek 2 nařízení č. 1 nebrání tomu, aby oznámení o výběrovém řízení po uchazečích vyžadovalo specifické jazykové znalosti. Stanoví pouze to, že i za takového předpokladu musí autor oznámení o výběrovém řízení komunikovat s každým uchazečem v úředním jazyce, který si tento uchazeč vybral, a nikoliv v jazyce, který si vybral z omezenější skupiny jazyků, a to i kdyby se od každého uchazeče proto, aby se výběrového řízení mohl zúčastnit, vyžadovala znalost alespoň jednoho z těchto jazyků. Článek 2 nařízení č. 1 v tomto ohledu nestanoví výjimky z povinnosti, kterou ukládá, ani z důvodů souvisejících se zájmem služby, ani z jiných důvodů.

(viz body 81, 82)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 87, 88, 93, 94, 103, 117, 135, 146)

I za předpokladu, že by členové dotčeného orgánu používali v rámci svých jednání výlučně určitý jazyk či určité jazyky, bez dalšího vysvětlení v žádném případě nelze vycházet z domněnky, že nově přijatý úředník, který neovládá žádný z těchto jazyků, nebude schopen v rámci dotyčného orgánu okamžitě podávat užitečné pracovní výkony.

Za těchto podmínek nestačí zásadu omezení výběru druhého jazyka ze strany uchazečů výběrového řízení obhajovat poukazem na velký počet jazyků, které jsou v článku 1 nařízení č. 1 uznány jako úřední a pracovní jazyky Unie, a na skutečnost – která z toho vyplývá – že jako jazyky interní komunikace nebo dorozumívací jazyky je nutno vybrat omezený počet jazyků, ba dokonce pouze jeden jazyk. Výběr jednoho či více konkrétních jazyků s tím, že všechny ostatní jazyky jsou vyloučeny, je třeba objektivně zdůvodnit. Takové omezení nelze považovat za objektivně odůvodněné a přiměřené, pokud se mezi dostupnými jazyky – kromě jazyka, jehož znalost je žádoucí, ba dokonce nezbytná – vyskytují další jazyky, které nepřinášejí žádnou zvláštní výhodu. Pokud jsou jako alternativa k jedinému jazyku, jehož znalost představuje pro nově přijatého úředníka výhodu, uznány jiné jazyky, jejichž znalost přínos nepředstavuje, neexistuje žádný platný důvod pro to, aby nebyly uznány i všechny ostatní úřední jazyky.

Článek 1d služebního řádu tudíž nezakazuje pouze diskriminaci na základě státní příslušnosti, ale rovněž několik dalších forem diskriminace, včetně diskriminace na základě jazyka; cíl, kterým je mít k dispozici uchazeče, jež se mohou okamžitě zapojit do pracovního procesu, přitom sám o sobě diskriminaci na základě jazyka případně může odůvodnit. Taková diskriminace ale naproti tomu není způsobilá umožnit přijímání úředníků s co nejvyšší mírou schopnosti, výkonnosti a bezúhonnosti, jelikož tyto charakteristiky zjevně nezávisí na jazykových znalostech uchazeče.

I když čl. 28 písm. f) služebního řádu v tomto ohledu upřesňuje, že uspokojivá znalost dalšího jazyka se požaduje v rozsahu nezbytném pro výkon služebních povinností, neuvádí kritéria, která by při omezení výběru tohoto jazyka z úředních jazyků uvedených v článku 1 nařízení č. 1 o užívání jazyků v Evropském hospodářském společenství bylo možné zohlednit. Stejně tak je třeba podotknout, že i když podle čl. 1 odst. 1 písm. f) přílohy III služebního řádu může vyhlášení výběrového řízení případně obsahovat jazykové znalosti vyžadované s ohledem na zvláštní povahu obsazovaného pracovního místa, z tohoto ustanovení nevyplývá obecné povolení odchýlit se od požadavků článku 1 nařízení č. 1.

Je jistě pravda, že v oblastech, které spadají do sféry výkonu diskreční pravomoci, dochází k porušení zásady zákazu diskriminace v případě, kdy dotčený orgán provede rozlišení, které je svévolné nebo zjevně nepřiměřené ve vztahu k cíli sledovanému právní úpravou. To ovšem nevylučuje přezkum případných požadavků na specifické jazykové znalosti uchazečů výběrového řízení, jehož cílem je přijetí úředníků nebo jiných zaměstnanců Unie do zaměstnání, ze strany unijního soudu. Je naopak na unijním soudu, aby ověřil, zda jsou takové požadavky objektivně odůvodněné a přiměřené skutečným potřebám služby – jinými slovy, zda nejsou svévolné nebo zjevně nepřiměřené ve vztahu ke sledovanému cíli.

(viz body 105, 106)