ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
25

Úvodem je třeba konstatovat, že předkládací rozhodnutí neupřesňuje období financování, které je třeba přiřadit k pohledávce společnosti Eurocom vůči regionu Lombardie. Soudní dvůr proto v tomto ohledu zaslal Italské republice a Komisi otázku, aby zjistil, zda období dotčené ve věci v původním řízení spadá do působnosti nařízení č. 1083/2006, nebo nařízení č. 1303/2013. Jak totiž vyplývá z čl. 32 odst. 1 nařízení č. 1083/2006, toto nařízení se vztahuje na operační programy pokrývající období od roku 2007 do roku 2013, kdežto nařízení č. 1303/2013 se podle jeho čl. 26 odst. 1 týká období od roku 2014 do roku 2020.
x)

‚předdůchodovou dávkou‘ rozumí veškeré peněžité dávky kromě dávky v nezaměstnanosti nebo při předčasném odchodu do důchodu, poskytované od určeného věku pracovníkům, kteří zkrátili, ukončili nebo pozastavili svou výdělečnou činnost, do věku, ve kterém jim vznikne nárok na starobní důchod nebo důchod při předčasném odchodu do důchodu, jehož obdržení nevyžaduje, aby dotyčná osoba byla k dispozici službám zaměstnanosti dotčeného členského státu; ‚dávkou při předčasném odchodu do důchodu‘ se rozumí dávka poskytovaná před dosažením věku pro vznik nároku na řádný důchod, která je po dosažení uvedeného věku buď nadále poskytovaná, nebo nahrazena jinou starobní dávkou;
38

V rámci prvního důvodu kasačních opravných prostředků má navrhovatel za to, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když v bodě 23 každého z napadených rozsudků uvedl, že odvolací senát měl právem za to, že důkazy o užívání a dobrém jménu jsou neoddělitelné, takže důkazy o užívání mohly být předloženy v rámci důkazů o dobrém jménu. Navrhovatel má za to, že Tribunál tím, že tak rozhodl, nevzal v úvahu skutečnost, že posuzovací pravomoc vykonávaná odvolacím senátem podle čl. 76 odst. 2 nařízení č. 207/2009 byla omezena na základě pravidla 20 odst. 1, jakož i pravidla 19 odst. 1 a 2 prováděcího nařízení.
–

za Global Action in the Interest of Animals (GAIA) VZW A. Godfroidem a Y. Bayensem, advocaten,
„1)

Má vnitrostátní soud, kterému byla předložena žaloba proti spotřebiteli týkající se plnění smlouvy a jemuž vnitrostátní procesní pravidla přiznávají pravomoc zkoumat i bez návrhu pouze to, zda je tato žaloba v rozporu s kogentními ustanoveními vnitrostátního práva, pravomoc takto zkoumat, tj. i bez návrhu, zda dotčená smlouva spadá do oblasti působnosti [směrnice 93/13] provedené do belgického práva, i v případě, že se spotřebitel nedostaví na jednání?
29

V případě, že by dotčené společnosti netvořily hospodářskou jednotku, jelikož mateřská společnost by neměla rozhodující vliv na své dceřiné společnosti, je třeba uvést, že každopádně by byla porušena zásada rovného zacházení stanovená v článku 2 směrnice 2004/18, pokud by bylo připuštěno, že propojení uchazeči mohou předkládat koordinované a sladěné nabídky, z nichž by jim mohly vyplynout neodůvodněné výhody ve vztahu k ostatním uchazečům, aniž je nezbytné zkoumat, zda je předkládání takových nabídek také jednáním v rozporu s článkem 101 SFEU.
15

Na druhé straně podle předkládajícího soudu z judikatury Soudního dvora vyplývá, že námitky majitele ochranné známky proti uvádění přebalených léčivých přípravků na trh podle čl. 13 odst. 2 nařízení č. 207/2009, jež představují odchylku od volného pohybu zboží, nejsou přípustné, jestliže výkon tohoto práva majitelem ochranné známky je zastřeným omezením obchodu mezi členskými státy ve smyslu článku 36 SFEU (rozsudky ze dne 11. července 1996, Bristol-Myers Squibb a další, C‑427/93, C‑429/93 a C‑436/93, EU:C:1996:282, jakož i ze dne 26. dubna 2007, Boehringer Ingelheim a další, C‑348/04, EU:C:2007:249). Z toho podle předkládajícího soudu vyplývá, že majitel ochranné známky může zakázat změnu, která zahrnuje jakékoliv přebalení léčivého přípravku označeného ochrannou známkou, jež svou samotnou povahou vyvolává nebezpečí zásahu do původního stavu léčivého přípravku, ledaže by bylo splněno pět podmínek, a sice: – je prokázáno, že využití práva z ochranné známky jejím majitelem za účelem bránění dalšímu uvádění přebalených výrobků pod touto ochrannou známkou by přispělo k umělému rozdělení trhů mezi členské státy; – je prokázáno, že přebalení nemůže ovlivnit původní stav výrobku obsaženého v obalu; – na novém obalu je jasně uveden původce přebalení výrobku a název jeho výrobce; – vzhled přebaleného výrobku není takový, že by mohl poškodit dobré jméno ochranné známky a jejího majitele; obal tak nesmí být vadný, nízké kvality nebo neúhledný, a – dovozce předem majitele ochranné známky informuje o uvedení přebaleného výrobku do prodeje a poskytne mu na jeho žádost vzorek přebaleného výrobku.
47

V tomto ohledu je třeba mít za to, že umožnit osobám povinným k dani zvolit si režim osvobození po uplynutí stanovené lhůty by jim dalo neoprávněnou soutěžní výhodu ve srovnání s hospodářskými subjekty, které řádně dodržely procesní povinnosti stanovené vnitrostátní právní úpravou dotčenou v původní věci. Uvedené osoby povinné k dani by si totiž mohly zvolit ex post, a tedy v závislosti na konkrétních výsledcích hospodářské činnosti, daňový režim, který je pro ně nejvýhodnější.
18

Sporným rozhodnutím odvolací senát odvolání zamítl. Zaprvé měl za to, že starší ochranné známky a přihlášená ochranná známka vykazují určitý stupeň vzhledové podobnosti a vyjadřují stejný koncept „kočkovité šelmy ve skoku připomínající pumu“. Zadruhé odvolací senát nicméně odmítl argument společnosti Puma, podle kterého námitkové oddělení potvrdilo existenci dobrého jména starších ochranných známek, a to proto, že se námitkové oddělení omezilo z důvodu hospodárnosti řízení ve skutečnosti na tvrzení, že v projednávané věci není třeba posuzovat důkazy dobrého jména předložené společností Puma a že se při průzkumu bude vycházet z domněnky, že starší ochranná známka č. 593987 má „zvýšenou rozlišovací způsobilost“. Odvolací senát poté zkoumal a odmítl důkazy dobrého jména starších ochranných známek týkající se výrobků uvedených v bodě 14 tohoto rozsudku. Zatřetí měl odvolací senát za to, že i kdyby mělo být dobré jméno starších ochranných známek považováno za prokázané, námitky založené na čl. 8 odst. 5 nařízení č. 207/2009 musí být zamítnuty, neboť nebyly splněny ani ostatní podmínky, a sice prospěch neprávem získaný z rozlišovací způsobilosti nebo dobrého jména starších ochranných známek nebo újma jim způsobená.
51

Komise podle společnosti Spliethoff rozhodující měrou přispěla ke zmatení způsobenému e-mailem ze dne 17. července 2015, jelikož ji neinformovala o existenci prováděcího rozhodnutí Komise ze dne 31. července 2015 a jeho povaze. Na rozdíl od e-mailu ze dne 17. července 2015 přitom toto rozhodnutí podle ní neuvádí dostupné opravné prostředky, nezmiňuje společnost Spliethoff či jiné vyloučené uchazeče a uvádí pouze návrhy vybrané Komisí, takže i v případě, že by se společnost Spliethoff s tímto rozhodnutím včas seznámila, nebyla by s to z něj dovodit, že je vůči její osobě relevantní.
2

Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi MB a Secretary of State for Work and Pensions (státní tajemník pověřený oblastí práce a důchodů, Spojené království) ve věci nepřiznání státního starobního důchodu po dosažení zákonného věku pro odchod do důchodu osob pohlaví, které prvně uvedená osoba nabyla po jeho změně.
174

Vytvoření RTS, do které jsou dočasně umístěny přebývající povolenky, bylo tedy vhodným řešením pro snížení počtu povolenek, aniž by došlo ke zrušení těchto povolenek. Toto řešení rovněž umožnilo jednak vzít v úvahu případ, kdy by byla rovnováha systému ohrožena nikoliv přebytkem povolenek, nýbrž nedostatkem povolenek, neboť bylo stanoveno, že by pak byly z rezervy uvolněny na trh povolenky, které do ní byly dočasně umístěny, a jednak posílit odolnost systému ETS vůči událostem velkého rozsahu, které by mohly vážně narušit rovnováhu mezi nabídkou povolenek a poptávkou po nich.
52

Jak tedy vyplývá z vyjádření dánské vlády, cílem právní úpravy, o kterou se jedná ve věcech v původních řízeních, je zajistit stejné daňové zatížení jednotlivců investujících do společností usazených v Dánsku prostřednictvím SKIPCP a jednotlivců investujících přímo do společnosti usazených v Dánsku. Tato právní úprava zabraňuje tudíž podle dánské vlády dvojímu zdanění, ke kterému by došlo, pokud by dividendy byly zdaněny na úrovni dotčeného SKIPCP a na úrovni podílníků tohoto SKIPCP. Tato vláda má dále za to, že cílem uvedené právní úpravy je zajistit, aby dividendy vyplácené společnostmi usazenými v Dánsku neunikaly daňové pravomoci Dánského království z důvodu jejich osvobození na úrovni SKIPCP a aby jednou skutečně podléhaly jeho daňové pravomoci.
Dále, kdyby se jako určující pro srovnání mezi úrovní ochrany ve státě dovozu a ve státech vývozu použilo pozdější datum než datum podání přihlášky základního patentu v prvním z těchto států, ohrozilo by to rovnováhu, která je cílem specifických mechanismů, mezi na jedné straně účinnou ochranou práv vyplývajících ze základního patentu nebo DOO a na druhé straně volným pohybem zboží stanoveným Smlouvou o FEU tím, že by se zejména majiteli patentu uložila povinnost průběžné kontroly právního stavu ve všech potenciálních přistupujících státech, a tím, že by se případně zacházelo různě s majiteli patentu, kteří podali přihlášky patentu téhož dne v závislosti na délce postupu registrace, na který nemají obecně vliv. Kromě toho, jak uvedla Komise, v řadě případů by podání přihlášky patentu ve státech vývozu bylo ke dni, kdy rovnocenná ochrana v těchto státech nabude účinnost, odsouzeno k nezdaru, protože by k tomuto datu vynález nebyl nový.
50

Takový výklad uvedené směrnice, podle kterého by neoprávněnost pobytu byla vyloučena z důvodu samotné existence povolení setrvat až do rozhodnutí o opravném prostředku proti zamítnutí žádosti o mezinárodní ochranu, by přitom znamenal, že by možnost takovéhoto souběhu byla zbavena užitečného účinku, a byl by tedy v rozporu s cílem zavedení účinné politiky pro vyhošťování a dobrovolný návrat. Podle takovéhoto výkladu by totiž rozhodnutí o navrácení mohlo být přijato až po rozhodnutí o opravném prostředku, což by mohlo značně oddálit spuštění řízení o navrácení, a toto řízení by se tak stalo složitějším.
43

Pokud jde o úplatnost dotčeného plnění, z ustálené judikatury Soudního dvora vyplývá, že skutečnost, že dodání zboží je uskutečněno „za úplatu“ ve smyslu čl. 2 odst. 1 písm. a) směrnice o DPH, předpokládá existenci přímé souvislosti mezi dodaným zbožím a získanou protihodnotou (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 7. října 2010, Loyalty Management UK a Baxi Group, C‑53/09 a C‑55/09, EU:C:2010:590, bod 51, a citovaná judikatura). Taková přímá souvislost existuje, jen pokud mezi dodavatelem a kupujícím existuje právní vztah, v rámci něhož jsou vzájemně poskytnuta plnění, přičemž cena obdržená dodavatelem představuje protihodnotu skutečně poskytnutou za dodané zboží (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 11. května 2017, Posnania Investment, C‑36/16, EU:C:2017:361, bod 31 a citovaná judikatura). Navíc tato protihodnota musí představovat subjektivní hodnotu, která byla skutečně obdržena a je vyjádřitelná v penězích (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 19. prosince 2012, Orfey, C‑549/11, EU:C:2012:832, body 44 a 45 a citovaná judikatura, jakož i ze dne 7. listopadu 2013, Tulică a Plavoşin, C‑249/12 a C‑250/12, EU:C:2013:722, bod 33 a citovaná judikatura).
6

V bodě 25 odůvodnění nařízení č. 1380/2013 se uvádí: „Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/147/ES [ze dne 30. listopadu 2009 o ochraně volně žijících ptáků (Úř. věst. 2010, L 20, s. 7)], směrnice Rady 92/43/EHS [ze dne 21. května 1992 o ochraně přírodních stanovišť, volně žijících živočichů a planě rostoucích rostlin (Úř. věst. 1992, L 206, s. 7; Zvl. vyd. 15/02, s. 102)] a směrnice 2008/56/ES [Evropského parlamentu a Rady ze dne 17. června 2008, kterou se stanoví rámec pro činnost Společenství v oblasti mořské environmentální politiky (rámcová směrnice o strategii pro mořské prostředí) (Úř. věst. 2008, L 164, s. 19] ukládají členským státům určité povinnosti týkající se zvláště chráněných oblastí, zvláštních oblastí ochrany a chráněných mořských oblastí. K provedení těchto opatření by mohlo být třeba přijmout opatření spadající do oblasti působnosti [společné rybářské politiky]. Je proto vhodné zmocnit členské státy, aby ve vodách pod jejich svrchovaností či jurisdikcí přijímaly opatření pro zachování zdrojů, která jsou nezbytná k plnění jejich povinností podle těchto aktů Unie, pokud taková opatření nemají dopad na zájmy jiných členských států v oblasti rybolovu. V případech, kdy by taková opatření mohla mít dopad na zájmy jiných členských států v oblasti rybolovu, by pravomoc přijímat tato opatření měla být svěřena Komisi a mělo by být využito regionální spolupráce mezi dotčenými členskými státy.“
3

Bod 24 odůvodnění směrnice 2004/49 uvádí: „Vyšetřování z hlediska bezpečnosti by mělo být vedeno odděleně od soudního vyšetřování mimořádné události a v jeho rámci by měl být umožněn přístup k důkazům a ke svědkům. Mělo by být prováděno stálým orgánem, který by byl nezávislý na subjektech působících v odvětví železniční dopravy. Orgán by měl vykonávat činnost tak, aby byl vyloučen jakýkoli střet zájmů a jakékoli možné spojení s příčinami vzniku událostí; zejména nesmí být jeho funkční nezávislost ovlivněna tehdy, má-li z organizačních důvodů a z důvodů právní struktury úzký vztah k vnitrostátnímu bezpečnostnímu orgánu nebo k regulačnímu orgánu v odvětví železnic. Jeho vyšetřování by měla být vedena co nejotevřeněji. Pro každou událost by měl inspekční orgán ustavit příslušnou vyšetřovací skupinu disponující potřebnou odbornou způsobilostí ke zjišťování bezprostředních a skrytých příčin.“
56

V tomto ohledu je nutno zdůraznit, že kdyby společnost-rezident mohla volně vymezit rozsah tohoto společného zdanění, měla by možnost libovolně rozhodnout, že do něj zahrne pouze stálé provozovny – nerezidenty čelící ztrátám, které by byly odpočítány od jejího zdanitelného příjmu v Dánsku, přičemž by mimo tento rozsah ponechala provozovny, jež dosahují zisků a ve svém členském státě podléhají daňové sazbě, jež by mohla být výhodnější než v Dánsku. Obdobně by možnost, jež by byla ponechána společnosti-rezidentu, měnit rozsah mezinárodního společného zdanění z roku na rok znamenala, že by si tato společnost mohla libovolně zvolit členský stát, kde budou ztráty dotčené stálé provozovny – nerezidenta zohledněny (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 25. února 2010, X Holding, C‑337/08, EU:C:2010:89, body 31 a 32). Takovéto možnosti by ohrozily jak vyvážené rozdělení zdaňovací pravomoci mezi členskými státy, tak souměrnost mezi právem zdanit zisky a možností odpočtu ztrát, o kterou usiluje dánský daňový systém.
25

Má za to, že pokud by naopak bylo třeba mít za to, že dotčená lhůta nebyla dodržena, byla by uplatněna sankce, tedy ztráta prémie za dotyčné krávy a jalovice pouze z důvodu, že jinak obsahově správné oznámení bylo z důvodu delší doby poštovního doručování doručeno s několikadenním zpožděním, v rozporu se zásadou proporcionality.
26

Takový výklad by nejprve vedl k tomu, jak uvedl generální advokát v bodě 37 svého stanoviska, že by článek 72 nařízení č. 1122/2009 pozbyl svého užitečného účinku. Dále by byl v rozporu s cílem tohoto nařízení, kterým je podle bodu 35 rozsudku ze dne 13. prosince 2012, Maatschap L. A. en D. A. B. Langestraat en P. Langestraat-Troost (C‑11/12, EU:C:2012:808), podpora dodržování pravidel podmíněnosti. A konečně, byl by v rozporu s čl. 23 odst. 1 nařízení č. 73/2009, který stanoví, že každé jednání nebo opomenutí vede v zásadě ke snížení celkové výše přímých plateb, které byly nebo mají být poskytnuty, a s čl. 24 odst. 1 tohoto nařízení, který ukládá vnitrostátním orgánům, aby vzaly v úvahu zejména závažnost situace nedodržení pravidel podmíněnosti.
45

V bodech 74 až 77 napadeného rozsudku Tribunál tuto námitku nepřípustnosti zamítl s následujícím odůvodněním: „74 V projednávaném případě se na [Bank Mellat] v okamžiku podání žaloby vztahovala individuální omezující opatření, která […] souvisela s jejím údajným zapojením do šíření jaderných zbraní. I když byla tato omezující opatření zrušena rozsudkem [ze dne 29. ledna 2013, Bank Mellat v. Rada (T‑496/10, EU:T:2013:39)], podle článku 60 statutu Soudního dvora Evropské unie toto zrušení nenabylo právní moci, dokud nebylo rozhodnuto o kasačním opravném prostředku. 75 Je tedy bezpochyby pravda, že přijetí sporného režimu nemělo na [Bank Mellat] skutečný okamžitý dopad, jelikož individuální omezující opatření, která se na ni předtím vztahovala, stanovovala přísnější omezení. […] 76 Je ovšem třeba uvést, že sporný režim se jako takový uplatní na všechny finanční instituce se sídlem v Íránu, a tedy i na [Bank Mellat]. Z tohoto konstatování zejména plyne, že když v důsledku [vyhlášení rozsudku ze dne 18. února 2016, Rada v. Bank Mellat (C‑176/13 P, EU:C:2016:96)], nabylo rozhodnutí o zrušení individuálních omezujících opatření vztahujících se na [Bank Mellat] právní moci, na [Bank Mellat] se skutečně bez dalšího vztahoval uvedený režim, a to se všemi z něj plynoucími omezeními, aniž by musel být přijat nějaký další právní akt. 77 Pokud by za těchto okolností bylo konstatováno, že [Bank Mellat] v posuzované věci nemá právní zájem na podání žaloby proti článku 1 bodu 15 [sporného] nařízení, došlo by k porušení jejího práva na účinnou soudní ochranu, jelikož poté, co se na ni s konečnou platností přestala vztahovat individuální omezující opatření, by na ni dopadaly účinky sporného režimu; zrušení článku 1 bodu 15 [sporného] nařízení by se však nemohla domáhat, jelikož již uplynula lhůta k podání žaloby.“
38

Soudní dvůr v tomto ohledu zdůraznil, že zápis označení na základě čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 207/2009 lze odmítnout pouze v případě, že geografický název, jež má být zapsán jako ochranná známka, označuje místo, které v době podání přihlášky vykazuje u zúčastněných kruhů spojitost s dotčenou kategorií výrobků nebo služeb, nebo pokud se do budoucna jeví jako důvodné, že by taková spojitost mohla vzniknout (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 4. května 1999, Windsurfing Chiemsee, C‑108/97 a C‑109/97, EU:C:1999:230, bod 31, jakož i ze dne 12. února 2004, Koninklijke KPN Nederland, C‑363/99, EU:C:2004:86, bod 56).
124

V tomto ohledu nelze uznat argument Komise vycházející z toho, že zpřístupnění těchto dokumentů před ukončením postupu posuzování dopadů určitým zúčastněným stranám, které se snaží ovlivnit činnost tohoto orgánu, by mohlo vést k nadměrnému zastoupení a k nepřiměřenému vlivu zájmů těchto stran, a tím by mohlo narušit rozhodovací proces tohoto orgánu. Je totiž na Komisi, aby takové situaci zabránila, a to nikoli odmítnutím přístupu k uvedeným dokumentům, ale tím, že zohlední veškeré zájmy, včetně zájmů jednotlivců nebo zájmových skupin požadujících přístup k těmto dokumentům. Rovněž je třeba odmítnout argument tohoto orgánu, že není ve veřejném zájmu, aby byl umožněn přístup k různým verzím návrhů zprávy o posouzení dopadů a jejich následným změnám z toho důvodu, že takový přístup by mohl vyvolat zmatek mezi adresáty těchto dokumentů. Nemůže být sice vyloučeno, že taková okolnost, je-li prokázána, může být zohledněna za účelem vyloučení existence převažujícího veřejného zájmu na zpřístupnění, ale není naopak pravděpodobné, že by prokazovala riziko vážného ohrožení rozhodovacího procesu Komise. Přitom otázka, zda takový zájem existuje, nevyvstává, jestliže takové riziko není prokázáno.
53

Ani pokud jde zadruhé o první otázku ve věci C‑94/17, není nijak zjevné, že by tato otázka neměla žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení nebo že by se jednalo o čistě hypotetický problém. Jak uvedl generální advokát v bodě 54 svého stanoviska, předkládající soud v podstatě uvedl, že ačkoli se opravný prostředek, který mu byl předložen, vztahuje konkrétně k důsledkům zneužívající povahy ujednání dotčeného v původním řízení, vyjadřuje taktéž pochybnosti ohledně výkladu ustanovení směrnice 93/13 týkajících se zjišťování této povahy. Mimoto nelze vyloučit, že podle španělského práva tento soud může nebo musí přezkoumat z úřední povinnosti takovou povahu v rámci opravného prostředku, který projednává, a zvláště pak kritéria, podle nichž má být taková povaha určena – což je otázka, která podle všeho nebyla ještě s konečnou platností rozhodnuta – a to tím spíše, že v souladu s ustálenou judikaturou Soudního dvora musí být otázka, zda má být smluvní ujednání prohlášeno za zneužívající, považována za otázku veřejného pořádku, přičemž vnitrostátní soud je povinen, pokud má za tímto účelem k dispozici nezbytné informace o právním a skutkovém stavu, z úřední povinnosti zkoumat zneužívající povahu smluvního ujednání spadajícího do působnosti směrnice 93/13 (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 14. června 2012, Banco Español de Crédito, C‑618/10, EU:C:2012:349, bod 44, a ze dne 30. května 2013, Asbeek Brusse a de Man Garabito, C‑488/11, EU:C:2013:341, body 40, 41 a 44).
Bod 20 odůvodnění směrnice 2012/27 zní:

„Posouzení možnosti zavést na úrovni Unie systém „bílých certifikátů“ ukázalo, že za současné situace by si takový systém vyžádal příliš vysoké administrativní náklady a že existuje riziko, že úspory energie by se soustředily do několika členských států a nebyly by zaváděny v celé Unii. Cíle takového systému na úrovni Unie by bylo možné, alespoň v této fázi, lépe dosáhnout pomocí vnitrostátních systémů povinného zvyšování energetické účinnosti pro energetické podniky nebo jiných alternativních politických opatření, která povedou k dosažení stejného objemu úspor energie. Je vhodné, aby míra ambicióznosti takových systémů byla zakotvena ve společném rámci na úrovni Unie a současně poskytovala členským státům značnou flexibilitu, aby mohly plně zohlednit vnitrostátní organizaci účastníků na trhu, konkrétní podmínky odvětví energetiky a návyky konečných zákazníků. Společný rámec by měl poskytnout energetickým podnikům možnost nabízet energetické služby všem konečným zákazníkům, nejen těm, kterým prodávají energii. To posiluje hospodářskou soutěž na trhu s energií, protože energetické podniky mohou rozšířit svou nabídku o poskytování doplňkových energetických služeb. […] Členské státy by měly na základě objektivních a nediskriminačních kritérií určit, kteří distributoři energie nebo maloobchodní prodejci energie by měli mít povinnost splnit cíl úspor energie u konečného uživatele stanovený touto směrnicí.

S cílem předejít nepřiměřené administrativní zátěži by členské státy zejména měly mít možnost neukládat tuto povinnost malým distributorům energie, malým maloobchodním prodejcům energie a malým energetickým odvětvím. […] Coby formu podpory vnitrostátních iniciativ v oblasti energetické účinnosti by strany povinné podle vnitrostátních systémů povinného zvyšování energetické účinnosti mohly plnit své povinnosti tak, že by každoročně přispívaly do vnitrostátního fondu pro energetickou účinnost částkou rovnající se investicím vyžadovaným podle daného systému.“
59

Potřeba dospět k takovému výkladu unijního práva, jenž by byl pro vnitrostátní soud užitečný, však vyžaduje, aby tento soud vymezil skutkový a právní rámec, do něhož jsou začleněny otázky, jež pokládá, nebo aby alespoň vysvětlil skutkové předpoklady, na nichž se tyto otázky zakládají (viz zejména rozsudek ze dne 26. ledna 1993, Telemarsicabruzzo a další, C‑320/90 až C‑322/90, EU:C:1993:26, bod 6, jakož i usnesení ze dne 13. července 2006, Eurodomus, C‑166/06, nezveřejněné, EU:C:2006:485, bod 9).
24

Předkládající soud dále konstatuje, že kromě energetického štítku, který ukládá nařízení v přenesené pravomoci č. 665/2013, používá BSH na svých vysavačích další symboly, a to zejména zelený štítek „Energy A“ uvádějící, že vysavač dosáhl v oblasti energetické účinnosti celkově třídy A, oranžový štítek „AAAA Best rated: A in all classes“ uvádějící, že vysavač dosáhl třídy A, pokud jde o schopnost čištění jak koberců, tak i tvrdých podlah, energetickou účinnost a emise prachu z vysavače, jakož i černý štítek „class A Performance“ uvádějící, že vysavač dosáhl třídy A ohledně schopnosti odstraňování prachu z koberce.