Mimo jiné článek 5, čl. 6 odst. 2 a čl. 7 odst. 2 téže směrnice přiznávají státním příslušníkům třetích zemí, kteří jsou rodinnými příslušníky občana Unie, kterého v tomto členském státě doprovázejí nebo následují, právo na vstup, právo pobytu po dobu do tří měsíců a právo pobytu po dobu delší než tři měsíce v hostitelském členském státě, aniž by odkazovaly na jejich místo či podmínky pobytu před vstupem na území uvedeného členského státu.

Na rozdíl od toho, jak Soudní dvůr rozhodl ve svém rozsudku ze dne 23. září 2003, Akrich ( C-109/01, Recueil, s. I-9607 ), nelze vyžadovat, aby státní příslušník třetí země, manžel nebo manželka občana Unie, musel pro to, aby mohl požívat práv stanovených v článku 10 nařízení č. 1612/68 o volném pohybu pracovníků uvnitř Společenství, legálně pobývat v některém členském státě v okamžiku, kdy se stěhuje do jiného členského státu, do kterého občan Unie migruje nebo migroval.

Zákonodárce Společenství má pravomoc k tomu, aby upravil, jak to učinil směrnicí 2004/38 o právu občanů Unie a jejich rodinných příslušníků svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států, o změně nařízení č. 1612/68 a o zrušení směrnic 64/221, 68/360, 72/194, 73/148, 75/34, 75/35, 90/364, 90/365 a 93/96, vstup a pobyt státních příslušníků třetích zemí, kteří jsou rodinnými příslušníky občana Unie, v členském státě, v němž tento občan Unie vykonal své právo volného pohybu, včetně případu, kdy rodinní příslušníci již legálně nepobývali v jiném členském státě.

V rámci pravomoci, kterou mu přiznávají čl. 18 odst. 2 ES a články 40 ES, 44 ES a 52 ES – na základě nichž byla směrnice 2004/38 zejména přijata – totiž zákonodárce Společenství může upravit podmínky vstupu a pobytu pro rodinné příslušníky občana Unie na území členských států, jelikož skutečnost, že by občana Unie jeho rodina nemohla v hostitelském členském státě doprovázet nebo následovat, by mohla narušit jeho svobodu pohybu tím, že by jej odradila od výkonu jeho práva na vstup a práva pobytu v tomto členském státě.

Skutečnost, že hostitelský členský stát odmítne rodinným příslušníkům občana Unie přiznat právo na vstup a právo pobytu, přitom tohoto občana Unie může odradit od toho, aby se přestěhoval do tohoto členského státu nebo tam pobýval, i když jeho rodinní příslušníci již legálně nepobývají na území jiného členského státu.

Analýza, podle níž členské státy mají i nadále výlučnou pravomoc, s výhradou hlavy IV třetí části Smlouvy, upravovat první vstup rodinných příslušníků občana Unie, kteří jsou státními příslušníky třetích zemí, na území Společenství, tedy musí být odmítnuta.

Účinkem skutečnosti, že by členským státům byla přiznána výlučná pravomoc k tomu, aby na svém území státním příslušníkům třetích zemí, kteří jsou rodinnými příslušníky občanů Unie a kteří již legálně nepobývali v jiném členském státě, přiznávaly či odmítaly vstup a pobyt, by ostatně bylo to, že by se svoboda pohybu občanů Unie v členském státě, jehož nejsou státními příslušníky, měnila podle konkrétního členského státu v závislosti na ustanoveních vnitrostátního práva v oblasti přistěhovalectví vzhledem k tomu, že by některé členské státy rodinným příslušníkům občana Unie vstup a pobyt povolily, zatímco jiné členské státy by je odmítly.

Takový výsledek by byl neslučitelný s cílem vnitřního trhu, který se vyznačuje odstraněním překážek volného pohybu osob mezi členskými státy, uvedeným v čl. 3 odst. 1 písm. c) ES. Zavedení vnitřního trhu vyžaduje, aby podmínky vstupu a pobytu občana Unie v členském státě, jehož není státním příslušníkem, byly ve všech členských státech stejné. Svoboda pohybu občanů Unie tudíž musí být vykládána jako právo opustit kterýkoli členský stát, a zejména členský stát, jehož je občan Unie státním příslušníkem, aby se za stejných podmínek usadil v kterémkoli jiném členském státě, než je členský stát, jehož je občan Unie státním příslušníkem.

(viz body 63–68)