ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
63.

Na jedné straně totiž ze skutkových okolností popsaných ve věcech v původním řízení vyplývá, že důsledky selhání dohledu ze strany insolvenčního správce, jakožto kvalifikovaného odborníka pověřeného podáním žádosti o výplatu zaručených částek, a ze strany úřadu práce a záruční instituce, která jejich výplatu schvaluje a provádí, nese zaměstnanec, který může být povinen tyto částky vrátit i několik let poté, co mu byly vyplaceny. To by se však stát nemělo, pokud má být zaměstnanci zaručen výkon jeho práv, jež mu přiznává směrnice 2008/94, který nebude příliš obtížný. Zejména možnost příslušného správního orgánu podat návrh na vrácení neoprávněně vyplacených částek několik let po jejich výplatě, a sice bez promlčecí lhůty, a použít k tomu postup vyhrazený pro daňové úniky může zaměstnance odradit od uplatnění svých práv. Navíc, pokud by vymáhání bylo zahájeno v době, kdy je návrh zaměstnance na vyplacení mzdy již promlčen, nebo pokud by musel být povinně nejprve předložen soudem ustanovenému insolvenčnímu správci, jehož funkce již mohla zaniknout, zaměstnanec by nemohl získat zaručenou mzdu stanovenou touto směrnicí. To znamená, že zásada efektivity není dodržena.
22.

Na jedné straně totiž čl. 1 písm. b) a c) a článek 3 tohoto nařízení, kterých se BRM dovolává s odůvodněním, že ukládají vnitrostátním regulačním orgánům, aby podporovaly hospodářskou soutěž mezi subjekty na trzích s elektřinou, samy o sobě nebrání existenci monopolu na organizaci a řízení centralizovaných trhů s elektřinou. Na druhé straně takový účinek nemá ani čl. 10 odst. 4 a 5 uvedeného nařízení, kterého se společnost BRM rovněž dovolává, a to z důvodu, že tato ustanovení ukládají příslušným orgánům určit politiky a opatření, jež by mohly nepřímo přispívat k omezení tvorby velkoobchodních cen, a v případě, že zjistí takovou politiku nebo opatření, přijmout veškerá vhodná opatření k jejich odstranění nebo k omezení jejich dopadu.
59.

Jinak by tomu bylo v případě, kdy by E. N., J. Y., jakož i S. S. požádali o odklad výkonu rozhodnutí o přemístění v řízení v prvním stupni a jejich návrhu by bylo vyhověno. Pokud by odvolání mělo odkladný účinek, což přísluší ověřit vnitrostátnímu soudu, takové rozhodnutí o odkladu vykonatelnosti by totiž platilo až do přijetí rozhodnutí odvolacího soudu a až do rozhodnutí o žalobě, a to bez ohledu na počet stupňů řízení podle vnitrostátního práva. Pouze v tomto případě by mohla lhůta pro přemístění začít běžet od okamžiku, kdy odvolání proti rozhodnutí o přemístění nebo návrh na přezkum tohoto rozhodnutí přestane mít odkladný účinek.
11.

Podle svého článku 1 stanoví nařízení Dublin III kritéria a postupy pro určení členského státu příslušného k posuzování žádosti o mezinárodní ochranu podané státním příslušníkem třetí země nebo osobou bez státní příslušnosti v některém z členských států. Body 4, 5 a 19 odůvodnění tohoto nařízení v tomto ohledu stanoví: „(4) Podle závěrů [Evropské rady na jejím zvláštním zasedání] z Tampere [ze dne 15. a 16. října 1999] by měl […] společný evropský azylový systém v krátké době rovněž zahrnovat jasnou a proveditelnou metodu určení členského státu příslušného k posuzování žádosti o azyl. (5) Tato metoda by měla být založena na objektivních a spravedlivých kritériích jak pro členské státy, tak pro dotčené osoby. Mělo by být zejména možné urychleně určit příslušný členský stát tak, aby byl zaručen účinný přístup k řízení o poskytnutí mezinárodní ochrany a aby nebyl ohrožen cíl urychleného vyřízení žádostí o mezinárodní ochranu. […] (19) Měly by být stanoveny právní záruky a právo na účinný opravný prostředek, pokud jde o rozhodnutí o přemístění dotyčné osoby do příslušného členského státu, aby byla zaručena účinná ochrana jejích práv v souladu zejména s článkem 47 [Listiny]. Pro zajištění souladu s mezinárodní právem by měl účinný opravný prostředek proti takovému rozhodnutí zahrnovat jak přezkum toho, jak je uplatňováno toto nařízení, tak přezkum po právní i skutkové stránce v členském státě, do kterého je žadatel přemisťován.“
51.

V tomto ohledu na rozdíl od toho, co tvrdí uchazečka, jsem toho názoru, že uchazeč je bezprostředně a osobně dotčen oznámením o výběrovém řízení, které stanoví jazykový režim výběrového řízení, od okamžiku, kdy se přihlásí do výběrového řízení. Dále z ustálené judikatury Soudního dvora vyplývá, že se rozhodnutí, které nebylo adresátem ve lhůtě stanovené v čl. 263 šestém pododstavci SFEU zpochybněno, vůči němu stává pravomocným ( 26 ). V průběhu přípravy na výběrové řízení však uchazeč nemusí mít zájem na podání takové žaloby z obavy, že taková žaloba může poškodit jeho šance na úspěch ve výběrovém řízení nebo z důvodu nedostatku času, který by takové zpochybnění mohlo vyžadovat. Judikatura tedy v podstatě umožňuje, aby uchazeči zpochybnili legalitu oznámení o výběrovém řízení v pozdějším stadiu, pokud existuje úzká souvislost mezi odůvodněním sporného individuálního rozhodnutí a žalobním důvodem vycházejícím z vad oznámení o výběrovém řízení ( 27 ). Pokud by uchazeči mohli podat přímou žalobu proti oznámení o výběrovém řízení z důvodu, že se jich toto oznámení bezprostředně a osobně dotýká, zavádí citovaná judikatura výjimku z druhého kritéria. Kromě toho se tato judikatura odchyluje rovněž od třetího kritéria, a to z důvodu, že zavádí „lex specialis“.
106.

Ale ačkoliv by rychlejší zavedení těchto opatření s vysokou pravděpodobností zlepšilo kvalitu ovzduší, Komise neprokázala, že by to samo o sobě postačovalo k tomu, že by mezní hodnoty byly dodržovány dříve. Konstatování, že období překročení mezních hodnot zůstává „co možná nejkratší“, by spíše vyžadovalo konkrétní posouzení v souvislosti s příslušnými místními plány kvality ovzduší. Zpravidla by byla zapotřebí rovněž kontrola vyvažování protichůdných zájmů, což by také bylo možné pouze na základě místních plánů kvality. Jenom z těchto plánů totiž může vyplynout, proč určitá opatření nebyla na příslušném místě realizována dříve. Vzhledem k tomu, že se Komise těmito plány nezabývala, nemůže Soudní dvůr konstatovat, že období překročení bude v některých případech nebo dokonce celkově příliš dlouhé.
32.

K tomu, aby se na činnosti prováděné obcí v rámci podpory energie z obnovitelných zdrojů vztahovala směrnice o DPH, musí být tyto činnosti dodáním zboží nebo poskytnutím služby, které obec ve prospěch svých obyvatel uskutečnila za úplatu [čl. 2 odst. 1 písm. a) a c) směrnice o DPH, k tomu viz oddíl B]. Toto dodání zboží nebo poskytnutí služby by muselo být uskutečněno v rámci ekonomické činnosti (čl. 9 odst. 1 směrnice o DPH, k tomu viz oddíl C), aby obec jednala i jako osoba povinná k dani. Obce se ale za určitých okolností přesto nepovažují za osoby povinné k dani, a to pokud ekonomickou činnost uskutečňovaly jako orgány veřejné moci (článek 13 směrnice o DPH). Proto je následně ještě třeba zkoumat tuto výjimku (k tomu viz oddíl D).
39.

Tato výchozí situace je nejasná: pokud by se ukázalo, že zesnulá měla ve skutečnosti poslední obvyklý pobyt v Řecku, znamenalo by to, že předkládající soud není podle článku 4 nařízení č. 650/2012 příslušný rozhodovat o kterékoli otázce související s dědictvím. Tato příslušnost by náležela řeckým soudům a předkládající soud by byl příslušný pouze k přijetí prohlášení podle článku 13 tohoto nařízení. Proto by byly otázky položené předkládajícím soudem nepřípustné.
3.

Takto vzniklý řetězec plnění (plnění podniku prostřednictvím obce obyvateli) by měl za následek, že by obec musela tuto DPH odvést, ale u plnění na vstupu by v zásadě mohla uplatnit odpočet daně. Pokud se výše dotace rovná vstupním nákladům, jedná se o hru s nulovým výsledkem spojenou se značnou administrativní zátěží. Pokud je dotace nižší (nebo pokud dotace nespadá do základu daně), zůstal by přeplatek na dani na vstupu, který snižuje daňové příjmy. Pokud je dotace vyšší, vznikl by díky státnímu programu podpory dodatečný daňový příjem. Všechny tři důsledky vzbuzují rozpaky, zejména pokud se ještě vezme v potaz cíl sledovaný závazkem obce (ochrana životního prostředí, ochrana zdraví, předcházení rizikům), z něhož má prospěch i široká veřejnost, a nikoli pouze obyvatelé.
58.

Nicméně zaprvé není zřejmé, zda rozhodnutí Conseil d’État (Státní rada) ze dne 7. února 2020 a návrh nařízení, který z něho vyplývá, je třeba chápat tak, že se týkají pouze náhodné mutageneze in vitro aplikované na izolované buňky, jelikož pojem „rostlinné buňky“ není přesný ( 37 ). Zadruhé mám za to, že pokud bychom odvíjeli působnost směrnice 2001/18 nejen od toho, zda se jednalo o mutagenezi in vivo nebo in vitro, nýbrž i od toho, zda byla mutageneze aplikována na izolované buňky nebo na mnohobuněčné entity, bylo by to v příkrém rozporu s vůlí unijního normotvůrce v době přijetí této směrnice. To platí tím spíše, že stanovisko HCB a zpráva EFSA, vypracované v rámci legislativního procesu dotčeného v původním řízení, takové rozlišení nepodporují.
79.

Komise dále tvrdí, že pokud by Soudní dvůr požadoval podrobnější a specifičtější posouzení následných použití, která spadají do oblasti působnosti žádosti o povolení, než jaké se provádí v současnosti, celý proces povolování by se stal mnohem složitějším, než je tomu nyní. To by bylo jednak v rozporu s cílem nařízení REACH podporovat konkurenceschopnost průmyslu Unie, zejména s ohledem na možný dopad na malé a střední podniky. Dále by náročnější pojetí hodnocení vhodných alternativ překračovalo administrativní schopnosti ECHA, což je výslovně zohledněno v nařízení REACH ( 17 ), a vedlo by to k omezení počtu látek podléhajících povolení. Znásobení počtu hodnocení alternativ by mělo za následek zablokování označování látek vzbuzujících mimořádné obavy. V souladu se zásadou postupnosti by se diskreční hodnocení Komise mělo postupem času zpřísňovat. Přístup k hodnocení žádostí o povolení uplatňovaný Komisí a ECHA je výsledkem mnohaletých zkušeností a vychází z velmi křehké rovnováhy mezi vědeckými a socioekonomickými hledisky, jakož i z více cílů sledovaných nařízením REACH.
33.

Předkládající soud navíc uvádí, že pokud by měl být čl. 6 odst. 2 rozhodnutí ECB/2010/14 vykládán tak, že ukládá subjektům zpracovávajícím hotovost povinnost, aby testovaly své stroje na zpracování bankovek v souladu s minimálními standardy ECB, nemohla by být tato povinnost plně slučitelná s povinností vyplývající z čl. 3 odst. 5 téhož rozhodnutí, neboť toto ustanovení výslovně ukládá subjektům zpracovávajícím hotovost používat tyto stroje v režimu standardního výrobního nastavení. Předkládající soud má rovněž za to, že je obtížné určit, jak by subjekty zpracovávající hotovost měly tento test provádět, a to vzhledem k tomu, že rozhodnutí ECB/2010/14 v tomto ohledu neposkytuje žádné vodítko. Předkládající soud naopak poznamenává, že pokud by se povinnost dodržovat minimální standardy ve smyslu čl. 6 odst. 2 rozhodnutí ECB/2010/14 na subjekty zpracovávající hotovost nevztahovala, mohlo by používání strojů na zpracování bankovek výlučně v režimu standardního výrobního nastavení zpochybnit cíl spočívající v zajištění toho, aby byly eurobankovky udržovány v dobrém stavu.
5.

Bod 63 odůvodnění GDPR uvádí: „Subjekt údajů by měl mít právo na přístup ke shromážděným osobním údajům, které se ho týkají, a měl by moci toto právo snadno a v přiměřených odstupech uplatňovat, aby byl o jejich zpracování informován a mohl si ověřit jeho zákonnost. To zahrnuje právo subjektů údajů na přístup k údajům o svém zdravotním stavu, například k údajům ve své lékařské dokumentaci, která obsahuje například informace o diagnóze, výsledky vyšetření, posudky ošetřujících lékařů a údaje o veškeré léčbě a provedených ošetřeních nebo zákrocích. Každý subjekt údajů by proto měl mít právo vědět a být informován zejména o tom, za jakým účelem se osobní údaje zpracovávají, případně období, po které budou uchovávány, kdo jsou příjemci osobních údajů, v čem spočívá logika automatizovaného zpracování osobních údajů a jaké mohou být důsledky takového zpracování přinejmenším v případech, kdy je zpracování založeno na profilování. Je-li to možné, měl by mít správce možnost poskytnout dálkový přístup k bezpečnému systému, který by subjektu údajů umožnil přímý přístup k jeho osobním údajům. Tímto právem by neměla být nepříznivě dotčena práva ani svobody ostatních, například obchodní tajemství nebo duševní vlastnictví a zejména autorské právo chránící programové vybavení. Zohlednění těchto skutečností by ovšem nemělo vést k tomu, že by subjektu údajů bylo odepřeno poskytnutí všech informací […].“
55.

Pokud je to, co bylo dosud řečeno, vlastní pravidlu, které vymezuje status ochranných známek EU, bude to tím spíše platit v rámci méně intenzivní regulace, jako je harmonizace národních ochranných známek podle směrnice 89/104.
41.

Situace, o kterou se jedná ve věci v původním řízení, by kromě toho mohla být přirovnána k situaci, kterou se Soudní dvůr zabýval ve svém rozsudku Mailat ( 50 ). Jednalo se zde o to, zda smlouva o nájmu, jejímž předmětem byla nemovitost, která sloužila k obchodnímu provozování restaurace, jakož i veškerá hmotná aktiva a inventární předměty nezbytné k tomuto provozování, představovala „nájem nemovitosti“ ve smyslu čl. 135 odst. 1 písm. l) směrnice o DPH, nebo zda měla být považována za komplexní poskytnutí služby. Po přezkoumání skutečností uvedených ve spise měl Soudní dvůr za to, že pronájem movitého majetku, který je předmětem smlouvy o nájmu, nelze podle všeho oddělit od pronájmu nemovitého majetku. Některé části tohoto majetku byly zabudovány do této nemovitosti (jako například kuchyňské vybavení a spotřebiče) a musely být považovány za její integrální součást ( 51 ). Inventární předměty, které byly pronajaty (nebo převedeny) současně s nemovitostí, byly rovněž určeny, tak jako nemovitost, k provozování restaurace, nebylo možné mít tudíž za to, že tento pronájem/převod sledoval vlastní cíl, ale že spíše představoval prostředek k získání prospěchu z hlavního plnění, které spočívalo v pronájmu nemovitosti, za co nejvýhodnějších podmínek ( 52 ). Soudní dvůr tudíž rozhodl, že v takovém případě musí být nájem nemovitosti považován za hlavní plnění vůči nájmu hmotných aktiv – třebaže zabudovaných do této nemovitosti – a inventárních předmětů ( 53 ).
2.

Osvobození od daně dotčené v projednávané věci zahrnuje služby úzce související se sociální péčí nebo sociálním zabezpečením, jež jsou poskytovány subjekty, „jež dotyčné členské státy uznávají za subjekty sociální povahy“. Rozhodující otázkou je, který členský stát je tím „dotyčným členským státem“. Je to ten, na jehož území jsou zvýhodněné služby poskytovány (země určení), protože jeho sociální systémy tuto službu zpravidla platí? Nebo je to ten, jemuž by ve skutečnosti připadl daňový příjem, pokud by služba nebyla osvobozena? U služeb poskytovaných osobám nepovinným k dani, jako v projednávané věci, by to byla země původu, u služeb poskytovaných osobám povinným k dani (např. nemocnice v zahraničí), by to byla země určení.
77.

Na tomto místě dodávám, že unijní kategorie vozidel, pod kterou je vozidlo registrováno ve vnitrostátním registru silničních vozidel, je dle mého názoru orientační, nikoli však rozhodující. Je třeba ještě posoudit, zda se vozidlo „zpravidla“ používá pro přepravu zboží tj, zda jsou splněna kritéria, která jsem uvedl výše. Předkládající soud ve své žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce upřesnil, že vozidlo AI je registrováno v kategorii N3 podle nařízení 2018/858, která zahrnuje „motorová vozidla konstruovaná a vyrobená především pro přepravu zboží“ s maximální hmotností přesahující 12 tun. Podle mého názoru skutečnost, že je vozidlo zapsáno v této kategorii, jistě naznačuje, že je „zpravidla“ používáno pro přepravu zboží ( 57 ). V posouzení vnitrostátních soudů však nemůže však hrát rozhodující roli. Pokud by to bylo úmyslem unijního normotvůrce, pak by pouze odkazoval na tyto kategorie dle nařízení č. 561/2006 ( 58 ).
44.

Plénum Vrchní rady soudců a státních zástupců jmenovalo ode dne 1. září 2015 N. L. vrchním inspektorem soudní inspekce. Bez ohledu na to, že dne 31. srpna 2018 skončilo jeho tříleté funkční období, rumunská vláda prodloužila jeho jmenování na přechodnou dobu od 1. září 2018 do 14. května 2019. V době podání žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, tj. dne 10. prosince 2021, setrvával vrchní inspektor ve funkci v návaznosti na své opětovné jmenování na druhé funkční období Vrchní radou soudců a státních zástupců ( 42 ). Dne 7. prosince 2021 Curtea de Apel Craiova (odvolací soud v Craiově, Rumunsko) navíc v konečném rozsudku ( 43 ) konstatoval, že dočasné prodloužení jmenování vrchního inspektora nezakládá pochybnosti o tom, že by na soudce a státní zástupce měl být vyvíjen politický nátlak ( 44 ). Lze tedy jen obtížně dovodit, jaký význam má způsob prodloužení jmenování vrchního inspektora na přechodnou dobu od 1. září 2018 do 14. května 2019 pro projednávanou věc.
62.

Pokud by předkládající soud i tak dospěl k závěru, že je zásobování elektřinou v rámci neoprávněného odběru činností, při níž sdružení Fluvius vystupuje jako orgán veřejné moci a jejíž nezdanění ani nevyvolává výrazné narušení hospodářské soutěže, pak by se skutečně použil třetí pododstavec. Sdružení Fluvius by pak bylo z důvodu dodávek elektřiny, na které se vztahuje příloha I, třeba považovat za osobu povinnou k dani, ledaže by rozsah těchto činností byl zanedbatelný. Ale dokonce ani v takovém případě by se v projednávané věci podle mého názoru neuplatnila výjimka uvedená ve třetím pododstavci.
2.

Body odůvodnění 1, 5, 7, 8, 9 a 14 rámcového rozhodnutí 2008/675 uvádějí: „(1) Evropská unie si klade za cíl zachovat a rozvíjet prostor svobody, bezpečnosti a práva. Tento cíl vyžaduje, aby informace týkající se odsouzení vydaných v členských státech bylo možné zohlednit mimo členský stát, v němž bylo odsouzení vydáno, a to jak za účelem předcházení dalším trestným činům, tak při novém trestním řízení. [...] (5) Měla by být potvrzena zásada, podle níž by odsouzení vydaná v jiných členských státech měla mít v určitém členském státě stejné účinky jako odsouzení vydaná v souladu s vnitrostátními právními předpisy jeho vlastními soudy bez ohledu na to, zda vnitrostátní právo považuje tyto účinky za skutkové nebo spadající do oblasti procesního nebo hmotného práva. Toto rámcové rozhodnutí však neusiluje o sjednocení účinků, které různé vnitrostátní právní předpisy přisuzují existenci předchozích odsouzení, a povinnost zohlednit předchozí odsouzení vydaná v jiných členských státech existuje pouze tehdy, pokud se předchozí vnitrostátní odsouzení zohledňují podle vnitrostátních právních předpisů. [...] (7) Účinky odsouzení vydaného v jiném členském státě by měly být stejné jako účinky vnitrostátního rozhodnutí, ať se jedná o fázi před zahájením řízení, v průběhu řízení, anebo výkonu rozhodnutí. (8) Je-li v průběhu trestního řízení v členském státě k dispozici informace o předchozím odsouzení jiného členského státu, mělo by se v co největší možné míře zabránit tomu, aby se s dotyčnou osobou zacházelo méně příznivě, než kdyby se jednalo o vnitrostátní odsouzení. (9) Článek 3 odst. 5 by měl být vykládán mezi jinými v souladu s bodem 8 odůvodnění tak, že pokud se vnitrostátní soud v novém trestním řízení při zohledňování dříve uloženého trestu v jiném členském státě domnívá, že stanovení určité výměry trestu v rámci omezení daných vnitrostátním právem by bylo pro pachatele vzhledem k okolnostem nepřiměřeně tvrdé, a pokud účelu trestu lze dosáhnout nižším trestem, může vnitrostátní soud odpovídajícím způsobem snížit výši trestu, bylo-li by to možné v čistě vnitrostátních případech. [...] (14) Zásah do rozhodnutí nebo jeho výkonu pokrývá mimo jiné situace, v nichž v souladu s vnitrostátním právem druhého členského státu trest uložený v předchozím rozhodnutí je nutno promítnout nebo zahrnout do jiného trestu, jenž má být následně účinně vykonán v rozsahu, v jakém dosud nebyl vykonán první trest nebo pokud nebyl jeho výkon předán do druhého členského státu.“
8.

Článek 23 rámcového rozhodnutí 2002/584, nadepsaný „Lhůta pro předání osoby“, stanoví: „1. Vyžádaná osoba je předána co nejdříve v den, který dohodnou dotyčné orgány. 2. Je předána nejpozději do deseti dnů po přijetí pravomocného rozhodnutí o výkonu evropského zatýkacího rozkazu. 3. Brání-li předání vyžádané osoby ve lhůtě stanovené v odstavci 2 okolnosti, které jsou mimo kontrolu členských států, vykonávající a vystavující justiční orgán se neprodleně vzájemně kontaktují a dohodnou nové datum předání. V tomto případě se předání uskuteční do deseti dnů od dohodnutí tohoto nového data. 4. Předání lze výjimečně dočasně odložit ze závažných humanitárních důvodů, například existují-li závažné důvody domnívat se, že by to zřejmě ohrozilo život nebo zdraví vyžádané osoby. Výkon evropského zatýkacího rozkazu se uskuteční, jakmile tyto důvody pominou. Vykonávající justiční orgán neprodleně informuje vystavující justiční orgán a dohodne s ním nové datum předání. V tomto případě se předání uskuteční ve lhůtě do deseti dnů od nového data. 5. Nachází-li se osoba po uplynutí lhůt uvedených v odstavcích 2 až 4 ještě ve vazbě, bude propuštěna.“
77.

Navíc čl. 351 druhý pododstavec SFEU ukládá členským státům povinnost použít všech vhodných prostředků k odstranění případných neslučitelností mezi dotyčnými smlouvami a Smlouvami. Tyto prostředky by mohly vyžadovat, aby jejich soudy ověřily, zda lze takovou neslučitelnost vyloučit výkladem této úmluvy, který bude v co největším možném rozsahu v souladu s unijním právem, a to při dodržení mezinárodního práva ( 49 ). Pokud by nebylo možné provést výklad, který by byl v souladu s unijním právem, mohly by členské státy v takovém případě, jako je projednávaná věc, zahájit konzultace, jak je stanoveno v čl. 17 odst. 2 dohody mezi EU a USA, a pokud by nastaly potíže, které by změnu smlouvy znemožnily, mohly by být dokonce nuceny ji vypovědět ( 50 ). Pokud jde o tento poslední bod, je třeba poznamenat, že čl. 34 odst. 4 dohody o vydávání mezi Německem a USA obsahuje ustanovení, které výslovně upravuje možnost každé ze stran dohodu vypovědět.
Keywords

Summary



Keywords

++++

1 . PRIVILEGES AND IMMUNITIES OF THE ECSC - MEASURES OF CONSTRAINT - DETERMINATION BY THE COURT - SCOPE OF ITS EXAMINATION

( ARTICLE 1, P.P.I . OF THE ECSC )

2 . PRIVILEGES AND IMMUNITIES OF THE ECSC - MEASURES OF CONSTRAINT - DETERMINATION ACCORDING TO NATIONAL LAW - GARNISHEE ORDER UNDER LUXEMBOURG LAW - CONSTRAINT WITHIN THE MEANING OF ARTICLE 1, P.P.I . OF THE ECSC

Summary

1 . WHERE AN AUTHORITY OTHER THAN ONE OF THE INSTITUTIONS OF THE COMMUNITY ORDERS THE ENFORCEMENT AGAINST THE COMMUNITY OF A DECISION WHICH ALTERS ITS LEGAL POSITION, IT IS FOR THE COURT, AS GUARDIAN OF THE IMPERATIVE INTERESTS OF THE COMMUNITY, TO ASCERTAIN WHETHER THE APPLICATION OF THE NATIONAL LEGAL PROVISIONS UPON WHICH THE DECISION AT ISSUE IS BASED CONSTITUTES A CONSTRAINT WITHIN THE MEANING OF ARTICLE 1 OF THE PROTOCOL ON THE PRIVILEGES AND IMMUNITIES OF THE EUROPEAN COAL AND STEEL COMMUNITY .

2 . A GARNISHEE ORDER ISSUING FROM A LUXEMBOURG COURT AND AFFECTING THE PROPERTY AND ASSETS OF THE COMMUNITY IS TO BE CONSIDERED A CONSTRAINT WITHIN THE MEANING OF ARTICLE 1 OF THE PROTOCOL ON THE PRIVILEGES AND IMMUNITIES OF THE EUROPEAN COAL AND STEEL COMMUNITY, SINCE GARNISHEE PROCEEDINGS CONSTITUTE A SINGLE LEGAL REMEDY, ALTHOUGH UNDER LUXEMBOURG LAW THIS CONSISTS OF TWO STAGES, EACH OF WHICH ALTERS THE LEGAL POSITION OF THE GARNISHEE . THE AUTHORIZATION OF THE COURT IS THEREFORE NECESSARY IN THIS CASE .