13.

Konečně je třeba zohlednit novou skutečnost, kterou představuje směrnice 2004/38. I za předpokladu, že by řešení vyplývající z výše uvedeného rozsudku Akrich mělo dosah neomezený na zvláštní kontext případu (zneužití práva), bylo vydáno v době platnosti a na základě uplatnění nařízení č. 1612/68. Jak přitom uvádí třetí bod odůvodnění směrnice 2004/38, jejím cílem je nejen kodifikovat, ale také revidovat stávající legislativní nástroje, aby se právo volného pohybu a pobytu všech občanů Unie „posílilo“. Mimoto, zatímco nařízení č. 1612/68 upravovalo, jak uvádí jeho název, pouze „volný pohyb“ pracovníků uvnitř Společenství, směrnice 2004/38 se v souladu s právem stanoveným článkem 18 ES týká nejen práva občanů Unie „pohybovat se“, ale také „pobývat“ svobodně na území členských států. Jinak řečeno, svoboda pohybu pracovníků a prováděcí právní úprava měly v podstatě odstranit překážky mobility pracovníků. Důraz byl tedy kladen na odrazující účinek při opuštění členského státu nebo vstupu na jeho území, který mohla mít opatření přijatá členskými státy. Právě z tohoto hlediska vychází ratio decidendi výše uvedeného rozsudku Akrich. Soudní dvůr poté, co připomenul, že cílem systematiky právních předpisů Společenství je zajistit svobodu pohybu pracovníků ve Společenství, jejíž výkon nemůže postihovat migrujícího pracovníka a jeho rodinu, z toho totiž vyvodil, že, pokud se občan Unie usazený v členském státě, který uzavřel manželství se státním příslušníkem třetí země, který nemá právo pobytu v tomto členském státě, přestěhuje do jiného členského státu za účelem výkonu zaměstnání, nemůže neexistence práva jeho manžela nebo manželky vycházejícího z článku 10 nařízení č. 1612/68 usadit se s ním v tomto jiném členském státě představovat méně příznivé zacházení než bylo zacházení, které požívali předtím, než uvedený občan Unie využil možností poskytnutých Smlouvou v oblasti pohybu osob, a tudíž nemůže občana Unie odrazovat od výkonu práv pohybu přiznaných článkem 39 ES; naopak, pokud se občan Unie usazený v členském státě, který uzavřel manželství se státním příslušníkem třetí země, který má právo pobytu v tomto členském státě, přestěhuje do jiného členského státu za účelem výkonu zaměstnání, nesmí toto přestěhování způsobit ztrátu možnosti legálně vést společný život, což je důvod, proč článek 10 nařízení č. 1612/68 poskytuje uvedenému manželovi nebo uvedené manželce právo usadit se v tomto jiném členském státě ( 22 ). Nyní klade směrnice 2004/38 stejný důraz na právo svobodně pobývat na území členských států. Cílem je tedy zaručit nejen mobilitu, ale také stabilitu a trvalost pobytu v jiném členském státě. Z tohoto nového hlediska se lze domnívat, že použití podmínky předchozího legálního pobytu stanovené k tomu, aby státní příslušníci třetí země, kteří jsou rodinnými příslušníky občana Unie, mohli požívat práva pobytu přiznaného směrnicí 2004/38, může ovlivnit zachování práva pobytu v členském státě, který si občan Unie svobodně zvolil. V případě, že dojde ke změně v jeho rodinném životě a jeho rodinný příslušník se nebude moci dovolávat práva Společenství, aby jej následoval, pokud předtím legálně nepobýval v jiném členské státě, bude občan Unie motivován k tomu, aby opustil území členského státu, který si zvolil, aby se usadil v členském státě nebo ve třetí zemi, kde bude moci opětovně sjednotit rodinu. Porušení práva vést normální rodinný život způsobené požadavkem předchozího legálního pobytu v jiném členském státě tak ovlivňuje, jak jsem ukázal, účinný výkon práva pobytu. Přitom neexistuje důvod, aby bylo uplatněno rozdílné zacházení v případě zásahů do rodinného života podle toho, zda narušují svobodu občana Unie přestěhovat se do jiného členského státu nebo jeho svobodu pobývat v jiném členském státě. Jelikož musí být směrnice 2004/38, stejně jako nařízení č. 1612/68 ( 23 ), vykládána rovněž ve světle základního práva na respektování rodinného života, je tedy třeba dospět k závěru, že požívání práva pobytu přiznaného směrnicí 2004/38 státním příslušníkům třetích zemí, kteří jsou rodinnými příslušníky občana Unie, nelze podmínit existencí předchozího legálního pobytu uvedených státních příslušníků v jiném členském státě.