Článek 21 odst. 1 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání právním předpisům členského státu, které nestanoví přiznání odvozeného práva pobytu podle unijního práva státnímu příslušníkovi třetího státu, který je rodinným příslušníkem občana Unie, jenž je státním příslušníkem tohoto členského státu a který se vrátil do tohoto členského státu poté, co pobýval na základě a za dodržení unijního práva v jiném členském státě, pokud uvedený rodinný příslušník dotyčného občana Unie nevstoupil na území členského státu původu tohoto občana Unie nebo tam nepodal žádost o povolení k pobytu „v přirozené návaznosti“ na návrat dotyčného občana Unie do tohoto členského státu, jestliže takové právní předpisy vyžadují, aby byly v rámci celkového posouzení zohledněny také jiné relevantní skutečnosti, zejména skutečnosti, které mohou prokázat, že navzdory prodlevě mezi návratem občana Unie do uvedeného členského státu a vstupem jeho rodinného příslušníka, který je státním příslušníkem třetího státu, do téhož členského státu, neskončil rodinný život rozvinutý a upevněný v hostitelském členském státě, a odůvodnit tak přiznání odvozeného práva pobytu dotyčnému rodinnému příslušníkovi, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu.

Vzhledem k tomu, že přiznání odvozeného práva pobytu na základě čl. 21 odst. 1 SFEU má umožnit pokračovat v členském státě, jehož státním příslušníkem je dotyčný občan Unie, v rodinném životě s rodinným příslušníkem, jenž je státním příslušníkem třetího státu, který byl rozvinut nebo upevněn v hostitelském členském státě, jsou příslušné orgány členského státu, jehož státním příslušníkem je občan Unie, oprávněny před přiznáním takového práva pobytu ověřit, že takový rodinný život mezi občanem Unie a státním příslušníkem třetího státu, který je jeho rodinným příslušníkem, nebyl před vstupem státního příslušníka třetího státu do členského státu, jehož státním příslušníkem je dotyčný občan Unie, přerušen.

Pro účely takového ověření může dotyčný členský stát zohlednit, a to jako pouhou indicii, skutečnost, že státní příslušník třetího státu, který je rodinným příslušníkem jednoho z jeho vlastních státních příslušníků, vstoupil na jeho území po uplynutí značné doby po návratu tohoto vlastního státního příslušníka na toto území.

Nelze však vyloučit, že rodinný život rozvinutý nebo upevněný mezi občanem Unie a jeho rodinným příslušníkem, který je státním příslušníkem třetího státu, během jeho pobytu na základě a za dodržení unijního práva v hostitelském členském státě pokračuje navzdory skutečnosti, že se tento občan vrátil do členského státu, jehož je státním příslušníkem, aniž byl doprovázen dotyčným rodinným příslušníkem, který je nucen zejména z důvodů týkajících se jeho osobní situace, zaměstnání nebo vzdělávání odložit svůj příchod do členského státu původu dotyčného občana Unie.

Skutečnost, že žádost o povolení k pobytu nebyla podána „v přirozené návaznosti“ na návrat občana Unie představuje tedy relevantní skutečnost, která může v rámci celkového posouzení vést členský stát dotyčného občana Unie k závěru o neexistenci spojitosti mezi touto žádostí a předchozím výkonem práva volného pohybu uvedeným občanem, aniž má sama o sobě rozhodující povahu, a v důsledku toho k odmítnutí udělit takové povolení k pobytu.

(viz body 31–35 a výrok)