ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Členským státům sice přísluší přijmout opatření způsobilá k zajištění jejich vnitřní a vnější bezpečnosti, avšak z toho nevyplývá, že by se taková opatření zcela vymykala uplatnění práva Společenství. Smlouva stanoví výslovné odchylky použitelné v situacích, jež mohou mít vliv na veřejnou bezpečnost, pouze v článcích 30 ES, 39 ES, 46 ES, 58 ES, 64 ES, 296 ES a 297 ES, které se týkají výjimečných a jasně vymezených případů. Z toho nelze vyvodit závěr, že existuje obecná výhrada, která by byla inherentně obsažena ve Smlouvě a která by vylučovala všechna opatření přijatá za účelem veřejné bezpečnosti z rozsahu působnosti práva Společenství. Uznání existence takové výhrady nezávisle na zvláštních požadavcích ustanovení Smlouvy by mohlo ohrozit závazný charakter práva Společenství a jeho jednotné uplatnění.

Mimoto musejí být odchylky stanovené v článcích 296 ES a 297 ES, jako v případě odchylek od základních svobod, vykládány restriktivně. Konkrétněji ohledně článku 296 ES, ačkoli daný článek uvádí opatření, jež členský stát může považovat za nezbytná k ochraně podstatných zájmů své bezpečnosti, nebo informace, o jejichž zveřejnění se členský stát domnívá, že je v rozporu s uvedenými zájmy, nelze tento článek nicméně vykládat tak, že uděluje členským státům pravomoc odchýlit se od ustanovení Smlouvy prostým odkazem na uvedené zájmy. V důsledku toho přísluší členskému státu, který se dovolává článku 296 ES, aby prokázal potřebu využít odchylky stanovené v daném článku za účelem ochrany podstatných zájmů své bezpečnosti.

(viz body 45–47, 49)
Nesplnění povinnosti státem – Nepředložení výročních zpráv o všech režimech státních podpor existujících během let 2000 a 2001 v odvětví zemědělství do 1. července 2001, a nejpozději do 30. června 2002 – Článek 88 odst. 1 Smlouvy o ES a článek 21 nařízení Rady (ES) č. 659/1999 ze dne 22. března 1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku 93 Smlouvy o ES (nyní článek 88 Smlouvy o ES) (Úř. věst. L 83, s. 1) – Pokyny o státních podporách v odvětví zemědělství (2000/C/28/02) (Úř. věst. C 28, s. 2; opravená verze Úř. věst. C 232, s. 19)
56

Jak vyplývá zejména z dvanáctého bodu odůvodnění směrnice 93/36, vyjednávací řízení je řízením výjimečným a smí být použito pouze v určitých vymezených případech. Za tímto účelem je třeba zdůraznit, že čl. 6 odst. 2 a 3 téže směrnice podává taxativní výčet jediných výjimek, kdy je možné použít vyjednávací řízení (viz v tomto ohledu, co se týče směrnice 77/62, rozsudek ze dne 17. listopadu 1993, Komise v. Španělsko, C-71/92, Recueil, s. I-5923, bod 10; co se týče směrnice 93/36, viz výše uvedené rozsudky Teckal, bod 43, a rozsudek ze dne 13. ledna 2005, Komise v. Španělsko, bod 47).
58

Ze všeho, co bylo výše uvedeno, vyplývá, že Komise neprokázala, že by v projednávané věci byl rozdíl mezi příslušnou cenou silného piva s obsahem alkoholu rovným 3,5 % objemovým nebo vyšším a vína střední kategorie, které mu konkuruje, natolik malý, že by rozdíl spotřební daně, která se uplatní na tyto výrobky ve Švédsku, mohl ovlivnit chování spotřebitele. Vzhledem ke zjištění týkajícímu se poměru konečné prodejní ceny učiněnému v bodě 56 tohoto rozsudku se nejeví, že by účinkem uplatnění dotčeného daňového režimu byla nepřímá ochrana švédského piva ve smyslu čl. 90 druhého pododstavce ES pouze z důvodu, že přináší vyšší daňové zatížení vína, které je v zásadě dováženo z jiných členských států, než piva, které je v zásadě domácím výrobkem.
31

Z čl. 4 odst. 5 třetího pododstavce šesté směrnice vyplývá, že stanoví-li toto ustanovení, že se veřejnoprávní subjekty považují za osoby povinné k dani v souvislosti s činnostmi uvedenými v příloze D, nejsou-li tyto činnosti prováděny v zanedbatelné míře, znamená to omezení pravidla, že tyto subjekty nepodléhají DPH, které se připojuje k omezením vyplývajícím z podmínky uvedené v prvním pododstavci tohoto článku, tj. že se jedná o činnosti, při nichž vystupují jako orgány veřejné správy, a k omezení vyplývajícímu z výjimky upravené v druhém pododstavci téhož článku pro případ, že by jejich nepodléhání dani vedlo k výraznému narušení hospodářské soutěže. Cílem třetího pododstavce uvedeného článku je tedy zajistit, aby některé kategorie hospodářských činností, jejichž důležitost vyplývá z jejich předmětu, neunikaly DPH z důvodu, že jsou vykonávány veřejnoprávními subjekty, které vystupují jako orgány veřejné správy (viz rozsudek ze dne 17. října 1989, Comune di Carpaneto Piacentino a další, 231/87 a 129/88, Recueil, s. 3233, bod 26).
22

Jak uvedl generální advokát v bodě 71 svého stanoviska, ve věci v původním řízení totiž neexistuje žádná skutečnost, která by mohla prokázat, že zákon ze dne 15. dubna 1958 podporuje, posiluje nebo kodifikuje kartelovou dohodu nebo rozhodnutí podniků. Z předkládacího rozhodnutí nevyplývá ani to, že by dotčené zákonné ustanovení bylo zbaveno své státní povahy tím, že by dotčený členský stát přenesl odpovědnost za intervenčních rozhodnutí hospodářského významu na soukromé hospodářské subjekty.
11

Vyšetřování Evropského úřadu pro boj proti podvodům (OLAF) však odhalilo, že zemí původu dovezených výrobků byla ve skutečnosti Indie. Podle OLAF byly dráty z nerezavějící oceli dovezené do Společenství společností Link Middle East Ltd v období od června 1999 do prosince 2000 vyrobeny společností Venus Wire Industries Ltd se sídlem v Bombaji (Indie).
59

Komise upřesňuje, že jí vytýkané skutečnosti se netýkají německých právních předpisů ani jakéhokoliv nedostatku možnosti obracet se na vnitrostátní soudy se žalobou, ale správní praxe německých orgánů, jež je v rozporu s právem Společenství. Pokud by členské státy byly zproštěny své povinnosti zasáhnout, a tudíž pokud by se hospodářské subjekty musely samy obrátit na soud pokaždé, když by bylo porušeno jejich výlučné právo užívat dotčené CHOP na celém území Evropské unie, nemohly by být dosaženy cíle nařízení č. 2081/92.
6

Podle článku 7 rámcové směrnice, nazvaného „Upevnění vnitřního trhu elektronických komunikací“: „[…] 3. Vedle konzultace uvedené v článku 6 dá vnitrostátní regulační orgán, pokud má v úmyslu přijmout opatření, která: a) spadají do oblasti působnosti článků 15 nebo 16 této směrnice, článků 5 nebo 8 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/19/ES ze dne 7. března 2002 o přístupu k sítím elektronických komunikací a přiřazeným zařízením a o jejich vzájemném propojení (přístupová směrnice) [(Úř. věst. L 108, s. 7; Zvl. vyd. 13/29, s. 323, dále jen ‚přístupová směrnice‘)], nebo článku 16 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/22/ES ze dne 7. března 2002 o univerzální službě a právech uživatelů týkajících se sítí a služeb elektronických komunikací (směrnice o univerzální službě) [(Úř. věst. L 108, s. 51; Zvl. vyd. 13/29, s. 367, dále jen ‚směrnice o univerzální službě‘)], a b) mají dopad na obchod mezi členskými státy, Komisi a vnitrostátním regulačním orgánům v ostatních členských státech [k dispozici] zároveň návrh opatření společně s odůvodněním, z něhož opatření vychází, podle čl. 5 odst. 3 a informuje o tom Komisi a ostatní vnitrostátní regulační orgány. Vnitrostátní regulační orgány a Komise mohou předložit připomínky dotyčnému vnitrostátnímu regulačnímu orgánu pouze do jednoho měsíce nebo ve lhůtě uvedené v článku 6, je-li tato lhůta delší. Lhůta jednoho měsíce nesmí být prodloužena. 4. Je-li cílem zamýšleného opatření podle odstavce 3: a) vymezit relevantní trh, který se liší od trhů, které jsou vymezeny v doporučení v souladu s čl. 15 odst. 1, nebo b) rozhodnout, zda označit[,] či neoznačit podnik jako mající buď samostatně[,] nebo společně s jinými významnou tržní sílu podle čl. 16 odst. 3, 4 nebo 5, a opatření by mělo dopad na obchod mezi členskými státy a Komise naznačila vnitrostátnímu regulačnímu orgánu, že soudí, že návrh opatření by vytvořil překážku pro jednotný trh, nebo má-li Komise vážné pochybnosti o jeho slučitelnosti s právem Společenství a zejména s cíli uvedenými v článku 8, pak nebude návrh opatření přijat po dobu dalších dvou měsíců. Tato lhůta nesmí být prodloužena. Během této lhůty může Komise v souladu s postupem uvedeným v čl. 22 odst. 2 přijmout rozhodnutí, kterým požaduje, aby dotyčný vnitrostátní regulační orgán návrh opatření vzal zpět. K tomuto rozhodnutí připojí Komise podrobnou a objektivní analýzu, v níž předloží důvody pro svůj názor, že by návrh opatření neměl být přijat, a připojí konkrétní návrhy na změnu návrhu opatření. 5. Dotyčný vnitrostátní regulační orgán v co nejvyšší míře zohlední připomínky ostatních vnitrostátních regulačních orgánů a Komise a s výjimkou případů podle odstavce 4 může přijmout konečný návrh opatření; v takovém případě jej sdělí Komisi. […]“
115

Nezávisle na tom, zda takový cíl může být cílem obecného zájmu, kterým lze odůvodnit takováto omezení, je totiž třeba dospět k závěru, v souladu s tím, co Komise správně uvedla ve svém vyjádření předloženém Soudnímu dvoru, že italská právní úprava, zejména pak zákon č. 112/2004, nejenže přiznává stávajícím provozovatelům přednostní právo na získání rádiových frekvencí, ale vyhrazuje jim toto právo jako právo výlučné, a to aniž by privilegované postavení těchto provozovatelů časově omezoval a aniž by stanovil povinnost uvolnit nadlimitní rádiové frekvence po přechodu na digitální televizní vysílání.
43

Podle ustálené judikatury Soudního dvora členským státům sice přísluší přijmout opatření způsobilá k zajištění jejich vnitřní a vnější bezpečnosti, avšak z toho nevyplývá, že by se taková opatření zcela vymykala uplatnění práva Společenství (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 26. října 1999, Sirdar, C-273/97, Recueil, s. I-7403, bod 15, a ze dne 11. ledna 2000, Kreil, C-285/98, Recueil, s. I-69, bod 15). Jak totiž Soudní dvůr již uvedl, Smlouva stanoví výslovné odchylky použitelné v situacích, jež mohou mít vliv na veřejnou bezpečnost, pouze v článcích 30 ES, 39 ES, 46 ES, 58 ES, 64 ES, 296 ES a 297 ES, které se týkají výjimečných a jasně vymezených případů. Z toho nelze vyvodit závěr, že existuje obecná výhrada, která by byla inherentně obsažena ve Smlouvě a která by vylučovala všechna opatření přijatá za účelem veřejné bezpečnosti z rozsahu působnosti práva Společenství. Uznání existence takové výhrady nezávisle na zvláštních požadavcích ustanovení Smlouvy by mohlo ohrozit závazný charakter práva Společenství a jeho jednotné uplatnění (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 11. března 2003, Dory, C-186/01, Recueil, s. I-2479, bod 31 a citovaná judikatura).
45

Podle ustálené judikatury Soudního dvora členským státům sice přísluší přijmout opatření způsobilá k zajištění jejich vnitřní a vnější bezpečnosti, avšak z toho nevyplývá, že by se taková opatření zcela vymykala uplatnění práva Společenství (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 26. října 1999, Sirdar, C-273/97, Recueil, s. I-7403, bod 15, a ze dne 11. ledna 2000, Kreil, C-285/98, Recueil, s. I-69, bod 15). Jak totiž Soudní dvůr již uvedl, Smlouva stanoví výslovné odchylky použitelné v situacích, jež mohou mít vliv na veřejnou bezpečnost, pouze v článcích 30 ES, 39 ES, 46 ES, 58 ES, 64 ES, 296 ES a 297 ES, které se týkají výjimečných a jasně vymezených případů. Z toho nelze vyvodit závěr, že existuje obecná výhrada, která by byla inherentně obsažena ve Smlouvě a která by vylučovala všechna opatření přijatá za účelem veřejné bezpečnosti z rozsahu působnosti práva Společenství. Uznání existence takové výhrady nezávisle na zvláštních požadavcích ustanovení Smlouvy by mohlo ohrozit závazný charakter práva Společenství a jeho jednotné uplatnění (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 11. března 2003, Dory, C-186/01, Recueil, s. I-2479, bod 31 a citovaná judikatura).
51

Podle ustálené judikatury Soudního dvora členským státům sice přísluší přijmout opatření způsobilá k zajištění jejich vnitřní a vnější bezpečnosti, avšak z toho nevyplývá, že by se taková opatření zcela vymykala uplatnění práva Společenství (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 26. října 1999, Sirdar, C-273/97, Recueil, s. I-7403, bod 15, a ze dne 11. ledna 2000, Kreil, C-285/98, Recueil, s. I-69, bod 15). Jak totiž Soudní dvůr již uvedl, Smlouva stanoví výslovné odchylky použitelné v situacích, jež mohou mít vliv na veřejnou bezpečnost, pouze v článcích 30 ES, 39 ES, 46 ES, 58 ES, 64 ES, 296 ES a 297 ES, které se týkají výjimečných a jasně vymezených případů. Z toho nelze vyvodit závěr, že existuje obecná výhrada, která by byla inherentně obsažena ve Smlouvě a která by vylučovala všechna opatření přijatá za účelem veřejné bezpečnosti z rozsahu působnosti práva Společenství. Uznání existence takové výhrady nezávisle na zvláštních požadavcích ustanovení Smlouvy by mohlo ohrozit závazný charakter práva Společenství a jeho jednotné uplatnění (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 11. března 2003, Dory, C-186/01, Recueil, s. I-2479, bod 31 a citovaná judikatura).
45

Podle ustálené judikatury Soudního dvora členským státům sice přísluší přijmout opatření způsobilá k zajištění jejich vnitřní a vnější bezpečnosti, avšak z toho nevyplývá, že by se taková opatření zcela vymykala uplatnění práva Společenství (viz rozsudky ze dne 26. října 1999, Sirdar, C-273/97, Recueil, s. I-7403, bod 15, a ze dne 11. ledna 2000, Kreil, C-285/98, Recueil, s. I-69, bod 15). Jak totiž Soudní dvůr již uvedl, Smlouva stanoví výslovné odchylky použitelné v situacích, jež mohou mít vliv na veřejnou bezpečnost, pouze v článcích 30 ES, 39 ES, 46 ES, 58 ES, 64 ES, 296 ES a 297 ES, které se týkají výjimečných a jasně vymezených případů. Z toho nelze vyvodit závěr, že existuje obecná výhrada, která by byla inherentně obsažena ve Smlouvě a která by vylučovala všechna opatření přijatá za účelem veřejné bezpečnosti z rozsahu působnosti práva Společenství. Uznání existence takové výhrady nezávisle na zvláštních požadavcích ustanovení Smlouvy by mohlo ohrozit závazný charakter práva Společenství a jeho jednotné uplatnění (viz rozsudek ze dne 11. března 2003, Dory, C-186/01, Recueil, s. I-2479, bod 31 a citovaná judikatura).
50

Podle ustálené judikatury Soudního dvora členským státům sice přísluší přijmout opatření způsobilá k zajištění jejich vnitřní a vnější bezpečnosti, avšak z toho nevyplývá, že by se taková opatření zcela vymykala uplatnění práva Společenství (viz rozsudky ze dne 26. října 1999, Sirdar, C-273/97, Recueil, s. I-7403, bod 15, a ze dne 11. ledna 2000, Kreil, C-285/98, Recueil, s. I-69, bod 15). Jak totiž Soudní dvůr již uvedl, Smlouva stanoví výslovné odchylky použitelné v situacích, jež mohou mít vliv na veřejnou bezpečnost, pouze v článcích 30 ES, 39 ES, 46 ES, 58 ES, 64 ES, 296 ES a 297 ES, které se týkají výjimečných a jasně vymezených případů. Z toho nelze vyvodit závěr, že existuje obecná výhrada, která by byla inherentně obsažena ve Smlouvě a která by vylučovala všechna opatření přijatá za účelem veřejné bezpečnosti z rozsahu působnosti práva Společenství. Uznání existence takové výhrady nezávisle na zvláštních požadavcích ustanovení Smlouvy by mohlo ohrozit závazný charakter práva Společenství a jeho jednotné uplatnění (viz rozsudek ze dne 11. března 2003, Dory, C-186/01, Recueil, s. I-2479, bod 31 a citovaná judikatura).
25

Ze spisu předloženého Soudnímu dvoru vyplývá, že v rozhodné době z hlediska skutkového stavu dotčeného v původním řízení nebyla určena žádná oblast pro plavbu VS, takže používání VS bylo povoleno pouze na veřejně splavných vodních cestách. Obžalovaní v původním řízení, jakož i Komise však tvrdí, že tyto vodní cesty jsou určeny pro nákladní dopravu obchodní povahy, která činí používaní VS nebezpečným, a že se v každém případě většina švédských splavných vod nachází mimo uvedené vodní cesty. Skutečné možnosti používání VS ve Švédsku jsou tudíž jen marginální.
31

Co se týče rozšíření judikatury, na jejímž počátku stál výše uvedený rozsudek Keck a Mithouard, na podmínky používání výrobku, uvedený členský stát uplatňuje argumenty ve prospěch a proti takovému rozšíření. Podle první skupiny argumentů by uvedený přístup především umožnil, aby soubor pravidel týkající se ochrany zájmů nehospodářské povahy nespadal do působnosti článku 28 ES. Dále by byl takový přístup v souladu se starší judikaturou Soudního dvora a umožňoval by vnitrostátnímu soudu uplatňovat ho přiměřeně abstraktním způsobem, což by zvyšovalo právní jistotu a podporovalo konzistentnost judikatury. A konečně, bránil by zneužívání výjimky, kterou představuje judikatura vzešlá z uvedeného rozsudku Keck a Mithouard, v případě pravidel, která vedou k zákazu používání výrobku nebo pouze k okrajovému povolení tohoto používání.
2

Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi The Wellcome Foundation Ltd (dále jen „Wellcome“), majitelkou rakouské ochranné známky ZOVIRAX, a Paranova Pharmazeutika Handels GmbH (dále jen „Paranova“) ohledně léčivých přípravků s ochrannou známkou ZOVIRAX, uváděných společností Wellcome nebo třetími osobami na trh ve členských státech Evropského hospodářského prostoru (dále jen „EHS“), a paralelně dovážených a uváděných na trh v Rakousku společností Paranova poté, co byly nově přebaleny.
55

Komise na jednání poukázala na to, že toto ustanovení nezajišťuje nezbytnou právní jistotu pro osoby, které do služebního poměru nastoupily před nabytím účinnosti výnosu 165/2000 na nižší stupeň, než na který by měly právo, kdyby jejich diplomy byly uznány v souladu s článkem 3 směrnice 89/48. Komise v tomto ohledu zejména uvedla, že podle čl. 70 odst. 2 zákoníku veřejné služby musí úředník, který byl nesprávně zařazen na daný stupeň, čekat osm let od nastoupení do služebního poměru předtím, než může být nově zařazen na pracovní místo vyšší kategorie.
69

V tomto ohledu je třeba konstatovat, že odlišný výklad, podle kterého by k odůvodnění uplatnění maximálního opravného koeficientu postačovala existence pouze jednoho z těchto obou prvků, by mohl být v rozporu se zásadami a cílem připomenutými v předcházejícím bodě tohoto rozsudku. Jednak by totiž takový výklad Komisi umožnil použít nejvyšší opravný koeficient na záměry, které by mohly způsobit zvýšení kapacit v sektoru, který by se mohl vyznačovat absolutním poklesem poptávky, aniž by Komise tuto okolnost vzala v úvahu.
360

Evropský soudu pro lidská práva k tomu judikoval, že musí existovat rozumný vztah přiměřenosti mezi použitými prostředky a sledovaným cílem. Je tedy třeba zkoumat, zda byla zachována rovnováha mezi požadavky obecného zájmu a zájmem dotčené osoby nebo dotčených osob. V tomto směru musí být zákonodárci přiznán rozsáhlý prostor pro uvážení jak při volbě způsobů provedení, tak při posouzení toho, zda jsou jejich účinky ospravedlněny, v obecném zájmu, snahou o dosažení cíle dotčené právní úpravy [viz v tomto smyslu zejména ESLP, rozsudek J. A. PYE (Oxford) Ltd. a J. A. PYE (Oxford) Land Ltd. v. Spojené království ze dne 30. srpna 2007, dosud nezveřejněný ve Sbírce rozsudků a rozhodnutí, § 55 a 75].
33

Soud tedy v bodě 131 napadeného rozsudku rozhodl, že v projednávaném případě promlčecí doba začala běžet od okamžiku, kdy Cantine vznikla určitě škoda vyplývající z úplného nebo částečného nezaplacení podpory Společenství. V bodě 132 uvedeného rozsudku poukázal na to, že je v projednávaném případě nesporné, že poslední dodávky vína Cantine byly provedeny v měsíci březnu 1983 a že minimální nákupní cenu vína jim měla DAI zaplatit podle čl. 9 odst. 1 nařízení č. 2499/82 do 90 dnů od dodání vína do palírny, to znamená nejpozději na konci měsíce června 1983.
81

Takový centralizovaný sběr informací, za předpokladu, že je vůbec užitečný, pokud jde o jiný skot než čistokrevný plemenný skot, by totiž mohl být uskutečněn díky méně omezujícím opatřením, než je udělení územní výlučnosti pro služby inseminace schváleným stanicím. Bylo zejména možné uložit subjektům, které provádějí umělou inseminaci skotu, povinnost sdělit orgánu určenému k tomuto účelu údaje o uskutečněných inseminacích, čímž by byl proveden centralizovaný sběr těchto stejných údajů, aniž by byly vytvořeny překážky svobodě usazování a volnému pohybu služeb.
48

Rada a vláda Spojeného království mimoto tvrdí, že kdyby měla být tato teze Komise přijata, byla by SZBP zbavena veškerého užitečného účinku. Tato vláda dodává, že kdyby k tomu, aby akce spadala do pravomoci Společenství, stačilo, že má dopad na cíle sledované touto pravomocí, byl by rozsah pravomocí Společenství neomezený, což by bylo v rozporu se zásadou svěřených pravomocí. Pokud jde o nizozemskou vládu, ta nepovažuje za žádoucí omezit roli SZBP, co se týče zachovávání míru a bezpečnosti v rozvojových zemích, jelikož tato politika Radě umožňuje v takových zemích jednat rychle a účinně.
INFORMACE O NEZVEŘEJNĚNÝCH ROZHODNUTÍCH 
Rozsudek Soudního dvora (sedmého senátu) ze dne 29. března 2007 -
Komise v. Francie 
(Věc C-388/06) 
„Nesplnění povinnosti státem - Směrnice 2003/96/ES - Restrukturalizace 
rámcových předpisů Společenství o zdanění energetických produktů a elektřiny -
Neprovedení v předepsané lhůtě" 
1. Žaloba pro nesplnění povinnosti - Přezkum opodstatněnosti Soudním 
dvorem - Stav, který je třeba vzít v úvahu - Stav po uplynutí lhůty 
stanovené v odůvodněném stanovisku (Článek 226 ES) (viz bod 8) 
2. Členské státy - Povinnosti - Provedení směrnic - Nesplnění povinnosti -
Odůvodnění vycházející z vnitrostátního právního řádu - Nepřípustnost 
(Článek 226 ES) (viz bod 9) 
Předmět 
Nesplnění povinnosti státem - Nepřijetí předpisů nezbytných pro dosažení souladu 
se směrnicí Rady 2003/96/ES ze dne 27. října 2003, kterou se mění struktura 
rámcových předpisů Společenství o zdanění energetických produktů a elektřiny 
(Úř. vest L 283, s. 51; Zvl. vyd. 09/01, s. 405), ve stanovené lhůtě 
I - 50* 
INFORMACE O NEZVEŘEJNĚNÝCH ROZHODNUTÍCH 
Výrok 
1) Francouzská republika tím, že ve stanovené lhůtě nepřijala právní a správní 
předpisy nezbytné pro dosažení souladu se směrnicí Rady 2003/96/ES ze dne 
27. října 2003, kterou se mění struktura rámcových předpisů Společenství 
o zdanění energetických produktů a elektřiny, nesplnila povinnosti, které pro 
ni vyplývají z této směrnice. 
2) Francouzské republice se ukládá náhrada nákladů řízení. 
I - 51*
Keywords

Summary



Keywords

1. Předběžné otázky – Pravomoc Soudního dvora – Meze

(Článek 234 ES)

2. Sbližování právních předpisů – Sítě a služby elektronických komunikací – Směrnice 2002/19 a 2002/21 – Přechodná ustanovení

(Směrnice Evropského parlamentu a Rady 97/33, 2002/19 a 2002/21)

Summary

1. Jakmile se předběžné otázky týkají výkladu práva Společenství, Soudní dvůr rozhodne, aniž by se v zásadě musel zabývat okolnostmi, které vnitrostátní soudy přiměly k položení otázek Soudnímu dvoru a za kterých zamýšlejí použít ustanovení práva Společenství, o jehož výklad jej požádaly.

Jinak by tomu bylo pouze v případech, kdy by buď ustanovení práva Společenství, o jehož výklad byl Soudní dvůr požádán, nebylo použitelné na skutkové okolnosti sporu v původním řízení, které nastaly před přistoupením nového členského státu k Evropské unii, nebo by bylo zjevné, že uvedené ustanovení nelze použít.

(viz body 22–23)

2. Na základě přechodných ustanovení směrnice 2002/19 o přístupu k sítím elektronických komunikací a přiřazeným zařízením a o jejich vzájemném propojení a směrnice 2002/21 o společném předpisovém rámci pro sítě a služby elektronických komunikací je telekomunikační regulační orgán členského státu, který přistoupil k Evropské unii dne 1. května 2004, oprávněn přezkoumat povinnost telekomunikačního podniku s významnou tržní silou ve smyslu směrnice 97/33 o propojení v odvětví telekomunikací s cílem zajistit univerzální službu a interoperabilitu uplatněním zásad otevřeného přístupu k síti (ONP), ve znění směrnice 98/61, uzavřít smlouvu o propojení jeho sítě se sítí jiného operátora po datu přistoupení dotyčného státu v rámci ustanovení směrnice 97/33 v pozměněném znění.

(viz bod 28 a výrok)