STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

MANUELA CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONY

přednesené dne 19. října 2016 ( 1 )

Věc C‑477/16 PPU

Openbaar Ministerie

proti

Ruslanas Kovalkovas

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Rechtbank Amsterdam (soud prvního stupně v Amsterodamu, Nizozemsko)]

„Policejní a justiční spolupráce v trestních věcech — Rámcové rozhodnutí 2002/584/SVV — Evropský zatýkací rozkaz — Pojmy ‚justiční orgán‘ a ‚soudní rozhodnutí‘ — Evropský zatýkací rozkaz vystavený ministerstvem spravedlnosti členského státu za účelem výkonu trestu odnětí svobody“

1. Rechtbank Amsterdam (soud prvního stupně v Amsterodamu, Nizozemsko) pokládá v této žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce tytéž otázky, které předložil Soudnímu dvoru v jiné věci ( 2 ), ale s jistým rozdílem, protože sporný EZR ( 3 ) vystavilo ministerstvo spravedlnosti Litevské republiky. Zatímco ve věci Poltorak byl EZR vydán švédskou Radou národní policie, nyní je třeba vyjasnit, zda pod pojem „justiční orgán“ uvedený v čl. 6 odst. 1 rámcového rozhodnutí 2002/584/SVV ( 4 ) může spadat litevské ministerstvo spravedlnosti.

2. Vzhledem k totožnosti otázek budu muset zopakovat značnou část úvah uvedených ve stanovisku, které ve stejný den přednesu ve věci Poltorak. Kromě toho litevské orgány revidovaly v roce 2014 svůj režim EZR za účelem jeho přizpůsobení požadavkům rámcového rozhodnutí ve smyslu navrženém Radou, takže z obecného hlediska má toto řízení o předběžné otázce především „historický“ význam, omezující se na konkrétní EZR, o jehož výkon se jedná.

I – Právní rámec

A – Unijní právo

1. Smlouva o EU

3. Článek 6 stanoví toto: „1. Unie uznává práva, svobody a zásady obsažené v Listině základních práv [dále jen ‚Listina‘], jež má stejnou právní sílu jako Smlouvy. Listina nijak nerozšiřuje pravomoci Unie vymezené ve Smlouvách. Práva, svobody a zásady obsažené v Listině se vykládají v souladu s obecnými ustanoveními v hlavě VII Listiny, jimiž se řídí její výklad a použití, a s náležitým přihlédnutím k vysvětlením zmíněným v Listině, jež uvádějí zdroje těchto ustanovení. 2. Unie přistoupí k Evropské úmluvě o ochraně lidských práv a základních svobod [podepsané v Římě dne 4. listopadu 1950 (dále jen ‚EÚLP‘)]. Přistoupení k této úmluvě se nedotkne pravomocí Unie vymezených Smlouvami. 3. Základní práva, která jsou zaručena [EÚLP] a která vyplývají z ústavních tradic společných členským státům, tvoří obecné zásady práva Unie.“

2. Listina

4. Článek 47 Listiny, který je nadepsán „Právo na účinnou právní ochranu a spravedlivý proces“, stanoví toto: „Každý, jehož práva a svobody zaručené právem Unie byly porušeny, má za podmínek stanovených tímto článkem právo na účinné prostředky nápravy před soudem. Každý má právo, aby jeho věc byla spravedlivě, veřejně a v přiměřené lhůtě projednána nezávislým a nestranným soudem, předem zřízeným zákonem. Každému musí být umožněno poradit se, být obhajován a být zastupován. […]“

3. Rámcové rozhodnutí

5. Bod 5 odůvodnění zní takto: „Z cíle stanoveného pro Evropskou unii stát se prostorem svobody, bezpečnosti a práva vyplývá zrušení vydávání mezi jednotlivými členskými státy a jeho nahrazení systémem předávání mezi justičními orgány. […]“

6. Bod 6 odůvodnění uvádí toto: „Evropský zatýkací rozkaz stanovený v tomto rámcovém rozhodnutí je prvním konkrétním opatřením v oblasti trestního práva k provedení zásady vzájemného uznávání, na kterou Evropská rada poukázala jako na ‚úhelný kámen‘ justiční spolupráce.“

7. Bod 8 odůvodnění zní: „Rozhodnutí o výkonu evropského zatýkacího rozkazu musí podléhat dostatečné kontrole, což znamená, že justiční orgán členského státu, ve kterém byla vyžádaná osoba zatčena, bude muset přijmout rozhodnutí o jejím předání.“

8. Bod 10 odůvodnění kromě toho uvádí: „Mechanismus evropského zatýkacího rozkazu je založen na vysoké úrovni důvěry mezi členskými státy. Jeho provádění lze pozastavit pouze v případě závažného a trvajícího porušování zásad stanovených v čl. 6 odst. 1 Smlouvy o Evropské unii některým členským státem v případě, že toto porušování Rada zjistila podle čl. 7 odst. 1 uvedené smlouvy s důsledky stanovenými v čl. 7 odst. 2.“

9. Článek 1, který je nadepsán „Definice evropského zatýkacího rozkazu a povinnost jej vykonat“, zní takto: „1. Evropský zatýkací rozkaz je soudní rozhodnutí, které vydal některý členský stát proto, aby jiný členský stát zatkl a předal vyžádanou osobu za účelem trestního stíhání nebo výkonu trestu odnětí svobody nebo ochranného opatření spojeného s odnětím osobní svobody. 2. Členské státy vykonají evropský zatýkací rozkaz na základě zásady vzájemného uznávání a v souladu s ustanoveními tohoto rámcového rozhodnutí. 3. Tímto rámcovým rozhodnutím není dotčena povinnost ctít základní práva a obecné právní zásady zakotvené v článku 6 Smlouvy o Evropské unii.“

10. Článek 6, který je nadepsán „Určení příslušných justičních orgánů“, stanoví toto: „1. Vystavujícím justičním orgánem je justiční orgán vystavujícího členského státu, který je příslušný pro vydání evropského zatýkacího rozkazu podle práva tohoto státu. 2. Vykonávajícím justičním orgánem je justiční orgán vykonávajícího členského státu, který je příslušný k výkonu evropského zatýkacího rozkazu podle práva tohoto státu. 3. Každý členský stát informuje generální sekretariát Rady o příslušném justičním orgánu podle jeho práva.“

11. Článek 7, který se týká ústředního orgánu, zní takto: „1. Každý členský stát může určit jeden nebo více ústředních orgánů, dovoluje-li to jeho právní systém, které budou nápomocny příslušným justičním orgánům. 2. Členský stát může, je-li to nezbytné kvůli organizaci jeho vnitřního soudního systému, učinit jeden nebo více ústředních orgánů odpovědnými za správní doručení a převzetí evropského zatýkacího rozkazu a za další související úřední písemný styk. […]“

12. Pokud jde o vztah k jiným právním nástrojům, čl. 31 odst. 1 písm. a) stanoví toto: „1. Toto rámcové rozhodnutí nahrazuje od 1. ledna 2004 odpovídající ustanovení níže uvedených smluv použitelných v oblasti vydávání ve vztazích mezi členskými státy, aniž je dotčeno jejich uplatňování ve vztazích mezi členskými státy a třetími zeměmi: a) Evropská úmluva o vydávání ze dne 13. prosince 1957, její dodatkový protokol ze dne 15. října 1975, druhý dodatkový protokol ze dne 17. března 1978 a Evropská úmluva o potlačování terorismu ze dne 27. ledna 1977, pokud jde o vydávání; […]“

B – Litevské právo

Europos arešto orderio išdavimo ir asmens perėmimo pagal Europos arešto orderį taisyklės (pravidla pro vystavení EZR a předání osoby na základě EZR platná v roce 2013) ( 5 )

13. Podle oddílu I bodu 4 vydá ministerstvo spravedlnosti EZR za účelem zatčení osoby odsouzené rozsudkem k trestu odnětí svobody, která se skrývá, aby se vyhnula výkonu trestu, pokud je zbývající délka trestu alespoň čtyři měsíce a lze mít důvodně za to, že dotčená osoba se nachází v některém členském státě.

14. Podle oddílu II bodu 7 v případě odsouzení v nepřítomnosti odsouzeného doručí soud ministerstvu spravedlnosti kopii odsuzujícího rozsudku spolu s návrhem EZR, který splňuje kritéria pro vydání EZR stanovená v pravidlech EZR.

15. Podle oddílu II bodu 8 v případě, že se odsouzená osoba skrývá, zašle žádost o vydání EZR ministerstvu spravedlnosti zařízení pro výkon trestu.

16. Na základě oddílu III bodu 12 ministerstvo spravedlnosti přezkoumá dokumentaci předanou soudním a vězeňským orgánem a splňuje-li podmínky stanovené pravidly, vystaví EZR, přičemž zohlední závažnost a druh trestného činu, jakož i osobnost odsouzeného. Nejsou-li dány důvody pro vydání EZR, vrátí ministerstvo spravedlnosti žádost orgánu, který ji podal.

17. Je-li EZR vystaven, musí jej podle oddílu III bodu 16 podepsat ministr spravedlnosti nebo jím pověřená osoba.

II – Původní spor a předběžné otázky

18. Dne 29. června 2016 se státní zástupce u Rechtbank Amsterdam (soud prvního stupně v Amsterodamu) obrátil na uvedený soud, aby vyřídil EZR, který vydalo v srpnu 2013 bez upřesnění dne ministerstvo spravedlnosti Litevské republiky za účelem zatčení a předání R. Kovalkovase, litevského státního příslušníka bez bydliště či místa pobytu v Nizozemsku, který je v současné době zadržován ve vazební věznici v Zwaag (Nizozemsko).

19. Předmětem EZR je výkon rozsudku Tribunal de Jonava (Litva) ze dne 13. února 2012, jímž byl R. Kovalkovasovi uložen trest odnětí svobody v délce čtyř let a šest měsíců pro spáchání několika trestných činů ublížení na zdraví.

20. Předkládající soud si přeje zjistit, zda byl EZR vydán „justičním orgánem“ ve smyslu čl. 6 odst. 1 rámcového rozhodnutí, a zda tedy jde o „soudní rozhodnutí“ ve smyslu čl. 1 odst. 1 tohoto rozhodnutí.

21. Za těchto okolností se Rechtbank Amsterdam (soud prvního stupně v Amsterodamu) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1) Jsou výrazy ‚justiční orgán‘, uvedený v čl. 6 odst. 1 rámcového rozhodnutí […], a ‚soudní rozhodnutí‘, uvedený v čl. 1 odst. 1 rámcového rozhodnutí […], autonomními pojmy unijního práva? 2) Je-li odpověď na první otázku kladná, na základě jakých kritérií lze určit, zda orgán vystavujícího členského státu je takovým ‚justičním orgánem‘ a zda [EZR], který vydal, je tedy takovým ‚soudním rozhodnutím‘? 3) Je-li odpověď na první otázku kladná, spadá ministerstvo spravedlnosti Litevské republika pod pojem ‚justiční orgán‘, jenž je uveden v čl. 6 odst. 1 rámcového rozhodnutí […], a je [EZR] vydaný tímto orgánem v důsledku toho ‚soudním rozhodnutím‘ uvedeným v čl. 1 odst. 1 rámcového rozhodnutí […]? 4) Je-li odpověď na první otázku záporná, je určení takového orgánu, jako je ministerstvo spravedlnosti Litevské republiky, jakožto vystavujícího justičního orgánu v souladu s unijním právem?“

22. Předkládající soud odůvodňuje tyto předběžné otázky důvody uvedenými v předkládacím usnesení ve věci Poltorak (C‑452/16 PPU), a doplňuje k nim řadu poznámek ( 6 ).

23. Zaprvé poukazuje na to, že v souladu s návrhem rámcového rozhodnutí Rady se systém EZR vyznačuje svou v zásadě justiční povahou a že politická fáze charakteristická pro řízení o vydání byla zrušena.

24. Zadruhé zdůrazňuje, že ve světle bodů 5 a 6 odůvodnění rámcového rozhodnutí je snahou tohoto rozhodnutí vyloučit zásahy politiků do rozhodnutí o vystavení a výkonu EZR.

25. Zatřetí skutečnost, že rámcové rozhodnutí neobsahuje definici pojmu „justiční orgán“, neumožňuje učinit závěr, že ministerstvo spravedlnosti lze považovat za takový orgán, a to ani za předpokladu, že tento pojem je kategorií vlastní vnitrostátním právům, ani za předpokladu, že jde o autonomní pojem unijního práva.

26. Podle předkládajícího soudu skutečnost, že EZR vychází z rozsudku vydaného soudem, může mít vliv, jelikož lze mít za to, že EZR je založen na „soudním rozhodnutí“ ve smyslu čl. 8 odst. 1 písm. c) rámcového rozhodnutí, a že jej tedy ministerstvo spravedlnosti vydalo na žádost litevského soudu. Rechtbank Amsterdam (soud prvního stupně v Amsterodamu) v tomto ohledu reflektuje rozsudek Supreme Court (Nejvyšší soud, Spojené království), který stanoví podmínky, za kterých je možné považovat EZR vydaný ministrem za vydaný justičním orgánem ( 7 ). Vzhledem k tomu, že tento rozsudek byl vydán dříve než rozsudek Soudního dvora ve věci Bob-Dogi ( 8 ), je podle Rechtbank Amsterdam (soud prvního stupně v Amsterodamu) předběžná otázka relevantní, jelikož v posledně uvedeném rozsudku trvá Soudní dvůr na tom, že EZR může být vydán pouze orgánem, jehož statut a pravomoci mu umožňují zaručit dostatečnou soudní ochranu.

III – Řízení před Soudním dvorem

27. Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce došla Soudnímu dvoru dne 2. září 2016, spolu s návrhem, aby byla projednána v naléhavém řízení o předběžné otázce (čl. 267 čtvrtý pododstavec SFEU).

28. Na správní poradě konané dne 12. září 2016 Soudní dvůr rozhodl projednat věc v naléhavém řízení o předběžné otázce a spolu s věcí Poltorak (C‑452/16 PPU). Rozhodl rovněž o upuštění od písemné části řízení na základě článku 111 jednacího řádu a podle článku 109 uvedeného řádu vyzval Litevskou republiku k upřesnění jejího systému EZR.

29. Informace vyžádaná od Litevské republiky byla poskytnuta prostřednictvím spisu litevské vlády zapsaného v kanceláři Soudního dvora dne 23. září 2016.

30. Dne 5. října 2016 se konalo jednání, spolu s věcí věc C‑452/16, jehož se zúčastnili zástupce K. M. Poltoraka, nizozemská, německá, řecká, finská a švédská vláda a Komise.

IV – Analýza

31. Jak jsem již zmínil v úvodu tohoto stanoviska, otázky, které pokládá Rechtbank Amsterdam (soud prvního stupně v Amsterodamu), jsou obdobné jako otázky ve věci Poltorak. Analogie je ve skutečnosti úplná, třebaže pro tento soud má nová žádost o rozhodnutí o předběžné otázce „zvláštní rozměr“, jelikož EZR byl vydán „politikem jednajícím jako zástupce ministerstva spravedlnosti“ ( 9 ).

32. Podle mého názoru však tato okolnost není kvalitativně odlišná od skutkových okolností ve věci Poltorak. Žádný z orgánů, které vydaly EZR v jedné či druhé věci, si nemůže nárokovat postavení „justičního orgánu“ ve smyslu rámcového rozhodnutí; ať již pro svůj „policejní“ charakter jako v prvním případě nebo pro svůj „politický“ charakter jako v tomto případě. Konečně uvedené orgány nemohou poskytnout záruku dodržování základních práv a svobod, jež je základem vzájemné důvěry, na níž je systém rámcového rozhodnutí založen.

33. Z důvodů uvedených v bodech 27 až 30 mého stanoviska ve věci Poltorak mám tedy za to, že na první otázku položenou předkládajícím soudem je třeba odpovědět kladně, a tedy výrazy „justiční orgán“ a „soudní rozhodnutí“, ve smyslu čl. 6 odst. 1 a čl. 1 odst. 1 rámcového rozhodnutí představují autonomní pojmy unijního práva a musí být vykládány na celém území Evropské unie jednotně.

34. Odpověď na druhou a třetí otázku, v souladu s argumenty uvedenými v bodech 34 až 54 mého stanoviska ve věci Poltorak, by měla být taková, že takový orgán jako ministerstvo spravedlnosti Litevské republiky nesplňuje podmínky nutné k tomu, aby mohl být považován za „justiční orgán“ ve smyslu čl. 6 odst. 1 rámcového rozhodnutí. Argumenty uvedené v souvislosti se švédskou Radou národní policie lze použít mutatis mutandis na litevské ministerstvo spravedlnosti, které „definuje a […] provádí politiku státu“ v oblastech spadajících do jeho pravomoci ( 10 ).

35. Podle informací předkládajícího soudu na základě hodnotící zprávy Rady z roku 2007 ( 11 ) je vydání EZR Litevskou republikou podmíněno existencí vnitrostátního zatýkacího rozkazu nebo konečného odsuzujícího rozhodnutí. V takovém případě vykonávající soud nebo vězeňský orgán, v případě skrývání se po odsouzení, mohou požádat ministerstvo spravedlnosti o vydání EZR. Uvedené ministerstvo vydá EZR po přezkoumání příslušných dokladů a ověření, že jsou dány důvody pro jeho vydání.

36. Tento systém není podle mého názoru v souladu s rámcovým rozhodnutím ( 12 ). Jak jsem vysvětlil v bodě 60 svého stanoviska ve věci Poltorak, posuzovaný systém by mohl být v souladu s uvedeným rozhodnutím jedině v případě, že by litevské ministerstvo spravedlnosti „splňovalo níže uvedené požadavky, které jsou podle mého názoru naprosto zásadní pro zachování úrovně justičních záruk, z nichž systém EZR vychází: a) muselo by jednat na základě pověření justičního orgánu ve smyslu článku 6 rámcového rozhodnutí a pod jeho dohledem a b) v souvislosti s vydáním EZR by nesmělo mít diskreční pravomoc ani volný prostor pro uvážení a muselo by se řídit pokyny přijatými od justičního orgánu. Posledně jmenovanému orgánu by ostatně příslušelo položit Soudnímu dvoru předběžnou otázku týkající se výkladu rámcového rozhodnutí, pokud by v souvislosti s rozkazem vyvstaly pochybnosti.“

37. Skutečnost, že podnět k vydání EZR podává vězeňský orgán bez účasti justičního orgánu, znamená, že není splněn první z uvedených požadavků.

38. Pokud naopak iniciativa vychází od justičního orgánu, má ministerstvo spravedlnosti určitou diskreční pravomoc při rozhodování, zda nakonec EZR vydá, aniž může být jeho rozhodnutí přezkoumáno soudem.

39. V odpovědi na žádost Soudního dvora o informace litevská vláda uvádí, že rozhodnutí ministerstva spravedlnosti o EZR je možné pouze tehdy, pokud soud dospěl k závěru, že jeho vydání je v souladu se zásadami proporcionality a hospodárnosti řízení ( 13 ). Má-li ministerstvo spravedlnosti v tomto ohledu pochybnosti, může se obrátit na soud, aby přesněji odůvodnil, že žádost o vydání EZR odpovídá těmto zásadám ( 14 ). Nepříliš jasně litevská vláda dále vysvětluje, že v případě „záporné odpovědi soudu ohledně souladu vydání [EZR] se zásadami proporcionality a hospodárnosti […]“, není EZR vydán. Naopak v případě „odpovědi, že vydání [EZR]“ takové zásady respektuje, se EZR vydá ( 15 ).

40. Podle mého názoru je tvrzení litevské vlády poněkud nejasné, neboť z jejího vysvětlení lze dovodit, že posouzení proporcionality přísluší výlučně soudu. Nicméně rozhodující není natolik „odpověď“ soudu, jako to, jak ji posoudí samotné ministerstvo spravedlnosti. Jinak nelze pochopit, jak může soud dát „zápornou odpověď […] ohledně souladu vydání [EZR] se zásadami proporcionality a hospodárnosti“. Dotčená zápornost je spíše výsledkem posouzení této odpovědi ministerstvem spravedlnosti, které, jak vyplývá z bodu 12 pravidel EZR, rozhoduje s konečnou platností o vhodnosti vydání EZR.

41. Za těchto podmínek není splněna podmínka, kterou zmiňuji v bodě 66 mého stanoviska ve věci Poltorak, a sice že činnost orgánu vystavujícího EZR podléhá „pověření a dohledu ze strany skutečného justičního orgánu, který tuto činnost kontroluje“ ( 16 ).

42. Po tomto upřesnění musím zmínit okolnost, kterou se odlišuje projednávaný případ od věci Poltorak. Tento údaj nesouvisí se „zvláštním – politickým – rozměrem“ orgánu, který vydal EZR, nýbrž s tím, že – jak upozornil samotný předkládající soud ( 17 ) a potvrdila litevská vláda – Litevská republika dne 6. února 2014 oznámila Radě, že nadále mohou EZR vydávat pouze určité soudy, a ministerstvo spravedlnosti je tedy vyloučeno.

43. I když tato informace sama o sobě neznamená, že se předběžná otázka stala bezpředmětnou (neboť EZR dotčený v původním řízení byl vydán v souladu s předchozím systémem a nebylo zjištěno, že by litevské justiční orgány přijaly jiný, který by jej nahradil), je rozhodně relevantní, jelikož legislativní změna: a) činí zbytečným sebemenší zásah do procesní autonomie členského státu na rozdíl od toho, co bylo podle mého názoru nezbytné ve věci Poltorak, a b) samotná Litevská republika se rozhodla přizpůsobit svůj systém požadavkům, které vyplývají z rámcového rozhodnutí.

44. Konečně, pokud jde o žádost litevské vlády ( 18 ), kterou na jednání podpořila nizozemská vláda a Komise, týkající se omezení časových účinků rozsudku Soudního dvora pro případ, že bude rozhodnuto, že EZR vydaný ministerstvem spravedlnosti nemá povahu soudního rozhodnutí, odkazuji na body 68 až 70 mého stanoviska ve věci Poltorak, kde vysvětluji důvody, proč mám za to, že takové omezení není namístě.

V – Závěry

45. S ohledem na výše uvedené úvahy navrhuji Soudnímu dvoru, aby na otázky položené Rechtbank Amsterdam (soud prvního stupně v Amsterodamu, Nizozemsko) odpověděl následovně: „1) Výrazy ‚soudní rozhodnutí‘ a ‚justiční orgán‘, které jsou uvedeny první v čl. 1 odst. 1 a druhý v čl. 6 odst. 1 rámcového rozhodnutí Rady 2002/584/SVV ze dne 13. června 2002 o evropském zatýkacím rozkazu a postupech předávání mezi členskými státy, ve znění rámcového nařízení Rady 2009/299/SVV ze dne 26. února 2009, představují autonomní pojmy unijního práva a musí být vykládány na celém území Evropské unie jednotně. 2) Orgán, jehož pravomoci jsou upraveny jako pravomoci ministerstva spravedlnosti Litevské republiky, nesplňuje podmínky, aby mohl být považován za ‚justiční orgán‘ ve smyslu čl. 6 odst. 1 rámcového rozhodnutí 2002/584/SVV, a evropský zatýkací rozkaz, který tento orgán vydal v projednávané věci, nemá povahu ‚soudního rozhodnutí‘ ve smyslu čl. 1 odst. 1 téhož rámcového rozhodnutí.“

( 1 ) – Původní jazyk: španělština.

( 2 ) – Věc Poltorak, C‑452/16 PPU, projednávaná tímto soudem.

( 3 ) – Evropský zatýkací rozkaz.

( 4 ) – Rámcové Rozhodnutí Rady ze dne 13. června 2002 o evropském zatýkacím rozkazu a postupech předávání mezi členskými státy (Úř. věst. 2002, L 190, s. 1; Zvl. vyd. 19/06, s. 34), ve znění rámcového rozhodnutí Rady 2009/299/SVV ze dne 26. února 2009 (Úř. věst. 2009, L 81, s. 24). Dále jen „rámcové rozhodnutí“.

( 5 ) – Nařízení 1R-195/I‑114 ze dne 26. srpna 2004. Dále jen „pravidla EZR“.

( 6 ) – Bod 4.2 předkládacího rozhodnutí.

( 7 ) – Bucnys v. Ministry of Justice [2013] UKSC 71 (20. listopadu 2013), bod 66: „A European arrest warrant issued by a Ministry in respect of a convicted person with a view to his or her arrest and extradition can be regarded as issued by a judicial authority for the purposes of Council Framework Decision 2002/584/JHA and Part 1 of the Extradition Act 2003 if the Ministry only issues the warrant at the request of, and by way of endorsement of a decision that the issue of such a warrant is appropriate made by: a) the court responsible for the sentence.“

( 8 ) – Rozsudek ze dne 1. června 2016 (C‑241/15, EU:C:2016:385).

( 9 ) – Bod 4.1, in fine, předkládacího usnesení.

( 10 ) – Odpověď litevské vlády, bod 15.

( 11 ) – Evaluation report on the fourth round of mutual evaluations „the practical application of the European Arrest Warrant and corresponding surrender procedures between Member States“ (dokumet Rady č. 12399/1/07 REV 1. Dále jen „hodnotící zpráva”).

( 12 ) – Téhož mínění je rovněž Rada v hodnotící zprávě, s. 30, bod 7.2.1.1.

( 13 ) – Odpověď litevské vlády, bod 38.

( 14 ) – Loc. ult. cit., bod 39. Litevská vláda hovoří o této možnosti jako o „právu“ ministerstva spravedlnosti. Nicméně z bodu 12 pravidel EZR podle všeho vyplývá, že jde spíše o povinnost.

( 15 ) – Loc. ult. cit., bod 40.

( 16 ) – Domnívám se ostatně, že takový je duch britské judikatury, které se dovolává předkládající soud a kterou jsem zmínil v poznámce pod čarou 7.

( 17 ) – Bod 4.1 předkládacího usnesení.

( 18 ) – Bod 48 odpovědi litevské vlády na otázky Soudního dvora.