Ustanovení čl. 49 odst. 1 druhé věty nařízení Komise (EU) č. 601/2012 ze dne 21. června 2012 o monitorování a vykazování emisí skleníkových plynů podle směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/87/ES a bodu 10 části B přílohy IV tohoto nařízení jsou v rozsahu, v němž do emisí ze zařízení na pálení vápence systematicky zařazují oxid uhličitý (CO2) přemístěný do jiného zařízení za účelem výroby PCC bez ohledu na to, zda byl tento oxid uhličitý uvolněn do atmosféry, neplatná.

Ekonomická logika, kterou se řídí povolenky na emise skleníkových plynů, spočívá podle toho, co plyne z článku 1 směrnice 2003/87, v tom, že snižování emisí skleníkových plynů nezbytné pro získání předem stanoveného environmentálního výsledku bude probíhat za co nejnižších nákladů. Zejména tím, že se umožní prodej přidělených povolenek, podněcuje tento systém všechny své účastníky k tomu, aby vypouštěli nižší množství skleníkových plynů, než jaké odpovídá povolenkám, které jim byly původně poskytnuty, za účelem převodu přebytku povolenek na jiného účastníka, který vyprodukoval vyšší množství emisí, než byly přidělené povolenky [mimo jiné viz rozsudky ze dne 16. prosince 2008, Arcelor Atlantique et Lorraine a další, C‑127/07, EU:C:2008:728, bod 32, jakož i ze dne 7. dubna 2016, Holcim (Romania) v. Komise, C‑556/14 P, nezveřejněný, EU:C:2016:207, body 64 a 65].

Jedním z pilířů, na kterých je založen systém vytvořený směrnicí 2003/87, je v této souvislosti povinnost provozovatelů vyřadit do 30. dubna průběžného roku počet povolenek na emise skleníkových plynů, který odpovídá jejich celkovým emisím za předchozí kalendářní rok (rozsudek ze dne 29. dubna 2015, Nordzucker, C‑148/14, EU:C:2015:287, bod 29). Pro účinné fungování systému zavedeného směrnicí 2003/87 je tedy určující identifikovat emise, které musí provozovatelé v této souvislosti zohlednit.

Podle čl. 3 písm. b) směrnice 2003/87 se „emisemi“ pro účely této směrnice rozumí uvolňování skleníkových plynů do atmosféry ze zdrojů v zařízení. Ze samotného znění tohoto ustanovení plyne, že emise v jeho smyslu předpokládá uvolnění skleníkového plynu do atmosféry.

V této souvislosti je třeba poukázat na to, že čl. 12 odst. 3a směrnice 2003/87 skutečně stanoví, že povinnosti vyřazovat povolenky ze systému za jistých podmínek nepodléhají emise, které jsou zachyceny a přepraveny k trvalému uložení do zařízení s platným povolením podle směrnice 2009/31. To ovšem neznamená, ačkoli Komise argumentuje v opačném smyslu, že provozovatelé jsou podle unijního normotvůrce osvobozeni od vyřazovací povinnosti výlučně v případě trvalého geologického uložení.

Článek 12 odst. 3a směrnice 2003/87 totiž na rozdíl od posledního pododstavce čl. 49 odst. 1 nařízení č. 601/2012, podle kterého není pro všechny ostatní typy přemístění CO2 ze zařízení povoleno žádné odečítání CO2 od emisí ze zařízení, obdobné pravidlo neobsahuje.

Předmětem ani důsledkem článku 12 odst. 3a směrnice 2003/87, který vlastně upravuje jen jednu specifickou situaci a jehož účelem je podporovat ukládání skleníkových plynů, není měnit definici „emisí“ ve smyslu článku 3 směrnice 2003/87, potažmo ani oblast její působnosti vymezenou v jejím čl. 2 odst. 1.

Vše nicméně nasvědčuje tomu, že v takové situaci, jako je situace dotčená v původním řízení, kdy je CO2 produkovaný v zařízení na výrobu vápna přemístěn do zařízení na výrobu PCC, je podle čl. 49 odst. 1 druhé věty nařízení č. 601/2012 a bodu 10 části B jeho přílohy IV veškerý přemísťovaný CO2 bez ohledu na to, zda se část z něj při jeho přepravě, z důvodu úniků, či dokonce při samotném výrobním postupu uvolní do atmosféry, považován za CO2 emitovaný zařízením na výrobu vápna, ve kterém byl tento CO2 vyprodukován, přestože při tomto přemístění nemusí k uvolnění CO2 do atmosféry vůbec dojít. Jak uvedla generální advokátka v bodě 41 svého stanoviska, zmíněná ustanovení vytvářejí nevyvratitelnou domněnku, že je do atmosféry uvolňován veškerý přemísťovaný CO2.

Podle těchto ustanovení se tedy CO2 přemísťovaný za takových okolností považuje za CO2 spadající pod pojem „emise“ ve smyslu čl. 3 písm. b) směrnice 2003/87, i když ne v každém případě je do atmosféry uvolněn. Komise tudíž článkem 49 odst. 1 druhou větou nařízení č. 601/2012 a bodem 10 částí B jeho přílohy IV rozšířila oblast působnosti tohoto pojmu.

Dotyční provozovatelé navíc v důsledku této domněnky nemohou v žádném případě odečítat množství CO2 přemístěného za účelem výroby PCC od celkového množství emisí z jejich zařízení na výrobu vápna, třebaže tento CO2 není ve všech případech uvolněn do atmosféry. V důsledku této nemožnosti musí být povolenky odpovídající veškerému CO2 přemístěnému za účelem výroby PCC vyřazeny a nemohou již být prodány jako přebytečné množství, což zpochybňuje systém pro obchodování s povolenkami, a to přitom v situaci, která odpovídá hlavnímu cíli směrnice 2003/87, jímž je chránit životní prostředí snížením emisí skleníkových plynů (v souvislosti s cílem směrnice 2003/87 viz rozsudek ze dne 16. prosince 2008, Arcelor Atlantique et Lorraine a další, C‑127/07, EU:C:2008:728, bod 31).

Z výše uvedeného vyplývá, že Komise tím, že přijetím ustanovení čl. 49 odst. 1 druhé věty nařízení č. 601/2012 a bodu 10 části B jeho přílohy IV změnila jeden z podstatných prvků směrnice 2003/87, překročila meze stanovené článkem 14 odst. 1 této směrnice.

(viz body 31–38, 41–43, 50, 51 a výrok)