ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
43

Podle žalobkyně je tvrzení odvolacího senátu v rozporu s literou a účelem čl. 8 odst. 5 nařízení č. 40/94, jelikož toto ustanovení odkazuje na starší ochranné známky ve smyslu odstavce 2 téhož článku, a zejména tedy na známky obecně známé uvedené v čl. 8 odst. 2 písm. c) tohoto nařízení. Žalobkyně je toho názoru, že pokud by však čl. 8 odst. 5 odkazoval pouze na zapsané ochranné známky, v odstavci 5 uvedeného článku by byl uveden pouze odst. 2 písm. a) a b).
46

Je třeba tudíž přezkoumat, zda by žalobkyně byla aktivně legitimována k podání žaloby na neplatnost aspoň jednoho aktu, který by Komise mohla přijmout na konci předběžné fáze zkoumání podpor uvedené v čl. 88 odst. 3 ES a podle něhož by uvedená opatření buď nebyla podporou, nebo by představovala podporu, nicméně by se jevila jako slučitelná se společným trhem, nebo by vyžadovala zahájení řízení podle čl. 88 odst. 2 ES.
Žaloba podaná proti rozhodnutí čtvrtého odvolacího senátu OHIM ze dne 7. října 2003 (věc R 642/2000-4), týkajícímu se námitkového řízení vedeného mezi Sun Microsystems, Inc. a Sunplus Technology Co. Ltd.
43

Zadruhé nizozemská vláda připomíná, že vždy při svém styku s Komisí uváděla, že má za to, že používání SCCP, která nejsou uvedena ve směrnici SCCP, nespadají do působnosti této směrnice, a že si lze tato používání vzhledem k této skutečnosti ponechat ve svých vnitrostátních právních předpisech, aniž by bylo nutné postupovat podle čl. 95 odst. 4 ES. Nizozemská vláda tedy uplatňuje, že primárně vyzvala Komisi, aby se vyjádřila k nezbytnosti oznámení na základě čl. 95 odst. 4 ES, což vyplývá ze skutečnosti, že v dopise ze dne 17. ledna 2003 nejprve vysvětlila důvody, pro které nebylo oznámení na základě čl. 95 odst. 4 ES v projednávaném případě vyžadováno, přičemž vyjádřila naději, že Komise rozhodne v krátké lhůtě o diskreční pravomoci, kterou má pro ponechání si svých vnitrostátních právních předpisů, a dále vyzvala Komisi, aby zaujala stanovisko k nezbytnosti takového oznámení, které bylo provedeno pouze „pro jistotu a jak je to vyžadováno právem“. Tedy pouze podpůrně, a sice „v případě, kdyby se Komise domnívala, že používání zakázaná rozhodnutím PARCOM 95/1 a která nebyla zakázána rovněž směrnicí ze dne 25. června 2002 spadají do působnosti této směrnice“, nizozemská vláda požádala Komisi o schválení ponechání si dotčených vnitrostátních opatření.
2)

Komisi se ukládá náhrada nákladů řízení vynaložených The Bavarian Lager Co. Ltd.
141

Komise z tohoto důvodu nemůže s úspěchem namítat, že sporné dodatečné úpravy nemohou podporovat cíl snížení emisí z důvodu, že uvolněné povolenky nejsou okamžitě zrušeny, ale jsou převedeny do rezervy, aby tak zůstaly dostupné novým účastníkům na trhu, což vede k tomu, že celkové množství dostupných povolenek zůstává nezměněno. Toto tvrzení zaprvé nebere v potaz skutečnost, že výsledek by nebyl nutně odlišný v případě, že by povolenky byly uvolněny následně po snížení objemu výroby za účelem umožnění prodeje nevyužitých povolenek (viz výše uvedený bod 132). Zadruhé právě v posledně uvedeném případě je motivace k investování do vývoje účinnější technologie přinejmenším oslabena, neboť provozovatelům se otevírá nová, krátkodobě méně nákladná cesta ke snížení jejich emisí. Proto argument Komise, podle kterého dodatečné úpravy jsou neutrální, či dokonce škodlivé z pohledu ochrany životního prostředí, je nepodložený. Dále se zdá, že Komise protiřečí svým vlastním tvrzením formulovaným v tomto ohledu v jejím sdělení ze dne 7. července 2004 (s. 8), ve kterém se uvádí, že dodatečné úpravy směrem dolů „by bylo možné považovat“ za „prospěšné pro životní prostředí“. Nicméně je třeba upřesnit, že pozitivní účinek dodatečných úprav s ohledem na cíl podstatného snížení emisí by byl zřetelně větší v případě, že by odebrané povolenky byly místo převedení do rezervy okamžitě zrušeny.
21

Dopisem ze dne 13. září 2004 přijal úředník pro slyšení na základě čl. 9 třetího pododstavce rozhodnutí 2001/462 první rozhodnutí. V tomto rozhodnutí úředník pro slyšení odmítl odstranit z konečného znění rozhodnutí o peroxidech, které mělo být zveřejněno, zmínky učiněné o žalobkyni – s výjimkou jména M. S., údajů týkajících se podrobného hodnocení žalobkyně a zmínky učiněné o tržních podílech žalobkyně, která musí být nahrazena rozpětím tržních podílů – z důvodu, že se nejedná o obchodní tajemství vzhledem k tomu, že pojem „obchodní tajemství“ předpokládá, že vyzrazení dotčené informace závažně zasahuje do zájmů dotčené osoby. Jednak, co se týče rizika žalob na náhradu škody podle vnitrostátního práva, úředník pro slyšení dospěl k závěru, že uvedené riziko samo o sobě nepředstavuje závažný a nespravedlivý zásah do zájmů žalobkyně, který by mohl odůvodnit ochranu namítaných údajů. V případě, že by tyto žaloby na náhradu škody podané před vnitrostátními soudy byly opodstatněné, byly by totiž přijatelným důsledkem porušení práva hospodářské soutěže Společenství a vnitrostátního práva hospodářské soutěže. Úředník pro slyšení upřesnil, že žalobkyni nebylo rozhodnutí o peroxidech určeno, a že tedy uvedené rozhodnutí při neexistenci zjištění porušení článku 81 ES žalobkyní není právně závazné pro vnitrostátní soudy. Úředník pro slyšení dále poukázal na to, že případný zásah do dobrého jména žalobkyně je přiměřeným důsledkem zveřejnění rozhodnutí o peroxidech v případě účasti žalobkyně na zjištěných kartelových dohodách. Konečně, úředník pro slyšení potvrdil, že, i kdyby zjištění učiněná v rozhodnutí o peroxidech nebyla ověřena na základě skutkových okolností, což není úředník pro slyšení oprávněn ověřit, nevyplývala by z toho žádná závažná a trvalá újma pro žalobkyni, která by mohla namítaným informacím propůjčit povahu obchodního tajemství.
36

Soudní dvůr totiž uznal, že pravomoci, které nejsou výslovně upraveny v ustanoveních smluv, mohou být uplatněny, pokud jsou nezbytné k dosažení cílů, které uvedené smlouvy stanovují (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne 31. března 1971, Komise v. Rada, 22/70, Recueil, s. 263, bod 28). Pověří-li článek Smlouvy o ESAE Komisi zvláštním a přesným úkolem, je třeba připustit, že ji sám konkludentně svěřuje pravomoci, které jsou nezbytné ke splnění tohoto úkolu, neboť jinak by toto ustanovení Smlouvy o ESAE bylo zbaveno veškerého užitečného účinku (viz obdobně rozsudek Soudního dvora ze dne 9. července 1987, Německo a další v. Komise, 281/85, 283/85 až 285/85 a 287/85, Recueil, s. 3203, bod 28). Je tedy namístě uznat, že pravidla stanovená Smlouvou předpokládají, že lze přijmout normy, bez nichž by tato pravidla nemohla být účinně nebo přiměřeně použita. Ustanovení Smlouvy o ESAE, která se týkají normativních pravomocí orgánů, je tedy třeba vykládat ve světle obecné systematiky této smlouvy (viz ohledně rozsahu působnosti Smlouvy o ESAE, rozsudek Soudního dvora ze dne 15. července 1960, Nizozemsko v. Vysoký úřad, 25/59, Recueil, s. 723, 757 až 760).
1122

Microsoft jednak uvádí, že jestliže by napadené rozhodnutí mělo být precedentem bránícím tomu, aby v budoucnu uskutečnila jiné integrace do svého operačního systému Windows, bylo by jí rychle znemožněno tvořit, vyvíjet a testovat tento systém. Pro každý blok softwarových kódů, který by musel moci být odstraněn, by čelila prudkému zvýšení své pracovní zátěže. Kdyby tedy Komise například rozhodla uplatnit na druhý blok softwarových kódů stejné zásady, jako jsou zásady uvedené v napadeném rozhodnutí, musela by nabízet čtyři různé verze Windows. Podle Microsoft by z důvodu takové „fragmentace“ nebylo možné poznat, zda daná kopie operačních systémů obsahuje funkční schopnosti, které by vývojáři softwaru, výrobci periferních zařízení nebo uživatelé chtěli využívat. To by vedlo k tomu, že by existovala jedna, ne-li více verzí Windows pro každého výrobce počítačů, přičemž každá verze by nabízela rozdílný souhrn funkčních schopností. Možnost odstranění funkčních schopností Windows by dlouhodobě omezila volbu spotřebitelů, neboť posledně uvedení by byli vázáni k vymezeným značkám klientských osobních počítačů provozujících zvláštní verze Windows, aniž by měli jistotu, že aplikace, jako jsou grafické programy, by fungovaly na jiných verzích Windows. Bylo by rovněž mnohem obtížnější směšovat a umožnit společné fungování jednotlivých značek klientských osobních počítačů uvnitř stejné počítačové sítě. Jediným způsobem vyhnutí se takové „fragmentaci“ je podle společnosti Microsoft „zmrazit“ Windows v jeho současné podobě.
52

Brandt tvrdí, že hospodářské účinky dotčeného opatření jsou pro něj naprosto neutrální. Tento závěr by vyplynul ze srovnávacího přezkumu mezi dotčeným opatřením a zákonem č. 223/91, který Komise měla provést. V případě neexistence dotčeného opatření by Brandt obdržel stejný hospodářský výsledek, kdyby si dohodl s Ocean částečné převedení zaměstnanců ze závodu Verolanuova podle stávajících obecných právních předpisů. V důsledku toho se Brandt domnívá, že dotčené opatření podporuje zaměstnance podniku, který je předmětem řízení o mimořádné správě (totiž v projednávaném případě zaměstnance Ocean), tím, že podporuje jejich převedení na nabyvatele, aniž by byli zahrnuti do režimu ZFZI nebo zapsáni na seznamy mobility. Brandt z toho vyvozuje, že pokud by Soud potvrdil napadené rozhodnutí, a zvláště povinnost uloženou Italské republice, aby již poskytnutá podpora byla navrácena, nacházel by se v jednoznačně méně příznivé situaci, než by byla ta, ve které by se byl nacházel, kdyby dotčené opatření nebylo bývalo nikdy přijato.
171

Pokud jde o argument vznesený žalobkyní a vycházející z toho, že na náklady na sanaci půdy by mělo být možné poskytnout podporu na pokrytí výjimečných nákladů, jelikož další náklady vztahující se k opuštění haldy byly považovány za odůvodněné, stačí uvést, že náklady na sanaci jsou náklady, které by žalobkyně musela v každém případě nést při ukončení výrobního cyklu. Komise tak mohla, aniž by si protiřečila, domnívat se jednak, že další náklady vztahující se k opuštění haldy mohou být pokryty podporou na restrukturalizaci, protože žalobkyně by tyto náklady nemusela nést, pokud by nepřistoupila k omezení své výrobní kapacity, a jednak, že náklady na sanaci 24,87 ha půdy patří běžně do nákladů na těžbu, jelikož, jak bylo uvedeno v bodě 167 výše, tyto náklady musí být v každém případě neseny žalobkyní při ukončení výrobního cyklu.
92

Zatřetí má Soud za to, že slovní prvek „la española“ má pouze velmi nízkou rozlišovací způsobilost. Toto slovo je ve Španělsku užíváno běžně a je vnímáno jako popisující zeměpisný původ výrobků. Jak vyplývá z rozsudku Tribunal Supremo ze dne10. června 1987, založeného do spisu vedlejší účastnicí, slovní prvek „la española“ se totiž vyskytuje téměř ve 100 ochranných známkách ve Španělsku, z nichž více než dvanáct spadá do třídy 29 ve smyslu Niceské dohody. Sama vedlejší účastnice v rámci prvního námitkového řízení u námitkového oddělení (viz rozhodnutí námitkového oddělení č. 259/2000 ze dne 22. února 2000, strana 3, poslední pododstavec, a strana 5, poslední pododstavec) a u odvolacího senátu (viz rozhodnutí čtvrtého odvolacího senátu OHIM R 326/2000-4 ze dne 17. února 2003, strana 4, třetí a čtvrtý pododstavec) uplatnila, že se výraz „la española“ stal obvyklým výrazem v běžném jazyce, že je málo rozlišovací a že v daném odvětví představuje běžnou referenci.
121

Z judikatury tedy vyplývá, že zpřístupnění dokumentů týkajících se stadia šetření, během jednání mezi Komisí a dotyčným členským státem, by mohlo narušit řádný průběh řízení o porušení povinnosti v rozsahu, v němž by jeho cíl, jímž je umožnit členskému státu, aby dobrovolně dosáhl souladu s požadavky Smlouvy nebo případně mu poskytnout příležitost k odůvodnění jeho postoje (rozsudek Soudního dvora ze dne 29. září 1998, Komise v. Německo, C-191/95, Recueil, s. I-5449, bod 44), mohl být ohrožen (rozsudek Bavarian Lager v. Komise, bod 53 výše, bod 46). Tento požadavek důvěrnosti přetrvává, jak to Soud rovněž upřesnil v rámci použití kodexu chování z roku 1993, i po zahájení řízení u Soudního dvora, jelikož nelze vyloučit, že jednání mezi Komisí a dotyčným členským státem směřující k tomu, aby posledně uvedený dobrovolně dosáhl souladu s požadavky Smlouvy, mohou pokračovat v průběhu soudního řízení, a to až do vyhlášení rozsudku. Zachování tohoto cíle, a sice smírného řešení sporu mezi Komisí a dotyčným členským státem před rozsudkem Soudního dvora, tedy odůvodňuje odepření přístupu k dokumentům sepsaným v rámci řízení podle článku 226 ES (rozsudek Petrie a další v. Komise, bod 17 výše, bod 68).
8

Rozhodnutím ze dne 17. června 2004 (dále jen „napadené rozhodnutí“) druhý odvolací senát OHIM potvrdil rozhodnutí průzkumového referenta. Odvolací senát měl za to, že prvky, které tvoří mřížku mikrofonu, jsou běžné a že žádný doplňkový prvek ji nečiní způsobilou se zjevně odlišit od všech běžných tvarů takovým způsobem, aby se mohla jen díky svému tvaru vrýt do paměti a být identifikována jako výrobek určitého podniku. Odvolací senát tudíž uvedl, že zápis této ochranné známky by případně přicházel v úvahu pouze z důvodu rozlišovací způsobilosti získané jejím užíváním, avšak že žalobkyně neuplatnila čl. 7 odst. 3 nařízení č. 40/94. Odvolací senát vzal na vědomí rovněž to, že žalobkyně zabránila konkurenčním podnikům, aby uváděly na trh mikrofony s podobným designem, ale měl za to, že postup, který tyto podniky zvolily, nemůže stačit k tomu, aby poskytl přihlašované ochranné známce rozlišovací způsobilost.
147

Co se ostatně týče represivní správní praxe v tomto ohledu, je třeba naopak připomenout, že jak žalobkyně sama připouští, Komise již v roce 1980 rozhodla přičíst porušení čl. 81 odst. 1 ES poradenskému podniku, který se aktivně účastnil, způsobem srovnatelným s tím, jakým se v projednávaném případě účastnila žalobkyně, provádění dotčené kartelové dohody (rozhodnutí Lité sklo v Itálii, viz zejména bod II.A.4, body odůvodnění in fine). V tomto ohledu okolnost, že Komise již tento přístup nezaujala ve vícero pozdějších rozhodnutích neodůvodňuje závěr, podle kterého by takový výklad rozsahu čl. 81 odst. 1 ES nebyl rozumně předvídatelný. To je tím pravdivější, co se týče poradenského podniku, o němž musí být předpokládáno, že s ohledem na rozhodovací praxi Komise od roku 1980, řídí své hospodářské činnosti s největší obezřetností a obstarává si odborné rady, zejména právních expertů, aby posoudil rizika spojená se svým jednáním (viz v tomto smyslu rozsudek Dansk Rørindustri a další v. Komise, bod 113 výše, bod 219).
108

Co se konečně týče argumentu žalobkyně týkajícího se délky trvání protiprávních jednání, Komise má za to, že za předpokladu uplatnitelnosti pokynů by mohla výše pokuty být zvýšena podle bodu 1 B pokynů až o 50 % v případě střednědobého protiprávního jednání (obecně od jednoho do pěti let), což by umožnilo zvýšení o 10 % za rok zahrnutím rovněž dvanácti prvních měsíců protiprávního jednání. Komise upřesňuje, že takové zvýšení je ustálenou praxí.
4

Článek 100 odst. 2 finančního nařízení stanoví: „2. Zadavatel sdělí každému zájemci nebo uchazeči, jehož přihláška nebo nabídka byla odmítnuta, důvody odmítnutí a každému uchazeči, který učinil nabídku, jež je v souladu s požadavky, a který o to písemně požádá, vlastnosti a výhody přijaté nabídky i jméno uchazeče, kterému byla zakázka přidělena. Od zveřejnění některých informací však může být upuštěno, pokud by to bylo překážkou uplatnění zákona, bylo v rozporu s veřejným zájmem nebo by to poškozovalo oprávněné obchodní zájmy veřejných nebo soukromých podniků nebo by to mohlo mezi nimi narušit korektní hospodářskou soutěž.“
51

Komise vysvětluje, že její konečné rozhodnutí by mohlo případně spočívat v rozhodnutí na základě článku 256 ES, rozhodnutí o započtení nebo v rozhodnutí podat návrh na zahájení řízení k příslušnému soudu podle čl. 46 odst. 2 nařízení pro devátý ERF. Vzhledem k tomu, že Komise nebyla stranou smluv, nemohla by využít rozhodčího řízení upraveného v uvedených smlouvách, takže v posledně uvedeném případě by byly příslušné italské soudy. Rozhodčího řízení by mohly využít pouze guinejské orány.
67

Co se týče argumentu Komise, podle kterého použití nového pravidla pro analýzu neoznámené podpory nepředstavuje zvýhodnění protiprávnosti, je třeba konstatovat, že úvaha, podle níž neoznámená podpora může být prohlášena za slučitelnou se společným trhem na základě výjimky, která nebyla platná v době poskytnutí uvedené podpory, by vedla ke zvýhodnění členského státu, který ji poskytl ve vztahu k případným dalším členským státům, které by chtěly poskytnout podobnou podporu a které by od tohoto záměru upustily z důvodu neexistence výjimky, která by to připouštěla. Mimoto by dotčený členský stát byl zvýhodněn ve vztahu ke každému jinému členskému státu, který by si přál poskytnout podporu za téže období a oznámil by ji před vstupem dotčené výjimky v platnost, a v důsledku toho by od Komise obdržel rozhodnutí o neslučitelnosti podpory se společným trhem. To by představovalo podnět k tomu, aby členské státy neoznamovaly podpory, které považují za neslučitelné se společným trhem, v případě neexistence výjimky, která by se na ně dala použít, s nadějí, že taková výjimka může být přijata následně. Argument Komise tedy nemůže obstát.
60

Komise tvrdí, že Nizozemské království by mohlo svůj systém organizovat odlišně a každý rok prodat povolenky na emise. I v systému zvoleném nizozemskými orgány by tyto orgány mohly od podniků, jejichž emise jsou nižší, než je norma, odkoupit nepoužité povolenky na emise. Stát by poté mohl tyto povolenky prodat za tržní cenu podnikům, které je potřebují. Výsledek by byl srovnatelný na úrovni účinků na životní prostředí, avšak nizozemské orgány by získaly téměř celou částku ceny nepoužitých kreditů. V rámci dotčeného opatření získávají téměř celou částku tržní ceny naopak podniky, které mají a prodají kredity NOx.
3

Podle ustanovení čl. 3 bodů 69 a 70 legge no 549 (su) misure di razionalizzazione della finanza pubblica (zákona č. 549 o racionalizačních opatřeních v oblasti veřejných rozpočtů ze dne 28. prosince 1995, běžný doplněk GURI č. 302 ze dne 29. prosince 1995, dále jen „zákon č. 549/95“) ve spojení s decreto-legge no 331 (su) armonizzazione delle disposizioni in materia di imposte sugli oli minerali, sull’alcole, sulle bevande alcoliche, sui tabacchi lavorati e in materia di IVA con quelle recate da direttive CEE e modificazioni conseguenti a detta armonizzazione, nonché disposizioni concernenti la disciplina dei centri autorizzati di assistenza fiscale, le procedure dei rimborsi di imposta, l’esclusione dall’ILOR dei redditi di impresa fino all’ammontare corrispondente al contributo diretto lavorativo, l’istituzione per il 1993 di un’imposta erariale straordinaria su taluni beni ed altre disposizioni tributarie (nařízením s mocí zákona č. 331 o harmonizaci daňových právních předpisů v různých oblastech ze dne 30. srpna 1993, GURI č. 203 ze dne 30. srpna 1993, dále jen „nařízení s mocí zákona č. 331/93“), byla mimoto ve prospěch společností podle zákona č. 142/90 zavedena následující opatření: — osvobození od všech poplatků, kterými jsou zatíženy převody aktiv uskutečněné v rámci přeměny zvláštních podniků a komunálních podniků na společnosti podle zákona č. 142/90 (dále jen „osvobození od poplatků za převody“); — úplné osvobození od korporační daně, tedy od daně ze zisku právnických osob a od místní daně z příjmu, po dobu tří let a nejpozději do zdaňovacího období roku 1999 (dále jen „tříleté osvobození od korporační daně“).
10

Napadené rozhodnutí obsahuje zejména následující ustanovení: „Článek 1 Následující podniky porušily ustanovení čl. 81 odst. 1 [ES] a od 1. ledna 1994 ustanovení čl. 53 odst. 1 Dohody o EHP tím, že se v uvedených obdobích účastnily souboru dohod a jednání ve vzájemné shodě spočívajících ve stanovení cen a v rozdělení trhů v odvětví průmyslových trubek: a) [Wieland] od 3. května 1988 do 22. března 2001; b) Outokumpu […] samostatně od 3. května 1988 do 30. prosince 1988 a společně s [Luvata] od 31. prosince 1988 do 22. března 2001; c) [Luvata] od 31. prosince 1988 do 22. března 2001 (společně s Outokumpu […]); d) [KME Germany] samostatně od 3. května 1988 do 19. června 1995 a společně s [KME France] a [KME Italy] od 20. června 1995 do 22. března 2001; e) [KME Italy] společně s [KME France] od 3. května 1988 do 19. června 1995 a společně s [KME Germany] a [KME France] od 20. června 1995 do 22. března 2001; f) [KME France] společně s [KME Italy] od 3. května 1988 do 19. června 1995 a společně s [KME Germany] a [KME Italy] od 20. června 1995 do 22. března 2001. Článek 2 Za protiprávní jednání uvedená v článku 1 se ukládají následující pokuty: a) [Wieland]: 20,79 milionu eur; b) Outokumpu […] a [Luvata] společně a nerozdílně: 18,13 milionu eur; c) [KME Germany], [KME France] a [KME Italy] společně a nerozdílně: 18,99 milionu eur; d) [KME Germany]: 10,41 milionu eur; e) [KME Italy] a [KME France] společně a nerozdílně: 10,41 milionu eur.“
10

Napadené rozhodnutí obsahuje zejména následující ustanovení: „Článek 1 Následující podniky porušily ustanovení čl. 81 odst. 1 [ES] a od 1. ledna 1994 ustanovení čl. 53 odst. 1 Dohody o EHP tím, že se v uvedených obdobích účastnily souboru dohod a jednání ve vzájemné shodě spočívajících ve stanovení cen a v rozdělení trhů v odvětví průmyslových trubek: a) [Wieland] od 3. května 1988 do 22. března 2001; b) Outokumpu […] samostatně od 3. května 1988 do 30. prosince 1988 a společně s [Luvata] od 31. prosince 1988 do 22. března 2001; c) [Luvata] od 31. prosince 1988 do 22. března 2001 (společně s Outokumpu […]); d) [KME Germany] samostatně od 3. května 1988 do 19. června 1995 a společně s [KME France] a [KME Italy] od 20. června 1995 do 22. března 2001; e) [KME Italy] společně s [KME France] od 3. května 1988 do 19. června 1995 a společně s [KME Germany] a [KME France] od 20. června 1995 do 22. března 2001; f) [KME France] společně s [KME Italy] od 3. května 1988 do 19. června 1995 a společně s [KME Germany] a [KME Italy] od 20. června 1995 do 22. března 2001. Článek 2 Za protiprávní jednání uvedená v článku 1 se ukládají následující pokuty: a) [Wieland]:20,79 milionu eur; b) Outokumpu […] a [Luvata] společně a nerozdílně: 18,13 milionu eur; c) [KME Germany], [KME France] a [KME Italy] společně a nerozdílně: 18,99 milionu eur; d) [KME Germany]: 10,41 milionu eur; e) [KME Italy] a [KME France] společně a nerozdílně: 10,41 milionu eur.“
130

Komise uvádí, že každý prvek uvedeného systému způsobuje to, že některé podniky jsou osvobozeny od povinnosti platit daně, která by obvykle vznikla na základě jiné skutečnosti. Přesněji, společnost by mohla dosáhnout velkých zisků, avšak pokud přijala formu, která je v současnosti nazývána „společnost osvobozená od daně“, nepotřebovala by ani prostory, ani zaměstnance, a nepodléhala by tedy ve skutečnosti povinnosti platit daň. Naopak společnost by mohla mít zaměstnance a užívat majetek, avšak pokud nedosáhla zisku, daňová reforma by jí rovněž umožnila neplatit daně.
65

Žalobkyně krom toho připomíná, že v průběhu správního řízení uplatnila, že vměšování se Komise do politiky stanovování cen letiště Charleroi by vedlo k vytvoření diskriminace mezi veřejnými a soukromými letišti v rozporu s článkem 295 ES. V odpovědi na tento argument uvedla Komise v bodě 157 odůvodnění napadeného rozhodnutí, že „Valonský region […] mohl rozhodnout, že BSCA přísluší stanovit poplatek výměnou za služby poskytnuté uživatelům, za předpokladu, že budou dodrženy určité zásady a podmínky“. Přitom podle Komise, pokud by Valonský region takto jednal, představovalo by stanovení přistávacích poplatků ze strany BSCA obchodní činnost, a nikoliv výkon regulačních pravomocí. Muselo by tedy podléhat posouzení podle zásady soukromého investora v tržním hospodářství. Žalobkyně nicméně tvrdí, pokud jde o povahu dotčených činností, a tedy použití zásady soukromého investora v tržním hospodářství, že takové činnosti se nemění z „regulačních“ na „obchodní“ nebo „hospodářské“ pouze proto, že jsou regionální vládou svěřeny veřejnému podniku, který jí patří a který ovládá.