ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
29

Předkládající senát se za těchto okolností domnívá, že úvahy, které Soudní dvůr rozvinul v rozsudku ze dne 25. března 2004, Azienda Agricola Ettore Ribaldi a další (C‑480/00, C‑482/00, C‑484/00, C‑489/00 až C‑491/00 a C‑497/00 až C‑499/00, EU:C:2004:179), se uplatní i na okolnosti posuzované věci, která se týká společné organizace trhů s cukrem. Z toho by vyplývalo, že výši poplatku za přebytek stanovenou na základě výsledku kontrol musí být možné sdělit po uplynutí dané lhůty bez ohledu na další podmínky. Kdyby totiž takové sdělení nebylo provedeno z důvodu domnělého uplynutí lhůty stanovené v čl. 3 odst. 2 první větě nařízení č. 967/2006, bylo by ohroženo naplňování cílů společné organizace trhů s cukrem, které Soudní dvůr vymezil mimo jiné v rozsudku ze dne 15. listopadu 2012, Pfeifer de Langen (C‑131/11, EU:C:2012:715). Stanovení přebytku by v takovém případě samo o sobě nemělo žádný dopad, takže výrobce cukru by právě vůbec nebyl motivován k tomu, aby tyto přebytky cukru vyvezl nebo aby o nich podal hlášení a převedl je do následujícího hospodářského roku, jak to Soudní dvůr uvedl v bodě 57 rozsudku ze dne 15. listopadu 2012, Pfeifer de Langen (C‑131/11, EU:C:2012:715). Kontroly by pozbyly smyslu a mohlo by být od nich upuštěno.
8

Podle § 12 odst. 1 a 3 daňového řádu platí, že osoba povinná k dani, jakož i každá osoba povinná zaplatit daň v souladu s čl. 35 odst. 2 a 7, jsou oprávněny nahlížet do dokumentů týkajících se jejich daňových záležitostí. Toto oprávnění zahrnuje právo pořizovat nebo požadovat kopie všech dokumentů, které jsou nezbytné pro výkon jejich práv a pro plnění jejich povinností. Osoba povinná k dani však nesmí nahlížet mimo jiné do žádné části dokumentu, která obsahuje informace týkající se jiné osoby, jejichž získání by bylo v rozporu s právními předpisy v oblasti daňového tajemství.
9

Článek 4 Magyar Méhészeti Nemzeti Program alapján a 2016-2019 közötti végrehajtási időszakokban a központi költségvetés, valamint az Európai Mezőgazdasági Garancia Alap társfinanszírozásában megvalósuló támogatások igénybevételének szabályairól szóló 4/2017. (I. 23.) FM rendelet (vyhláška ministra pro zemědělství a rozvoj venkova č. 4/2017 o pravidlech pro využívání podpory z maďarského vnitrostátního programu pro odvětví včelařství spolufinancované ze státního rozpočtu a z Evropského zemědělského záručního fondu na období 2016–2019) (Magyar Közlöny 2017/8.), ze dne 23. ledna 2017 stanoví: „[…] 10) V případě opatření uvedených v čl. 2 odst. 2 písm. a) bodu ae), písm. b) bodu ba) a bb) a písm. c) bodu cb), v případě podpor na pořízení zařízení využívajících technologii rádiové identifikace v rámci opatření podle písm. c) bodu ca), jakož i v případě podpor na obnovení stavu včelstev za pomoci vhodného reprodukčního materiálu jak z veterinárního, tak z genetického hlediska v rámci opatření podle písm. e), se nárok na podporu zakládá na počtu včelstev a) zjištěném při podzimní veterinární kontrole včel za příslušné období, b) registrovaných podle ustanovení tartási helyek, a tenyészetek és az ezekkel kapcsolatos egyes adatok országos nyilvántartási rendszeréről szóló 119/2007. (X. 18.) FVM rendelet [vyhláška Ministerstva pro zemědělství a rozvoj venkova č. 119/2007 ze dne 18. října 2007 o národním registru chovných míst a středisek a různých souvisejících údajích] a v informačním systému chovů (TIR) ve smyslu vyhlášky č. 119/2007/FVM na základě oznámení zaslaného a doručeného místně příslušnému úřadu státní správy v župách do třiceti dnů od vstupu této vyhlášky v platnost, pokud jde o první období, do dne 15. listopadu 2017, pokud jde o druhé období, a do dne 15. listopadu 2018, pokud jde o třetí období, c) a vlastněných žadatelem ke dni podání žádosti o vyplacení podpory.“
68

Konkrétně porušení této oznamovací povinnosti, i kdyby bylo prokázané, nemůže samo o sobě vést k tomu, že by členské státy mohly podle vlastního uvážení bránit použitelnosti osvobození od daně stanoveného v článek 132 odst. 1 písm. a) směrnice 2006/112, třebaže by se jednalo o služby, které spadají do všeobecných poštovních služeb. Přiznání takové možnosti členským státům by totiž porušovalo nejen judikaturu uvedenou v bodech 42 až 44 tohoto rozsudku, ale rovněž zásadu daňové neutrality, která brání tomu, aby v oblasti vybírání DPH bylo zacházeno rozdílně s hospodářskými subjekty, které uskutečňují tatáž plnění (v této posledně uvedené souvislosti viz rozsudek ze dne 28. června 2007, JP Morgan Fleming Claverhouse Investment Trust a The Association of Investment Trust Companies, C‑363/05, EU:C:2007:391, bod 46 a citovaná judikatura).
(24)

Členským státům by mělo být povoleno uplatňovat některá další osvobození od daně nebo snížené úrovně zdanění tam, kde to nebude škodlivé pro řádné fungování vnitřního trhu a nepovede to k narušením hospodářské soutěže.
24

V tomto ohledu vzal Hanseatisches Oberlandesgericht Hamburg (Vrchní zemský soud Hamburk) v úvahu informaci, podle níž by byl D.-T. Dorobantu v případě vazebního stíhání vězněn v celách pro čtyři osoby o rozloze 12,30 m2, 12,67 m2 nebo 13,50 m2, anebo v celách pro deset osob o rozloze 36,25 m2. Pokud by byl D.-T. Dorobantu odsouzen k trestu odnětí svobody, byl by vězněn nejprve ve vězeňském zařízení, ve kterém má každý vězeň k dispozici plochu 3 m2, a následně by byl vězněn ve stejných podmínkách, pokud by byl zařazen do uzavřeného režimu výkonu trestu odnětí svobody, nebo v cele o rozloze 2 m2 na osobu, pokud by se v jeho případě uplatnil otevřený nebo polootevřený režim.
39

Nakonec je třeba uvést, že jak tvrdí německá vláda, výklad čl. 11 části A odst. 1 písm. a) šesté směrnice, uvedený v bodech 35 až 38 tohoto rozsudku, zaručuje zachování daňové neutrality. Pokud by totiž producent nabyl zboží pro svůj podnik přímo od výrobce bez účasti organizace producentů, jejímž je členem, a bez platby z provozního fondu zřízeného touto organizací producentů, podléhalo by toto dodání v plném rozsahu DPH. Naproti tomu, pokud by se DPH z nákupu takového zboží snížila o část financovanou tímto provozním fondem, producent, který nabývá zboží prostřednictvím uvedené organizace producentů, by podléhal nižšímu zdanění, než je zdanění producenta, který nakupuje rovnocenné zboží bez její účasti. Jednalo by se tedy o rozdílné zacházení, které je v rozporu se zásadou daňové neutrality.
4

Nařízení Řím I nahradilo Římskou úmluvu. Bod 38 odůvodnění tohoto nařízení zní: „V souvislosti s postoupením pohledávky by výraz ‚vztah‘ měl vyjasnit, že se čl. 14 odst. 1 použije rovněž na věcněprávní dopady postoupení mezi postupitelem a postupníkem v právních řádech, ve kterých úprava těchto otázek nespadá do závazkového práva. Výraz ‚vztah‘ by nicméně neměl být chápán jako jakýkoli vztah, který by mohl existovat mezi postupitelem a postupníkem. Zejména by neměl zahrnovat předběžné otázky, pokud jde o postoupení pohledávky. Výraz by měl být jednoznačně omezen na dopady, jež přímo souvisejí s daným postoupením.“
Bylo by přitom v rozporu s tímto cílem, jakož i se zásadou právní jistoty a s požadavky uvedenými v bodech 17, 24 a 34 tohoto rozsudku, umožnit osobám odpovědným za dotčený penzijní plán odstranit diskriminaci odporující článku 119 Smlouvy o ES tak, že přijmou retroaktivně působící opatření sjednocující důchodový věk pojištěnců pojištěných v rámci tohoto plánu na úroveň důchodového věku osob patřících do kategorie dříve znevýhodněných pojištěnců. Pokud by totiž bylo takové řešení připuštěno, byly by tyto odpovědné osoby zproštěny povinnosti zjednat po zjištění diskriminace nápravu vedoucí k úplnému a okamžitému odstranění diskriminace. Takové řešení by dále bylo v rozporu s povinností upravit důchodový věk osob z dříve znevýhodněné kategorie na úroveň osob z dříve zvýhodněné kategorie, pokud jde důchodové nároky za dobu zaměstnání od data vyhlášení rozsudku ze dne 17. května 1990, Barber (C‑262/88, EU:C:1990:209), a v rozporu s povinnosti přijmout opatření k obnovení rovného zacházení, jakož i se zákazem odejmout zpětně výhody osobám z dříve zvýhodněné kategorie. Až do přijetí takových opatření by toto řešení konečně vyvolávalo v rozporu se zásadou právní jistoty nejistotu, co se týče rozsahu práv pojištěnců.
4

Body 1, 2, 4, 6, 7 a 10 odůvodnění směrnice 2003/109 uvádí: (1) Za účelem postupného vytvoření prostoru svobody, bezpečnosti a práva Smlouva o [ES] stanoví jednak přijetí opatření, jejichž cílem je zajistit volný pohyb osob, ve spojení s doprovodnými opatřeními týkajícími se kontrol na vnějších hranicích, azylu a přistěhovalectví, jednak přijetí opatření týkajících se azylu a přistěhovalectví a ochrany práv státních příslušníků třetích zemí. (2) Evropská rada na svém zvláštním zasedání v Tampere ve dnech 15. a 16. října 1999 prohlásila, že právní postavení státních příslušníků třetích zemí by se mělo sbližovat s právním postavením státních příslušníků členských států a že by osobě, která pobývala oprávněně v členském státě po dobu, kterou je třeba stanovit, a je držitelem povolení k dlouhodobému pobytu, měl být v uvedeném členském státě přiznán soubor jednotných práv, která se co nejvíce přibližují právům přiznávaných občanům Evropské unie. […] (4) Integrace státních příslušníků třetích zemí, kteří dlouhodobě pobývají v členských státech, je rozhodující pro podporu hospodářské a sociální soudržnosti, základního cíle Společenství stanoveného Smlouvou. […] (6) Hlavním kritériem pro získání právního postavení dlouhodobě pobývajícího rezidenta by měla být délka pobytu na území členského státu. Pobyt by měl být oprávněný a nepřetržitý, aby bylo možno prokázat, že se dotyčná osoba se v zemi usídlila. Zajištěna by měla být také určitá pružnost s ohledem na okolnosti, za nichž může být osoba nucena území dočasně opustit. (7) K získání právního postavení dlouhodobě pobývajícího rezidenta by měli státní příslušníci třetích zemí prokázat, že mají přiměřené příjmy a zdravotní pojištění, aby pro členský stát nepředstavovali zatížení. Při posuzování stálosti a pravidelnosti příjmů mohou členské státy přihlížet k takovým faktorům, jako je přispívání do systému důchodového zabezpečení a plnění daňových povinností. […] (10) Je třeba stanovit procesní pravidla pro posuzování žádostí o přiznání právního postavení dlouhodobě pobývajícího rezidenta. Tyto postupy by měly být s ohledem na běžné pracovní zatížení správních orgánů členských států účinné a snadno zvládnutelné, jakož i průhledné a spravedlivé, aby dotyčným osobám nabízely dostatečnou právní jistotu. Neměly by se stát prostředkem k omezování výkonu práva pobytu.“
4)

Článek 6 odst. 1 směrnice 93/13 musí být vykládán v tom smyslu, že brání zachování zneužívajících ujednání obsažených ve smlouvě, pokud by jejich zrušení vedlo k neplatnosti této smlouvy a pokud má soud za to, že by tato neplatnost měla pro spotřebitele nepříznivé důsledky, nedal-li spotřebitel k jejich zachování souhlas.
„1)

Je zásada ‚poměrným dílem‘ uvedená v ustanovení 4 bodě 2 [rámcové dohody o částečném pracovním úvazku] ve spojení se zásadou zákazu diskriminace uvedenou v ustanovení 4 bodě 1 použitelná na takové legislativní ustanovení, které stanoví, že celková doba trvání po sobě jdoucích pracovních poměrů pracovnice nebo pracovníka rakouské univerzity, která/ý je zaměstnán/a v rámci projektů financovaných třetími stranami nebo výzkumných projektů, činí u pracovníků zaměstnaných na plný úvazek 6 let, avšak u prací na částečný úvazek 8 let, a nadto je povoleno, je-li to objektivně odůvodněno, zejména z důvodu pokračování nebo dokončení výzkumných projektů nebo publikací, další jediné prodloužení až na celkovou dobu 10 let u zaměstnanců na plný úvazek a v případě prací na částečný úvazek až na celkovou dobu 12 let?
39

V souladu s judikaturou Soudního dvora se čl. 17 odst. 1 nařízení č. 1215/2012 použije za předpokladu, že jsou splněny tři podmínky, tedy zaprvé že má některá ze smluvních stran postavení spotřebitele, který jedná v rámci, o němž lze mít za to, že nespadá do jeho profesionální nebo podnikatelské činnosti, zadruhé že smlouva mezi takovýmto spotřebitelem a profesionálem či podnikatelem byla skutečně uzavřena a zatřetí že takováto smlouva spadá do některé z kategorií uvedených v odst. 1 písm. a) až c) uvedeného článku 17. Tyto podmínky musí být splněny kumulativně, takže není-li některá ze tří podmínek splněna, nemůže být příslušnost určena podle pravidel platných ve věcech spotřebitelských smluv (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 23. prosince 2015, Hobohm, C‑297/14, EU:C:2015:844, bod 24 a citovaná judikatura).
41

Z toho vyplývá, že má-li být na základě soudního příkazu, kterým se ukládá povinnost zdržet se protiprávního jednání a jehož účelem je předejít jeho opakování a dalšímu poškozování dotčených zájmů, skutečně dosaženo těchto cílů, musí být umožněno, aby se uvedený příkaz vztahoval na informace, jejichž obsah je sice díky použitým slovům nebo jejich poskládání formulován oproti informaci, jejíž obsah byl prohlášen za protiprávní, poněkud odlišně, ale v podstatě z nich plyne totéž sdělení. Jak zdůraznil předkládající soud, v opačném případě by totiž bylo možné účinky takového soudního příkazu snadno obejít tak, že by se ukládala sdělení jen nepatrně se lišící od sdělení, která byla dříve prohlášena za protiprávní, v důsledku čehož by byla dotčená osoba nucena podávat řadu návrhů na zahájení řízení o zdržení se jednání, které ji poškozuje.
29

Předkládající soud konstatuje, že vnitrostátní právní úprava, která stanoví sejmutí, zpracování a uchovávání biometrických údajů státních příslušníků třetích zemí v centrálním rejstříku, představuje „nové omezení“ ve smyslu článku 7 rozhodnutí č. 2/76 a článku 13 rozhodnutí č. 1/80. Předkládající soud připomíná, že podle judikatury Soudního dvora je takové omezení zakázáno, ledaže je odůvodněno naléhavými důvody veřejného zájmu, je vhodné pro dosažení sledovaného legitimního cíle a nepřekračuje rámec toho, co je pro jeho dosažení nezbytné. V této souvislosti se předkládající soud za předpokladu, že uvedená právní úprava sleduje legitimní cíl a je vhodná k jeho dosažení, táže, zda sejmutí, zpracování a uchovávání biometrických údajů státních příslušníků třetích zemí v centrálním rejstříku, jak je upraveno touto právní úpravou, nepřekračuje meze toho, co je nezbytné k dosažení cíle spočívajícího v předcházení podvodnému zneužití totožnosti a podvodům s dokumenty a boji proti těmto podvodům. Předkládající soud má za to, že v rozsahu, v němž sejmutí a zpracování biometrických údajů představuje zpracovávání osobních údajů ve smyslu čl. 2 písm. b) směrnice 95/46 a v němž tyto údaje spadají do zvláštní kategorie údajů ve smyslu čl. 8 odst. 1 této směrnice, musí být výjimky z ochrany osobních údajů a její omezení činěny v mezích toho, co je naprosto nezbytné, v souladu s judikaturou Soudního dvora vzešlou z rozsudku ze dne 21. prosince 2016, Tele2 Sverige a Watson a další (C‑203/15 a C‑698/15, EU:C:2016:970, bod 96).
10

Článek 5 směrnice 91/676 stanoví: „1. Členské státy připraví pro vymezené ohrožené oblasti akční programy k dosažení cílů uvedených v článku 1 do dvou let po prvním vymezení těchto oblastí podle čl. 3 odst. 2 nebo do jednoho roku po každém novém vymezení podle čl. 3 odst. 4. 2. Akční program může být společný pro všechny ohrožené oblasti v rámci území členského státu nebo, pokud to členský stát považuje za vhodné, mohou být připraveny různé programy pro jednotlivé ohrožené oblasti nebo jejich části. 3. Akční programy vezmou v úvahu: a) dostupné vědecké a technické údaje, zejména pokud jde o podíly dusíku ze zemědělských nebo z jiných zdrojů; b) podmínky životního prostředí ve zmíněných oblastech dotyčných členských států. 4. Akční programy jsou zaváděny do čtyř let po jejich vypracování a obsahují následující závazná opatření: a) opatření uvedená v příloze III; b) opatření, která členské státy zahrnuly do zásad správných zemědělských postupů […] 5. Členské státy přijmou v rámci akčních programů dodatečná nebo účinnější opatření, která pokládají za potřebná, je-li od počátku nebo na základě získaných zkušeností s prováděním akčních programů zřejmé, že opatření podle odstavce 4 nejsou dostatečná pro dosažení cílů uvedených v článku 1. Při výběru těchto opatření nebo postupů vezmou členské státy v úvahu jejich účinnost a související náklady ve srovnání s jinými možnými preventivními opatřeními. 6. Členské státy připraví a zavedou odpovídající monitorovací programy k posuzování účinnosti akčních programů vypracovaných podle tohoto článku. Členské státy, které uplatňují ustanovení článku 5 na celém území svého státu, sledují obsah dusičnanů ve vodách (povrchových a podzemních) na vybraných měřicích místech, která umožňují zjistit rozsah znečištění vod dusičnany ze zemědělských zdrojů. 7. Členské státy přezkoumají a v případě nutnosti upraví své akční programy včetně všech dodatečných opatření přijatých podle odstavce 5, a to nejméně každé čtyři roky. O veškerých změnách v akčních programech uvědomí Komisi.“
25

Tento soud má za to, že volná hospodářská soutěž na trhu s elektřinou je narušena, jestliže je určitým podnikům uložena daň z důvodu formy jejich výroby, třebaže odvod zatěžuje nikoli přímo vlastní výrobu elektřiny nebo vyrobenou elektřinu, ale bez objektivního odůvodnění palivo, odpad a skladování prostředků použitých k tomuto účelu. Takové rozdílné zacházení by mohlo být navíc v rozporu s unijním právem, pokud by bylo zjištěno, že takové zdanění není založeno na ochraně životního prostředí a bylo zavedeno z důvodů souvisejících pouze s tarifním deficitem.
19

Předkládající soud uvádí, že kdyby se mělo za to, že daňový zákon o energii není slučitelný s unijním právem, královské nařízení 198/2015, kterým se zavádí poplatek za užívání vnitrozemských vod pro výrobu elektrické energie a které je předmětem žaloby ve věcech v původním řízení, by bylo zbaveno právního základu, a muselo by být v důsledku toho zrušeno.
68

V bodě 75 rozsudku ze dne 13. září 2011, Prigge a další (C‑447/09, EU:C:2011:573), Soudní dvůr rozhodl, že tím, že sociální partneři stanovili věkovou hranici, od které se má za to, že dopravní piloti již nemají fyzickou zdatnost k výkonu svého povolání, na 60 let, zatímco vnitrostátní a mezinárodní právní úprava dovoluje výkon této činnosti za určitých podmínek až do věku 65 let, uložili uvedeným pilotům nepřiměřený požadavek v rozporu s čl. 4 odst. 1 směrnice 2000/78.
9

Článek 1 odst. 1 zákona č. 4014/2011, který upravuje environmentální povolení staveb a prací, regulace ilegálních staveb za účelem vytvoření ekologické rovnováhy a další ustanovení spadající do příslušnosti ministerstva životního prostředí, energetiky a změny klimatu (FEK A ’209, dále jen „zákon 4014/2011“), rozděluje záměry veřejného sektoru a soukromého sektoru do dvou kategorií (A a B) v závislosti na jejich vlivech na životní prostředí. První kategorie (A) zahrnuje stavby a práce, které by pravděpodobně mohly mít významné dopady na životní prostředí a pro které bude nezbytné vypracovat posouzení vlivu na životní prostředí (dále jen „EIA“), a to za účelem přijetí zvláštních požadavků a omezení na ochranu životního prostředí. Druhá kategorie (B) zahrnuje stavby s méně významnými dopady na životní prostředí.
3

Body 2 až 7, 9, 11, 12 a 24 odůvodnění směrnice 2003/96 uvádějí: „(2) Neexistence předpisů Společenství o minimální daňové sazbě na elektřinu a jiné energetické produkty než minerální oleje může nepříznivě ovlivnit řádné fungování vnitřního trhu. (3) Řádné fungování vnitřního trhu a dosažení cílů ostatních politik Společenství vyžaduje stanovit na úrovni Společenství minimální úrovně zdanění pro většinu energetických produktů, včetně elektřiny, zemního plynu a uhlí. (4) Závažné rozdíly mezi vnitrostátními úrovněmi zdanění energie, které uplatňují členské státy, by mohly být škodlivé pro řádné fungování vnitřního trhu. (5) Prostřednictvím stanovení vhodných minimálních úrovní zdanění ve Společenství se mohou snížit stávající rozdíly mezi vnitrostátními úrovněmi zdanění. (6) V souladu s článkem 6 [ES] musejí být požadavky na ochranu životního prostředí zahrnuty do vymezení a provádění ostatních politik Společenství. (7) Společenství jako strana Rámcové úmluvy Organizace spojených národů o změně klimatu ratifikovalo Kjótský protokol. Zdanění energetických produktů a případně elektřiny je jedním z dostupných nástrojů k dosažení cílů Kjótského protokolu. […] (9) Členským státům by měla být ponechána volnost nutná k vymezení a provádění politik přizpůsobených jejich vnitrostátním podmínkám. […] (11) Rozhodnutí o daňových režimech zaváděných v souvislosti s prováděním těchto rámcových předpisů Společenství o zdanění energetických produktů a elektřiny přísluší každému členskému státu. V tomto ohledu se mohou členské státy rozhodnout nezvýšit celkové daňové zatížení, pokud se domnívají, že by provádění této zásady daňové neutrality mohlo přispět ke změně struktury a k modernizaci jejich daňových systémů tím, že bude podporováno chování směřující k větší ochraně životního prostředí a lepšímu využití pracovní síly. (12) Ceny energetických produktů jsou základními prvky politik Společenství v oblastech energetiky, dopravy a životního prostředí. […] (24) Členským státům by mělo být povoleno uplatňovat některá další osvobození od daně nebo snížené úrovně zdanění tam, kde to nebude škodlivé pro řádné fungování vnitřního trhu a nepovede to k narušením hospodářské soutěže.“
3

Body 5, 13, 14 a 37 odůvodnění nařízení č. 655/2014 uvádějí: „(5) Vnitrostátní řízení pro získání zajišťovacích opatření, jakými jsou např. příkazy k obstavení účtů, existují ve všech členských státech, výrazně se však liší podmínky pro použití těchto opatření i účinnost jejich provádění. Navíc přístup k vnitrostátním zajišťovacím opatřením v případech s přeshraničním rozměrem se může ukázat složitý, především pokud věřitel usiluje o obstavení několika účtů vedených v různých členských státech. Zdá se proto nezbytné a vhodné přijmout závazný a přímo použitelný právní nástroj Unie, jenž zavede nové unijní řízení umožňující v přeshraničních případech účinně a rychle obstavit peněžní prostředky uložené na bankovních účtech. […] (13) K zajištění úzkého spojení mezi řízením o příkazu k obstavení a řízením ve věci samé by mezinárodní příslušnost pro vydání příkazu měly mít soudy členského státu, jehož soudy jsou příslušné rozhodovat ve věci samé. Pro účely tohoto nařízení by se řízením ve věci samé mělo rozumět jakékoli řízení zaměřené na získání exekučního titulu k související pohledávce, například včetně zkráceného řízení o platebním rozkazu a řízení, jako je ve Francii ‚procédure de référé‘. Je-li dlužníkem spotřebitel s pobytem v některém členském státě, k vydání příkazu by měly být příslušné pouze soudy tohoto členského státu. (14) Podmínky pro vydání příkazu k obstavení by měly odrážet odpovídající rovnováhu mezi zájmy věřitele na získání příkazu a zájmy dlužníka na tom, aby se zabránilo zneužití tohoto příkazu. […] […] (37) K zajištění rychlého a neprodleného vydání příkazu k obstavení by toto nařízení mělo stanovit lhůty, v nichž musí být dokončeny jednotlivé kroky řízení. Pravomoc odchýlit se od těchto lhůt by soudy nebo orgány zapojené do řízení měly mít pouze za výjimečných okolností, například u případů, které jsou z právního či skutkového hlediska složité.“