STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

JÁNA MAZÁKA

přednesené dne 8. května 2008 ( 1 )

Věc C-203/07 P

Řecká republika

v.

Komise Evropských společenství

„Kasační opravný prostředek — Projekt vytvoření společného diplomatického zastoupení v Abuji (Nigérie) — Uhrazení částek, které dluží Řecká republika — Započtení proti částce, kterou má zaplatit Komise v rámci operačního regionálního programu kontinentálního Řecka“

1. Svým kasačním opravným prostředkem se Řecká republika domáhá zrušení rozsudku Soudu prvního stupně (prvního senátu) ze dne 17. ledna 2007 ve věci T-231/04, Řecká republika v. Komise ( 2 ) (dále jen „napadený rozsudek“), v rozsahu, v němž dospěl k nesprávnému závěru, že Řecké republice vznikly finanční závazky v důsledku podepsání a ratifikace původního memoranda o porozumění uzavřeného mezi Komisí a členskými státy, v důsledku podepsání dodatečného memoranda a v důsledku jejího jednání.

2. V napadeném rozsudku Soud zamítl jako neopodstatněnou žalobu směřující ke zrušení aktu, kterým Komise provedla formou započtení inkaso částek, jež dlužila Řecká republika v souvislosti se svou účastí na projektech Abuja I a II, jejichž účelem bylo zřídit pro Komisi a několik členských států Evropské unie společné diplomatické zastoupení v Abuji (Nigérie).

I – Právní rámec

A – Právo Společenství

3. Článek 58 statutu Soudního dvora stanoví: „Opravné prostředky k Soudnímu dvoru jsou omezeny na právní otázky. Jsou přípustné pro nepříslušnost Soudu, pro nedostatky řízení před Soudem, které poškozují zájmy účastníka řízení podávajícího opravný prostředek, či pro porušení právních předpisů Společenství Soudem […]“

4. Článek 71 nařízení Rady (ES, Euratom) č. 1605/2002 ze dne 25. června 2002, kterým se stanoví finanční nařízení o souhrnném rozpočtu Evropských společenství ( 3 ) (dále jen „finanční nařízení“), stanoví: „1. Zjištění pohledávky je úkon, kterým pověřená nebo dále pověřená schvalující osoba: a) ověřuje, zda dluh existuje; b) určí nebo ověří skutečnost a výši dluhu; c) ověřuje podmínky splatnosti dluhu. 2. Vlastní zdroje poskytnuté Komisi a veškeré pohledávky identifikované jako jisté, o stanovené pevné částce a splatné musí být zjištěny inkasním příkazem předloženým účetnímu a oznámením o dluhu zaslaným dlužníku, přičemž obojí vypracuje příslušná schvalující osoba. […]“

5. Článek 72 finančního nařízení stanoví: „1. Schválení inkasa je úkon, při kterém vydá příslušná pověřená nebo dále pověřená schvalující osoba vystavením inkasního příkazu pokyn účetnímu vybrat zjištěnou pohledávku. […]“

6. Článek 73 finančního nařízení stanoví: „1. Účetní provádí inkasní příkazy řádně vystavené příslušnou schvalující osobou. Zajistí s náležitou pečlivostí, aby Společenství obdrželo své příjmy a aby byla zachována práva Společenství. Účetní při vybírání pohledávek Společenství do nich započítá pohledávky dlužníka vůči Společenství, pokud jsou jisté, splatné a stanovené pevnou částkou. […]“

7. Článek 78 nařízení Komise (ES, Euratom) č. 2342/2002 ze dne 23. prosince 2002 o prováděcích pravidlech k nařízení Rady (ES, Euratom) č. 1605/2002, kterým se stanoví finanční nařízení o souhrnném rozpočtu Evropských společenství ( 4 ) (dále jen „prováděcí nařízení“) stanoví: „Postup 1. Zjištění pohledávky příslušnou schvalující osobou znamená uznání práva Společenství vůči dlužníku a stanovení nároku, kterým bude od dlužníka požadována úhrada dluhu. 2. Inkasní příkaz je operací, kterou příslušná schvalující osoba dává pokyn účetnímu k inkasu zjištěné pohledávky. 3. Oznámení o dluhu informuje dlužníka, že: a) Společenství zjistila pohledávku; b) dluh je ve prospěch Společenství splatný k určitému dni (dále jen ‚den splatnosti‘); c) v případě nezaplacení do dne splatnosti ponese dluh úroky se sazbou uvedenou v článku 86, aniž jsou dotčeny platné zvláštní předpisy; d) pokud je to možné, provede orgán inkaso započtením poté, co uvědomí dlužníka; e) v případě nezaplacení ke dni splatnosti provede orgán inkaso uplatněním předem složených jistot; f) pokud není možné po všech těchto krocích inkasovat celou částku, provede orgán inkaso výkonem rozhodnutí podle čl. 72 odst. 2 finančního nařízení nebo na základě žaloby. Schvalující osoba zasílá oznámení o dluhu dlužníkovi s kopií pro účetního.“

8. Článek 79 prováděcího nařízení stanoví: „Zjištění pohledávek Při zjištění pohledávky se příslušná schvalující osoba ujistí, že: a) pohledávka je jistá a neobsahuje žádnou podmínku; b) pohledávka je pevně stanovena v peněžní částce; c) pohledávka je splatná a nepodléhá žádné lhůtě k platbě; d) údaje o dlužníku jsou správné; e) částka, která se má inkasovat, je zapsaná ve správné položce rozpočtu; f) podklady jsou v pořádku; a g) je dodržena zásada řádného finančního řízení […]“

9. Článek 83 prováděcího nařízení stanoví: „Inkaso započtením V každém stadiu řízení v případě, že má dlužník vůči Společenství také jistou a splatnou pohledávku o stanovené částce potvrzenou platebním příkazem a poté, co uvědomí příslušnou schvalující osobu a dlužníka, inkasuje účetní pohledávku započtením.“

B – Mezinárodní právo

10. Článek 31 Vídeňské úmluvy o smluvním právu ( 5 ) stanoví: „Obecné pravidlo výkladu 1. Smlouva musí být vykládána v dobré víře, v souladu s obvyklým významem, který je dáván výrazům ve smlouvě v jejich celkové souvislosti, a rovněž s přihlédnutím k předmětu a účelu smlouvy. 2. Pro účely výkladu smlouvy se kromě textu, včetně preambule a příloh, celkovou souvislostí rozumí: a) každá dohoda vztahující se ke smlouvě, k níž došlo mezi všemi stranami v souvislosti s uzavřením smlouvy; b) každá listina vyhotovená jednou nebo více stranami v souvislosti s uzavřením smlouvy a přijatá ostatními stranami jakožto listina vztahující se ke smlouvě. 3. Spolu s celkovou souvislostí bude brán zřetel: a) na každou pozdější dohodu, týkající se výkladu smlouvy nebo provádění jejích ustanovení, k níž došlo mezi stranami; b) na jakoukoliv pozdější praxi při provádění smlouvy, která založila dohodu stran, týkající se jejího výkladu; c) na každé příslušné pravidlo mezinárodního práva použitelné ve vztazích mezi stranami. 4. Výraz bude chápán ve zvláštním smyslu, potvrdí-li se, že to bylo úmyslem stran.“

II – Skutkový stav a kontext napadeného rozsudku

11. Soud v napadeném rozsudku shrnul skutkový rámec žaloby, kterou projednával, takto: „7 Poté, co se stala hlavním městem Nigérie Abuja místo Lagosu, byla Komise od roku 1993 nájemcem budovy v Abuji určené k umístění její delegace a dočasně i zastoupení některých členských států, mimo jiné i Řecké republiky. Komise přenechala v rámci dohody s těmito státy (dále jen ‚projekt Abuja I‘) dotčeným zastoupením do podnájmu některé kanceláře a poskytovala jim určité služby. Členské státy se dohodly na rozdělení nákladů souvisejících s jejich zastoupením. Podíl Řecké republiky dosahoval 5,5 % celkových nákladů. Jelikož Komise usoudila, že Řecká republika neuhradila tyto své dluhy, provedla v roce 2004 inkaso odpovídajících částek formou zápočtu (viz bod 44 níže). 8 Belgické království, Dánské království, Spolková republika Německo, Řecká republika, Španělská republika, Francouzská republika, Irsko, Italská republika, Nizozemské království, Portugalská republika a Komise (dále jen ‚partneři‘) uzavřely dne 18. dubna 1994 na základě článku J.6 Smlouvy o Evropské unii (nyní po změně článek 20 EU) memorandum o porozumění (dále jen ‚původní memorandum‘) týkající se stavby společného komplexu velvyslanectví pro účely diplomatických misí v Abuji využívajících společné doprovodné služby (dále jen ‚projekt Abuja II‘). Původní memorandum bylo doplněno po přistoupení Rakouské republiky, Finské republiky a Švédského království protokolem o přistoupení. 9 Článek 1 původního memoranda stanoví, že velvyslanectví členských států a delegace Komise jsou samostatné diplomatické mise, na něž se vztahuje Vídeňská úmluva o diplomatických stycích ze dne 18. dubna 1961, a pokud jde o členské státy, rovněž Vídeňská úmluva o konzulárních stycích ze dne . 10 Článek 10 původního memoranda uváděl, že Komise vystupuje jako koordinátorka projektu Abuja II ‚pověřená‘ ostatními partnery. 11 Podle článku 11 původního memoranda odpovídá Komise za provedení architektonických studií týkajících se realizovatelnosti projektu Abuja II, původního odhadu nákladů a stádií návrhu. Tento článek upravuje rovněž uzavření dodatečného memoranda o porozumění o ‚podrobném návrhu budovy, rozdělení nákladů a nároků na prostory připadající na každého zúčastněného partnera po dokončení projektu [Abuja II]‘ (dále jen ‚dodatečné memorandum‘). Konečně článek 11 zavádí za účelem koordinace a kontroly projektu Abuja II stálý řídící výbor složený ze zástupců všech partnerů, jemuž předsedá Komise. Stálý řídící výbor předkládá pravidelné zprávy pracovní skupině pro ‚Administrativní záležitosti‘ zřízené v Radě v rámci Společné zahraniční a bezpečnostní politiky (SZBP) (dále jen ‚Skupina SZBP pro administrativní záležitosti‘). 12 Článek 12 původního memoranda zní následovně: ‚Projekt [Abuja II] je po schválení [dodatečného memoranda] uvedeného v článku 11 financován přímo příspěvky partnerů odpovídajícími podílu na projektu, jenž připadá na každého jednotlivého partnera. Příspěvek Komise bude zapsán do příslušné rozpočtové položky. Náklady na přípravné práce (fáze 1) budou zapsány do provozních položek rozpočtu Komise. Jejich výše se odhaduje na 140000 ECU. Bude-li projekt [Abuja II] uskutečněn, budou náklady uhrazeny z příspěvků všech partnerů podle jejich podílu na projektu.‘ 13 Článek 13 původního memoranda stanoví: ‚Všichni partneři zajistí po schválení [dodatečného memoranda], úplnou úhradu nákladů, které na ně připadají. Celková částka, kterou je každý partner povinen uhradit, zahrnuje: a) celkové náklady za jeho vlastní plochu a b) jeho podíl na nákladech na společné a veřejné prostory, vypočtený poměrně podle vztahu mezi vlastní plochou a celkovými prostory, jež nejsou společné.‘ 14 Článek 14 původního memoranda stanoví, že Komise se souhlasem a přispěním zúčastněných států uhradí částky dlužné třetím osobám (smluvním stranám). 15 Článek 15 odst. 1 původního memoranda stanoví: ‚Rozhodne-li se jeden z partnerů ukončit svou účast na projektu [Abuja II] tím, že nepodepíše [dodatečné memorandum] uvedené v článku 11, podmínky tohoto memoranda o porozumění, včetně finančních závazků upravených v článcích 12 a 13 se nadále nepoužijí na partnera, který svou účast ukončil.‘ 16 Společenství zastoupené Komisí uzavřelo dne 29. března 1995 první smlouvu se společným podnikem tvořeným jednak Dissing & Weitling arkitektfirma A/S, úspěšným uchazečem architektonické soutěže organizované Komisí pro projekt Abuja II, a jednak COWIconsult Consulting Engineers and Planners A/S (dále jen ‚konzultanti‘). Podle článku 1 této smlouvy potvrzuje Komise záměr partnerů uzavřít ‚konečnou smlouvu‘ s konzultanty. Podle článku 2 se konzultanti zavazují připravit dotčený projekt. Náklady na tuto přípravu dosáhly 212547,59 eur. 17 Při schůzi zástupců příslušných oddělení ministerstev zahraničních věcí dotyčných členských států a architektů společnosti Dissing & Weitling arkitektfirma byly stanoveny skutečné potřeby zastoupení každého členského státu a podíl nákladů připadající na každého z nich. 18 Dne 26. října 1995 se sešla pracovní podskupina ‚Záležitosti týkající se nemovitostí‘ zřízená v rámci SZBP. Ze zápisu ze schůze vyplývá, že pracovní podskupina vyzvala Komisi k tomu, aby: ‚[…] — ukončila fázi [základního návrhu]; — se dohodla podle potřeby s kanceláří architektů na vypracování [plánu pro prostřední fázi návrhu] ve lhůtách stanovených [stálým řídícím výborem]; — uzavřela smlouvy [na studii pozemků a průzkumu oblasti], neboť tato posledně uvedená [smlouva] je nezbytná k sepsání dodatečného memoranda; — a zálohově uhradila výdaje související s těmito fázemi.‘ 19 Podskupina potvrdila, že ‚částky zaplacené Komisí budou považovány za zálohu jejího podílu do samostatného fondu ad hoc, který byl předem určen za vhodný prostředek k financování projektu [Abuja II]‘ a že ‚v případě neuskutečnění projektu poskytnou ostatní partneři Komisi náhradu podle podmínek schválených pro předcházející fáze‘. 20 Stálý řídící výbor (viz bod 11 výše) se sešel dne 24. listopadu 1995. Zápis z této schůze uvádí, že smlouva ‚o technické pomoci‘ s konzultanty ve výši 2676369 eur (dále jen ‚hlavní smlouva‘) byla předložena ke schválení Poradní komisí pro nákupy a veřejné zakázky Komise (PKNVZ). Dále zmiňuje, že ‚v případě neuskutečnění projektu poskytnou ostatní partneři Komisi náhradu‘. 21 Komise uzavřela dne 27. prosince 1995 hlavní smlouvu. Tato smlouva se týkala základního návrhu a prostřední fáze projektu Abuja II (články 4.4 a 4.5), jakož i případných podrobných plánů (článek 4.6). 22 Dne 19. září 1996 schválila Skupina SZBP pro administrativní záležitosti prostřední návrh. 23 Skupina SZBP pro administrativní záležitosti vyzvala dne 21. listopadu 1996 Komisi, aby přijala opatření ad hoc k tomu, aby architekti začali s vypracováním podrobných plánů. Skupina uvedla, že formální smlouva pro tuto fázi bude uzavřena po dokončení dodatečného memoranda. Komise při této schůzi poskytla výše uvedené skupině výši nákladů, které uhradila do na přípravu projektu Abuja II, a sice přibližně 2,8 miliónů eur. 24 Tatáž skupina se sešla dne 24. února 1997 a rozhodla o tom, že s vypracováním podrobných plánů a smluvní dokumentace nebude čekat na dokončení dodatečného memoranda. Zápis z této schůze obsahuje následující rozhodnutí: ‚Komise se vyzývá k tomu, aby se dohodla podle potřeby s architekty o vypracování dokumentace a zálohově uhradila prostředky nezbytné pro tyto práce podle dohodnutých podmínek projektu. Stejně, jak tomu je v předcházejících případech, budou zálohy takto zaplacené Komisí uhrazeny následně ostatními účastníky podle postupů stanovených za tímto účelem v [původním memorandu].‘ 25 V následujících měsících několik členských států svou účast na projektu Abuja II ukončilo. Dne 28. dubna 1997 pověřila Skupina SZBP pro administrativní záležitosti Komisi tím, aby uzavřela ‚dvoustranné dohody s Dánským královstvím ohledně úhrady podílu, jenž mu přísluší v nákladech na projekt, které Komise vynaložila na účet partnerů‘. Podobné rozhodnutí bylo přijato poté, co ukončilo svou účast v září 1997 Irsko, jakož i Portugalská republika, Finská republika a Švédské království. 26 Komise uzavřela dne 12. listopadu 1997 s architekty dodatek k hlavní smlouvě, jehož předmětem bylo vypracování podrobných plánů a náhrada cestovních výdajů ve výši 1895696 eur. 27 Dne 18. června 1998 Skupina SZBP pro administrativní záležitosti zmínila možnost ukončení účasti Belgického království na projektu Abuja II. Ze zápisu z této schůze vyplývá, že stálý řídící výbor poukázal na to, že Belgické království zaplatí svůj podíl nákladů, tak jak jsou stanoveny po schválení prostředního návrhu. 28 Komise zaslala dne 10. června 1998 Řecké republice platební příkaz ve výši 153367,70 eur odpovídající podílu Řecké republiky na prvotní fázi projektu, a sice 5,06 % celkových nákladů. Platební lhůta byla stanovena na . 29 Dne 9. prosince 1998 bylo Spolkovou republikou Německo, Řeckou republikou, Francouzskou republikou, Italskou republikou, Nizozemským královstvím, Rakouskou republikou a Komisí podepsáno dodatečné memorandum. Článek 11 dodatečného memoranda upravuje vytvoření fondu k financování projektu. 30 Dodatečné memorandum se podle svého článku 14 provádí prozatímně od prvního dne druhého měsíce po jeho podpisu a nabude účinnosti první den druhého měsíce po datu, kdy členské státy a Komise prohlásí, že jej ratifikovaly. 31 Komise vyhlásila dne 28. dubna 1999 veřejnou zakázku na stavbu velvyslanectví dotyčných členských států, jakož i delegace Společenství (Úř. věst. 1999, s. 82). V rámci tohoto vyhlášení bylo uvedeno, že velvyslanectví Řecké republiky bude zaujímat plochu o rozloze 677 m2. 32 Komise ‚zopakovala‘ dne 3. září 1999 svou výzvu z roku 1998 u Skupiny SZBP pro administrativní záležitosti, aby jí členské státy uhradily částky, které zaplatila konzultantům za prostřední fázi návrhu. Uvedla, že některé členské státy již zaplatily dlužné částky, ale že jiné, včetně Řecké republiky, tak před uplynutím lhůty neučinily. Komise dodala, že partnerům bude zaslán další platební příkaz týkající se jednak výdajů za podrobné plány, a jednak reorganizačních nákladů, jež vznikly tím, že Belgické království, Španělské království a Portugalská republika ukončily svoji účast. 33 Dne 20. září 1999 se sešel stálý řídící výbor za účelem předvýběru stavebních společností. Zástupce Řecké republiky podepsal zápis z jednání. Veřejná zakázka byla zveřejněna v Úředním věstníku S 54 ze dne . 34 Komise požadovala platebním příkazem ze dne 17. února 2000 po Řecké republice úhradu částky 168716,94 eur za vyhotovení dokumentace nabídkového řízení týkajícího se podrobných plánů. 35 Stálý řídící výbor se rozhodl dne 22. června 2000 přijmout nový přístup k projektu (dále jen ‚zmenšený projekt Abuja II‘), jenž byl nutný z toho důvodu, že Francouzská republika ukončila svou účast na projektu. Zmenšený projekt Abuja II obsahoval zejména zrušení společných budov a doprovodných služeb, jakož i zmenšení plochy. Zástupce Řecké republiky na této schůzi vyjádřil svůj souhlas s projektem avšak s výhradou, že dojde k jeho schválení jeho nadřízenými. Dne zaslala Komise Řecké republice zápis ze schůze ze dne a vyzvala ji k tomu, aby poskytla formální odpověď ohledně zmenšeného projektu Abuja II. 36 Komise zopakovala dne 5. září 2000 svou žádost zástupcům Řecké republiky. Komise poté, co učinila dne novou výzvu, zaslala Řecké republice dne dopis faxem, který obsahoval lhůtu na odpověď stanovenou na s uvedením, že její nečinnost bude chápána jako ukončení účasti na projektu. Dne informovaly řecké orgány Komisi, že nejsou schopny poskytnout odpověď ohledně zmenšeného projektu Abuja II. Komise tedy téhož dne odpověděla, že pověřila architekty, aby přepracovali zmenšený projekt Abuja II a vyloučili z něj Řeckou republiku. 37 Komise zaslala dopisem ze dne 28. ledna 2002 Řecké republice oznámení o dluhu ve výši 1276484,50 eur týkající se stavebních nákladů na projekt Abuja II. Komise následně toto oznámení o dluhu odvolala. 38 Řecká republika poté, co zřídila své vlastní velvyslanectví v Abuji, opustila dne 13. července 2002 dočasné prostory, které užívala v rámci projektu Abuja I. 39 Komise zaslala formálně dopisem ze dne 11. října 2002 Řecké republice oznámení o neuhrazeném dluhu vztahující se k projektům Abuja I a Abuja II a vyzvala ji k úhradě celkové částky 861813,87 eur a 11000 amerických dolarů (USD). 40 Komise po jednání mezi stranami připomněla Řecké republice dopisem ze dne 31. ledna 2003, že Řecká republika nezaplatila své dluhy vztahující se k projektům Abuja I a Abuja II, a vyzvala ji k úhradě celkové částky 516374,96 eur a 12684,86 USD do konce února 2003. Komise dodala, že nebude-li platba provedena do data splatnosti, provede inkaso dotyčných částek pomocí všech dostupných právních prostředků. 41 V průběhu následujících měsíců jednaly Řecká republika a Komise o výši dlužných částek. 42 Řecká republika zaslala dne 29. prosince 2003 svému stálému zástupci u Evropské unie dopis, jehož znění je následující: ‚Vzhledem k tomu, že Evropská komise zachovává svůj postoj, co se týče dluhu naší země za projekt Abuja II s tím, že používá postup zápočtu, žádáme Vás, abyste tento postup sledoval a oznámil nám, zda a v jakém rozsahu byl proveden, aby se mohla Řecká republika zabývat tím, zda podá žalobu proti Evropské komisi. Pokud jde o projekt Abuja I, připomínáme, že jsme uznali náš dluh do května 2002, zatímco výše požadovaná Komisí se vztahuje k období do července 2002, jakož i k období po tomto datu. Vzhledem k tomu, že máme v úmyslu uhradit náš výše zmíněný dluh, žádáme vás o to, abyste se spojil s příslušnými finančními odděleními Komise za účelem ověření složek přesné celkové částky našeho dluhu v eurech do května 2002‘. 43 Komise zaslala dne 16. února 2004 Řecké republice dopis, který vymezil její dosud neuhrazené dluhy týkající se projektu Abuja I a Abuja II. Z tabulky, která je přílohou tohoto dopisu, který uvádí zejména jedenáct oznámení o neuhrazeném dluhu vztahujících se k projektům Abuja I a Abuja II, vyplývá, že Komise požádala Řeckou republiku o úhradu 565656,80 eur. Komise v tomto dopise upřesnila: ‚[Řecká republika předložila] Komisi následující pohledávku: […] 2000GR161PO005OBJ 1 KONTINENTÁLNÍ ŘECKO – Interim payment – 4774562,67 eur. Podle platebních podmínek tak, jak jsou stanoveny [čl. 73 odst. 1 druhým pododstavcem finančního nařízení] provede Komise započtení dluhů a pohledávek s případným zohledněním úroků z prodlení. V případě, že pohledávky, které jste oznámili, přesáhnou započítané částky, čistý zůstatek, na nějž máte nárok, Vám bude v nejbližším možném termínu uhrazen […]‘ 44 Komise poskytla dne 10. března 2004 prostředky Řecké republice v rámci operačního regionálního programu kontinentálního Řecka. Místo úhrady částky 4774562,67 eur (viz bod 43 výše), uhradila Komise pouze 3121243,03 eur. Tímto způsobem provedla započtení zůstatku, který Řecká republika dosud neuhradila, z něhož 565656,80 se týkalo projektů Abuja I a Abuja II (dále jen ‚napadený akt‘).“

III – Řízení u Soudu prvního stupně a napadený rozsudek

12. Řecká republika podala proti aktu započtení u Soudního dvora žalobu, která byla později postoupena Soudu a zapsána jako věc T-231/04. V řízení u Soudu se Řecká republika dovolávala jediného žalobního důvodu vycházejícího z porušení původního a dodatečného memoranda, jakož i ustanovení finančního nařízení a nařízení č. 2342/2002.

13. V první části žalobního důvodu Řecká republika namítala porušení původního a dodatečného memoranda.

14. Úvodem se Soud zabýval otázkou, zda má pravomoc rozhodnout o žalobě, jelikož jedna z částek, které byly započteny, spadá do působnosti hlavy V Smlouvy o EU, na níž se nevztahuje pravomoc Soudního dvora, neboť taková pravomoc není v článku 46 EU uvedena. Vzhledem k tomu, že Komise nicméně provedla inkaso sporných částek prostřednictvím aktu přijatého podle finančního nařízení a nařízení č. 2342/2002, Soud dospěl k závěru, že akt započtení spadá do práva Společenství, a proto je napadnutelný podle článku 230 ES. Soud měl proto za to, že má pravomoc rozhodnout o žalobě.

15. Soud poté pokračoval v přezkoumávání finanční odpovědnosti Řecké republiky za projekty Abuja I a Abuja II.

16. Pokud jde o projekt Abuja I, Řecká republika připustila, že byla povinna uhradit nájem a provozní náklady, ale popírá svoji odpovědnost za celkovou částku 72714,47 eur, kterou jí Komise přičetla. Soud uvedl, že Řecká republika neprokázala, že se Komise dopustila omylu, pokud jde o dlužnou částku. Kromě toho Řecká republika nezpochybnila řadu oznámení o dluhu, která obdržela, a nevysvětlila, proč má za to, že není dlužníkem rozdílu mezi dluhem, který připouští, a částkou požadovanou Komisí. Argument, kterým Řecká republika popírala svou odpovědnost za dluhy vztahující se k projektu Abuja I, tak nemohl být přijat.

17. Co se týče projektu Abuja II, Soud uvedl, že Řecká republika více než šest let, a sice od 18. dubna 1994 do , dávala neustále svým jednáním ostatním partnerům najevo, že bude pokračovat v účasti na projektu Abuja II. Po podepsání dodatečného memoranda v prosinci 1998 se tohoto projektu účastnila ještě téměř další dva roky.

18. Soud z těchto skutkových okolností vyvodil závěr, že posouzení povinností Řecké republiky nemůže být omezeno pouze na původní a dodatečné memorandum, nýbrž musí taktéž zohlednit očekávání, která uvedený členský stát vyvolal svým jednáním u svých partnerů.

19. Soud v této souvislosti uvedl, že zásada dobré víry je pravidlem mezinárodního práva obyčejového, které je závazné pro Společenství, jakož i ostatní zúčastněné partnery, a že „v mezinárodním právu veřejném je logickým důsledkem zásady ochrany legitimního očekávání“.

20. Soud dále uvedl, že jelikož Řecká republika podepsala původní memorandum, které rovněž ratifikovala, byla jedním z partnerů na projektu Abuja II a z toho jí vyplývaly určité zvýšené závazky spolupráce a solidarity vůči ostatním účastníkům.

21. Soud poznamenal, že původní memorandum se týkalo přípravných fází projektu Abuja II a že po ukončení této fáze se partneři rozhodli ještě před podepsáním dodatečného memoranda pokračovat v projektu a nést náklady související s podrobným návrhem budovy. Na schůzi dne 24. února 1997, které se zúčastnili dva zástupci Řecké republiky, partneři totiž zmocnili Komisi, aby se dohodla podle potřeby s architekty na vypracování podrobných plánů, aniž by čekala na dodatečné memorandum. Soud dospěl k závěru, že tímto jednáním partneři překročili přípravné fáze, čímž nutně uzavřeli konkludentní dohodu o uskutečnění projektu. Vzhledem k tomu, že se partneři rozhodli na schůzi dne projekt uskutečnit, podle názoru Soudu již neměli možnost ukončit účast na projektu, aniž by uhradili svůj podíl předběžných a následných nákladů.

22. Soud dále poznamenal, že ačkoli některé členské státy následně ukončily svou účast na projektu, Řecká republika nejednala v žádném ohledu tak, že by vyvolala pochybnosti o své účasti a dne 9. prosince 1998 podepsala spolu s ostatními partnery, kteří neukončili svou účast na projektu, dodatečné memorandum. Soud uvedl, že až v létě 2000 Řecká republika poprvé projevila zdrženlivost ohledně pokračování své účasti.

23. Podle Soudu je nesporné, že Řecká republika měla právo ukončit svou účast na projektu, ale s ohledem na vývoj závazků počínaje počáteční fází a navzdory neratifikování dodatečného memoranda nemohla Řecká republika ukončit svou účast, aniž by byla odpovědná za náklady související se svou účastí na projektu Abuja II.

24. Soud krom toho uvedl, že finanční závazky Řecké republiky vyplývaly rovněž ze znění původního memoranda, zejména z jeho čl. 15 odst. 1. Podle tohoto ustanovení se stát může zprostit finančních závazků vyplývajících z projektu, pokud nepodepíše dodatečné memorandum. Soud nicméně podotkl, že pokud stát podepsal dodatečné memorandum (jak je tomu v případě Řecké republiky), platí také opak.

25. Pokud jde o argument, že ratifikace dodatečného memoranda je nezbytnou podmínkou k tomu, aby nabylo účinnosti, Soud uvedl, že na základě článku 14 dodatečného memoranda se toto memorandum provádí prozatímně od 1. února 1999 do října 2000. Pro Soud to znamenalo, že Řecká republika nemůže toto prozatímní provádění popírat na základě toho, že dodatečné memorandum neratifikovala.

26. Pokud jde nakonec o argument Řecké republiky, že zvýšení nákladů na projekt lze považovat za „podstatnou změnu okolností“, která ji zprošťuje jejích finančních závazků, Soud uvedl, že pokud jde o projekt stavby budovy, zvýšení nákladů projektu není možné považovat za „podstatnou změnu okolností“. Řecká republika krom toho souhlasila se zvýšením nákladů projektu, jež bylo známé od počátku projektu Abuja II, a nevznesla žádnou námitku, když se její podíl na projektu zvýšil v důsledku ukončení účasti některých členských států v období mezi roky 1997 a 1999.

27. Ze všech těchto důvodů měl Soud za to, že Řecká republika je odpovědna za veškeré náklady vyplývající z její účasti na projektu Abuja II.

28. Soud proto zamítl první část žalobního důvodu jako neopodstatněnou.

29. V druhé části žalobního důvodu Řecká republika namítala porušení finančního nařízení a nařízení č. 2342/2002.

30. Pokud jde o tvrzení Řecké republiky, že kolem výše a odůvodnění nárokovaných částek jak pro projekt Abuja I, tak pro projekt Abuja II, panuje zjevná nejistota, Soud zdůraznil, že započtení na základě čl. 73 odst. 1 finančního nařízení není vyloučeno, jestliže je jeden z dluhů popírán nebo jestliže proběhla ohledně uvedených dluhů jednání mezi Komisí a dlužníkem, vzhledem k tomu, že v opačném případě by měl dlužník možnost neomezeně zdržovat úhradu dluhu.

31. Soud měl za to, že přestože mohla v roce 2002 existovat určitá nejistota, pokud jde o pohledávky, Komise přistoupila k inkasu, když došla na základě komunikace, jež proběhla mezi stranami, a po novém přezkumu spisu k jasnému závěru, co se týče částek dlužných v roce 2004.

32. Soud krom toho uvedl, že Řecká republika nepředložila žádnou skutečnost, která by prokázala, že Komise nepostupovala podle dotyčných nařízení a že neprávem došla k závěru, že pohledávka byla „jistá, stanovená pevnou částkou a splatná“. Podmínky stanovené k provedení inkasa formou započtení byly tudíž k datu napadeného aktu splněny.

33. Soud nakonec zamítl tvrzení Řecké republiky, že Komise nebyla oprávněna provést inkaso formou zápočtu z toho důvodu, že dotčené pohledávky byly pohledávkami partnerů, a nikoliv pohledávkami Společenství, a započtení tudíž nesloužilo k ochraně finančních zájmů Společenství, která je předmětem výše uvedených nařízení. Soud byl naopak toho názoru, že dotčené pohledávky byly pohledávkami Společenství, jelikož Komise byla zmocněncem partnerů zúčastněných na projektech Abuja I a II.

34. Soud tedy zamítl druhou část jediného žalobního důvodu jako neopodstatněnou.

IV – Návrhová žádání účastníků řízení před Soudním dvorem

35. Řecká republika navrhuje, aby Soudní dvůr: — připustil tento kasační opravný prostředek; — zrušil rozsudek Soudu prvního stupně Evropských společenství v napadené části; — vyhověl kasačnímu opravnému prostředku v souladu s návrhovými žádáními; — uložil Komisi náhradu nákladů řízení.

36. Komise navrhuje, aby Soudní dvůr: — prohlásil kasační opravný prostředek za nepřípustný; — podpůrně prohlásil kasační opravný prostředek za zjevně neopodstatněný a zamítl jej v plném rozsahu; — v každém případě uložil navrhovatelce náhradu nákladů řízení.

V – Kasační opravný prostředek

A – Důvody kasačního opravného prostředku

1. První důvod kasačního opravného prostředku

37. Řecká republika tvrdí, že Soud podal nesprávný výklad článků 12, 13 a 15 původního memoranda o porozumění a článku 14 dodatečného memoranda, jakož i zásad dobré víry a ochrany legitimního očekávání.

38. Řecká republika tvrdí, že Soud nesprávně usoudil, že závazky členských států týkající se projektu Abuja II byly spíše stanoveny jednáním každého členského státu, než aby se jednalo o závazky čistě smluvního charakteru stanovené ustanoveními obou výše uvedených memorand. Při správném výkladu článků 12, 13 a 15 původního memoranda o porozumění a článku 14 dodatečného memoranda je nicméně nutno přijmout, že finanční závazky Řecké republice nevznikly, vzhledem k tomu, že pouze podepsala, ale neratifikovala dodatečné memorandum. Řecká republika tudíž memorandum neschválila, a proto podmínky stanovené pro vznik finančních závazků nebyly v případě tohoto členského státu splněny.

39. Řecká republika tvrdí, že zásada dobré víry je relevantní pouze pro účely určení, zda se členský stát účastnil na projektu Abuja II, a nikoli pro určení závazků vyplývajících z takové účasti. Tyto závazky musí být určeny výhradně na základě smluvních ustanovení, přičemž jednání členského státu není v tomto ohledu relevantní.

40. V této souvislosti Řecká republika tvrdí, že Soud podal nesprávný výklad článku 13 původního memoranda, který „po schválení [dodatečného memoranda]“ požaduje od dotčených členských států „úplnou úhradu nákladů, které na ně připadají“. Pouhé prozatímní provádění dodatečného memoranda není dostatečné k tomu, aby vznikly finanční závazky uvedené v článcích 12 a 13 původního memoranda, které vyžadují schválení dodatečného memoranda.

41. Soud podal rovněž nesprávný výklad článku 14 dodatečného memoranda, z něhož jasně vyplývalo, že k tomu, aby dodatečné memorandum nabylo účinnosti, a tedy aby vznikly zúčastněným členským státům finanční závazky, bylo nutné, aby toto memorandum bylo schváleno ratifikací.

2. Druhý důvod kasačního opravného prostředku

42. Řecká republika tvrdí, že Soud podal nesprávný výklad článku 15 původního memoranda o porozumění, když měl za to, že před podepsáním dodatečného memoranda partneři konkludentně uzavřeli dne 24. února 1997 dohodu o provedení projektu a že tím byl čl. 15 odst. 1 zrušen nebo alespoň pozměněn.

B – Přípustnost

1. První námitka nepřípustnosti

43. Komise tvrdí, že kasační opravný prostředek je nepřípustný z toho důvodu, že se zakládá na výkladu memoranda o porozumění, které není součástí práva Společenství. Kasační opravný prostředek se tedy nezakládá ani na jednom z důvodů uvedených v článku 58 statutu Soudního dvora umožňujících podat kasační opravný prostředek.

44. Článek 58 statutu stanoví, že opravné prostředky k Soudnímu dvoru jsou omezeny na právní otázky. Toto ustanovení je chápáno tak, že pravomoc Soudního dvora rozhodnout o kasačním opravném prostředku se omezuje pouze na přezkoumání legality rozhodnutí Soudu.

45. V projednávané věci vyvstává problém z toho důvodu, jak se vyjádřil Soud, že se „na vztahy mezi Komisí a členskými státy vyplývající z jejich spolupráce v rámci návrhu, plánování a provádění projektů Abuja I a Abuja II se vztahuje hlava V Smlouvy o EU“ ( 6 ). Nicméně jak Soud správně uvedl, že „v rámci Smlouvy o EU v jejím znění vyplývajícím z Amsterodamské smlouvy jsou pravomoci Soudního dvora uvedeny taxativně v článku 46 EU. Tento článek nestanoví žádnou pravomoc Soudního dvora v rámci ustanovení hlavy V Smlouvy o EU“ ( 7 ). Právní memorandum jako takové tudíž nespadá do pravomoci Soudního dvora.

46. S ohledem na spor před ním probíhající měl Soud nicméně za to, že „je nesporné, že Komise provedla inkaso sporných částek prostřednictvím aktu přijatého na základě finančního nařízení a nařízení č. 2342/2002, takže akt o započtení spadá do oblasti práva Společenství“ ( 8 ).

47. Soud měl dále za to, že „z rozsahu působnosti finančního nařízení, a zejména z jeho článku 1 vyplývá, že inkaso formou započtení upravené v jeho čl. 73 odst. 1 se vztahuje pouze na částky spadající do rozpočtu Společenství. Není přitom sporu o tom, že Komise byla oprávněna podle článku 268 ES, který stanoví zahrnutí do rozpočtu jak výdajů Komise, tak některých výdajů orgánů, které vyplývají z ustanovení Smlouvy o Evropské unii a vztahují se ke společné zahraniční a bezpečnostní politice, zahrnout do rozpočtu Společenství výdaje vynaložené na projekty Abuja I a Abuja II“ ( 9 ).

48. Podle mého názoru Soud vyvodil správné logické závěry z článku 268 ES, který stanoví, že rozpočet Společenství zahrnuje nikoli pouze výdaje Společenství, ale rovněž výdaje orgánů, které vyplývají z ustanovení Smlouvy o Evropské unii a vztahují se ke společné zahraniční a bezpečnostní politice. Tomuto ustanovení odpovídá čl. 28 odst. 2 EU. Účelem těchto ustanovení bylo přizpůsobit do značné míry rozpočtové zacházení s takovými výdaji výdajům vynaloženým v rámci Smlouvy o ES ( 10 ). Z toho vyplývá, že čl. 73 odst. 1 finančního nařízení, který umožňuje započtení pohledávek Společenství vůči jakémukoliv dlužníkovi, který má naopak pohledávky vůči Společenství, je použitelný rovněž na výdaje, které vznikly orgánům na základě ustanovení Smlouvy o Evropské unii v oblasti společné zahraniční a bezpečnostní politiky a které byly přičteny k tíži rozpočtu Společenství, stejně jako je použitelný na výdaje Společenství.

49. Jakožto akt práva Společenství je akt o započtení předmětem přezkumu soudu Společenství podle článku 230 ES. K tomu, aby byl takový přezkum účinný a úplný, je často ( 11 ) nutné ověřit existenci dluhů, které jsou předmětem započtení. V projednávané věci musel Soud vyložit jak původní memorandum, tak i dodatečné memorandum, jelikož jejich výklad byl nezbytný k zajištění úplného soudního přezkumu legality aktu započtení.

50. Podle mého názoru jako logický důsledek skutečnosti, že Soud byl oprávněn provést právní posouzení, pokud je o dvě memoranda o porozumění, a učinil tak, je zcela legitimní, aby se při rozhodování o kasačním opravném prostředku před Soudním dvorem týkal důvod kasačního opravného prostředku výkladu těchto dvou memorand. Nicméně i když se takový důvod kasačního opravného prostředku týká právní otázky, která musí být v projednávané věci přezkoumána s cílem ověřit legalitu aktu práva Společenství (aktu započtení), ve skutečnosti se tento důvod kasačního opravného prostředku nezakládá na údajném nesprávném výkladu práva Společenství. Jelikož důvody kasačního opravného prostředku, které navrhovatelka uplatňuje, se nenacházejí mezi důvody uvedenými v článku 58 statutu Soudního dvora, je nezbytné určit, zda Soudní dvůr může přesto rozhodnout o důvodech kasačního opravného prostředku založených na takových právních otázkách.

51. V této souvislosti by se mělo zaprvé zdůraznit, že v rámci jiných řízení než je řízení o kasačním opravném prostředku, byl Soudní dvůr často vyzván k výkladu ustanovení mezinárodního práva veřejného ( 12 ).

52. Zadruhé je třeba připomenout, že účelem řízení o kasačním opravném prostředku je poskytnout dvoustupňový systém ochrany, který zvyšuje legitimitu soudních rozhodnutí ( 13 ).

53. Nakonec nelze vyloučit, že restriktivní výklad článku 58 statutu Soudního dvora by měl vliv na jiné druhy opravných prostředků, které se vztahují k právním otázkám, jež se striktně vzato netýkají výkladu práva Společenství. To je případ kasačních opravných prostředků proti rozsudkům Soudu na základě článku 238 ES. V takových řízeních je pravděpodobné, že Soud učiní závěry založené především, ne-li výlučně, na vnitrostátním právu použitelném na smlouvu obsahující rozhodčí doložku. Kdyby byla námitka Komise založená na článku 58 statutu Soudního dvora v projednávané věci přijata ve vztahu k závěrům týkajícím se hlavy V Smlouvy o EU, mohlo by to podle mého názoru bránit také tomu, aby se účastník podávající kasační opravný prostředek proti rozsudku Soudu na základě článku 238 ES úspěšně dovolal nesprávného právního posouzení týkajícího se závěrů učiněných Soudem v rámci daného vnitrostátního práva. Podle mého názoru by to bylo obtížně slučitelné se snahou poskytnout dvoustupňový systém právní ochrany.

54. Jsem tedy toho názoru, že právní důvody týkající se výkladu memoranda o porozumění se musí považovat za důvody, které spadají do okruhu právních otázek, jež podléhají přezkumu Soudním dvorem v rámci tohoto kasačního opravného prostředku.

55. První námitka nepřípustnosti tedy musí být zamítnuta.

2. Druhá námitka nepřípustnosti

56. Komise tvrdí, že kasační opravný prostředek je nepřípustný, protože důvody kasačního opravného prostředku jsou neúčinné. Podle názoru Komise by napadený rozsudek zůstal v platnosti i v nepravděpodobném případě, kdy by oba důvody kasačního opravného prostředku byly shledány přípustnými a opodstatněnými. Komise konkrétněji tvrdí, že navrhovatelka nezpochybňuje zjištění učiněné v bodě 100 napadeného rozsudku, podle něhož pouze strany, které ukončily svou účast na projektu bez podepsání dodatečného memoranda, byly osvobozeny od finančních závazků, na rozdíl od těch stran, které dodatečné memorandum podepsaly, ale neratifikovaly jej. Podle Komise navrhovatelka nezpochybňuje ani zjištění učiněné v bodě 101 napadeného rozsudku, podle něhož Řecké republice vznikla finanční odpovědnost rovněž jako důsledek prozatímního provádění dodatečného memoranda.

57. Ačkoli Řecká republika výslovně nenapadla zjištění učiněná v bodech 100 a 101, z její argumentace týkající se prvního důvodu kasačního opravného prostředku a částí napadeného rozsudku, na které se odvolává, jasně vyplývá, že Řecká republika zásadně nesouhlasí se zjištěními Soudu učiněnými v těchto bodech. Zaprvé, zpochybňuje právní zjištění, že na základě čl. 15 odst. 1 původního memoranda podepsání dodatečného memoranda o porozumění mělo za následek vznik jiných finančních závazků Řecké republiky, než jsou finanční závazky stran, které nepodepsaly dodatečné memorandum. Zadruhé, jelikož Řecká republika odmítla možnost, že finanční závazky vznikly před ratifikací dodatečného memoranda a výslovně uvádí, že Soud podal nesprávný výklad článku 14 dodatečného memoranda, který stanoví prozatímní provádění tohoto memoranda, nezbytně zpochybňuje to, že důsledkem prozatímního používání dodatečného memoranda na strany, které jej podepsaly, mohl být vznik finančních závazků stranám, které dodatečné memorandum podepsaly, ale neratifikovaly. První důvod kasačního opravného prostředku tudíž zjevně směřuje proti zjištěním Soudu uvedeným v bodech 100 a 101 napadeného rozsudku. Proto pokud Soudní dvůr prohlásí první důvod kasačního opravného prostředku za opodstatněný, budou v důsledku toho zjištění učiněná Soudem v bodech 100 a 101 napadeného rozsudku neplatná.

58. Tato námitka nepřípustnosti tedy musí být zamítnuta.

C – K věci samé

1. První důvod kasačního opravného prostředku

59. Zásadní otázkou v projednávané věci je, zda se Soud dopustil nesprávného posouzení, když konstatoval, že Řecká republika měla dluh vůči rozpočtu Společenství vyplývající z finančních závazků vzniklých na základě její plánované účasti na projektu Abuja II.

60. V napadeném rozsudku Soud posoudil existenci finančních závazků ve světle znění původního a dodatečného memoranda, jakož i ve světle zásady dobré víry a ochrany legitimního očekávání. Navíc v bodech 100 a 101 napadeného rozsudku Soud uvedl, že finanční závazek vznikl na základě čl. 15 odst. 1 původního memoranda (vzhledem k tomu, že Řecká republika podepsala dodatečné memorandum) a na základě skutečnosti, že podle článku 14 dodatečného memoranda mělo být toto memorandum prozatímně prováděno s účinností od prvního dne druhého měsíce po jeho podpisu.

61. Řecká republika tvrdí, že stanovení finančního závazku by mělo být založeno výlučně na znění smluvních ustanovení a že jednání Řecké republiky nemůže být zohledněno pro účely stanovení existence jakýchkoliv finančních závazků. Řecká republika v podstatě zastává názor, že pouze smluvní ustanovení jsou relevantní a že žádný finanční závazek nemohl vzniknout předtím, než vyjádřila svůj souhlas být vázána dodatečným memorandem, to znamená předtím, než toto memorandum ratifikovala.

62. Úvodem je třeba připomenout, jak jsem výše uvedl v souvislosti s přípustností projednávaného kasačního opravného prostředku, že obě dotčená memoranda byla přijata na základě ustanovení hlavy V Smlouvy o Evropské unii týkající se společné zahraniční a bezpečnostní politiky, obvykle uváděné „jako druhý pilíř“ Evropské unie. Ustanovení této hlavy zakládají práva a závazky, které se řídí mezinárodním právem ( 14 ). To znamená, že z právního hlediska jsou memoranda mezinárodní dohody ( 15 ), které, jak je uvedeno v jejich preambuli, se jeví jako dohody uzavřené mezi Evropskou komisí na jedné straně a některými státy, včetně Řecké republiky, na straně druhé ( 16 ). Z povahy těchto právních nástrojů vyplývá, že se musí vykládat v souladu s pravidly mezinárodního práva veřejného ( 17 ).

63. V tomto ohledu z mezinárodního práva obyčejového, kodifikovaného ( 18 ) v článku 31 Vídeňské úmluvy o smluvním právu, vyplývá, že existují tři základní prvky výkladu smluv: (i) znění; (ii) kontext; a (iii) předmět a účel.

64. V případě dotčeného memoranda je ustanovením, které je nejvíce relevantní pro účely stanovení finančních závazků strany, jež ukončuje svou účast, určitě čl. 15 odst. 1 původního memoranda. Stanoví účinky ukončení účasti partnera na projektu Abuja II. V zásadě stanoví, že rozhodne-li se jeden z partnerů ukončit svou účast na projektu Abuja II tím, že nepodepíše dodatečné memorandum, podmínky původního memoranda – včetně finančních závazků uvedených v článcích 12 a 13 tohoto memoranda – se nadále nepoužijí na partnera, který svou účast ukončil.

65. Je jasné, že Řecká republika zpochybňuje zjištění Soudu učiněné v bodě 100 napadeného rozsudku ( 19 ), když ve svém kasačním opravném prostředku v projednávané věci uvádí, že právní postavení státu, který podepsal, ale neratifikoval dodatečné memorandum, a který proto není stranou dodatečného memoranda, není odlišné – s ohledem zvláště na finanční závazky – od právního postavení státu, který nikdy nepodepsal dodatečné memorandum.

66. Podle mého názoru nelze tento argument přijmout.

67. Zaprvé, čl. 15 odst. 1 původního memoranda výslovně odkazuje na podepsání původního memoranda, a nikoli na jeho ratifikaci. To znamená, že strany se dohodly, že budou připisovat zvláštní důležitost v souvislosti s ukončením účasti stran na projektu Abuja II podepsání dodatečného memoranda, a nikoli jeho ratifikaci. Tato volba budoucí události jako východiska pro vznik určitých právních účinků je nezávislá na skutečnosti, že pouze ratifikace dodatečného memoranda umožňuje, aby dodatečné memorandum vstoupilo v platnost.

68. Nic nenasvědčuje tomu, že memorandum o porozumění muselo být ratifikováno a muselo vstoupit v platnost, aby ustanovení o ukončení účasti uvedená v čl. 15 odst. 1 původního memoranda měla právní účinky.

69. Podle mého názoru byl tudíž Soud oprávněn učinit v bodě 100 napadeného rozsudku závěr, že finanční závazky Řecké republiky vyplývají ze znění původního memoranda. Domnívám se, že to stačí k odůvodnění toho, že rozsudek Soudu by měl být potvrzen.

70. Zadruhé, a na podporu tohoto posledního závěru, je důležité zdůraznit, že svým podpisem Řecká republika souhlasila v souladu s článkem 14 dodatečného memoranda s tím, že toto memorandum by mělo být prozatímně prováděno s účinkem od prvního dne druhého měsíce po jeho podpisu až do jeho vstupu v platnost po ratifikaci stranami, které jej podepsaly, nebo oznámení úmyslu neratifikovat dohodu ostatním stranám.

71. Ačkoli, jak bylo ukázáno výše, podepsání dodatečného memoranda stačí k tomu, aby čl. 15 odst. 1 původního memoranda projevil právní účinky, skutečnost, že dodatečné memorandum bylo prozatímně prováděno, má další význam pro účely určení, zda Řecká republika byla již vázána finančními závazky, když ukončila svou účast na projektu Abuja II.

72. I když mezinárodní dohoda nemá v zásadě závazný účinek pro stát, který dohodu podepíše, až do její ratifikace ( 20 ), smluvní strany mohou stanovit, že dohoda má být prozatímně prováděna před jejím vstupem v platnost ( 21 ). Účelem takového prozatímního provádění má být odradit strany, které podepsaly dohodu, od toho, aby se vyhnuly smluvnímu režimu prostřednictvím odložení ratifikace dohody nebo jejím neratifikováním, vzhledem k tomu, že je zaváže k tomu, aby nesly náklady smluvních závazků okamžitě po podpisu dohody ( 22 ).

73. Skutečnost, že se strany, které podepsaly dodatečné memorandum, dohodly, že se toto memorandum bude prozatímně provádět, jasně ukazuje jejich úmysl uznat finanční nebo jiné účinky, které vyplynou z prozatímního provádění memoranda až do doby, kdy strana, která podepsala dodatečné memorandum, oznámí ostatním partnerům svůj úmysl dodatečné memorandum neratifikovat.

74. V důsledku toho se domnívám, že Soud v bodě 101 napadeného rozsudku správně usoudil, že Řecká republika nemohla toto prozatímní provádění popírat na základě toho, že memorandum neratifikovala.

75. Z toho vyplývá, že Soud mohl v bodech 100 a 101 napadeného rozsudku správně rozhodnout, že existence finančního závazku vyplývá z čl. 15 odst. 1 původního memoranda a prozatímního provádění dodatečného memoranda.

76. Proto není jisté, zda pro výsledek tohoto kasačního opravného prostředku je vůbec relevantní, zda Soud nesprávně použil zásady dobré víry a ochrany legitimního očekávání ve spojení s články 12, 13 a 15 původního memoranda o porozumění a s článkem 14 dodatečného memoranda o porozumění.

77. Pro úplnost je možné v každém případě stručně uvést, že Soud se podle mého názoru mohl rovněž opřít o zásadu dobré víry, aby podpořil závěr, že finanční závazek Řecké republiky existoval jako důsledek ratifikace původního memoranda a podepsání dodatečného memoranda.

78. Jak Soud správně uvedl, zásada dobré víry je pravidlem mezinárodního práva obyčejového, jehož existence byla uznána Stálým mezinárodním soudním dvorem založeným v rámci Společnosti národů ( 23 ). Tato zásada do jisté míry ( 24 ) odpovídá v mezinárodním právu veřejném zásadě ochrany legitimního očekávání, která existuje v právním řádu Společenství ( 25 ).

79. Je možno dodat, že Mezinárodní soudní dvůr později uvedl, že „[j]ednou ze základních zásad, kterou se řídí vznik a výkon právních závazků bez ohledu na jejich zdroj, je zásada dobré víry“ ( 26 ).

80. Přesnou definici ( 27 ) a funkci zásady dobré víry v mezinárodním právu veřejném však není jednoduché určit ( 28 ). Nicméně se zdá, že je nesporné, že použití zásady dobré víry na smluvní vztahy, na které se vztahuje mezinárodní právo, s sebou nese přiměřené a spravedlivé použití smluvních ustanovení na okolnosti konkrétního případu. Zásada dobré víry je především hlavní zásadou pro výklad skutkových okolností ( 29 ).

81. Zdá se, že pro věc projednávanou Soudním dvorem má největší význam to, že dobrá víra vyžaduje, aby projevená vůle byla v souladu se skutečnou vůli, a obecněji, aby byla právní skutečnost v souladu s právním projevem (a sice v souladu s projevy právních subjektů, které vyplývají z jejich tvrzení nebo jednání) ( 30 ). Zdá se, že tento účinek zásady dobré víry se shoduje se zásadou „allegans contraria non est audiendus“, obecně známou v mezinárodním právu jako zásada estoppel ( 31 ).

82. Vzhledem k různým skutečnostem zjištěným Soudem, prostřednictvím kterých Řecká republika od dubna 1994 do září 2000 vyvolávala u ostatních smluvních stran očekávání, že si přeje pokračovat v projektu Abuja II, se Soud na podporu svého závěru, že Řecká republika nemohla ukončit svou účast, aniž by byla odpovědna za náklady související s její účastí na projektu Abuja II, správně odvolal na zásadu dobré víry.

83. Ve prospěch tohoto zjištění svědčí – nad rámec tohoto obecného chápání zásady dobré víry – i existence zvýšené povinnosti dobré víry ( 32 ), kterou mají členské státy Evropské unie ve svých vzájemných vztazích a ve vztazích s orgány Evropské unie, vyplývající z jejich členství v EU ( 33 ). V projednávané věci měla takovou povinnost Řecká republika ve svých vztazích s Komisí a partnerskými státy v rámci projektu Abuja II.

84. Ze všech těchto důvodů mám za to, že první důvod kasačního opravného prostředku je neopodstatněný.

2. Druhý důvod kasačního opravného prostředku

85. Vzhledem k tomu, že se domnívám, že finanční závazky Řecké republiky vznikly již na základě ustanovení původního a dodatečného memoranda, zdá se, že pro výsledek řízení o tomto kasačním opravném prostředku není relevantní, zda Soud správně rozhodl, že takové finanční závazky vznikly rovněž z konkludentní dohody uzavřené na schůzi dne 24. února 2007.

86. Druhý důvod kasačního opravného prostředku je proto neúčinný a měl by být zamítnut.

87. Ze všech výše uvedených úvah vyplývá, že kasační opravný prostředek musí být zamítnut v plném rozsahu.

VI – K nákladům řízení

88. Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu, jenž se na řízení o kasačním opravném prostředku použije na základě článku 118 téhož jednacího řádu, se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise náhradu nákladů řízení od Řecké republiky požadovala a Řecká republika neměla ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení.

VII – Závěry

89. Z výše uvedených důvodů navrhuji, aby Soudní dvůr: (1) zamítl kasační opravný prostředek; (2) uložil Řecké republice náhradu nákladů řízení.

( 1 ) – Původní jazyk: angličtina.

( 2 ) – Sb. rozh. s. II-63.

( 3 ) – Úř. věst. L 248, s. 1; Zvl. vyd. 01/04, s. 74.

( 4 ) – Úř. věst. L 357, s. 1; Zvl. vyd. 01/04, s. 145.

( 5 ) – Sbírka smluv Organizace spojených národů, svazek 1155, s. 331.

( 6 ) – Bod 74 napadeného rozsudku.

( 7 ) – Bod 73 napadeného rozsudku.

( 8 ) – Bod 74 napadeného rozsudku.

( 9 ) – Bod 111 napadeného rozsudku. V části relevantní pro projednávanou věc článek 268 ES druhý pododstavec stanoví: „Správní výdaje orgánů, které vyplývají z ustanovení Smlouvy o Evropské unii a vztahují se ke společné zahraniční a bezpečnostní politice a ke spolupráci v oblastech spravedlnosti a vnitřních věcí, jsou hrazeny z rozpočtu. Operativní výdaje, které vyplývají z provádění těchto ustanovení, mohou být za podmínek určených těmito ustanoveními hrazeny z rozpočtu.“

( 10 ) – Viz Philippe Léger, Commentaire article par article des traités UE et CE, 2000, s. 1806.

( 11 ) – Nebylo by tomu tak, kdyby byl akt o započtení napaden pouze z procesních důvodů.

( 12 ) – Viz jako příklad z novější judikatury v řízení pro nesplnění povinnosti rozsudek ze dne 30. května 2006, Komise v. Irsko, C-459/03, Sb. rozh. s. I-4635, a v řízení o předběžné otázce rozsudek ze dne , Merck v. Genéricos, C-431/05, Sb. rozh. s. I-7001.

( 13 ) – Viz D. Waelbroeck „Le transfert des recours directs au Tribunal de première instance des Communautés européennes – vers une meilleure protection des justiciables?“, La réforme du système juridictionnel communautaire, Éditions de l’université de Bruxelles, 1994, s. 87 až 97.

( 14 ) – Viz v tomto smyslu Maria-Gisella Garbagnati Ketvel, „The jurisdiction of the European Court of Justice in respect of Common Foreign and Security Policy“, International and Comparative Law Quarterly, svazek 55, leden 2006, body 77 až 120, s. 82; I. Macleod, I. D. Hendry a S. Hyett, The External Relations of the European Communities, Clarendon Oxford Press, 1996, s. 424.

( 15 ) – Na podporu tohoto zjištění, lze poukázat na skutečnost, že se zdá, že memoranda vyžadují ratifikaci jejich stranami předtím, než vstoupí v platnost. Taková formální náležitost je v zásadě vyhrazena smluvním aktům mezinárodního práva veřejného.

( 16 ) – I když tento druh dohod s sebou zajisté nese množství zajímavých právních otázek, jakou je například pravomoc Komise uzavírat takové dohody podle hlavy V Smlouvy o EU, jejich hlubší analýza jde nad rámec projednávané věci.

( 17 ) – Pokud jde o dodatečné memorandum, toto zjištění podle mého názoru nebrání použití, pokud je možno je vymezit, „obecných zásad, které jsou společné právním systémům členských států Evropského společenství“, jak je uvedeno v čl. 13 odst. 2 dodatečného memoranda, ve spojení s pravidly mezinárodního práva.

( 18 ) – Mezinárodní soudní dvůr uznal, že zásady obsažené v článcích 31 a 32 Vídeňské úmluvy odpovídají mezinárodnímu právu obyčejovému (Libye v. Čad, Sb. 1994, s. 4, bod 41).

( 19 ) – „Jak Řecká republika uznala (viz bod 56 výše), z čl. 15 odst. 1 původního memoranda výslovně vyplývá, že zúčastněný partner, který nepodepíše dodatečné memorandum, se může zprostit finančních závazků vyplývajících z projektu (viz bod 15 výše). Je přitom nesporné, že Řecká republika dodatečné memorandum podepsala. Za okolností projednávaného případu je třeba čl. 15 odst. 1 původního memoranda vykládat striktně, na rozdíl od výkladu, který zastává Řecká republika.“

( 20 ) – Podle mezinárodního práva je strana, která podepsala dohodu, obvykle vázána dohodou až po její ratifikaci v souladu s vnitrostátním právem.

( 21 ) – Článek 25 Vídeňské úmluvy o smluvním právu.

( 22 ) – Alex. M. Niebrugge, „Provisional application of the Energy Charter Treaty: the Yukos arbitration and the future place of provisional application in international law“, Chicago Journal of International Law, léto 2007, svazek. 8, s. 355, 359.

( 23 ) – Napadený rozsudek, bod 85.

( 24 ) – Podle mého názoru nejsou tyto dvě zásady zcela rovnocenné, protože se zdá, že zásada dobré víry v mezinárodním právu veřejném má širší rozsah než zásada ochrany legitimního očekávání v právu Společenství.

( 25 ) – Myslím si, že výraz „odpovídá“ je v této souvislosti vhodnější, protože je neutrálnější než výraz „logický důsledek“, který Soud použil v bodě 87 napadeného rozsudku, když se odvolával na rozsudek Soudního dvora ze dne 22. ledna 1997, Opel Austria v. Rada, T-115/94, Recueil, s. II-39, bod 93. Výraz „logický důsledek“ podle mého názoru nutně znamená, že zásada ochrany legitimního očekávání v právu Společenství časově i významově předchází mezinárodněprávní zásadě dobré víry. V této souvislosti je možno poukázat i na skutečnost, že generální advokát Jacobs v bodě 76 svého stanoviska k rozsudku ze dne , Racke, C-162/96, Recueil, s. I-3655, nepoužil výraz „logický důsledek“, ale vyjádřil se takto: „ve věci Opel Austria byla mezinárodněprávní zásada dobré víry postavena na roveň se zásadou legitimního očekávání práva Společenství“.

( 26 ) – Austrálie v. Francie (rozsudek o jaderních zkouškách), Sbírka 1974, bod 253, s. 268.

( 27 ) – Pro definici viz J. F. O’Connor, Good Faith in International Law, Dartmouth Publishing Company, 1991, s. 124.

( 28 ) – Viz mezi jiným Michel Virally, „Review essay: good faith in public international law“, The American Journal of International Law, 1983, svazek 77, s. 130.

( 29 ) – Serge Sur uvádí v L’interprétation de droit international public, Paříž, Librairie générale de droit et de jurisprudence, 1974: „Výklad skutkových okolností nepodléhá pravidlům a už vůbec ne přesným metodám. Jejich rozmanitost tvoří pestrý základ a jedinou zásadou je zásada dobré víry.“ Viz i Elisabeth Zoller, La bonne foi en droit international public, Pedone, 1977, s. 227.

( 30 ) – Viz Michel Virally, již citované v poznámce pod čarou 28, s. 131 a 133.

( 31 ) – Bin Cheng, General Principles of Law as applied by International Courts and Tribunals, ed. Martinus Nijhoff – Haag, 1953, s. 141–142; Lord McNair, The Laws of Treaties, Oxford Clarendon Press, 1961, s. 485. Lord McNair objasňuje, že tato zásada brání smluvní straně, která udělá projev, na který se druhá strana spoléhá v takovém rozsahu, že to může ovlivnit její postavení, nebo s takovým projevem souhlasí, aby později tvrdila jiný stav věci.

( 32 ) – Viz Elisabeth Zoller, již citované v poznámce pod čarou 29, s. 157. Autorka se domnívá, že zvýšená dobrá víra (autorka používá slovné spojení „bonne foi renforcée“) existuje v mezinárodních organizacích a vztahuje se na členské státy i na orgány mezinárodní organizace.

( 33 ) – Existence této zvýšené povinnosti jednat v dobré víře je podle mého názoru vyjádřená v čl. 11 odst. 2 EU, který stanoví, že „členské státy aktivně a bezvýhradně podporují zahraniční a bezpečnostní politiku Unie v duchu loajality a vzájemné solidarity“. Toto tvrzení potvrzuje skutečnost, že pokud jde o Smlouvu o ES, je nesporné, že zvýšená dobrá víra je přinejmenším implicitně vyjádřená v povinnosti loajální spolupráce v článku 10 ES (viz Vlad Constantinesco, „L’article 5 CEE, de la bonne foi à la loyauté communautaire“, Du droit international au droit de l’intégration (Liber amicorum Pierre Pescatore), Nomos, 1989, body 97–114, s. 101).