STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

MANUELA CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONY

přednesené dne 28. dubna 2016 ( 1 )

Věc C‑240/15

Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni

proti

Istituto Nazionale di Statistica – ISTAT,

Presidenza del Consiglio dei Ministri,

Ministero dell'Economia e delle Finanze

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Consiglio di Stato (Státní rada), Itálie]

„Sítě a služby elektronických komunikací — Porušení nestrannosti a nezávislosti vnitrostátních regulačních orgánů — Podřízení vnitrostátních regulačních orgánů právním předpisům o omezování a racionalizaci veřejných nákladů“

1. Je přípustné, aby parlament členského státu rozšířil na tzv. „vnitrostátní regulační orgány“ ( 2 ) legislativní opatření zaměřená na omezování a racionalizaci nákladů, jež byla přijata ve vztahu k ostatním veřejným entitám? Takto lze ve zkratce shrnout pochybnosti, na něž poukázala Consiglio di Stato (Státní rada, Itálie) podáním žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce Soudnímu dvoru v rámci sporu, jehož předmětem je dopad právních předpisů o snižování nákladů na nezávislost Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni (orgán pro regulaci komunikací, Itálie; dále jen „AGCOM“).

I – Právní rámec

A – Unijní právo

2. Bod 11 odůvodnění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/21/ES ze dne 7. března 2002 o společném předpisovém rámci pro sítě a služby elektronických komunikací (dále jen „rámcová směrnice“) ( 3 ), ve znění směrnice 2009/140/ES ( 4 ), zní takto: „V souladu se zásadou oddělení regulačních a provozních funkcí by měly členské státy zaručit nezávislost vnitrostátního regulačního orgánu nebo orgánů, aby byla zajištěna nestrannost jejich rozhodnutí. Tímto požadavkem na nezávislost nejsou dotčeny institucionální autonomie a ústavní povinnosti členských států nebo zásada neutrality s ohledem na úpravu vlastnictví jednotlivých členských států, jak je stanovena v článku [345 SFEU]. Vnitrostátní regulační orgány by měly mít přístupné všechny nezbytné zdroje, tj. pracovníky, odborné znalosti a finanční prostředky, k plnění svých úkolů.“

3. Bod 13 odůvodnění směrnice 2009/140, kterou byla změněna rámcová směrnice, stanoví toto: „Měla by být posílena nezávislost vnitrostátních regulačních orgánů, aby se zajistilo efektivnější uplatňování předpisového rámce a zvýšila se jejich autorita i předvídatelnost jejich rozhodnutí. Za tímto účelem by vnitrostátní právní předpisy měly obsahovat výslovné ustanovení, které by zajistilo, aby byl vnitrostátní regulační orgán, odpovědný za ex ante regulaci trhu nebo za řešení sporů mezi podniky, při plnění svých úkolů chráněn před vnějšími zásahy nebo politickým tlakem, jež by mohly ohrozit jeho nezávislé posuzování záležitostí, které mu jsou předkládány. Existence takovéhoto vnějšího vlivu na vnitrostátní zákonodárný orgán činí tento orgán nevhodným k plnění funkce vnitrostátního regulačního orgánu v rámci předpisového rámce. […] Je důležité, aby vnitrostátní regulační orgány, odpovědné za regulaci trhu ex ante, měly svůj rozpočet, který by jim zejména umožnil přijmout dostatečný počet kvalifikovaných pracovníků. Pro zajištění by měl být tento rozpočet každoročně zveřejňován.“

4. Článek 3 rámcové směrnice ve znění směrnice 2009/140 stanoví toto: „1. Členské státy zajistí, aby každý z úkolů, který je uložen vnitrostátním regulačním orgánům v této směrnici a ve zvláštních směrnicích, byl plněn příslušným subjektem. 2. Členské státy zaručí nezávislost vnitrostátních regulačních orgánů tím, že zajistí, aby byly právně odlišeny a funkčně nezávislé na všech organizacích, které zajišťují sítě, zařízení nebo poskytují služby elektronických komunikací. Členské státy, které si ponechají ve svém vlastnictví podniky, které zajišťují sítě a/nebo poskytují služby elektronických komunikací, a kontrolu nad nimi, zajistí účinné strukturální oddělení regulační funkce od činností spojených s vlastnictvím nebo kontrolou. 3. Členské státy zajistí, aby vnitrostátní regulační orgány vykonávaly své pravomoci nestranně, transparentně a včas. Členské státy zajistí, aby vnitrostátní regulační orgány měly k provádění svěřených úkolů dostatečné finanční a lidské zdroje. 3a. Aniž jsou dotčena ustanovení odstavců 4 a 5, jednají vnitrostátní regulační orgány odpovědné za regulaci trhu ex ante nebo řešení sporů mezi podniky podle článku 20 nebo 21 této směrnice nezávisle a nevyžadují ani nepřijímají pokyny od jiného orgánu v souvislosti s plněním úkolů, jež jsou jim svěřeny podle vnitrostátních právních předpisů provádějících právo Společenství. To nebrání dohledu v souladu s vnitrostátním ústavním právem. Pravomoc pozastavit platnost rozhodnutí nebo změnit rozhodnutí vnitrostátních regulačních orgánů mají pouze subjekty rozhodující o opravném prostředku zřízené v souladu s článkem 4. […] Členské státy zajistí, aby vnitrostátní regulační orgány uvedené v prvním pododstavci měly samostatné roční rozpočty. Tyto rozpočty se zveřejňují. Členské státy rovněž zajistí, aby vnitrostátní regulační orgány měly odpovídající finanční a lidské zdroje, jež jim umožní aktivně se účastnit a přispívat k činnosti Sdružení evropských regulačních orgánů v oblasti elektronických komunikací (BEREC)[ ( 5 ) ]. […]“

5. Bod 30 odůvodnění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/20/ES ze dne 7. března 2002 o oprávnění pro sítě a služby elektronických komunikací (dále jen „autorizační směrnice“) ( 6 ) stanoví, že „[p]oskytovatelům služeb elektronických komunikací lze uložit správní poplatky, z nichž jsou financovány činnosti vnitrostátního regulačního orgánu spojené s řízením systému oprávnění a udělováním práv na užívání. Takové poplatky by se měly omezovat jen na pokrytí skutečných správních nákladů na tyto činnosti. Za tímto účelem by měla být zajištěna průhlednost příjmů a výdajů vnitrostátních regulačních orgánů prostřednictvím každoročního zveřejnění celkové částky vybraných poplatků a vzniklých správních nákladů. To umožní podnikům ověřit si, zda jsou správní náklady a poplatky v rovnováze“. V bodě 31 odůvodnění se dále uvádí, že „[s]ystémy správních poplatků by neměly narušovat hospodářskou soutěž ani vytvářet překážky vstupu na trh“.

6. Podle článku 12 autorizační směrnice: „1. Jakékoli správní poplatky ukládané podnikům, které poskytují službu nebo zajišťují síť podle obecného oprávnění nebo kterým bylo uděleno právo na užívání: a) souhrnně pokrývají jen ty správní náklady, které vzniknou při řízení, kontrole a prosazování systému obecného oprávnění, práv na užívání a zvláštních povinností uvedených v čl. 6 odst. 2, které mohou zahrnovat náklady na mezinárodní spolupráci, harmonizaci a normalizaci, analýzu trhu, sledování plnění a na další kontrolu trhu, jakož i na regulační činnost zahrnující přípravu a prosazování sekundárního práva a správních rozhodnutí, jako jsou rozhodnutí o přístupu a propojení, a b) jsou ukládány jednotlivým podnikům objektivním, průhledným a přiměřeným způsobem, který minimalizuje dodatečné správní náklady a související poplatky. 2. Pokud vnitrostátní regulační orgány ukládají správní poplatky, zveřejní každoročně přehled svých správních nákladů a celkovou částku vybraných poplatků. Podle rozdílu mezi celkovou částkou poplatků a správními náklady budou provedeny odpovídající úpravy.“

B – Vnitrostátní právo

7. Zákon č. 249 ze dne 31. července 1997 ( 7 ), kterým byl zřízen AGCOM, v čl. 1 odst. 9 přiznává tomuto orgánu příslušnou organizační samostatnost a stanoví, že „přijímá nařízení týkající se organizace a fungování, rozpočtu, výkazů a nákladů, rovněž odchylně od obecných předpisů o státním rozpočtu, jakož i právním a hospodářském zacházení se zaměstnanci […]“.

8. Legislativní nařízení č. 259 ze dne 1. srpna 2003, kterým byl přijat kodex elektronických komunikací ( 8 ), pověřuje v čl. 7 odst. 2 AGCOM úlohou [VRO] orgánu podle článku 3 rámcové směrnice.

9. Zákon č. 311 ze dne 30. prosince 2004, kterým se stanoví státní rozpočet na rok 2005 ( 9 ), zavádí konkrétní strop pro zvyšování výdajů orgánů veřejné správy, přičemž v čl. 1 odst. 5 zákona stanoví, že „pro účely zajištění plnění cílů stability veřejných financí v rámci Evropské unie […] pro tříleté období 2005-2007 celkové náklady veřejné správy v rámci odhadu konsolidovaného zisku a ztrát pro rok 2005 v příloze 1 připojené k tomuto zákonu a pro následující roky Národním statistickým úřadem (dále jen „ISTAT“) s vlastním opatřením zveřejněným v Úředním věstníku před 31. červencem každého roku, nesmí překročit omezení ve výši 2 procent ve vztahu k odhadům z předchozího roku, jež plynou z prognostické a programové zprávy […]“.

10. Zákon č. 266 ze dne 23. prosince 2005, kterým se stanoví státní rozpočet na rok 2006 ( 10 ), přiznal nezávislým orgánům veřejné správy, mezi něž patří i AGCOM, finanční samostatnost. Konkrétně čl. 1 odst. 65 zákona stanoví, že „počínaje rokem 2007 jsou provozní náklady [AGCOM] financovány příslušným trhem v části, která není pokryta z financování ze státního rozpočtu, podle pravidel stanovených platnými právními předpisy, přičemž výše poplatků je stanovena rozhodnutím jednotlivých úřadů, při dodržení maximálních limitů stanovených zákonem, poplatky jsou placeny přímo příslušným úřadům“.

11. Nařízení s mocí zákona č. 223 ze dne 4. srpna 2006, po změně potvrzené zákonem č. 248 ze dne 4. srpna 2006 ( 11 ), uložilo povinnost snížit náklady na financování orgánů veřejné správy a veřejných organizací, které nemají územní povahu. Konkrétně čl. 22 odst. 1 stanoví, že „finanční prostředky pro rok 2006 týkající se výdajů na mezispotřebu v rozpočtech veřejných entit a organizací (…), vymezených ve smyslu čl. 1 odst. 5 a 6 zákona č. 311 ze dne 30. prosince 2004 se [až na několik výjimek] snižují o 10 procent […]“. Toto snížení se týkalo všech orgánů veřejné správy uvedených v seznamu ISTAT, mezi něž patřil i AGCOM.

12. Zákon č. 196 ze dne 31. prosince 2009 o nové obecné právní úpravě týkající se účetnictví a veřejných financí ( 12 ), zavedl v dané oblasti novou vnitrostátní právní úpravu. Konkrétně čl. 1 odst. 2 zákona (nahrazený čl. 5 odst. 7 nařízení s mocí zákona č. 16 ze dne 2. března 2012 ( 13 )) stanoví, že „pro účely uplatnění ustanovení v oblasti veřejných financí se orgány veřejné správy rozumí pro rok 2011 entity a subjekty uvedené pro statistické účely v seznamu uvedeném ve sdělení Národního statistického úřadu (ISTAT) ke dni 24. července 2010, zveřejněném k tomuto datu v Úředním věstníku Italské republiky č. 171, a pro rok 2012 entity a subjekty uvedené pro statistické účely v seznamu obsaženém ve sdělení téhož úřadu ke dni 30. září 2011, zveřejněném k témuž datu v Úředním věstníku Italské republiky č. 228, a následná doplnění ve smyslu odstavce 3 tohoto článku uskutečněná na základě definicí podle zvláštních předpisů Evropské unie, nezávislé orgány [ ( 14 ) ] a rovněž správní orgány dle čl. 1 odst. 2 nařízení s mocí zákona č. 165 ze dne 30. března 2001 a následných úprav“.

13. Dne 28. září 2012 ISTAT zveřejnil v GURI seznam orgánů veřejné správy uvedených v konsolidované účetní závěrce orgánů veřejné moci, ve smyslu zákona č. 196 z roku 2009 ( 15 ). V tomto seznamu byl uveden i AGCOM.

II – Vnitrostátní spor a předběžné otázky

14. AGCOM podal k Tribunale Amministrativo Regionale del Lazio (Krajský správní soud v Laziu; dále jen „TAR“) žalobu proti seznamu, který vypracoval ISTAT v roce 2012. Zpochybnil přitom své zahrnutí do tohoto seznamu a rozhodnutí italského zákonodárce uplatnit na něj právní předpisy o veřejném financování a konkrétně právní předpisy zaměřené na omezování a racionalizaci veřejných nákladů.

15. TAR zamítl návrhová žádání AGCOM rozsudkem ze dne 12. června 2013, v němž kromě jiných odůvodnění uvedl, že Consiglio di Stato (Státní rada) vydala v jiné, avšak související věci rozsudek č. 6014/2012, v němž prohlásila, že uvedení AGCOM v seznamu, který vypracoval ISTAT, je v souladu se zákonem. Nezávislost a samostatnost, která byla AGCOM přiznána, nevylučují tento orgán z kategorie orgánů veřejné správy a z následného uplatnění právních předpisů o veřejném financování, přičemž pro tyto účely není relevantní ani režim samostatného financování tohoto orgánu, neboť poplatky, jež tento orgán vybírá od hospodářských subjektů, představují podle italských právních předpisů daně.

16. Proti rozsudku, který vydal TAR, podal AGCOM odvolání ke Consiglio di Stato (Státní rada), přičemž uvedl, že účinnost, kterou musí mít jakožto regulační orgán působící v oblasti telekomunikací, je snížena uplatněním finančních a organizačních omezení vyplývajících z okolnosti, že na něj byly uplatněny vnitrostátní právní předpisy o veřejném financování ( 16 ) a vnitrostátní právní předpisy o omezování a racionalizaci veřejných nákladů ( 17 ). Kromě toho tvrdil, že italský zákonodárce na něj měl uplatnit příznivější ustanovení obdobná těm, která byla stanovena ve vztahu k Banca d’Italia, nebo alespoň omezit snížení výdajů pouze na tu část jeho financování, která plyne ze státního rozpočtu. AGCOM se proto domnívá, že použití vnitrostátních právních předpisů za účelem snížení jeho výdajů je v rozporu s článkem 3 rámcové směrnice a s článkem 12 autorizační směrnice.

17. Námitku proti tvrzením AGCOM podaly ISTAT, předsednictvo Rady ministrů a Ministerstvo hospodářství a financí.

18. Consiglio di Stato (Státní rada) ve svém předkládacím rozhodnutí vysvětluje, že legalita seznamu ISTAT již nemůže být zpochybněna, neboť čl. 1 odst. 2 zákona č. 196 ze dne 31. prosince 2009 byl změněn prostřednictvím nařízení s mocí zákona č. 16 ze dne 2. března 2012, jímž bylo výslovně stanoveno, že nezávislé orgány (mezi něž patří i AGCOM) spadají mezi orgány veřejné správy a veřejné organizace podléhající právním předpisům o veřejném financování.

19. Consiglio di Stato (Státní rada) upřesňuje ve svém rozhodnutí důvody, z nichž se rozhodla požádat Soudní dvůr o vyjádření ke slučitelnosti sporných vnitrostátních opatření s rámcovou směrnicí a s autorizační směrnicí. Pokud by bylo rozhodnuto v tom smyslu, že výše uvedená opatření jsou v rozporu se zásadami nestrannosti, nezávislosti a samostatného financování, jež jsou členské státy povinny zaručit ve vztahu k VRO, nemohla by být uplatněna na AGCOM, neboť by byla v rozporu s unijním právem. Consiglio di Stato (Státní rada) přesto věří, že tato neslučitelnost nebude prohlášena.

20. Navzdory výše uvedenému má za to, že je nezbytné požádat Soudní dvůr, aby rozptýlil její pochybnosti, a pokládá mu následující předběžnou otázku: „Brání zásada nestrannosti a zásada finanční a organizační nezávislosti, které musí být přiznány vnitrostátním regulačním orgánům podle článku 3 směrnice 2002/21/ES, jakož i zásada samostatného financování podle článku 12 směrnice 2002/20/ES vnitrostátním právním předpisům (jako jsou předpisy, které jsou předmětem projednávané věci), jež obecně podřizují tyto orgány právním předpisům o veřejném financování a konkrétně zvláštním právním předpisům o omezování a racionalizaci výdajů orgánů veřejné správy?“

21. V písemné části řízení před Soudním dvorem předložily vyjádření AGCOM, italská vláda, nizozemská vláda a Evropská komise. Soudní dvůr rozhodl, že danou otázku vyřeší bez zahájení ústní části řízení.

III – Analýza předběžné otázky

22. Podstatou předběžné otázky Consiglio di Stato (Státní rada) je, zda článek 3 rámcové směrnice a článek 12 autorizační směrnice brání tomu, aby byl VRO podřízen obecně italským právním předpisům o veřejném financování a konkrétně zvláštním právním předpisům přijatým parlamentem za účelem omezování a racionalizace výdajů orgánů veřejné správy.

23. Soudní dvůr musí odpovědět s ohledem na skutkové okolnosti a vnitrostátní právo v té podobě, v jaké je uvedl předkládající soud, jemuž přísluší, aby upřesnil vnitrostátní právní předpisy, jež považuje za použitelné na spor v původním řízení ( 18 ). Znamená to tedy, že mají být přezkoumána pouze ta opatření údajně omezující nezávislost AGCOM, jež uvedla Consiglio di Stato (Státní rada) ve svém rozhodnutí ( 19 ).

24. AGCOM poukázala ve svém písemném vyjádření na jiná obdobně formulovaná rozhodnutí, jež přijal italský zákonodárce v pozdější době a podle nichž na něj mají být uplatněna obecná pravidla týkající se omezování a racionalizace výdajů, která jsou platná pro všechny italské orgány veřejné správy. Nedomnívám se, že by zohlednění jiných právních předpisů, než jaké uvádí Consiglio di Stato (Státní rada) ve svém předkládacím rozhodnutí, mohlo být relevantní pro účely zodpovězení předběžné otázky, přestože z objektivního pohledu je pravděpodobné, že posouzení těchto nově přijatých opatření by vedlo k témuž závěru.

A – Nezávislost VRO v judikatuře Soudního dvora

25. AGCOM patří mezi „nezávislé orgány“ či „nezávislé orgány veřejné správy“, které byly v členských státech Unie zřízeny s cílem zajistit uplatňování právních předpisů, jimiž se zavádí liberalizace některých hospodářských odvětví ( 20 ). Nejsou součástí tradiční hierarchie veřejné správy, a aby mohly nestranně plnit své úkoly v oblasti regulace a dohledu odborné povahy ( 21 ), musí jim být přiznáno nezávislé postavení, a to jak ve vztahu k hospodářským subjektům, tak i případně ve vztahu k politickým orgánům daného státu ( 22 ).

26. Zaprvé se musí jednat o nezávislost vůči hospodářským subjektům působícím na trhu. Ve vztahu k VRO působícím v oblasti elektronických komunikací zavádí tuto povinnost čl. 3 odst. 2 rámcové směrnice ( 23 ). Toto hledisko nezávislosti VRO vyplývá do značné míry ze sekundárního unijního práva a v případě AGCOM nebylo ve sporu mezi tímto orgánem a italskou vládou nikým zpochybněno.

27. Soudní dvůr ( 24 ) se zabýval nezávislostí VRO ve vztahu k hospodářským subjektům působícím na trhu, přičemž se vyjádřil k otázce oddělení regulačních a obchodně provozních funkcí. V několika rozsudcích prohlásil, že z článku 3 rámcové směrnice vyplývá, že i když mají členské státy institucionální autonomii k tomu, aby mohly organizovat a upravovat své vnitrostátní regulační orgány, musí zajistit, aby každý z úkolů, který je těmto orgánům uložen, byl plněn příslušným subjektem. Kromě toho musí zaručit nezávislost těchto orgánů tím, že zajistí, aby byly právně odlišené a funkčně nezávislé na všech organizacích, které zajišťují sítě, zařízení nebo poskytují služby elektronických komunikací, a zajistit, aby vnitrostátní regulační orgány vykonávaly své pravomoci nestranně, transparentně a včas ( 25 ).

28. I přesto Soudní dvůr připustil, že vnitrostátní zákonodárce může vystupovat jako vnitrostátní regulační orgán ve smyslu rámcové směrnice, pokud při výkonu této funkce splňuje podmínky odborných znalostí, nezávislosti, nestrannosti a průhlednosti stanovené v uvedené směrnici, pokud lze proti jeho rozhodnutím podat opravný prostředek k nezávislému subjektu a pokud neomezí ani nevyloučí funkce, které byly směrnicemi výslovně svěřeny VRO ( 26 ). Soudní dvůr rovněž prohlásil, že při výkonu svých regulačních funkcí mají VRO širokou pravomoc k tomu, aby mohly posoudit potřebu regulace trhu podle každé situace případ od případu ( 27 ).

29. Složitější je však to hledisko nezávislosti, které VRO umožňuje vymknout se vlivu státních orgánů, zejména vládních. Tento problém může v některých členských státech zasahovat dokonce až na úroveň ústavy, neboť VRO bývá v konečném důsledku přiznáno postavení nezávislosti ve vztahu k politickým orgánům ( 28 ), přestože tyto orgány mají vlastní demokratickou legitimitu. Reformou článku 3 rámcové směrnice, kterou provedla směrnice 2009/140, byl právě takovýto model VRO zaveden v oblasti elektronických komunikací.

30. Nedomnívám se, že by nezávislost VRO mohla být chápána jakožto vynětí těchto orgánů z působnosti základních norem, jimiž se řídí fungování orgánů veřejné správy, ani z působnosti kontroly a dohledu, jež vykonává parlament. Nezávislost v té podobě, v jaké je chráněna článkem 3 rámcové směrnice, musí v zásadě zahrnovat tyto prvky ( 29 ): — Institucionální nezávislost, což znamená, že VRO fungují jakožto subjekty oddělené od ministerstev a jiných veřejných orgánů. — Funkční nezávislost, tzn. samostatné vykonávání úkolů bez zásahů jiných orgánů. — Nezávislost členů a zaměstnanců VRO na ovlivňování a vměšování ze strany jiných orgánů. — Finanční nezávislost, která má podobu existence dostupných ekonomických a hmotných prostředků nezbytných k samostatnému vykonávání činnosti těchto orgánů. Právě rozsahu finanční nezávislosti AGCOM se týká projednávaná věc.

31. K otázce politické nezávislosti VRO v oblasti komunikací se Soudní dvůr zatím nevyjádřil, tuto příležitost však již měl v souvislosti s vnitrostátními orgány vykonávajícími dohled v oblasti ochrany osobních údajů. Z rozsudků vydaných v posledně jmenované souvislosti (zvláště pak z rozsudků Komise v. Německo, Komise v. Rakousko a Komise v. Maďarsko) lze vyvodit referenční poznatky, které mohou být s určitými výhradami vztaženy i na VRO v oblasti elektronických komunikací. Okolnost, že orgány, které působí v oblasti ochrany údajů, jsou zárukou dodržování základního práva na soukromí, považuje Soudní dvůr za faktor, který je velmi důležitý pro ochranu jejich nezávislosti ( 30 ), což ovšem neplatí v případě VRO působících v oblasti elektronických komunikací.

32. Podle názoru Soudního dvora musí orgány, které mají pravomoc dohlížet na zpracování osobních údajů, požívat nezávislosti, která jim umožní plnit jejich úkoly bez vnějšího vlivu. Tato nezávislost znamená především vyloučení veškerých pokynů či jakýchkoli jiných vnějších vlivů, ať již přímých či nepřímých, které by mohly usměrňovat jejich rozhodnutí a ohrozit tak plnění úkolu, který spočívá v zajištění spravedlivé rovnováhy mezi ochranou práva na soukromí a volným pohybem osobních údajů ( 31 ). Funkční nezávislost orgánů dohledu je nezbytnou podmínkou k tomu, aby tyto orgány mohly splnit kritérium nezávislosti ve smyslu čl. 28 odst. 1 druhého pododstavce směrnice 95/46, přestože sama o sobě nepostačuje k tomu, aby uvedené orgány uchránila před jakýmkoli vnějším vlivem ( 32 ).

33. V tomto smyslu Soudní dvůr prohlásil, že překážkou nezávislého výkonu funkcí, jež vykonávají orgány dohledu, může být i pouhá možnost, že by nadřízené státní orgány politicky ovlivňovaly rozhodnutí přijímaná orgány dohledu, neboť v takovémto případě by mohlo docházet k tzv. „předem dané poslušnosti“ orgánů dohledu ve vztahu k rozhodovací praxi nadřízeného orgánu. Poslušnost, kterou tyto orgány projevují vůči orgánům politické moci, je neslučitelná s požadavkem nezávislosti ( 33 ).

34. Znamená to tedy, že dokonce i v případě vnitrostátních orgánů zajišťujících dohled nad ochranou údajů měl Soudní dvůr za to, že jejich nezávislost nemůže být neomezená v tom smyslu, že absence jakéhokoliv parlamentního vlivu na tyto orgány je nepředstavitelná ( 34 ). Vedení orgánů dohledu může být jmenováno parlamentem nebo vládou a zákonodárce může definovat pravomoci těchto orgánů a uložit jim povinnost informovat parlament o jejich činnosti ( 35 ).

35. Přesné vymezení rozsahu politické nezávislosti VRO v té podobě, v jaké vyplývá z unijního práva, závisí tedy na dosažení křehké rovnováhy mezi pravomocemi, jež musí být těmto orgánům svěřeny, aby byla zaručena svoboda jejich působení, na straně jedné a nezbytným podřízením těchto orgánů demokratickému dohledu, který je výsadou právního státu, jakož i obecným normám upravujícím fungování orgánů veřejné správy na straně druhé.

B – K možnému omezení finanční nezávislosti AGCOM

36. Consiglio di Stato (Státní rada) žádá Soudní dvůr, aby se vyjádřil k otázce možného dopadu vnitrostátních opatření, jimiž jsou omezovány veřejné náklady, na nezávislost a nestrannost AGCOM, jež zaručuje článek 3 rámcové směrnice. V konečném důsledku si přeje zjistit, zda je finanční nezávislost VRO (která je zásadní podmínkou politické nezávislosti tohoto orgánu) omezena způsobem neslučitelným s článkem 3 rámcové směrnice, pokud členský stát prostřednictvím právních předpisů omezí (v projednávané věci na 2 %) roční navýšení rozpočtu VRO, uplatní na tento orgán právní předpisy o veřejném financování, které jsou použitelné na všechny orgány veřejné správy, a sníží jeho provozní náklady o 10 %. Tato omezení mají obecnou povahu, tzn. že se týkají všech italských orgánů veřejné správy a nebyla přijata pouze ve vztahu k AGCOM.

37. AGCOM má za to, že opatření, jež přijala Itálie, omezují jeho rozpočtovou autonomii, a v důsledku toho narušují jeho nezávislost způsobem neslučitelným s unijním právem. Zastává názor, že s ohledem na rozpočtovou autonomii VRO není možné, aby na něj byly obecně uplatňovány vnitrostátní předpisy o veřejném financování včetně předpisů zavádějících stropy zvyšování nákladů a předpisů stanovících plošné snižování nákladů, neboť omezují jeho možnost svobodně spravovat vlastní finanční prostředky způsobem, který bude nejlépe odpovídat potřebám vyplývajícím z jeho fungování.

38. Kromě toho AGCOM tvrdí, že tento druh opatření omezujících jeho finanční autonomii není odůvodněn požadavkem snížit veřejné náklady, neboť náklady na řízení tohoto orgánu nejsou financovány ze státního rozpočtu: 100 % jeho příjmů totiž pochází z příspěvků, jež odvádějí hospodářské subjekty působící na trhu spadajícím do jeho regulační pravomoci.

39. A konečně AGCOM uvádí, že Itálie mohla použít jiné prostředky, které by méně omezily jeho finanční autonomii a jeho nezávislost a jimiž by zajistila jak snížení veřejných nákladů, tak i dodržení autonomie VRO. Podle názoru AGCOM měl italský stát tomuto orgánu přiznat stejné zacházení, jaké přiznal italské centrální bance, na kterou nebyla automaticky rozšířena opatření zaměřená na snižování veřejných nákladů.

40. Komise, Itálie a Nizozemsko prosazují opačný názor, který se shoduje s názorem, který hájí Consiglio di Stato (Státní rada) v předkládacím rozhodnutí.

41. Soudní dvůr rozhodl, že pojmem „nezávislost“ se v případě veřejného orgánu obvykle označuje status, který zajistí dotyčnému orgánu možnost jednat zcela svobodně, bez jakýchkoliv pokynů nebo nátlaku ( 36 ). Jak již uvedl dříve, tato nezávislost musí být uznána jak ve vztahu k hospodářským subjektům existujícím na trhu, na němž působí VRO, tak i ve vztahu ke státním politickým orgánům ( 37 ).

42. Je pravda, že státní politické orgány mají hypotetickou možnost omezit nezávislost svých VRO a ovlivňovat je tím způsobem, že drasticky sníží jejich finanční a lidské zdroje ( 38 ). Směrnice 2009/140 zavedla několik změn článku 3 rámcové směrnice, jejichž účelem bylo zabránit výše uvedené praxi, posílit postavení VRO v oblasti elektronických komunikací, a zvýšit tak jejich finanční nezávislost ( 39 ). Článek 3 odst. 3a in fine byl navíc doplněn o dva další, výslovně stanovené požadavky: VRO musí mít samostatné roční rozpočty a odpovídající finanční a lidské zdroje, jež jim umožní aktivně se účastnit a přispívat k činnosti BEREC.

43. Znamená to tedy, že finanční nezávislost VRO, která je stanovena rámcovou směrnicí, není neomezená, což „nebrání dohledu v souladu s vnitrostátním ústavním právem“. Toto tvrzení navazuje na judikaturu, kterou Soudní dvůr položil v rozsudku Komise v. Německo ( 40 ) a která akceptuje výkon určitých parlamentních funkcí ve vztahu k vnitrostátním orgánům pro ochranu osobních údajů. Tuto judikaturu lze vztáhnout i na VRO působící v oblasti elektronických komunikací, takže je přípustné, aby tyto orgány podléhaly určitým pravidlům vyplývajícím z nutnosti zajistit přednostní uplatnění demokratické legitimity ( 41 ). Mezi povinnosti těchto orgánů, jež jsou v souladu s omezeními zavedenými rámcovou směrnicí pro oblast elektronických komunikací, lze jmenovat například povinnost informovat národní parlament o své činnosti a podřízení účetní kontrole ze strany vnitrostátního účetního soudu.

44. Jak zdůraznila rovněž nizozemská vláda ve svém vyjádření, mám za to, že dohled nad rozpočtem VRO, který vykonává vnitrostátní parlament (a který, což je třeba znovu zopakovat, je slučitelný s finanční nezávislostí, kterou těmto orgánům přiznává článek 3 rámcové směrnice), umožňuje, aby byla ve vztahu k těmto orgánům uplatněna opatření zaměřená na omezení veřejných nákladů, a to i ex ante. Nezávislost těchto orgánů by přitom mohla být narušena způsobem neslučitelným s výše uvedeným článkem 3 rámcové směrnice pouze v případě, že by zmíněná opatření byla nepřiměřená a bránila by VRO ve výkonu jejich funkcí nebo pokud by vedla k tomu, že by zaniklo oddělení rozpočtu těchto orgánů.

45. V případě Itálie nevedlo uplatnění legislativních opatření na AGCOM k zániku odděleného a zveřejňovaného ročního rozpočtu tohoto orgánu a podle Consiglio di Stato (Státní rada) se nijak nedotklo ani způsobilosti tohoto orgánu spravovat prostředky nezbytné k výkonu jeho funkcí. Předkládající soud poukazuje na skutkovou okolnost, k jejímuž posouzení má výlučnou pravomoc a která podle něj spočívá v tom, že AGCOM nepředložil konkrétní důkazy o existenci takových negativních účinků a omezil se pouze na tvrzení, že sporná právní úprava oslabuje jeho finanční autonomii a jeho nezávislost.

46. Právní předpisy o veřejném financování a o omezení veřejných výdajů (práh pro zvýšení nákladů ve výši 2 %, zavedený zákonem o státním rozpočtu na rok 2005, a snížení výdajů na mezispotřebu tohoto orgánu o 10 %, stanovené zákonem č. 248 ze dne 4. srpna 2006) nevycházejí z konkrétního rozhodnutí, jehož zvláštním příjemcem by byl AGCOM, nýbrž z legitimního cíle rozpočtové kázně obecně vytčeného italským státem.

47. Vzhledem k tomu, že AGCOM u předkládajícího soudu neprokázal, že sporná opatření měla skutečný dopad na jeho činnost, ani to, že obecná rozpočtová omezení mu konkrétně zabránila v tom, aby měl „přístupné všechny nezbytné zdroje, tj. pracovníky, odborné znalosti a finanční prostředky, k plnění svých úkolů“ (bod 11 odůvodnění rámcové směrnice), lze tedy jen stěží připustit, že tato omezení mohla narušit jeho nezávislost ve smyslu, který jsem nastínil výše ( 42 ).

48. Za odůvodněné nepovažuji ani návrhové žádání, jehož prostřednictvím se AGCOM domáhá toho, aby mu italský stát přiznal takové zvláštní zacházení, jaké uplatnil ve vztahu k Banca d’Italia, jíž byla uložena pouze povinnost dosáhnout určitého výsledku, přičemž i tentokrát sdílím postoj, který k tomuto argumentu zaujal předkládající soud.

49. Z článku 3 rámcové směrnice nevyplývá, že by bylo s ohledem na finanční nezávislost VRO nutné, aby členské státy ukládaly těmto orgánům pouze povinnosti dosáhnout určitého výsledku v rozpočtové oblasti a aby je vyjímaly z uplatňování průřezových opatření zaměřených na snižování a omezování nákladů. Z rámcové směrnice nelze vyvodit ani závěr, že by nezávislost VRO měla být postavena na roveň nezávislosti centrální banky členského státu.

50. Nezávislost národních centrálních bank je zakotvena v ustanoveních primárního práva (článek 130 SFEU a článek 7 Protokolu č. 4 o statutu Evropského systému centrálních bank a Evropské centrální banky) a je v souladu se zvláštním úkolem těchto subjektů, který spočívá v uplatňování jednotné měnové politiky pod vedením Evropské centrální banky a s cílem zajistit cenovou stabilitu ( 43 ). Tato nezávislost je kromě toho nezbytná k tomu, aby mohl být ve vztahu k centrálním bankám účinně uplatněn zákaz měnového financování vnitrostátních orgánů členských států, který je stanoven v článku 123 SFEU. Žádný z těchto cílů nelze vztáhnout na činnost VRO v oblasti elektronických komunikací, jejichž status je definován příslušnými směrnicemi.

51. AGCOM uvádí, že jeho finanční prostředky plynou z rozpočtu italského státu a ve větší míře pak ze správních poplatků, jež vybírá od hospodářských subjektů působících na trhu elektronických komunikací. V posledních zdaňovacích obdobích ostatně uplatňoval výlučně samostatné financování, takže jeho náklady nevedou ke vzniku veřejného deficitu, a uplatnění obecných opatření, jež v této oblasti přijal italský stát, je v rozporu s článkem 12 autorizační směrnice, neboť výše uvedená opatření měla být případně uplatněna pouze na tu část financování AGCOM, která plynula ze státního rozpočtu.

52. Stejně jako předkládající soud, Komise a vlády Itálie a Nizozemska, ani já nepovažuji tyto úvahy za odůvodněné. Poplatky, které jsou ukládány podnikům, upravuje článek 12 autorizační směrnice a jejich cílem není pokrýt veškeré druhy správních nákladů, jež nesou VRO, nýbrž – jak je uvedeno v čl. 12 odst. 1 písm. a) – pouze ty správní náklady, které vzniknou při řízení, kontrole a prosazování systému obecného oprávnění, práv na užívání a zvláštních povinností uvedených v čl. 6 odst. 2 této směrnice, které mohou zahrnovat náklady na mezinárodní spolupráci, harmonizaci a normalizaci, analýzu trhu, sledování plnění a na další kontrolu trhu, jakož i na regulační činnost zahrnující přípravu a prosazování sekundárního práva a správních rozhodnutí, jako jsou rozhodnutí o přístupu a propojení ( 44 ).

53. Přestože členské státy mají volnost v tom, aby tyto poplatky z právního hlediska upravily, podle názoru Soudního dvora lze z čl. 12 odst. 2 autorizační směrnice vyvodit, že tyto poplatky musí krýt skutečné správní náklady na činnosti uvedené v této směrnici a být v rovnováze s těmito náklady, takže veškeré příjmy získané členskými státy z dotčeného poplatku nemohou překročit výši veškerých nákladů spojených s těmito činnostmi ( 45 ). Článek 12 odst. 1 písm. b) autorizační směrnice kromě toho členským státům ukládá, aby rozložily uvedené správní poplatky mezi podniky objektivním, průhledným a přiměřeným způsobem.

54. Poplatky, z nichž je financován AGCOM, představují daně zavedené italským státem, a článek 12 autorizační směrnice nepřiznává VRO plnou pravomoc k tomu, aby určily jejich výši ( 46 ) mimo rámec právních předpisů o omezování a snižování veřejných nákladů, jež obecně přijímá stát. Výše poplatků musí být úměrná výši nákladů, jež AGCOM vynakládá na čtyři druhy své činnosti (tj. provádění, řízení, kontrola a prosazování použitelného systému obecného oprávnění), a AGCOM není oprávněn k tomu, aby tyto náklady bez kontroly zvyšoval nebo aby je nesnižoval bez ohledu na obecné právní předpisy o státním rozpočtu. Tyto poplatky spolu s ostatními poplatky ukládanými podnikům působícím v oblasti elektronických komunikací, tvoří část daňové zátěže, kterou nesou osoby povinné k dani (podniky je zpravidla přenášejí na spotřebitele), což může parlament upravit zavedením právních předpisů, pokud je to z ekonomického hlediska nezbytné. V případě, že legislativní opatření zaměřená na snížení nákladů nenarušují skutečnou způsobilost AGCOM k výkonu jeho funkcí, tak jako v projednávané věci, z pohledu finanční nezávislosti nejsou tato opatření stižena žádnou vadou.

55. Mám tedy za to, že zásady nestrannosti a nezávislosti, které přiznává vnitrostátním regulačním orgánům článek 3 rámcové směrnice, jakož i zásada samostatného financování podle článku 12 autorizační směrnice nebrání vnitrostátním právním předpisům, jež obecně podřizují tyto orgány právním předpisům o veřejném financování a konkrétně zvláštním právním předpisům o omezování a racionalizaci výdajů orgánů veřejné správy.

IV – Závěry

56. S ohledem na výše uvedené úvahy navrhuji Soudnímu dvoru, aby na otázku položenou Consiglio di Stato (Státní rada, Itálie) odpověděl takto: „Zásada nestrannosti a zásada nezávislosti, které vnitrostátním regulačním orgánům přiznává článek 3 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/21/ES ze dne 7. března 2002 o společném předpisovém rámci pro sítě a služby elektronických komunikací, jakož i zásada samostatného financování podle článku 12 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/20/ES ze dne 7. března 2002 o oprávnění pro sítě a služby elektronických komunikací nebrání vnitrostátním právním předpisům, jež obecně podřizují tyto orgány právním předpisům o veřejném financování a konkrétně zvláštním právním předpisům o omezování a racionalizaci výdajů orgánů veřejné správy.“

( 1 ) – Původní jazyk: španělština.

( 2 ) – Tyto orgány bývají ve španělštině zpravidla označovány výrazem „autoridad nacional de regulación“ nebo „autoridad nacional de reglamentación“ („vnitrostátní regulační orgán“), jejichž význam je stejný. I přesto, že lze mezi nimi nalézt určité rozdíly, pro účely tohoto stanoviska je můžeme sloučit. Níže budu používat zkratku „VRO“.

( 3 ) – Úř. věst. 2002, L 108, s. 33; Zvl. vyd. 13/29, s. 349.

( 4 ) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 25. listopadu 2009, kterou se mění směrnice 2002/21/ES o společném předpisovém rámci pro sítě a služby elektronických komunikací, směrnice 2002/19/ES o přístupu k sítím elektronických komunikací a přiřazeným zařízením a o jejich vzájemném propojení a směrnice 2002/20/ES o oprávnění pro sítě a služby elektronických komunikací (Úř. věst. 2009, L 337, s. 37).

( 5 ) – Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1211/2009 ze dne 25. listopadu 2009 o zřízení Sdružení evropských regulačních orgánů v oblasti elektronických komunikací (BEREC) a Úřadu (Úř. věst. 2009, L 337, s. 1).

( 6 ) – Úř. věst. 2002, L 108, s. 21; Zvl. vyd. 13/29. s. 337.

( 7 ) – Legge del 31 luglio 1997, n. 249, recante istituzione dell’Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni (GURI č. 177 ze dne 31. července 1997).

( 8 ) – Decreto legislativo de 1 agosto 2003, n. 259, Codice delle comunicazioni elettroniche (GURI č. 214 ze dne 15. září 2003).

( 9 ) – Legge del 30 dicembre 2004, n. 311, Disposizioni per la formazzione del bilancio annuale y pluriennale dello Stato (legge finanziaria 2005) (GURI č. 306 ze dne 31. prosince 2004).

( 10 ) – Legge del 23 dicembre 2005, n. 266, Disposizioni per la formazzione del bilancio annuale y pluriennale dello Stato (legge finanziaria 2006), (GURI č. 306 ze dne 29. prosince 2005).

( 11 ) – Decreto legge del 4 luglio 2006, n. 223 (GURI č. 153 ze dne 4. července 2006, s. 4), convertito, con modifiche, nella legge del 4 agosto 2006, n. 248 (GURI č. 186 ze dne 11. srpna 2006).

( 12 ) – Legge del 31 dicembre 2009, n. 196, recante la nuova normativa generale in tema di contabilità e finanza pubblica (GURI č. 303 ze dne 31. prosince 2009),

( 13 ) – Decreto-legge del 2 marzo 2012, n. 16 (GURI č. 52 ze dne 2. března 2012).

( 14 ) – Zvýraznění provedeno autorem tohoto stanoviska.

( 15 ) – Elenco delle amministrazioni pubbliche inserite nel conto economico consolidato individuate ai sensi dell’articolo 1, comma 3, della legge 31 dicembre 2009, č. 196 (GURI č. 227 ze dne 28. září 2012).

( 16 ) – Odkazuje na čl. 1 odst. 2 zákona č. 196 ze dne 31. prosince 2009.

( 17 ) – Dovolává se přitom zákona č. 311 ze dne 30. prosince 2004, kterým se stanoví státní rozpočet na rok 2005, a zákona č. 223 ze dne 4. července 2006.

( 18 ) – Rozsudky ze dne 26. června 2008, Burda (C‑284/06, EU:C:2008:365, bod 39), a ze dne 21. března 2013, Belgacom a další (C‑375/11, EU:C:2013:185, bod 30).

( 19 ) – Jedná se zaprvé o ustanovení, v nichž je stanoveno, že celkové výdaje orgánů veřejné správy zahrnutých do konsolidovaných účetních závěrek, které jsou uvedeny pro rok 2005 v příloze 1 zákona č. 311 ze dne 30. prosince 2004 a pro následující roky rozhodnutím Národního statistického úřadu (ISTAT) zveřejněným v Úředním věstníku před 31. červencem každého roku, nesmí překročit omezení ve výši 2 % ve vztahu k odhadům z předchozího roku, jež plynou z prognostické a programové zprávy (čl. 1 odst. 5 zákona č. 311 ze dne 30. prosince 2004). Zadruhé odkazuje Consiglio di Stato (Státní rada) na nařízení s mocí zákona č. 223 ze dne 4. července 2006, po změně potvrzené zákonem č. 248 ze dne 4. srpna 2006, kterým bylo stanoveno snížení nákladů na financování orgánů veřejné správy a veřejných organizací, které nemají územní povahu. Konkrétně čl. 22 odst. 1 stanoví, že „finanční prostředky pro rok 2006 týkající se výdajů na mezispotřebu v rozpočtech veřejných entit a organizací […], vymezených ve smyslu čl. 1 odst. 5 a 6 zákona č. 311 ze dne 30. prosince 2004 se [až na několik výjimek] snižují o 10 %“.

( 20 ) – Tento pojem, který v evropském právu veřejném nabývá v posledních letech značně na významu, je předmětem zájmu mnoha právních teoretiků. Rád bych odkázal na práce autorů Caranta, R.; Andenas, M.; Fairgrieve, D. (eds), Independent Administrative Authorities, British Institute of International and Comparative Law, Londýn, 2005; García Álvarez, G., „La Unión Europea como estado regulador y las Administraciones independientes“, Revista de Adminsitración Pública, 2014, č. 1, s. 79 až 111; Hanretty, C. J.; Larouche, Pierre; Reindl, A., Independence, Accountability and Perceived Quality of Regulators, Center on Regulation in Europe, 2012; Ottow, A., „The different levels of protection of national supervisors’ independence in the European landscape“, in Comtois S.; de Graaf, K. (eds.), On judicial and quasi-judicial Independence, Eleven International Publishing, Haag, 2013, s. 139 až 166.

( 21 ) – Úkoly, jimiž bývají tyto orgány zpravidla pověřovány, se týkají právní úpravy, regulace, dohledu, inspekce, kontroly a případně i ukládání sankcí. Je tedy zjevné, že míra úkolů, jimiž bývají VRO pověřovány, není ve všech případech stejná.

( 22 ) – Rozsudek ze dne 9. března 2010, Komise v. Německo (C‑518/07, EU:C:2010:125, bod 42).

( 23 ) – Znění tohoto ustanovení je uvedeno v bodě 4.

( 24 ) – Judikatura Soudního dvora týkající se nezávislosti subjektů zajišťujících řízení železniční infrastruktury není pro účely projednávaného sporu příliš významná, neboť zaprvé touto oblastí se právní předpisy sekundárního práva zabývají v menší míře a zadruhé vyřešené věci se týkaly nezávislosti subjektu zajišťujícího řízení v oblasti železniční dopravy ve vztahu k subjektům působícím v daném odvětví. Viz rozsudky ze dne 25. října 2012, Komise v. Portugalsko (C‑557/10, EU:C:2012:662); ze dne 28. února 2013, Komise v. Německo (C‑556/10, EU:C:2013:116), a ze dne 18. dubna 2013, Komise v. Francie (C‑625/10, EU:C:2013:243).

( 25 ) – Rozsudky ze dne 6. března 2008, Comisión del Mercado de las Telecomunicaciones (C‑82/07, EU:C:2008:143, bod 24) ze dne 6. října 2010, Base a další (C‑389/08, EU:C:2010:584, bod 29), a ze dne 17. září 2015, KPN (C‑85/14, EU:C:2015:610, body 53 a 54).

( 26 ) – Rozsudek ze dne 6. října 2010, Base a další (C‑389/08, EU:C:2010:584, bod 30), a stanovisko generálního advokáta Y. Bota přednesené ve věci KPN (C‑85/14, EU:C:2015:245, body 110 až 117).

( 27 ) – Rozsudky ze dne 24. dubna 2008, Arcor (C‑55/06, EU:C:2008:244, body 153 až 156), a ze dne 3. prosince 2009, Komise v. Německo (C‑424/07, EU:C:2009:749, bod 61).

( 28 ) – Jeden z autorů uvedl, že pokud některá ze směrnic přiznává nezávislému VRO výlučné pravomoci, ve skutečnosti tím zavádí určitou „správní výjimku“ v tom smyslu, že v určité přesně vymezené oblasti vylučuje legislativní činnost. Viz Baño León, J. M., „Reserva de administración y Derecho comunitario“, Papeles de Derecho Europeo e Integración Regional, WP IDEIR, 2001, č. 7, s. 7.

( 29 ) – V tomto ohledu viz Lavrijssen, S.; Ottow, A., „Independent Supervisory Authorities: A Fragile Concept“, Legal Issues of Economic Integration, 2012, č. 4, s. 427 až 428.

( 30 ) – Článek 28 odst. 1 první pododstavec směrnice Evropského parlamentu a Rady 95/46/ES ze dne 24. října 1995 o ochraně fyzických osob v souvislosti se zpracováním osobních údajů a o volném pohybu těchto údajů (Úř. věst. 1995, L 281, s. 31; Zvl. vyd. 13/15, s. 355) ukládá členským státům povinnost zřídit jeden nebo několik orgánů dohledu, které budou plnit úkoly, kterými jsou pověřeny, zcela nezávisle. Soudní dvůr rozhodl: „Požadavek dohledu ze strany nezávislého orgánu nad dodržováním unijních pravidel na ochranu fyzických osob, pokud jde o zpracování osobních údajů, vyplývá rovněž z unijního primárního práva a především z čl. 8 odst. 3 Listiny základních práv Evropské unie a čl. 16 odst. 2 SFEU“ (rozsudek ze dne 8. dubna 2014, Komise v. Maďarsko, C‑288/12, EU:C:2014:237, bod 47). Kromě toho prohlásil, že „[z]řízení nezávislých orgánů dozoru v členských státech tedy představuje zásadní prvek ochrany osob v souvislosti se zpracováním osobních údajů“ (rozsudky ze dne 9. března 2010, Komise v. Německo, C‑518/07, EU:C:2010:125, bod 23, a ze dne 16. října 2012, Komise v. Rakousko, C‑614/10, EU:C:2012:631, bod 37).

( 31 ) – V tomto ohledu viz rozsudky ze dne 9. března 2010, Komise v. Německo (C‑518/07, EU:C:2010:125, bod 30), a ze dne 16. října 2012, Komise v. Rakousko (C‑614/10, EU:C:2012:631, body 41 a 43).

( 32 ) – Rozsudky ze dne 16. října 2012, Komise v. Rakousko (C‑614/10, EU:C:2012:631, bod 42), a ze dne 8. dubna 2014, Komise v. Maďarsko (C‑288/12, EU:C:2014:237, bod 52).

( 33 ) – Rozsudek ze dne 16. října 2012, Komise v. Rakousko (C‑614/10, EU:C:2012:631, bod 51).

( 34 ) – Analýzu rovnováhy mezi nezávislostí a odpovědností VRO obsahuje dílo Hanretty, C. J.; Larouche, P.; Reindl, A., Independence, Accountability and Perceived Quality of Regulators, Center on Regulation in Europe, 2012.

( 35 ) – Rozsudek ze dne 9. března 2010, Komise v. Německo (C‑518/07, EU:C:2010:125, body 43 až 45).

( 36 ) – Rozsudek ze dne 9. března 2010, Komise v. Německo (C‑518/07, EU:C:2010:125, bod 18).

( 37 ) – Soudní dvůr rozhodl, že „při plnění svých úkolů musí orgány dozoru jednat objektivně a nestranně. Za tímto účelem musí být chráněny před jakýmkoli vnějším vlivem, včetně přímého či nepřímého vlivu státu“ (rozsudek ze dne 9. března 2010, Komise v. Německo (C‑518/07, EU:C:2010:125, bod 25).

( 38 ) – Na význam finanční nezávislosti VRO upozornila Organizace pro hospodářskou spolupráci a rozvoj (OECD), The Governance of Regulators. OECD Best Practice Principles for Regulatory Policy, 2014, s. 99, a také Center on Regulation in Europe (CERRE), Code of Conduct and Best Practices for the setup, operations and procedure of regulatory authorities, 2014, s. 6, dostupné na internetových stránkách http://www.cerre.eu/content/cerre-code-conduct-and-best-practices-setup-operations-and-procedure-regulatory-authorities.

( 39 ) – Viz bod 4. Připomeňme si, že podle čl. 3 odst. 3 musí mít VRO „k provádění svěřených úkolů dostatečné finanční a lidské zdroje“.

( 40 ) – Rozsudek ze dne 9. března 2010 (C‑518/07, EU:C:2010:125, body 43 až 46).

( 41 ) – Rozsudek ze dne 9. března 2010, Komise v. Německo (C‑518/07, EU:C:2010:125, bod 46).

( 42 ) – Zjevné není ani to, že by opatření zaměřená na omezování a snižování nákladů, jež uplatnila Itálie ve vztahu k AGCOM, zabránila tomuto orgánu v tom, aby měl odpovídající finanční a lidské zdroje, jež by mu umožnily aktivně se účastnit a přispívat k činnosti BEREC, ve smyslu čl. 3 odst. 3a in fine rámcové směrnice. V každém případě přísluší vnitrostátnímu soudu, aby možnost tohoto porušení posoudil na základě důkazů, které byly předloženy v řízení.

( 43 ) – V rozsudku ze dne 10. července 2003, Komise v. ECB (C‑11/00, EU:C:2003:395, body 134 a 135), Soudní dvůr rozhodl, že „podstatou článku 108 ES je chránit ECB před veškerými politickými tlaky, aby mohla účinně naplňovat cíle, které se vážou k jejím úkolům, díky nezávislému výkonu zvláštních pravomocí, kterými je za tímto účelem nadána Smlouvou o ES, a statutem ESCB. […] Naproti tomu […] uznání takovéto nezávislosti ECB nemá za následek úplně oddělení ECB od Evropského společenství a její vynětí ze všech pravidel práva Společenství“.

( 44 ) – Rozsudek ze dne 18. července 2013, Vodafone Omnitel a další (C‑228/12 až C‑232/12 a C‑254/12 až C‑258/12, EU:C:2013:495, body 38 a 40).

( 45 ) – Tuto analýzu (právě v souvislosti s poplatky, jež v Itálii vybírá AGCOM) provedl Soudní dvůr v rozsudcích ze dne 18. července 2013, Vodafone Omnitel a další (C‑228/12 až C‑232/12 a C‑254/12 až C‑258/12, EU:C:2013:495, bod 41). V témže smyslu rozsudek ze dne 27. června 2013, Vodafone Malta a Mobisle Communications (C‑71/12, EU:C:2013:431, bod 23).

( 46 ) – Třicátý první bod odůvodnění autorizační směrnice kromě toho uvádí, že „[s]ystémy správních poplatků by neměly narušovat hospodářskou soutěž ani vytvářet překážky vstupu na trh“. Správní poplatky, jež vybírá AGCOM, jsou nepřiměřeně vysoké, což je v rozporu s tímto cílem.