STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

NIILA JÄÄSKINENA

přednesené dne 26. května 2011( )

Věc C‑148/10

Express Line NV

proti

Belgisch Instituut voor Postdiensten en Telecommunicatie

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná hof van beroep te Brussel (Belgie)]

„Řízení o předběžné otázce – Pravomoc Soudního dvora – Částečné zpětvzetí návrhu navrhovatelem v původním řízení – Nevydání rozhodnutí ve věci samé – Poštovní služby – Poskytovatelé jiných poštovních služeb než všeobecných poštovních služeb – Vnější postupy pro projednávání reklamací uživatelů – Směrnice 97/67/ES – Článek 19 – Rozsah – Článek 49 SFEU – Svoboda usazování – Článek 56 SFEU – Volný pohyb služeb“

I – Úvod

1. Hof van beroep te Brussel (Belgie) pokládá dvě předběžné otázky týkající se výkladu směrnice Evropského parlamentu a Rady 97/67/ES ze dne 15. prosince 1997 o společných pravidlech pro rozvoj vnitřního trhu poštovních služeb Společenství a zvyšování kvality služby( ). Konkrétně klade otázku ohledně rozsahu, který je třeba přiznat ustanovením článku 19 uvedené směrnice, zejména s ohledem na následné změny, které tento text doznal( ). Mimoto předkládající soud žádá Soudní dvůr o výklad článků 56 SFEU a následujících týkajících se volného pohybu služeb.

2. Spor, který předkládající soud projednává, probíhá mezi společností Express Line NV, nyní DHL International NV (dále jen „Express Line“), a Belgisch Instituut voor Postdiensten en Telecommunicatie (Belgickým institutem pro poštovní služby a komunikace, dále jen „BIPT“) v důsledku skutečnosti, že BIPT hodlal na činnosti expresní kurýrní služby uvedené společnosti nahlížet jako na činnosti spadající do působnosti belgické mediační služby v poštovním odvětví, a z tohoto důvodu od dotyčné společnosti požadoval zaplacení poplatku.

3. Projednávanou žádostí o rozhodnutí o předběžné otázce je Soudní dvůr vyzván k tomu, aby určil, zda je členským státům dovoleno rozšířit vnější systém pro projednávání reklamací uživatelů poštovních služeb na poskytovatele poštovních služeb, které nejsou součástí všeobecných služeb, a to z hlediska ustanovení směrnice 97/67, a především jejího článku 19, který takový systém stanoví v případě poskytovatelů všeobecných poštovních služeb.

4. V případě kladné odpovědi na tuto první otázku si předkládající soud klade další otázku, zda by takové rozšíření bylo slučitelné se zásadami v oblasti volného pohybu služeb, které jsou stanoveny ve Smlouvě o FEU. Vzhledem ke skutkovým okolnostem v projednávané věci se však jeví, že by měly být použitelné i zásady, které jsou vlastní svobodě usazování, a že by tedy bylo užitečné, kdyby i je Soudní dvůr vyložil.

5. Avšak s ohledem na vývoj ve sporu v původním řízení, v němž poté, co předkládající soud předložil svou žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, došlo ke zpětvzetí návrhu navrhovatelky v původním řízení, bude nejprve třeba určit, zda je i nadále důvodné poskytnout odpověď na otázky položené ve věci, která mohla pozbýt povahu reálného sporu.

II – Právní rámec

A – Unijní právo

– Směrnice 97/67

6. Třicátý pátý a čtyřicátý první bod odůvodnění směrnice 97/67 uvádějí:

„(35) […] potřeba zvýšení kvality služeb znamená nutnost rychlého a účinného řešení případných sporů; [...] navíc k zákonným formám nápravy dostupným podle vnitrostátního práva nebo práva Společenství by měl být stanoven transparentní, jednoduchý a nenákladný postup projednávání stížností umožňující účast všech zúčastněných stran;

(41) […] touto směrnicí není dotčeno používání pravidel Smlouvy, zejména pravidel hospodářské soutěže a volného pohybu služeb;“

7. Podle článku 1 směrnice 97/67:

„Tato směrnice stanoví společná pravidla, pokud jde o

[…]

– stanovení norem kvality pro poskytování všeobecných služeb a zavedení systému k zajištění jejich dodržování,

– […]

– zřízení národních nezávislých regulačních orgánů.“

8. Článek 2 bod 1 směrnice 97/67 stanoví, že „[p]ro účely této směrnice se […] ‚poštovními službami‘ rozumí služby zahrnující výběr, třídění, přepravu a dodávání poštovních zásilek.“

9. Podle článků 3 a 4 směrnice 97/67 určí členské státy jednoho nebo více poskytovatelů všeobecných služeb, přičemž tyto služby zahrnují trvalé poskytování poštovní služby ve stanovené kvalitě ve všech místech na jejich území za dostupné ceny pro všechny uživatele( ).

10. Až do 31. prosince 2010, dne uplynutí lhůty k provedení směrnice 2008/6, měly členské státy v souladu s článkem 7 směrnice 97/67 možnost vyhradit některé služby poskytovateli nebo poskytovatelům všeobecných poštovních služeb, přičemž tito poskytovatelé mohou rovněž nabízet služby, které nejsou součástí všeobecných poštovních služeb.

11. Pokud jde o poskytovatele, kteří nejsou určeni jakožto poskytovatelé všeobecných služeb, mohly členské státy podle článku 9 uvedené směrnice zavést pro poštovní služby, které nejsou součástí všeobecných služeb, všeobecná oprávnění nebo pro nevyhrazené poštovní služby, které součástí všeobecných služeb jsou, schvalovací postupy, včetně vydávání individuálních licencí.

12. Článek 19 směrnice 97/67 zní:

„Členské státy zajistí stanovení transparentních, jednoduchých a nenákladných postupů pro projednávání reklamací uživatelů pro případ ztráty, poškození, úbytku obsahu nebo nesouladu s normami kvality.

Členské státy přijmou opatření k zajištění, aby tyto postupy umožňovaly spravedlivé a rychlé řešení sporů s poskytnutím odškodnění nebo náhrady v oprávněných případech.

Aniž jsou dotčeny jiné opravné prostředky [prostředky nápravy] podle vnitrostátních právních předpisů a právních předpisů Společenství, zajistí členské státy, aby uživatelé jednající jednotlivě, nebo pokud to dovoluje vnitrostátní právo, společně s organizacemi zastupujícími zájmy uživatelů nebo spotřebitelů mohli předložit příslušným vnitrostátním orgánům případy, kdy reklamace uživatelů na poskytovatele všeobecných služeb nebyly uspokojivě vyřešeny.

V souladu s článkem 16 členské státy zajistí, aby poskytovatelé všeobecných služeb zveřejnili společně s výroční zprávou o sledování jejich výkonu informace o počtu reklamací a způsobu jejich vyřízení.“

– Směrnice 2002/39

13. Dvacátý osmý bod odůvodnění směrnice 2002/39 uvádí:

„(28) Pro národní regulační orgány může být účelné spojit zavádění licencí s požadavky, aby držitelé licencí měli k dispozici průhledné, jednoduché a nenákladné postupy pro projednávání stížností svých zákazníků bez ohledu na to, zda se tyto stížnosti vztahují na služby poskytovatele všeobecné poštovní služby nebo na ty provozovatele, kteří jsou držiteli oprávnění, včetně jednotlivých držitelů licencí. Dále by mohlo být účelné, aby tyto postupy byly k dispozici uživatelům poštovních služeb, ať již jde o všeobecné poštovní služby či nikoliv. Tyto postupy mají zahrnovat postupy pro určování odpovědnosti v případech ztráty nebo poškození poštovních zásilek.“

14. Uvedená směrnice nahradila první a druhý pododstavec článku 19 směrnice 97/67 následujícím zněním:

„Členské státy zajistí stanovení transparentních, jednoduchých a nenákladných postupů pro projednávání reklamací uživatelů [zejména] pro případ ztráty, poškození, úbytku obsahu nebo nesouladu s normami kvality (včetně postupů určování odpovědnosti v případech, na kterých se podílí více než jeden provozovatel).

Členské státy mohou zajistit, aby tato zásada byla rovněž uplatňována na příjemce služeb, kteří [které] jsou

– mimo oblast působnosti všeobecné poštovní služby definované v článku 3 a

– v oblasti působnosti všeobecné poštovní služby definované v článku 3, ale nezajišťované poskytovatelem všeobecné poštovní služby.

Členské státy přijmou opatření k zajištění, aby tyto postupy umožňovaly spravedlivé a rychlé řešení sporů s poskytnutím odškodnění nebo náhrady v oprávněných případech.“

– Směrnice 2008/6

15. Směrnice 97/67 byla dále změněna směrnicí 2008/6, která upravuje úplné otevření vnitřního trhu poštovních služeb.

16. Konkrétně čtyřicátý druhý bod odůvodnění posledně uvedené směrnice uvádí zaprvé, že s cílem posílit ochranu spotřebitelů je vhodné rozšířit uplatňování minimálních zásad týkajících se postupů pro projednávání reklamací i na jiné subjekty než poskytovatele všeobecných služeb, a zadruhé, že pro zvýšení účinnosti postupů pro projednávání reklamací je vhodné podporovat využívání postupů pro mimosoudní urovnávání sporů. Změny provedené naposledy touto směrnicí v článku 19 směrnice 97/67 odpovídají takto vymezeným cílům.

17. Lhůta určená členským státům k provedení směrnice 2008/6 byla stanovena v jejím čl. 2 odst. 1 ke dni 31. prosince 2010 s výhradou přechodných ustanovení obsažených v článku 3 uvedené směrnice, která nejsou v projednávané věci relevantní. Vzhledem k tomu, že tato lhůta v době rozhodné z hlediska skutkového stavu ve sporu v původním řízení stále neuplynula a že k provedení v belgickém právním řádu došlo až spolu se vstupem zákona přijatého dne 13. prosince 2010( ) v platnost, není dotčená směrnice v projednávané věci použitelná.

B – Vnitrostátní právo

18. Zákon ze dne 21. března 1991 o reformě některých státních podniků( ) (dále jen „zákon z roku 1991“), ve znění několika změn, a zejména královské prováděcí vyhlášky ze dne 9. června 1999( ) (dále jen „královská vyhláška z roku 1999“), obsahuje ustanovení, jimiž byla směrnice 97/67 provedena v belgickém právním řádu.

19. Zákon z roku 1991 určuje jediného poskytovatele všeobecných služeb, totiž La Poste( ), a vyhrazuje mu poskytování některých poštovních služeb. Poskytování poštovní služby, která není vyhrazena, ale je součástí všeobecných služeb, podléhá podmínce získání individuální licence( ). Poskytování poštovní služby, která není součástí všeobecných služeb, naproti tomu podléhá – kromě jiných podmínek – podmínce učinění prohlášení před BIPT( ).

20. Hlava I tohoto zákona nadepsaná „Nezávislé státní podniky“ obsahuje kapitolu X, která se týká mediačních služeb takových podniků a která se dále dělí do dvou oddílů, přičemž jeden se týká působnosti svěřené mediačním službám a druhý jejich složení a fungování.

21. Co se týče působnosti mediační služby činné v poštovním odvětví, článek 43b zákona z roku 1991, který byl do tohoto zákona vložen zákonem ze dne 21. prosince 2006( ) (dále jen „zákon z roku 2006“), stanoví:

„1. Při [BIPT] se zřizuje mediační služba v poštovním odvětví příslušná ve věcech týkajících se uživatelů následujících podniků:

1) LA POSTE;

2) podniků poskytujících poštovní služby […], k jejichž poskytování je nezbytné získat licenci […];

3) podniků poskytujících poštovní služby […], k jejichž poskytování je nezbytné učinit prohlášení […].

Věcmi týkajícími se uživatelů jsou věci, které se dotýkají zájmů uživatelů, kteří sami poštovní služby neposkytují.

[…]

3. Mediační službě v poštovním odvětví jsou svěřeny následující úkoly:

1) zabývat se reklamacemi uživatelů, které se týkají:

a) činností LA POSTE, […]

b) poštovních činností podniků uvedených v odstavci 1 bodech 2 a 3 tohoto článku.

[…]

3) zprostředkovávat smírné urovnání sporů mezi podniky uvedenými v odstavci 1 tohoto článku a uživateli;

4) vydávat doporučení podnikům uvedeným v odstavci 1 tohoto článku v případě, že nelze dospět ke smírnému řešení. Kopie doporučení se zasílá předkladateli reklamace;

5) poskytovat uživatelům, kteří se na ni písemně nebo ústně obrátí, poučení v souladu s jejich právy a zájmy; […]

4. Reklamace konečného uživatele je přípustná pouze tehdy, jestliže byla nejprve podána v rámci vnitřního postupu dotčeného podniku. Reklamace koncového uživatele není přípustná, pokud byla podána anonymně nebo nebyla podána mediační službě v poštovním odvětví v písemné formě.

[…]

7. Je-li reklamace uživatele prohlášena mediační službou v poštovním odvětví za přípustnou, pozastaví provozovatel postup pro vymáhání dlužné částky na dobu nejvýše čtyř měsíců od podání reklamace mediační službě, nebo až do doby, kdy mediační služba v poštovním odvětví vydá své doporučení nebo kdy bude možno dospět ke smírnému řešení.“

22. Co se týče fungování mediační služby v poštovním odvětví, článek 45b zákona z roku 1991, který sem byl vložen zákonem z roku 2006( ), upravuje způsob financování činnosti zajišťované uvedenou službou. Za tímto účelem je stanoven „mediační poplatek“, který musí podniky uvedené v čl. 43b odst. 1 zákona z roku 1991 každoročně odvádět BIPT v závislosti na tom, jaké informace jsou povinny předávat v souladu s odstavcem 4 článku 45b téhož zákona.

23. Článek 45b odst. 5 uvedeného zákona dále stanoví, že výše individuálního poplatku, který má podnik odvést, je každoročně stanovena ze strany BIPT na základě složité matematické rovnice, která v podstatě zohledňuje konkrétně obrat, jehož dosáhl dotčený podnik za předcházející rok v rámci činností spadajících do působnosti mediační služby( ), a počet reklamací týkajících se tohoto podniku, které byly mediační službou projednány za předcházející rok. Podle odstavce 6 druhého pododstavce téhož článku poplatky neodvedené do stanoveného dne splatnosti zakládají ze zákona nárok na úroky z prodlení zvýšené o 2 %.

III – Spor v původním řízení a předběžné otázky

24. Společnost Express Line je součástí seskupení podniků DHL, jehož sídlo se nalézá v Německu. Její hlavní činnost spočívá v poskytování expresních kurýrních služeb, tedy podle její vlastního vyjádření v individualizované letecké nebo pozemní přepravě dokumentů, balíků, palet nebo celých kontejnerů pro její klienty.

25. Společnost Express Line učinila dne 23. prosince 2006 na základě výzvy ze strany BIPT ve vztahu k některým službám, které poskytuje, prohlášení za účelem poskytování poštovních služeb, které nejsou součástí všeobecných služeb, v souladu s článkem 148a odst. 1 bodem 1 zákona z roku 1991. K tomuto prohlášení však připojila výhradu v tom smyslu, že je pro ni nepřijatelná kvalifikace jejích expresních kurýrních služeb jakožto „poštovních služeb“.

26. Dopisem ze dne 11. července 2007 informoval BIPT společnost Express Line, že podléhá pravomoci mediační služby v poštovním odvětví, a že je tudíž považována za osobu povinnou odvádět poplatek určený k financování této služby. Mimoto ji BIPT požádal o informace týkající se jejího obratu za rok 2006 souvisejícího s činnostmi spadajícími do působnosti mediační služby za účelem výpočtu příspěvku, který by měla z tohoto důvodu odvést.

27. Společnost Express Line se bránila tomu, že by podléhala mediační službě v poštovním odvětví, a namítala, že její činnosti v oblasti expresní kurýrní služby představují přepravní a logistické služby s přidanou hodnotou určené podnikům, a nikoli poštovní služby.

28. Dopisem ze dne 13. listopadu 2008 BIPT určil, že se společnost Express Line dopustila porušení článků 43b až 45b zákona z roku 1991, a vyzval ji, aby mu ve lhůtě dalších patnácti dnů sdělila informace nezbytné pro účely výpočtu jejího mediačního poplatku, a to pod hrozbou sankce spočívající v zaplacení správní pokuty (dále jen „napadený akt“).

29. Společnost Express Line poté, co předala požadované finanční informace, aby se vyhnula uložení uvedené pokuty, podala proti dotčené výzvě návrh k hof van beroep te Brussel( ). Domáhala se především zrušení napadeného aktu a podpůrně toho, aby byly Soudnímu dvoru Evropské unie položeny předběžné otázky.

30. Za těchto okolností se hof van Beroep te Brussel rozhodnutím ze dne 23. března 2010 rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

„1) Mají být ustanovení směrnice 97/67 […], ve znění směrnice 2002/39 […], a zejména – nikoli však výlučně – její článek 19, mimo jiné s ohledem na změny provedené směrnicí 2008/6 […], které musí být do vnitrostátního práva provedeny nejpozději do 31. prosince 2010, chápána a vykládána v tom smyslu, že členské státy nejsou oprávněny povinně uplatňovat vnější postup pro projednávání reklamací v případě poskytovatelů poštovních služeb, které nejsou všeobecnými službami, vzhledem k tomu, že

i) směrnice provádí ve vztahu k použitelným postupům pro projednávání reklamací za účelem ochrany uživatelů poštovních služeb úplnou harmonizaci, nebo

ii) tato povinnost byla směrnicí 2002/39 uložena pouze poskytovateli všeobecných služeb a od zavedení směrnice 2008/6 […] všem poskytovatelům všeobecných služeb, zatímco podle znění čl. 19 odst. 1 druhého pododstavce směrnice 2008/6 […] mohou členské státy rozvoj nezávislých mechanismů k urovnávání sporů mezi poskytovateli jiných poštovních služeb, než jsou služby všeobecné, a konečnými spotřebiteli pouze podporovat, nikoli však tento postup povinně uplatňovat[?]

2) Jestliže odpověď na první otázku zní v tom smyslu, že poštovní směrnice jako taková nebrání členským státům v tom, aby v případě poskytovatelů poštovních služeb, které nejsou všeobecnými službami, povinně uplatňovaly takový postup pro projednávání reklamací, jako je postup upravený v čl. 19 odst. 2 prvním pododstavci [směrnice 97/67] pro poskytovatele všeobecných služeb, mají být zásady volného pohybu služeb (články 49 ES a násl., nyní články 56 SFEU a násl.) vykládány v tom smyslu, že omezení volného pohybu služeb zavedená členským státem na základě naléhavých důvodů obecného zájmu na ochraně spotřebitele, jejichž prostřednictvím je v případě poskytovatelů poštovních služeb, které nejsou všeobecnými službami, povinně uplatňován vnější postup pro projednávání reklamací upravený v čl. 19 odst. 2 prvním pododstavci [směrnice 97/67] pro poskytovatele všeobecných poštovních služeb, jsou slučitelná [se Smlouvou o FEU] i tehdy, jestliže se při uplatňování dotčeného postupu pro projednávání reklamací nečiní žádný rozdíl mezi reklamacemi spotřebitelů a ostatních konečných uživatelů, ačkoli uživateli těchto služeb (v projednávané věci expresních kurýrních služeb a zasilatelských služeb) jsou v převážné většině uživatelé, kteří jsou podnikatelskými subjekty[?]“

IV – Řízení před Soudním dvorem

31. Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce byla doručena dne 29. března 2010.

32. Písemná vyjádření byla předložena Soudnímu dvoru společností Express Line, belgickou a polskou vládou, jakož i Evropskou komisí.

33. Dopisem ze dne 14. ledna 2011 společnost Express Line Soudnímu dvoru oznámila, že v řízení probíhajícím před předkládajícím soudem vzala zpět důvod, který uplatnila s odvoláním na zásady volného pohybu služeb a směrnice 97/67, ve znění směrnice 2002/39. V důsledku toho navrhla, aby Soudní dvůr určil, že již není důvodné poskytnout odpověď na otázky položené v řízení o předběžné otázce v této věci.

34. V dopise došlém kanceláři Soudního dvora dne 18. února 2011 BIPT tvrdil, že společnost Express Line nemohla takový návrh podat z důvodu, že v belgickém právu není přípustné, aby se navrhovatelka v původním řízení namísto předkládajícího soudu vyjadřovala k otázce, zda je odpověď na obě položené předběžné otázky i nadále nezbytná k tomu, aby mohl uvedený soud rozhodnout o předmětu sporu, či nikoli. Dále uvedl, že i když je první z těchto otázek parafrází otázky navržené společností Express Line, byla druhá otázka formulována samotným hof van beroep te Brussel za předpokladu poskytnutí odpovědi na první otázku.

35. Faxem ze dne 9. března 2011 upozornil předkládající soud Soudní dvůr na to, že důvod zakládající se na článku 56 SFEU a na směrnici 97/67, který byl důvodem podání jeho žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, byl vzat zpět. Uvedl, že podle judikatury Soudního dvora bezpochyby nelze z tohoto vývoje nevyvodit důsledky ve vztahu k pravomoci Soudního dvora odpovědět na předložené otázky.

36. Na jednání konaném dne 17. března 2011 nebyl zastoupen ani BIPT, ani polská vláda.

37. Společnost Express Line zopakovala svůj názor, podle něhož předběžné otázky již nevyžadují odpověď vzhledem ke stavu, do něhož dospělo původní řízení. Vyzvala tedy Soudní dvůr, aby řízení ukončil, a podpůrně jej vyzvala, aby přerušil řízení až do doby, než předkládající soud v rámci sporu v původním řízení rozhodne o jejím návrhu na zpětvzetí důvodu vycházejícího z unijního práva.

38. Belgická vláda a Komise se vyjádřily nikoli k této procesní otázce, nýbrž výlučně k meritorní stránce sporu.

39. Po jednání předala společnost Express Line Soudnímu dvoru dopisem ze dne 25. března 2010 usnesení vydané ze strany hof van beroep te Brussel dne 9. března 2011, podle něhož byli účastníci původního řízení uvedeným soudem vyslechnuti dne 8. února 2011 ohledně zpětvzetí prvního důvodu, který se týkal porušení článku 56 SFEU a směrnice 97/67, společností Express Line, jakož i ohledně jejího návrhu směřujícího k ukončení přerušení řízení, o němž tento soud rozhodl, a pokračování v řízení v co nejbližším vhodném termínu.

40. Navzdory okolnostem popsaným výše nevzal předkládající soud svou žádost o rozhodnutí o předběžné otázce formálně zpět.

V – Analýza

A – Ke stavu řízení ve věci

41. S ohledem na nedávný vývoj řízení zahájeného u vnitrostátního soudu, a zejména vzhledem k tomu, že společnost Express Line vzala zpět důvod, který podle hof van beroep te Brussel vedl posledně uvedený soud k podání žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, si lze klást otázky, zda je nezbytné, aby Soudní dvůr rozhodl o předběžných otázkách, které mu byly položeny.

42. Připomínám, že řízení o předběžných otázkách má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem( ). Soudnímu dvoru je určena pouze žádost o výklad, nebo případně žádost o posouzení platnosti, není mu však postoupena věc samotná. Uvedený soud se tedy projednání věci nezříká. Předkládací rozhodnutí, které je oznámeno Soudnímu dvoru, má za účinek pouze přerušení řízení, které je před vnitrostátním soudem i nadále vedeno, až do doby, než Soudní dvůr o předběžné otázce rozhodne( ).

43. Soudní dvůr však nemůže v řízení o předběžné otázce rozhodnout o žádosti o výklad, pokud v původním řízení neexistuje nebo již neexistuje spor – jak by tomu mohlo být v projednávané věci – vyvolávající otázky spadající do působnosti unijního práva, které by měl předkládající soud vyřešit.

44. Jak ze znění, tak ze systematiky článku 267 SFEU a článku 23 statutu Soudního dvora Evropské unie totiž vyplývá, že vnitrostátní soudy jsou oprávněny zahájit u Soudního dvora řízení o předběžné otázce pouze tehdy, když před nimi probíhá spor, v jehož rámci mají vydat rozhodnutí, v němž lze zohlednit rozsudek vydaný v řízení o předběžné otázce. V důsledku toho Soudní dvůr nemá pravomoc k projednání žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, pokud je řízení před předkládajícím soudem v době předložení této žádosti již ukončeno( ).

45. Mimoto žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, a tedy i pravomoc Soudního dvora, se nezakládá na podávání poradních stanovisek o obecných nebo hypotetických otázkách( ), ale na potřebě skutečného řešení existujícího soudního sporu. Pokud je tento spor ukončen, zanikne souběžně i nezbytnost odpovědi na předběžné otázky.

46. Je pravda, že v řízení o předběžné otázce je vnitrostátní soud s ohledem na zvláštní okolnosti dané věci soudem s nejlepšími předpoklady pro posouzení jak nezbytnosti uvedené žádosti, aby byl s to vydat své rozhodnutí, tak i relevance otázek, které Soudnímu dvoru pokládá( ).

47. Nicméně problémy, které může vyvolat výkon posuzovací pravomoci vnitrostátním soudem, jakož i vztahy mezi tímto soudem a Soudním dvorem v tomto rámci spadají výlučně do působnosti norem unijního práva. Ačkoliv se tedy Soudní dvůr musí co nejvíce spoléhat na posouzení vnitrostátního soudu, pokud se jedná o nezbytnost otázek, které jsou mu předloženy( ), musí být s to učinit veškeré posouzení spojené s plněním jeho funkce, zejména aby mohl – stejně jako každý soud – případně ověřit svou pravomoc( ).

48. Jelikož existence sporu v původním řízení je jednou z podmínek výkonu uvedené pravomoci, může ji Soudní dvůr ověřit dokonce i bez návrhu( ) vzhledem k tomu, že možnost předkládajícího soudu konstatovat, že spor v řízení před ním je ukončen, a vzít předběžné otázky zpět je otázkou nikoli vnitrostátního práva, ale otázkou výkladu článku 267 SFEU, jehož ustanoveními je vnitrostátní soud kategoricky vázán( ).

49. Bylo rozhodnuto, že i když pouze vnitrostátnímu soudu přísluší vzít svou žádost o rozhodnutí o předběžné otázce zpět, pokud se domnívá, že takové rozhodnutí již není nezbytné k tomu, aby mohl vyřešit spor v původním řízení, může i navrhovatel v původním řízení toto zpětvzetí vyvolat tím, že případně vezme zpět návrh, který podal( ). Dokonce i částečné zpětvzetí, které nemá za následek ukončení sporu v původním řízení, může být dostatečné k tomu, aby již Soudní dvůr nemohl rozhodnout o otázce, která mu byla položena( ).

50. V projednávané věci z okolností, se kterými byl Soudní dvůr seznámen po doručení žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, vyplývá, že i když společnost Express Line nevzala svůj návrh před vnitrostátním soudem zpět v plném rozsahu, vzdala se jediného důvodu uplatněného před Soudním dvorem, který byl relevantní z hlediska unijního práva, totiž že se již nedovolává případného porušení článku 56 SFEU a směrnice 97/67.

51. Podle mého názoru se v důsledku zániku významu žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce pro vyřešení sporu v původním řízení tato žádost nyní stala bezpředmětnou. Ostatně se jeví, že předkládající soud, přestože jeho stanovisko zůstává i nadále nejednoznačné, což může být způsobeno obtížemi, které v tomto ohledu vyvolává vnitrostátní procesní právo( ), vyzývá Soudní dvůr, aby v tomto smyslu rozhodl.

52. Hof van beroep te Brussel totiž ve svém usnesení vyhlášeném dne 9. března 2011 zdůrazňuje, že „[z]pětvzetí důvodu, který vedl k podání žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, je skutečnost, která má podle judikatury Soudního dvora dopad na pravomoc Soudního dvora odpovědět na položenou otázku“. Nadto v závěru tohoto rozhodnutí uvádí, že „projednávání věci se bez návrhu přerušuje až do doby, než Soudní dvůr rozsudkem určí, že se předběžná otázka stala právně bezpředmětnou“.

53. I když nejsou jasné důvody, proč hof van beroep te Brussel i přes toto zjevné zaujetí stanoviska nevzal svou žádost o rozhodnutí o předběžné otázce zpět, lze předpokládat, že tyto důvody souvisejí s procesními omezeními. V obdobném případě již Soudní dvůr souhlasil, že bude předkládajícímu soudu nápomocen. Bylo totiž rozhodnuto, že pokud se uvedený soud domnívá, že v souladu s vnitrostátními procesními normami nemá pravomoc vzít svou žádost o rozhodnutí o předběžné otázce zpět, může Soudní dvůr určit, že věc projednávaná před předkládajícím soudem je zcela bezpředmětná, a vyvodit z toho závěr, že již není důvodné odpovědět na položenou předběžnou otázku( ).

54. Ať už je příčina zdrženlivosti předkládajícího soudu jakákoli, vzhledem k vývoji řízení ve sporu v původním řízení se mi jeví, že odpověď Soudního dvora na předběžné otázky, které mu byly položeny v projednávané věci, již není nezbytná za účelem vyřešení sporu, který uvedený soud projednává. V důsledku toho je třeba určit, že již není důvodné ve věci rozhodnout.

55. Pouze podpůrně pro případ, že by se Soudní dvůr neztotožnil s mým návrhem na určení, že již není důvodné ve věci rozhodnout, se dále budu věnovat odpovědi ve věci samé.

B – K pojmu „poštovní služby“

56. Společnost Express Line nesouhlasí s kvalifikací služeb, ve vztahu k nimž učinila prohlášení, v napadeném aktu jako „poštovních služeb“ z důvodu, že by takový přístup byl v rozporu s unijním právem. Uvádí, že jelikož v rámci expresní kurýrní služby vykonává pouze činnosti v oblasti přepravy a logistiky, nemůže její činnost spadat pod pojem „poštovní služby“ ve smyslu čl. 2 bodu 1 směrnice 97/67, který obsahuje výčet čtyř činností, jež musí být podle dotyčné vykonávány kumulativně( ). Tvrdí, že zákon z roku 1991, který mezi vypočtenými činnostmi předpokládá alternativní vztah( ), si osobuje širší oblast působnosti, než je oblast působnosti dané směrnice, a směrnici tak v belgickém právním řádu nesprávně provádí.

57. Jak uvedl předkládající soud, tato výtka by měla být předmětem předběžného přezkumu, neboť poskytování služeb, které uvedené kvalifikaci odpovídají, je podmínkou, kterou je nutno splnit předtím, než bude uplatněn mechanismus mediace, jehož zavedení je zpochybňováno.

58. Předesílám, že podle mého názoru není důvodné, aby se Soudní dvůr k této otázce vyjádřil, vzhledem k tomu, že hof van beroep te Brussel již zamítl část důvodu, která na tomto základě spočívala, že z toho výslovně vyvodil závěr, že není účelné za okolností ve sporu, který projednává, pokládat v tomto bodě předběžnou otázku. V souladu s judikaturou by bylo s rolí, která je Soudnímu dvoru svěřena článkem 267 SFEU, v rozporu, kdyby Soudní dvůr odpověděl na dodatečnou otázku uplatněnou ve věci samé navrhovatelkou v původním řízení v jejím vyjádření, přestože by se předkládající soud, který má jako jediný pravomoc posoudit, v jaké míře je výklad unijního práva nezbytný, aby mohl vydat svůj rozsudek, domníval, že položení uvedené otázky je v projednávané věci nadbytečné( ).

59. Ztotožňuji se ostatně se stanoviskem zaujatým hof van beroep te Brussel( ), který měl za to, že belgické právní předpisy použitelné v projednávané věci obsahují definici pojmu „poštovní služby“, která je slučitelná s definicí uvedenou v čl. 2 bodu 1 směrnice 97/67, vzhledem k tomu, že ze znění uvedeného článku nevyplývá nic, co by hovořilo ve prospěch kumulativní povahy výčtu, který obsahuje. Dodávám, že vývoj tohoto ustanovení posiluje tezi, podle níž není nezbytné, aby dotčený provozovatel vykonával ony čtyři činnosti uvedené ve výčtu současně( ).

C – K první předběžné otázce

60. Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda směrnice 97/67, ve znění směrnice 2002/39, a zejména – nikoliv však výlučně – její článek 19, musí být vykládány v tom smyslu, že brání právní úpravě, která v případě poskytovatelů poštovních služeb, které nejsou všeobecnými službami, povinně uplatňuje vnější postup pro projednávání reklamací.

61. Pouze společnost Express Line tvrdí, že by tato předběžná otázka, která byla formulována v souladu s jejím návrhem, měla být zodpovězena kladně. Naproti tomu belgická a polská vláda stejně jako Komise mají za to, že směrnice 97/67 zpochybňovanému systému nebrání. Posledně uvedené stanovisko zaujímám i já.

62. V projednávané věci jsou poštovními službami, které poskytuje společnost Express Line, ve vztahu k nimž učinila prohlášení u BIPT, služby, které nejsou součástí všeobecných služeb. V tomto kontextu navrhovatelka v původním řízení odmítá, že by měla spadat do působnosti belgické mediační služby v poštovním odvětví a platit z tohoto důvodu poplatek související s uvedenou službou, jak to od ní požaduje BIPT v napadeném aktu. Zákonu z roku 1991 vytýká, že podle něj se vnější postup pro projednávání reklamací, kterým je uvedená mediační služba, vztahuje dokonce i na poskytovatele nabízející poštovní služby, které nejsou součástí všeobecných služeb.

63. Svá tvrzení zakládá zejména na článku 19 směrnice 97/67, ve znění směrnice 2002/39, jehož čtvrtý pododstavec stanoví, že členské státy zajistí, aby uživatelé( ) mohli příslušným vnitrostátním orgánům v rámci vnějšího postupu pro projednávání reklamací předložit případy, v nichž reklamace, které podali přímo poskytovateli všeobecných služeb( ), nebyly uspokojivě vyřešeny( ). Z tohoto textu vyplývá, že poskytovateli, na něž se jmenovitě vztahuje vnější postup pro projednávání reklamací, který mají členské státy zavést, jsou poskytovatelé všeobecných služeb.

64. Harmonizace vnitrostátních norem provedená směrnicí 97/67 je však pouze minimální, jelikož jejím smyslem není stanovit společná pravidla upravující celé poštovní odvětví( ). Konkrétně čtvrtý pododstavec článku 19, ve znění použitelném v projednávané věci, obsahuje v úvodu následující výhradu: „[a]niž jsou dotčeny jiné opravné prostředky podle vnitrostátních právních předpisů a právních předpisů Společenství“. Tento předpis má tedy zavést pouze minimální rámec, přičemž nad tento rámec jsou členské státy oprávněny přijímat právní přepisy, pokud dodrží ostatní normy unijního práva. Jak zdůrazňuje Komise, nic ve znění článku 19 směrnice 97/67 nehovoří ve prospěch závěru, že by členské státy nebyly oprávněny povinně uplatňovat vnější postup pro projednávání reklamací v případě jiných poskytovatelů služeb, než jsou poskytovatelé všeobecných služeb.

65. Zvláštní účel tohoto článku, který spočívá v posílení ochrany zájmů všech uživatelů poštovních služeb tím, že jim je zaručena vysoká úroveň kvality služeb, jak naznačuje obecný název směrnice 97/67, mne rovněž vede závěru, že tento text nevylučuje, aby členské státy stanovily jiné způsoby řešení sporů( ).

66. Podle mého názoru je tento rozbor potvrzen jak body odůvodnění směrnice 97/67, tak body odůvodnění směrnice 2002/39, kterou byla první uvedená směrnice v této oblasti změněna. Třicátý pátý bod odůvodnění směrnice 97/67 totiž uvádí, že postup pro projednávání reklamací stanovený v článku 19 pouze přistupuje „navíc k zákonným formám nápravy dostupným podle vnitrostátního práva nebo práva Společenství“. Nadto tento postup pro projednávání reklamací zmiňuje dvacátý osmý bod odůvodnění směrnice 2002/39, který se týká stejně tak reklamací souvisejících se službami poskytovatele všeobecné poštovní služby i reklamací souvisejících se službami jiných poskytovatelů, totiž „provozovatelů, kteří jsou držiteli oprávnění, včetně jednotlivých držitelů licencí“. Tentýž bod odůvodnění dodává, že by bylo účelné, aby „tyto postupy byly k dispozici uživatelům poštovních služeb, ať již jde o všeobecné poštovní služby či nikoliv“.

67. Tento záměr rozšířit ochranu zavedenou článkem 19 směrnice 97/67 na široký okruh uživatelů poštovních služeb potvrzený evropským zákonodárcem se odráží ve změnách provedených směrnicí 2002/39 v prvním a druhém pododstavci uvedeného článku( ).

68. Týmž záměrem bylo vedeno přijetí směrnice 2008/6. Jak jsem již uvedl, ustanovení uvedené směrnice nejsou v projednávaném sporu ratione temporis použitelná. Mohou být nicméně užitečná pro vyjasnění výkladu směrnice 97/67, jejíž právní obsah poněkud mění. Čtyřicátý druhý bod odůvodnění směrnice 2008/6 totiž uvádí, že „s cílem posílit ochranu spotřebitelů je vhodné rozšířit uplatňování minimálních zásad týkajících se postupů pro projednávání reklamací i na jiné subjekty než poskytovatele všeobecných služeb“, čímž je zdůrazněno, že směrnice 97/67 neměla za cíl provést úplnou harmonizaci právních úprav členských států v dané oblasti.

69. Z veškerých těchto poznatků k výkladu( ) dovozuji, že ustanovení směrnice 97/67, ve znění směrnice 2002/39, a zejména článek 19 této směrnice nebrání tomu, aby členský stát přijal taková opatření, jako jsou opatření dotčená v původním řízení.

D – K druhé předběžné otázce

70. Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu, která byla podána podpůrně, je, zda článek 56 SFEU a následující o volném pohybu služeb brání tomu, aby členský stát zavedl omezení uvedené svobody spočívající v povinném uplatňování vnějšího postupu pro projednávání reklamací v případě poskytovatelů jiných poštovních služeb než všeobecných poštovních služeb z důvodů souvisejících s ochranou spotřebitele, přestože tento systém nijak nerozlišuje podle toho, zda jde o stížnosti spotřebitelů či jiných konečných uživatelů, a s ohledem na to, že příjemci dotčených služeb jsou v převážné většině podnikatelské subjekty.

71. Nejprve poznamenám, že s výjimkou navrhovatelky v původním řízení mají všichni účastníci řízení, kteří předložili vyjádření, shodně za to, že ustanovení Smlouvy o FEU dotčené vnitrostátní právní úpravě nebrání. To je i můj názor, a to z důvodů uvedených dále.

72. V poštovním odvětví provádějí směrnice přijaté unijním zákonodárcem minimální harmonizaci. Ve zbytku, tedy v oblastech, v nichž si členské státy plně zachovaly svou míru uvážení v rámci normotvorné činnosti, se lze vůči členským státům dovolávat ustanovení Smluv, a v projednávané věci konkrétněji Smlouvy o FEU. Nicméně, jak připomíná čtyřicátý druhý bod odůvodnění a článek 26 směrnice 97/67( ), i když mohou členské státy přijímat právní předpisy volně, jsou i nadále povinny v rámci výkonu pravomoci, která je jim vyhrazena, dodržovat zásady unijního práva.

73. Vzhledem k okolnostem ve sporu v původním řízení mi stejně jako Komisi připadá, že relevantními normami unijního práva jsou spíše normy upravující svobodu usazování obsažené v článku 49 SFEU a následujících než normy týkající se volného pohybu služeb( ). Dotčené poštovní služby jsou totiž obecně poskytovány z místa usazení nacházejícího se v členském státě určení. Společnost Express Line, která je součástí německého seskupení společností, je tak usazena na belgickém území.

74. Soudní dvůr má přitom podle ustálené judikatury možnost vyložit ustanovení, která nebyla v předběžných otázkách zmíněna( ), aby předkládajícímu soudu v duchu vzájemné spolupráce poskytl veškeré odpovědi, které mohou být užitečné pro účely řešení sporu, který mu byl předložen.

75. Předkládající soud bude muset s ohledem na konkrétní okolnosti v dané věci určit, zda se na situaci dotčenou v původním řízení vztahuje svoboda usazování či volný pohyb služeb. Nicméně, s ohledem na předcházející je podle mého názoru třeba předběžné otázky přezkoumat s přihlédnutím jak k článku 49 SFEU, tak k článku 56 SFEU( ).

76. Bez ohledu na to, která z těchto dvou svobod pohybu bude uplatněna, je třeba v první fázi sledu úvah za účelem zodpovězení předběžné otázky určit, zda skutečnost, že je v případě poskytovatelů jiných než všeobecných služeb povinně uplatňován postup pro vnější projednávání reklamací, jak je stanoveno v článcích 43b a 45b zákona z roku 1991, představuje překážku dotčené svobody či nikoli.

77. Povinnost zapojení do systému této povahy jako takovou nelze samu o sobě považovat za překážku svobody usazování či volného pohybu služeb. Podle mého názoru podnik činný na vnitřním trhu Unie nemůže požadovat, aby členský stát neměl systémy právní ochrany zájmů jeho zákazníků, které přinášejí jiné způsoby řešení sporů než soudní prostředky. Ostatně podotýkám, že stejně jako Belgické království se velký počet států rozhodl rozšířit vnější postupy pro projednávání reklamací i na poskytovatele poštovních služeb, kteří poskytují jiné než všeobecné služby( ).

78. Na druhou stranu však povinnost přispívat na financování takového systému může představovat omezení jedné ze základních svobod zaručených Smlouvou o FEU, které by bylo v rozporu s unijním právem. Zpravidla je to právě stát, který financuje mechanismy tohoto druhu, a nikoli skupina podniků včetně poskytovatelů, kteří neposkytují univerzální služby, jako je tomu v projednávaném případě. Povinnost financovat rozpočet regulačních a kontrolních správních systémů uloženou podnikům sice nelze považovat za výjimečnou v regulovaných odvětvích národního hospodářství. Tyto podniky však mohou legitimně očekávat, že výsledná finanční zátěž bude mezi jednotlivé dotčené provozovatele rozdělena nediskriminačním, proporcionálním a transparentním způsobem.

79. Je pravda, že v projednávané věci nezatěžuje dotčené omezení více poskytovatele z jiných členských států než belgické poskytovatele, jelikož zatěžuje všechny podniky spadající do působnosti belgické mediační služby v poštovním odvětví bez ohledu na jejich státní příslušnost či místo usazení. Přestože je toto omezení z tohoto hlediska nediskriminační, může mít vliv na činnosti podniků usazených v jiném členském státě, než je členský stát adresáta služby, v němž poskytují obdobné služby, jelikož jim může bránit nebo jejich výkon činit méně atraktivní( ), nebo může odrazovat podniky původem z jiných členských států, které se do Belgie přijdou usadit( ). Podle mého názoru jak článek 49 SFEU a následující, tak článek 56 SFEU a následující takovému faktoru odrazujícímu od přístupu k belgickému trhu poštovních služeb brání( ).

80. Nicméně podle ustálené judikatury lze uvedené omezení připustit na základě opatření o výjimkách výslovně stanovených ve Smlouvě o FEU, jako jsou opatření obsažená v čl. 52 odst. 1 SFEU, nebo odůvodnit v souladu s judikaturou Soudního dvora naléhavými důvody obecného zájmu. Svoboda usazování a volný pohyb služeb, jakožto základní zásady Smlouvy o FEU, totiž mohou být omezeny pouze právní úpravou, která je odůvodněna důvody spadajícími do této kategorie, které se použijí na všechny osoby nebo podniky vykonávající činnost na území hostitelského členského státu( ).

81. V projednávané věci se může překážka výkonu uvedených svobod pohybu legitimně zakládat na důvodech souvisejících s ochranou spotřebitele, které se právě dovolává Belgické království.

82. Domnívám se stejně jako belgická a polská vláda, jakož i Komise, že v tomto ohledu nemá žádný dopad skutečnost, že vnitrostátní právní předpisy nerozlišují mezi reklamacemi podanými jednotlivci a reklamacemi podnikatelských subjektů. I když je posledně uvedená kategorie mezi zákazníky společnosti Express Line značně většinová, nerozlišuje unijní právo, a zejména článek 19 směrnice 97/67( ), podle toho, zda koneční uživatelé, jež se obrátili na mediační službu, podepsali sporné smlouvy jako soukromé osoby nebo v rámci podnikatelské činnosti( ). Mimoto užitečný účinek zapojení této služby, které směřuje k posilování kvality služeb v poštovním odvětví, je zajištěn lépe, pokud jí mohou podat reklamaci všechny kategorie uživatelů.

83. Toto odůvodnění se mi tedy jeví jako opodstatněné, ale s výhradou skutečné proporcionality zjištěného omezení, to znamená, že podmínky financování belgické mediační služby v poštovním odvětví umožňují dosáhnout cíle, který sledují, a nejdou nad rámec toho, co je za tímto účelem nezbytné, a že jsou soudržně a systematicky uplatňovány( ). Bude věcí předkládajícího soudu, aby posoudil, zda je zatížení společnosti Express Line v projednávané věci skutečně v odpovídajícím poměru k činnosti, kterou pro ni vykonává uvedená mediační služba s cílem chránit zájmy zákazníků tohoto podniku, nebo zda je toto zatížení tak nadměrné, že činí belgický poštovní trh pro uvedenou kategorii poskytovatelů služeb méně atraktivním.

84. Podle mého názoru by takové vnitrostátní právní předpisy, jako jsou právní předpisy uvedené v žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, mohly mít účinek rovnocenný účinku, který by měla křížová dotace ve prospěch belgické „La Poste“, pokud se ukáže – což přísluší předkládajícímu soudu ověřit – , že velmi značná část reklamací předložených dotčené mediační službě se týkala belgické „La Poste“, zatímco reklamace týkající se společnosti Express Line byly podány jen vzácně, totiž pouze ve 2 nebo 3 případech z celkového počtu kolem 9 000 reklamací v letech 2008 a 2009. Ochrana plného výkonu základních svobod stanovených ve Smlouvě o FEU přitom znamená, že je třeba zohlednit nejen formální normy obsažené v právu členských států, ale rovněž konkrétní výsledek, k němuž tyto normy vedou.

85. Nicméně podotýkám, že posledně uvedená poznámka již nebude mít žádný praktický dopad s ohledem na vývoj, který doznaly dotčené právní předpisy po provedení směrnice 2008/6 v belgickém právním řádu. Z informací uvedených ve spise a z ustanovení zákona přijatého dne 13. prosince 2010( ), tedy po podání předkládacího rozhodnutí, totiž vyplývá, že kritéria, jimiž se řídí příspěvek na provozní náklady belgické mediační služby v poštovním odvětví, se změnila, jelikož zejména zohledňují proporcionálnějším způsobem nejen výši obratu dosaženého podnikem, ale také počet reklamací týkajících se tohoto podniku zaznamenaných během roku předcházejícího určení výše případného příspěvku.

86. V konečném důsledku mám za to, že ustanovení Smlouvy o FEU o volném pohybu služeb a svobodě usazování nebrání tomu, aby členský stát přijal taková opatření, jako jsou opatření dotčená v původním řízení, která sice mohou zakládat omezující účinky, ale jsou odůvodněna ochranou uživatelů poštovních služeb, s výhradou, že podíl, kterým určitý podnik přispívá k financování dotčené mediační služby, je v dostatečném poměru s počtem reklamací přijatých od osob, které využily služeb dotčeného podniku, ve srovnání s přijatými reklamacemi týkajícími se jiných poskytovatelů, kteří podléhají pravomoci uvedené služby.

VI – Závěry

87. S ohledem na předcházející úvahy navrhuji Soudnímu dvoru, aby rozhodl, že již není důvodné odpovědět na předběžné otázky položené ze strany hof van beroep te Brussel, a aby nařídil vyškrtnutí věci z rejstříku Soudního dvora.

88. Podpůrně pro případ, že by Soudní dvůr měl za to, že je třeba na uvedené předběžné otázky odpovědět, navrhuji, aby na ně odpověděl následovně:

„1) Ustanovení směrnice Evropského parlamentu a Rady 97/67/ES ze dne 15. prosince 1997 o společných pravidlech pro rozvoj vnitřního trhu poštovních služeb Společenství a zvyšování kvality služby, ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/39/ES ze dne 10. června 2002, musí být vykládána v tom smyslu, že nebrání tomu, aby členské státy v případě poskytovatelů poštovních služeb, které nejsou všeobecnými službami, povinně uplatňovaly takový vnější postup pro projednávání reklamací, jako je postup dotčený v původním řízení.

2) Zásady vlastní volnému pohybu služeb vymezené v článku 56 SFEU a následujících a svobodě usazování vymezené v článku 49 SFEU a následujících musí být vykládány v tom smyslu, že nebrání tomu, aby členský stát na základě naléhavých důvodů obecného zájmu týkajících se ochrany uživatelů poštovních služeb v případě poskytovatelů poštovních služeb, které nejsou všeobecnými službami, povinně uplatňoval takový vnější postup pro projednávání reklamací, jako je postup dotčený v původním řízení, i když v rámci uplatňování tohoto postupu není nijak rozlišováno mezi reklamacemi podanými spotřebiteli či jinými konečnými uživateli. To však platí pouze v případě, že způsob financování dotčené mediační služby dostatečně proporcionálním způsobem zohledňuje – což musí ověřit předkládající soud – poměrnou váhu počtu reklamací vztahujících se k různým poskytovatelům poštovních služeb, kteří podléhají pravomoci uvedené služby.“