STANOVISKO GENERÁLNÍ ADVOKÁTKY

CHRISTINE STIX-HACKL

přednesené dne 13. července 2004 ( )

Věci C‑460/01 a C‑104/02

Komise Evropských společenství

proti

Nizozemskému království (C‑460/01)

a

Komise Evropských společenství

proti

Spolkové republice Německo (C‑104/02)





Vedlejší účastník: Belgické království

„Řízení Společenství o nesplnění povinnosti státem – Celní kodex – Tranzitní režimy Společenství – Porušení předpisů a nesrovnalosti – Uložení dlužné celní částky – Lhůta – Vlastní zdroje Společenství – Určení – Úroky z prodlení“

Obsah

I – Úvod

II – Právní rámec

A – Tranzitní režimy Společenství

B – Vyměření celního dluhu

C – Poskytnutí vlastních zdrojů Společenství

III – Postup před zahájením soudního řízení a řízení před Soudním dvorem

IV – Porušení čl. 2 odst. 1 nařízení č. 1552/89 a čl. 379 odst. 2 věty třetí prováděcího nařízení k celnímu kodexu

A – Podstata argumentace účastníků řízení

B – Rozbor

1. K nepřípustnosti žaloby

2. Otázka povahy opoždění členských států považované za nesplnění povinnosti

3. Otázka, zda čl. 379 odst. 2 věta třetí prováděcího nařízení k celnímu kodexu stanoví pouze pořádkovou lhůtu

i) Předchozí judikatura Soudního dvora

ii) Praktické problémy dodržení lhůty podle čl. 379 odst. 2 věta třetí prováděcího nařízení k celnímu kodexu

– Vznik celního dluhu

– Určení dlužníka v případě nesrovnalostí v tranzitním režimu

– Určení částky cla

– Určení příslušnosti

iii) Zbytečné zatížení hlavního povinného v případě opožděného dokončení tranzitního režimu

V – Porušení článku 11 nařízení č. 1552/89

A – Podstata argumentace účastníků řízení

B – Rozbor

1. Otázka přípustnosti druhé části žalobního návrhu ve věci C‑104/02

2. Opodstatněnost žaloby ve věci C‑460/01

VI – Závěry





I – Úvod

1. V řízení o nesplnění povinnosti státem C‑460/01 Komise vytýká Nizozemskému království, že od 1. ledna 1991 do 31. prosince 1995 neposkytlo Společenství ve stanovené lhůtě vlastní zdroje Společenství a nezaplatilo úroky z prodlení s tím spojené. Ve věci C‑104/02 uplatňuje stejnou výtku vůči Spolkové republice Německo za léta 1993 a 1994. Jedná se o vyměření celních dluhů na základě nesrovnalostí v tranzitním režimu Společenství.

II – Právní rámec

A – Tranzitní režimy Společenství

2. Tranzitní režimy Společenství byly upraveny v rozhodné době v letech 1991 a 1992 nařízením (EHS) č. 222/77( ) a (prováděcím) nařízením (EHS) č. 1062/87( ), v roce 1993 nařízením (EHS) č. 2726/90( ) a (prováděcím) nařízením (EHS) č. 1214/92( ) a v letech 1994 a 1995 celním kodexem( ) a prováděcím nařízením k celnímu kodexu Společenství( ) (dále jen „prováděcí nařízení k celnímu kodexu“). Obsah těchto ustanovení je v zásadě totožný. Dále budou proto uvedena pouze nejnovější ustanovení obsažená v celním kodexu a prováděcím nařízení k celnímu kodexu. Pokud se některé odchylky obsažené v předchozí úpravě budou jevit relevantní pro řízení o nesplnění povinnosti státem, bude na ně učiněn odkaz na příhodném místě.

3. Tranzitní režim Společenství lze stručně popsat takto:

Zboží, které vstoupí na celní území Společenství a je přepravováno mezi dvěma členskými státy, může být během převozu osvobozeno od dovozního cla, pokud se tak stane v rámci vnějšího tranzitního režimu Společenství. Vedle toho existuje rovněž vnitřní tranzitní režim Společenství, který nicméně nebude blíže zmíněn, jelikož relevantní ustanovení jsou shodně použitelná pro oba tranzitní režimy. Dále se proto bude hovořit pouze o tranzitním režimu; citována budou ustanovení týkající se vnějšího tranzitního režimu Společenství.

Tranzitní režim slouží k zajištění celního dohledu nad přepravou zboží. Skládá se z kontroly doprovodných dokladů a ověření, zda přepravované zboží dojde na místo určení v nezměněném stavu a množství.

Pro každý tranzitní režim je jmenován „hlavní povinný“, kterým je obvykle dopravce. Ten oznamuje tranzit příslušnému celnímu úřadu odeslání členského státu, do kterého zboží došlo ze třetí země. Přitom celnímu úřadu určení předloží „tranzitní prohlášení T1“ (dále jen „prohlášení T1“) skládající se z členěného formuláře, které musí obsahovat řadu údajů (druh a množství zboží, příjemce, dopravce, místo určení atd.). Díl 1 prohlášení T1 zůstává celnímu úřadu prohlášení, zbytek doprovází zboží během přepravy.

Zboží musí být předloženo ve lhůtě stanovené celním úřadem určení a uvedené v prohlášení T1 (lhůta k předložení) u celního úřadu určení. Tato lhůta činí obvykle několik dní až několik týdnů. Celní úřad určení ověří shodu zboží s údaji v prohlášení T1. Pokud tranzit proběhl řádně, zašle celní úřad určení díl 5 prohlášení T1 celnímu úřadu odeslání s odpovídajícím zjištěním.

Nesrovnalosti při tranzitu

4. Hlavní povinný je držitelem tranzitu a musí zaplatit při dopravení v celním území nevyměřená cla a poplatky, pokud tranzitní režim nebyl proveden řádně. Zpravidla musí za tímto účelem poskytnout záruku. Úprava použitelná v případě nesrovnalostí v tranzitním režimu byla v rozhodné době v letech 1991 až 1992 obsažena v článku 11a nařízení č. 1062/87( ), v roce 1993 v článku 49 nařízení č. 1214/92( ) a v letech 1994 a 1995 v prováděcím nařízení k celnímu kodexu( ).

Relevantní část článku 378 prováděcího nařízení k celnímu kodexu zní takto:

„1) Aniž je dotčen článek 215( ) kodexu, jestliže zásilka nebyla předložena celnímu úřadu určení a jestliže nelze zjistit místo porušení předpisů nebo nesrovnalostí, považuje se toto porušení předpisů nebo nesrovnalosti za spáchané

– v členském státě, o jehož celní úřad odeslání se jedná,

– […]

2) Jestliže se porušení předpisů nebo nesrovnalosti při neexistenci takového důkazu považují za spáchané v členském státě odeslání […], uloží tento členský stát cla a jiné dávky týkající se daného zboží podle předpisů Společenství nebo podle vnitrostátních předpisů.

3) Jestliže před uplynutím lhůty tří let ode dne registrace prohlášení T1 zjistí členský stát, ve kterém byly spáchány porušení předpisů nebo nesrovnalosti, uloží tento členský stát cla a ostatní poplatky […] týkající se daného zboží podle předpisů Společenství nebo podle vnitrostátních předpisů. Jakmile se prokáže zaplacení těchto cel a ostatních dávek, vrátí se původně uložená cla a ostatní poplatky […]“

Článek 379 prováděcího nařízení k celnímu kodexu stanoví:

„1) Jestliže zásilka nebyla předložena celnímu úřadu určení a jestliže nelze zjistit místo porušení předpisů nebo nesrovnalosti, oznámí to celní úřad odeslání hlavnímu povinnému co nejdříve, nejpozději však před uplynutím jedenácti měsíců ode dne registrace prohlášení pro tranzitní režim Společenství.

2) V oznámení podle odstavce 1 musí být uvedena zejména lhůta, ve které je třeba celnímu úřadu odeslání věrohodně prokázat řádné provedení tranzitní operace nebo skutečné místo porušení předpisů nebo nesrovnalostí. Tato lhůta činí tři měsíce ode dne oznámení podle odstavce 1. Není-li tento důkaz předložen, uloží příslušný členský stát po uplynutí lhůty příslušné clo a ostatní dávky. Jestliže tento členský stát není členským státem, v němž se nachází celní úřad odeslání, sdělí tyto skutečnosti neprodleně uvedenému členskému státu.“

B – Vyměření celního dluhu

5. Vyměření celního dluhu bylo v rozhodné době, v letech od 1991 do 1993 včetně upraveno nařízením (EHS) č. 1854/89( ), a v letech 1994 a 1995 celním kodexem( ).

Článek 217 odst. 1 věta první celního kodexu zní:

„Celní orgány vypočtou výši dovozního cla nebo vývozního cla vyplývající z celního dluhu (dále jen ,částku cla‘), jakmile mají potřebné údaje, a zapíší ji do účetních dokladů nebo na jiný rovnocenný nosič údajů (zaúčtování).“

Článek 218 odst. 3 celního kodexu zní:

„Vznikl-li celní dluh za jiných podmínek, než které jsou uvedeny v odstavci 1, je nutno odpovídající částku cla zaúčtovat do dvou dnů ode dne, kdy celní orgány mohou

a) vypočítat částku příslušného cla a

b) určit dlužníka.“

Článek 219 celního kodexu stanoví:

„1) Lhůty pro zaúčtování stanovené v článku 218 lze prodloužit

a) z důvodů vyplývajících ze správního uspořádání členských států, a zejména tehdy, jsou-li účty centralizovány, nebo

b) brání-li zvláštní okolnosti celním orgánům, aby tyto lhůty dodržely.

Takto prodloužené lhůty nesmí být delší než 14 dní.

2) Lhůty uvedené v odstavci 1 se nepoužijí za nepředvídatelných okolností nebo v případech vyšší moci.“

Relevantní část článku 221 zní:

„1) Jakmile je částka cla zaúčtována, musí být vhodným postupem sdělena dlužníkovi.

…

3) Sdělení dlužníkovi nelze provést po uplynutí lhůty tří let ode dne vzniku celního dluhu […]“( ).

C – Poskytnutí vlastních zdrojů Společenství

6. V souladu s rozhodnutím 88/376/EHS, Euratom( ) jsou vyměřené celní dluhy vlastními zdroji Společenství, které musí být Komisi poskytnuty k rozhodnému dni podle nařízení (EHS, Euratom) č. 1552/89( ).

Článek 2 odst. 1 nařízení č. 1552/1989 zní:

„Pro účely použití tohoto nařízení se nároky Společenství na vlastní zdroje uvedené v čl. 2 odst. 1 písm. a) a b) rozhodnutí 88/376/EEC, Euratom považují za vyměřené, jakmile je o dlužné částce vyrozuměn příslušným orgánem členského státu dlužník. Toto vyrozumění je provedeno, jakmile je dlužník známý a částka cla může být vypočtena příslušnými správními orgány při dodržení všech ustanovení práva Společenství použitelných v této oblasti.“ (neoficiální překlad)

Podle článků 6, 9 a 10 nařízení č. 1552/1989 vede členský stát o stanovených nárocích při správě svého rozpočtu účty a připíše na zvláštní účet, který je veden pro účely správy rozpočtu členského státu ve prospěch Komise. Nároky budou připsány na účty nejpozději první pracovní den po 19. dni druhého měsíce následujícího po měsíci, v němž byl nárok stanoven, a ke stejnému dni připsány na zvláštní účet. Rozlišují se přitom uplatněné a dosud neuplatněné nároky. Nároky, které byly stanoveny, ale ještě nebyly uplatněny, a pro které nebyla rovněž poskytnuta žádná záruka, budou uvedeny samostatně. Vklad na zvláštní účet následuje v těchto případech nejpozději první pracovní den po 19. dni druhého měsíce následujícího po měsíci, ve kterém byly částky odpovídající nárokům vybrány. Komise vloží na svůj účet částky připsané na zvláštní účet.

Článek 11 nařízení č. 1552/89 stanoví:

„V případě jakéhokoliv prodlení v připisování částek na účet uvedený v čl. 9 odst. 1 zaplatí dotyčný členský stát úrok vypočtený podle úrokové míry uplatňované ke dni uplynutí lhůty na peněžním trhu daného členského státu na krátkodobé operace financování, zvýšené o dva procentní body. Tato úroková míra zvyšuje o 0,25 procentního bodu za každý měsíc prodlení. Takto zvýšená sazba se použije na celou dobu prodlení.“ (neoficiální překlad)

III – Postup před zahájením soudního řízení a řízení před Soudním dvorem

7. V letech 1994 a 1995 byla v Nizozemsku a Německu provedena v rámci postupu stanoveného v nařízení č. 1552/89 o kontrole členských států při vybírání vlastních zdrojů Společenství kontrola použití právních předpisů Společenství v oblasti tranzitu. V kontrolních zprávách vytkla Komise celním úřadům odeslání obou členských států, že jednají opožděně, tj. že řadu celních dluhů vyměřily několik měsíců po uplynutí tříměsíční lhůty. V důsledku toho došlo ke zpoždění připsání vlastních zdrojů Společenství, kdy musí být zaplaceny podle článku 11 nařízení č. 1552/89 odpovídající úroky z prodlení.

8. Nizozemsko a Německo nepodala námitku, pokud jde o data zpochybněných vyměření připsání na účet. Byla však toho názoru, že je nelze považovat za opožděné.

9. Ve věci Nizozemské království (C‑460/01) Komise vypočetla úroky z prodlení, sdělila tento výpočet nizozemským úřadům a vyzvala je, aby nejpozději do 23. února 1997 zaplatily úroky ve výši 5 323 395,06 NLG. Nizozemské království platbu odmítlo.

10. Dopisem ze dne 2. února 2000 zaslala Komise Nizozemsku odůvodněné stanovisko. Nizozemsko odpovědělo dopisem ze dne 28. března 2000, ve kterém opětovně zpochybnilo jakékoliv porušení práva Společenství a odmítlo zaplatit požadované úroky.

11. Vzhledem k tomu, že je Komise jiného názoru, rozhodla se podat k Soudnímu dvoru tuto žalobu. Komise navrhuje, aby Soudní dvůr určil, že

Nizozemské království tím, že v době od 1. ledna 1991 až do 31. prosince 1995

– nezaúčtovalo a nevybralo celní dluh a dotčené ostatní poplatky nejpozději tři dny po stanovené lhůtě, nebo k pozdějšímu datu, jaké vyplývá z použití nařízení Rady (EHS, Euratom) č. 1182/71 ze dne 3. června 1971, kterým se určují pravidla pro lhůty, data a termíny( ), když hlavní povinný z operace v režimu vnějšího tranzitu Společenství nepředložil ve lhůtě tří měsíců po předání celním úřadem odeslání sdělení, podle kterého nebyla zásilka předložena ve lhůtě celnímu úřadu určení, důkazy o řádném provedení dotčené tranzitní operace,

– Komisi neposkytlo včas odpovídající vlastní zdroje a

– odmítlo zaplatit odpovídající úroky z prodlení,

nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z čl. 11a odst. 2 druhého pododstavce věty druhé nařízení (EHS) č. 1062/87 ze dne 27. března 1987 o prováděcích pravidlech pro režim tranzitu Společenství a o určitém zjednodušení tohoto režimu, povinnosti vyplývající z čl. 49 odst. 2 věty třetí nařízení (EHS) č. 1214/92 ze dne 21. dubna 1992 s prováděcími pravidly, jakož i opatření pro zjednodušení režimu tranzitu a povinnosti vyplývající z čl. 379 odst. 2 věty třetí nařízení (EHS) č. 2454/93 Komise ze dne 2. července 1993 s prováděcími pravidly k nařízení (EHS) č. 2913/92, jakož i z článků 2 a 9 až 11 nařízení (EHS, Euroatom) č. 1552/89 Rady ze dne 29. května 1989 provádějící rozhodnutí 88/376/EHS, Euroatom k systému vlastních zdrojů Evropských společenství.

12. Pokud jde o Spolkovou republikuNěmecko (C‑104/02), Komise požádala německé úřady, aby předaly nezbytné podklady pro výpočet úroků z prodlení. To bylo odmítnuto s odůvodněním, že k žádným zpožděním ve smyslu práva Společenství nedošlo.

13. Dopisem ze dne 19. července 2000 zaslala Komise tomuto členskému státu odůvodněné stanovisko. Tento stát odpověděl dopisem ze dne 14. září 2000, ve kterém opětovně zpochybnil porušení práva Společenství.

14. Vzhledem k tomu, že je Komise jiného názoru, rozhodla se podat k Soudnímu dvoru tuto žalobu. Komise navrhuje, aby Soudní dvůr určil, že

1. tím, že poskytla opožděně vlastní zdroje Společenství, Spolková republika Německo porušila své povinnosti vyplývající z článku 49 nařízení (EHS) č. 1214/92 Komise ze dne 21. dubna 1992 ve spojení s prováděcími pravidly, jakož i opatřeními pro zjednodušení režimu tranzitu, popř. článku 379 nařízení (EHS) č. 2454/93 Komise ze dne 2. července 1993 ve spojení s prováděcími pravidly k nařízení (EHS) č. 2913/93 Rady, kterým se vydává celní kodex Společenství ve spojení s čl. 2 odst. 1 nařízení (EHS/Euroatom) č. 1552/1989 Rady ze dne 29. května 1989 prováděcí rozhodnutí 88/376/EHS, Euroatom k systému vlastních zdrojů Evropských společenství;

2. v souladu s článkem 11 nařízení č. 1552/89 pro období do 31. května 2000 a článkem 11 nařízení č. 1150/2000 pro dobu od 31. května 2000 je Spolková republika Německo povinna zaplatit kvůli opožděnému připsání na účet vzniklé úroky do rozpočtu Společenství;

3. Spolková republika Německo ponese náklady řízení.

15. Dopisem ze dne 5. července 2002 podalo Belgické království v řízení C‑104/02 návrh na vstup vedlejšího účastníka do řízení na podporu žalované Spolkové republiky Německo. Návrhu bylo rozhodnutím ze dne 9. září 2002 vyhověno.

IV – Porušení čl. 2 odst. 1 nařízení č. 1552/89 a čl. 379 odst. 2 věty třetí prováděcího nařízení k celnímu kodexu

A – Podstata argumentace účastníků řízení

16. Komise, nizozemská a německá vláda se shodují v tom, že celní dluhy hlavního povinného vzniklé z nesrovnalostí v tranzitním režimu (dále jen „celní dluhy“) v rozhodné době (věc C‑460/01: od 1. ledna 1991 do 31. prosince 1995, věc C‑104/02: slovy žaloby „s ohledem na léta 1993 a 1994“) nebyly vyměřeny bezprostředně po uplynutí tříměsíční lhůty čl. 379 odst. 2 věty třetí prováděcího nařízení celního kodexu (dále jen „tříměsíční lhůta“), ale běžně až o několik měsíců poté. Účastníci řízení však nejsou jednotní v názoru, zda se jedná o nesplnění povinnosti dotčenými státy.

17. Německá vláda se především dovolává nepřípustnosti žaloby podané proti ní (C‑104/92), pokud jde o první žalobní důvod. V řízení o nesplnění povinnosti státem podle článku 228 ES může být shledáno, že chování je v rozporu se smlouvou pouze tehdy, jestliže trvalo ke dni uplynutí lhůty pro vydání odůvodněného stanoviska. K tomuto dni německé celní úřady však již celní dluhy vyměřily a změnily příslušnou správní praxi ve smyslu požadovaném Komisí.

18. Podle Komise došlo k porušení čl. 379 odst. 2 věty třetí prováděcího nařízení k celnímu kodexu. Uplatňuje, že tříměsíční lhůta zavazuje členský stát celního úřadu odeslání vyměřit neprodleně celní dluh. K důvodům ve stručnosti( ) uplatňuje následující:

Tříměsíční lhůta zavazuje nejen hlavního povinného vůči celnímu úřadu odeslání. Lhůta platí rovněž pro členský stát celního úřadu odeslání vůči Společenství, neboť se jedná o nároky, které byly převedeny Společenství jako vlastní zdroje.

V důsledku toho podle čl. 218 odst. 3 celního kodexu musí být připsání na účet příslušných celních dluhů provedeno – bez ohledu na zvláštní výpočet lhůt obecných právních předpisů Společenství( ) – do dvou dnů (lhůta může být prodloužena nejvýše na 14 dnů). V tomto okamžiku již celní dluhy vznikly, příslušnost členského státu je stanovena a celní úřady mohou vypočíst částku cla a určit dlužníka.

19. Nizozemská, německá a belgická vláda zpochybňují, že by pravidelné nedodržování tříměsíční lhůty bylo nesplněním povinnosti. K důvodům ve stručnosti( ) uplatňují následující:

Z článku 379 odst. 2 věty třetí prováděcího nařízení k celnímu kodexu nevyplývá, že členské státy jsou povinny vyměřit celní dluhy bezprostředně po uplynutí tříměsíční lhůty. Tato lhůta zavazuje totiž pouze hlavního povinného, avšak nikoli členský stát.

Členské státy se dále dovolávají rozsudku Soudního dvora ve věci SPKR( ), ve kterém Soudní dvůr konstatoval, že tříměsíční lhůta pro vyměření celních dluhů ve vztahu k celnímu úřadu odeslání je pouze pořádková lhůta a nejedná se o promlčecí lhůtu.

Dále se odvolávají na znění čl. 379 odst. 2 věty třetí prováděcího nařízení celního kodexu a článku 221 celního kodexu, ze kterého vyplývá, že celní úřad odeslání musí po uplynutí této lhůty zahájit pouze řízení o vyměření celního dluhu.

Kromě toho členské státy uplatňují důvody praktické povahy. Celní úřad odeslání je po uplynutí tříměsíční lhůty stěží schopen bezprostředně vyměřit celní dluhy, jelikož v tom okamžiku nemá k dispozici všechny „nezbytné údaje“ ve smyslu čl. 217 odst. 1 věty první prováděcího nařízení k celnímu kodexu. Pro vyměření celního dluhu je třeba celkově posoudit důkazy, které byly předloženy hlavním povinným až do uplynutí tříměsíční lhůty. Teprve poté je možné s jistotou stanovit, zda celní dluh vznikl, kdo je dlužníkem a zda je celní úřad odeslání příslušný. Jelikož se jedná o řízení o výběru cla po proclení zboží, je teprve poté určena výše celního dluhu. Nakonec musí být dlužníkovi doručen platební výměr a celní dluh, případně realizací poskytnutí záruk, rovněž skutečně uhrazen. Teprve poté může být celní dluh zaúčtován.

20. Konečně uložení výběru celních dluhů bezprostředně po uplynutí tříměsíční lhůty by znamenalo zbytečné zatížení hlavního povinného, protože se často dodatečně ukáže, že tranzitní režim byl proveden sice po uplynutí lhůty, ale celkově bez nesrovnalostí.

B – Rozbor

1. K nepřípustnosti žaloby

21. Pokud jde o námitku nepřípustnosti vznesenou německou vládou je třeba v zásadě konstatovat, že existuje důležitý zájem hodný ochrany na určení nesplnění povinnosti státem, pokud v době posledního jednání porušení trvalo nebo nebylo úplně odstraněno( ).

22. V tomto případě nařídila Spolková republika Německo ještě před uplynutím lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku svým celním úřadům, aby převedly co nejdřív vlastní zdroje Společenství, jak bylo požadováno Komisí. Ptá se tedy, zda toto může být považováno za odstranění nesplnění povinnosti a povinnost za splněnou.

23. Skutečnost, že Spolková republika Německo zcela nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají tím, že odmítá uhradit Společenství úroky z prodlení požadované Komisí( ), naznačuje, že věc není zcela vyřešena. Existuje-li nárok Společenství na úroky, je jejich nezaplacení nesplněním povinnosti, která existovala již ke dni uplynutí lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku.

24. Soudní dvůr konstatoval v obdobné věci, že „existuje neoddělitelná vazba mezi povinností určit předmětnou pohledávku, [….] a konečně povinností zaplatit úroky z prodlení […] [a] je nezbytné pro zkoumání relevantnosti žalobního důvodu založeného na nezaplacení úroků z prodlení, aby bylo rozhodnuto o žalobních důvodech založených na tom, že Spolková republika Německo jednala opožděně, jak při určení sporných nároků, tak při opožděném připsání částky na účet Komise.“( )

25. Z toho vyplývá, že žaloby na porušení čl. 379 odst. 2 věty třetí prováděcího nařízení k celnímu kodexu a čl. 2 odst. 1 nařízení č. 1552/89 jsou přípustné.

2. Otázka povahy opoždění členských států považované za nesplnění povinnosti

26. V obou řízeních Komise spatřuje ve vytýkaných zpožděních porušení čl. 379 odst. 2 věty třetí prováděcího nařízení k celnímu kodexu( ) a čl. 2 odst. 1 nařízení č. 1552/89. Návrhy směřují v obou věcech proti opožděnému poskytnutí vlastních zdrojů (první žalobní důvod ve věci C‑104/02 a druhý žalobní důvod ve věci C‑460/01), jakož i v jedné věci proti opožděnému zúčtování a vybrání celních dluhů (první žalobní důvod ve věci C‑460/01). Komise a členské státy se zjevně liší v názoru, pokud jde o konkrétní opatření, která by měly členské státy po uplynutí tříměsíční lhůty do dvou až nejvýše 14 dnů (čl. 218 odst. 3 celního kodexu) učinit.

27. Komise je toho názoru, že pro dodržení lhůty je dostačující zahájení řízení o vyměření celních dluhů, tzn. doručení platebního výměru hlavnímu povinnému. Členské státy však mají za to, že celní úřady musí po uplynutí tříměsíční lhůty skutečně obdržet od hlavního povinného platbu nebo realizovat záruku. Z toho členské státy dovozují, že čl. 379 odst. 2 věta třetí prováděcího nařízení k celnímu kodexu nemůže stanovit závaznou lhůtu, nýbrž pouze pořádkovou lhůtu, jelikož úplné ukončení vymáhání celních dluhů do dvou dnů po uplynutí tříměsíční lhůty je prakticky nemožné.

28. Jeví se mi proto případné zabývat se nejdříve otázkou, o které kroky v postupu při vyměření celních dluhů se v těchto případech jedná.

29. Nejdříve je třeba konstatovat, že odpověď nelze dovodit pouze ze znění čl. 379 odst. 2 věty třetí prováděcího nařízení k celnímu kodexu. Ustanovení je totiž rozdílné v různých jazykových zněních – zda celní úřad odeslání „vyměří“ celní dluhy( ), nebo „zahájí vyměření celních dluhů“( ). Kromě toho ustanovení nehovoří ani o „zaúčtování“, které je Komisí zpochybňováno jako opožděné, ani o „odvodu vlastních zdrojů“. Vlastní předmět žalob na nesplnění povinnosti státy lze určit pouze zkoumáním systému vyměřování vlastních zdrojů ve formě celních dluhů hlavního povinného při nesrovnalostech v tranzitním režimu jako celku.

30. Rozhodující krok pro včasný odvod vlastních zdrojů není totiž ukončení vyměřovacího postupu( ), nýbrž pouze část tohoto postupu, a to „sdělení o částce cla“ dlužníkovi. Toto sdělení je totiž současně „určení“ nároku Společenství na částky (čl. 2 odst. 1 nařízení č. 1552/89), které způsobí připsání na samostatné účty (článek 6 nařízení č. 1552/89), a tím počne běžet lhůta pro převedení vlastních zdrojů požadovaných Komisí na zvláštní účet v její prospěch (čl. 9 odst. 1 nařízení č. 1552/89).

31. V důsledku toho se jeví, že rozhodující správní akt pro odvod vlastních zdrojů, který Komise, stručně řečeno, považuje za opožděný, je sdělení celních dluhů vzniklých nesrovnalostmi v tranzitním režimu hlavnímu povinnému. Tím se problém omezuje na otázku, zda čl. 379 odst. 2 věta třetí prováděcího nařízení k celnímu kodexu zavazuje členské státy, aby vydaly bezprostředně po uplynutí lhůty platební výměr o celních dluzích určený hlavnímu povinnému.

32. Pokud jde o toto řízení, znamená to především, že návrhy Komise jsou skutečně rozdílně formulovány a nejsou zdaleka jasné, ale jeví se, že žaloby však směřují k určení, že nesplnění povinnosti spočívá v opožděném poskytnutí vlastních zdrojů (čl. 2 odst. 1 nařízení č. 1552/89) tím, že členské státy vydaly hlavnímu povinnému platební výměr opožděně (čl. 379 odst. 2 věta třetí prováděcího nařízení k celnímu kodexu).

33. Kromě toho se zdá prokázáno, že členské státy v každém případě nejsou povinny celní dluhy skutečně do dvou dnů po uplynutí tříměsíční lhůty (čl. 218 odst. 3 celního kodexu) vyměřit. Tato skutečnost má význam pro praktické problémy, kterých se dotčené členské státy dovolávají, jelikož se jeví, že se členské státy stěží mohou dovolávat na podporu svého tvrzení, podle kterého tříměsíční lhůta je pouze pořádková lhůta, skutečnosti, že kroky vůči hlavnímu povinnému nebo realizace záruky nemohou být ve skutečnosti uskutečněny ve lhůtě dvou dnů po uplynutí tříměsíční lhůty.

3. Otázkou je, zda čl. 379 odst. 2 věta třetí prováděcího nařízení k celnímu kodexu stanoví pouze pořádkovou lhůtu

34. V předmětných řízeních o nesplnění povinnosti státy se jedná o otázku, zda Nizozemské království a Spolková republika Německo měly povinnost podle čl. 379 odst. 2 věty třetí prováděcího nařízení k celnímu kodexu vydat v zásadě do dvou dnů po uplynutí tříměsíční lhůty hlavnímu povinnému platební výměr.

35. Členské státy a Komise se liší v názoru, zda čl. 379 odst. 2 věta třetí prováděcího nařízení k celnímu kodexu je pořádková lhůta v tom smyslu, že její nedodržení nepředstavuje nesplnění povinnosti státy, nebo zda ustanovení zavazuje členské státy k okamžitému vydání platebního výměru.

36. Podle mého názoru je tato lhůta pro členské státy závazná a její nedodržení představuje nesplnění povinnosti státem. Ani předchozí judikatura Soudního dvora, ani úvahy praktické povahy tomu nebrání a nevytvářejí rovněž zbytečné zatížení hlavního povinného.

i) Předchozí judikatura Soudního dvora

37. Členské státy se podle mého názoru chybně dovolávají rozsudku Soudního dvora ve věci SPKR( ). V této věci se Soudní dvůr totiž zabýval jinou právní otázkou než tou, která byla položena zde.

38. Zaprvé, Soudní dvůr v citovaném rozsudku nezkoumal tříměsíční lhůtu, nýbrž lhůtu pro sdělení hlavnímu povinnému ve smyslu čl. 379 odst. 1 celního kodexu (lhůta jedenácti měsíců). Zadruhé, důvody by nebyly použitelné na lhůtu podle čl. 379 odst. 2 celního kodexu (lhůta tří měsíců), jestliže by obě lhůty – jak tvrdily členské státy – byly posuzovány jako celek („lhůta čtrnácti měsíců“).

39. Soudní dvůr v této věci však konstatoval, že předmětná lhůta v této věci není promlčecí lhůtou, nýbrž lhůtou pořádkovou. Věc se ale týkala následků nedodržení této lhůty vůči hlavnímu povinnému, přesněji otázky, zda je celní úřad odeslání rovněž ještě po uplynutí této lhůty oprávněn vyměřit celní dluh, na což Soudní dvůr odpověděl kladně.

40. Soudní dvůr se na podporu svého závěru, podle kterého se jedná o pořádkovou lhůtu, opíral o skutečnost, že nedodržení této lhůty nemůže způsobit újmu rozpočtu Společenství, jelikož to nebrání zájmu Společenství na vyměření celních dluhů poskytnutých Společenství jako vlastní zdroje.

41. Projednávané věci se však týkají vztahu mezi členskými státy a Společenstvím a přesněji otázky, zda jsou členské státy vůči Společenství povinny (v tomto případě) dodržet lhůtu tří měsíců podle čl. 379 odst. 2 věty třetí celního kodexu. Vzhledem k tomu, že Soudní dvůr v citovaném rozsudku přímo zdůrazňuje zájem Společenství na vyměření celních dluhů jako vlastního zdroje Společenství, znamenalo by to spíše, že tříměsíční lhůta ve vztahu k členským státům není lhůta pořádková, nýbrž se jedná o lhůtu, na kterou je třeba pohlížet jako na lhůtu, která je pro ně závazná.

ii) Praktické problémy dodržení lhůty podle čl. 379 odst. 2 věty třetí prováděcího nařízení k celnímu kodexu

42. Členské státy se dovolávají především praktických problémů, kterými zdůvodňují, proč je podle jejich názoru lhůta podle věty třetí čl. 379 odst. 2 prováděcího nařízení k celnímu kodexu lhůtou pořádkovou. Podle jejich názoru totiž celní úřad odeslání v mnoha případech nemá po uplynutí lhůty tří měsíců nezbytné informace pro vydání platebního výměru nebo musí informace předané hlavním povinným nejdříve přezkoumat. Hlavní povinný může do posledního dne tříměsíční lhůty poskytnout důkazy o tom, že zboží bylo řádně předloženo. Totéž platí pro důkazy týkající se totožnosti odpovědné osoby v případě jejich nepředložení a místa porušení. Teprve když zjistí, že celní dluh skutečně vznikl a dlužníkem je hlavní povinný, bude stanoveno clo a vypočtena výše celního dluhu.

43. Problémy s praktickým provedením, kterých se účastníci řízení dovolávají, podle ustálené judikatury Soudního dvora v zásadě neodůvodňují nesplnění povinnosti( ). Byly by relevantní v případě, kdyby se jednalo o objektivní obtíže, tzn. obtíže související se samotným systémem tranzitních režimů, který by členským státům objektivně znemožňoval plnit povinnosti. Na to se snaží dotčené členské státy očividně poukázat.

44. Jejich argumenty nepovažuji za přesvědčivé. Praktické problémy totiž nelze považovat za skutečně spojené se systémem, pokud jsou důkazy předložené hlavním povinným nezbytnou podmínkou pro vydání platebního výměru. Z následujících úvah vyplývá, proč se podle mého názoru nejedná o tento případ.

45. Podle čl. 218 odst. 3 celního kodexu počíná běžet dvoudenní lhůta pro zaúčtování v členském státě (a tím pro vydání platebního výměru( )) pro celní dluhy takového druhu, jaký je zde zkoumán, obecně dnem, kdy celní úřady „jsou schopny“ vypočíst částku cla a určit dlužníka. Ustanovení nehovoří sice o určení příslušnosti úřadu, který vydá platební výměr, obecně tato podmínka musí být ověřena v průběhu správního řízení, a může být proto považována za výslovně neuvedenou podmínku pro použití čl. 218 odst. 3 celního kodexu.

46. Vzniká otázka, kdy obecně může celní úřad odeslání předpokládat vznik celního dluhu a je schopen určit dlužníka, vypočíst částku cla a určit vlastní příslušnost.

– Vznik celního dluhu

47. Tranzitní režim je „režim s podmíněným osvobozením od cla“( ). V důsledku toho při dovozu dotyčného zboží celní dluh nejdříve neexistuje. Celní dluh však vznikne, jestliže hlavní povinný nesplní své povinnosti( ), v zásadě – jak Komise správně uvádí – ke dni uplynutí lhůty pro předložení zboží( ). Tato lhůta v praxi uplyne několik týdnů po zahájení tranzitního řízení. Již v této rané fázi tedy existuje právní domněnka, podle které je hlavní povinný dlužníkem z celního dluhu.

48. Nicméně celního dluhu se lze dovolávat teprve po úředním šetření, po jehož neúspěšném výsledku je třeba informovat hlavního povinného a vyzvat ho, aby sám předložil důkazy o zachování pravidel řízení. K tomuto oznámení musí dojít podle čl. 379 odst. 1 prováděcího nařízení k celnímu kodexu „co nejdříve, nejpozději však“ před uplynutím jedenácti měsíců ode dne zahájení tranzitu, což znamená, že může být uskutečněno dříve.

49. Tříměsíční lhůta následující po oznámení hlavnímu povinnému slouží tedy pouze jako poslední z více možností k dodatečnému prokázání dodržení pravidel tranzitního režimu a definitivnímu( ) vyvrácení právní domněnky porušení způsobeného hlavním povinným, které vede ke vzniku celního dluhu.

50. Řádné ukončení může být v zásadě prokázáno pouze předložením části 5 prohlášení T1. Článek 380 prováděcího nařízení k celnímu kodexu podpůrně uvádí předložení jiných celních dokladů jako důkazu o řádném předložení zboží. Pokud hlavní povinný nebo samotný celní úřad odeslání během tříměsíční lhůty získá jeden z těchto dokladů, neměla by zpravidla jejich kontrola, jelikož se jedná o celní doklady( ), způsobit velký problém, který by mohl odůvodnit zpoždění platebního výměru vydaného po uplynutí lhůt podle článku 217 a následujících celního kodexu.

51. Podle mého názoru v důsledku toho může celní úřad odeslání nejpozději uplynutím tříměsíční lhůty podle čl. 379 odst. 2 věty třetí prováděcího nařízení k celnímu kodexu předpokládat, že celní dluh hlavního povinného vznikl z důvodu nesrovnalostí v tranzitním režimu.

52. V důsledku toho jsou argumenty členských států týkající se problémů praktické povahy ve vztahu ke vzniku celního dluhu málo přesvědčivé.

– Určení dlužníka v případě nesrovnalostí v tranzitním režimu

53. Jak bylo uvedeno výše( ), vyplývá z čl. 378 odst. 1 a 2 prováděcího nařízení k celnímu kodexu právní domněnka vzniku celního dluhu, a tím rovněž postavení hlavního povinného jako dlužníka. To znamená, že již k velmi časnému okamžiku existuje právní domněnka postavení hlavního povinného jako dlužníka. Po uplynutí tříměsíční lhůty bez předložení důkazu o zachování pravidel řízení je tato skutečnost vůči celnímu úřadu odeslání definitivně prokázána.

54. Dovolávají‑li se členské státy, pokud jde o problémy praktické povahy, zejména předpokladu, že hlavní povinný předloží důkazy vylučující svou odpovědnost a tyto důkazy musejí být vyhodnoceny, je třeba konstatovat, že s ohledem na čl. 379 odst. 2 věty třetí prováděcího nařízení k celnímu kodexu existuje právní domněnka vzniku celního dluhu hlavního povinného, která souvisí výlučně s chybějícím důkazem řádného ukončení tranzitního řízení, a proto není závislá na zavinění. Proto nestačí, když hlavní povinný prokáže, že při tranzitu nebyla zachována pravidla řízení, ale odpovědnost za tato porušení přísluší jiné osobě( ). Nezávisle na tom členské státy neprokázaly, že by taková bezmála detektivní šetření přinesla často nebo obvykle požadovaný důkaz od hlavního povinného.

55. Podle mého názoru je proto celní úřad odeslání schopen dlouho před uplynutím tříměsíční lhůty ve smyslu čl. 379 odst. 2 věty třetí prováděcího nařízení k celnímu kodexu určit hlavního povinného jako dlužníka celního dluhu. Po uplynutí tříměsíční lhůty je toto postavení pouze prokázaná skutečnost.

56. V důsledku toho jsou argumenty členských států týkající se problémů praktické povahy souvisejících s určením totožnosti dlužníka z celního dluhu málo přesvědčivé.

– Určení částky cla

57. Výše celních dluhů při nesrovnalostech v tranzitním režimu se řídí celním dluhem při dovozu, který by bylo třeba uhradit, pokud by zboží v tranzitním režimu nebylo přepraveno přes celní území Společenství, nýbrž by bylo propuštěno do volného oběhu( ). Jedná se tedy o výši (předběžně nevyměřeného) celního dluhu při dovozu. Ten se vyměřuje podle celní hodnoty zboží, která se určuje( ) podle sazby za použití celního sazebníku Evropských společenství( ). Údaje potřebné pro určení sazby a celní hodnoty (např. množství a druh zboží) musí být uvedeny v tranzitním prohlášení při dovozu na celní území Společenství. V důsledku toho může celní úřad odeslání vypočíst možnou částku cla v zásadě již při zahájení tranzitu.

58. Argument německé vlády, podle kterého tranzitní prohlášení T1 není v praxi často vyplněno úplně, nebrání tomu, aby byla vypočtena částka celního dluhu ke dni uplynutí tříměsíční lhůty. Ověření úplnosti tranzitního prohlášení totiž představuje povinnost členských států, které se jejího nedodržení nemohou dovolávat na svou obranu. Skutečnost, že v tranzitním režimu neexistuje povinnost uvést hodnotu zboží, které je předmětem prohlášení( ), kterou uvádí německá vláda, tomu rovněž nebrání. Znamená to pouze, že celní úřady odeslání musejí určit nezbytnou hodnotu zboží jiným způsobem, jestliže je to nezbytné pro cla vzniklá později. Není nicméně zřejmé, proč by měl tento postup (který může být složitý) nastat až po uplynutí tříměsíční lhůty( ).

59. Členské státy mimoto uplatnily, a Komise to nezpochybnila, že výpočet cla při prohlášení zboží je účelný jen tehdy a do té míry, pokud je nezbytný pro stanovení záruk( ). Záruky jsou však často stanoveny jako paušální záruka nebo jako jednotlivá záruka bez přesnějšího výpočtu možného celního dluhu při dovozu( ).

60. Podle mého názoru řešení nemůže záležet na tom, jak členské státy tvrdí, zda výše cla v jednotlivém případě byla, či nebyla určena již při stanovení záruky. Na druhou stranu nemůže být dále možné vyžadovat, aby celní úřady odeslání vypočetly jako preventivní opatření částku cla celního dluhu při dovozu u každého zahájeného tranzitního režimu; řádné fungování tranzitního režimu by totiž mělo být standardem, a to by většinou vedlo ke zbytečnému administrativnímu zatížení.

61. Podle mého názoru úvaha, podle které – jak jsem již uvedla výše( ) – právní domněnka existence celního dluhu hlavního povinného se použije velmi brzy, přesněji při bezvýsledném uplynutí lhůty k předložení zboží. Tříměsíční lhůta slouží pouze jako poslední z více možností k prokázání ukončení tranzitu při zachování pravidel řízení.

62. V důsledku toho by měl celní úřad odeslání nejpozději po provedení úředního šetření (jedenáctiměsíční lhůta( )), tedy již na začátku tříměsíční lhůty, vypočíst předběžně výši cla, čehož by měl být rovněž schopen na základě údajů v tranzitním prohlášení T1, jak správně uvádí Komise.

63. Z toho vyplývá, že argumentace členských států týkající se problémů praktické povahy při vypočtení výše částky cla je, podle mého názoru, rovněž málo přesvědčivá.

– Určení příslušnosti

64. Celní úřad odeslání může během doby od uplynutí lhůty k předložení do uplynutí jedenáctého měsíce od zahájení tranzitního režimu( ) určit vlastním šetřením příslušnost svého nebo jiného členského státu. V opačném případě čl. 378 odst. 1 a 2 prováděcího nařízení k celnímu kodexu stanoví – jak Soudní dvůr( ) konstatoval ohledně předchozího ustanovení – rovněž právní domněnku příslušnosti ve prospěch celního úřadu členského státu odeslání.

65. Domněnka je vyvratitelná pouze tehdy, jestliže se prokáže, že je příslušný jiný členský stát z důvodu, že k porušení došlo na jiném místě( ). O tom může hlavní povinný předložit během tříměsíční lhůty důkazy. Je proto víc než sporné, zda předložení takových důkazů může být považováno za překážku pro včasné vydání platebního výměru. Předložení důkazů „na poslední chvíli“ totiž není specifickým problémem právní úpravy Společenství v oblasti tranzitního režimu. Problém vznikne spíše u každé lhůty pro předložení důkazů k vyvrácení právní domněnky.

66. Zúčastněné členské státy k této otázce pouze uvedly, že nemohly v relevantním období poskytnout údaje o tom, jak často se hlavní povinní pokoušeli v tříměsíční lhůtě předložit důkazy proti příslušnosti celních úřadů odeslání( ). Tvrdily, že v jednotlivých případech by k tomu bylo nezbytné rozsáhlé ověřování. Zejména za předpokladu, který je v praxi nejdůležitější, tedy údajné změny příslušnosti, kdy dohled nad zbožím připadl celním úřadům jiného členského státu, důkaz této skutečnosti může být většinou (i když nikoliv výlučně) poskytnut ve formě úředních dokumentů, například policejních záznamů. Komise však správně poukazuje na to, že jejich kontrola by neměla způsobit zpravidla žádné větší obtíže. Kromě toho je podle článku 219 celního kodexu možné pro jednotlivé důkazy jakéhokoli druhu, které byly předloženy v krátké lhůtě, prodloužit dobu pro vydání platebního výměru až na 14 dní.

67. V projednávaném případě proto nelze pouze z možnosti, že důkazy pro vyvrácení zákonné domněnky příslušnosti byly předloženy v krátké lhůtě, usuzovat, že lhůta pro vydání platebního výměru pro členské státy vůči Společenství představuje pouze pořádkovou lhůtu.

68. V důsledku toho je celní úřad odeslání podle mého názoru rovněž nejpozději po uplynutí tříměsíční lhůty podle čl. 379 odst. 2 věty třetí prováděcího nařízení k celnímu kodexu schopen určit příslušnost.

69. Argumentace členských států týkající se problémů praktické povahy příslušnosti je rovněž málo přesvědčivá.

iii) Zbytečné zatížení hlavního povinného v případě opožděného dokončení tranzitního režimu

70. Nizozemská vláda uvedla, že povinnost vydat platební výměr o celních dluzích hlavnímu povinnému ihned po uplynutí tříměsíční lhůty by jej nepřiměřeně zatížila, pokud by se například prokázalo, že za předpokladu, že část 5 prohlášení T1 byla zaslána opožděně nebo že se tranzit sice celkově zpozdil, ale jinak byl ukončen řádně. Hlavní povinný není ostatně ve většině případů za nesrovnalosti v tranzitním režimu odpovědný.

71. Tento názor nesdílím, jelikož pro uvedené případy, jak bylo Komisí konstatováno a členské státy proti tomu nic nenamítaly, systém vrácení celních dluhů vyměřených neoprávněně se použije takto:

Jestliže se po zaplacení celního dluhu prokáže, že byl tranzitní režim proveden včas a řádně nebo že byl po uplynutí všech lhůt sice opožděn, ale jinak proveden řádně, přichází v úvahu vrácení celních dluhů, jelikož tím byla s konečnou platností vyvrácena právní domněnka vzniku celního dluhu hlavního povinného( ).

V takovém případě se podle čl. 204 odst. 1 celního kodexu ve spojení s článkem 859 prováděcího nařízení k celnímu kodexu předpokládá, že nedostatky „nemají zásadní vliv na správné provádění […] daného celního režimu“( ). Tak je dodatečně prokázáno, že nesplnění celních povinností (nedodržení lhůty pro předložení zboží) nevedou ke vzniku celního dluhu. V tomto případě přichází v úvahu vrácení celního dluhu hlavního povinného na základě čl. 236 odst. 1 celního kodexu.

72. Hlavní povinný není proto neprodleným vydáním platebního výměru po uplynutí tříměsíční lhůty nepřiměřeně zatížen, jelikož může předložit důkaz, že zboží bylo řádně předloženo u celního orgánu určení, a tak získat vrácení případně zaplacených celních dluhů.

73. Z toho vyplývá, že argumentace členských států je, pokud jde o nepřiměřené zatížení hlavního povinného, rovněž málo přesvědčivá.

V – Porušení článku 11 nařízení č. 1552/89

A – Podstata argumentace účastníků řízení

74. Německá vláda je toho názoru, že druhá část žalobního návrhu podaného proti ní (C‑104/92) je nepřípustná, jelikož členskému státu nemůže být v řízení o nesplnění povinnosti státem podle článku 228 ES uložena povinnost jednat.

75. Komise tvrdí, že sporné opožděné vyměření celních dluhů, vede automaticky k opožděnému poskytnutí vlastních zdrojů Společenství, jelikož předmětné nároky nebyly zjištěny a připsány na účet včas, což představuje porušení článků 2 a 9 a následujících nařízení č. 1552/89. V případě zpoždění je třeba podle článku 11 nařízení č. 1552/89 zaplatit úroky z prodlení. Odmítnutí zaplatit tyto úroky je proto porušením uvedených ustanovení.

76. Nizozemská, německá a belgická vláda jsou toho názoru, že k porušení článku 2 a 9 až 11 nařízení č. 1552/89 nedošlo, neboť z důvodu neexistence opožděného vyměření celních dluhů nedošlo ani k opožděnému připsání odpovídajících vlastních zdrojů.

77. Německá vláda se ve své žalobní odpovědi dovolává neplatnosti článku 11 nařízení č. 1552/89, odkazujíc, pokud jde o argumentaci, na své vyjádření, které předložila v jiné věci proti Německu ( ), projednávané před Soudním dvorem.

B – Rozbor

1. Otázka přípustnosti druhé části žalobního návrhu ve věci C‑104/02

78. Žaloba na nesplnění povinnosti státem podle článku 226 ES a 228 ES je žalobou na určení („Feststellungsklage“). Tato koncepce vychází z článku 228 ES, podle kterého Soudní dvůr může určit nesplnění povinnosti, a z tohoto určení vyplývá povinnost členského státu jednat. Toto ustanovení by nebylo nutné, pokud by Soudní dvůr mohl na základě vlastní pravomoci uložit členskému státu odstranění protiprávního stavu.

79. Nárok na zaplacení úroků z prodlení kvůli opožděnému odvodu vlastních zdrojů nemůže být proto jako takové uplatněno v rámci řízení o nesplnění povinnosti státem. V rámci takového řízení je možný pouze návrh na určení nesplnění povinnosti státem, jestliže členský stát odmítl zaplatit úroky z prodlení podle článku 11 celního kodexu.

80. V důsledku toho druhá část návrhu Komise ve věci C‑460/01 směřující k tomu, aby Spolkové republice Německo byla uložena povinnost na základě opožděného připsání na účet odvést vzniklé úroky do rozpočtu Společenství, musí být odmítnuta jako nepřípustná.

81. Není pro namístě zkoumat blíže argument vycházející z neplatnosti článku 11 nařízení č. 1552/89( ).

2. Opodstatněnost žaloby ve věci C‑460/01

82. Opožděné sdělení výše cla (vydání platebního výměru) v rozporu s čl. 218 odst. 3 celního kodexu současně zakládá opožděné určení nároku podle článku 2 nařízení č. 1552/89. Tím byly vlastní zdroje automaticky opožděně připsány na účty vedené členskými státy ve prospěch Komise, čímž došlo k porušení článku 9 a následující nařízení č. 1552/89.

83. Tímto zpožděním vznikl podle článku 11 nařízení č. 1552/89 nárok na úroky z prodlení, které Nizozemské království ani co do rozsahu, ani co do výše nepopřelo. Tím, že odmítlo zaplatit tyto úroky, Nizozemské království porušilo uvedené ustanovení.

VI – Závěry

84. Soudnímu dvoru proto ve navrhuji, aby ve věci C‑460/01

1. určil, že tím, že Nizozemské království

od 1. ledna 1991 do 31. prosince 1995

– nevydalo platební výměr týkající se celního dluhu a nevzalo v úvahu ostatní dotčené nároky nejpozději tři dny po stanovené lhůtě, nebo k pozdějšímu datu, které vyplývá z nařízení (EHS, Euratom) č. 1182/71 Rady ze dne 3. června 1971 o stanovení pravidel pro lhůty, data a termíny, když hlavní povinný z operace v režimu vnějšího tranzitu Společenství nepředložil ve lhůtě tří měsíců po předání celním úřadem odeslání sdělení, podle kterého nebyla zásilka předložena včas celnímu úřadu určení, důkazy o řádném provedení dotčené tranzitní operace, a neposkytlo tak včas vlastní zdroje Společenství,

– odmítlo zaplatit úroky z prodlení,

nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z čl. 11a odst. 2 druhého pododstavce věty druhé nařízení (EHS) č. 1062/87 Komise ze dne 27. března 1987 o prováděcích pravidlech pro režim tranzitu Společenství a o určitém zjednodušení tohoto režimu, povinnosti vyplývající z věty třetí čl. 49 odst. 2 nařízení (EHS) č. 1214/92 Komise ze dne 21. dubna 1992 s prováděcími pravidly, jakož i opatřeními pro zjednodušení režimu tranzitu Společenství a povinnosti vyplývající z čl. 379 odst. 2 věty třetí nařízení (EHS) č. 2454/93 Komise ze dne 2. července 1993 s prováděcími pravidly k nařízení (EHS) č. 2913/92, jakož i z článků 2 a 9 až 11 nařízení (EHS, Euroatom) č. 1552/89 Rady ze dne 29. května 1989 provádějící rozhodnutí 88/376/EHS, Euroatom k systému vlastních zdrojů Evropských společenství;

2. uložil Nizozemskému království náhradu nákladů řízení;

– ve věci C‑104/02

1. určil, že tím, že Spolková republika Německo

v letech 1993 a 1994

– nevydala platební výměr týkající se celního dluhu a nevzala v úvahu ostatní dotčené nároky nejpozději tři dny po stanovené lhůtě, nebo k pozdějšímu datu, které vyplývá z nařízení č. 1182/71, když hlavní povinný z operace v režimu vnějšího tranzitu Společenství nepředložil ve lhůtě tří měsíců po předání celním úřadem odeslání sdělení, podle kterého nebyla zásilka předložena včas celnímu úřadu určení, důkazy o řádném provedení dotčené tranzitní operace, a neposkytla tak včas vlastní zdroje Společenství,

nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z čl. 11a odst. 2 druhé věty nařízení č. 1062/87, čl. 49 odst. 2 třetí věty nařízení č. 1214/92 a čl. 379 odst. 2 třetí věty nařízení č. 2454/93, jakož i z článků 2, 9, 10 a 11 nařízení č. 1552/89;

2. zamítl druhou část žalobního návrhu jako nepřípustnou;

3. uložil Spolkové republice Německo náhradu nákladů řízení.