ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná rechtbank Den Haag, zittingsplaats Middelburg (Nizozemsko) dne 11. srpna 2022 – SN a další v. Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid

(Věc C-540/22)

(2022/C 463/20)

Jednací jazyk: nizozemština

Předkládající soud

Rechtbank Den Haag, zittingsplaats Middelburg

Účastníci původního řízení

Žalobci: SN, AS, RA, AA, OK, SD, IS, YZ, VK, VM, SP, OZ, OK, MM, PS, OP, ST, OO, ST, OS, AB, AT, PM, IY, SO, HY, VK, VL, DT, DM, DK, OK, MK, VM, VM, AY, PD, SS, OH, AZ, RS, VD, AI, OK

Žalovaný: Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid

Předběžné otázky

1) Zahrnuje volný pohyb služeb zaručený články 56 a 57 SFEU právo pobytu v členském státě, odvozené od tohoto práva, příslušející pracovníkům, kteří jsou státními příslušníky třetí země a mohou být v tomto členském státě zaměstnáni podnikem poskytujícím služby usazeným v jiném členském státě?

2) V případě záporné odpovědi: Brání článek 56 SFEU tomu, aby vedle splnění prosté ohlašovací povinnosti podniku poskytujícího služby muselo být pro každého pracovníka zažádáno o povolení k pobytu, pokud doba trvání poskytování služeb překročí tři měsíce?
A)

ve vztahu k osobě, která žádá o ochranu a u níž se jedná o Palestince bez státní příslušnosti registrovaného u agentury UNRWA, lze použít zásadu nenavracení podle čl. 21 odst. 1 směrnice 2011/95 ve spojení s čl. 19 odst. 1 Listiny, protože tato osoba by v případě navrácení do města Gaza byla vystavena riziku nelidského a ponižujícího zacházení, neboť by se mohla dostat do silné materiální deprivace, a pro poskytnutí doplňkové ochrany spadá do oblasti působnosti čl. 15 [písm. b)] směrnice 2011/95, nebo
1)

a) Je třeba čl. 4 odst. 1 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2016/679 (1) ze dne 27. dubna 2016 o ochraně fyzických osob v souvislosti se zpracováním osobních údajů, o volném pohybu těchto údajů a o zrušení směrnice 95/46/ES ve spojení s články 7 a 8 Listiny základních práv Evropské unie vykládat v tom smyslu, že řetězec znaků, který strukturovaným a elektronickým způsobem zahrnuje preference uživatele internetu v souvislosti se zpracováním jeho osobních údajů, představuje z hlediska 1) oborové organizace, která svým členům poskytuje standard, kterým jim stanoví, jakým způsobem musí být tento řetězec znaků generován, uchováván a/nebo šířen z praktického a technického hlediska a 2) stran, které tento standard provádějí na svých internetových stránkách nebo při svém používání, a mají tedy k tomuto řetězci znaků tímto způsobem přístup, osobní údaj ve smyslu tohoto ustanovení? b) Je rozdíl v tom, zda provedení standardu zahrnuje i to, že tento řetězec znaků je k dispozici společně s IP adresou? c) Byla by odpověď na otázky a) a b) jiná, pokud by tato oborová organizace, která stanoví standardy, sama neměla přístup k osobním údajům, které zpracovávají její členové v rámci tohoto standardu?
1)

Může mít článek 23 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2011/95/EU ze dne 13. prosince 2011 o normách, které musí splňovat státní příslušníci třetích zemí nebo osoby bez státní příslušnosti, aby mohli požívat mezinárodní ochrany, o jednotném statusu pro uprchlíky nebo osoby, které mají nárok na doplňkovou ochranu, a o obsahu poskytnuté ochrany (1), který nebyl proveden do belgického práva tak, aby upravoval udělení povolení k pobytu nebo udělení mezinárodní ochrany matce dítěte, které bylo v Belgii uznáno za uprchlíka a které do tohoto státu přišlo v doprovodu své matky, přímý účinek? Pokud ano, přiznává článek 23 směrnice 2011/95/EU v případě neprovedení do vnitrostátního práva matce dítěte, které bylo v Belgii uznáno za uprchlíka a které do tohoto státu přicestovalo v doprovodu své matky, právo požadovat výhody uvedené v článcích 24 až 35, včetně povolení k pobytu, které jí umožní pobývat legálně v Belgii se svou rodinou, nebo právo získat mezinárodní ochranu, i když tato matka sama nesplňuje podmínky nezbytné pro získání mezinárodní ochrany?“
2.

Zahrnuje čl. 1 odst. 1 poslední pododstavec směrnice Rady 98/59/ES ze dne 20. července 1998 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se hromadného propouštění, když stanoví, že „[p]ro stanovení počtu propouštěných zaměstnanců podle prvního pododstavce písm. a) lze za propouštění považovat i další formy skončení pracovního poměru ze strany zaměstnavatele, z jednoho nebo několika důvodů, které se netýkají osoby zaměstnance, je-li propuštěných zaměstnanců nejméně pět“, v kontextu krize, kdy lze předvídat snížení počtu zaměstnanců, včetně propouštění, skončení pracovního poměru zaměstnanců navržené společností, které zaměstnanci nechtěli, ale souhlasili s ním poté, co obdrželi závaznou nabídku okamžitého zaměstnání u jiného podniku, přičemž to byl zaměstnavatel, který s tímto jiným podnikem dohodl možnost pohovorů svých zaměstnanců za účelem jejich možného přijetí do zaměstnání?
7)

Musí být ustanovení uvedená v otázce č. 5, jakož i zásada přednosti a zásada přímého účinku směrnic vykládány v tom smyslu, že opravňují (nebo zavazují) vnitrostátní soud, který projednává trestní věc spadající do působnosti směrnice Evropského parlamentu a Rady (EU) 2016/800 ze dne 11. května 2016 o procesních zárukách pro děti, které jsou podezřelými nebo obviněnými osobami v trestním řízení, a všechny státní orgány, aby nepřihlížely k ustanovením vnitrostátního práva, která jsou neslučitelná se směrnicí, jako jsou ustanovení uvedená v otázce č. 5, a aby použily ustanovení vnitrostátního práva, jako je čl. 79 § 2 trestního řádu vykládaná v souladu se směrnicí (prounijní výklad), tj. ponechaly obhájce ex offo obviněnému, který v době obvinění nedosáhl věku 18 let, ale následně v průběhu řízení dosáhl věku 18 let, a vůči němuž trestní řízení probíhá, až do pravomocného skončení řízení, za předpokladu, že je to nezbytné s ohledem na okolnosti bránící obhajobě, nebo také, aby – vzhledem k uplynutí lhůty pro provedení směrnice – nahradily výše uvedenou vnitrostátní normu přímo účinnými normami směrnice?
3)

Mohou být směrnice Evropského parlamentu a Rady 2010/75/EU ze dne 24. listopadu 2010 o průmyslových emisích (integrované prevenci a omezování znečištění), a zejména body 4, 18, 21, 22, 28, 29, 34, 43 odůvodnění a čl. 3 body 2 a 25 a články 11, 14, 16 a 21 vykládány v tom smyslu, že členský stát může na základě vnitrostátního práva v případě průmyslové činnosti, která způsobuje vážné a významné nebezpečí pro integritu životního prostředí a lidské zdraví, posunout lhůtu, kterou má provozovatel pro uvedení průmyslové činnosti do souladu s uděleným povolením, a to provedením opatření a činností na ochranu životního prostředí a zdraví, které jsou v něm stanoveny, přibližně o sedm a půl roku od původně stanovené lhůty a na celkovou dobu jedenáct let?
1)

žalobní důvod vycházející z nesprávného právního základu pro přijetí uvedeného nařízení, a tudíž z porušení čl. 192 odst. 2 písm. c) SFEU ve spojení s čl. 194 odst. 2 druhým pododstavcem SFEU, jelikož dotčené nařízení nebylo přijato na základě čl. 192 odst. 2 písm. c) SFEU, který vyžaduje jednomyslnost v Radě, ačkoli má nařízení významný dopad na volbu členského státu mezi různými energetickými zdroji a na základní skladbu jeho zásobování energií. Polsko se proti napadenému nařízení dovolává nejprve žalobního důvodu vycházejícího z nesprávnosti jeho právního základu, a sice čl. 122 odst. 1 SFEU. Polsko tvrdí, že hlavním cílem napadeného nařízení je mít významný dopad na podmínky využívání energetických zdrojů, na volbu mezi různými energetickými zdroji a na základní skladbu zásobování energií. Vzhledem k tomu, že uvedené nařízení významně ovlivňuje svobodu vytvářet energetický mix, mělo být přijato na základě čl. 192 odst. 2 písm. c) SFEU, na který odkazuje čl. 194 odst. 2 druhý pododstavec SFEU, tj. zvláštním legislativním postupem, v jehož rámci Rada rozhoduje jednomyslně.
5)

Je směrnice 2018/822 v rozporu s právem na respektování soukromého života zaručeným článkem 7 Listiny základních práv Evropské unie a článkem 8 Evropské úmluvy o lidských právech, jelikož povinnost oznámit přeshraniční uspořádání, která se mají oznamovat, by vedla k zásahu do práva na respektování soukromého života zprostředkovatelů a dotyčných daňových poplatníků, který by nebyl přiměřeně odůvodněný a přiměřený sledovaným cílům a který by nebyl relevantní z hlediska cíle zajistit řádné fungování vnitřního trhu?
1)

Musí být, za účelem zániku povinnosti podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podle článku 267 SFEU, kterou má soud posledního stupně […], „jistota, že stejnou jistotu by měly soudy ostatních členských států a Soudní dvůr“ [ve smyslu rozsudku ze dne 6. října 1982, Cilfit a další, věc 238/81] […], ověřena subjektivně, s odůvodněním ve vztahu k možnému výkladu, který by mohly podat k téže otázce soudy ostatních členských států a Soudní dvůr, pokud by se zabývaly stejnou otázkou?
2.

Pokud je třeba na první otázku odpovědět záporně: Musí být článek 20 SFEU vykládán v tom smyslu, že v řízení o zachování původní státní příslušnosti nelze stanovit podmínky, které by vedly k tomu, že by nebylo provedeno posouzení individuální situace dotyčné osoby a její rodiny s ohledem na důsledky ztráty statusu občana Unie nebo že by bylo nahrazeno jinými požadavky?
3.

V případě kladné odpovědi, jaké procesní úkony by měli – i s ohledem na přednost unijního práva – provést soudci právě zrušených soudů ve věcech zrušeného soudu (které jsou ze zákona povinni dokončit), a to i s ohledem na svou povinnost pečlivě zkoumat, zda se v těchto věcech sami vyloučí z projednávání a rozhodování věci? Jaké důsledky by to mělo pro procesní rozhodnutí právě zrušeného soudu ve věcech, které musí být dokončeny, a pro konečná rozhodnutí v těchto věcech?
II.2.

Látka APAA byla nařízením Komise v přenesené pravomoci (EU) 2020/1737 (2) ze dne 14. července 2020, kterým se mění nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 273/2004 a nařízení Rady (ES) č. 111/2005, pokud jde o zařazení některých prekursorů drog na seznam uvedených látek, označena jako bezprostřední prekursor amfetaminů a zařazena do kategorie 1 přílohy I nařízení č. 273/2004 a do přílohy nařízení č. 111/2005. Lze APAA až do jejího zařazení do těchto příloh považovat za látku/materiál používané při nedovolené výrobě omamných nebo psychotropních látek, a jakým dovozním předpisům tedy podléhala?
2)

Musí být čl. 10 odst. 2 písm. f) a g) směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/48/ES ze dne 23. dubna 2008 o smlouvách o spotřebitelském úvěru a o zrušení směrnice Rady 87/102/EHS (Úř. věst. 2008, L 133, s. 66) v kontextu zásady účinnosti unijního práva a cílů této směrnice, jakož i ve světle článku 5 směrnice Rady 93/13/EHS ze dne 5. dubna 1993 o zneužívajících ujednáních ve spotřebitelských smlouvách (Úř. věst. 1993, L 95, s. 29; Zvl. vyd. 15/02, s. 288), vykládány v tom smyslu, že brání praxi, kdy jsou do smluv o spotřebitelském úvěru, jejichž obsah není mezi podnikatelem (úvěrujícím) a spotřebitelem (úvěrovaným) sjednán individuálně, vkládána ujednání, která uvádějí pouze výpůjční úrokovou sazbu a celkovou hodnotu kapitalizovaných úroků vyjádřenou výslednou částkou, které je spotřebitel povinen zaplatit v rámci plnění svého závazku z této smlouvy, aniž by byl zároveň spotřebitel výslovně informován o tom, že základem pro výpočet kapitalizovaných úroků (vyjádřených výslednou částkou) je částka odlišná od spotřebiteli skutečně vyplacené částky úvěru, a to součet částky úvěru vyplácené spotřebiteli a nákladů úvěru odlišných od úroků (tj. provize nebo jiných poplatků, které nejsou součástí částky úvěru vyplacené spotřebiteli, avšak tvoří celkovou částku, již má spotřebitel zaplatit v rámci plnění svého závazku ze smlouvy o spotřebitelském úvěru)?
1.

K výkladu výrazu „vydávající orgán“ podle v čl. 6 odst. 1 směrnice 2014/41 (1) ve spojení s jejím čl. 2 písm. c) a) Musí být evropský vyšetřovací příkaz (dále jen „EVP“) k získání důkazních prostředků, které se již nachází ve vykonávajícím státě (v projednávané věci Francie), vydán soudcem, pokud by podle práva vydávajícího státu (v projednávané věci Německo) v obdobném vnitrostátním případě muselo být příslušné dokazování nařízeno soudcem? b) Platí to podpůrně přinejmenším tehdy, pokud vykonávající stát provedl příslušný úkon na území vydávajícího státu s cílem poskytnout takto získané údaje následně vyšetřujícím orgánům vydávajícího státu, které mají o údaje zájem, za účelem trestního stíhání? c) Musí být EVP určený k získání důkazních prostředků nezávisle na vnitrostátních pravidlech příslušnosti vydávajícího členského státu vydán soudcem (resp. nezávislým orgánem nezapojený do přípravného řízení) vždy tehdy, pokud úkon představuje závažný zásah do prvořadých základních práv?
1)

Musí být článek 2, čl. 6 odst. 1 a 3 a čl. 19 odst. 1 druhý pododstavec Smlouvy o Evropské unii (SEU) ve spojení s článkem 47 Listiny základních práv Evropské unie (Listina) a článkem 267 Smlouvy o fungování Evropské unie (SFEU) vykládány v tom smyslu, že není nezávislým a nestranným soudem, předem zřízeným zákonem, který poskytuje účinnou právní ochranu jednotlivcům v oblastech pokrytých právem Evropské unie, soud posledního stupně členského státu (Sąd Najwyższy [Nejvyšší soud]), v jehož kolegiích zasedají osoby jmenované do funkce soudce v rozporu se základními pravidly práva členského státu pro jmenování soudců Nejvyššího soudu, přičemž tento rozpor spočívá v(e): a) vyhlášení volných míst soudců Nejvyššího soudu prezidentem Polské republiky bez předchozí kontrasignace předsedou Rady ministrů, b) vedení řízení před jmenováním do funkce v rozporu se zásadami transparentnosti a spravedlnosti vnitrostátním orgánem (Krajową Radę Sądownictwa [Národní rada soudnictví]), který vzhledem k okolnostem svého ustavení v rámci soudní moci a způsobu své činnosti nesplňuje požadavky na ústavní orgán, který dbá na nezávislost soudů a soudců, c) předání listin o jmenování do funkce soudce Nejvyššího soudu prezidentem Polské republiky navzdory předchozímu napadení usnesení Národní rady soudnictví, včetně návrhu na jmenování do funkce, u příslušného vnitrostátního soudu (Naczelnego Sądu Administracyjnego [Nejvyšší správní soud]), pozastavení výkonu tohoto usnesení Nejvyšším správním soudem v souladu s vnitrostátním právem a neukončení řízení o opravném prostředku, na základě kterého Nejvyšší správní soud pravomocně zrušil napadené usnesení Národní rady soudnictví pro jeho nezákonnost a trvale jej vyřadil z právního řádu, čímž akt jmenování do funkce soudce Nejvyššího soudu pozbyl podkladu vyžadovaného článkem 179 Konstytucji Rzeczypospolitej Polskiej [Ústava Polské republiky] ve formě návrhu Národní rady soudnictví na jmenování do funkce soudce?
2)

Musí být čl. 2 odst. 1 písm. b) nařízení REACH vykládán v tom smyslu, že látky, které jsou (na základě propuštění do režimu J – kód 71 00 v poli 37 jednotného správního dokladu) uskladněny v celním skladu, také nespadají do oblasti působnosti nařízení REACH, dokud nejsou v pozdější fázi přemístěny a propuštěny do jiného celního režimu (např. propuštění do volného oběhu)? V případě kladné odpovědi: Musí být čl. 6 odst. 1, jakož i čl. 3 body 10 a 11 nařízení REACH vykládány v tom smyslu, že povinnost registrace má v takovém případě osoba, která látku přímo zakoupila mimo Unii a odebere ji (aniž předtím tuto látku fyzicky uvedla na celní území Unie), ačkoli danou látku již zaregistroval třetí podnik, který ji předtím fyzicky uvedl na celní území Unie?
—

pokud by neplnění povinností konstatované v bodě 1 pokračovalo až do okamžiku vyhlášení rozsudku v tomto stupni, uložit Irsku povinnost zaplatit Komisi penále ve výši 33 257,20 eur za každý den od vydání uvedeného rozsudku až do okamžiku splnění povinností, které pro něj vyplývají z dotčené směrnice, a
1)

Irsko tím, že: — neoznačilo od 6. dubna 1981 v rozporu s čl. 4 odst. 1 a 2 směrnice Rady 79/409/EHS ze dne 2. dubna 1979 o ochraně volně žijících ptáků, ve znění směrnice Komise 97/49/ES ze dne 29. července 1997, všechna území nejvhodnější, co do počtu a rozlohy, pro druhy uvedené v příloze I s výjimkou těch území, která jsou určena k zajištění ochrany husy běločelé, jakož i pro pravidelně se vyskytující stěhovavé druhy, které nejsou uvedeny v příloze I, s výjimkou těch území, která jsou určena k zajištění ochrany čejky chocholaté, vodouše rudonohého, bekasiny otavní a kolihy velké; — nezajistilo od 6. dubna 1981 použití ustanovení čl. 4 odst. 4 první věty směrnice 79/409, ve znění směrnice 97/49, na oblasti vyžadující označení za zvláště chráněné oblasti podle uvedené směrnice; — úplně a řádně neprovedlo a neuplatnilo podmínky druhé věty čl. 4 odst. 4 směrnice 79/409, ve znění směrnice 97/49; — nepřijalo, pokud jde o všechny zvláště chráněné oblasti označené podle čl. 4 odst. 1 směrnice 79/409, ve znění směrnice 97/49, nebo uznané podle čl. 4 odst. 2 téže směrnice, veškerá opatření nezbytná k dosažení souladu s ustanoveními čl. 6 odst. 2 směrnice Rady 92/43/EHS ze dne 21. května 1992 o ochraně přírodních stanovišť, volně žijících živočichů a planě rostoucích rostlin; — nepřijalo veškerá opatření nezbytná k dosažení souladu s ustanoveními čl. 6 odst. 2 směrnice 92/43, pokud jde o rekreační využití veškerých lokalit, na něž by se měl vztahovat uvedený článek; — nepřijalo veškerá opatření nezbytná k dosažení souladu s ustanoveními čl. 6 odst. 3 a 4 směrnice 92/43, pokud jde o plány; — nepřijalo veškerá opatření nezbytná k dosažení souladu s ustanoveními čl. 6 odst. 3 směrnice 92/43, pokud jde o povolování akvakulturních projektů; — nepřijalo veškerá opatření nezbytná k dosažení souladu s ustanoveními čl. 6 odst. 2, 3 a 4 směrnice 92/43, pokud jde o udržovací práce na drenážních kanálech ve zvláště chráněné oblasti Glen Lough; — nepřijalo veškerá opatření nezbytná k dosažení souladu s ustanoveními článku 10 směrnice 79/409, ve znění směrnice 97/49, nesplnilo povinnosti, které pro ně vyplývají z čl. 4 odst. 1, 2 a 4 a článku 10 směrnice 79/409, ve znění směrnice 97/49, jakož i z čl. 6 odst. 2 až 4 směrnice 92/43.
CS Úřední věstník Evropské unie C 171/2

Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 20. května 2008 – Komise Evropských společenství v. Rada Evropské unie

(Věc C-91/05) (1)

(Žaloba na neplatnost - Článek 47 EU - Společná zahraniční a bezpečnostní politika - Rozhodnutí 2004/833/SZBP - Provedení společné akce 2002/589/SZBP - Boj proti šíření ručních palných a lehkých zbraní - Pravomoc Společenství - Politika rozvojové spolupráce)

(2008/C 171/03)

Jednací jazyk: angličtina

Účastníci řízení

Žalobkyně: Komise Evropských společenství (zástupce: P. J. Kuijper, J. Enegren a M. Petite, zmocněnci)

Vedlejší účastník podporující žalobkyni: Evropský parlament (zástupci: R. Passos, K. Lindahl a D. Gauci, zmocněnci)

Žalovaná: Rada Evropské unie (zástupci: J.-C. Piris, R. Gosalbo Bono, S. Marquardt a E. Finnegan, zmocněnci)

Vedlejší účastníci podporující žalovanou: Dánské království (zástupci: A. Jacobsen a C. Thorning, jakož i L. Lander Madsen, zmocněnci), Španělské království (zástupce: N. Díaz Abad, zmocněnec), Francouzská republika (zástupci: G. de Bergues, jakož i E. Belliard a C. Jurgensen, zmocněnci), Nizozemské království (zástupci: M. de Grave, jakož i C. Wissels a H. G. Sevenster, zmocněnci), Švédské království (zástupce: A. Falk, zmocněnec) a Spojené království Velké Británie a Severního Irska (zástupci: R. Caudwell a E. Jenkinson, zmocněnci, a A. Dashwood, barrister)

Předmět věci

Zrušení rozhodnutí Rady 2004/833/SZBP ze dne 2. prosince 2004 o provádění společné akce 2002/589/SZBP s ohledem na příspěvek Evropské unie Hospodářskému společenství států západní Afriky (ECOWAS) v rámci moratoria na ruční palné a lehké zbraně (Úř. věst. L 359, s. 65), jakož i určení protiprávnosti společné akce Rady 2002/589/SZBP ze dne 12. července 2002 o příspěvku Evropské unie k boji proti destabilizujícímu hromadění a šíření ručních palných a lehkých zbraní a o zrušení společné akce 1999/34/SZBP (Úř. věst. L 191, s. 1)

Výrok

1) Rozhodnutí Rady 2004/833/SZBP ze dne 2. prosince 2004 o provádění společné akce 2002/589/SZBP s ohledem na příspěvek Evropské unie Hospodářskému společenství států západní Afriky (ECOWAS) v rámci moratoria na ruční palné a lehké zbraně se zrušuje.

2) Komise Evropských společenství a Rada Evropské unie ponesou vlastní náklady řízení.

3) Dánské království, Španělské království, Francouzská republika, Nizozemské království, Švédské království a Spojené království Velké Británie a Severního Irska, jakož i Evropský parlament ponesou vlastní náklady řízení.

(1) Úř. věst. C 82, 14.4.2007.
CS Úřední věstník Evropské unie C 51/18

Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 18. prosince 2007 (žádost o rozhodnutí o předběžné otázce Cour de cassation – Francie) – Société Pipeline Méditerranée et Rhône (SPMR) v. Administration des douanes et droits indirects, Direction nationale du renseignement et des enquêtes douanières (DNRED)

(Věc C-314/06) (1)

(Směrnice 92/12/EHS - Spotřební daně - Minerální oleje - Ztráty - Osvobození od daně - Vyšší moc)

(2008/C 51/29)

Jednací jazyk: francouzština

Předkládající soud

Cour de cassation

Účastníci původního řízení

Žalobkyně: Société Pipeline Méditerranée et Rhône (SPMR)

Žalovaní: Administration des douanes et droits indirects, Direction nationale du renseignement et des enquêtes douanières

Předmět věci

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce – Cour de cassation (Francie) – Výklad čl. 14 odst. 1 směrnice Rady 92/12/EHS ze dne 25. února 1992 o obecné úpravě, držení, pohybu a sledování výrobků podléhajících spotřební dani (Úř. věst. L 76, s. 1; Zvl. vyd. 09/01, s. 179) – Osvobození od spotřební daně stanovené v rámci režimu s podmíněným osvobozením ohledně ztrát, které jsou způsobeny v důsledku nepředvídatelné události nebo vyšší moci, jakož i ze ztrát, které jsou způsobeny povahou výrobků v průběhu postupu výroby, přeměny, skladování a dopravy – Použitelnost tohoto osvobození od daně na ztráty ropných výrobků v návaznosti na úniky a poté prasknutí ropovodu, který je provozován soukromým skladovatelem

Výrok

1) Pojem „vyšší moc“ ve smyslu čl. 14 odst. 1 první věty směrnice Rady 92/12/EHS ze dne 25. února 1992 o obecné úpravě, držení, pohybu a sledování výrobků podléhajících spotřební dani, ve znění směrnice Rady 94/74/ES ze dne 22. prosince 1994 se vztahuje k událostem nezávislým na vůli oprávněného skladovatele, neobvyklým a nahodilým, jejichž důsledkům nemohlo být ani přes veškerou jím vynaloženou řádnou péči zabráněno. Podmínka, podle níž události související s těmito ztrátami musí být nezávislé na vůli oprávněného skladovatele, se neomezuje na události mimo jeho kontrolu ve smyslu hmotném nebo fyzikálním, ale vztahuje se i k okolnostem, u nichž je patrné, že objektivně nepodléhají kontrole oprávněného skladovatele nebo se nacházejí mimo oblast jeho odpovědnosti.

2) Ztráty části produktů, které unikly z ropovodu v důsledku jejich kapalné povahy a vlastností půdy, do níž unikly, a které zabránily jejich zpětnému získání, nemohou být považovány za „ztráty způsobené povahou výrobků“ ve smyslu čl. 14 odst. 1 druhé věty směrnice 92/12, ve znění směrnice 94/74.

(1) Úř. věst. C 224, 16.9.2006.