Keywords

Summary



Keywords

1. Unijní právo – Práva přiznaná jednotlivcům – Daně vybrané v rozporu s unijním právem – Vrácení – Procesní pravidla stanovená unijním právem – Pevná promlčecí lhůta – Přípustnost – Podmínka

2. Vlastní zdroje Evropské unie – Vrácení nebo prominutí dovozního cla – Podmínky – Podání žádosti ve lhůtě tří let – Výjimka – Vyšší moc – Pojem – Prohlášení neplatnosti antidumpingového nařízení – Vyloučení

(Nařízení Rady č. 2913/92, čl. 236 odst. 2 druhý pododstavec)

3. Vlastní zdroje Evropské unie – Vrácení nebo prominutí dovozního nebo vývozního cla – Clo vybrané v souladu s neplatným antidumpingovým nařízením – Zjištění Orgánu pro řešení sporů Světové obchodní organizace, že uvedené nařízení není v souladu s antidumpingovou dohodou – Povinnost z úřední povinnosti vrátit clo na základě takového zjištění – Neexistence – Presumpce platnosti aktů unijních orgánů

(Nařízení Rady č. 2913/92, čl. 236 odst. 2 třetí pododstavec)

Summary

1. Vnitrostátní procesní pravidlo, které stanoví přiměřenou pevnou promlčecí lhůtu, v níž je hospodářský subjekt povinen požádat o vrácení daně vybrané v rozporu s unijním právem, je slučitelné s tímto právem. Taková pevná promlčecí lhůta totiž nemůže prakticky znemožnit nebo nadměrně ztížit výkon práv přiznaných unijním právním řádem. Tříletá promlčecí lhůta se v tomto ohledu jeví jako přiměřená. Tato zásada se použije také tehdy, když se unijní zákonodárce výjimečně rozhodne harmonizovat procesní pravidla upravující žádosti o vrácení daní vybraných neoprávněně. Přiměřená pevná promlčecí lhůta je totiž bez ohledu na to, zda je uložena vnitrostátním nebo unijním právem, v zájmu právní jistoty, která chrání jak jednotlivce, tak dotyčnou správu, a přesto nebrání tomu, aby jednotlivec využil práv, která mu přiznává unijní právní řád.

(viz body 22–23)

2. Článek 236 odst. 2 druhý pododstavec nařízení č. 2913/92, kterým se vydává celní kodex Společenství, ve znění nařízení č. 2700/2000, musí být vykládán v tom smyslu, že protiprávnost nařízení nepředstavuje vyšší moc ve smyslu tohoto ustanovení umožňující prodloužit lhůtu tří let, během níž dovozce může požádat o vrácení dovozního cla zaplaceného na základě tohoto nařízení.

Protiprávnost antidumpingového nařízení nemůže být považována za neobvyklou okolnost. Unie je unií práva, v rámci níž její orgány, instituce a útvary podléhají přezkumu souladu svých aktů zejména se Smlouvou o EU a Smlouvou o FEU. Z vlastní povahy unijního práva vyplývá, že o některých pravidlech, která jej tvoří, může být rozhodnuto, že jsou neplatná.

Dále, pokud v tomto kontextu hospodářský subjekt, který se domnívá, že byl poškozen použitím antidumpingového nařízení, o němž má za to, že je protiprávní, podal podle čl. 236 odst. 2 celního kodexu žádost o vrácení cla, které zaplatil, a tato žádost byla zamítnuta, může předložit tento spor příslušnému vnitrostátnímu soudu a dovolávat se před ním protiprávnosti dotyčného nařízení. Tento soud tedy může či dokonce musí za podmínek článku 267 SFEU položit Soudnímu dvoru otázku ohledně platnosti dotčeného nařízení. Pokud má hospodářský subjekt možnost zpochybnit platnost nařízení před uplynutím lhůty tří let stanovené v čl. 236 odst. 2 prvním pododstavci celního kodexu, a to podáním žádosti o vrácení cla podle prvního pododstavce uvedeného odstavce, nemůže být neplatnost uvedeného nařízení, o níž později rozhodl Soudní dvůr, považována za vyšší moc, která by bránila dotčenému hospodářskému subjektu podat v uvedené lhůtě žádost o vrácení cla.

(viz body 30, 33–35, výrok 1)

3. Článek 236 odst. 2 třetí pododstavec nařízení č. 2913/92, kterým se vydává celní kodex Společenství, ve znění nařízení č. 2700/2000, musí být vykládán v tom smyslu, že neumožňuje vnitrostátním celním orgánům, aby z úřední povinnosti vrátily antidumpingové clo vybrané v souladu s unijním nařízením na základě skutečnosti, že Orgán pro řešení sporů (OŘS) Světové obchodní organizace konstatoval, že uvedené nařízení není v souladu s Dohodou o provádění článku VI Všeobecné dohody o clech a obchodu 1994, která je uvedena v Příloze 1A Dohody o zřízení Světové obchodní organizace, jež byla podepsána v Marrákeši dne 15. dubna 1994 a schválena rozhodnutím 94/800/ES o uzavření dohod jménem Evropského společenství s ohledem na oblasti, které jsou v jeho pravomoci, v rámci Uruguayského kola mnohostranných jednání.

U aktů unijních orgánů, institucí a útvarů se vychází z presumpce jejich platnosti, což implikuje, že tyto akty vyvolávají právní účinky tak dlouho, dokud nejsou vzaty zpět, zrušeny v rámci žaloby na neplatnost nebo prohlášeny za neplatné v návaznosti na žádost o rozhodnutí o předběžné otázce nebo na námitku protiprávnosti. Vzhledem k tomu, že rozhodnout o neplatnosti takového unijního aktu, jako je antidumpingové nařízení, může pouze Soudní dvůr – přičemž cílem této pravomoci je zaručit právní jistotu prostřednictvím zajištění jednotného uplatňování unijního práva – nemůže mít skutečnost, že OŘS konstatoval, že antidumpingové nařízení není v souladu s antidumpingovou dohodou, vliv na presumpci platnosti takového nařízení.

(viz body 39–40, 44, výrok 2)