ROZSUDEK SOUDU PRO VEŘEJNOU SLUŽBU EVROPSKÉ UNIE

(třetího senátu)

11. dubna 2016

FN a další

v.

Evropská policejní akademie (CEPOL)

„Veřejná služba — Zaměstnanci CEPOL — Dočasní zaměstnanci — Smluvní zaměstnanci — Místo zaměstnání odpovídající sídlu CEPOL — Přemístění CEPOL do Budapešti (Maďarsko) — S tím související změna místa zaměstnání — Smluvní důsledky — Potřeba souhlasu zaměstnance — Koeficient použitelný v novém místě zaměstnání — Legitimní očekávání — Zásada řádné správy“

Předmět:

Žaloba podaná na základě článku 270 SFEU, kterou se FN, FP, FQ a další čtyři žalobci, tj. FK, FL, FM a FO, mimo jiné domáhají, aby bylo zrušeno rozhodnutí ředitele Evropské policejní akademie (CEPOL nebo „Agentura“) č. 17/2014/DIR ze dne 23. května 2014 o přemístění CEPOL do Budapešti (Maďarsko) (dále jen „napadené rozhodnutí“), aby byla zrušena jednotlivá rozhodnutí CEPOL ze dne 28. listopadu 2014 o zamítnutí stížností proti napadenému rozhodnutí, které byly podány každým z žalobců samostatně v době od 8. do 21. srpna 2014, a aby byla CEPOL uložena náhrada majetkové a nemajetkové újmy.

Rozhodnutí:

Žaloba se zamítá. FN, FP a FQ ponesou vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené Evropskou policejní akademií.

Shrnutí

Souhlas dotyčné osoby s aktem, který nepříznivě zasahuje do jejího právního postavení, nemůže znamenat, že by tento akt přestal být aktem nepříznivě zasahujícím do právního postavení jeho adresáta. Dále akt upravující princip nástupu zaměstnance unijní agentury do funkce musí být považován za akt nepříznivě zasahující do právního postavení žalobců, i kdyby se jím prováděl obecně závazný akt Rady a Parlamentu, pokud mění jejich místo zaměstnání za podmínek, které jsou údajně protiprávní. (viz body 47 a 49) Odkazy: Soudní dvůr: rozsudek ze dne 24. února 1981, Carbognani a Coda Zabetta v. Komise, 161/80 a 162/80, EU:C:1981:51, bod 14 Soud prvního stupně: rozsudek ze dne 11. července 1996, Ortega Urretavizcaya v. Komise, T‑587/93, EU:T:1996:100, bod 28

Nedostaví-li se zaměstnanec na své pracoviště, lze to považovat za výraz jednání směřujícího k odstoupení, což se tedy rovná odstoupení ve smyslu článku 47 pracovního řádu ostatních zaměstnanců. Fungování unijní administrativy v této souvislosti zahrnuje povinnost každého úředníka či zaměstnance evropské veřejné služby souhlasit s jakýmkoli zařazením, jež odpovídá funkční skupině a platební třídě jeho pracovního místa, v souladu s požadavky služby, a to v celé Unii a na jakémkoli pracovišti orgánu či agentury, u nichž nastoupil do funkce. V souladu s článkem 20 služebního řádu, který se na základě článků 11 a 81 pracovního řádu ostatních zaměstnanců použije obdobně na dočasné a smluvní zaměstnance, jsou dále úředníci a zaměstnanci Unie povinni mít bydliště buď v místě svého zaměstnání, nebo v takové vzdálenosti od místa svého zaměstnání, která je slučitelná s řádným výkonem jejich funkce. Za těchto podmínek nelze orgánu unijní agentury oprávněnému k uzavírání pracovních smluv vytýkat, že v rámci plnění rozhodnutí unijního normotvůrce o přemístění sídla této agentury požádal své zaměstnance o nástup do funkce v tomto novém místě. Proto i vzhledem k široké posuzovací pravomoci agentury v otázkách organizace a členění jejích útvarů může uvedený orgán v případě, že některý ze zaměstnanců agentury odmítne nastoupit do funkce v novém sídle stanoveném unijním normotvůrcem, rozhodnout v rámci výkonu široké posuzovací pravomoci, že se takové odmítnutí rovná odstoupení. (viz body 58 a 60 až 62) Odkazy: Soudní dvůr: rozsudky ze dne 24. února 1981, Carbognani a Coda Zabetta v. Komise, 161/80 a 162/80, EU:C:1981:51, body 23 a 37, a ze dne 6. července 1983, Geist v. Komise, 285/81, EU:C:1983:192, bod 15 Soud prvního stupně: rozsudek ze dne 9. dubna 2003, Walton v. Komise, T‑155/01, EU:T:2003:105, body 31 až 34 Soud pro veřejnou službu: rozsudek ze dne 10. září 2014, Tzikas v. ERA, F‑120/13, EU:F:2014:197, bod 82 a citovaná judikatura

Základem pracovněprávního vztahu mezi dočasným či smluvním zaměstnancem a příslušným orgánem či agenturou je pracovní smlouva. Vzájemná dohoda smluvních stran, vyjádřená zejména podpisem pracovní smlouvy, tedy zakládá povinnosti smluvní povahy, jež omezují pravomoc orgánu oprávněného k uzavírání pracovních smluv jednat jednostranně mimo případy výslovně stanovené pracovním řádem ostatních zaměstnanců. Práva a povinnosti stanovené v uvedeném pracovním řádu, jež případně vyplývají z použití ustanovení služebního řádu per analogiam, však regulují a omezují rozsah této smluvní volnosti a podmínky jejího uplatňování, takže se strany pracovní smlouvy nemohou smluvně vyvázat z povinností vyplývajících z konkrétního úkolu obecného zájmu svěřeného orgánům, institucím a jiným subjektům Unie. V otázce, zda místo zaměstnání uvedené v pracovní smlouvě dočasného nebo smluvního zaměstnance může být orgánem oprávněným k uzavírání pracovních smluv jednostranně změněno, je třeba zdůraznit, že unijní normotvůrce nebo hlavy států či vlád členských států mohou kdykoli změnit sídlo různých unijních orgánů a agentur. Rovněž je třeba připomenout, že povinnost unijních orgánů a agentur zařazovat své zaměstnance pouze v zájmu služby platí i tehdy, může-li vést ke změně místa zaměstnání, s níž dotyčný nesouhlasí. Orgán oprávněný k uzavírání pracovních smluv může dále v zájmu služby změnit místo zaměstnání dočasného zaměstnance bez nutnosti souhlasu dotyčného, který však musí být vyslechnut. I v případě smluvních zaměstnanců – bez ohledu na to, zda se na ně článek 7 služebního řádu použije per analogiam – může orgán oprávněný k uzavírání pracovních smluv rozhodnout o jejich zařazení a přeřazení do jiného místa, neboť pouze místní zaměstnanci, kteří jsou do služby přijímáni na základě smlouvy právě ve stanoveném místě, jsou oprávněni namítat změnu jejich místa zaměstnání vzhledem k tomu, že v jejich případě je neměnnost jejich pracoviště součástí samotných podmínek zaměstnání. (viz body 68 až 70, 72 a 73) Odkazy: Soudní dvůr: rozsudky ze dne 18. října 1977, Schertzer v. Parlament, 25/68, EU:C:1977:158, bod 40, ze dne 24. února 1981, Carbognani a Coda Zabetta v. Komise, 161/80 a 162/80, EU:C:1981:51, body 28 a 34, ze dne 14. července 1988, Aldinger a Virgili v. Parlament, 23/87 a 24/87, EU:C:1988:406, bod 17, a ze dne 19. června 1992, V. v. Parlament, C‑18/91 P, EU:C:1992:269, bod 39 Soud prvního stupně: rozsudek ze dne 11. července 1996, Aubineau v. Komise, T‑102/95, EU:T:1996:104, bod 29 Soud pro veřejnou službu: rozsudky ze dne 4. června 2009, Plasa v. Komise, F‑52/08, EU:F:2009:54, bod 77, ze dne 12. února 2014, Bodson a další v. EIB, F‑73/12, EU:F:2014:16, bod 52 a citovaná judikatura, a ze dne 16. července 2015, Murariu v. EIOPA, F‑116/14, EU:F:2015:89, body 101 a 103

Přeřazení úředníka nebo zaměstnance Unie sice může dotyčnému způsobit rodinné nesnáze a ekonomické nepříjemnosti, není však neobvyklou a nepředvídatelnou událostí v jeho služebním postupu, přičemž se rozumí, že nadřízený orgán může být nucen vyhovět požadavkům služby, které ho nutí k rozhodnutí o takovém přeřazení. Tak tomu je zejména tehdy, když jsou pracoviště orgánu nebo agentury, do nichž je úředník nebo zaměstnanec zařazen, umístěny ve více členských státech nebo třetích státech. To platí tím spíše i tehdy, když o přemístění sídla unijní agentury z jednoho členského státu do jiného rozhodl unijní normotvůrce. Povinnost unijních orgánů a agentur zařazovat své zaměstnance pouze v zájmu služby a s tím související oprávnění stanovit z moci úřední změny místa zaměstnání, s nimiž dotyčný nesouhlasí, platí nejen ve vztahu k úředníkům, ale také ve vztahu k dočasným zaměstnancům. Mimoto fungování unijní administrativy zahrnuje povinnost každého úředníka či zaměstnance Unie souhlasit s jakýmkoli zařazením, jež odpovídá funkční skupině a platební třídě jeho pracovního místa, v souladu s požadavky služby, a to v celé Unii a na jakémkoli pracovišti orgánu, u nějž nastoupil do funkce, přičemž se rozumí, že osobní a rodinné komplikace, jež může výkon služby za těchto podmínek způsobovat, jsou vyrovnány výhodami a výsadami evropské veřejné služby. (viz body 81 až 84) Odkazy: Soudní dvůr: rozsudky ze dne 14. července 1977, Geist v. Komise, 61/76, EU:C:1977:127, bod 34, ze dne 24. února 1981, Carbognani a Coda Zabetta v. Komise, 161/80 a 162/80, EU:C:1981:51, body 23 a 37, ze dne 23. ledna 1986, Rasmussen v. Komise, 173/84, EU:C:1986:29, bod 25, ze dne 14. července 1988, Aldinger a Virgili v. Parlament, 23/87 a 24/87, EU:C:1988:406, bod 17, a usnesení ze dne 11. února 1999, Costacurta v. Komise, C‑75/98 P, EU:C:1999:73, nezveřejněné, bod 49 Soud prvního stupně: rozsudek ze dne 11. července 1996, Aubineau v. Komise, T‑102/95, EU:T:1996:104, bod 30 Tribunál Evropské unie: rozsudek ze dne 14. září 2011, Marcuccio v. Komise, T‑236/02, EU:T:2011:465, bod 248