ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
13

Ohledně bezpečných zemí původu se v devatenáctém bodě odůvodnění směrnice 2005/85 uvádí: „Pokud je Rada přesvědčena, že tato kritéria jsou pro určitou zemi původu splněna, a v důsledku toho tuto zemi zahrnula do společného minimálního seznamu bezpečných zemí původu, který má být na základě této směrnice přijat, měly by mít členské státy povinnost posuzovat žádosti osob se státní příslušností dané země […] na základě vyvratitelné domněnky o bezpečnosti dané země. S ohledem na politický význam označení zemí původu za bezpečné, zejména vzhledem k důsledkům hodnocení situace v oblasti lidských práv v zemi původu a jeho vlivu na politiky Evropské unie v oblasti vnějších vztahů, by měla Rada přijímat jakékoli rozhodnutí o vytvoření nebo změnách seznamu po konzultaci s Evropským parlamentem.“
36

Článek 5 odst. 1 bod A písm. c) směrnice 91/628 totiž členským státům ukládá, aby zajistily, aby každý přepravce používal k přepravě zvířat uvedených v této směrnici dopravní prostředky, které jsou schopné zajistit dodržování požadavků Společenství na dobré životní podmínky zvířat během přepravy, a to zejména požadavků uvedených v příloze této směrnice a požadavků, které budou určeny podle čl. 13 odst. 1 této směrnice. Článek 3 odst. 1 písm. aa) směrnice 91/628 stanoví, že členské státy musí dbát na to, aby zejména prostorové podmínky (stupeň koncentrace zvířat) odpovídaly alespoň hodnotám uvedeným v kapitole VI této přílohy. Uvedená kapitola VI, která ve svém bodě 47 oddíle D stanoví stupeň koncentrace zvířat pro prasata, uvádí, že při silniční přepravě musí mít všechna prasata k dispozici dostatek prostoru, aby mohla ležet nebo stát v přirozeném postoji. Je zde rovněž stanoveno, že, aby se vyhovělo tomuto minimálnímu požadavku, neměl by stupeň koncentrace u prasat o přibližné hmotnosti 100 kg překročit 235 kg/m2. Toto ustanovení ještě uvádí, že s ohledem na plemeno, vzrůst a tělesný stav může být nezbytné tyto minimální požadavky týkající se plochy zvýšit, přičemž zvýšení až o 20 % může být také nezbytné s ohledem na povětrnostní podmínky a délku trvání cesty.
44

Pokud by přitom byly objemy vyvezené bez náhrad započítány do spotřeby v rámci Společenství, tato spotřeba by byla nadhodnocena. V důsledku toho by exportovatelný přebytek byl podhodnocený. Mohlo by proto být ohroženo dosažení cíle systému samofinancování nákladů na odbyt přebytků, jenž od zavedení tohoto systému nařízením č. 1785/81 spočívá v tom, aby bylo zajištěno spravedlivým, avšak účinným způsobem plné hrazení těchto nákladů samotnými producenty, a jehož uplatnění Komisí bylo vždy založeno na pojmu exportovatelného přebytku zahrnujícího vývozy cukru bez ohledu na to, zda k nim byly poskytnuty náhrady. Existovalo by tak riziko, že v rozporu s tím, co stanoví dvanáctý bod odůvodnění nařízení č. 1260/2001, uvedený nebude zachován.
10

OHIM měl v podstatě za to, že prvky EURO a HYPO obsahují bezprostředně srozumitelný údaj o vlastnostech pěti výše uvedených služeb a že spojení obou prvků do jednoho slova nečiní ochrannou známku méně popisnou. Měl tudíž za to, že slovní označení EUROHYPO je pro „[b]ankovnictví; finanční operace a měnové služby; obchodování s nemovitostmi; finanční služby; financování“ popisné, a že tedy postrádá rozlišovací způsobilost ve smyslu čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 přinejmenším v německy hovořících zemích, a že to podle čl. 7 odst. 2 tohoto nařízení stačí k odůvodnění odmítnutí ochrany.
3

Pátý, šestý, jedenáctý a třináctý až patnáctý bod odůvodnění nařízení č. 2887/2000 stanoví: „(5) Přímé poskytování nových vedení s vysokokapacitním optickým vláknem velkým uživatelům tvoří zvláštní trh, který se rozvíjí v podmínkách hospodářské soutěže na základě nových investic. Toto nařízení je proto zaměřeno na přístup k metalickým účastnickým vedením, aniž jsou dotčeny vnitrostátní povinnosti týkající se jiných druhů přístupu k místním infrastrukturám. (6) Pro nové hospodářské subjekty by nebylo hospodářsky únosné zdvojovat celou stávající metalickou infrastrukturu účastnického vedení v rozumné době. Jiné infrastruktury jako kabelová televize, družice, bezdrátové účastnické vedení prozatím nenabízejí stejnou funkčnost ani hustotu pokrytí, ačkoli situace se může v jednotlivých členských státech lišit. […] (11) Pravidla pro hodnocení nákladů a stanovení sazeb pro účastnická vedení a související zařízení by měla být průhledná, nediskriminační a objektivní, aby bylo zajištěno rovné zacházení. Pravidla pro stanovení sazeb by měla umožňovat poskytovateli účastnického vedení, aby pokryl související náklady a přitom získal z operace rozumný zisk, a mohl tak zajišťovat dlouhodobý rozvoj a modernizaci místní přístupové infrastruktury. Pravidla pro stanovení sazeb platná pro účastnické vedení by měla podporovat korektní a trvalou hospodářskou soutěž s ohledem na nezbytnost investic do nových infrastruktur a měla by zajistit, že nedojde k narušení hospodářské soutěže, zejména že nedojde k žádnému zmenšování rozpětí mezi cenami služeb oznámeného operátora pro velkoodběratele a pro koncové uživatele. V tomto ohledu se považuje za důležité konzultovat orgán pro ochranu hospodářské soutěže. […] (13) V doporučení 2000/417/ES ze dne 25. května 2000 o zpřístupnění účastnického vedení umožňovat na soutěžním základě poskytování plné nabídky služeb elektronických komunikací včetně širokopásmových multimédií a rychlého připojení na internet (Úř. věst. L 156, s. 44; Zvl. vyd. 13/25, s. 280) a ve sdělení ze dne 26. dubna 2000 (Úř. věst. C 272, s. 55) Komise stanovila podrobné pokyny, aby napomohla vnitrostátním regulačním orgánům spravedlivě regulovat jednotlivé druhy zpřístupnění účastnického vedení. (14) V souladu se zásadou subsidiarity uvedenou v článku 5 Smlouvy [o ES] nemohou členské státy cíle, kterým je vytvoření harmonizovaného rámce pro zpřístupnění účastnického vedení za účelem poskytování nikoli nákladné komunikační infrastruktury světového rozsahu a široké škály služeb všem podnikům a občanům ve Společenství za podmínek hospodářské soutěže, dosáhnout bezpečným a harmonizovaným způsobem a včas, a může ho tedy být lépe dosaženo na úrovni Společenství. V souladu se zásadou proporcionality uvedenou ve zmíněném článku nepřekročí ustanovení tohoto nařízení rámec toho, co je pro dosažení daného cíle nezbytné. Ustanovení jsou přijata, aniž jsou dotčeny vnitrostátní právní předpisy, které jsou v souladu s právem Společenství a které stanoví podrobnější opatření […] (15) Toto nařízení doplňuje předpisový rámec pro odvětví telekomunikací, zvláště směrnice 97/33/ES a 98/10/ES. […]“
27

Dále, při rozhodování o věci samé, Soud připomněl judikaturu v oblasti EZOZF následujícím způsobem: „29 Úvodem je třeba připomenout, že EZOZF financuje pouze intervence prováděné v souladu s předpisy Společenství v rámci společné organizace zemědělských trhů (viz rozsudek Soudního dvora ze dne 24. února 2005, Řecko v. Komise, C-300/02, Sb. rozh. s. I-1341, bod 32 a citovaná judikatura). 30 Je rovněž třeba připomenout, že Komisi přísluší, aby prokázala existenci porušení pravidel společné organizace zemědělských trhů (viz rozsudek Řecko v. Komise, bod 29 výše, bod 33 a citovaná judikatura). Komise je nicméně zavázána nikoliv k tomu, aby vyčerpávajícím způsobem prokázala nedostatečnost kontrol provedených vnitrostátními orgány nebo nesrovnalosti v číselných údajích předaných vnitrostátními orgány, ale aby předložila důkazní prostředky prokazující závažné a důvodné pochybnosti, které má vůči těmto kontrolám nebo těmto číselným údajům (viz rozsudek Řecko v. Komise, bod 29 výše, bod 34 a citovaná judikatura). 31 Dotčený členský stát naproti tomu nemůže vyvrátit zjištění Komise, aniž by podložil svá vlastní tvrzení skutečnostmi, které dokládají existenci spolehlivého a operativního kontrolního systému. Nepodaří-li se mu tedy prokázat, že zjištění Komise jsou nesprávná, pak tato zjištění představují skutečnosti způsobilé vzbudit závažné pochybnosti ohledně zavedení systému odpovídajících a účinných opatření dozoru a kontroly (viz rozsudek Řecko v. Komise, bod 29 výše, bod 35 a citovaná judikatura). 32 Toto zmírnění důkazního břemene kladeného na Komisi lze vysvětlit skutečností, že členský stát je v nejlepším postavení ke shromáždění a ověření údajů nezbytných pro schválení účetních závěrek EZOZF, a jemu tedy přísluší předložit co nejpodrobnější a nejúplnější důkaz o reálnosti svých kontrol nebo číselných údajů a popřípadě o nesprávnosti tvrzení Komise (viz rozsudek Řecko v. Komise, bod 29 výše, bod 36 a citovaná judikatura). 33 Tato definice důkazního břemene vyplývající z judikatury není dotčena pokyny zakotvenou podmínkou, podle které předpokládá paušální finanční oprava existenci ‚významných nedostatků při použití výslovných právních předpisů Společenství‘. Tato podmínka musí být jednak vykládána ve světle podmínky uvedené v předchozím odstavci pokynů, podle které je třeba o paušálních opravách uvažovat tehdy, zjistí-li Komise, že nebylo odpovídajícím způsobem uskutečněno kontrolní opatření výslovně vyžadované nařízením ‚nebo implicitně nezbytné pro dodržení výslovného pravidla‘. Na druhé straně, požadovat po Komisi, aby nejen předložila důkaz o závažných a důvodných pochybnostech, které má, ale rovněž, aby prokázala existenci významných nedostatků při použití výslovných právních předpisů Společenství, by bylo v rozporu s ustálenou judikaturou Soudního dvora týkající se důkazního břemene, která byla po přijetí pokynů potvrzena (viz, pokud jde o současné použití této judikatury a pokynů, rozsudky Soudního dvora ze dne 9. ledna 2003, Řecko v. Komise, C-157/00, Recueil, s. I-153, body 28, 29, 35 a 36, a ze dne 24. února 2005, Nizozemsko v. Komise, C-318/02, nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, body 34 a 35).“
77

Zároveň, jak rovněž uvedla generální advokátka v bodě 116 svého stanoviska, by výklad navrhovaný Komisí měl za následek to, že by volba prostředků ponechaná ustanovením 5 bodem 1 rámcové dohody byla zcela zbavena smyslu, jelikož by jednotlivci umožňovala dovolávat se neexistence objektivních důvodů, aby mohl napadnout obnovení své smlouvy na dobu určitou, i kdyby toto obnovení nebylo v rozporu s pravidly o maximálním celkovém trvání nebo počtu obnovení, které by dotyčný členský stát přijal v souladu s možnými volbami uvedenými v ustanovení 5 bodě 1 písm. b) a c).
9

Dne 1. března 1995 a 21. května 1997 přijala Komise dvě rozhodnutí nevznášet námitky, a to nejprve do 31. prosince 1996 a posléze do 31. prosince 1999, proti po sobě jdoucím režimům podpor založeným na zákoně č. 488/1992 a na jeho různých prováděcích předpisech (státní podpory č. 40/95 a č. N 27/A/97). Tato rozhodnutí byla předmětem stručných oznámení uveřejněných v Úředním věstníku Evropských společenství ze dne 18. července 1995, pokud jde o rozhodnutí ze dne 1. března 1995 (Úř. věst. C 184, s. 4), a ze dne 8. srpna 1997, pokud jde o rozhodnutí ze dne 21. května 1997 (Úř. věst. C 242, s. 4; dále jen „rozhodnutí z roku 1997“).
22

Za těchto podmínek se Bundesgerichtshof rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1) a) Je třeba považovat skutečnost, kdy je třetím osobám umožněno užívání rozmnoženin děl chráněných autorským právem, aniž by s převodem užívacího práva byl spojen převod skutečné dispoziční moci k uvedeným rozmnoženinám, za formu veřejného rozšiřování jiným způsobem [než prodejem] ve smyslu čl. 4 odst. 1 směrnice 2001/29 […]? b) Jedná se o rozšiřování podle čl. 4 odst. 1 směrnice 2001/29 také tehdy, jsou-li rozmnoženiny děl chráněných autorským právem veřejně vystavovány, aniž by byla třetím osobám poskytnuta možnost uvedené rozmnoženiny užívat? 2) V případě kladné odpovědi: Může ochrana volného pohybu zboží bránit ve výše uvedených případech výkonu práva na rozšiřování, jestliže se na prezentované rozmnoženiny v členském státě, kde byly vyrobeny a uvedeny do oběhu, nevztahuje žádná ochrana podle autorského práva?“
31

Ze spisu předaného Soudnímu dvoru vyplývá, že žalovanému v původním řízení je vytýkáno, že i po změně organizace svých činností poté, co uzavřel dohodu o spolupráci, vykonával v Belgii určité činnosti, které podle belgických právních předpisů spadají do regulovaného povolání realitního makléře, aniž by obdržel předchozí povolení k výkonu tohoto povolání. K činnostem, které jsou mu ve věci v původním řízení vytýkány, patří jednak to, že na internetové stránce prováděl reklamu na nemovitosti nacházející se v Belgii, a jednak to, že doprovázel zájemce o koupi při prohlídce takových nemovitostí a poskytoval technické komentáře o konstrukci těchto nemovitostí. Ze zmíněného spisu a z vyjádření účastníků původního řízení, která přísluší předkládajícímu soudu ověřit, vyplývá, že jiné činnosti, zejména činnosti vztahující se k právním aspektům prodeje, jsou v souladu s dohodou o spolupráci vykonávány za účasti realitního makléře, který je řádně uznán v Belgii.
25

Právní zájem žalobce na podání žaloby musí existovat ve vztahu k předmětu žaloby ve fázi jejího podání, neboť jinak by byla nepřípustná. Tento předmět sporu, stejně jako právní zájem na pokračování v řízení musí existovat až do vydání soudního rozhodnutí, neboť jinak by nebylo vydáno rozhodnutí ve věci samé, což předpokládá, že žaloba může ve svém výsledku přinést prospěch účastníku řízení, který ji podal (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 24. června 1986, AKZO Chemie a AKZO Chemie UK v. Komise, 53/85, Recueil, s. 1965, bod 21, jakož i obdobně rozsudky ze dne 19. října 1995, Rendo a další v. Komise, C-19/93 P, Recueil, s. I-3319, bod 13; ze dne 13. července 2000, Parlament v. Richard, C-174/99 P, Recueil, s. I-6189, bod 33, a ze dne 7. června 2007, Wunenburger v. Komise, C-362/05 P, Sb. rozh. s. I-4333, bod 42).
34

Cílem této povinnosti prodávajícího spočívající v bezplatném uvedení zboží do stavu odpovídajícího smlouvě buď formou opravy, nebo výměny zboží, které je v rozporu se smlouvou, je ochrana spotřebitele před rizikem finančních nákladů, které, jak uvedla generální advokátka v bodě 49 svého stanoviska, by mohly odradit spotřebitele od uplatnění jeho nároků, pokud by neexistovala taková ochrana. Toto zajištění bezplatnosti, které chtěl zákonodárce Společenství zakotvit, vede k vyloučení jakéhokoliv finančního nároku prodávajícího v rámci plnění jeho povinnosti uvést smluvní zboží do stavu odpovídajícího smlouvě.
11

Poté, co byl zamítnut správní opravný prostředek Marks & Spencer, se posledně uvedená společnost obrátila na VAT and Duties Tribunal, který rozsudkem ze dne 22. dubna 1998 potvrdil tezi Commissioners. Marks & Spencer podala opravný prostředek k High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Crown Office), který její žalobu znovu zamítl rozhodnutím ze dne 21. prosince 1998. Proti tomuto rozhodnutí se Marks & Spencer odvolala ke Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division), který její žalobu na vrácení daně týkající se „teacakes“ opětovně zamítl. Posledně uvedený soud nicméně ohledně jiné části sporu (týkající se zdanění poukázek prodávaných společností Marks & Spencer) rozhodnutím ze dne 14. prosince 1999 položil Soudnímu dvoru předběžnou otázku ohledně slučitelnosti zpětného účinku tříleté promlčecí doby (viz bod 10 tohoto rozsudku) se zásadami efektivity práva Společenství a ochrany legitimního očekávání. V této otázce šlo zejména o to, zda jednotlivci mohou přímo vyplývat práva ze směrnice po jejím správném provedení do vnitrostátního práva v případě, že členský stát nezohlední dosah uvedené směrnice.
22

Naproti tomu se Komise Evropských společenství domnívá, že žádost o rozhodnutí o předběžné otázce vyzývá Soudní dvůr, aby zvážil, zda poté, co A. Hamilton odstoupila od dotčené smlouvy o úvěru tím, že předčasně půjčku splatila, je možné od této smlouvy odstoupit znovu. Komise v tomto ohledu s odkazem zejména na body 35 a 69 až 70 výše citovaného rozsudku Heininger a rozsudku ze dne 25. října 2005, Schulte (C-350/03, Sb. rozh. s. I-9215), jakož i na bod 34 předkládacího rozhodnutí uvádí, že ačkoliv otázka odstoupení od smlouvy o hypotečním úvěru spadá do oblasti působnosti směrnice o podomním prodeji, důsledky tohoto odstoupení naproti tomu spadají do vnitrostátního práva, které však musí být vykládáno v co největším možném rozsahu ve světle znění a účelu uvedené směrnice. V důsledku toho je podle Komise žádost o rozhodnutí o předběžné otázce přípustná.
14

Dne 23. října 2002 podala Schwaninger Martin prohlášení o vývozu 33 kusů skotu do Albánie a požadovala z tohoto titulu poskytnutí vývozní náhrady. Zvířata byla nejprve přepravována po silnici, po dobu 14 hodin z Rakouska do Itálie, kde byla vyložena v přístavu v Terstu. Poté, co byl zvířatům poskytnut odpočinek v délce 24 hodin, během něhož byla nakrmena a napojena, byla zvířata znovu vehnána do vozidla, které se následně nalodilo na trajekt. Plavba po moři z Terstu do přístavu Dürres (Albánie) trvala 41 hodin 30 minut. Nakonec byla zvířata v témže vozidle bez přestávky přepravována po silnici až do města Lushnja (Albánie), kam dorazila téhož dne a kde byla po cestě trvající celkem 46 hodin konečně vyložena.
180

Zaprvé totiž ze sporného rozhodnutí vyplynuly úvahy Komise tak, že jeho opodstatněnost mohla být následně napadena u příslušného soudu, jak to učinila Impala. Bylo by v tomto ohledu nadbytečné požadovat, jak učinil Soud v bodě 289 napadeného rozsudku, podrobný popis každého hlediska, které je podkladem sporného rozhodnutí, jako je povaha propagačních slev, okolnosti, za kterých mohou být uplatňovány, stupeň jejich neprůhlednosti, jejich výše nebo jejich konkrétní dopad na transparentnost cen (viz v tomto smyslu obdobně rozsudek ze dne 16. listopadu 2000, Stora Kopparbergs Bergslags v. Komise, C-286/98 P, Recueil, s. I-9925, body 59 až 61, jakož i ze dne 1. července 2008, Chronopost a La Poste/UFEX a další, C-341/06 P a C-342/06 P, Sb. rozh. s. I-4777, bod 108). To platí tím spíše, že se Impala ve velké míře účastnila, jak vyplývá zejména z bodů 7 a 10 napadeného rozsudku, formálního řízení (viz obdobně rozsudky ze dne 25. října 2001, Itálie v. Rada, C-120/99, Recueil, s. I-7997, bod 29, a ze dne 9. září 2004, Španělsko v. Komise, C-304/01, Sb. rozh. s. I-7655, bod 50), a že navíc mohla napadnout u Soudu i platnost meritorního posouzení provedeného Komisí ve sporném rozhodnutí.
b)

Daňové přiznání musí obsahovat všechny údaje potřebné k výpočtu splatné daně a k provedení odpočtu daně včetně celkové hodnoty plnění vztahujících se k této dani a odpočtu a celkové hodnoty plnění osvobozených od daně, je-li to vhodné a do té míry, do jaké je to nezbytné ke stanovení základu daně.
28

Podle článku 160 PDA: „1. Dojde-li k uskutečnění nepovoleného záměru, je-li takový záměr uskutečňován nebo má-li být uskutečněn nebo v něm má být pokračováno, mohou High Court nebo Circuit Court na návrh orgánu pověřeného územním plánováním nebo jakékoliv jiné osoby, nezávisle na tom, zda má, či nemá zájem na dotčeném území, prostřednictvím usnesení požadovat po každém, aby provedl, neprovedl nebo přestal provádět, v závislosti na konkrétním případu, vše, co soud považuje za nezbytné a uvede ve svém usnesení, tak aby případně zajistil, aby: a) nepovolený záměr nebyl uskutečněn nebo dále uskutečňován; b) pokud je to možné, území bylo vráceno do stavu, ve kterém se nacházelo před zahájením veškerých nepovolených záměrů; c) záměr byl uskutečněn v souladu s povolením, které na něj bylo vydáno, nebo s podmínkami přiloženými k tomuto povolení. 2. Pokud se to jeví vhodným, může soud ve svém usnesení vydaném podle odstavce 1 požadovat provedení jakýchkoliv prací, včetně vrácení do původního stavu, obnovení, demontáže, stržení nebo úpravy jakékoliv konstrukce nebo jiného prvku.“
68

Z ustálené judikatury vyplývá, že pokud vnitrostátní právní úprava dopadá pouze na vztahy v rámci skupiny společností, dotýká se převážně svobody usazování (viz v tomto smyslu zejména výše uvedené rozsudky Test Claimants in the FII Group Litigation, bod 118; Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, bod 33, et Oy AA, bod 23).
63

Členský stát se nemůže dovolávat zmíněného ustanovení k tomu, aby bez časového omezení odmítal osobě, které byl odňat nebo zrušen řidičský průkaz vydaný tímto členským státem, uznat platnost jakéhokoliv řidičského průkazu, který by jí mohl být později vydán jiným členským státem (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Kapper, bod 76, jakož i výše uvedená usnesení Halbritter, bod 27, a Kremer, bod 29). Připustit, že členský stát je oprávněn se opřít o svá vnitrostátní ustanovení, aby bez časového omezení bránil uznání platnosti řidičského průkazu vydaného jiným členským státem, by totiž bylo samotným popřením zásady vzájemného uznávání řidičských průkazů, která představuje klíčovou oporu systému zavedeného směrnicí 91/439 (výše uvedený rozsudek Kapper, bod 77, jakož i výše uvedená usnesení Halbritter, bod 28, a Kremer, bod 30).
60

Členský stát se nemůže nadále dovolávat zmíněného ustanovení k tomu, aby bez časového omezení odmítal osobě, které byl odňat nebo zrušen řidičský průkaz vydaný tímto členským státem, uznat platnost jakéhokoliv řidičského průkazu, který by jí mohl být později vydán jiným členským státem (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Kapper, bod 76, jakož i výše uvedená usnesení Halbritter, bod 27, a Kremer, bod 29). Připustit, že členský stát je oprávněn se opřít o svá vnitrostátní ustanovení k tomu, aby bez časového omezení bránil uznání platnosti řidičského průkazu vydaného jiným členským státem, by totiž bylo samotným popřením zásady vzájemného uznávání řidičských průkazů, která představuje klíčovou oporu systému zavedeného směrnicí 91/439 (výše uvedený rozsudek Kapper, bod 77, jakož i výše uvedená usnesení Halbritter, bod 28, a Kremer, bod 30).
79

Ze spisu nevyplývá, že během období od roku 2005 do roku 2008, na které se vztahovalo ustanovení o zákazu výpovědi, by měl zadavatel při neexistenci tohoto ustanovení konkrétní perspektivu ukončit stávající smlouvu a provést nové výběrové řízení. I za předpokladu, že by to zadavatel hodlal učinit, nebyla doba, na kterou se vztahovalo toto ustanovení, tedy tři roky, taková, aby mu zabránila v tom, aby tak učinil po dobu nepřiměřenou vzhledem k času, který je nezbytný k zorganizování takové operace. Za těchto podmínek není prokázáno, že takové ustanovení o zákazu výpovědi, pokud není znovu systematicky vkládáno do smlouvy, představuje riziko narušení hospodářské soutěže k újmě nových potenciálních uchazečů. V důsledku toho nemůže být kvalifikováno jako podstatná změna původní smlouvy.
77

Zaprvé je třeba konstatovat, že jelikož zákon ze dne 20. prosince 2002 nestanoví žádné jiné sdělování informací mezi podnikem, který vysílá pracovníky, a Inspection du travail et des mines, je obtížné si představit, jakým způsobem by Inspection du travail et des mines mohla vyžadovat údaje od tohoto podniku před zahájením práce, jelikož nemohla vědět o přítomnosti uvedeného podniku na lucemburském území, aniž by tento podnik předtím nějakým způsobem svůj příchod oznámil. Proto, jak uvedla generální advokátka v bodě 76 svého stanoviska, vzniká otázka, jakou úlohu má podnik, který chce vyslat pracovníky, jež nezbytně předchází jakékoli žádosti o informace ze strany Inspection du travail et des mines a která v každém případě není definována zákonem ze dne 20. prosince 2002.
27

Co se týče původního řízení, Soudní dvůr již rozhodl, že v případě opravného prostředku je cílem řízení před Regeringsrätten kontrola legality stanoviska, které od té doby, co se stane pravomocným, zavazuje daňovou správu a slouží jako základ při zdaňování, pokud a v rozsahu, v němž osoba, která požádala o toto stanovisko, vykonává činnost předpokládanou v její žádosti, a že za těchto podmínek je třeba mít za to, že Regeringsrätten vykonává funkci soudní povahy (výše uvedený rozsudek X a Y, bod 17).
24

Krom toho chce vědět, zda použitím zmíněným v tomto ustanovení je výlučně použití, jehož cílem je rozlišení obchodního původu zboží nebo služeb uváděných do oběhu třetími osobami. Kladná odpověď by podle něho vedla k tomu, že použití ochranné známky soutěžitele v rámci srovnávací reklamy nespadá do působnosti čl. 5 odst. 1 směrnice 89/104, jelikož ochranná známka se nepoužívá pro označení původu zboží inzerenta.