STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

HENRIKA SAUGMANDSGAARDA ØE

přednesené dne 29. října 2020 ( 1 )

Věc C‑804/19

BU

proti

Markt24 GmbH

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Landesgericht Salzburg (Zemský soud v Salcburku, Rakousko)]

„Řízení o předběžné otázce – Prostor svobody, bezpečnosti a práva – Soudní spolupráce v občanských a obchodních věcech – Nařízení (EU) č. 1215/2012 – Kapitola II oddíl 5 (články 20 až 23) – Příslušnost ve věcech týkajících se individuálních pracovních smluv – Pracovní smlouva, kterou v členském státě A uzavřel zaměstnanec, jenž má bydliště v tomto členském státě, se zaměstnavatelem, jenž má bydliště v členském státě B, a která se týká práce, jež má být vykonána v posledně uvedeném členském státě – Nesplnění povinností plynoucích z pracovní smlouvy – Žaloba na zaplacení sjednané odměny, kterou zaměstnanec podal proti zaměstnavateli – Vyloučení pravidel pro určení příslušnosti stanovených ve vnitrostátním právu soudu, jemuž byla věc předložena – Článek 21 odst. 1 písm. b) bod i) – Pojem ‚místo, kde nebo odkud zaměstnanec obvykle vykonává svou práci‘ – Místo, kde měl zaměstnanec vykonat svou práci, jak bylo dohodnuto ve smlouvě“

I. Úvod

1. BU, fyzická osoba s bydlištěm v Rakousku, uzavřela pracovní smlouvu s Markt24 GmbH, která je společností založenou podle německého práva. Podle této smlouvy měla BU pro uvedenou společnost a pod jejím vedením vykonávat v Německu úklidové práce. Fakticky však nebyla dotčená smlouva po dobu několika měsíců vůbec plněna, dokud ji společnost Markt24 neukončila propuštěním BU. Během této doby uvedená společnost nesvěřila zaměstnankyni žádný úkol, ačkoli zaměstnankyně byla ve svém bydlišti připravena k výkonu práce. Tatáž společnost jí ani nevyplatila sjednanou odměnu.

2. V této souvislosti podala BU k Landesgericht Salzburg (Zemský soud v Salcburku, Rakousko), v jehož obvodu má bydliště, žalobu na zaplacení této odměny proti společnosti Markt24. Uvedený soud předložil Soudnímu dvoru projednávanou žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, která se týká výkladu nařízení (EU) č. 1215/2012 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech ( 2 ) (dále jen „nařízení Brusel Ia“).

3. Podstatou jednotlivých otázek předkládajícího soudu je, zda je příslušný k rozhodnutí o žalobě podané BU, nebo zda tato žaloba měla být podána k německému soudu. To závisí nejprve na tom, zda se pravidla pro určení příslušnosti uvedená v nařízení Brusel Ia – zejména v jeho článku 21, který se týká žalob podaných zaměstnanci proti jejich zaměstnavatelům – na takovou žalobu uplatní, dále na tom, zda případně tento článek umožňuje zaměstnanci obrátit se za takových okolností, jako jsou okolnosti projednávané věci, na soud příslušný podle místa jeho bydliště, a konečně na tom, zda v případě, že tomu tak není, toto nařízení brání tomu, aby posledně uvedený soud rozhodl, že je příslušný podle vnitrostátních pravidel, která zaměstnanci tuto možnost poskytují.

4. V tomto stanovisku vysvětlím, že na takovou žalobu, jakou podala BU, se vztahuje nařízení Brusel Ia, takže soudy příslušné k rozhodnutí o této žalobě musí být určeny s ohledem na ustanovení tohoto nařízení, s vyloučením vnitrostátních pravidel pro určení příslušnosti. Vysvětlím rovněž, že v situaci, kdy pracovní smlouva nebyla z jakéhokoliv důvodu plněna, může zaměstnanec podat žalobu proti svému zaměstnavateli na základě uvedeného článku 21 buď u soudů členského státu, v němž má bydliště, nebo u soudu místa, kde měl vykonat svou práci, jak bylo dohodnuto v této smlouvě.

II. Právní rámec

A. Nařízení Brusel Ia

5. Bod 18 odůvodnění nařízení Brusel Ia uvádí, že „[p]okud se týče pojištění, spotřebitelských a pracovních smluv, měla by být slabší strana chráněna pravidly pro určení příslušnosti, která jsou pro ni příznivější než obecná pravidla“.

6. Oddíl 5 kapitoly II tohoto nařízení, nadepsaný „Příslušnost pro individuální pracovní smlouvy“, obsahuje články 20 až 23 uvedeného nařízení. Článek 20 odst. 1 téhož nařízení uvádí: „Ve věcech týkajících se individuálních pracovních smluv se příslušnost určuje podle tohoto oddílu, aniž jsou dotčeny článek 6, čl. 7 bod 5 a, v případě žalob podaných proti zaměstnavateli, čl. 8 bod 1.“

7. Článek 21 odst. 1 nařízení Brusel Ia stanoví: „Zaměstnavatel, který má bydliště v některém členském státě, může být žalován: a) u soudů členského státu, v němž má bydliště, nebo b) v jiném členském státě: i) u soudu místa, kde nebo odkud zaměstnanec obvykle vykonává svou práci, nebo u soudu místa, kde svou práci obvykle vykonával naposledy, nebo ii) jestliže zaměstnanec obvykle nevykonává nebo nevykonával svou práci v jediné zemi, u soudu místa, kde se nachází nebo nacházela provozovna, která zaměstnance přijala do zaměstnání.“

B. Rakouské právo

8. Ustanovení § 4 Bundesgesetz über die Arbeits- und Sozialgerichtsbarkeit (Arbeits- und Sozialgerichtsgesetz) (spolkový zákon o soudnictví v pracovněprávních a sociálních věcech), ze dne 7. března 1985 (dále jen „ASGG“), v odst. 1 písm. a) a d) uvádí: „Pro spory uvedené v § 50 odst. 1 je podle volby žalobce místně příslušný: 1) v případech uvedených v bodech 1 až 3 rovněž soud, v jehož obvodu a) má zaměstnanec po dobu trvání pracovního poměru bydliště nebo místo obvyklého pobytu nebo kde ho měl v době skončení pracovního poměru, […] d) má být zaplacena odměna, nebo pokud příslušný pracovní poměr skončil, měla být naposledy zaplacena […]“

III. Spor v původním řízení, předběžné otázky a řízení před Soudním dvorem

9. BU je fyzická osoba s bydlištěm v Salcburku (Rakousko). Markt24 je společnost založená podle německého práva, která má sídlo v Unterschleißheimu (Německo).

10. Jednoho dne byla BU oslovena mužem, který jí tvrdil, že společnost Markt24 hledá zaměstnance, v důsledku čehož s tímto mužem podepsala v jedné pekárně v Salcburku pracovní smlouvu, která obsahovala razítko této společnosti, rakouské telefonní číslo a německou adresu. Podle této smlouvy byla BU zaměstnána na částečný úvazek jako pracovnice údržby za účelem provádění úklidových prací v Mnichově (Německo) za měsíční mzdu.

11. Předpokládalo se, že BU začne pracovat dne 6. září 2017. BU však nikdy pracovat nezačala. Společnost Markt24 jí totiž žádnou práci nepřidělila. Zatímco BU byla k zastižení na telefonu a byla ve svém bydlišti připravena k výkonu práce, nevykonala pro tuto společnost žádné úklidové ani jiné práce. BU neměla telefonní číslo muže, se kterým uzavřela pracovní smlouvu. Po dobu trvání pracovního poměru BU neobdržela žádnou odměnu. Stejně jako tři další zaměstnanci uvedené společnosti byla nicméně zaregistrována jako zaměstnankyně u rakouského orgánu sociálního zabezpečení.

12. Dne 15. prosince 2017 společnost Markt24 BU propustila.

13. Dne 27. dubna 2018 podala BU proti společnosti Markt24 žalobu k Landesgericht Salzburg (Zemský soud v Salcburku), kterou se domáhala zaplacení dlužné mzdy, poměrné části mimořádných odměn a náhrady za nevyčerpanou placenou dovolenou za období od 6. září do 15. prosince 2017. Žalobkyně v původním řízení tvrdí, že uvedený soud je příslušný, neboť uvedená společnost měla na začátku jejich pracovního poměru kancelář v Salcburku.

14. Vzhledem k tomu, že předvolání k soudnímu jednání nebylo možné společnosti Markt24 doručit a místo pobytu zástupců této společnosti nebylo známo, jmenoval Landesgericht Salzburg (Zemský soud v Salcburku) opatrovníka, aby ji v její nepřítomnosti zastupoval. V podání ze dne 7. ledna 2019 vznesl tento opatrovník námitku mezinárodní a místní nepříslušnosti uvedeného soudu.

15. Za těchto podmínek se Landesgericht Salzburg (Zemský soud v Salcburku) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1) Použije se článek 21 nařízení [Brusel Ia] na pracovní poměr, v rámci kterého sice byla v Rakousku uzavřena pracovní smlouva ohledně výkonu práce v Německu, ale zaměstnankyně, která byla v Rakousku po řadu měsíců připravena k výkonu práce, žádnou práci nevykonala? V případě kladné odpovědi na první otázku: 2) Musí být článek 21 nařízení [Brusel Ia] vykládán v tom smyslu, že lze použít vnitrostátní ustanovení, jako je § 4 odst. 1 písm. a) [ASGG], které zaměstnancům umožňuje (snadnější) podání žaloby u soudu místa, kde po dobu trvání pracovního poměru mají bydliště nebo kde ho měli v době skončení dotčeného pracovního poměru? 3) Musí být článek 21 nařízení [Brusel Ia] vykládán v tom smyslu, že lze použít vnitrostátní ustanovení, jako je § 4 odst. 1 písm. d) ASGG, které zaměstnancům umožňuje (snadnější) podání žaloby u soudu místa, kde má být zaplacena odměna nebo kde měla být při ukončení pracovního poměru zaplacena? V případě záporné odpovědi na druhou a třetí otázku: 4) a) Musí být článek 21 nařízení [Brusel Ia] vykládán v tom smyslu, že v případě pracovního poměru, v rámci kterého zaměstnanec nevykonal žádnou práci, musí být žaloba podána u soudu členského státu, ve kterém byl zaměstnanec připraven k výkonu práce? b) Musí být článek 21 nařízení [Brusel Ia] vykládán v tom smyslu, že v případě pracovního poměru, ve kterém zaměstnanec nevykonal žádnou práci, musí být žaloba podána u soudu členského státu, ve kterém došlo ke sjednání a uzavření pracovní smlouvy, i když tato smlouva stanoví nebo předpokládá výkon práce v jiném členském státě? V případě záporné odpovědi na první otázku: 5) Použije se čl. 7 bod 1 nařízení [Brusel Ia] na pracovní poměr, v rámci kterého sice byla v Rakousku uzavřena pracovní smlouva ohledně výkonu práce v Německu, ale zaměstnankyně, která byla v Rakousku po řadu měsíců připravena k výkonu práce, žádnou práci nevykonala, lze-li použít vnitrostátní ustanovení, které zaměstnancům umožňuje (snadnější) podání žaloby u soudu místa, kde po dobu trvání pracovního poměru mají bydliště nebo kde ho měli v době skončení dotčeného pracovního poměru, jako je § 4 odst. 1 písm. a) ASGG, nebo vnitrostátní ustanovení, které zaměstnancům umožňuje (snadnější) podání žaloby u soudu místa, kde má být zaplacena odměna nebo kde měla být při ukončení pracovního poměru zaplacena, jako je § 4 odst. 1 písm. d) ASGG?“

16. Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce ze dne 23. října 2019 došla Soudnímu dvoru dne 31. října 2019. Společnost Markt24, česká vláda a Evropská komise předložily Soudnímu dvoru písemná vyjádření. V projednávané věci se nekonalo jednání.

IV. Analýza

17. Projednávaná věc se týká mezinárodní příslušnosti soudů členských států Unie k rozhodování o žalobě na zaplacení odměny stanovené v pracovní smlouvě, kterou zaměstnankyně podala proti svému zaměstnavateli za přinejmenším zvláštních okolností, kdy zaměstnankyně fakticky nevykonala žádnou práci při plnění této smlouvy, jelikož zaměstnavatel jí nepřidělil žádné dohodnuté úkoly. Jak jsem uvedl v úvodu tohoto stanoviska, uvedená smlouva prakticky nebyla vůbec plněna ode dne jejího podpisu do dne, kdy ji zaměstnavatel ukončil propuštěním zaměstnankyně.

18. Tato žaloba spadá do kontextu přeshraničního sporu. Dotčená zaměstnankyně BU má totiž bydliště v Salcburku, zatímco sídlo zaměstnávající společnosti Markt24 se nachází v Německu, přičemž tato společnost možná měla na začátku jejich smluvního vztahu mimoto kancelář v Salcburku ( 3 ). Sporná pracovní smlouva byla kromě toho uzavřena v tomto městě, zatímco sjednaná pracovní činnost, a sice úklidové práce, měla být vykonána v Mnichově.

19. V tomto kontextu je podstatou první otázky předkládajícího soudu určit, zda se pravidla pro určení příslušnosti stanovená v nařízení Brusel Ia, konkrétně pravidla uvedená v oddíle 5 jeho kapitoly II, vztahují na takovou žalobu, jakou BU podala proti společnosti Markt24.

20. V této fázi je třeba připomenout, že tento oddíl 5 obsahuje zvláštní pravidla pro žaloby podané ve věcech „týkajících se individuálních pracovních smluv“. Cílem dotčených pravidel, která již vedla k rozsáhlé judikatuře Soudního dvora ( 4 ), je zejména ( 5 ) chránit zaměstnance, který je považován za slabší stranu pracovní smlouvy ( 6 ). V tomto rámci článek 21 nařízení Brusel Ia poskytuje zaměstnanci, který chce podat žalobu proti svému zaměstnavateli, různé možnosti založení příslušnosti. V souladu s odst. 1 písm. a) tohoto článku může jednak zaměstnanec podat žalobu proti svému zaměstnavateli u soudů členského státu, v němž má zaměstnavatel bydliště – avšak, což je důležité upřesnit, nikoli u soudů místa, kde má on sám bydliště. Dále odst. 1 písm. b) uvedeného článku umožňuje zaměstnanci podat žalobu buď i) u soudu „místa, kde nebo odkud […] obvykle vykonává svou práci“, nebo u soudu „místa, kde svou práci obvykle vykonával naposledy“, nebo ii) jestliže zaměstnanec obvykle nevykonává nebo nevykonával svou práci v jediné zemi, u soudu „místa, kde se nachází nebo nacházela provozovna, která [jej] přijala […]“.

21. Předkládající soud má pochybnosti o tom, že se tato pravidla vztahují na žalobu, která k němu byla podána, neboť ačkoli BU uzavřela pracovní smlouvu se společností Markt24, fakticky nevykonala žádnou práci při plnění této smlouvy. V části A nicméně vysvětlím, proč se uvedená pravidla vztahují na takovou žalobu bez ohledu na skutečnost, že sporná pracovní smlouva nebyla plněna.

22. V rámci druhé a třetí otázky se předkládající soud táže, zda se může prohlásit za příslušný k rozhodnutí o žalobě podané BU na základě pravidel stanovených v jeho vnitrostátním právu – konkrétně v § 4 odst. 1 písm. a) a d) ASGG – z důvodu, že tato pravidla poskytují, přímo nebo nepřímo ( 7 ), rakouským zaměstnancům možnost obrátit se na soud místa jejich vlastního bydliště v Rakousku, a jsou tedy pro tyto pracovníky příznivější než ustanovení nařízení Brusel Ia. V části B však vysvětlím, proč se na takovou žalobu vztahují pouze pravidla pro určení příslušnosti uvedená v tomto nařízení, a nikoli taková vnitrostátní pravidla, a to i tehdy, když jsou vnitrostátní pravidla pro zaměstnance příznivější než prvně uvedená pravidla.

23. Čtvrtá otázka se v podstatě týká pravidla stanoveného v čl. 21 odst. 1 písm. b) bodu i) nařízení Brusel Ia. Cílem této otázky je zjistit, zda je možné určit „místo, kde nebo odkud zaměstnanec obvykle vykonává svou práci“, ve smyslu tohoto ustanovení, a to za okolností, kdy zaměstnanec nevykonal žádnou práci. Jak zdůrazňuje předkládající soud, Soudní dvůr do dnešního dne nikdy nerozhodoval o způsobu, jakým musí být uvedené ustanovení v takovém kontextu vykládáno. V části C uvedu důvody, proč lze toto „místo“ i za těchto okolností určit a odpovídá nikoli místu uzavření pracovní smlouvy nebo místu, kde byl zaměstnanec připraven k výkonu práce, jak navrhuje předkládající soud, ale místu, kde měl zaměstnanec vykonat svou práci, jak bylo dohodnuto ve smlouvě.

A. K použitelnosti nařízení Brusel Ia, a konkrétně oddílu 5 jeho kapitoly II (první otázka)

24. Zaprvé podle mého názoru je zcela nepochybné, že na takovou žalobu, jakou podala BU, se vztahuje nařízení Brusel Ia jako celek. Tato žaloba totiž zjevně spadá do věcné působnosti tohoto nařízení ( 8 ). Spadá rovněž do jeho osobní působnosti, neboť pravidla pro určení příslušnosti, která toto nařízení stanoví, se v zásadě uplatní tehdy, když má žalovaný bydliště na území členského státu ( 9 ), a sídlo společnosti Markt24 se nachází v Německu ( 10 ). Konečně, pokud použití těchto pravidel vyžaduje již z povahy věci cizí prvek ( 11 ), připomínám, že uvedená žaloba se týká přeshraničního sporu ( 12 ).

25. Zadruhé podle mého názoru je rovněž zjevné, že tatáž žaloba spadá konkrétně pod oddíl 5 kapitoly II nařízení Brusel Ia.

26. V tomto ohledu připomínám, že v souladu s čl. 20 odst. 1 tohoto nařízení se tento oddíl uplatní na žaloby podané „ve věcech týkajících se individuálních pracovních smluv“. Z tohoto znění vyplývají dvě podmínky: jednak musí existovat „individuální pracovní smlouva“ mezi stranami sporu a jednak musí žaloba souviset s touto „smlouvou“.

27. Pokud jde o první podmínku, Soudní dvůr opakovaně rozhodl, že uvedený pojem „individuální pracovní smlouva“ neodkazuje na kategorie stanovené ve vnitrostátním právu soudu, jemuž byla věc předložena (tzv. lex fori), ale musí být definován autonomně, aby bylo zajištěno jednotné uplatňování pravidel pro určení příslušnosti stanovených nařízením Brusel Ia ve všech členských státech ( 13 ).

28. Soudní dvůr tak takovou „smlouvu“ definoval nezávisle s odkazem na pojem „pracovní poměr“. Podle ustálené judikatury platí, že základní charakteristikou takového poměru je okolnost, že určitá osoba vykonává po určitou dobu ve prospěch jiné osoby a pod jejím vedením činnosti, za které protihodnotou pobírá odměnu ( 14 ).

29. Z toho plyne, že smlouva musí být kvalifikována jako „individuální pracovní smlouva“ ve smyslu čl. 20 odst. 1 nařízení Brusel Ia, když zakládá povinnosti odpovídající takovému pracovnímu poměru mezi smluvními stranami. V projednávaném případě je nesporné, že smlouva, kterou BU uzavřela se společností Markt24, s ohledem na její ustanovení stanovila takové povinnosti, a musí být tedy kvalifikována jako taková ( 15 ).

30. Co se týče druhé podmínky, tato podmínka je v projednávané věci zjevně splněna, jelikož žaloba BU vychází z nesplnění povinností vyplývajících ze sporné pracovní smlouvy ( 16 ).

31. Předkládající soud se nicméně táže, zda k tomu, aby se na žalobu vztahoval oddíl 5 kapitoly II nařízení Brusel Ia, musí sporný pracovní poměr vykazovat určitou délku a stabilitu, což by případně mohlo vyloučit použití tohoto oddílu zejména v takové situaci, o jakou se jedná v projednávané věci, kdy zaměstnanec nezačal pracovat.

32. Podobně jako společnost Markt24, česká vláda a Komise nesdílím tento názor. Jak jsem již uvedl, uplatnění oddílu 5 kapitoly II nařízení Brusel Ia totiž vyžaduje, aby se dotčená žaloba týkala „individuální pracovní smlouvy“, která váže strany sporu. Naproti tomu otázka, kdy byla tato smlouva uzavřena ( 17 ) nebo zda byla fakticky plněna, není relevantní.

33. Jak uvádí tato vláda, toto řešení vyplývá ze samotného cíle uvedeného oddílu, kterým je stanovení pravidel pro určení příslušnosti pro spory „ve věcech týkajících se individuálních pracovních smluv“. Takové spory mohou zjevně vzniknout krátce po uzavření takové smlouvy ( 18 ), či dokonce před jejím plněním ( 19 ). K tomuto poslednímu bodu poznamenávám, že velmi často je právě nesplnění všech nebo některých povinností plynoucích z pracovní smlouvy důvodem k podání žalob spadajících do téhož oddílu.

34. Ostatně opačný výklad by byl v rozporu s cílem vysoké předvídatelnosti pravidel pro určení příslušnosti, který sleduje nařízení Brusel Ia. V souladu s tímto cílem, jak zdůrazňuje Komise, musí mít totiž každá strana smlouvy možnost od uzavření smlouvy rozumně předvídat, u kterého soudu může podat proti druhé smluvní straně žalobu nebo může být touto druhou stranou žalována.

35. Takový výklad by rovněž zpochybnil cíl ochrany zaměstnance, na němž je založen oddíl 5 kapitoly II tohoto nařízení. V tomto ohledu připomínám, že kdyby se tento oddíl nevztahoval na takový spor, jako je spor mezi BU a společností Markt24, tento spor by podléhal obecným pravidlům stanoveným v tomto nařízení, která jsou většinou ( 20 ) méně příznivá pro zaměstnance. Zaměstnanec by zejména ztratil výhodu, že může být svým zaměstnavatelem žalován pouze u soudů místa, kde má bydliště ( 21 ), a že nelze uplatnit dohodu o příslušnosti soudu, která by byla v rozporu s jeho zájmy ( 22 ).

36. Přitom pouhá skutečnost, že pracovní smlouva byla uzavřena nedávno nebo nebyla fakticky plněna, by obtížně odůvodňovala vyloučení použití pravidel stanovených v uvedeném oddílu ve vztahu ke sporům, k nimž by tato smlouva mohla vést. I když zaměstnanec ukončí svou pracovní smlouvu ihned po jejím uzavření nebo na samém počátku jejího plnění, zasluhuje ochranu – a to tím spíše že takové ukončení by bylo možné přičíst zaměstnavateli. Obdobně, pokud zaměstnanec podá – stejně jako v projednávaném případě – žalobu proti svému zaměstnavateli z důvodu, že smlouva nebyla plněna jeho zaviněním, není důvod, aby posledně uvedený mohl vůči němu namítat dohodu o příslušnosti, která je v rozporu s jeho zájmy ( 23 ).

37. S ohledem na výše uvedené navrhuji, aby Soudní dvůr na první otázku odpověděl, že na žalobu na zaplacení odměny sjednané v pracovní smlouvě, kterou podal zaměstnanec, který má bydliště v jednom členském státě, proti zaměstnavateli, který má bydliště v jiném členském státě, se vztahuje nařízení Brusel Ia, a konkrétně oddíl 5 jeho kapitoly II, a to i tehdy, když tento zaměstnanec fakticky nevykonal žádnou práci v rámci plnění sporné smlouvy.

B. K vyloučení vnitrostátních pravidel pro určení příslušnosti (druhá a třetí otázka)

38. V případě, že by Soudní dvůr na první otázku odpověděl v souladu s mým návrhem, tedy že se na takovou žalobu, jakou podala BU, vztahuje nařízení Brusel Ia, a konkrétně oddíl 5 jeho kapitoly II, podstatou druhé a třetí otázky předkládajícího soudu je, zda toto nařízení brání použití pravidel pro určení příslušnosti stanovených ve vnitrostátním právu uvedeného soudu, která zaměstnanci umožňují obrátit se na soud, v jehož obvodu má bydliště nebo obvyklý pobyt po dobu trvání pracovního poměru, nebo na soud, v jehož obvodu má být zaplacena odměna.

39. V tomto ohledu je v projednávaném případě nesporné, že podle pravidel stanovených v § 4 odst. 1 písm. a) a d) ASGG – nebo přinejmenším podle prvního z nich – by byl k rozhodnutí o žalobě podané BU příslušný předkládající soud. Stejně jako společnost Markt24, česká vláda a Komise však nepochybuji o tom, že nařízení Brusel Ia brání použití takových vnitrostátních pravidel pro určení příslušnosti.

40. Z článku 4 odst. 1 nařízení Brusel Ia ve spojení s jeho čl. 6 odst. 1 totiž vyplývá, že v případě přeshraničních sporů „v občanských a obchodních věcech“ se pravidla pro určení příslušnosti stanovená v tomto nařízení uplatní tehdy, má-li žalovaný bydliště v členském státě, zatímco vnitrostátní pravidla pro určení příslušnosti jsou v zásadě relevantní pouze tehdy, pokud má žalovaný bydliště v třetím státě ( 24 ).

41. Jsou-li navíc pravidla pro určení příslušnosti stanovená v nařízení Brusel Ia použitelná, zcela vylučují pravidla stanovená ve vnitrostátním právu soudu, jemuž byla věc předložena. To vyplývá z čl. 5 odst. 1 tohoto nařízení, který upřesňuje, že jediné přípustné výjimky ze základního pravidla pro určení příslušnosti soudů členského státu, v němž má žalovaný bydliště, uvedeného v čl. 4 odst. 1, jsou výjimky stanovené v oddílech 2 až 7 kapitoly II uvedeného nařízení ( 25 ).

42. Vzhledem k tomu, že se na žalobu podanou BU proti společnosti Markt24 vztahuje, jak jsem vysvětlil v bodě 24 tohoto stanoviska, nařízení Brusel Ia, a konkrétně oddíl 5 jeho kapitoly II, nemůže předkládající soud použít pravidla stanovená v § 4 odst. 1 písm. a) nebo d) ASGG ( 26 ). Předkládající soud musí naopak určit svou příslušnost pouze s ohledem na ustanovení tohoto nařízení.

43. Skutečnost, že dotčená vnitrostátní pravidla jsou příznivější pro zaměstnance, tento výklad nezpochybňuje.

44. V tomto ohledu je třeba upřesnit, že ustanovení oddílu 5 kapitoly II nařízení Brusel Ia nepředstavují „minimální požadavky“ na ochranu zaměstnanců, podobně jako je tomu v některých harmonizačních směrnicích v sociální oblasti ( 27 ). Toto nařízení totiž neprovádí takovou minimální harmonizaci: stanoví jednotný režim pravidel pro určení příslušnosti s cílem usnadnit volný pohyb rozhodnutí v občanských a obchodních věcech, a tím řádné fungování vnitřního trhu, jakož i zaručit jistotu, pokud jde o rozdělení pravomocí mezi soudy členských států, a tím posílit právní jistotu ( 28 ).

45. Členské státy tedy nemohou pravidla pro určení příslušnosti stanovená v nařízení Brusel Ia nahradit nebo doplnit vnitrostátními pravidly, která jsou příznivější pro zaměstnance. Taková možnost by narušila sjednocení požadované unijním normotvůrcem, jak uvádí společnost Markt24. Ohrozila by rovněž právní jistotu, jak zdůrazňuje česká vláda, neboť zaměstnavatelé by mohli obtížněji předvídat, u kterých soudů je mohou žalovat zaměstnanci, které zaměstnávají ( 29 ).

46. S ohledem na výše uvedené navrhuji, aby Soudní dvůr na druhou a třetí otázku odpověděl, že nařízení Brusel Ia brání použití pravidel pro určení příslušnosti stanovených ve vnitrostátním právu soudu, jemuž byla věc předložena, která zaměstnanci umožňují obrátit se na soud, v jehož obvodu má bydliště nebo obvyklý pobyt po dobu trvání pracovního poměru, nebo na soud, v jehož obvodu má být zaplacena odměna.

C. K určení obvyklého pracoviště ve smyslu čl. 21 odst. 1 písm. b) bodu i) nařízení Brusel Ia (čtvrtá otázka)

47. Za předpokladu, že Soudní dvůr, jak mu navrhuji, v odpověď na první otázku rozhodne, že na takovou žalobu, jakou BU podala proti společnosti Markt24, se vztahuje nařízení Brusel Ia, a konkrétně oddíl 5 jeho kapitoly II, bude předkládající soud muset určit svoji příslušnost z hlediska pravidel uvedených v tomto oddíle.

48. V tomto rámci připomínám, že čl. 21 odst. 1 písm. a) nařízení Brusel Ia stanoví, že zaměstnanec může zažalovat svého zaměstnavatele u soudů členského státu, v němž má zaměstnavatel bydliště. V projednávaném případě je nesporné, že společnost Markt24 má bydliště v Německu. Německé soudy jsou tedy příslušné na základě tohoto ustanovení.

49. Předkládající soud se tedy zamýšlí nad výkladem čl. 21 odst. 1 písm. b) tohoto nařízení. V tomto ohledu připomínám, že toto ustanovení umožňuje zaměstnanci podat žalobu proti zaměstnavateli také: – i) u soudu „místa, kde nebo odkud zaměstnanec obvykle vykonává svou práci“, nebo u soudu „místa, kde svou práci obvykle vykonával naposledy“, nebo – ii) jestliže zaměstnanec obvykle nevykonává nebo nevykonával svou práci v jediné zemi, u soudu „místa, kde se nachází nebo nacházela provozovna, která [jej] přijala do zaměstnání“.

50. Obvyklé pracoviště je tak hlavním hraničním určovatelem v rámci tohoto ustanovení, zatímco místo provozovny, která zaměstnance přijala do zaměstnání, je podpůrným hraničním určovatelem. První hraniční určovatel musí být tedy v každé věci zkoumán přednostně ( 30 ).

51. Podle ustálené judikatury Soudního dvora musí být obvyklé pracoviště ve smyslu čl. 21 odst. 1 písm. b) bodu i) určeno nikoli odkazem na právo rozhodné pro dotčenou pracovní smlouvu (tzv. lex contractus), ale na základě autonomních kritérií stanovených Soudním dvorem s ohledem na systém a cíle nařízení Brusel Ia, a to opět za účelem zajištění jednotného uplatňování pravidel pro určení příslušnosti, která toto nařízení stanoví, ve všech členských státech ( 31 ).

52. Toto místo v souladu s touto judikaturou odpovídá místu, „kde zaměstnanec ve skutečnosti vykonává činnosti dohodnuté se zaměstnavatelem“ ( 32 ). Určení uvedeného místa je tedy především skutkovou otázkou. Vnitrostátním soudům přísluší určit totéž místo s ohledem na okolnosti každé věci, která je jim předložena, v souladu s kritérii stanovenými Soudním dvorem.

53. V tomto ohledu připomínám, že zvláštností věci v původním řízení je právě to, že ačkoli bylo ve sporné pracovní smlouvě stanoveno, že BU bude vykonávat práci v Mnichově, tato ve skutečnosti nevykonala pro společnost Markt24 žádnou činnost.

54. Za takových okolností by se použití čl. 21 odst. 1 písm. b) bodu i) nařízení Brusel Ia mohlo na první pohled jevit jako vyloučené ve prospěch použití bodu ii) tohoto ustanovení. Jak znění prvního bodu, tak judikatura Soudního dvora uvedená v bodě 52 tohoto stanoviska totiž prima facie předpokládají skutečné vykonání práce zaměstnancem.

55. Nicméně podobně jako Komise mám za to, že takový výklad by byl zbytečně restriktivní a v rozporu s účelem uvedeného ustanovení.

56. Jak totiž Soudní dvůr vysvětlil ve své judikatuře, hraniční určovatel místa obvyklého pracoviště označuje soud, který má zpravidla nejbližší vztah k pracovní smlouvě a sporům, které se jí týkají ( 33 ). U tohoto hraničního určovatele se má rovněž za to, že poskytuje přiměřenou ochranu zaměstnanci, neboť ve většině případů může tento zaměstnanec v tomto místě podat žalobu proti svému zaměstnavateli s nižšími náklady ( 34 ). Naproti tomu hraniční určovatel místa provozovny, která zaměstnance přijala do zaměstnání, neoznačuje vždy soud, který tak úzce souvisí se smlouvou – jelikož tato provozovna může mít náhodnou povahu – a neposkytuje stejnou ochranu zaměstnanci – neboť zaměstnavatel zpravidla sám určuje místo náboru ( 35 ). V souladu s touto judikaturou musí být tudíž první hraniční určovatel vykládán široce a druhým hraničním určovatelem je nahrazen pouze ve (výjimečných) situacích, kdy soud, jemuž byla věc předložena, není schopen určit takové místo výkonu práce ( 36 ).

57. Obdobně jako česká vláda mám přitom za to, že v takové věci, jako je věc v původním řízení, ačkoli zaměstnanec fakticky nevykonal žádnou práci, je možné určit obvyklé pracoviště pro účely čl. 21 odst. 1 písm. b) bodu i) nařízení Brusel Ia na základě smlouvy uzavřené mezi stranami. Nevidím především důvod, proč by měla být zaměstnancům ve všech situacích, kdy z jakéhokoli důvodu jejich pracovní smlouva nebyla nebo ještě nebyla plněna, odepřena možnost volby příslušnosti považované za příznivou pro jejich zájmy. Hraniční určovatel místa provozovny, která zaměstnance přijala do zaměstnání, jak je stanoven v odst. 1 písm. b) bodě ii) tohoto článku, se proto podle mého názoru v projednávaném případě neuplatní ( 37 ).

58. Co se týče určení tohoto obvyklého pracoviště, sdílím jednomyslný názor společnosti Markt24, české vlády a Komise, že ve všech situacích, kdy dojde ke sporu mezi zaměstnancem a zaměstnavatelem, zatímco pracovní smlouva nebyla nebo ještě nebyla plněna, uvedené místo odpovídá místu, kde zaměstnanec musí nebo měl vykonat práci, jak je v zásadě dohodnuto v této smlouvě ( 38 ). V projednávaném případě mám tedy za to, že čl. 21 odst. 1 písm. b) bod i) nařízení Brusel Ia nezakládá příslušnost předkládajícího soudu, ale soudů města Mnichov, kde se nachází místo výkonu práce dohodnuté účastníky původního řízení v jejich smlouvě.

59. V pododdíle 1 vysvětlím opodstatněnost tohoto výkladu a poté v pododdíle 2 odmítnu alternativní řešení uvedená předkládajícím soudem.

1. Opodstatněnost navrženého výkladu

60. Zaprvé, i když je určení obvyklého pracoviště, jak jsem uvedl v bodě 52 tohoto stanoviska, především skutkovou otázkou, neznamená to, že úmysl stran pracovní smlouvy ohledně tohoto místa je irelevantní. Naopak je třeba zohlednit, jak tyto strany zamýšlely plnění smlouvy ( 39 ). Soudní dvůr již ostatně tento úmysl zohlednil ve své judikatuře ( 40 ).

61. Upřesňuji, že se nejedná o poskytnutí možnosti zaměstnavateli uměle určit příslušný soud tím, že v pracovní smlouvě stanoví fiktivní místo výkonu práce. Na prvním místě místo výkonu práce stanovené ve smlouvě je totiž relevantní pouze tehdy, pokud odráží skutečný úmysl stran. Pokud zaměstnanec pomocí objektivních skutečností prokáže, že ve skutečnosti musel svou činnost vykonávat na jiném místě, má tato úvaha přednost ( 41 ). Na druhém místě je jisté, že ve všech situacích, kdy byla pracovní smlouva plněna, je rozhodující způsob, jakým tak bylo učiněno. V případě rozporu mezi místem výkonu práce stanoveným v této smlouvě a místem, kde v praxi zaměstnanec vykonával svou činnost, má přednost skutečný stav věci, a to za účelem zabránění jakékoli manipulaci s příslušností ze strany zaměstnavatele v souladu s cílem ochrany zaměstnance, na němž je založen čl. 21 odst. 1 písm. b) bod i) nařízení Brusel Ia ( 42 ). Nicméně pokud pracovní smlouva nebyla plněna, úmysl vyjádřený smluvními stranami je v zásadě jediným prvkem umožňujícím věrohodně prokázat obvyklé pracoviště pro účely tohoto ustanovení. Stručně řečeno, ustanovení smlouvy jsou rozhodující zejména tehdy, pokud její neplnění nebo velmi krátká doba tohoto plnění brání určení tohoto místa s ohledem na způsob, jakým se vztah odehrává v praxi.

62. To mě vede k tomu, že zadruhé je tento výklad podle mého názoru v souladu s uvedeným cílem ochrany zaměstnance. Zejména logika připomenutá v bodě 56 tohoto stanoviska, podle které zaměstnanec může zpravidla podat žalobu proti svému zaměstnavateli s nižšími náklady v místě obvyklého pracoviště, platí i tehdy, pokud sporná pracovní smlouva nebyla nebo ještě nebyla fakticky plněna.

63. Zatřetí uvedený výklad podle mého názoru zaručuje vysokou předvídatelnost pravidel pro určení příslušnosti, jak tvrdí česká vláda. Místo výkonu práce zamýšlené stranami je totiž v zásadě snadno identifikovatelné na základě pracovní smlouvy. Zaměstnanec tak může snadno určit soud, ke kterému bude moci podat případnou žalobu, a zaměstnavatel může předvídat soud, u kterého bude moci být žalován, a to od uzavření smlouvy ( 43 ). Toto řešení lze mimoto všeobecně použít na všechny situace, kdy pracovní smlouva nebyla plněna z jakéhokoli důvodu ( 44 ), což rovněž přispívá k zajištění právní jistoty ( 45 ).

64. Začtvrté tentýž výklad je v souladu se zásadou blízkosti, na níž je založen čl. 21 odst. 1 písm. b) bod i) nařízení Brusel Ia a která je uvedena v bodě 56 tohoto stanoviska. Blízkost je totiž chápána s ohledem na právní vztah založený touto smlouvou a otázky, které může vyvolat. Z tohoto hlediska má soud místa obvyklého pracoviště, jak je zamýšleno stranami pracovní smlouvy, blízký vztah ke sporům týkajícím se této smlouvy, i když tato smlouva nebyla nebo ještě nebyla plněna.

65. Navíc historický argument podporuje výklad, který navrhuji. V tomto ohledu je třeba připomenout, že pravidla pro určení příslušnosti použitelná na spory týkající se pracovních smluv byla původně upravena v čl. 5 bodu 1 Bruselské úmluvy. Toto ustanovení, v pozměněném znění vycházejícím z Úmluvy ze San Sebastián ( 46 ), zejména zakládalo příslušnost soudu „místa, kde závazek, o nějž se jedná, byl nebo měl být splněn“, a upřesňovalo, že „pokud individuální pracovní smlouva nebo nároky z individuální pracovní smlouvy tvoří předmět řízení, [je příslušný soud] místa, kde zaměstnanec obvykle vykonává svou práci“. Postačovalo tedy vykládat společně tyto dvě vložené věty, aby bylo bez jakýchkoli pochybností zřejmé, že pokud pracovní smlouva nebo nároky z pracovní smlouvy tvořily předmět řízení, byl příslušný soud místa, kde práce byla nebo má být vykonána ( 47 ). Nic přitom nenasvědčuje tomu, že přemístěním pravidel pro určení příslušnosti ve věcech týkajících se individuální smlouvy do samostatného oddílu unijní normotvůrce zamýšlel změnit toto řešení ( 48 ).

2. Odmítnutí alternativních řešení

66. Předkládající soud uvádí ve dvou částech své čtvrté otázky dvě alternativní řešení k řešení navrhovanému v tomto stanovisku. Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda je v situaci, kdy nebyla při plnění sporné pracovní smlouvy fakticky vykonána žádná práce z důvodu, že zaměstnavatel nesvěřil zaměstnanci dohodnuté úkoly, možné založit na základě čl. 21 odst. 1 písm. b) bodu i) nařízení Brusel Ia příslušnost (1) soudu místa, kde byl zaměstnanec připraven k výkonu práce, nebo (2) soudu místa, kde byla sjednána a uzavřena pracovní smlouva.

67. V projednávaném případě by obě řešení založila příslušnost předkládajícího soudu, neboť obě místa uvedená v předchozím bodě se nachází v jeho obvodu: BU byla připravena k výkonu práce ve svém bydlišti v Salcburku a sporná pracovní smlouva byla sjednána a uzavřena v tomto městě.

68. Avšak podobně jako společnost Markt24, česká vláda a Komise mám značné výhrady k těmto alternativním řešením. Podle mého názoru by se tato řešení značně odchýlila od hraničního určovatele stanoveného v čl. 21 odst. 1 písm. b) bodě i) nařízení Brusel Ia a povahy přezkumu, který vyžaduje určení místa obvyklého pracoviště. V tomto ohledu je totiž třeba se zaměřit nikoli na jakoukoli okolnost sporu, ale již z povahy věci na okolnosti týkající se dotčeného výkonu práce.

69. Pokud jde o první řešení navržené předkládajícím soudem, mám konkrétně za to, že místo, kde byl zaměstnanec připraven k výkonu práce, není relevantní pro účely uvedeného čl. 21 odst. 1 písm. b bodu i).

70. Na prvním místě se totiž nemůže jednat o „místo, kde […] zaměstnanec obvykle vykonává svou práci“, ve smyslu tohoto ustanovení. I kdybychom vycházeli z obzvláště širokého pojetí toho, co představuje výkon „práce“, pouhé čekání na přidělení dohodnutých úkolů nemůže být za takový výkon považováno ( 49 ). Ostatně připomínám, že projednávaná věc je založena na předpokladu, že při plnění smlouvy nebyla vykonána žádná práce.

71. Na druhém místě nelze v projednávaném případě považovat bydliště BU, kde byla připravena k výkonu práce, za „místo, […] odkud zaměstnanec obvykle vykonává svou práci“, ve smyslu čl. 21 odst. 1 písm. b) bodu i) nařízení Brusel Ia například z důvodu, že BU by musela odjet ze svého bydliště, aby vykonala práci v Mnichově, a po splnění úkolů by se tam vrátila.

72. V tomto ohledu upřesňuji, že cílem této vložené věty, doplněné unijním normotvůrcem do nařízení Brusel Ia ( 50 ), je kodifikovat ustálenou judikaturu Soudního dvora, podle které platí, že pokud k činnosti zaměstnance dochází na různých místech – jak je tomu v případě cestujících zaměstnanců, zaměstnanců leteckého nebo silničního provozu atd. – je třeba k určení místa jeho obvyklého pracoviště, není-li možné určit místo, „kde“ je dotčená práce především vykonávána, vycházet z místa,„odkud“ tento zaměstnanec skutečně vykonává podstatnou část svých povinností vůči zaměstnavateli ( 51 ). Jinými slovy, v takovém případě se soud, jemuž byla věc předložena, musí snažit určit „základnu“, odkud zaměstnanec organizuje svoji činnost – základnu, která se v určitých případech shoduje s jeho bydlištěm ( 52 ).

73. Tuto judikaturu však nelze použití na takovou věc, jako je věc v původním řízení. V projednávaném případě se nejedná o práci vykonávanou na různých místech. Dohodnutá plnění měla být naopak poskytnuta na jediném místě. Bydliště BU nepředstavovalo „základnu“, odkud měla organizovat své činnosti pro svého zaměstnavatele.

74. Navíc použití takového výkladu „místa, […] odkud zaměstnanec obvykle vykonává svou práci“, jaký je uveden v bodě 71 tohoto stanoviska, by naznačovalo, že kterýkoli příhraniční pracovník, který bydlí v členském státě A a každé ráno jezdí do členského státu B, aby v obvyklém místě vykonal svou profesní činnost, a večer se vrací do členského státu A, by měl možnost obrátit se na soud místa, kde má bydliště, ačkoli ve skutečnosti vykonává podstatnou část svých povinností vůči zaměstnavateli v členském státě B. Takový výsledek by byl v rozporu se samotnou logikou čl. 21 odst. 1 písm. b) bodu i) nařízení Brusel Ia.

75. Ostatně výklad tohoto ustanovení spočívající v tom, že v takové situaci, o jakou se jedná v původním řízení, je příslušný soud místa, kde byl zaměstnanec připraven k výkonu práce, by byl neslučitelný s cílem vysoké předvídatelnosti pravidel pro určení příslušnosti. Představoval by totiž vysoce kazuistickou odpověď založenou na přinejmenším tvůrčím, a tím neočekávaném výkladu hraničního určovatele místa obvyklého pracoviště, který mimo jiné neumožňuje žádné zobecnění pro jiné situace, kdy pracovní smlouva nebyla plněna.

76. Ani cíl ochrany zaměstnanců by neumožňoval stejné řešení. V tomto ohledu je nesporné, že toto řešení by pro zaměstnance bylo obzvláště příznivé, jelikož by jim poskytovalo forum actoris. Nicméně čl. 21 odst. 1 písm. b) nařízení Brusel Ia neposkytuje zaměstnancům maximální ochranu. Unijní normotvůrce zejména nestanovil možnost zaměstnanců obrátit se na soud místa jejich bydliště jako takový ( 53 ), ačkoli tak učinil v případě spotřebitelů ( 54 ). Podle stávajícího znění tohoto nařízení může být soud místa, kde má zaměstnanec bydliště, příslušný podle bodu i) tohoto ustanovení pouze tehdy, pokud se toto bydliště skutečně shoduje s místem jeho obvyklého pracoviště ( 55 ). Problém nelze obejít tím, že zkreslíme tohoto posledně uvedeného hraničního určovatele. Není totiž možné odchýlit se od jasného znění uvedeného ustanovení, i kdyby to odpovídalo tomuto cíli ochrany ( 56 ).

77. Pokud jde o druhé řešení navržené předkládajícím soudem, pouze poznamenám, že ani místo, kde byla sjednána a uzavřena pracovní smlouva, nepředstavuje hraničního určovatele zvoleného unijním normotvůrcem v čl. 21 odst. 1 písm. b) bodě i) nařízení Brusel Ia ( 57 ). Mimoto za účelem určení místa obvyklého pracoviště v souladu s tímto ustanovením je třeba, jak jsem uvedl v bodě 68 tohoto stanoviska, vycházet z okolností týkajících se dotčeného výkonu práce, s vyloučením okolností souvisejících se sjednáním a uzavřením pracovní smlouvy ( 58 ).

78. Poslední námitka, která se týká zásady blízkosti, musí být zkoumána před učiněním závěru v této části. Jak jsem opakovaně uvedl v tomto stanovisku, z této zásady vychází hraniční určovatel místa obvyklého pracoviště. Má se totiž za to, že soud tohoto místa má nejbližší vztah ke sporům týkajícím se pracovní smlouvy. Nicméně konkrétní okolnosti věci v původním řízení, posuzované jako celek, poukazují na jiné místo: BU má bydliště v Salcburku; v tomto městě byla oslovena mužem jednajícím zjevně jménem a na účet společnosti Markt24; tato společnost měla možná kancelář v uvedeném městě; v tomto městě byla sjednána a uzavřena smlouva; BU byla zapsána u rakouského orgánu sociálního zabezpečení. Neměla by tedy být založena příslušnost předkládajícího soudu z důvodu, že má s ohledem na všechny tyto okolnosti nejbližší vztah ke sporu?

79. Odpověď je jednoznačně záporná. Hraniční určovatel místa obvyklého pracoviště, jak je stanoven v čl. 21 odst. 1 písm. b) bodě i) nařízení Brusel Ia, odráží abstraktní poměřování požadavků předvídatelnosti, blízkosti a ochrany zaměstnanců učiněné unijním normotvůrcem. V tomto kontextu je příslušný soud místa obvyklého pracoviště, protože má zpravidla nejbližší vztah ke sporům týkajícím se individuálních pracovních smluv. Naproti tomu není třeba ověřovat, zda je tomu tak konkrétně v každé věci. Jiný soud, než je soud místa obvyklého pracoviště, se tedy nemůže prohlásit za příslušný na základě tohoto ustanovení z důvodu, že má s ohledem na všechny okolnosti, které mu byly předloženy, nejbližší vztah k dotčenému sporu ( 59 ).

80. Srovnání uvedeného ustanovení s článkem 8 nařízení Řím I tento výklad potvrzuje.

81. I když totiž tento článek 8 ve svých odstavcích 2 a 3 stanoví za účelem určení rozhodného práva pro pracovní smlouvu hraniční určovatele obdobné těm, které jsou uvedeny v čl. 21 odst. 1 písm. b) nařízení Brusel Ia ( 60 ), jeho odstavec 4 obsahuje „klauzuli o výjimce“, která nemá v uvedeném článku 21 ekvivalent. Uvedený odstavec 4 v tomto ohledu stanoví, že „[v]yplývá-li z celkových okolností, že je smlouva úžeji spojena s jinou zemí, než je země uvedená v odstavcích 2 nebo 3, použije se právo této jiné země“. Tato „klauzule o výjimce“ tak soudci umožňuje uplatnit na pracovní smlouvu, která je mu předložena, jiné právo, než je právo země, ve které zaměstnanec obvykle vykonává svou práci, pokud s ohledem na všechny okolnosti – jako jsou státní příslušnost stran, místo náboru, místo zaplacení odměny, místo zaregistrování do systému sociálního zabezpečení atd. – se toto jiné právo jeví mít užší vztah s touto smlouvou ( 61 ).

82. I když však článek 21 nařízení Brusel Ia a článek 8 nařízení Řím I musí být vykládány soudržně ( 62 ), je tomu tak pouze v rozsahu, v němž jsou jejich ustanovení rovnocenná. Není tedy možné vložit prostřednictvím výkladu do prvního článku stejné „klauzuli o výjimce“ pouze z toho důvodu, že druhý článek takovou klauzuli obsahuje ( 63 ). V takové věci, jako je projednávaná věc, opět nelze obejít problém určením místa obvyklého pracoviště, jak je stanoví uvedený čl. 21 odst. 1 písm. b) bod i), s ohledem na okolnosti – bydliště zaměstnance, místo uzavření smlouvy atd. – které jako takové nesouvisí s dotčeným výkonem práce. Takový výklad by zkreslil tohoto hraničního určovatele, jak jsem uvedl v bodě 68 tohoto stanoviska, a mohl by mimoto vytvářet rozpory s nařízením Řím I, neboť by narušil fungování systému zásad/klauzulí o výjimce, který toto nařízení stanoví v odstavcích 2 až 4 svého článku 8.

83. S ohledem na výše uvedené navrhuji, aby Soudní dvůr na čtvrtou otázku odpověděl, že pokud zaměstnanec a zaměstnavatel uzavřeli pracovní smlouvu a tento zaměstnanec z jakéhokoli důvodu při plnění smlouvy fakticky nevykonal žádnou práci, „místo, kde nebo odkud zaměstnanec obvykle vykonává svou práci“ ve smyslu čl. 21 odst. 1 písm. b) bodu i) nařízení Brusel Ia odpovídá v zásadě místu výkonu práce dohodnutému v uvedené smlouvě.

84. Vzhledem k tomu, že se místo, kde měla BU vykonávat práci v souladu se spornou pracovní smlouvou, nenachází v obvodu předkládajícího soudu, a i když uvedený soud nepoložil otázku v tomto ohledu, považuji za účelem poskytnutí užitečné odpovědi předkládajícímu soudu za vhodné uvést v části D, proč může být uvedený soud příslušný podle čl. 7 bodu 5 nařízení Brusel Ia.

D. K možnému použití čl. 7 bodu 5 nařízení Brusel Ia

85. Je třeba připomenout, že v čl. 20 odst. 1 nařízení Brusel Ia je použití čl. 7 bodu 5 tohoto nařízení výslovně vyhrazeno pro žaloby „ve věcech týkajících se individuálních pracovních smluv“.

86. Uvedený čl. 7 bod 5 poskytuje každému žalobci možnost volby příslušnosti. „Jedná-li se o spor vyplývající z provozování pobočky, zastoupení nebo jiné provozovny“, umožňuje mu podat žalobu „u soudu místa, kde se tyto složky nacházejí“.

87. Z tohoto znění vyplývají dvě podmínky: zaprvé musí v obvodu soudu, jemuž je věc předložena, existovat „pobočka“, „zastoupení“ nebo „jiná provozovna“ žalovaného a zadruhé se musí žaloba týkat „provozování“ této složky.

88. Pokud jde o první podmínku, Soudní dvůr autonomně definoval pojmy „pobočka“, „zastoupení“ a „jiná provozovna“ tak, že předpokládají existenci centra činnosti, které dlouhodobě vystupuje navenek jako detašované pracoviště mateřského podniku. Toto centrum musí mít vedení a musí být materiálně vybaveno tak, že může vést jednání s třetími osobami, které se tak nemusejí obracet přímo na mateřský podnik ( 64 ). Stručně řečeno, tyto pojmy zahrnují každou stabilní strukturu podniku, včetně kanceláří, i když tato struktura nemá právní subjektivitu ( 65 ).

89. Pokud jde o druhou podmínku, pojem „provozování“ pobočky, zastoupení nebo jiné provozovny zahrnuje zejména spory vyplývající ze smluvních závazků přijatých dotčenou složkou jménem mateřského podniku ( 66 ). Soudní dvůr v tomto ohledu rozhodl, že tato podmínka vyžaduje, aby uvedená složka sjednala anebo uzavřela dotčenou smlouvu, a nikoli že povinnosti plynoucí z této smlouvy musí být plněny v členském státě, kde je usazena ( 67 ).

90. Z výše uvedeného vyplývá, že ve věcech týkajících se individuálních pracovních smluv může zaměstnanec žalovat svého zaměstnavatele na základě čl. 7 bodu 5 nařízení Brusel Ia u soudu místa, kde má posledně uvedený pobočku, zastoupení nebo jinou provozovnu, pokud se tato složka podílela na sjednávání anebo uzavření sporné pracovní smlouvy – to znamená konkrétně, že zaměstnanec byl přijat do zaměstnání uvedenou složkou nebo jejím prostřednictvím – a to ačkoli vykonával nebo měl vykonávat práci na jiném místě ( 68 ). Pro účely tohoto ustanovení jsou tedy relevantní pouze okolnosti sjednání a uzavření pracovní smlouvy.

91. V projednávaném případě připomínám, že spornou pracovní smlouvu sjednala a uzavřela BU v obvodu předkládajícího soudu s mužem jednajícím zjevně jménem a na účet společnosti Markt24.

92. Pokud byl tento muž přítomen v Salcburku pouze dočasně, aby přijal BU do zaměstnání, nemůže to postačovat k založení příslušnosti tohoto soudu podle čl. 7 bodu 5 nařízení Brusel Ia. Naproti tomu kdyby společnost Markt24 měla kancelář v tomto městě, bylo by možné připustit, že se tato kancelář podílela na sjednávání anebo uzavření pracovní smlouvy, a že se v důsledku toho toto ustanovení použije ( 69 ). Je přitom třeba uvést, že BU tvrdí, že společnost Markt24 měla opravdu kancelář v Salcburku na začátku pracovního poměru ( 70 ), což nicméně opatrovník zastupující tuto společnost v její nepřítomnosti popírá. Tuto skutečnost musí ověřit předkládající soud.

93. Upřesňuji, že podle mého názoru otázka, zda tato případná kancelář v současné době existuje, není natolik důležitá jako otázka, zda existovala v době, kdy byla BU přijata do zaměstnání. Kromě toho není podle mého názoru rozhodující, zda muž, který oslovil BU, byl zaměstnaný v uvedené kanceláři, či nikoli. Vnitřní organizace zaměstnavatele totiž není tak důležitá jako vzhled jeho podniku v očích třetích osob. Jedná se tedy spíše o určení, zda BU mohla legitimně věřit, že tento muž pochází z téže kanceláře nebo jedná ve vzájemné shodě s touto kanceláří. Co se týče skutečnosti, že sporná pracovní smlouva nebyla uzavřena v dotčené kanceláři, ale v pekárně v Salcburku, mám za to, že ani tato skutečnost by neměla být rozhodující pro uplatnění uvedeného čl. 7 bodu 5. V opačném případě by bylo pro žalovaného příliš snadné obejít pravidlo pro určení příslušnosti stanovené v tomto ustanovení, jelikož by postačovalo, aby jeho zaměstnanci uzavřeli smlouvu mimo jeho prostory.

E. K páté otázce

94. Pátá otázka, která se týká výkladu čl. 7 bodu 1 nařízení Brusel Ia, je relevantní pouze v případě, že by Soudní dvůr v rámci přezkumu první otázky odpověděl, že se na takovou žalobu, jakou podala BU, nevztahuje oddíl 5 kapitoly II tohoto nařízení ( 71 ). Vzhledem k tomu, že se tento oddíl nesporně na takovou žalobu vztahuje, jak jsem vysvětlil v tomto stanovisku, není namístě na tuto otázku odpovídat.

V. Závěry

95. S ohledem na výše uvedené navrhuji, aby Soudní dvůr na otázky položené Landesgericht Salzburg (Zemský soud v Salcburku, Rakousko) odpověděl takto: „1) Žaloba na zaplacení odměny sjednané v pracovní smlouvě, kterou podal zaměstnanec, jenž má bydliště v jednom členském státě, proti zaměstnavateli, jenž má bydliště v jiném členském státě, spadá pod nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1215/2012 ze dne 12. prosince 2012 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech a konkrétně pod oddíl 5 jeho kapitoly II, a to i tehdy, pokud tento zaměstnanec při plnění sporné smlouvy fakticky nevykonal žádnou práci. 2) Nařízení č. 1215/2012 brání použití pravidel pro určení příslušnosti, která jsou stanovena ve vnitrostátním právu soudu, jemuž byla věc předložena, a která umožňují zaměstnanci obrátit se na soud, v jehož obvodu má své bydliště nebo obvyklý pobyt po dobu trvání pracovního poměru, nebo na soud, v jehož obvodu měla být zaplacena odměna. 3) Pokud zaměstnanec a zaměstnavatel uzavřeli pracovní smlouvu a tento zaměstnanec z jakéhokoli důvodu při plnění smlouvy fakticky nevykonal žádnou práci, ‚místo, kde nebo odkud zaměstnanec obvykle vykonává svou práci‘ ve smyslu čl. 21 odst. 1 písm. b) bodu i) nařízení č. 1215/2012 odpovídá v zásadě místu výkonu práce dohodnutému v uvedené smlouvě.“

( 1 ) – Původní jazyk: francouzština.

( 2 ) – Nařízení Evropského parlamentu a Rady ze dne 12. prosince 2012 (Úř. věst. 2012, L 351, s. 1).

( 3 ) – O této otázce probíhá mezi účastníky původního řízení diskuse (viz body 85 až 93 tohoto stanoviska).

( 4 ) – Připomínám, že nařízení Brusel Ia nahradilo nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 2001, L 12, s. 1; Zvl. vyd. 19/04, s. 42) (dále jen „nařízení Brusel I“), které samo nahradilo Úmluvu o soudní příslušnosti a výkonu rozhodnutí v občanských a obchodních věcech, která byla podepsána v Bruselu dne 27. září 1968 (Úř. věst. 1972, L 299, s. 32) (dále jen „Bruselská úmluva“). Podle ustálené judikatury Soudního dvora platí, že výklad Soudního dvora týkající se ustanovení Bruselské úmluvy a nařízení Brusel I lze vztáhnout na odpovídající ustanovení nařízení Brusel Ia. Zejména výklad čl. 5 bodu 1 Bruselské úmluvy poskytnutý Soudním dvorem ve věcech týkajících se individuálních pracovních smluv lze vztáhnout na čl. 19 bod 2 nařízení Brusel I [viz rozsudek ze dne 14. září 2017, Nogueira a další (C‑168/16 a C‑169/16, EU:C:2017:688, bod 45 a 46)] a judikatura týkající se těchto dvou ustanovení platí rovněž pro čl. 21 odst. 1 nařízení Brusel Ia. Pro zjednodušení budu tedy v tomto stanovisku odkazovat pouze na posledně uvedené nařízení a bez rozlišování budu citovat rozsudky a stanoviska týkající se právních nástrojů, které mu předcházely. Mezi těmito právními nástroji budu tedy rozlišovat pouze tehdy, bude-li to nezbytné.

( 5 ) – Cílem pravidel pro určení příslušnosti stanovených v nařízení Brusel Ia je obecně zajistit právní jistotu a v tomto rámci posílit právní ochranu osob usazených na území členských států. Tato pravidla musí být proto vysoce předvídatelná: žalobce musí mít možnost snadno určit soudy, u kterých může podat svou žalobu, a žalovaný musí mít možnost rozumně předvídat, u kterých soudů může být žalován. Uvedená pravidla mají mimoto zajistit řádný výkon spravedlnosti. Viz body 15 a 16 odůvodnění tohoto nařízení, jakož i zejména rozsudek ze dne 4. října 2018, Feniks (C‑337/17, EU:C:2018:805, bod 34 a citovaná judikatura).

( 6 ) – Viz bod 18 odůvodnění nařízení Brusel Ia, jakož i zejména rozsudek ze dne 21. června 2018, Petronas Lubricants Italy (C‑1/17, EU:C:2018:478, bod 23 a citovaná judikatura).

( 7 ) – Podle mého názoru § 4 odst. 1 písm. d) ASGG zakládá příslušnost soudu místa, kde má zaměstnanec bydliště, v případech, kdy je podle práva rozhodného pro pracovní smlouvu odměna přenosná, a musí tak být zaměstnavatelem vyplacena v tomto bydlišti.

( 8 ) – Připomínám, že i před přijetím zvláštních pravidel pro individuální pracovní smlouvy v Bruselské úmluvě Soudní dvůr rozhodl, že spory týkající se takových smluv spadají pod „věci občanské a obchodní“ ve smyslu čl. 1 odst. 1 nařízení Brusel Ia. Viz rozsudek ze dne 13. listopadu 1979, Sanicentral (25/79, EU:C:1979:255, bod 3).

( 9 ) – Viz bod 13 odůvodnění a čl. 4 odst. 1 nařízení Brusel Ia. Některá ustanovení tohoto nařízení se nicméně uplatní i tehdy, když má žalovaný bydliště v třetím státě. Viz zejména čl. 20 odst. 2 a čl. 21 odst. 2 uvedeného nařízení.

( 10 ) – V souladu s čl. 63 odst. 1 nařízení Brusel Ia mají společnosti pro účely tohoto nařízení bydliště mimo jiné v místě, kde mají své sídlo.

( 11 ) – Viz zejména rozsudek ze dne 19. prosince 2013, Corman-Collins (C‑9/12, EU:C:2013:860, bod 18 a citovaná judikatura).

( 12 ) – Viz bod 18 tohoto stanoviska.

( 13 ) – Viz rozsudek ze dne 10. září 2015, Holterman Ferho Exploitatie a další (C‑47/14, EU:C:2015:574, body 35 až 37), a obdobně rozsudek ze dne 11. dubna 2019, Bosworth a Hurley (C‑603/17, EU:C:2019:310, bod 24).

( 14 ) – Viz rozsudek ze dne 10. září 2015, Holterman Ferho Exploitatie a další (C‑47/14, EU:C:2015:574, bod 41), a obdobně rozsudek ze dne 11. dubna 2019, Bosworth a Hurley (C‑603/17, EU:C:2019:310, bod 25).

( 15 ) – Nemám v úmyslu uvést, že kvalifikace smlouvy pro účely čl. 20 odst. 1 nařízení Brusel Ia závisí pouze na jejích ustanoveních. Pokud totiž její ustanovení neodpovídají způsobu, jakým se poměr odehrává v praxi, realita skutkového stavu má přednost (viz bod 61 tohoto stanovisko). Zejména smlouva prezentovaná jako „individuální pracovní smlouva“ nebude takto kvalifikována, pokud fakticky neexistuje mezi stranami žádný vztah podřízenosti, a naopak [obdobně viz rozsudek ze dne 11. dubna 2019, Bosworth a Hurley (C‑603/17, EU:C:2019:310, bod 34)]. Tento problém nicméně v projednávané věci nevyvstává. Soud, jemuž byla věc předložena, může určit kvalifikaci sporné smlouvy – která ostatně není nikým zpochybňována – s ohledem na její ustanovení, i když povahu vztahu není možné s ohledem na skutkové okolnosti potvrdit, neboť tato smlouva nebyla plněna.

( 16 ) – Navíc připomínám, že ke splnění této druhé podmínky postačuje, že existuje věcná souvislost mezi žalobou a dotčenou individuální pracovní smlouvou. Tak je tomu v případě, že se tato žaloba týká sporu, který vznikl při plnění této smlouvy, i když není založena na povinnosti plynoucí z této smlouvy. Viz mé stanovisko ve věci Bosworth a Hurley (C‑603/17, EU:C:2019:65, body 92 až 98).

( 17 ) – Chtěl bych nicméně upřesnit, že uplatnění oddílu 5 kapitoly II nařízení Brusel Ia nevyžaduje formální uzavření smlouvy mezi stranami, jelikož tento oddíl se vztahuje rovněž na faktické pracovní poměry [obdobně viz rozsudek ze dne 11. dubna 2019, Bosworth a Hurley (C‑603/17, EU:C:2019:310, bod 27)]. Rovněž chci upřesnit, že strany musí být vázány pracovní smlouvou nebo faktickým pracovním poměrem v okamžiku, kdy nastaly sporné skutečnosti, bez ohledu na to, že žaloba byla podána – stejně jako v projednávané věci – poté, co tato smlouva nebo tento poměr skončily.

( 18 ) – Rád bych upřesnil, že nemám v úmyslu se zde vyjadřovat k otázce, zda se oddíl 5 kapitoly II nařízení Brusel Ia uplatní na spory, které vznikly před uzavřením smlouvy nebo se týkají jejího uzavření, jako je žaloba z důvodu diskriminace při náboru.

( 19 ) – Ke sporu může dojít ještě před plněním pracovní smlouvy z mnoha důvodů. Například zaměstnanec by mohl onemocnět ihned po uzavření smlouvy. Kdyby zaměstnavatel propustil tohoto zaměstnance před ukončením jeho nemocenské dovolené, mohl by vzniknout spor týkající se tohoto propuštění. Zaměstnanec a zaměstnavatel by mohli rovněž uzavřít pracovní smlouvu stanovící vzdálené datum nástupu do zaměstnání, aby zaměstnanec mohl dokončit své činnosti u předchozího podniku. Kdyby zaměstnanec ukončil smlouvu ještě před nástupem do zaměstnání, mohl by zaměstnavatel uvažovat o podání žaloby.

( 20 ) – Pro srovnávací a diferencovanou analýzu pravidel pro určení příslušnosti uvedených v oddílech 1, 2 a 5 kapitoly II nařízení Brusel Ia, viz Grušić, U., The European Private International Law of Employment, Cambridge University Press, 2015, s. 106 až 129.

( 21 ) – Viz čl. 22 odst. 1 nařízení Brusel Ia.

( 22 ) – Viz článek 23 nařízení Brusel Ia.

( 23 ) – Mimoto kdyby použití oddílu 5 kapitoly II nařízení Brusel Ia záviselo na podmínce týkající se délky a stability pracovního poměru, mohlo by to z tohoto oddílu vyloučit spory týkající se tzv. „atypických“ pracovních smluv, jako jsou pracovní smlouvy zaměstnanců přijatých na dobu určitou, či dokonce velmi krátkou dobu (událost), zatímco tito zaměstnanci si zaslouží zvláštní ochranu. Viz mé stanovisko ve věci Bosworth a Hurley (C‑603/17, EU:C:2019:65, poznámka pod čarou 20).

( 24 ) – Viz rovněž body 13 a 14 odůvodnění nařízení Brusel Ia. Nicméně, jak jsem uvedl v poznámce pod čarou 9 tohoto stanoviska, některá ustanovení tohoto nařízení se použijí i tehdy, když má žalovaný bydliště v třetím státě.

( 25 ) – Viz rozsudek ze dne 19. prosince 2013, Corman-Collins (C‑9/12, EU:C:2013:860, body 20 až 22).

( 26 ) – Na rozdíl od toho, co naznačuje předkládající soud, nejsem toho názoru, že by tento výklad umožnil zaměstnavateli obejít pravidla stanovená v ASGG pouze tím, že by ve smlouvě, kterou by uzavřel s rakouským zaměstnancem, stanovil, že se místo obvyklého výkonu práce tohoto zaměstnance nachází v jiném členském státě. Použití nařízení Brusel Ia totiž závisí na objektivních okolnostech, jako jsou bydliště žalovaného a skutečné místo obvyklého výkonu práce (viz bod 61 tohoto stanoviska). Ostatně pokud jde o spor v původním řízení, tento spor by měl přeshraniční charakter, a spadal by tedy pod toto nařízení i v případě, kdy by ve smlouvě bylo stanoveno místo obvyklého výkonu práce v Rakousku, neboť BU a Markt24 nemají bydliště ve stejném členském státě.

( 27 ) – Viz například směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/88/ES ze dne 4. listopadu 2003 o některých aspektech úpravy pracovní doby (Úř. věst. 2003, L 299, s. 9; Zvl. vyd. 05/04, s. 381).

( 28 ) – Viz body 4 a 6 odůvodnění nařízení Brusel Ia, a zejména rozsudek ze dne 1. března 2005, Owusu (C‑281/02, EU:C:2005:120, body 39 a 43).

( 29 ) – Ostatně podle Soudního dvora má oddíl 5 kapitoly II nařízení Brusel Ia „nejen zvláštní, ale také taxativní charakter“ [viz zejména rozsudek ze dne 22. května 2008, Glaxosmithkline a Laboratoires Glaxosmithkline (C‑462/06, EU:C:2008:299, bod 18)]. Toto tvrzení je podle mého názoru nepřiměřené, neboť různá ustanovení tohoto nařízení se uplatní ve věcech týkajících se individuálních pracovních smluv, ačkoli nejsou uvedena v tomto oddílu a tento oddíl výslovně nestanoví jejich uplatnění (viz zejména článek 26 uvedeného nařízení). Totéž tvrzení nicméně opět zdůrazňuje, že soud, jemuž byla věc předložena, nemůže – zejména pokud jde o žaloby spadající do téhož oddílu – uplatnit pravidla pro určení příslušnosti stanovená v jeho vnitrostátním právu.

( 30 ) – V tomto ohledu upřesňuji, že zvláštní případ „místa, kde svou práci obvykle vykonával naposledy“, ve smyslu čl. 21 odst. 1 písm. b) bodu i) nařízení Brusel Ia, není podle mého názoru v projednávaném případě relevantní.

( 31 ) – Viz zejména rozsudek ze dne 14. září 2017, Nogueira a další (C‑168/16 a C‑169/16, EU:C:2017:688, body 47 a 48 a citovaná judikatura).

( 32 ) – Viz zejména rozsudek ze dne 10. dubna 2003, Pugliese (C‑437/00, EU:C:2003:219, bod 19 a citovaná judikatura).

( 33 ) – K rozhodování o žalobách týkajících se pracovní smlouvy je totiž nejpovolanější soud v místě výkonu pracovních povinností zaměstnance. Viz zejména rozsudek ze dne 14. září 2017, Nogueira a další (C‑168/16 a C‑169/16, EU:C:2017:688, bod 58 a citovaná judikatura).

( 34 ) – Viz zejména rozsudek ze dne 14. září 2017, Nogueira a další (C‑168/16 a C‑169/16, EU:C:2017:688, bod 58 a citovaná judikatura).

( 35 ) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 15. února 1989, Six Constructions (32/88, EU:C:1989:68, body 13 a 14). Obdobně viz rovněž rozsudek ze dne 15. března 2011, Koelzsch (C‑29/10, EU:C:2011:151, bod 43), a stanovisko generálního advokáta Wahla ve věci Schlecker (C‑64/12, EU:C:2013:241, poznámka pod čarou č. 27).

( 36 ) – Viz zejména rozsudek ze dne 14. září 2017, Nogueira a další (C‑168/16 a C‑169/16, EU:C:2017:688, bod 57). Obdobně viz rovněž rozsudek ze dne 15. března 2011, Koelzsch (C‑29/10, EU:C:2011:151, bod 43).

( 37 ) – Nicméně soud místa provozovny, která zaměstnance přijala do zaměstnání, jak je stanoven v čl. 21 odst. 1 písm. b) bodě ii) nařízení Brusel Ia, se v zásadě shoduje se soudem určeným článkem 7 bodem 5 tohoto nařízení. V praxi je soud tohoto místa díky posledně uvedenému ustanovení zpravidla přístupný pro zaměstnance (viz body 85 až 92 tohoto stanoviska).

( 38 ) – Jinými slovy, pokud pracovní smlouva nebyla plněna, relevantním místem je místo, kde měl zaměstnanec vykonat činnost podle této smlouvy. V případě, kdy bylo v pracovní smlouvě dohodnuto několik míst výkonu práce, uplatní se mutatis mutandis judikatura, podle které je třeba určit hlavní místo výkonu práce, a kritéria stanovená Soudním dvorem za tímto účelem. Mohlo by tak být nutné určit místo, „odkud“ zaměstnanec musel (nebo měl) vykonávat svou činnost (viz bod 72 tohoto stanoviska). O tento případ se však v projednávané věci nejedná (viz bod 73 tohoto stanoviska).

( 39 ) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 15. února 1989, Six Constructions (32/88, EU:C:1989:68, bod 20), a obdobně stanovisko generální advokátky Trstenjak ve věci Koelzsch (C‑29/10, EU:C:2010:789, bod 91).

( 40 ) – Soudní dvůr zejména rozhodl, že pokud zaměstnanec vykonával práci po určitou dobu na určitém místě a poté své činnosti vykonával na jiném místě, posledně uvedené místo je rozhodující, když „se má podle jasné vůle stran stát novým obvyklým pracovištěm“ [rozsudek ze dne 27. února 2002, Weber (C‑37/00, EU:C:2002:122, bod 54)].

( 41 ) – Upřesňuji, že v projednávaném případě BU nezpochybňuje, že měla pracovat v Mnichově.

( 42 ) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 14. září 2017, Nogueira a další (C‑168/16 a C‑169/16, EU:C:2017:688, bod 62). Obdobně viz rovněž rozsudek ze dne 4. října 2012, Format Urządzenia i Montaże Przemysłowe (C‑115/11, EU:C:2012:606, body 41 až 46), a rozsudek ze dne 15. prosince 2011, Voogsgeerd (C‑384/10, EU:C:2011:842, bod 62). Viz také poznámka pod čarou č. 15 tohoto stanoviska.

( 43 ) – V tomto ohledu viz bod 34 tohoto stanoviska. Obdobně v oblasti kolize norem musí být možné právo rozhodné pro smlouvu v nejvyšší možné míře určit ab initio, a to v téže snaze o právní jistotu. Navržené řešení, použité v čl. 8 odst. 2 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 593/2008 ze dne 17. června 2008 o právu rozhodném pro smluvní závazkové vztahy (Úř. věst. 2008, L 177, s. 6, dále jen „nařízení Řím I“), umožňuje rovněž tento výsledek.

( 44 ) – Pro různé příklady viz poznámka pod čarou č. 19 tohoto stanoviska.

( 45 ) – I když je totiž určení místa obvyklého pracoviště především skutkovou otázkou, která se může lišit případ od případu, judikatura Soudního dvora musí umožnit určité zobecnění řešení, neboť jinak by upadla do čistě kazuistického přístupu, který by odstranil veškerou předvídatelnost pro strany sporu. Dosavadní judikatura Soudního dvora ostatně taková zobecnění umožňuje. Mám na mysli například domněnku, že pokud zaměstnanec vykonává práci v několika členských státech, ale má kancelář, ze které organizuje svoji činnost, místo, kde se nachází tato kancelář, je – není-li prokázán opak – považováno za místo, kde vykonává obvykle činnost pro zaměstnavatele (viz bod 72 tohoto stanoviska).

( 46 ) – Úmluva ze dne 26. května 1989 o přistoupení Španělského království a Portugalské republiky k Bruselské úmluvě (Úř. věst. 1989, L 285, s. 1).

( 47 ) – Ostatně když byla pravidla ve věcech týkajících se individuálních pracovních smluv ještě nedílnou součástí čl. 5 bodu 1 Bruselské úmluvy, Soudní dvůr odkazoval výslovně na místo, kde byla nebo musí být práce vykonána. Viz rozsudek ze dne 15. ledna 1987, Shenavai (266/85, EU:C:1987:11, bod 16); rozsudek ze dne 15. února 1989, Six Constructions (32/88, EU:C:1989:68, body 14, 19 a 22); rozsudek ze dne 13. července 1993, Mulox IBC (C‑125/92, EU:C:1993:306, bod 17); rozsudek ze dne 9. ledna 1997, Rutten (C‑383/95, EU:C:1997:7, bod 16), a rozsudek ze dne 10. dubna 2003, Pugliese (C‑437/00, EU:C:2003:219, bod 17).

( 48 ) – Uvedené řešení je ostatně pro většinu smluv stále výslovně stanoveno v čl. 7 bodě 1 nařízení Brusel Ia.

( 49 ) – V tomto ohledu upřesňuji, že ve věci v původním řízení se nejedná a priori o pracovní pohotovost ve smyslu pracovního práva, tedy o období, během kterého zaměstnanec nemusí být nepřetržitě a okamžitě k dispozici zaměstnavateli, ale má nicméně povinnost být fyzicky přítomen ve svém bydliště nebo v jeho okolí, kdykoli odpovědět na případné zavolání zaměstnavatele a případně se dostavit na místo výkonu práce nebo zásahu v krátké době k poskytnutí plnění [viz zejména rozsudek ze dne 21. února 2018, Matzak (C‑518/15, EU:C:2018:82, bod 61)]. Předkládací rozhodnutí totiž neobsahuje žádnou skutečnost, která by nasvědčovala tomu, že BU měla takové povinnosti na základě sporné pracovní smlouvy. I když je v tomto rozhodnutí uvedeno, že BU byla k zastižení na telefonu a byla ve svém bydlišti připravena k výkonu práce (viz bod 11 tohoto stanoviska), podle mého názoru to pouze znamená, že zůstala obecně k dispozici k výkonu dohodnuté práce, a nikoli že byla povinna být fyzicky přítomná ve svém bydlišti, odpovídat kdykoli na telefonáty svého zaměstnavatele a být připravena rychle odjet do Mnichova za účelem vykonání urgentního úklidu. Každopádně i v případě pracovní pohotovosti nemůže být podle mého názoru bydliště zaměstnance považováno za místo jeho obvyklého pracoviště pro účely čl. 21 odst. 1 písm. b) bodu i) nařízení Brusel Ia pouze z důvodu, že na tomto místě čeká, až jej zkontaktuje jeho zaměstnavatel, aby se dostavil na jeho místo výkonu práce nebo zásahu.

( 50 ) – Článek 19 odst. 2 písm. a) nařízení Brusel I totiž odkazoval pouze na „místo, kde zaměstnanec obvykle vykonává svou práci“.

( 51 ) – Viz zejména rozsudek ze dne 14. září 2017, Nogueira a další (C‑168/16 a C‑169/16, EU:C:2017:688, bod 58 a citovaná judikatura).

( 52 ) – Místo, kde se nachází bydliště zaměstnance, může rovněž za určitých okolností představovat indicii o místě, kde se nachází jeho hlavní pracoviště, jelikož většina zaměstnanců vykonává profesní činnost v blízkosti svého bydliště. Členský stát, ve kterém byl zaměstnanec zapsán u orgánu sociálního zabezpečení, může rovněž představovat takovou indicii [viz stanovisko generálního advokáta Jacobse ve věci Mulox IBC (C‑125/92, nezveřejněné, EU:C:1993:217, bod 35)]. Nicméně i když v projednávaném případě byla BU zaregistrována u rakouského orgánu sociálního zabezpečení (viz bod 11 tohoto stanoviska), tato okolnost nemůže mít přednost před skutečností, že práce neměla být vykonávána v Rakousku, ani tam fakticky vykonávána nebyla.

( 53 ) – A to i v případě, že se žaloba podaná zaměstnancem týká, jak je tomu v projednávaném případě, povinností poskytnout odměnu, které musí být v souladu s lex contractus případně plněny v jeho bydlišti. Článek 21 odst. 1 písm. b) bod i) nařízení Brusel Ia totiž zakládá příslušnost soudu místa obvyklého pracoviště bez ohledu na povinnost vyplývající z dotčené pracovní smlouvy.

( 54 ) – Viz čl. 18 odst. 1 nařízení Brusel Ia.

( 55 ) – Ostatně poznamenávám, že hraniční určovatel místa obvyklého pracoviště již umožňuje v řadě případů zaměstnancům obrátit se na soud místa, kde mají bydliště, neboť většina zaměstnanců vykonává profesní činnost v blízkosti tohoto bydliště, či dokonce v místě bydliště. Za okolností věci v původním řízení nevýhoda, kterou by pro BU představovala skutečnost, že by se musela na základě čl. 21 odst. 1 písm. b) nařízení Brusel Ia obrátit na německý soud, by byla pouze důsledkem toho, že se uzavřením sporné pracovní smlouvy zavázala pracovat v jiném členském státě. Toto ustanovení by jí tak každopádně neposkytlo možnost podat žalobu týkající se této smlouvy v Rakousku a pouhá skutečnost, že uvedená smlouva nebyla plněna, neospravedlňuje zkreslení hraničního určovatele, které stanoví.

( 56 ) – Viz mé stanovisko ve věci Bosworth a Hurley (C‑603/17, EU:C:2019:65, bod 100).

( 57 ) – Obdobně viz rozsudek ze dne 15. prosince 2011, Voogsgeerd (C‑384/10, EU:C:2011:842, bod 55).

( 58 ) – Naproti tomu posledně uvedené okolnosti jsou relevantní pro účely uplatnění čl. 7 bodu 5 a čl. 21 odst. 1 písm. b) bodu ii) nařízení Brusel Ia, jak upřesním v bodě 90 tohoto stanoviska.

( 59 ) – Stejně tak není možné, aby soud určený tímto ustanovením odmítl svoji příslušnost z důvodu, že jiný soud by byl s ohledem na veškeré okolnosti věci vhodnější k rozhodnutí sporu [obdobně viz rozsudek ze dne 29. června 1994, Custom Made Commercial (C‑288/92, EU:C:1994:268, bod 21)].

( 60 ) – Článek 8 nařízení Řím I ve svých odstavcích 1 až 3 konkrétně uvádí: „1. Individuální pracovní smlouva se řídí právem zvoleným stranami v souladu s článkem 3. Tato volba však nesmí zaměstnance zbavit ochrany, kterou mu poskytují ustanovení, od nichž se nelze smluvně odchýlit podle práva, které by v případě neexistence volby bylo použito na základě odstavců 2, 3 a 4 tohoto článku. 2. V míře, ve které nebylo právo rozhodné pro individuální pracovní smlouvu zvoleno stranami, se smlouva řídí právem země, v níž, případně z níž, zaměstnanec při plnění smlouvy obvykle vykonává svoji práci. Za změnu země obvyklého výkonu práce se nepovažuje, když zaměstnanec dočasně vykonává svou práci v jiné zemi. 3. Nelze-li rozhodné právo na základě odstavce 2 určit, řídí se smlouva právem země, v níž se nachází provozovna, která zaměstnance zaměstnala.“

( 61 ) – Jinými slovy, zatímco čl. 21 odst. 1 písm. b) bod i) nařízení Brusel Ia stanoví rigidní pravidlo pro určení příslušnosti, čl. 8 odst. 2 nařízení Řím I stanoví vyvratitelnou domněnku, pokud jde o rozhodné právo.

( 62 ) – Viz rozsudek ze dne 14. září 2017, Nogueira a další (C‑168/16 a C‑169/16, EU:C:2017:688, body 55 a 56).

( 63 ) – V tomto ohledu si kladu otázku ohledně úvah Soudního dvora v bodě 73 rozsudku ze dne 14. září 2017, Nogueira a další (C‑168/16 a C‑169/16, EU:C:2017:688). Soudní dvůr totiž nejprve správně připomněl, že v oblasti letecké dopravy „místo […], odkud“ letecká posádka obvykle vykonává svou práci, se v zásadě shoduje s jejím „mateřským letištěm“, tedy letištěm, kde začíná a končí svou práci, a poté v tomto ohledu rozhodl, že příslušnost by neměla být přiznána soudu tohoto místa „v případě, kdy by s ohledem na skutkové okolnosti jednotlivých projednávaných věcí vykazovaly žaloby, jako jsou žaloby dotčené ve věcech v původním řízení, bližší vazbu k [jinému] místu“, a odkázal „obdobně“ zejména na rozsudek ze dne 12. září 2013, Schlecker (C‑64/12, EU:C:2013:551, bod 38). Posledně uvedený rozsudek se přitom týkal otázky rozhodného práva pro pracovní smlouvu a možnosti soudu využít výše popsanou „klauzuli o výjimce“ [v předchozím znění vycházejícím z čl. 6 odst. 2 posledního pododstavce Úmluvy o právu rozhodném pro smluvní závazkové vztahy, otevřené k podpisu v Římě dne 19. června 1980 (Úř. věst. 1980, L 266, s. 1)]. Podle mého názoru lze uvedený bod 73 chápat pouze tak, že uvádí, že je možné, aby samotný výkon práce byl úžeji spojen s jiným místem, než je „mateřské letiště“ (například protože zaměstnanec by měl jinou významnější základnu v jiném členském státě atd.), a že se tam tudíž nachází místo hlavního výkonu práce. Nemůže se jednat o zohlednění všech skutkových okolností projednávané věci, včetně těch, které nesouvisí s poskytováním tohoto plnění, za účelem určení soudu s nejbližším vztahem ke sporu.

( 64 ) – Viz zejména rozsudek ze dne 11. dubna 2019, Ryanair (C‑464/18, EU:C:2019:311, bod 33 a citovaná judikatura).

( 65 ) – Podle mého názoru pojmy „pobočka“, „zastoupení“ a „jiná provozovna“, stanovené v čl. 7 bodu 5 nařízení Brusel Ia, mají stejný význam jako pojem „provozovna“, která zaměstnance přijala do zaměstnání, jenž je uveden v čl. 21 odst. 1 písm. b) bodě ii) tohoto nařízení. Obdobně viz rozsudek ze dne 15. prosince 2011, Voogsgeerd (C‑384/10, EU:C:2011:842, body 54 a 58).

( 66 ) – Viz rozsudek ze dne 22. listopadu 1978, Somafer (33/78, EU:C:1978:205, bod 13).

( 67 ) – Viz rozsudek ze dne 6. dubna 1995, Lloyd’s Register of Shipping (C‑439/93, EU:C:1995:104, bod 22).

( 68 ) – Obdobně viz rozsudek ze dne 15. prosince 2011, Voogsgeerd (C‑384/10, EU:C:2011:842, body 43 až 52). Jak jsem uvedl v poznámce pod čarou 37 tohoto stanoviska, soud určený v čl. 7 bodě 5 nařízení Brusel Ia se v zásadě shoduje se soudem „provozovny, která zaměstnance přijala do zaměstnání“, ve smyslu čl. 21 odst. 1 písm. b) bodu ii) tohoto nařízení. Rozdíl mezi těmito dvěma pravidly spočívá v tom, že první pravidlo je použitelné vždy, zatímco druhé pravidlo se použije pouze při neexistenci místa obvyklého pracoviště. Viz Grušić, U., op. cit., s. 125.

( 69 ) – Obdobně viz rozsudek ze dne 15. prosince 2011, Voogsgeerd (C‑384/10, EU:C:2011:842, body 55 a 56).

( 70 ) – Viz bod 13 tohoto stanoviska.

( 71 ) – Oddíl 5 kapitoly II nařízení Brusel Ia totiž vylučuje použití čl. 7 bodu 1 tohoto nařízení. Viz zejména rozsudek ze dne 10. září 2015, Holterman Ferho Exploitatie a další (C‑47/14, EU:C:2015:574, bod 51).