ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
(viz body 32, 33, výrok 1)

Druhý pododstavec specifického mechanismu stanoveného v kapitole 2 přílohy IV Aktu o podmínkách přistoupení České republiky, Estonské republiky, Kyperské republiky, Litevské republiky, Lotyšské republiky, Maďarské republiky, Republiky Malta, Polské republiky, Republiky Slovinsko a Slovenské republiky a o úpravách smluv, na nichž je založena Evropská unie, musí být vykládán v tom smyslu, že oznámení s předstihem jednoho měsíce vyžadované od každého, kdo zamýšlí dovézt nebo uvést na trh do členského státu z členského státu, který přistoupil k Unii v roce 2003, léčivý přípravek, který požívá patentové nebo dodatkové ochrany v členském státě v době, kdy tato ochrana nemohla být pro takový výrobek v novém členském státě získána, musí být adresováno majiteli nebo oprávněnému z patentu nebo dodatkového ochranného osvědčení, přičemž tento pojem označuje jakoukoli osobu, která je oprávněným držitelem práv majitele patentu či dodatkového ochranného osvědčení.

Oznamovací povinnost má totiž umožnit majiteli nebo oprávněnému z patentu nebo dodatkového ochranného osvědčení, aby zabránil dovozu a uvedení chráněného výrobku na trh, jelikož je s předstihem informován o každém plánu paralelního dovozu z nových členských států, v nichž nebylo možné tuto ochranu získat před jejich přistoupením k Unii. Unijní zákonodárce, který tuto povinnost zakotvil, tak vyjádřil úmysl nalézt rovnováhu mezi rizikem, že bude paralelní dovozce čelit přehnaným formálním podmínkám, a rizikem, že majitel či oprávněný z patentu nebo dodatkového ochranného osvědčení bude čelit právní nejistotě. Možnost adresovat oznámení jiným osobám, které k majiteli či oprávněnému z patentu nebo dodatkového ochranného osvědčení pojí vazby mezi společníky či společnostmi, by mohla ohrozit účinnost specifického mechanismu a mohla by uvrhnout majitele do právní nejistoty, což je v rozporu s cílem sledovaným specifickým mechanismem.

(viz body 39, 41, 43, výrok 2)
Jak totiž uvádí desátý bod odůvodnění směrnice 93/13, jednotná pravidla týkající se zneužívajících klauzulí se musí vztahovat na všechny smlouvy uzavírané mezi prodávajícími nebo poskytovateli a spotřebiteli, jak je definuje čl. 2 písm. b) a c) uvedené směrnice. Směrnice 93/13 tedy smlouvy, na které se vztahuje, definuje prostřednictvím odkazu na určitou vlastnost smluvních stran podle toho, zda jednají v rámci podnikatelské činnosti či nikoli. Advokát, který poskytuje za úplatu právní službu ve prospěch fyzické osoby, která jedná pro soukromé účely, je tak „prodávajícím nebo poskytovatelem“ ve smyslu čl. 2 písm. c) směrnice 93/13. Na smlouvu o poskytování takové služby se tedy režim této směrnice vztahuje.

S ohledem na cíl ochrany spotřebitelů, který sleduje směrnice 93/13 o nepřiměřených podmínkách [zneužívajících klauzulích] ve spotřebitelských smlouvách, veřejnoprávní nebo soukromoprávní charakter prodávajícího nebo poskytovatele, či zvláštní úkoly, které tento subjekt plní, nemohou určovat otázku samotné použitelnosti uvedené směrnice. V tomto ohledu se čl. 2 písm. c) směrnice 93/13 týká všech aktivit souvisejících s určitou obchodní nebo výrobní činností nebo povoláním bez ohledu na to, zda je příslušná fyzická nebo právnická osoba veřejnoprávně nebo soukromoprávně vlastněná, a jak uvádí její čtrnáctý bod odůvodnění, tato směrnice se vztahuje rovněž na obchodní, výrobní nebo odborné činnosti veřejnoprávní povahy.

Pokud jde tedy o právní služby, které poskytuje advokát za úplatu, okolnost, že advokáti musí v rámci svých činností dbát na dodržování důvěrnosti vztahů s „klienty-spotřebiteli“, nepředstavuje překážku použití směrnice 93/13 na standardizované klauzule smluv o poskytování právních služeb. Smluvní klauzule, které nebyly individuálně sjednány, zejména klauzule, které jsou vypracovány za účelem obecně rozšířeného používání, totiž jako takové neobsahují individualizované informace týkající se klientů advokátů, jejichž zveřejnění by mohlo narušit povinnost mlčenlivosti v souvislosti s povoláním advokáta. Je zajisté pravda, že specifické vypracování smluvní klauzule, zejména klauzule týkající se způsobů výpočtu odměny advokáta, by mohlo případně – přinejmenším incidenčně – odhalit určité aspekty vztahu mezi advokátem a jeho klientem, které musí zůstat utajeny. Taková klauzule by však byla sjednána individuálně, a proto by se na ni směrnice 93/13 nevztahovala.

(viz body 25, 28, 30–32)
(viz body 42, 43, 45, výrok 1)

Nařízení č. 1408/71, ve znění pozměněném a aktualizovaném nařízením č. 118/97 ve znění nařízení č. 307/1999, musí být vykládáno v tom smyslu, že taková zaměstnaná osoba, která je státním příslušníkem členského státu, v němž má bydliště a v němž její příjmy podléhají zdanění, která je zaměstnána na lodi pro kladení potrubí plující pod vlajkou třetího státu v různých částech světa – mimo jiné nad částí kontinentálního šelfu přiléhající k některým členským státům – která byla dříve zaměstnána podnikem usazeným v členském státě svého bydliště, změní zaměstnavatele a nyní je zaměstnána podnikem usazeným na území Švýcarské konfederace – tedy třetího státu považovaného pro účely nařízení č. 1408/71 za členský stát – přičemž bydliště má nadále v tomtéž členském státě a nadále pluje na téže lodi, spadá do osobní působnosti tohoto nařízení č. 1408/71.

Ustanovení upravující určení použitelných vnitrostátních právních předpisů obsažená v hlavě II nařízení č. 1408/71, ve znění pozměněném a aktualizovaném nařízením č. 118/97 ve znění nařízení č. 307/1999, musí být vykládána v tom smyslu, že státní příslušník členského státu – respektive Švýcarské konfederace, již je pro účely uplatňování tohoto nařízení třeba považovat za členský stát – který vykonává závislou práci na palubě lodi plující pod vlajkou jiného třetího státu mimo území Unie, a to i nad kontinentálním šelfem některého z členských států, ale je zaměstnán podnikem usazeným na území Švýcarské konfederace, podléhá právním předpisům státu, v němž je usazen jeho zaměstnavatel.

Použitelné právní předpisy totiž vyplývají z ustanovení hlavy II tohoto nařízení, přičemž jsou zohledněny faktory, které spojují danou situaci s právními předpisy členských států. Pokud pracovník nemá bydliště na území žádného členského státu, kde vykonává činnost, použije se zpravidla právo sídla nebo místa podnikání zaměstnavatele. Toto konstatování je podepřeno i ustanovením čl. 14 bodu 2 písm. a) věty první nařízení č. 1408/71, které ukazuje na systém tohoto nařízení v souvislosti s osobami patřícími mezi zaměstnance, již převážně cestují nebo létají a jejichž práce probíhá za takových podmínek, že její výkon nelze spojit s žádným konkrétním místem, a podle kterého podléhají tyto osoby právním předpisům členského státu sídla zaměstnavatele. I když toto ustanovení obsahuje – jak plyne z nadpisu – pravidla pro jiné osoby než námořníky, je totiž situace osoby zaměstnané mimo území Unie na palubě lodi plující pod vlajkou třetího státu srovnatelná se situací osob, na které se přímo vztahuje toto ustanovení, jelikož ani stát vlajky, ani místo výkonu práce nevykazují vztah s právními předpisy některého z členských států.

Ovšem za okolností, kdy by za předpokladu, že by použití těchto právních předpisů v souladu s uvedeným nařízením mělo za následek pojištění v dobrovolném systému pojištění nebo by vedlo k tomu, že dotyčná osoba nebude pojištěna v žádném systému sociálního zabezpečení, podléhal tento státní příslušník právním předpisům členského státu svého bydliště.

(viz body 57–60, 64, výrok 1)
(viz body 26–32)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 35–37)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 42, 43 a výrok)

(viz body 49–52 a výrok)

(viz body 57–59 a výrok)

Státní záruka spočívající v povinnosti nahradit za určitých podmínek úvěrové instituci 80 % celkové částky jistiny a úroků zvýhodněných úvěrů uzavřených u této úvěrové instituce, které se staly nedobytnými a které byly poskytnuty jako podpora na bydlení pro mladé a jako podpora přiznaná na základě dřívějšího systému vracení daně, umožňuje úvěrovým institucím uzavírat úvěry, aniž by tím podstupovaly hospodářské riziko. Úvěrové instituce, které uzavřely komisionářskou smlouvu, tedy nutně nemusí zkoumat solventnost dlužníků ani požadovat zajištění. Kromě toho dlužníci obvykle požadují od těchto institucí dodatečné služby, jako například otevření běžného účtu. Státní záruka tedy poskytuje uvedeným institucím výhodu, protože má za důsledek nárůst jejich zákazníků a zvýšení jejich příjmů.

(viz body 62, 66–73 a výrok)

V oblasti státních podpor platí, že pokud Komise v konečném rozhodnutí, jež bude vydáno, prohlásí záruku nahradit úvěry na bydlení, která byla vydána členským státem před jeho přistoupením k Unii a poté byla předmětem přezkumu jako nová podpora, za slučitelnou s vnitřním trhem, vnitrostátní soud zůstává povinen nařídit navrácení této státní podpory v souladu se svým vnitrostátním právem. Uvedené konečné rozhodnutí Komise totiž nemá za následek dodatečné odstranění protiprávnosti prováděcích aktů, které byly neplatné z důvodu, že při jejich přijetí byl porušen zákaz uvedený v tomto článku, neboť jinak by ohrožovalo přímý účinek čl. 108 odst. 3 poslední věty SFEU a porušovalo zájmy procesních subjektů, jejichž ochrana je úkolem vnitrostátních soudů. Jakýkoliv jiný výklad by znamenal zvýhodnit nedodržení odstavce 3 poslední věty uvedeného článku dotyčným členským státem a zbavil by ho jeho užitečného účinku.

Pokud jde zejména o příjemce státní záruky, s ohledem na imperativní charakter kontroly státních podpor prováděné Komisí na základě článku 108 SFEU mohou jednak podniky, které jsou příjemci podpory, v zásadě mít legitimní očekávání, že byla zachována pravidla při poskytování podpory, pouze v případě, že byla tato podpora poskytnuta při dodržení postupu upraveného v uvedeném článku, a jednak s řádnou péčí postupující hospodářský subjekt musí být běžně schopen ujistit se o tom, že byl tento postup dodržen. Konkrétně, pokud je podpora poskytnuta bez předchozího oznámení Komisi, takže je podle čl. 108 odst. 3 SFEU protiprávní, příjemce podpory nemůže mít v tomto okamžiku legitimní očekávání v zachování pravidel při poskytování podpory.

Z toho vyplývá, že příjemci takovéto státní záruky, která byla poskytnuta v rozporu s čl. 108 odst. 3 SFEU, a je proto protiprávní, nemají podle unijního práva k dispozici opravný prostředek.

(viz body 76–79 a výrok)
(viz body 24, 25)

Článek 45 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání vnitrostátním právním předpisům, na základě nichž členský stát stanoví ve prospěch pracovníků, kteří měli před výkonem zaměstnání na jeho území bydliště v jiném členském státě, poskytnutí daňového zvýhodnění spočívajícího v paušálním osvobození náhrady za extrateritoriální náklady od daně do výše 30 % daňového základu, za podmínky, že tito pracovníci měli bydliště ve vzdálenosti přesahující 150 kilometrů od jeho hranic, ledaže by uvedené meze byly stanoveny tak, že by toto osvobození od daně systematicky vedlo ke značné nadměrné kompenzaci skutečně vynaložených extrateritoriálních nákladů.

Pouhá skutečnost, že jsou stanoveny meze, pokud jde o vzdálenost s ohledem na místo bydliště pracovníků, přičemž se jako výchozí bod zohlední hranice členského státu, v němž je práce vykonávána, a pokud jde o horní hranici přiznaného osvobození od daně, přičemž se jako výchozí bod zohlední daňový základ, i když to má nezbytně přibližný charakter, totiž nemůže sama o sobě zakládat nepřímou diskriminaci či omezení volného pohybu pracovníků. Platí to tím spíše, pokud se paušální režim uplatní ve prospěch pracovníků, kteří jej využívají, když značně omezuje administrativní kroky, které tito pracovníci musí učinit za účelem získání osvobození náhrady za extrateritoriální náklady od daně.

Paušálnímu přiznání daňového zvýhodnění, o kterém se má za to, že pokrývá situace, v nichž jsou hmotněprávní podmínky vyžadované pro uplatnění tohoto zvýhodnění nepopiratelně splněny, je přitom vlastní, že existují jiné situace, v nichž jsou z různých důvodů tyto podmínky rovněž splněny, přičemž v těchto jiných situacích vzniká rovněž nárok na toto zvýhodnění na základě předložení příslušných důkazů.

Ačkoli je v tomto ohledu pravda, že úvahy administrativní povahy nemohou odůvodnit to, že se členský stát odchýlí od pravidel unijního práva, nelze členským státům upírat možnost naplňovat legitimní cíle zavedením pravidel, která jsou příslušnými orgány snadno používána a kontrolována.

(viz body 32–34, 36 a výrok)
Úhrada úroků z prodlení je opatřením vyplývajícím ze zrušujícího rozsudku ve smyslu čl. 266 prvního pododstavce SFEU, neboť slouží k paušální náhradě ztráty požitků plynoucích z pohledávky Komise a k přimění dlužníka, aby co nejrychleji splnil povinnosti vyplývající ze zrušujícího rozsudku. Naproti tomu přiznání kompenzačních úroků nespadá do rámce opatření ke splnění povinností vyplývajících ze zrušujícího rozsudku ve smyslu čl. 266 prvního pododstavce SFEU, nýbrž spadá do působnosti druhého pododstavce zmíněného článku 266, který odkazuje na článek 340 SFEU, tj. na spory vzniklé z mimosmluvní odpovědnosti Unie. Tato kategorie úroků totiž slouží ke kompenzaci uplynutí času do soudního zhodnocení výše škody, nezávisle na jakémkoli prodlení přičitatelném dlužníku.

Vzhledem k tomu, že povinnost Komise uhradit hlavní pohledávku spolu s úroky nemá svůj základ ve výkonu jejího rozhodnutí, nýbrž ve vyhovění rozsudku Tribunálu, mohou být na základě čl. 266 prvního pododstavce SFEU přiznány pouze úroky z prodlení.

(viz body 30, 31, 37, 38)
Směrnice 2005/29 o nekalých obchodních praktikách vůči spotřebitelům na vnitřním trhu musí být vykládána v tom smyslu, že sdělení nesprávné informace obchodníkem spotřebiteli musí být kvalifikováno jako „klamavá obchodní praktika“ ve smyslu uvedené směrnice, třebaže k tomuto sdělení došlo jednorázově a týkalo se pouze jednoho spotřebitele. Definice uvedené v čl. 2 písm. c) a d), v čl. 3 odst. 1, jakož i v čl. 6 odst. 1 směrnice 2005/29, ani tato směrnice jako celek, totiž neobsahují nic, co by nasvědčovalo tomu, že jednání nebo opomenutí, kterých se dopustil obchodník, musí být opakované nebo se musí týkat více než jednoho spotřebitele. S ohledem na cíl ochrany spotřebitele, na kterém se zakládá uvedená směrnice, však tato ustanovení nemohou být vykládána tak, že ukládají podmínky tohoto druhu, i když je výslovně neuvádějí.

Kromě toho jsou irelevantní i skutečnosti, že takové protiprávní jednání bylo údajně neúmyslné, že dodatečné náklady uložené spotřebiteli jsou zanedbatelné, a že spotřebitel mohl získat správnou informaci sám. Jak totiž vyplývá z použití výrazu „schopná“, má článek 6 směrnice 2005/29 v zásadě preventivní povahu, takže pro účely použití tohoto článku k tomu, aby mohl obchodník nepříznivě ovlivnit obchodní rozhodnutí spotřebitele, postačí, že sdělil objektivně nesprávnou informaci. Cíl sledovaný uvedenou směrnicí vychází kromě toho ze skutečnosti, že spotřebitel se – zejména na úrovni informací – vůči obchodníkovi nachází v nerovném postavení, neboť musí být považován za ekonomicky slabšího a právnicky méně zkušeného než jeho smluvní partner.

(viz body 41–43, 47, 49, 50, 53, 54, 60, výrok 1)
(viz body 32–35)

Viz znění rozhodnutí.

Článek 6 odst. 1 směrnice 85/374 o sbližování právních a správních předpisů členských států týkajících se odpovědnosti za vadné výrobky musí být vykládán v tom smyslu, že zjištění potenciální vady takových výrobků patřících do stejné skupiny nebo náležejících do téže série výroby, jako jsou kardiostimulátory a implantovatelné automatizované defibrilátory, umožňuje takový výrobek kvalifikovat jako vadný, aniž by bylo třeba konstatovat, že tento výrobek má uvedenou vadu.

S ohledem na funkci těchto zařízení a situaci zvláštní zranitelnosti pacientů, kteří uvedená zařízení používají, jsou totiž požadavky na bezpečnost týkající se těchto zařízení, které mohou takoví pacienti oprávněně očekávat, zvláště vysoké. Kromě toho, potenciální vada bezpečnosti, která zakládá odpovědnost výrobce, spočívá – pokud jde o tyto výrobky – v neobvyklé potenciálnosti škody, kterou mohou výrobky způsobit určité osobě.

(viz body 39, 40, 43, výrok 1)
(viz bod 44)

Viz znění rozhodnutí.

(viz bod 50)

Viz znění rozhodnutí.

(viz bod 58)

Viz znění rozhodnutí.

(viz bod 83)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 93, 94)

Viz znění rozhodnutí.

V oblasti protisoutěžních jednání, spadajících do článku 81 ES, vykazují určité druhy koordinace mezi podniky dostatečný stupeň škodlivosti ve vztahu k hospodářské soutěži, aby bylo možné mít za to, že přezkum jejich účinků není nutný. Určitá koluzní jednání, jako například jednání vedoucí k horizontálnímu stanovení cen kartely, tak mohou být považována za do té míry způsobilá vyvolat negativní účinky, zejména na ceny a kvalitu zboží a služeb, že je pro účely uplatnění čl. 81 odst. 1 ES možné považovat za neužitečné prokazovat, že mají konkrétní účinky na trh. Naproti tomu v případě, že analýza znaků daného druhu koordinace mezi podniky neodhalí dostatečný stupeň škodlivosti ve vztahu k hospodářské soutěži, je třeba přezkoumat jeho účinky, a aby toto jednání podléhalo zákazu, musí existovat skutečnosti prokazující, že hospodářská soutěž byla buď vyloučena, nebo citelně omezena či narušena.

Při posuzování, zda daný druh koordinace mezi podniky vykazuje dostatečný stupeň škodlivosti, aby byla považována za omezení hospodářské soutěže „z hlediska cíle“ ve smyslu čl. 81 odst. 1 ES, je třeba se soustředit zejména na cíle, kterých má dosáhnout, jakož i na hospodářský a právní kontext, do kterého spadá. V rámci posuzování tohoto kontextu je rovněž třeba zohlednit povahu dotčeného zboží nebo služeb, jakož i skutečné podmínky fungování a struktury dotčeného trhu nebo trhů.

Mimoto platí, že i když úmysl účastníků není k určení omezující povahy daného druhu koordinace mezi podniky nezbytný, vnitrostátním a unijním orgánům pro hospodářskou soutěž nebo soudům nic nebrání v tom, aby jej zohlednily.

(viz body 113, 115–118)
Jak vyplývá z bodu 28 pokynů pro výpočet pokut uložených podle čl. 23 odst. 2 písm. a) nařízení č. 1/2003, přitěžující okolnost opakování protiprávního jednání je charakterizována tím, že podnik pokračuje ve stejném či podobném protiprávním jednání nebo ho opakuje i poté, co Komise nebo vnitrostátní orgán pro hospodářskou soutěž konstatovaly, že tento podnik porušil ustanovení článku 81 ES nebo článku 82 ES. Komisi přísluší, aby prokázala, že podmínky opakování protiprávního jednání jsou splněny, a to jak v oznámení námitek, tak v rozhodnutí. Komise tak v případě, kdy určité společnosti ukládá pokutu za porušení unijních pravidel hospodářské soutěže a za účelem zohlednění skutečnosti, že tato společnost se již dříve podílela na porušování pravidel hospodářské soutěže, uplatní při výpočtu pokuty násobící koeficient, musí společně s rozhodnutím, kterým je tato pokuta ukládána, předložit popis, na jehož základě mohou unijní soudy i tato společnost seznat, v jakém postavení a v jaké míře se ona společnost na dřívějším protiprávním jednání podílela. Zejména pokud má Komise za to, že dotčená společnost byla součástí podniku, jemuž bylo určeno rozhodnutí o dřívějším protiprávním jednání, musí toto tvrzení odůvodnit právně dostačujícím způsobem.

Pro účely prokázání přitěžující okolnosti opakování protiprávního jednání ve vztahu k mateřské společnosti není požadováno, aby byla předmětem předchozího stíhání, které vedlo k oznámení námitek a k rozhodnutí. Za tímto účelem je důležité zejména předchozí konstatování prvního protiprávního jednání vyplývajícího z chování dceřiné společnosti, s níž tato mateřská společnost zapojená do druhého protiprávního jednání tvořila již v okamžiku prvního protiprávního jednání jeden podnik ve smyslu článku 81 ES.. Cíl potlačit chování odporující pravidlům hospodářské soutěže a zabránit jejich opakování prostřednictvím odrazujících sankcí by byl zmařen, pokud by podnik, který zahrnuje dceřinou společnost dotčenou prvním protiprávním jednáním, byl schopen prostřednictvím změny své právní struktury vytvořením nových dceřiných společností, které by nemohly být stíhány s ohledem na první protiprávní jednání, ale podílely by se na spáchání nového protiprávního jednání, znemožnit nebo zvláště ztížit a vyhnout se tak uložení sankce za opakování protiprávního jednání.

(viz body 91, 92)
(viz bod 64)

Pokud jde o pravomoc legislativní iniciativy Komise v rámci řádného legislativního postupu, z ustanovení čl. 17 odst. 2 SEU ve spojení s články 289 SFEU a 293 SFEU vyplývá, že stejně jako Komisi v zásadě přísluší rozhodnutí, zda předloží legislativní návrh, či nikoliv, a případně určení jeho předmětu, účelu a obsahu, má Komise, dokud Rada nerozhodla, pravomoc svůj návrh změnit nebo jej v případě potřeby dokonce vzít zpět. Tato pravomoc zpětvzetí nemůže však tomuto orgánu přiznávat právo veta v průběhu legislativního postupu, které by bylo v rozporu se zásadami svěřených pravomocí a institucionální rovnováhy. Pokud se Komise poté, co v rámci řádného legislativního postupu předložila návrh, rozhodne tento návrh vzít zpět, musí Parlamentu a Radě sdělit důvody tohoto zpětvzetí, které musí být v případě zpochybnění podepřeny přesvědčivými skutečnostmi.

Pokud Parlamentem a Radou zamýšlená změna zkresluje návrh legislativního aktu ve smyslu, který brání dosažení cílů sledovaných tímto návrhem, a zbavuje jej tedy důvodu jeho existence, je Komise oprávněna jej vzít zpět. Může tak však učinit až poté, co v duchu loajální spolupráce, kterou se na základě čl. 13 odst. 2 SEU musí řídit vztahy mezi unijními orgány v rámci řádného legislativního postupu, řádně zohlední obavy Parlamentu a Rady, z nichž vychází jejich vůle její návrh změnit. Za těchto okolností nelze mít za to, že by skutečnost, že Komise nevyužila možnosti požádat o hlasování Rady o návrhu stanovené v čl. 3 odst. 2 a čl. 11 odst. 1 jednacího řádu Rady, nebo skutečnost, že k přijetí rozhodnutí o zpětvzetí došlo v tentýž den, kdy se Parlament a Rada chystaly formalizovat svou dohodu o uvedeném návrhu, zakládala porušení zásady loajální spolupráce ze strany Komise.

(viz body 74–76, 83, 106)