Opinion of the Advocate-General



Opinion of the Advocate-General

1. Otázky týkající se důsledků a mezí ochrany spotřebitele vyplývající ze směrnice 93/13/EHS(2), zejména z pohledu dodržování zásady procesní autonomie členských států, jsou Soudnímu dvoru pokládány opakovaně. Projednávaná věc je pro něj příležitostí upřesnit, že přednost unijního spotřebitelského práva před procesním právem členských států není neomezená.

2. Tato věc je přímým důsledkem změny španělských právních předpisů plynoucích z rozsudku Aziz(3) . Soudní dvůr uvedeným rozsudkem rozhodl, že do té doby použitelné španělské právní předpisy se nejevily být v souladu se zásadou efektivity, jelikož v řízeních o výkonu rozhodnutí týkajícího se nemovitosti zatížené hypotékou, která zahajují prodávající či poskytovatelé vůči spotřebitelům jakožto povinným osobám, znemožňovaly ochranu, kterou spotřebitelům přiznává směrnice 93/13, nebo její uplatnění nadměrně ztěžovaly. Na základě uvedeného rozsudku španělský zákonodárce změnil některá ustanovení občanského soudního řádu týkající se řízení o výkonu rozhodnutí s cílem umožnit v řízení o výkonu rozhodnutí týkajícího se nemovitosti zatížené hypotékou vznést námitku založenou na existenci zneužívajících klauzulí, přičemž jiná ponechal v platnosti.

3. Nyní je některými vnitrostátními soudy(4), zejména pak předkládajícím soudem, nepřímo zpochybňováno ustanovení zavedené uvedenou změnou zákona. Ve věci v původním řízení se vnitrostátní soud v podstatě zabývá zaprvé tím, zda povinnost členských států zajistit na základě článku 7 směrnice 93/13, aby existovaly přiměřené a účinné prostředky zabraňující dalšímu používání zneužívajících klauzulí ve smlouvách, které uzavírají prodávající nebo poskytovatelé se spotřebiteli, a zadruhé tím, zda je právo na účinnou soudní ochranu v rozporu s vnitrostátním ustanovením nezakládajícím možnost, aby povinná osoba mohla v rámci řízení o výkonu rozhodnutí podat odvolání proti rozhodnutí zamítajícímu námitku proti uvedenému výkonu.

I – Právní rámec

A – Směrnice 93/13

4. Podle čl. 6 odst. 1 směrnice 93/13:

„Členské státy stanoví, že nepřiměřené podmínky [zneužívající klauzule] použité ve smlouvě uzavřené prodávajícím nebo poskytovatelem se spotřebitelem nejsou podle jejich vnitrostátních právních předpisů pro spotřebitele závazné a že smlouva zůstává pro strany závaznou za stejných podmínek, může-li nadále existovat bez dotyčných nepřiměřených podmínek [zneužívajících klauzulí].“

5. Článek 7 odst. 1 uvedené směrnice uvádí, že „[č]lenské státy zajistí, aby v zájmu spotřebitelů a konkurentů existovaly přiměřené a účinné prostředky zabraňující dalšímu používání nepřiměřených podmínek [zneužívajících klauzulí] ve smlouvách, které uzavírají prodávající nebo poskytovatelé se spotřebiteli“.

B – Španělské právo

6. Zákon 1/2013 byl dle své důvodové zprávy přijat s cílem přijmout různá opatření určená ke zmírnění situace hypotečních dlužníků, kteří v důsledku hospodářské a finanční krize mají potíže s plněním svých finančních povinností. Podle uvedeného odůvodnění je dále předmětem uvedeného zákona úprava řízení o výkonu rozhodnutí týkajících se nemovitosti zatížené hypotékou za účelem odstranění některých aspektů neslučitelných s unijním právem, které byly přezkoumány v rozsudku Aziz (EU:C:2013:164).

7. Zákonem 1/2013 se pozměňuje zejména článek 695 občanského soudního řádu(5), který nyní ohledně výkonu rozhodnutí týkajících se nemovitosti zatížené hypotékou stanoví toto:

„Námitka proti výkonu rozhodnutí

1. V řízeních podle této kapitoly může povinná osoba, vůči níž je veden výkon rozhodnutí, vznést námitku proti výkonu rozhodnutí, jen pokud se opírá o následující důvody:

1) zánik zajištění nebo zajištěné pohledávky; […]

2) chyba při výpočtu vymahatelné částky; […]

3) skutečnost, že v případě exekuce movitého majetku zatíženého hypotékou nebo majetku zatíženého zástavním právem bez skutečné držby věci je daný majetek již vázán jiným zástavním právem, zatížen hypotékou týkající se movitého či nemovitého majetku nebo zabaven, a to před vznikem závazku, který je důvodem k danému řízení; tato skutečnost musí být doložena příslušným zápisem v rejstříku;

4) zneužívající charakter smluvní klauzule, která je základem pro výkon rozhodnutí nebo která určila výši vymahatelné částky.

2. Byla-li vznesena námitka podle předchozího odstavce, Secretario Judicial přeruší výkon rozhodnutí a předvolá účastníky řízení k jednání před soudem, který vydal příkaz k výkonu rozhodnutí. Předvolání k soudu musí být uskutečněno alespoň patnáct dnů přede dnem předmětného jednání. Soud na jednání vyslechne účastníky řízení, připustí písemnosti, které byly předloženy, a druhý den vydá formou usnesení příslušné rozhodnutí.

3. Rozhodnutí, kterým se vyhoví námitce založené na prvním a třetím důvodu v odstavci 1 tohoto článku, má za následek zastavení výkonu rozhodnutí. Rozhodnutí, kterým se vyhoví námitce založené na druhém důvodu, stanoví částku, jíž se má další výkon rozhodnutí týkat.

Je-li vyhověno čtvrtému důvodu, výkon rozhodnutí se zastaví, pokud je základem výkonu rozhodnutí smluvní klauzule. Pokud tomu tak není, výkon rozhodnutí pokračuje bez uplatnění zneužívající klauzule.

4. Proti rozhodnutí o zastavení výkonu rozhodnutí nebo neuplatnění zneužívající klauzule lze podat odvolání.

S výjimkou těchto případů nelze proti rozhodnutí o námitce podle tohoto článku podat žádný opravný prostředek a jeho účinky jsou omezeny výlučně na řízení o výkonu rozhodnutí, v němž bylo vydáno.“

II – Spor v původním řízení, předběžné otázky a řízení před Soudním dvorem

8. Věc v původním řízení má svůj základ ve sporu mezi společností Banco Bilbao Vizcaya Argentaria SA (dále jen „BBVA“) na straně jedné a Juanem Carlosem Sánchez Morcillem a Maríou del Carmen Abril García (dále jen „odvolatelé“) na straně druhé v rámci námitky proti výkonu rozhodnutí týkajícího se jejich bytu, v němž měli bydliště, zatíženého hypotékou.

9. Z předkládacího rozhodnutí plyne, že dne 9. června 2003 podepsala BBVA s odvolateli formou notářského zápisu smlouvu o půjčce zajištěné hypotékou. Na základě této smlouvy půjčila BBVA částku 300 500 eur odvolatelům, kteří se zavázali ji vrátit do 30. června 2028 v 360 měsíčních splátkách. Odvolatelé poskytli za tento závazek zajištění ve formě hypotéky na svoji nemovitost, v níž měli bydliště. Článek 6a smlouvy o půjčce stanovil, že nebudou-li dlužníci svůj závazek plnit a BBVA bude nucena požadovat předčasné splacení půjčky, bude úrok z prodlení činit 19 % p. a., přičemž zákonná úroková míra platná v relevantním období ve Španělsku činila 4 %.

10. Jelikož dlužníci svůj závazek týkající se měsíčních splátek neplnili tak, jak bylo ujednáno, podala BBVA dne 15. dubna 2011 vůči odvolatelům návrh na výkon rozhodnutí týkajícího se nemovitosti zatížené hypotékou, kterým by jim bylo uloženo plnit a na jehož základě by byla provedena dražba nemovitosti zatížené hypotékou, kterou je zajištěno splácení půjčky.

11. Juzgado de Primera Instancia no 3 de Castellón (soud prvního stupně č. 3 v Castellónu), příslušný k rozhodnutí o návrhu, zahájil řízení o výkonu rozhodnutí týkajícího se nemovitosti zatížené hypotékou a poté, co výkon rozhodnutí povolil, vyzval odvolatele k zaplacení.

12. Odvolatelé se dostavili k soudnímu jednání a dne 12. března 2013 podali námitku proti výkonu rozhodnutí týkajícího se nemovitosti zatížené hypotékou, přičemž v podstatě tvrdili, zaprvé že předložený titul, tedy kopie smlouvy o hypotečním úvěru, není vykonatelný, a proto je nařízení výkonu rozhodnutí neplatné, a zadruhé že Juzgado de Primera Instancia no 3 de Castellón není soudem příslušným.

13. Dne 19. června 2013 vydal Juzgado de Primera Instancia no 3 de Castellón usnesení, jímž námitku zamítl a nařídil pokračovat ve výkonu rozhodnutí ve vztahu k bytu zatíženému hypotékou.

14. Odvolatelé podali proti tomuto rozhodnutí odvolání. Odvolání bylo prohlášeno za přípustné a postoupeno k rozhodnutí Audiencia Provincial de Castellón (provinční soud v Castellónu).

15. Tento soud uvedl, že čl. 695 odst. 4 LEC umožňuje, aby oprávněná osoba podala odvolání proti rozhodnutí, jímž je vyhověno námitce a řízení o výkonu rozhodnutí týkajícího se nemovitosti zatížené hypotékou je zastaveno nebo je zjištěna existence zneužívající klauzule, ale tím, že vylučuje možnost opravného prostředku v ostatních případech, brání tomu, aby se povinná osoba odvolala proti rozhodnutí ve svůj neprospěch.

16. Jelikož měl Audiencia Provincial de Castellón za to, že toto ustanovení nemusí být slučitelné s cílem ochrany sledovaným směrnicí 93/13, jakož i s právem na účinnou právní ochranu zakotveným v článku 47 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“), rozhodl se přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

„1) Brání čl. 7 odst. 1 směrnice 93/13, který členským státům ukládá povinnost zajistit, aby v zájmu spotřebitelů existovaly přiměřené a účinné prostředky zabraňující dalšímu používání zneužívajících klauzulí ve smlouvách, které uzavírají prodávající nebo poskytovatelé se spotřebiteli, takovému procesnímu předpisu, jako je čl. 695 odst. 4 [LEC], který při úpravě opravného prostředku proti rozhodnutí o námitce proti výkonu rozhodnutí týkajícího se majetku, který byl zatížen hypotékou nebo byl zastaven, umožňuje podat odvolání jen proti usnesení, jímž je rozhodnuto o zastavení řízení nebo neuplatnění zneužívající klauzule, a vylučuje opravný prostředek v ostatních případech, což má za bezprostřední následek to, že zatímco oprávněná osoba se může odvolat, když je vyhověno námitce povinné osoby a je rozhodnuto o zastavení řízení nebo o neuplatnění zneužívající klauzule, povinný spotřebitel nemůže podat opravný prostředek v případě, že je jeho námitka zamítnuta?

2) Brání v oblasti působnosti unijní právní úpravy na ochranu spotřebitele obsažené ve směrnici 93/13 zásada práva na účinnou právní ochranu a práva na spravedlivý proces a na rovnost zbraní, zakotven[é] článkem 47 Listiny, takovému ustanovení vnitrostátního práva, jakým je čl. 695 odst. 4 [LEC], který při úpravě opravného prostředku proti rozhodnutí o námitce proti výkonu rozhodnutí týkajícího se majetku, který byl zatížen hypotékou nebo byl zastaven, umožňuje podat odvolání jen proti usnesení, jímž je rozhodnuto o zastavení řízení nebo neuplatnění zneužívající klauzule, a vylučuje opravný prostředek v ostatních případech, což má za bezprostřední následek to, že zatímco oprávněná osoba se může odvolat, když je vyhověno námitce povinné osoby a je rozhodnuto o zastavení řízení nebo o neuplatnění zneužívající klauzule, povinná osoba nemůže podat opravný prostředek v případě, že je její námitka zamítnuta?“

17. Usnesením předsedy Soudního dvora ze dne 5. června 2014 bylo vyhověno žádosti předkládajícího soudu o projednání této věci ve zrychleném řízení podle článku 23a statutu Soudního dvora Evropské unie a článku 105 jednacího řádu Soudního dvora.

18. Písemná vyjádření byla předložena BBVA, odvolateli, španělskou vládou a Evropskou komisí.

19. BBVA, španělská vláda a Komise byly vyslechnuty na jednání konaném dne 30. června 2014.

III – Analýza

A – K první otázce: dodržení zásady efektivity

20. Svou první otázkou se předkládající soud zamýšlí nad tím, zda s ohledem na zásadu efektivity je se směrnicí 93/13 slučitelné vnitrostátní procesní pravidlo, konkrétně čl. 695 odst. 4 LEC, které v rámci řízení o výkonu rozhodnutí týkajícího se nemovitosti zatížené hypotékou omezuje právo na podání odvolání pouze na odvolání směřující proti usnesení o zastavení výkonu rozhodnutí nebo o neuplatnění zneužívající klauzule. V tomto ohledu je totiž předkládající soud názoru, že toto ustanovení je potenciální překážkou práva dlužníků obrátit se na soud druhého stupně a domáhat se prohlášení o neplatnosti případné zneužívající klauzule, zatímco věřitelům je toto právo přiznáno.

21. Je třeba poznamenat, že předkládající soud zřejmě vycházel z předpokladu, že změna právních předpisů provedená zákonem 1/2013 dostatečně nezohledňuje poznatky, které je třeba vyvodit z rozsudku Aziz (EU:C:2013:164). Článek 695 odst. 4 LEC, který v rámci řízení o výkonu rozhodnutí týkajícího se nemovitosti zatížené hypotékou neumožňuje povinné osobě podat odvolání proti rozhodnutí přijatému v prvním stupni, kterým byla zamítnuta její námitka, totiž ohrožuje účinnost ochrany spotřebitele požadovanou směrnicí 93/13.

22. Úvodem, a i když tato otázka nebyla předkládajícím soudem zmíněna, považuji za užitečné se zabývat krátce tím, zda čl. 1 odst. 2 směrnice 93/13 brání tomu, aby se Soudní dvůr prohlásil příslušným rozhodnout o slučitelnosti sporných vnitrostátních ustanovení s uvedenou směrnicí.

23. BBVA totiž ve svém písemném vyjádření tvrdila, že vnitrostátní ustanovení dotčené ve věci v původním řízení, tedy čl. 695 odst. 4 LEC, je kogentním ustanovením, které není součástí žádné smlouvy, a které tudíž nespadá do působnosti směrnice 93/13. Odvolává se zejména na rozsudek vydaný nedávno Soudním dvorem ve věci Barclays Bank(6) .

24. Připomínám, že v uvedené věci Soudní dvůr rozhodl, že vnitrostátní předpisy, které jsou předmětem žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, nespadají do působnosti směrnice 93/13. Na podporu tohoto závěru uvedl, zaprvé že vnitrostátní předpisy, které byly předmětem žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, byly právní nebo správní povahy a nebyly převzaty do smlouvy dotčené ve věci v původním řízení(7) ; zadruhé že se žádné z těchto ustanovení netýkalo rozsahu pravomoci vnitrostátního soudu posoudit zneužívající povahu smluvního ustanovení a zatřetí že uvedená ustanovení byla použitelná, aniž byly jejich působnost či jejich dosah pozměněny smluvním ustanovením. Bylo tudíž možné předpokládat, že smluvní rovnováha byla dodržena(8) .

25. V tomto ohledu je třeba uvést, že podle čl. 1 odst. 2 směrnice 93/13 „[s]mluvní [klauzule], které odrážejí závazná právní a správní ustanovení […], nejsou předmětem ustanovení této směrnice“. Toto ustanovení je třeba vykládat ve spojení se třináctým bodem odůvodnění téže směrnice, který zejména uvádí, že „znění [výraz] ‚závazná právní nebo prováděcí ustanovení‘ v čl. 1 odst. 2 zahrnuje také pravidla, která se v souladu s právními předpisy používají mezi smluvními stranami, pokud nevznikla žádná jiná ujednání“.

26. V projednávané věci je tedy legitimní zabývat se tím, zda je směrnice 93/13 použitelná. Zdá se totiž, že účastníci původního řízení ani Juzgado de Primera Instancia no 3 de Castellón žádným způsobem nezmínili existenci klauzulí, které by bylo možné považovat za zneužívající ve smyslu směrnice 93/13. Osoby povinné v řízení o výkonu rozhodnutí týkajícího se nemovitosti zatížené hypotékou v tomto ohledu pouze uvedly, že titul uplatňovaný na podporu návrhu na výkon rozhodnutí byl stižen formální vadou a že Juzgado de Primera Instancia no 3 de Castellón není soudem příslušným k rozhodnutí. Mimoto odkaz předkládajícího soudu na bod 1 přílohy směrnice 93/13, který mezi klauzule uvedené v čl. 3 odst. 3 téže směrnice pod písmenem q) zařazuje klauzule, jejichž cílem je „zbavení spotřebitele práva podat žalobu nebo použít jiný opravný prostředek […] nebo bránění uplatnění tohoto práva“, může ukazovat na to, že sporné aspekty projednávaného případu plynou nikoliv ze smlouvy o hypotečním úvěru uzavřené mezi účastníky původního řízení, ale z kogentních ustanovení španělského občanského soudního řádu.

27. Protože však byla v předkládacím rozhodnutí uvedena klauzule o úrocích z prodlení ve výši 19 %, obsažená ve smlouvě o hypotečním úvěru a jelikož se na otázky týkající se výkladu unijního práva položené vnitrostátním soudem vztahuje domněnka relevance, nelze vyloučit, že sporným je v projednávané věci potenciálně zneužívající charakter smluvní klauzule týkající se stanovení úroků z prodlení, a jedná se tedy o situaci, kterou lze přirovnat k situacím, o nichž Soudní dvůr rozhodoval ve věcech, v nichž byly vydány rozsudky Banco Español de Crédito(9) a Aziz(10) . Tyto věci se týkaly právě sporů, v jejichž rámci se předkládající soud zabýval rozsahem pravomocí, které mu svěřuje směrnice 93/13 za účelem posouzení zneužívajícího charakteru smluvních klauzulí o úrocích z prodlení.

28. Ze všech těchto úvah plyne, že použitelnost směrnice 93/13 na věc v původním řízení nemůže být a priori vyloučena.

29. Po tomto upřesnění se budu dále zabývat meritem problému; nejprve bych uvedl několik úvah týkajících se smyslu a dosahu rozsudku Aziz.

1. Smysl a dosah rozsudku Aziz, pokud jde o efektivitu řízení o výkonu rozhodnutí týkajícího se nemovitosti zatížené hypotékou s ohledem na směrnici 93/13

30. Ve věci, v níž byl vydán uvedený rozsudek Aziz, spadala otázka položená Soudnímu dvoru, jak připomínám v návaznosti na to, co jsem uvedl ve svém stanovisku předneseném ve věci Macinský a Macinská(11), do obecné problematiky pravomocí a povinností vnitrostátního soudu při přezkumu zneužívajícího charakteru klauzulí ve spotřebitelských smlouvách. Konkrétně se jednalo o vymezení úkolů, které má soud rozhodující v nalézacím řízení, které souvisí s řízením o výkonu rozhodnutí týkajícího se nemovitosti zatížené hypotékou, aby byl v případě potřeby zajištěn užitečný účinek rozhodnutí vydaného ve věci samé, kterým se konstatuje zneužívající charakter smluvní klauzule, která představuje exekuční titul, a na základě níž tedy lze zahájit takové řízení o výkonu rozhodnutí(12) .

31. Soudní dvůr v nich připomenul meze procesní autonomie vyplývající ze zásady efektivity unijního práva a měl za to, že španělská právní úprava použitelná do té doby na výkon rozhodnutí týkajícího se nemovitosti zatížené hypotékou může narušovat účinnost ochrany sledované směrnicí 93/13, neboť nepřipouští možnost, aby soud rozhodující ve věci samé, k němuž spotřebitel podal návrh na určení zneužívajícího charakteru smluvní klauzule, na základě které byl vydán exekuční titul, přijal předběžná opatření způsobilá přerušit nebo zmařit řízení o výkonu rozhodnutí týkajícího se nemovitosti zatížené hypotékou v případech, kdy je přijetí takových opatření nezbytné k zajištění plného účinku jeho konečného rozhodnutí(13) .

32. Rozsudek Soudního dvora tedy směřuje k tomu, že z pohledu zásady efektivity zpochybňuje vnitrostátní právní úpravu, která spotřebitelům, a a fortiori soudu, neumožňuje uplatnit existenci zneužívající smluvní klauzule za účelem zamezení řízení o výkonu rozhodnutí týkajícího se nemovitosti zatížené hypotékou. Úvahy Soudního dvora spočívaly zejména na tom, že v systému do té doby použitelném nemohl spotřebitel podat námitku proti výkonu uvedeného rozhodnutí – a soudce ho přerušit – s odkazem na zneužívající charakter klauzulí obsažených ve sporné smlouvě o půjčce. Jednalo se o ošetření situace, v níž se jako jediná možná jevila následná ochrana v podobě náhrady škody, která nemohla představovat přiměřený a účinný prostředek zabraňující dalšímu používání klauzulí zakázaných směrnicí 93/13.

33. Jinými slovy, za problematickou byla z pohledu ochrany spotřebitele poskytované směrnicí 93/13 považována skutečnost, že řízení o výkonu rozhodnutí týkajícího se nemovitosti zatížené hypotékou bylo zcela odděleno od nalézacího řízení zahájeného spotřebitelem s cílem určení neplatnosti některých zneužívajících klauzulí. Tato ochrana je zjevně neúplná, pokud navzdory tomu, že se dlužník v prodlení obrátí na soud, aby věcně přezkoumal zneužívající charakter některých klauzulí smlouvy o hypotečním úvěru, neumožňuje nic zastavit řízení o nuceném výkonu rozhodnutí týkajícího se nemovitosti zatížené hypotékou. Nejedná se o zpochybnění samotného řízení o výkonu rozhodnutí, nýbrž jeho kombinace s žalobou na prohlášení neplatnosti klauzule nebo klauzulí, které jsou považovány za zneužívající.

2. Posouzení procesního ustanovení dotčeného ve věci v původním řízení

34. Projednávaná věc se týká zcela jiné otázky, než jaká byla posuzována v rozsudku Aziz (EU:C:2013:164), jelikož souvisí pouze s procesním pravidlem obsaženým v čl. 695 odst. 4 LEC, které neumožňuje podání opravného prostředku k soudu vyššího stupně, pokud rozhodnutí soudu rozhodujícího v řízení o výkonu rozhodnutí týkajícího se nemovitosti zatížené hypotékou zní v neprospěch spotřebitele-dlužníka.

35. Článek 695 odst. 4 LEC se týká aspektu, který není směrnicí 93/13 nijak upraven. Tato směrnice totiž neobsahuje žádné ustanovení týkající se vícestupňovitosti soudního přezkumu smluvních klauzulí spadajících do její působnosti.

36. Jak Soudní dvůr opakovaně připomněl, při neexistenci harmonizace tato otázka spadá do procesní autonomie členských států za předpokladu, že procesní podmínky opravných prostředků směřující k zajištění ochrany práv, která jednotlivcům vyplývají z unijního práva, nejsou méně příznivé než procesní podmínky obdobných opravných prostředků na základě vnitrostátního práva (zásada rovnocennosti) a že v praxi neznemožňují nebo nadměrně neztěžují výkon práv přiznaných unijním právním řádem (zásada efektivity)(14) .

37. V projednávaném případě se domnívám, že vnitrostátní ustanovení dotčené v původním řízení není z pohledu dodržení těchto dvou zásad nijak problematické.

38. Pokud jde o zásadu rovnocennosti, neexistuje dle mého názoru žádný poznatek, který by umožňoval dojít k závěru, že ochrana práv poskytovaných dlužníkům unijním právním řádem je méně příznivá než ochrana, kterou poskytuje u obdobných opravných prostředků vnitrostátní právo. Zdá se, že z pohledu procesních práv spotřebitele je pravidlo použitelné na důvody námitek vyplývající ze směrnice 93/13 srovnatelné s pravidlem použitelným na důvody námitek založené na ustanoveních vnitrostátního práva. Článek 695 LEC totiž vylučuje odvolání povinné osoby ve všech případech nezávisle na tom, zda se odvolání zakládá na případném zneužívajícím charakteru klauzulí smlouvy o hypotečním úvěru ve smyslu směrnice 93/13 nebo na ostatních důvodech námitky uvedených v tomto článku.

39. Ani z pohledu zásady efektivity, jak uvedu v následujících úvahách, neopravňuje nic k závěru, že by vnitrostátní právo dotčené v projednávaném případě znemožňovalo nebo nadměrně ztěžovalo výkon práv přiznaných směrnicí 93/13.

40. Aby bylo možné na otázky předkládajícího soudu odpovědět, budu se nejprve zabývat právem na opravný prostředek v rámci řízení o výkonu rozhodnutí týkajícího se nemovitosti zatížené hypotékou a poté posoudím problematiku nerovnováhy mezi věřitelem a dlužníkem v takovém řízení.

a) Efektivita a právo dlužníka na opravný prostředek v řízení o výkonu rozhodnutí týkajícího se nemovitosti zatížené hypotékou

41. Zaprvé se na rozdíl od toho, co zřejmě naznačuje předkládající soud(15), domnívám, že požadavky na efektivitu ochrany zavedené směrnicí 93/13 vyplývající z rozsudku Aziz (EU:C:2013:164) byly plně respektovány tím, že byla do LEC vložena možnost vznést v rámci řízení o výkonu rozhodnutí týkajícího se nemovitosti zatížené hypotékou námitku proti výkonu rozhodnutí opírající se o důvod zneužívajícího charakteru klauzulí. Nic z uvedeného rozsudku neumožňuje vyvodit, že by španělský zákonodárce měl kromě tohoto doplnění do právní úpravy vložit i ustanovení upravující podmínky, za nichž je možné podat odvolání proti rozhodnutí o námitce vznesené v rámci takového řízení.

42. Zadruhé, jak uvedla Komise, efektivita použití unijního práva, jež má nespornou souvislost s právem na účinnou právní ochranu zakotveným v článku 47 Listiny, nevyžaduje, aby členské státy zavedly dvoustupňový soudní přezkum.

43. Jak uvedl generální advokát Mengozzi ve svém stanovisku předneseném ve věci Asociación de Consumidores Independientes de Castilla y León(16), v oblasti ochrany spotřebitele nestanoví unijní právo zvláštní povinnost, pokud jde o počet stupňů řízení, který členské státy musí stanovit. Je uznáno, že Smlouvy nezamýšlely vytvořit jiné právní prostředky než ty, které již existovaly, kromě situace, kdy ze systematiky vnitrostátního právního řádu vyplývá, že neexistuje žádný právní prostředek umožňující, a to ani incidenčně, zajistit dodržování práv, která pro procesní subjekty vyplývají z unijního práva. Stejně tak nebylo dosud Evropskou úmluvou o ochraně lidských práv a základních svobod, podepsanou v Římě dne 4. listopadu 1950, zakotveno jakékoliv právo na dvoustupňové soudní řízení, přinejmenším v občanskoprávních věcech(17) . Celkově vzato dává zásada účinné právní ochrany jednotlivci právo na přístup k soudu, ne však k několikastupňovému soudnímu řízení(18) .

44. Zatřetí mám za to, že účinkem vnitrostátního pravidla dotčeného ve věci v původním řízení, které v rámci řízení o výkonu rozhodnutí týkajícího se nemovitosti zatížené hypotékou neumožňuje povinné osobě podat odvolání proti rozhodnutí, kterým byla zamítnuta její námitka, není znemožnění nebo nadměrné ztížení výkon práv, která jí přiznává unijní právo.

45. Pokud se budeme držet především poznatků vycházejících z judikatury, a zejména z rozsudku Aziz (EU:C:2013:164), jeví se, že práva, která spotřebitelům přiznává směrnice 93/13, jsou účinně chráněna, jestliže má spotřebitel možnost uplatnit existenci zneužívající klauzule před soudem pověřeným přezkumem námitky vznesené proti výkonu rozhodnutí týkajícího se nemovitosti zatížené hypotékou a soudce je dále oprávněn uplatnit existenci takových klauzulí i bez návrhu a případně výkon rozhodnutí přerušit.

46. Pokud se vrátím k věci v původním řízení, mám za to, že dlužníci i soud rozhodující v prvním stupni měli možnost uplatnit případný zneužívající charakter smluvních klauzulí obsažených ve smlouvě o půjčce, jíž se věc v původním řízení týká.

47. Bylo sice zdůrazněno, že v tomto případě spočívá problém v tom, že vnitrostátní právo použitelné během řízení o výkonu rozhodnutí týkajícího se nemovitosti zatížené hypotékou nestanovilo, že by existence zneužívajících klauzulí ve sporné smlouvě o půjčce mohla opravňovat ke vznesení námitky proti výkonu rozhodnutí týkajícího se nemovitosti zatížené hypotékou nebo mohla být i bez návrhu uplatněna vnitrostátním soudem, jemuž byl předložen návrh na nucený výkon.

48. Z informací předložených předkládajícím soudem mimoto plyne, že soud rozhodující v prvním stupni o případné existenci zneužívající klauzule ve smlouvě o hypotečním úvěru dotčené ve věci v původním řízení nerozhodoval.

49. Z předkládacího rozhodnutí tak vyplývá, že sporná námitka proti výkonu rozhodnutí týkajícího se nemovitosti zatížené hypotékou byla vznesena dne 12. března 2013, tedy před nabytím účinnosti zákona 1/2013. Odvolatelé se tedy nemohli na podporu své námitky dovolávat zneužívajícího charakteru klauzulí obsažených ve smlouvě o hypotečním úvěru.

50. Je však třeba zdůraznit, že podle prvního přechodného ustanovení zákona 1/2013(19) mohl Juzgado de Primera Instancia no 3 de Castellón od 14. května 2013 i bez návrhu posoudit zneužívající charakter smluvní klauzule týkající se úroků z prodlení. Možnost, aby soud pověřený výkonem rozhodnutí posoudil uvedenou klauzuli, konstatoval její případný zneužívající charakter, a rozhodl tak o zastavení výkonu rozhodnutí nebo o jeho přerušení, 19. června 2013, tedy v den, kdy tento soud rozhodl o námitce vznesené proti výkonu rozhodnutí týkajícího se nemovitosti zatížené hypotékou, již existovala.

51. Stejně tak čtvrté přechodné ustanovení poskytovalo spotřebitelům možnost vznést mimořádnou námitku založenou na existenci nových důvodů pro vz nesení námitky stanovených zejména v čl. 695 odst. 4 LEC. Podle tohoto ustanovení měli odvolatelé možnost napadnout existenci zneužívající klauzule ve lhůtě jednoho měsíce od nabytí účinnosti zákona 1/2013, tedy mezi 16. květnem a 16. červnem 2013.

52. Začtvrté není účinkem nemožnosti podat odvolání to, že by odvolatelé byli zbaveni veškerých opravných prostředků umožňujících, aby bylo v nalézacím řízení rozhodnuto o jejich návrhu směřujícím k tomu, aby byly smluvní klauzule, které považují za zneužívající, prohlášeny za neplatné. Jak vyplývá z judikatury Soudního dvora, každý případ, v němž vyvstává otázka, zda vnitrostátní procesní ustanovení znemožňuje nebo nadměrně ztěžuje použití unijního práva, musí být analyzován s přihlédnutím k místu tohoto ustanovení v řízení jako celku, jeho průběhu a jeho zvláštnostem u různých vnitrostátních orgánů(20) .

53. Nelze přitom spustit ze zřetele, že řízení o výkonu rozhodnutí dotčené ve věci v původním řízení, jehož předmětem je vymáhání pohledávky, s níž je spojen exekuční titul považovaný za platný, se svojí samotnou povahou značně liší od nalézacího řízení. Dlužníkovi, který se případně cítí být poškozen, přísluší zahájit nalézací řízení, v jehož rámci bude moci soud, jemuž byla věc předložena, rozhodnout o všech otázkách týkajících se samotné existence exekučního nároku.

54. Jak uvedla Komise, španělské řízení o výkonu rozhodnutí týkajícího se nemovitosti zatížené hypotékou zachovává možnost právní diskuze o otázkách platnosti pohledávky a smlouvy o půjčce v rámci plně kontradiktorního nalézacího řízení. V tomto ohledu uvádím, že čl. 695 odst. 4 LEC sice stanoví, že mimo případy zastavení výkonu rozhodnutí nebo neuplatnění zneužívající klauzule nelze proti usnesení o námitce podle tohoto článku podat žádný opravný prostředek, výslovně však upřesňuje, že „jeho účinky jsou omezeny výlučně na řízení o výkonu rozhodnutí, v němž bylo vydáno“. Jinými slovy, účinky tohoto rozhodnutí jsou v případě, že soud rozhodující o výkonu nároky spotřebitele-dlužníka odmítne, omezeny na řízení o výkonu rozhodnutí týkajícího se nemovitosti zatížené hypotékou.

55. Kromě toho v případě, kdy se spotřebitel rozhodne zahájit běžné nalézací řízení (prostřednictvím žaloby na neplatnost) a kdy v něm rozhodující soud rozhodne, že některé klauzule smlouvy o hypotečním úvěru jsou neplatné z důvodu svého zneužívajícího charakteru, bude nevyhnutelně zpochybněn nucený výkonu titulu obsaženého v uvedené smlouvě a s velkou pravděpodobností přerušen. I za předpokladu, že by účinkem žaloby na prohlášení neplatnosti založené na existenci zneužívající klauzule nebylo přerušení souběžně probíhajícího řízení o výkonu rozhodnutí, je efektivita ochrany poskytované směrnicí 93/13 podle mého názoru dostatečně zajištěna dodatečnou možností spotřebitelů a soudu zabránit výkonu rozhodnutí týkajícího se nemovitosti zatížené hypotékou, kterou jim poskytují vnitrostátní ustanovení použitelná na řízení o výkonu rozhodnutí. Situace dotčená ve věci v původním řízení se liší od zvláštní situace dotčené ve věci, v níž byl vydán rozsudek Aziz (EU:C:2013:164) a v níž rozhodnutí týkající se nemovitosti zatížené hypotékou nemohlo být pozastaveno v žádném případě .

b) Efektivita a údajná procesní nerovnost stran z důvodu opravných prostředků, jimiž disponuje věřitel v řízení o výkonu rozhodnutí týkajícího se nemovitosti zatížené hypotékou

56. V projednávaném případě zastává zejména Komise názor, že čl. 695 odst. 4 LEC tím, že zbavuje spotřebitele veškerých možností podání opravného prostředku proti usnesení o zamítnutí své námitky, zatímco druhé straně, tedy prodávajícímu nebo poskytovateli, dává v případě rozhodnutí nepříznivého pro jeho zájmy možnost podat opravný prostředek k soudu vyššího stupně, spotřebitele jasně znevýhodňuje oproti prodávajícímu nebo poskytovateli. Odmítnutí přiznat jednomu z účastníků řízení možnost odvolat se proti rozhodnutí poškozujícímu jeho zájmy, zatímco druhá strana tuto možnost má, je v jasném rozporu se zásadou rovnosti zbraní, zakotvenou v čl. 47 odst. 2 Listiny. Platí to tím spíše, že cílem směrnice 93/13 je právě obnovení rovnosti mezi spotřebiteli a prodávajícími nebo poskytovateli.

57. Takové chápání věcí je sice na první pohled lákavé, ale plyne dle mého názoru z povrchního posuzování situace dotčené v projednávané věci a z níže uvedených důvodů mě může jen těžko přesvědčit.

58. Je sice nepopiratelné, jak v trestní oblasti uvedl Evropský soud pro lidská práva(21), že se zásadou rovnosti zbraní jsou případně neslučitelná veškerá vnitrostátní opatření, která vytvářejí asymetrii mezi účastníky řízení, pokud jde o možnost podání opravného prostředku k soudu vyššího stupně.

59. Nicméně to, že povinné osoby nemohou podat odvolání proti rozhodnutí o zamítnutí své námitky, přestože proti rozhodnutí o zastavení výkonu rozhodnutí nebo neuplatnění zneužívající klauzule odvolání lze podat, je možné vysvětlit samotnou povahou řízení o výkonu rozhodnutí.

60. Projednávaná žádost o rozhodnutí o předběžné otázce totiž spadá do rámce řízení o výkonu rozhodnutí týkajícího se nemovitosti zatížené hypotékou, jehož předmětem je na návrh věřitele výkon exekučního titulu plynoucího z hypotéky. Takové řízení nutně předpokládá, že mu předcházelo zatížení nemovitosti zástavním právem a že věřitel se může z tohoto titulu v případě, že dlužník nesplácí, dovolávat exekučního titulu stvrzeného notářským zápisem a zapsaného do katastru nemovitostí. Obecně se předpokládá, že nárok založený tímto titulem je jistý a že tento titul je vykonatelný(22) .

61. Jinými slovy lze skutečnost, že se možnosti odvolání omezují na případ úplného či částečného zastavení výkonu rozhodnutí, snadno vysvětlit tím, že s ohledem na přednostní exekuční titul uplatněný věřitelem musí být zásadou výkon rozhodnutí.

62. Kromě toho v rámci takového řízení, jehož předmět je ohraničený a které má být stručné, soud rozhodující o výkonu v zásadě neprovádí věcný přezkum a důvody přerušení výkonu se omezují na důvody stanovené občanským soudním řádem.

63. Zjevnou „výsadu“ věřitele, který má na rozdíl od dlužníka možnost podat proti rozhodnutí, které je pro něj nepříznivé, nový opravný prostředek, je tedy možné vysvětlit okolností, že řízení o výkonu rozhodnutí týkajícího se nemovitosti zatížené hypotékou směřuje právě k ochraně držitele přednostního exekučního titulu. Jak zdůraznila španělská vláda, musí mít věřitel pohledávky zajištěné nemovitostí možnost uplatnit svůj exekuční titul ve vztahu k soudnímu rozhodnutí, které by bylo v rozporu s předchozím exekučním příkazem.

64. Bylo-li by tomu jinak, došlo by k popření práv držitele exekučního titulu, které má řízení o výkonu rozhodnutí týkajícího se nemovitosti zatížené hypotékou chránit, jelikož by to dlužníkovi umožňovalo bránit ve výkonu, a tudíž v uplatnění dříve stvrzeného nároku.

65. V důsledku toho se domnívám, že je chybné tvrdit, že sporné vnitrostátní právní předpisy vedou k procesnímu znevýhodnění spotřebitele(23) .

66. V této souvislosti považuji za důležité připomenout, že rozsudek Aziz (EU:C:2013:164) pouze vyžaduje, aby v uvedeném řízení o výkonu rozhodnutí týkajícího se nemovitosti zatížené hypotékou bylo možné, aby povinné osoby mohly na podporu námitky proti výkonu rozhodnutí uplatnit jako důvod rovněž důvody týkající se neplatnosti exekučního titulu nebo jeho klauzulí pro jejich zneužívající charakter nebo aby v pozdějším nalézacím řízení mohlo být přijato předběžné opatření vedoucí k přerušení výkonu uvedeného rozhodnutí, je-li prohlášení neplatnosti klauzule tohoto druhu navrhováno, což odvolatelé v projednávaném případě neučinili. Zákon 1/2013 přitom právě tyto požadavky splňuje tím, že mezi jinými změnami zavádí i důvod námitky proti výkonu rozhodnutí spočívající v zneužívajícím charakteru smlouvy, která je základem pro výkon rozhodnutí.

67. Ze všech těchto úvah plyne, že článek 7 směrnice 93/13 nebrání takovému ustanovení vnitrostátního práva, jakým je čl. 695 odst. 4 LEC, které v rámci řízení o výkonu rozhodnutí týkajícího se nemovitosti zatížené hypotékou umožňuje podání opravného prostředku pouze proti usnesení o zastavení výkonu rozhodnutí.

B – Ke druhé otázce: dodržení zásady rovnosti zbraní a práva na účinnou právní ochranu

68. Svou druhou otázkou se předkládající soud táže, zda je sporné vnitrostátní ustanovení slučitelné se zásadou rovnosti zbraní, která je součástí práva na účinnou právní ochranu zakotveného v článku 47 Listiny.

69. Než se budu věnovat meritu položené otázky, je třeba nejprve určit, zda je Soudní dvůr příslušný k rozhodnutí, jelikož se jedná o uplatňování práva Unie ve smyslu čl. 51 odst. 1 Listiny(24) .

70. Jak uvedly BBVA a španělská vláda, je možné o tom pochybovat, jelikož sporný právní stav není a priori přímo upraven unijním právem.

71. Nelze sice ztrácet ze zřetele, že Soudní dvůr má velmi široké vnímání toho, co spadá do jeho pravomoci, neboť je již zcela ustáleno, že tato zahrnuje veškeré situace „uplatňování práva Unie“, jelikož tento výraz je třeba chápat široce(25) .

72. Nicméně na rozdíl například od případu, jehož se týkal rozsudek Åkerberg Fransson, pokud jde o existující vazbu na článek 2, čl. 250 odst. 1 a článek 273 směrnice 2006/112/ES(26) a článek 325 SFEU, ve věci v původním řízení je vazba na směrnici 93/13 velmi obtížně identifikovatelná, jak o tom ostatně svědčí to, že odkaz na uvedenou směrnici byl do žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce vložen zřejmě na základě připomínky vznesené společností BBVA v průběhu řízení(27) .

73. Lze totiž jen velmi obtížně určit, o které ustanovení nebo zásadu unijního práva se zde konkrétně jedná. Jak plyne z úvah, které jsem uvedl v odpověď na první otázku, při neexistenci harmonizace procesních podmínek řízení o výkonu rozhodnutí se otázka práva na opravný prostředek proti soudnímu rozhodnutí o námitce proti výkonu rozhodnutí týkajícího se nemovitosti zatížené hypotékou řídí zásadou procesní autonomie. Mimoto nic neumožňuje za současného stavu unijního práva dojít k závěru, že zásada efektivity brání takovému vnitrostátnímu ustanovení, jakým je čl. 695 odst. 4 LEC. Pouhý obecný odkaz předkládajícího soudu na požadavky na ochranu spotřebitele vyplývající ze směrnice 93/13 nemůže stačit k tomu, aby Soudní dvůr prohlásil, že má pravomoc poskytnout odpověď.

74. Mám za to, že právní problematika dotčená ve věci v původním řízení, která se týká vnitrostátních ustanovení upravujících možnosti opravných prostředků proti soudnímu rozhodnutí o námitce proti výkonu rozhodnutí týkajícího se nemovitosti zatížené hypotékou, se plně řídí vnitrostátním právem a nejedná se o případ „uplatňování práva Unie“. Bylo-li by tomu jinak, došlo by k porušení podmínky uvedené v čl. 51 odst. 1 Listiny, jehož důsledkem by bylo rozšíření oblasti působnosti práva Unie nad rámec pravomocí Unie(28) .

75. Každopádně za předpokladu, že Soudní dvůr bude mít za to, že má pravomoc odpovědět na otázku, zde podle mého názoru není nic, co by mohlo ohrožovat zásadu rovnosti zbraní a právo na spravedlivý proces.

76. Vzhledem k odpovědi na první otázku je třeba mít za to, že na druhou otázku již není třeba odpovídat.

77. Jelikož bylo konstatováno, že vnitrostátní ustanovení dotčené ve věci v původním řízení plně splňuje požadavky vyplývající ze zásady efektivity, nepovažuji za nutné zkoumat, zda uvedené ustanovení mimoto odpovídá právu na účinnou právní ochranu zakotvenému v článku 47 Listiny. I když toto ustanovení zahrnuje různé prvky, dosah práva na účinnou právní ochranu v projednávaném případě splývá, pokud jde o možnosti odvolání proti rozhodnutím o námitce proti rozhodnutí týkajícímu se nemovitosti zatížené hypotékou, s přezkumem dodržení zásady efektivity v rámci odpovědi na první otázku.

78. Z těchto úvah plyne, že i za předpokladu, že by zásada rovnosti zbraní, spjatá s právem na účinnou právní ochranu zakotvenou v článku 47 Listiny, byla v řízení o výkonu rozhodnutí dotčeném ve věci v původním řízení použitelná, nebrání takovému ustanovení vnitrostátního práva, jakým je čl. 695 odst. 4 LEC, které v rámci řízení o výkonu rozhodnutí týkajícího se nemovitosti zatížené hypotékou umožňuje podání opravného prostředku pouze proti usnesení o zastavení výkonu rozhodnutí.

IV – Závěry

79. Vzhledem ke všem těmto úvahám navrhuji Soudnímu dvoru, aby odpověděl na předběžné otázky položené Audiencia Provincial de Castellón následujícím způsobem:

„Zásada efektivity mající plnit cíl ochrany sledovaný směrnicí Rady 93/13/EHS ze dne 5. dubna 1993 o nepřiměřených podmínkách [zneužívajících klauzulích] ve spotřebitelských smlouvách ani právo na účinnou právní ochranu nebrání vnitrostátnímu procesnímu ustanovení, které v rámci řízení o výkonu rozhodnutí týkajícího se nemovitosti zatížené hypotékou omezuje právo na podání odvolání pouze na odvolání směřující proti usnesení o zastavení výkonu rozhodnutí nebo o neuplatnění zneužívající klauzule.“

(1) .

(2) – Směrnice Rady ze dne 5. dubna 1993 o nepřiměřených podmínkách [zneužívajících klauzulích] ve spotřebitelských smlouvách (Úř. věst. L 95, s. 29; Zvl. vyd. 15/02, s. 288).

(3) – C‑415/11, EU:C:2013:164.

(4) – Projednávaná věc není totiž ojedinělým případem. Zákon 1/2013 o opatřeních směřujících k posílení ochrany hypotečních dlužníků, dluhové restrukturalizaci a sociálním nájemném ( Ley 1/2013 de medidas para reforzar la protección a los deudores hipotecarios, reestructuración de deuda y alquiler social ) ze dne 14. května 2013 (BOE č. 116 ze dne 15. května 2013, s. 36373, dále jen „zákon 1/2013“) je zpochybněn v několika věcech probíhajících v současnosti před Soudním dvorem [viz zejména věc Cajas Rurales Unidas (C‑645/13), týkající se žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce předložené Juzgado de Primera Instancia no 34 de Barcelona, v níž se jedná o obdobnou problematiku jako v projednávané věci].

(5) – Ley de enjuiciamiento civil ze dne 7. ledna 2000 (BOE č. 7 ze dne 8. ledna 2000, s. 575), ve znění nařízení s mocí zákona 7/2013 ze dne 28. června 2013 (BOE č. 155 ze dne 29. června 2013, s. 48767, dále jen „LEC“).

(6) – Rozsudek Barclays Bank (C‑280/13, EU:C:2014:279).

(7) – Tamtéž (bod 40).

(8) – Soudní dvůr zdůrazňuje, že na rozdíl od věci, která vedla k vydání rozsudku RWE Vertrieb (C‑92/11, EU:C:2013:180, bod 25), se účastníci řízení neshodli na rozsahu použitelnosti režimu stanoveného vnitrostátním zákonodárcem (rozsudek Barclays Bank, EU:C:2014:279, bod 41).

(9) – C‑618/10, EU:C:2012:349.

(10) – EU:C:2013:164.

(11) – C‑482/12, EU:C:2013:765, body 72 a násl.

(12) – Rozsudek Aziz (EU:C:2013:164, bod 49).

(13) – Tamtéž (bod 59).

(14) – Rozsudky Peterbroeck (C‑312/93, EU:C:1995:437, bod 12), Unibet (C‑432/05, EU:C:2007:163, body 39 a 43), jakož i van der Weerd a další (C‑222/05 až C‑225/05, EU:C:2007:318, bod 28).

(15) – Audiencia Provincial de Castellón totiž uvádí, že španělský zákonodárce „nesprávně provedl“ kritéria zakotvená Soudním dvorem.

(16) – C‑413/12, EU:C:2013:532, bod 23.

(17) – Tamtéž (zejména body 23 a 29). V tomto ohledu připomínám, že podle judikatury Evropského soudu pro lidská práva čl. 6 odst. 1 uvedené úmluvy signatářským státům neukládá zřídit odvolací a kasační soudy rozhodující v občanskoprávních věcech (viz zejména ESLP, Antonenko v. Rusko, č. 42482/02, 23. května 2006).

(18) – V tomto ohledu viz rozsudek Samba Diouf (C‑69/10, EU:C:2011:524, bod 69).

(19) – Podle tohoto ustanovení „[s]e tento zákon použije na soudní a mimosoudní řízení o výkonu rozhodnutí týkajícího se nemovitosti zatížené hypotékou zahájená ke dni nabytí účinnosti tohoto zákona, v nichž ještě nedošlo k vystěhování“. Toto ustanovení musí být vykládáno ve světle druhého pododstavce nového čl. 552 odst. 1 LEC, který zejména stanoví, že „[p]okud má soud za to, že některá z klauzulí uvedených v exekučních titulech […] může být považována za zneužívající, vyslechne účastníky ve lhůtě patnácti dnů“.

(20) – Viz rozsudek Asociación de Consumidores Independientes de Castilla y León (C‑413/12, EU:C:2013:800, bod 34 a citovaná judikatura).

(21) – V tomto smyslu viz ESLP, Berger v. Francie, č. 48221/99, § 38, 3. prosince 2002.

(22) – V tomto smyslu jsou exekuční titul, kterým je nadán notářský zápis, a následné uznání zájmu věřitele na rychlém nuceném výkonu prvky, které byly jmenovitě uvedeny generální advokátkou J. Kokott v jejím stanovisku ve věci Aziz (EU:C:2012:700, bod 55). Stejně tak Evropský soud pro lidská práva zdůraznil, že řízení o výkonu práva založeného notářským zápisem zajišťujícím určitou pohledávku musí, stejně jako v případě řízení o výkonu práva založeného rozsudkem, proběhnout v přiměřené lhůtě (viz ESLP, Estima Jorge v. Portugalsko, Sbírka rozsudků a rozhodnutí 1998-II).

(23) – Chtěl bych uvést, že Tribunal Constitucional (ústavní soud), kterému byly některými španělskými soudy položeny otázky ústavnosti (viz zejména rozsudky 41/1981 ze dne 18. prosince 1981 a 217/1993 ze dne 30. června 1993, jakož i usnesení 113/2011 ze dne 19. července 2011), zdůraznil stručnost charakterizující řízení o výkonu reálného zapsaného zajištění a skutečnost, že povinná osoba má vždy možnost využít příslušné nalézací řízení. Tento účastník tedy nemůže v rámci řízení o výkonu uplatnit právo na obhajobu. A ještě konkrétněji, druhý senát Tribunal Constitucional v usnesení ze dne 21. července 1988 potvrdil ústavnost nemožnosti podat kasační opravný prostředek proti rozhodnutí o vznesené námitce, přičemž prohlásil, že se nejedná o zásah do zásady rovnosti účastníků řízení.

(24) – Je třeba připomenout, že působnost Listiny ohledně jednání členských států je definována v jejím čl. 51 odst. 1, podle něhož jsou ustanovení Listiny určena členským státům, výhradně pokud uplatňují unijní právo.

(25) – Viz zejména rozsudek Åkerberg Fransson (C‑617/10, EU:C:2013:105, bod 16 a násl.).

(26) – Směrnice Rady ze dne 28. listopadu 2006 o společném systému daně z přidané hodnoty (Úř. věst. L 347, s. 1).

(27) – BBVA uvedla, že v průběhu vnitrostátního řízení předkládající soud zamýšlel v žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce uvést pouze ustanovení článku 47 Listiny, bez jakékoliv zmínky o směrnici 93/13. Teprve na základě vyjádření společnosti BBVA se předkládající soud rozhodl otázku přeformulovat a diskuzi vztáhnout i na směrnici 93/13.

(28) – Pro připomenutí použitelných zásad z nedávné doby viz zejména rozsudek Pelckmans Turnhout (C‑483/12, EU:C:2014:304, body 17 až 21).