Věc T-240/07

Heineken Nederland BV a

Heineken NV

v.

Evropská komise

„Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Nizozemský trh s pivem – Rozhodnutí, kterým se konstatuje porušení článku 81 ES – Důkaz o protiprávním jednání – Přístup ke spisu – Pokuta – Zásada rovného zacházení – Přiměřená lhůta“

Shrnutí rozsudku

1. Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Dohody mezi podniky – Pojem – Shoda vůle ohledně budoucího chování na trhu

(Článek 81 odst. 1 ES)

2. Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Jednání ve vzájemné shodě – Pojem – Navázání kontaktu neslučitelné s povinností každého podniku samostatně určovat své chování na trhu – Výměna informací – Předpoklad – Podmínky

(Článek 81 odst. 1 ES)

3. Hospodářská soutěž – Správní řízení – Rozhodnutí Komise, kterým se konstatuje protiprávní jednání – Důkazní prostředek – Využití souboru nepřímých důkazů

(Článek 81 odst. 1 ES)

4. Hospodářská soutěž – Správní řízení – Rozhodnutí Komise, kterým se konstatuje protiprávní jednání – Důkazní prostředek – Písemné doklady

(Článek 81 odst. 1 ES)

5. Právo Společenství – Zásady – Základní práva – Presumpce neviny – Řízení v oblasti hospodářské soutěže – Použitelnost

(Článek 81 odst. 1 ES)

6. Hospodářská soutěž – Správní řízení – Rozhodnutí Komise, kterým se konstatuje protiprávní jednání – Použití prohlášení předložených v rámci sdělení o spolupráci jinými podniky, které se podílely na protiprávním jednání, jako důkazních prostředků – Přípustnost – Podmínky

(Čl. 81 ES a 82 ES)

7. Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Dohody mezi podniky – Povinnost Komise předložit důkaz protiprávního jednání – Meze

(Článek 81 odst. 1 ES)

8. Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Jednání ve vzájemné shodě – Narušení hospodářské soutěže – Kritéria posouzení – Protisoutěžní účel – Dostatečné zjištění

(Čl. 81 odst. 1 ES)

9. Hospodářská soutěž – Správní řízení – Rozhodnutí Komise, kterým se konstatuje protiprávní jednání – Důkazní břemeno Komise týkající se existence protiprávního jednání a doby jeho trvání – Důkazní síla dobrovolných výpovědí uskutečněných v neprospěch podniku ze strany hlavních účastníků kartelové dohody za účelem získání výhody na základě sdělení o spolupráci

(Článek 81 odst. 1 ES; sdělení Komise 96/C 207/04)

10. Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Komplexní protiprávní jednání vykazující prvky dohody a prvky jednání ve vzájemné shodě – Jednotná kvalifikace jakožto „dohoda nebo jednání ve vzájemné shodě“ – Přípustnost

(Článek 81 odst. 1 ES)

11. Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Účast na schůzkách majících protisoutěžní cíl

(Článek 81 odst. 1 ES)

12. Hospodářská soutěž – Správní řízení – Dodržování práva na obhajobu – Přístup ke spisu – Rozsah – Zamítnutí zpřístupnění dokumentu – Důsledky – Nutnost rozlišovat, pokud jde o důkazní břemeno dotyčného podniku, mezi dokumenty v neprospěch a ve prospěch

(Nařízení Rady č. 1/2003, čl. 27 odst. 2)

13. Hospodářská soutěž – Správní řízení – Přístup ke spisu – Dokumenty neobsažené ve vyšetřovacím spise a nepoužité Komisí jako důkazy v neprospěch – Dokumenty, které mohou sloužit k obhajobě účastníků řízení

(Článek. 81 odst. 1 ES a článek 82 ES; dohoda o EHP, články 53, 54 a 57; nařízení Rady č. 139/2004; sdělení Komise 2005/C 325/07, bod 27)

14. Hospodářská soutěž – Správní řízení – Dodržování práva na obhajobu – Dokument v neprospěch – Pojem

(Nařízení Rady č. 1/2003, čl. 27 odst. 2)

15. Hospodářská soutěž – Správní řízení – Rozhodnutí Komise, kterým se konstatuje protiprávní jednání – Povinnost Komise pečlivě a nestranně přezkoumat veškeré relevantní skutečnosti projednávaného případu

16. Hospodářská soutěž – Správní řízení – Předčasné vyjádření přesvědčení Komise, že k protiprávnímu jednání došlo

17. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Určení – Posuzovací pravomoc Komise – Soudní přezkum – Pravomoc unijního soudu přezkoumat věc v plné jurisdikci

(Nařízení Rady č. 1/2003)

18. Hospodářská soutěž – Správní řízení – Žádost o informace – Obecná povinnost obezřetnosti, která přísluší každému podniku nebo sdružení podniků

(Nařízení Rady č. 17, čl. 11)

19. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Stanovení – Prostor pro uvážení vyhrazený Komisi – Meze – Dodržování pokynů Komise – Soudní přezkum

(Článek 81 ES; nařízení Rady č. 1/2003, čl. 23 odst. 2; sdělení Komise 98/C 9/03)

20. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Stanovení – Kritéria – Závažnost protiprávního jednání – Zohlednění konkrétního dopadu na trh – Dosah

(Článek 81 ES; nařízení Rady č. 1/2003, čl. 23 odst. 2; sdělení Komise 98/C 9/03, bod 1 A)

21. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Určení – Kritéria – Závažnost protiprávního jednání – Zohlednění vzniku účinků v určité zeměpisné oblasti – Dosah

(Článek 81 ES; nařízení Rady č. 1/2003, čl. 23 odst. 2; sdělení Komise 98/C 9/03)

22. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Určení – Kritéria – Závažnost protiprávního jednání – Posuzovací pravomoc Komise

(Nařízení Rady č. 17 a č. 1/2003; sdělení Komise 98/C 9/03)

23. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Stanovení – Rozdělení dotyčných podniků do různých kategorií – Podmínky

(Sdělení Komise 98/C 9/03, bod 1 A, šestý pododstavec)

24. Hospodářská soutěž – Pokuty – Rozhodnutí ukládající pokuty – Povinnost uvést odůvodnění – Dosah – Uvedení posuzovaných skutečností, které Komisi umožnily vymezit závažnost protiprávního jednání – Dostatečné údaje

(Článek 253 ES; nařízení Rady č. 1/2003, čl. 23 odst. 2 a 3)

25. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Určení – Odrazující povaha – Kritéria hodnocení odrazujícího faktoru

(Sdělení Komise 98/C 9/03,bod 1 A, čtvrtý pododstavec)

26. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Stanovení – Odrazující povaha – Posuzovací pravomoc Komise

(Nařízení Rady č. 1/2003, čl. 23 odst. 2 a 3; sdělení Komise 98/C 9/03, bod 1 A, čtvrtý pododstavec)

27. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Stanovení – Kritéria – Závažnost protiprávního jednání – Polehčující okolnosti – Ukončení protiprávního jednání po prvních zásazích Komise – Rozsah

(Článek 81 odst. 1 ES; nařízení Rady č. 17, čl. 15 odst. 2; sdělení Komise 98/C 9/03, bod 3)

28. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Určení – Kritéria – Závažnost protiprávního jednání – Polehčující okolnosti – Neprovedení protiprávních dohody ve skutečnosti

(Článek 81 odst. 1 ES; sdělení Komise 98/C 9/03, bod 3)

29. Hospodářská soutěž – Předpisy Společenství – Porušení – Pokuty – Určení – Kritéria – Zvýšení obecné úrovně pokut – Přípustnost – Podmínky

(Článek 81 ES; nařízení Rady č. 1/2003)

30. Hospodářská soutěž – Správní řízení – Povinnosti Komise – Dodržení přiměřené lhůty – Porušení – Důsledky – Spravedlivé snížení výše pokuty

(Článek 81 ES a čl. 288 druhý pododstavec ES)

1. Aby existovala dohoda ve smyslu čl. 81 odst. 1 ES, postačuje, aby dotčené podniky vyjádřily svou společnou vůli chovat se na trhu určitým způsobem. Lze se domnívat, že dohoda ve smyslu uvedeného článku je uzavřena, jakmile existuje shoda vůle k omezení hospodářské soutěže jako takovému, i když konkrétní prvky zamýšleného omezení jsou ještě předmětem jednání.

Existence dohody ve smyslu čl. 81 odst. 1 ES není zpochybněna okolností, že se shoda vůle mezi dotyčnými podniky nerozšířila na konkrétní způsoby zvyšování ceny, ani skutečností, že k tomuto zvýšení ve skutečnosti na trhu nikdy nedošlo.

(viz body 44–45, 183)

2. Pojem jednání ve vzájemné shodě se týká formy koordinace mezi podniky, která ač nedospěla až k uzavření dohody ve vlastním slova smyslu, vědomě nahrazuje rizika hospodářské soutěže praktickou spoluprací mezi podniky.

V tomto ohledu čl. 81 odst. 1 ES brání jakýmkoliv přímým nebo nepřímým kontaktům mezi hospodářskými subjekty, které jsou takové povahy, že buď ovlivňují tržní jednání skutečných nebo potenciálních soutěžitelů, nebo odhalují takovému soutěžiteli tržní jednání, ke kterému je dotčený hospodářský subjekt rozhodnut nebo které zamýšlí na trhu přijmout, jestliže je účelem nebo důsledkem těchto kontaktů omezení hospodářské soutěže.

Je třeba předpokládat, neexistuje-li důkaz o opaku, jehož předložení přísluší zúčastněným subjektům, že podniky, které jednají ve vzájemné shodě a které na trhu nadále působí, zohledňují při určování svého chování na trhu informace, které si vyměnily se svými konkurenty. Bude tomu tak tím spíše, jestliže jednají ve vzájemné shodě pravidelně během dlouhého období.

(viz body 46–47, 186)

3. Pokud jde o provedení důkazu o protiprávním jednání porušujícím čl. 81 odst. 1 ES, Komise musí prokázat protiprávní jednání, která zjistila, a předložit řádné důkazy, které právně dostačujícím způsobem prokazují existenci skutečností zakládajících protiprávní jednání. Komise tedy musí předložit přesné a shodující se důkazy, aby prokázala existenci protiprávního jednání.

Je však třeba zdůraznit, že každý z důkazů předložených Komisí nemusí nutně splňovat tato kritéria ve vztahu ke každému znaku protiprávního jednání. Stačí, aby tomuto požadavku vyhovoval soubor nepřímých důkazů, na něž se orgán odvolává, posuzovaný jako celek.

Vzhledem k tomu, že zákaz protisoutěžních dohod je obecně známou skutečností, nelze po Komisi požadovat, aby předložila písemnosti výslovně potvrzující navázání kontaktů mezi dotčenými hospodářskými subjekty. Mělo by být v každém případě možné doplnit útržkovité a rozptýlené poznatky, jimiž Komise může disponovat, dedukcí umožňující rekonstruovat relevantní okolnosti. Existenci protisoutěžního jednání nebo dohody lze tedy dovodit z některých shod okolností a indicií, které jsou-li nahlíženy vcelku, mohou při neexistenci jiného soudržného vysvětlení představovat důkaz porušení pravidel hospodářské soutěže.

(viz body 48–51)

4. Pokud se Komise na podporu svého zjištění existence protisoutěžní dohody nebo protisoutěžního jednání dovolávala listinných důkazních materiálů, musejí účastníci řízení, kteří toto zjištění zpochybňují v řízení před Tribunálem, předložit nejen přijatelnou alternativu k tezi Komise, ale i namítnout nedostatečnost důkazů uvedených v napadeném rozhodnutí za účelem prokázání existence protiprávního jednání.

(viz bod 52)

5. Co se týče rozsahu soudního přezkumu, pokud je Tribunálu předložena žaloba na neplatnost rozhodnutí vydaného podle čl. 81 odst. 1 ES, musí Tribunál obecně provést úplný přezkum otázky, zda jsou splněny podmínky pro použití čl. 81 odst. 1 ES či nikoli.

Má-li soudce pochybnosti, musí být tato skutečnost ku prospěchu podniku, jemuž je určeno rozhodnutí, kterým se konstatuje protiprávní jednání, v souladu se zásadou presumpce neviny, která se jakožto obecná zásada práva Unie uplatní zejména v řízeních týkajících se porušení pravidel hospodářské soutěže použitelných pro podniky a v rámci kterých může být rozhodnuto o pokutách nebo penále.

(viz body 53–54)

6. Žádné ustanovení ani žádná obecná zásada práva Unie Komisi nezakazuje, aby vůči podniku použila prohlášení jiných stíhaných podniků. Kdyby tomu tak nebylo, bylo by důkazní břemeno Komise spočívající v prokázání jednání porušujícího články 81 a 82 ES neunesitelné a neslučitelné s úlohou dohledu nad řádným uplatňováním těchto ustanovení, která je Komisi svěřena Smlouvou o ES.

Zajisté, prohlášení podniku obviněného z toho, že se účastnil kartelové dohody, jehož správnost je popírána několika ostatními obviněnými podniky, nemůže být považováno za dostatečný důkaz existence protiprávního jednání spáchaného těmito podniky, aniž by bylo podpořeno jinými důkazními materiály. Takové prohlášení tedy samo sobě nemůže stačit k prokázání existence protiprávního jednání, ale musí být potvrzeno dalšími důkazy. Nicméně je třeba mít za to, že vyžadovaný stupeň potvrzení je nižší, jak po stránce přesnosti, tak i intenzity, v případě prohlášení, které je vysoce věrohodné, oproti prohlášení, které není zvlášť hodnověrné.

Jestliže by mělo být rozhodnuto, že soubor shodujících se nepřímých důkazů umožnil potvrdit existenci a určité zvláštní aspekty praktik zmíněných ve zvlášť hodnověrném prohlášení, mohlo by v tomto případě uvedené prohlášení samo o sobě postačovat k potvrzení ostatních aspektů rozhodnutí Komise.

Mimoto, pokud není písemnost zjevně v rozporu s prohlášením týkajícím se existence nebo podstatného obsahu inkriminovaných praktik, stačí pro to, aby měla určitou hodnotu jako potvrzující prvek v rámci souboru důkazů v neprospěch, že osvědčuje významné prvky praktik, které popisuje.

(viz body 70, 92–94)

7. Komise je v praxi často povinna prokázat existenci protiprávního jednání za podmínek nepříznivých pro plnění této úlohy, zejména pokud od doby, kdy nastaly skutečností zakládající protiprávní jednání, mohlo uplynout několik let a pokud vícero vyšetřovaných podniků s Komisí aktivně nespolupracovalo.

Komisi sice nevyhnutně přísluší prokázat, že protiprávní dohoda o rozdělení trhů byla uzavřena, bylo by však přehnané požadovat, aby mimoto podala důkaz o specifickém mechanismu, kterým mělo být tohoto cíle dosaženo. Pro podnik, který se dopustil protiprávního jednání, by totiž bylo příliš jednoduché vyhnout se jakékoli sankci, pokud by mohl argumentovat nejasnou povahou informací uvedených ve vztahu k fungování protiprávní dohody i přesto, že jsou existence dohody a její protisoutěžní cíl dostatečně prokázány. Podniky se v takové situaci mohou užitečně bránit tak, že mají možnost se vyjádřit ke všem důkazním materiálům, které Komise uvádí v jejich neprospěch.

(viz bod 78)

8. Ze znění ustanovení článku 81 ES vyplývá, že jsou zakázány dohody a jednání ve vzájemné shodě mezi podniky, nezávisle na účinku na trh, pokud mají protisoutěžní cíl. Pokud tedy Komise konstatovala existenci dohod a jednání ve vzájemné shodě, toto konstatování nemůže být popřeno údaji vycházejícími z neprovedení koluzních ujednání a neexistence účinku na trh.

(viz body 79–80)

9. Přestože je s ohledem na možnost, že hlavní účastníci protiprávní kartelové dohody budou mít tendenci zmenšovat význam svého přispění k protiprávnímu jednání a zvyšovat význam takového přispění ostatních účastníků, obecně namístě určitá nedůvěra k dobrovolným výpovědím těchto účastníků, požadování výhody na základě sdělení o neuložení pokuty nebo snížení její výše ve věcech týkajících se kartelových dohod za účelem získání snížení pokuty nutně nevede k podnětu předložit zkreslené důkazy, pokud jde o ostatní účastníky dané kartelové dohody. Jakákoliv snaha uvést Komisi v omyl by totiž mohla zpochybnit upřímnost a úplnost spolupráce žadatele, a ohrozit tak možnost, aby tato osoba získala úplnou výhodu na základě sdělení o spolupráci.

(viz bod 91)

10. Vzhledem ke komplexnímu skutkovému stavu musí být dvojí kvalifikace protisoutěžních jednání jakožto „souboru dohod nebo jednání ve vzájemné shodě“, jelikož tato jednání obsahovala současně jak prvky, které je třeba označit za „dohody“, tak i prvky, které je třeba označit za „jednání ve vzájemné shodě“, považována nikoli za kvalifikaci vyžadující současně a kumulativně důkaz, že každá z uvedených skutkových okolností představuje skutečnost zakládající dohodu a jednání ve vzájemné shodě, nýbrž za kvalifikaci označující komplexní celek zahrnující skutkové okolnosti, z nichž některé byly označeny za dohody a jiné za jednání ve vzájemné shodě ve smyslu článku 81 ES, který nestanoví zvláštní kvalifikaci pro tento druh komplexního protiprávního jednání.

(viz bod 191)

11. Pokud se podnik účastnil, byť nehrál aktivní roli, schůzky, v jejímž průběhu bylo uvedeno protiprávní jednání ve vzájemné shodě, je považován za podnik, který se na uvedeném jednání ve vzájemné shodě podílel, ledaže prokáže, že se od něj otevřeně distancoval nebo ostatní účastníky informoval o tom, že se dotčené schůzky hodlá zúčastnit z jiných důvodů, než z jakých se jí účastní oni.

(viz bod 195)

12. Právo nahlížet do spisu představuje logický následek zásady dodržování práva na obhajobu a znamená, že Komise musí umožnit dotčenému podniku přezkoumat všechny dokumenty obsažené ve vyšetřovacím spise, které by mohly být relevantní pro jeho obhajobu. Mezi tyto dokumenty patří písemnosti svědčící jak v neprospěch, tak ve prospěch, s výjimkou obchodních tajemství jiných podniků, interních dokumentů Komise a jiných důvěrných informací.

Co se týče usvědčujících důkazů, nezpřístupnění dokumentu zakládá porušení práva na obhajobu pouze tehdy, jestliže dotčený podnik prokáže zaprvé, že Komise vycházela z tohoto dokumentu na podporu své námitky týkající se existence protiprávního jednání, a zadruhé, že tato námitka mohla být prokázána pouze odkazem na tento dokument. Dotyčný podnik rovněž musí prokázat, že výsledek, k němuž Komise dospěla ve svém rozhodnutí, by byl odlišný, kdyby tento nezpřístupněný dokument musel být odmítnut jakožto důkazní prostředek.

Naproti tomu, pokud jde o nezpřístupnění dokumentu ve prospěch, dotčený podnik musí pouze prokázat, že jeho nezpřístupnění mohlo ovlivnit k jeho újmě průběh řízení a obsah rozhodnutí Komise. Postačí, že podnik prokáže, že uvedené dokumenty ve prospěch mohl použít ke své obhajobě tím, že zejména prokáže, že by se mohl dovolávat skutečností, které se neshodují se závěry učiněnými Komisí ve stádiu oznámení námitek, a mohl by tedy jakýmkoli způsobem ovlivnit závěry Komise učiněné v rozhodnutí.

(viz body 235–238)

13. Oznámení námitek je aktem určeným k vymezení předmětu řízení zahájeného proti podniku a k zajištění účinného výkonu práva na obhajobu. Vzhledem k tomu se k oznámení námitek váží procesní záruky uplatňující zásadu dodržení práva na obhajobu, mezi které patří právo nahlížet do dokumentů tvořících spis Komise.

Odpovědi na oznámení námitek nejsou součástí vlastního vyšetřovacího spisu. Jelikož jde o dokumenty, které nejsou součástí spisu založeného v okamžiku doručení oznámení námitek, Komise je povinna zpřístupnit uvedené odpovědi jiným dotčeným stranám pouze, ukáže-li se, že obsahují nové skutečnosti v neprospěch či ve prospěch. Stejně tak podle bodu 27 oznámení Komise o pravidlech pro přístup do spisu Komise v případech podle článků 81 [ES] a 82 [ES], článků 53, 54 a 57 Dohody o EHP a nařízení Rady (ES) č. 139/2004 obecně platí, že strany nemají přístup k odpovědím ostatních stran dotčených šetřením na oznámení námitek. Dotčená strana má přístup k těmto dokumentům pouze, pokud mohou představovat nové důkazy, ať již v neprospěch nebo ve prospěch, týkající se tvrzení vyjádřených vůči této straně v oznámení námitek Komise.

V tomto ohledu, pokud jde zaprvé o nové důkazy v neprospěch, jestliže se Komise zamýšlí za účelem určení existence protiprávního jednání opřít o skutečnost vyplývající z odpovědi na oznámení námitek, musí ostatním podnikům, které jsou účastníky takového řízení, umožnit vyjádřit se k takovému novému důkazu.

Pokud jde zadruhé o nové důkazy ve prospěch, Komise nemá povinnost je zpřístupnit z vlastní iniciativy. Pokud by Komise zamítla v průběhu správního řízení žádost žalobkyně o přístup k dokumentům neobsaženým ve vyšetřovacím spise, může být konstatováno porušení práva na obhajobu pouze, pokud je prokázáno, že by správní řízení mohlo vést k odlišnému výsledku, kdyby žalobkyně měla v průběhu tohoto řízení přístup k dotčeným dokumentům.

(viz body 239–244, 253)

14. Dokument může být považován za dokument v neprospěch, pouze je-li Komisí použit na podporu konstatování protiprávního jednání, kterého se podnik dopustil.

K tomu, aby dotčený podnik podal důkaz o tom, že vůči němu došlo k porušení práva na obhajobu, nestačí, aby prokázal, že se v průběhu správního řízení nemohl vyjádřit k dokumentu použitému kdekoli v napadeném rozhodnutí. Je třeba, aby prokázal, že Komise tento dokument v napadeném rozhodnutí použila jako dodatečný důkaz, z něhož vycházela při zjištění protiprávního jednání, na němž se měl podnik podílet.

(viz bod 245)

15. Mezi záruky poskytované právním řádem Unie ve správních řízeních patří zejména povinnost příslušného orgánu pečlivě a nestranně zkoumat všechny relevantní skutečnosti projednávaného případu.

(viz bod 268)

16. Existence protiprávního jednání musí být posuzována pouze na základě důkazů shromážděných Komisí. Pokud je skutková podstata protiprávního jednání na konci správního řízení skutečně prokázána, nemůže důkaz o tom, že Komise v průběhu tohoto řízení předčasně vyjádřila své přesvědčení, že k uvedenému protiprávnímu jednání došlo, vyvrátit samotný důkaz o protiprávním jednání.

(viz bod 278)

17. Dodržení přiměřené lhůty při vedení správních řízení v oblasti soutěžní politiky představuje obecnou zásadu práva Unie, jejíž dodržování zajišťují soudy Unie.

Za účelem uplatnění této zásady je třeba rozlišovat mezi oběma fázemi správního řízení, tedy fází vyšetřování předcházející oznámení námitek a fází odpovídající zbývající části řízení. První období, které probíhá až do oznámení námitek, běží od data, kdy Komise přijme opatření, která znamenají výtku, že došlo k protiprávnímu jednání, a má Komisi umožnit, aby zaujala stanovisko ke směřování řízení. Druhé období běží od oznámení námitek do přijetí konečného rozhodnutí. Má Komisi umožnit, aby se s konečnou platností vyslovila k vytýkanému protiprávnímu jednání.

Nepředloží-li Komise dodatečné informace nebo odůvodnění ohledně vyšetřovacích úkonů učiněných v této době, musí být délka první fáze řízení trvající 65 měsíců považována za nadměrnou. Zjištění porušení zásady přiměřené lhůty však může vést ke zrušení rozhodnutí konstatujícího protiprávní jednání pouze, pokud délka řízení měla vliv na výsledek řízení.

(viz body 286–288, 290, 292, 295)

18. Podniky mají podle obecné povinnosti obezřetnosti, která přísluší každému podniku nebo sdružení podniků, dbát na to, aby v jejich knihách nebo archivech byly dobře uchovány všechny informace, které umožňují zpětně vysledovat jejich činnost, aby zejména disponovaly nezbytnými důkazy pro případ soudních nebo správních opatření.

Pokud jsou podniku ze strany Komise zaslány žádosti o informace na základě článku 11 nařízení Rady č. 17, má tím spíše jednat se zvýšenou péči a učinit všechna vhodná opatření k zachování důkazů, kterými měl a mohlydisponovat.

(viz bod 301)

19. Komise má širokou posuzovací pravomoc, pokud jde o metodu výpočtu pokut. Tato metoda, popsaná v pokynech o metodě stanovování pokut udělených podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 Smlouvy o ESUO, obsahuje různé proměnné umožňující Komisi vykonávat její posuzovací pravomoc v souladu s ustanoveními nařízení č. 1/2003 o provádění pravidel hospodářské soutěže stanovených v článcích 81 a 82 Smlouvy.

Mimoto v oblastech, jako je určení výše pokuty na základě nařízení č. 1/2003, kde Komise má tento prostor pro uvážení, se přezkum legality těchto posouzení zužuje pouze na ověření, zda nedošlo k zjevně nesprávnému posouzení. Prostor Komise pro uvážení a meze, které si Komise v této souvislosti sama stanovila, naproti tomu nemají vliv na výkon soudního přezkumu v plné jurisdikci prováděného soudem Unie, v jehož rámci je soud Unie oprávněn pokutu, kterou Komise uložila, zrušit, snížit nebo zvýšit.

(viz body 308–310)

20. Při určení závažnosti protiprávního jednání se zohledňuje vícero skutečností, jako jsou zvláštní okolnosti věci, její kontext a odrazující dosah pokut, ohledně nichž má Komise prostor pro uvážení.

Zvláště v souladu s bodem 1 A prvním pododstavcem pokynů o metodě stanovování pokut udělených podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 Smlouvy o ESUO je při hodnocení závažnosti protiprávního jednání třeba brát v úvahu jeho povahu, skutečný dopad na trh, pokud jej lze měřit, a velikost dotyčného zeměpisného trhu. V rámci soudního přezkumu v plné jurisdikci přísluší Tribunálu posoudit, zda je částka uložené pokuty přiměřená ve vztahu k závažnosti protiprávního jednání a vyvážit závažnost protiprávního jednání ve vztahu k okolnostem, jichž se podnik dovolává.

Podle bodu 1 A druhého pododstavce třetí odrážky uvedených pokynů velmi závažná protiprávní jednání „jsou obecně horizontální omezení jako ‚cenové kartely‘ a kvóty podílů na trhu“. Kartelové dohody tohoto typu patří mezi nejzávažnější formy zásahu do hospodářské soutěže, jelikož svým vlastním cílem jednoduše směřují k jejímu jasnému odstranění mezi zúčastněnými podniky, a tím jsou v rozporu se základními cíly Unie. Horizontální kartelové dohody o ceně nebo rozdělení trhu mohou být kvalifikovány jako velmi závažná protiprávní jednání na základě jejich samotné povahy, aniž by Komise byla povinna prokazovat skutečný dopad protiprávního jednání na trh.

I když je existence konkrétního tržního dopadu protiprávního jednání prvkem, který má být zohledněn při posuzování závažnosti protiprávního jednání, jedná se jen o jedno z kritérií, přičemž dalšími jsou například povaha protiprávního jednání a velikost zeměpisného trhu. Stejně tak z bodu 1 A prvního pododstavce uvedených pokynů vyplývá, že tento dopad na trh má být zohledněn pouze tehdy, lze-li ho změřit.

(viz body 314–316, 319–320, 324–325)

21. Celé území členského státu představuje podstatnou část společného trhu. Protiprávní jednání, jako jsou dohody či jednání ve vzájemné shodě, jejichž účelem je zejména stanovení cen a rozdělení zákazníků, mohou být podle judikatury již na základě své povahy označeny za velmi závažná, aniž by se takové chování muselo nutně vyznačovat zvláštním zeměpisným rozsahem.

Tento závěr je mimoto posílen skutečností, že, i když příkladný popis závažných protiprávních jednání v pokynech o metodě stanovování pokut udělených podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 Smlouvy o ESUO uvádí, že těmi budou častěji horizontální nebo vertikální omezení, přísněji uplatňovaná, s širším dopadem na trh a s účinky v rozsáhlých oblastech společného trhu, popis velmi závažných protiprávních jednání naproti tomu nezmiňuje žádný požadavek týkající se konkrétního dopadu či vzniku účinků v určité zeměpisné oblasti.

Z toho vyplývá, že skutečnost, že velikost dotčeného zeměpisného trhu má vnitrostátní rozměr, každopádně nebrání tomu, aby protiprávní jednání, ke kterému došlo, bylo označeno za velmi závažné. Velikost dotčeného výrobkového trhu v zásadě není faktorem, který musí být povinně zohledněn, nýbrž je pouze jedním z více relevantních faktorů pro posouzení závažnosti protiprávního jednání a stanovení výše pokuty.

(viz body 337, 339–342)

22. Komise má v rámci nařízení č. 17 a nařízení č. 1/2003 o provádění pravidel hospodářské soutěže stanovených v článcích 81 a 82 Smlouvy prostor pro uvážení při stanovení výše pokut, aby směrovala chování podniků ve smyslu dodržování pravidel hospodářské soutěže a aby mohla kdykoli přizpůsobit úroveň pokut potřebám této politiky.

Předchozí rozhodovací praxe Komise nevytváří právní rámec pro stanovení pokut v oblasti hospodářské soutěže. Rozhodnutí týkající se jiných věcí mají pouze orientační povahu, pokud jde o případnou existenci diskriminace, jelikož je málo pravděpodobné, že okolnosti těchto jiných případů, jako jsou dotyčné trhy, výrobky, podniky a období, jsou stejné.

Komise posuzuje závažnost protiprávních jednání v závislosti na řadě skutečností, které nejsou shrnuty do závazného nebo taxativního seznamu kritérií, která mají být zohledněna. Mimoto nemá povinnost používat přesný matematický vzorec, ať již se jedná o celkovou částku uložené pokuty nebo rozdělení na různé prvky. Za těchto podmínek by existovalo riziko, že přímé srovnání pokut uložených adresátům obou rozhodnutí týkajících se různých protiprávních jednání zkreslí zvláštní funkce, ke kterým dochází v různých etapách výpočtu pokuty. Konečné částky pokut totiž odrážejí zvláštní okolnosti každé kartelové dohody.

(viz body 345, 347, 350–351)

23. Podle bodu 1 A šestého pododstavce pokynů o metodě stanovování pokut udělených podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 Smlouvy o ESUO, v případě protiprávního jednání, na němž se účastní několik podniků, jako jsou kartely, může být v některých případech nezbytné poměrně vyvážit všeobecnou výchozí částku za účelem zohlednění specifické váhy, a tedy skutečného dopadu protiprávního jednání každého podniku na hospodářskou soutěž, zejména pokud existuje značný nepoměr ve velikosti podniků, které se dopustily protiprávního jednání stejného typu.

Zohlednění specifické váhy, a tedy skutečného dopadu protiprávního jednání každého podniku na hospodářskou soutěž se týká rozdělení členů kartelové dohody do kategorií, vzhledem k jejich velikosti na trhu v průběhu sledované doby, a nezahrnuje zohlednění celkového účinku protiprávního jednání na trh.

Použití odlišného zacházení na základě tohoto ustanovení nevyžaduje zohlednění skutečného účinku protiprávního jednání na trh.

(viz body 356–358)

24. Podstatné formální náležitosti, které povinnost odůvodnění způsobu výpočtu pokuty představuje, jsou podle ustálené judikatury splněny, jestliže Komise ve svém rozhodnutí uvede posuzované skutečnosti, které jí umožnily vymezit závažnost a dobu trvání protiprávního jednání.

V rámci vylíčení odůvodnění výše pokuty totiž Komise nemá povinnost uvést číselné poznatky, kterými se při výkonu své posuzovací pravomoci řídila, zejména pokud jde o sledovaný odrazující účinek.

(viz body 360, 375)

25. Při určení částky pokuty musí Komise dbát na její odrazující účinek.

V tomto ohledu Komise může vzít v úvahu zejména velikost a hospodářskou sílu dotčeného podniku.

Stejně tak bod 1 A čtvrtý pododstavec pokynů o metodě stanovování pokut udělených podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 Smlouvy o ESUO stanoví, že je nezbytné brát v úvahu, zda původci protiprávních jednání skutečně měli hospodářskou schopnost způsobit významnou škodu jiným hospodářským subjektům, zejména pak spotřebitelům, a určit výši pokuty na úrovni, která zajistí její dostatečně odrazující účinek.

Vzhledem k prostoru pro uvážení při stanovování výše pokut, který Komise má s cílem směrovat chování podniků ve smyslu dodržování pravidel hospodářské soutěže, ji tedy skutečnost, že v minulosti použila pokuty určité úrovně na určité typy protiprávních jednání, nemůže zbavit možnosti tuto úroveň kdykoli zvýšit, aby bylo zajištěno provádění politiky v oblasti hospodářské soutěže a zvýšen odrazující účinek pokut.

(viz body 367–369, 372)

26. Zásada právní jistoty je obecnou zásadou práva Unie, která vyžaduje obzvláště to, aby právní úprava, která vyvolává nepříznivé důsledky pro jednotlivce, byla jasná a přesná a její použití bylo pro právní subjekty předvídatelné.

Důsledkem této zásady je zásada legality trestných činů a trestů, která vyžaduje, aby zákon jasně definoval protiprávní jednání a tresty, které je potlačují.

Ačkoliv čl. 23 odst. 2 a 3 nařízení č. 1/2003 o provádění pravidel hospodářské soutěže stanovených v článcích 81 a 82 Smlouvy ponechává Komisi široký prostor pro volné uvážení, omezuje nicméně jeho výkon tím, že zavádí objektivní kritéria, která Komise musí dodržet.

Zaprvé má tak výše pokuty, kterou lze uložit, vyčíslitelnou a absolutní maximální hodnotu, takže maximální výši pokuty, kterou lze uložit danému podniku, lze stanovit předem.

Zadruhé výkon této posuzovací pravomoci je rovněž omezen pravidly, která si Komise sama uložila v pokynech o metodě stanovování pokut udělených podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 Smlouvy o ESUO, přičemž správní praxe Komise mimoto podléhá celkovému přezkumu soudem Unie.

Obezřetný hospodářský subjekt, který si v případě potřeby obstará služby právního poradenství, tak může s dostatečnou přesností předvídat metodu stanovení i přibližnou výši pokut, které mu hrozí za dané chování, a skutečnost, že tento hospodářský subjekt není s to předem znát přesnou výši pokut, které Komise v jednotlivých případech uloží, nemůže představovat porušení zásady legality trestů. Kromě toho musejí podniky, kterých se týká správní řízení, které může vést k uložení pokuty, vzít v úvahu možnost, že se Komise kdykoli rozhodne zvýšit úroveň výše pokut ve srovnání s úrovní používanou v minulosti. Skutečnost, že Komise může kdykoli přehodnotit obecnou výši pokut v kontextu provádění jiné politiky hospodářské soutěže je tak pro dotyčné podniky dostatečně předvídatelná.

(viz body 383–386)

27. Podle bodu 3 pokynů o metodě stanovování pokut udělených podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 Smlouvy o ESUO se základní částka pokuty stanovená Komisí sníží, zejména jestliže dotčený podnik ukončí protiprávní jednání po prvních zásazích Komise.

Přiznání takového snížení základní částky pokuty je nezbytně spojeno s okolnostmi projednávané věci, které mohou Komisi dovést k závěru, že podniku, který se účastnil protiprávní dohody, takové snížení nepřizná. Přiznat prospěch z polehčující okolnosti v situaci, kdy je podnik účastníkem zjevně protiprávní dohody, o níž věděl nebo nemohl nevědět, že představuje protiprávní jednání, by tak především mohlo podněcovat podniky k co možná nejdelšímu trvání tajné dohody s nadějí, že jejich jednání nebude nikdy odhaleno, a přitom s vědomím, že pokud by odhaleno bylo, mohou docílit snížení pokuty okamžitým ukončením protiprávního jednání.

Takové přiznání by uloženou pokutu zbavilo jakéhokoli odrazujícího účinku a zasahovalo by do užitečného účinku čl. 81 odst. 1 ES. Jedná se o polehčující okolnost, která vzhledem k užitečnému účinku uvedeného článku musí být vykládána restriktivně v tom smyslu, že pouze zvláštní okolnosti projednávaného případu mohou odůvodnit její zohlednění.

Zvláště nemůže být ukončení úmyslného protiprávního jednání považováno za polehčující okolnost, když bylo toto jednání ukončeno z důvodu zásahu Komise.

Samotná skutečnost, že Komise ve své předchozí rozhodovací praxi dospěla k názoru, že některé skutečnosti představují polehčující okolnosti pro účely stanovení výše pokuty, neznamená, že je povinna učinit stejný závěr i v pozdějším rozhodnutí.

(viz body 394–397, 401)

28. Ačkoli samotná okolnost, že podnik neprovede protiprávní ujednání, jej nemůže zbavit odpovědnosti, jedná se přesto o okolnost, která musí být zohledněna jakožto polehčující okolnost v rámci určení částky pokuty.

(viz bod 409)

29. Skutečnost, že Komise v minulosti použila pokuty určité úrovně na určité typy protiprávního jednání, ji nemůže zbavit možnosti zvýšit tuto úroveň v mezích uvedených v nařízení č. 1/2003 o provádění pravidel hospodářské soutěže stanovených v článcích 81 a 82 Smlouvy, pokud je to nezbytné k zajištění provádění soutěžní politiky. Naopak účinné použití soutěžních pravidel vyžaduje, aby Komise mohla kdykoli přizpůsobit úroveň pokut potřebám této politiky.

Podnik nemůže platně tvrdit, že by jeho sankce mohla být nižší, kdyby Komise správní řízení ukončila dříve, jelikož v průběhu správního řízení zvýšila obecnou úroveň sankcí.

Vzhledem k těmto úvahám nelze vycházet z toho, že délka správního řízení, byť nadměrná, má dopad na obsah napadeného rozhodnutí pouze z důvodu, že Komise mezitím zvýšila úroveň pokut.

(viz body 418–420)

30. Procesní pochybení, byť nemůže vést ke zrušení rozhodnutí přijatého Komisí vůči společnosti z důvodu porušení pravidel hospodářské soutěže, může odůvodňovat snížení pokuty. Překročení přiměřené lhůty může být důvodem rozhodnutí Komise spravedlivě snížit pokutu, přičemž možnost přiznat takové snížení spadá do rámce výkonu jejích výsad. Výkon této výsady Komisí nebrání Tribunálu, aby při výkonu své pravomoci soudního přezkumu v plné jurisdikci přiznal dodatečné snížení částky pokuty.

Jelikož je totiž účelem snížení sankce napravit porušení zásady přiměřené lhůty, musí být provedeno v odpovídající výši vzhledem k sankci uložené podniku. To nic nemění na tom, že toto snížení je provedeno na základě ekvity a nemusí mu předcházet žádné zkoumání podmínek týkajících se mimosmluvní odpovědnosti Unie ve smyslu čl. 288 druhého pododstavce ES.

(viz body 425–426, 428, 432)

ROZSUDEK TRIBUNÁLU (šestého rozšířeného senátu)

16. června 2011( )

„Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Nizozemský trh s pivem – Rozhodnutí, kterým se konstatuje porušení článku 81 ES – Důkaz o protiprávním jednání – Přístup ke spisu – Pokuta – Zásada rovného zacházení – Přiměřená lhůta“

Ve věci T‑240/07,

Heineken Nederland BV, se sídlem v Zoeterwoude (Nizozemsko),

Heineken NV, se sídlem v Amsterdamu (Nizozemsko),

zastoupené T. Ottervangerem a M. de Jongem, advokáty,

žalobkyně,

proti

Evropské komisi, původně zastoupené A. Bouquetem, S. Noëm a A. Nijenhuisem, poté A. Bouquetem a S. Noëm, jako zmocněnci, ve spolupráci s M. Slotboomem, advokátem,

žalované,

jejímž předmětem je návrh na částečné zrušení rozhodnutí Komise K (2007) 1697 ze dne 18. dubna 2007 v řízení podle článku 81 ES (věc COMP/B/37.766 – Nizozemský trh s pivem), jakož i podpůrně návrh na snížení pokuty uložené žalobkyním,

TRIBUNÁL (šestý rozšířený senát),

ve složení V. Vadapalas (zpravodaj), zastupující předseda, A. Dittrich a L. Truchot, soudci,

vedoucí soudní kanceláře: J. Plingers, rada,

s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání, které se konalo dne 25. března 2010,

vydává tento

Rozsudek

Skutkový základ sporu

1 Žalobkyně, Heineken Nederland BV a Heineken NV, patří do skupiny Heineken (dále jen „Heineken“), jejíž činností je výroba piva a jeho uvádění na trh. Heineken NV je pověřena řízením skupiny, zatímco Heineken Nederland BV je společností, která pivo vyrábí. Heineken NV vlastní, prostřednictvím své stoprocentní dceřiné společnosti Heineken Nederlands Beheer BV, veškeré akcie společnosti Heineken Nederland.

2 Heineken je jedním ze čtyř hlavních aktérů na nizozemském trhu s pivem. Dalšími hlavními výrobci piva na tomto trhu jsou zaprvé skupina InBev (dále jen „InBev“), která byla před rokem 2004 známa pod jménem Interbrew a jejíž řízení připadá společnosti InBev NV a výroba dceřiné společnosti InBev Nederland NV, zadruhé skupina Grolsch (dále jen „Grolsch“), jejímž řízením je pověřena společnost Koninklijke Grolsch NV, a zatřetí společnost Bavaria NV.

3 Žalobkyně a tři ostatní hlavní výrobci piva na tomto trhu prodávají své pivo konečnému zákazníku, zejména dvěma distribučními kanály. Proto je třeba rozlišovat zaprvé okruh subjektů „horeca“, tedy hotelů, restaurací a kaváren, kde dochází ke konzumaci na místě, a zadruhé okruh „food“ supermarketů a obchodů s vínem a alkoholem, kde je nákup piva určen k domácí spotřebě. Tento posledně uvedený sektor rovněž obsahuje segment piva prodávaného pod značkou distributora. Ze čtyř dotyčných výrobců piva jsou v tomto segmentu činné pouze InBev a Bavaria.

4 Tito čtyři výrobci piva jsou členy Centraal Brouwerij Kantoor (dále jen „CBK“). To je zastřešující organizace, která podle stanov zastupuje zájmy svých členů a sestává z valné hromady a různých komisí, jako je komise pověřená otázkami „horeca“ a finanční komise, která se stala řídícím výborem. Pro schůze, které se konaly v CBK, vyhotovuje jeho sekretariát pozvánky a průběžně číslované úřední zápisy, které jsou zasílány členům, kteří se schůze zúčastnili.

Správní řízení

5 Dopisy ze dne 28. ledna 2000, jakož i 3., 25. a 29. února 2000 podala InBev řadu prohlášení týkajících se informací o restriktivních obchodních praktikách na nizozemském trhu s pivem. Tato prohlášení byla provedena v průběhu šetření vedeného Komisí Evropských společenství, zejména v roce 1999, týkajícího se kartelových praktik a případného zneužití dominantního postavení na belgickém trhu s pivem. Společně s těmito prohlášeními InBev podala žádost o shovívavost v souladu se sdělením Komise o neuložení nebo snížení pokut v případech kartelových dohod (Úř. věst. 1996, C 207, s. 4, dále jen „sdělení o spolupráci“).

6 Dne 22. a 23. března 2000 byly v důsledku prohlášení InBev Komisí provedeny kontroly v prostorách žalobkyň a dalších dotyčných podniků. Žalobkyním a jiným dotčeným podnikům byly v letech 2001 až 2005 zaslány další žádosti o dodatečné informace.

7 Dne 30. srpna 2005 Komise zaslala oznámení námitek žalobkyním a dalším dotyčným podnikům. Dopisem ze dne 24. listopadu 2005 žalobkyně předložily svá písemná vyjádření k tomuto oznámení. Žádný z dotyčných účastníků nepožádal o slyšení.

8 Dopisy ze dne 26. ledna a 7. března 2006 byly žalobkyně Komisí obeznámeny s dodatečnými dokumenty. Zejména se jednalo o žádosti o informace zaslané InBev a odpovědi na ně.

9 Dne 18. dubna 2007 Komise přijala rozhodnutí K (2007) 1697 v řízení podle článku 81 [ES] (věc COMP/B/37.766 – Nizozemský trh s pivem, dále jen „napadené rozhodnutí“), jehož shrnutí bylo zveřejněno v Úředním věstníku Evropské unie dne 20. května 2008 (Úř. věst. 2008 C 122, s. 1), které bylo žalobkyním oznámeno dopisem ze dne 24. dubna 2007.

Napadené rozhodnutí

Dotčené protiprávní jednání

10 Článek 1 napadeného rozhodnutí stanoví, že se žalobkyně a společnosti InBev NV, InBev Nederland, Koninklijke Grolsch a Bavaria v období od 27. února 1996 do 3. listopadu 1999 podílely na jediném a trvajícím protiprávním jednání porušujícím čl. 81 odst. 1 ES a spočívajícím v souboru dohod nebo jednání ve vzájemné shodě, jejichž cílem bylo omezení hospodářské soutěže na společném trhu.

11 Protiprávní jednání spočívalo zaprvé v koordinaci cen a zvyšování ceny piva v Nizozemsku, jak v sektoru „horeca“, tak i v sektoru domácí spotřeby, včetně piva prodávaného pod značkou distributora, zadruhé v příležitostné koordinaci jiných obchodních podmínek nabízených individuálním zákazníkům v sektoru „horeca“ v Nizozemsku, jako jsou půjčky subjektům, a zatřetí v příležitostné koordinaci rozdělení klientely, jak v sektoru „horeca“, tak i v sektoru domácí spotřeby v Nizozemsku (článek 1 a body 257 a 258 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

12 K protisoutěžnímu chování výrobců piva docházelo podle napadeného rozhodnutí v cyklu mnohostranných neoficiálních schůzek, kterých se pravidelně zúčastnili čtyři hlavní aktéři nizozemského trhu s pivem, jakož i při doplňujících dvoustranných setkáních týchž výrobců piva v různém složení. Podle napadeného rozhodnutí se tyto schůzky konaly tajně a záměrně a jejich účastníci věděli, že nejsou povoleny (body 257 až 260 napadeného rozhodnutí).

13 Takto se nejprve v období od 27. února 1996 do 3. listopadu 1999 konala řada dvoustranných setkání nazvaných „Catherijne overleg“ (konzultace Catherijne) nebo „agendacommissie“ (komise pořadu jednání). Napadené rozhodnutí stanoví, že tyto schůzky, zaměřené na sektor „horeca“, které se však mohly týkat sektoru domácí spotřeby, měly v podstatě za cíl koordinaci cen a zvyšování ceny piva, projednání omezení výše slev a rozdělení klientely, jakož i vzájemnou dohodu o některých jiných obchodních podmínkách. Také ceny piva prodávaného pod značkou distributora byly údajně projednávány v průběhu těchto schůzek (body 85 a 90, 98, 115 až 127 a 247 až 252 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

14 Zadruhé, pokud jde o dvoustranné kontakty mezi výrobci piva, napadené rozhodnutí uvádí, že dne 12. května 1997 se setkaly InBev a Bavaria a diskutovaly o zvýšení cen piva prodávaného pod značkou distributora (bod 104 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Kromě toho se podle Komise žalobkyně a Bavaria setkaly v roce 1998, aby projednaly omezení týkající se prodejních míst v sektoru „horeca“ (bod 189 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Komise uvádí, že dvoustranné kontakty se rovněž konaly v červenci 1999 mezi žalobkyněmi a Grolsch ve věci kompenzací poskytovaných zákazníkům v sektoru domácí spotřeby, kteří provedli dočasné cenové slevy (body 212 a 213 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

15 Konečně podle napadeného rozhodnutí k dvoustranným kontaktům a výměně informací věnovaným obecným diskusím týkajícím se ceny piva, jakož i diskusím, které se navíc týkaly značek distributora, došlo v roce 1997 mezi InBev a Bavaria. Dvoustranné kontakty ve formě výměn informací věnované značkám distributora měly rovněž přinejmenším v červnu a červenci 1998 zahrnovat belgické výrobce piva. Komise upřesňuje, že tyto diskuse probíhaly za přítomnosti žalobkyň a Grolsch (body 105, 222 až 229 a 232 až 236 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

16 Odpovědnost Heineken NV byla konstatována z důvodu, že v období trvání protiprávního jednání byla Heineken Nederland, přímo či nepřímo, její stoprocentní dceřinou společností, kterážto okolnost, potvrzená dalšími dokumenty ze spisu, ukazuje, že vykonávala rozhodující vliv na obchodní politiku své dceřinné společnosti (body 400 až 414 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

Pokuta uložená žalobkyním

17 Článek 3 písm. a) napadeného rozhodnutí žalobkyním ukládá pokutu ve výši 219 275 000 eur.

18 K výpočtu výše této pokuty Komise použila čl. 23 odst. 2 nařízení Rady (ES) č. 1/2003 ze dne 16. prosince 2002 o provádění pravidel hospodářské soutěže stanovených v článcích 81 [ES] a 82 [ES] (Úř. věst. 2003 L 1, s. 1) a metodologii uvedenou v pokynech o metodě stanovování pokut udělených podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 [ESUO] (Úř. věst. 1998, C 9, s. 3, dále jen „pokyny“) (body 436 a 442 odůvodnění napadeného rozhodnutí). V souladu s touto metodou bylo stanovení pokuty uložené žalobkyním provedeno na základě závažnosti a doby trvání protiprávního jednání (bod 437 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

19 Zvláště bylo protiprávní jednání označeno za „velmi závažné“, jelikož v podstatě spočívalo v pravidelné koordinaci cen, zvyšování ceny a jiných obchodních podmínek a v rozdělení klientely (bod 440 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Komise rovněž zohlednila tajnou a úmyslnou povahu protisoutěžního chování, jakož i skutečnost, že protiprávním jednáním bylo dotčeno celé území Nizozemska a celý trh s pivem, totiž jak sektor „horeca“, tak i sektor domácí spotřeby (body 453 a 455 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Kromě toho Komise uvedla, že skutečný účinek protisoutěžního chování na nizozemský trh nebyl v projednávané věci vzat v úvahu, neboť ho nelze změřit (bod 452 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

20 Mimoto Komise na žalobkyni použila odlišné zacházení, aby zohlednila její skutečnou hospodářskou kapacitu a její individuální váhu v rámci zjištěného protiprávního jednání. Za tímto účelem Komise použila údaje o obratu dosaženém žalobkyněmi v prodeji piva v Nizozemsku v roce 1998, tedy za poslední celý kalendářní rok, kdy trvalo protiprávní jednání. Na tomto základě byly žalobkyně zařazeny do první kategorie odpovídající výchozí částce 65 000 000 eur (bod 462 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

21 K dosažení dostatečného odrazujícího účinku byl s ohledem na významný obrat Heineken na tuto výchozí částku uplatněn násobící koeficient 2,5 (bod 464 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

22 Jelikož se žalobkyně účastnily protiprávního jednání od 27. února 1996 do 3. listopadu 1999, tedy po dobu 3 let a 8 měsíců, byla tato výchozí částka zvýšena o 35 % (body 465 a 469 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Základní částka tak byla stanovena na 219 375 000 eur.

23 Konečně Komise přiznala snížení výše pokuty o 100 000 eur, jelikož uznala, že v projednávané věci byla délka správního řízení nepřiměřená (body 495 až 499 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

Řízení a návrhová žádání účastníků řízení

24 Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 4. července 2007 podaly žalobkyně projednávanou žalobu.

25 Tribunál rozhodnutím ze dne 10. února 2010 předal věc šestému rozšířenému senátu podle čl. 14 odst. 1 a čl. 51 odst. 1 svého jednacího řádu.

26 V rámci organizačních procesních opatření ze dne 12. února 2010 Tribunál Komisi položil písemné otázky, na které Komise odpověděla ve stanovené lhůtě.

27 Řeči a odpovědi účastnic řízení na otázky Tribunálu byly vyslechnuty na jednání dne 25. března 2010.

28 Po ukončení ústní části řízení byla věc vzhledem k překážce na straně soudce zpravodaje přidělena novému soudci zpravodaji a porady o tomto rozsudku se zúčastnily tři soudci, kteří jej podepsali, v souladu s článkem 32 jednacího řádu.

29 Žalobkyně navrhují, aby Tribunál:

– zrušil napadené rozhodnutí v plném rozsahu nebo v části, která se týká žalobkyň,

– zrušil nebo snížil pokutu uloženou žalobkyním,

– uložil Komisi náhradu nákladů řízení.

30 Komise navrhuje, aby Tribunál:

– zamítl žalobu,

– uložil žalobkyním náhradu nákladů řízení.

Právní otázky

31 Na podporu své žaloby žalobkyně uplatňují jedenáct žalobních důvodů, vycházejících zaprvé z porušení zásady řádné správy a článku 27 nařízení č. 1/2003, co se týče odmítnutí poskytnout přístup k odpovědím na oznámení námitek jiných dotyčných podniků, zadruhé z porušení zásady řádné správy, „zásady péče“ a zásady kontradiktornosti v důsledku údajného neprovedení pečlivého a nestranného šetření, zatřetí z porušení presumpce neviny, začtvrté z porušení přiměřené lhůty v rámci správního řízení, zapáté z nedostatečnosti důkazů k prokázání protiprávního jednání, zašesté z neexistence dohod nebo jednání ve vzájemné shodě ve smyslu čl. 81 odst. 1 ES, zasedmé z chybného určení doby trvání protiprávního jednání, zaosmé z porušení čl. 23 odst. 3 nařízení č. 1/2003, pokynů, zásad rovného zacházení, právní jistoty a proporcionality, jakož i povinnosti uvést odůvodnění, pokud jde o určení výše pokuty, zadeváté z chybného posouzení polehčujících okolností, zadesáté z dopadu doby trvání správního řízení na výši pokuty a zajedenácté z příliš omezené výše snížení pokuty přiznaného Komisí na základě nadměrné délky správního řízení.

32 Tribunál se domnívá, že je nejprve třeba zkoumat pátý, šestý a sedmý žalobní důvod, kterými je v podstatě zpochybňováno protiprávní jednání, poté první, druhý, třetí a čtvrtý žalobní důvod, vycházející z údajných vad řízení a porušení práva na obhajobu, a konečně osmý, devátý, desátý a jedenáctý žalobní důvod, které se týkají stanovení výše pokuty.

K pátému a šestému žalobnímu důvodu vycházejícím z nedostatečnosti důkazů k prokázání protiprávního jednání a z neexistence dohod nebo jednání ve vzájemné shodě ve smyslu čl. 81 odst. 1 ES

Argumenty účastníků řízení

33 V rámci pátého žalobního důvodu žalobkyně v podstatě tvrdí, že důkazy uplatněné Komisí v napadeném rozhodnutí nestačí k prokázání existence porušení článku 81 ES nad veškerou pochybnost. Závěr Komise v tomto smyslu je údajně rovněž v rozporu s presumpcí neviny a povinností uvést odůvodnění.

34 Za tímto účelem žalobkyně popírají průkaznou hodnotu prohlášení InBev, která představuje hlavní pilíř napadeného rozhodnutí, z důvodů, že je velmi vágní a rozporuplné a že je částečně založeno na informacích získaných od třetích osob. Navíc Komisi vytýkají, že neanalyzovala, zda toto prohlášení bylo učiněno obezřetně a po zralé úvaze, a že nebyla věnována pozornost výrokům ve prospěch obsaženým v prohlášení.

35 Žalobkyně se mimoto domnívají, že jelikož jsou písemné poznámky vyhotovené zástupci nizozemských výrobců piv na dotčených schůzkách útržkovité, nestačí ani ony k prokázání existence protisoutěžního jednání.

36 V rámci šestého žalobního důvodu žalobkyně zpochybňují relevanci a výklad některých listinných důkazů ze strany Komise, na nichž je založen závěr o existenci souboru dohod nebo jednání ve vzájemné shodě omezujících hospodářskou soutěž.

37 Žalobkyně popírají, že kontakty mezi výrobci piv vedly k dohodě, protože mezi nimi nikdy nedošlo ke shodě vůle pro stanovení určité linie chování na trhu.

38 Žalobkyně rovněž popírají existenci jednání ve vzájemné shodě. V tomto ohledu tvrdí, že důkazy, které jsou k dispozici, neukazují, že kontakty mezi výrobci piv odstranily nebo alespoň výrazně omezily nejistotu, pokud jde o jejich budoucí chování na trhu. Domnívají se naopak, že dostatečně prokázaly, že chování výrobců piv na trhu bylo určováno nezávisle.

39 Žalobkyně kromě toho tvrdí, že dotčené schůzky neměly nikdy protisoutěžní účel. Diskuse na těchto schůzkách se údajně týkaly velkého počtu legitimních témat, takže setkání týkající se situace na trhu, včetně spotřebitelských cen na trhu domácí spotřeby a včetně nabídek některým zákazníkům „horeca“, měly pouze příležitostnou a neformální povahu.

40 Žalobkyně konečně odmítají, aby jim byly přičítány diskuse mezi Interbrew a Bavaria týkající se odvětví piva prodávaného pod značkou distributora, odvětví, ve kterém nejsou činné.

41 Komise popírá argumenty žalobkyň.

Závěry Tribunálu

42 Svým pátým žalobním důvodem žalobkyně v podstatě Komisi vytýkají, že právně dostačujícím způsobem neprokázala skutková zjištění, na jejichž základě došla k závěru o existenci protiprávního jednání. Svým šestým žalobním důvodem žalobkyně popírají kvalifikaci dotčeného jednání jako dohodu nebo jednání ve vzájemné shodě ve smyslu čl. 81 ES. Tyto dva žalobní důvody mající zpochybnit konstatování protiprávního jednání je třeba zkoumat společně.

43 Podle čl. 81 odst. 1 ES jsou se společným trhem neslučitelné, a proto zakázané, veškeré dohody mezi podniky, rozhodnutí sdružení podniků a jednání ve vzájemné shodě, které by mohly ovlivnit obchod mezi členskými státy a jejichž účelem nebo důsledkem je vyloučení, omezení nebo narušení hospodářské soutěže na společném trhu

44 Aby existovala dohoda ve smyslu čl. 81 odst. 1 ES, postačuje, aby dotčené podniky vyjádřily svou společnou vůli chovat se na trhu určitým způsobem (rozsudky Tribunálu ze dne 17. prosince 1991, Hercules Chemicals v. Komise, T‑7/89, Recueil, s. II‑1711, bod 256, a ze dne 20. března 2002, HFB a další v. Komise, T‑9/99, Recueil, s. II‑1487, bod 199).

45 Lze se domnívat, že dohoda ve smyslu čl. 81 odst. 1 ES je uzavřena, jakmile existuje shoda vůle k omezení hospodářské soutěže jako takovému, i když konkrétní prvky zamýšleného omezení jsou ještě předmětem jednání (viz v tomto smyslu rozsudek HFB a další v. Komise, bod 44 výše, body 151 až 157 a 206).

46 Pojem jednání ve vzájemné shodě se týká formy koordinace mezi podniky, která ač nedospěla až k uzavření dohody ve vlastním slova smyslu, vědomě nahrazuje rizika hospodářské soutěže praktickou spoluprací mezi podniky (rozsudky Soudního dvora ze dne 8. července 1999, Komise v. Anic Partecipazioni, C‑49/92 P, Recueil, s. I‑4125, bod 115, a Hüls v. Komise, C‑199/92 P, Recueil, s. I‑4287, bod 158).

47 V tomto ohledu čl. 81 odst. 1 ES brání jakýmkoliv přímým nebo nepřímým kontaktům mezi hospodářskými subjekty, které jsou takové povahy, že buď ovlivňují tržní jednání skutečných nebo potenciálních soutěžitelů, nebo odhalují takovému soutěžiteli tržní jednání, ke kterému je dotčený hospodářský subjekt rozhodnut nebo které zamýšlí na trhu přijmout, jestliže je účelem nebo důsledkem těchto kontaktů omezení hospodářské soutěže (viz v tomto smyslu rozsudek Komise v. Anic Partecipazioni, bod 46 výše, body 116 a 117).

48 Je třeba připomenout, že pokud jde o provedení důkazu o protiprávním jednání porušujícím čl. 81 odst. 1 ES, Komise musí prokázat protiprávní jednání, která zjistila, a předložit řádné důkazy, které právně dostačujícím způsobem prokazují existenci skutečností zakládajících protiprávní jednání (rozsudky Soudního dvora ze dne 17. prosince 1998, Baustahlgewebe v. Komise, C‑185/95 P, Recueil, s. I‑8417, bod 58, a Komise v. Anic Partecipazioni, bod 46 výše, bod 86).

49 Komise tedy musí předložit přesné a shodující se důkazy, aby prokázala existenci protiprávního jednání (viz v tomto smyslu rozsudek Tribunálu ze dne 6. července 2000, Volkswagen v. Komise, T‑62/98, Recueil, s. II‑2707, bod 43 a citovaná judikatura).

50 Je však třeba zdůraznit, že každý z důkazů předložených Komisí nemusí nutně splňovat tato kritéria ve vztahu ke každému znaku protiprávního jednání. Stačí, aby tomuto požadavku vyhovoval soubor nepřímých důkazů, na něž se orgán odvolává, posuzovaný jako celek (viz rozsudek Tribunálu ze dne 8. července 2004, JFE Engineering a další v. Komise, T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 a T‑78/00, Sb. rozh. s. II‑2501, body 179 a 180, a citovaná judikatura).

51 Vzhledem k tomu, že zákaz protisoutěžních dohod je obecně známou skutečností, nelze po Komisi požadovat, aby předložila písemnosti výslovně potvrzující navázání kontaktů mezi dotčenými hospodářskými subjekty. Mělo by být v každém případě možné doplnit útržkovité a rozptýlené poznatky, jimiž Komise může disponovat, dedukcí umožňující rekonstruovat relevantní okolnosti. Existenci protisoutěžního jednání nebo dohody lze tedy dovodit z některých shod okolností a indicií, které jsou-li nahlíženy vcelku, mohou při neexistenci jiného soudržného vysvětlení představovat důkaz porušení pravidel hospodářské (rozsudek Soudního dvora ze dne 7. ledna 2004, Aalborg Portland a další v. Komise, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P a C‑219/00 P, Recueil, s. I‑123, body 55 až 57).

52 Pokud se Komise na podporu svého zjištění existence protisoutěžní dohody nebo protisoutěžního jednání dovolávala listinných důkazních materiálů, musejí účastníci řízení, kteří toto zjištění zpochybňují v řízení před Tribunálem, předložit nejen přijatelnou alternativu k tezi Komise, ale i namítnout nedostatečnost důkazů uvedených v napadeném rozhodnutí za účelem prokázání existence protiprávního jednání (rozsudek JFE Engineering a další v. Komise, bod 50 výše, bod 187).

53 Co se týče rozsahu soudního přezkumu, podle ustálené judikatury, pokud je Tribunálu předložena žaloba na neplatnost rozhodnutí vydaného podle čl. 81 odst. 1 ES, musí Tribunál obecně provést úplný přezkum otázky, zda jsou splněny podmínky pro použití čl. 81 odst. 1 ES či nikoli (viz rozsudek Tribunálu ze dne 26. října 2000, Bayer v. Komise, T‑41/96, Recueil, s. II‑3383, bod 62 a citovaná judikatura).

54 Má-li soudce pochybnosti, musí být tato skutečnost ku prospěchu podniku, jemuž je určeno rozhodnutí, kterým se konstatuje protiprávní jednání, v souladu se zásadou presumpce neviny, která se jakožto obecná zásada práva Evropské unie uplatní zejména v řízeních týkajících se porušení pravidel hospodářské soutěže použitelných pro podniky a v rámci kterých může být rozhodnuto o pokutách nebo penále (rozsudek Hüls v. Komise, bod 46 výše, body 149 a 150, a rozsudek Tribunálu ze dne 27. září 2006, Dresdner Bank a další v. Komise, T‑44/02 OP, T‑54/02 OP, T‑56/02 OP, T‑60/02 OP a T‑61/02 OP, Sb. rozh. s. II‑3567, body 60 a 61).

55 Ve světle těchto úvah je třeba zkoumat, zda v projednávané věci Komise právně dostačujícím způsobem prokázala, že chování žalobkyň zakládalo porušení čl. 81 odst. 1 ES.

– K prohlášení InBev

56 Nejprve je třeba uvést, že se Komise ve velké míře (viz zvláště body 40 až 62 odůvodnění napadeného rozhodnutí) opírá o prohlášení poskytnuté InBev, v rámci její žádosti o shovívavost, dopisy ze dne 28. ledna 2000 a ze dne 3., 25. a 29. února 2000, doplněnými o přiložená prohlášení pěti ředitelů InBev (body 34 a 40 odůvodnění napadeného rozhodnutí, dále společně jen „prohlášení InBev“).

57 Z napadeného rozhodnutí vyplývá, že prohlášení InBev uvádělo existenci „různých forem jednání ve vzájemné shodě […] mezi výrobci piva na nizozemském trhu s pivem“ a rozlišovalo mezi oficiálními schůzemi valné hromady CBK, neformálními schůzkami finanční komise CBK a paralelními „jinými schůzkami“ známými pod označením „konzultace Catherijne“, jejichž složení bylo různé a ohledně nichž InBev podle vlastního prohlášení nenalezla žádné písemné podklady. „Jiné schůzky“ bylo zejména možno členit na: „i) schůzky ředitelů horeca čtyř hlavních výrobců piva (Heineken, Interbrew, Grolsch a Bavaria) […], ii) společné schůzky ředitelů horeca a ředitelů pověřených sektorem domácí spotřeby (dvě v roce 1998) a iii) schůzky ředitelů pověřených sektorem domácí spotřeby (jedna v roce 1999 […])“ (body 41 až 46 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

58 Podle prohlášení InBev finanční komise „zahrnovala oficiální pořad jednání, ale představovala rovněž diskusní forum ke stanovení cen pro sektor domácí spotřeby a sektor horeca [, přičemž t]yto diskuse nebyly nijak písemně zachyceny“ (bod 43 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

59 Podle téhož prohlášení témata diskutovaná při „jiných schůzkách“ rovněž zahrnovala jak sektor „horeca“, tak i sektor domácí spotřeby piva prodávaného pod značkou distributora (bod 47 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

60 Pokud jde zaprvé o sektor „horeca“, byla diskutována dvě hlavní témata: „[e]xistovala základní dohoda týkající se stanovení maximálních objemových slev pro sektor horeca […] jiné téma jednání se týkalo investic uskutečněných v horeca [, přičemž m]yšlenka spočívala v zachování statu quo v sektoru a v zabránění převzetí zákazníků jinými výrobci piva“ (bod 48 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

61 Ředitel InBev uvádí, že nezná přesný obsah uvedené dohody a jiný ředitel ji označuje za „velmi komplexní a vágní dohodu o škálách (slev poskytnutých horeca), na kterých jsem nikdy nespolupracovali“, s uvedením toho, že „[j]ednání ve vzájemné shodě spočívalo ve schůzce ředitelů horeca, která se konala dvakrát do měsíce, při které diskutovali známá porušení ‚pravidla‘ (ačkoli bylo vágní; hovořilo se o tržních excesech)“ (bod 48 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

62 Co se zadruhé týče sektoru domácí spotřeby, podle prohlášení InBev se diskuse týkaly jak úrovně cen obecně, tak i konkrétního tématu piva prodávaného pod značkou distributora.

63 Pokud jde o úroveň cen obecně, jeden z ředitelů InBev prohlašuje, že „bylo zvykem, že pivovar zvýšil své ceny poté, co to předtím oznámil kolegům výrobcům piva […,] přičemž iniciativa vždy přicházela od jednoho z velkých pivovarů a obecně od Heineken [; v] takovém případě měly ostatní pivovary nezbytný čas přijmout stanovisko [; i] když pivovary své ceny zpravidla vzájemně vyrovnaly, každý z nich přesto měl a zachoval si svou vlastní cenovou politiku“ (bod 51 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

64 Co se týče piva prodávaného pod značkou distributora, InBev uvádí, že diskuse o cenách byly mezi nizozemskými aktéry segmentu (Bavaria a Oranjeboom, později převzatá ze strany Interbrew) vedeny od roku 1987. InBev dodává, že „[o]běma účastníkům bylo jasné, poté co o tom rovněž společně hovořili, že nepřipustí žádný zásah do svých zákaznických kruhů značek distributora, který by znamenal objemovou ztrátu“ (bod 52 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

65 Pokud jde o zapojení Heineken a Grolsch do tohoto sektoru, podle prohlášení InBev, „[j]e nizozemský trh charakteristický značným rozdílem mezi cenami piva prodávaného pod značkou distributora (‚značky B‘) a [jinými značkami (‚značky A‘) ;] Heineken, která se neúčastní segmentu značek distributora, vždy odmítala zvyšování cen pro značky A, pokud by se nezvýšily cena piv prodávaných pod značkou distributora [; t]akto činila nepřímý tlak, zvláště na výrobce značek distributora, jako jsou Bavaria a Interbrew“ (bod 53 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

66 InBev prohlašuje, že ceny značek distributora byly rovněž diskutovány mezi uvedenými čtyřmi výrobci piva, jinak řečeno rovněž za účasti Grolsch, v rámci obecnějšího tématu rozdílů, které je třeba zachovat, mezi cenami pivních značek. Podle prohlášení InBev „Heineken a Grolsch své ceny během let nezvyšovaly a ceny značkového piva a piva pod značkou distributora jiných výrobců piva se rovněž nezvýšily [; v] těchto posledních letech Bavaria a Interbrew své ceny zvýšily, následovány Grolsch“ (bod 54 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Rovněž uvedla, že „[p]řed 3 až 4 lety byly tyto neformální konzultace začleněny do konzultací Catherijne týkajících se horeca, kterých se rovněž účastnili zástupci CBK [; p]o několika schůzkách bylo rozhodnuto tyto schůzky znovu rozdělit na schůzky týkající se domácí spotřeby a schůzky horeca“ (bod 54 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

67 Kromě toho InBev prohlašuje, že získání určité části trhu belgickým výrobcem piva Martens od roku 1996 a 1997 vedlo k „dohodě mezi belgickými a nizozemskými výrobci piva činnými na trhu značek distributora [;s]chůzky se konaly [v jednom hotelu v] Bredě v roce 1998 […; b]ylo dohodnuto respektovat příslušné objemy značek distributora prodávaných zákazníkům v Nizozemí a Belgii“ (bod 55 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

68 Podle prohlášení ředitelů InBev byly „jiné schůzky“ organizovány k vzájemnému ujištění se o „omezené agresivitě“ na trhu (bod 46 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

69 Ve své odpovědi na žádost o informace ze dne 19. prosince 2001 InBev uvádí, že „agendy předchozích let a poznámky učiněné při neformálních schůzkách byly zničeny koncem listopadu 1998 [ ; v] tomto období, začala být zjevná existence jednání ve vzájemné shodě mezi nizozemskými výrobci piva na trhu, a vznikla obava z kontroly ze strany nizozemského orgánu pro ochranu hospodářské soutěže [; a]gendy byly likvidovány i v následujících letech“ (bod 61 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

70 Především je třeba poznamenat, že žádné ustanovení ani žádná obecná zásada práva Unie Komisi nezakazuje, aby vůči podniku použila prohlášení jiných stíhaných podniků. Kdyby tomu tak nebylo, bylo by důkazní břemeno Komise spočívající v prokázání jednání porušujícího články 81 a 82 ES neunesitelné a neslučitelné s úlohou dohledu nad řádným uplatňováním těchto ustanovení, která je Komisi svěřena Smlouvou o ES (viz rozsudek JFE Engineering a další v. Komise, bod 50 výše, bod 192).

71 V projednávané věci žalobkyně nezpochybňují údaje prohlášení InBev, podle kterých se konaly schůzky mezi zástupci nizozemských výrobců piva. Nepopírají ani, že byly zastoupeny na většině těchto schůzek a že při nich byla neformálně diskutována obecná situace na trhu s pivem. Ostatně v žalobě připouštějí, že na těchto schůzkách příležitostně byly vyjadřovány obavy, pokud jde o výši spotřebitelských cen a problémy s některými zákazníky.

72 Žalobkyně však popírají, že diskuse vedené na těchto schůzkách vedly k uzavření protiprávní dohody nebo závazku o protisoutěžním jednání ve vzájemné shodě. Uvádí, že se tyto schůzky v zásadě týkaly legitimních témat a že, v rozsahu v němž byla diskutována situace na trhu, tak nebylo činěno s protisoutěžními cíly. V tomto ohledu žalobkyně popírají důvěryhodnost prohlášení InBev a uvádí, že je velmi vágní a rozporuplné, a částečně obsahuje konstatování, která nebyla autorům prohlášení přímo známa, obsahující tak „důkaz z doslechu“.

73 Pokud jde o rozpornost prohlášení InBev, žalobkyně poznamenávají, že toto prohlášení obsahuje řadu výroků ve prospěch.

74 Na jedné straně se údajně jedná o výroky, které nejsou uvedeny v napadeném rozhodnutí, podle kterých „[d]iskuse spočívala v diskutování o známých případech porušení škál (které ostatně byly velmi vágní), [; v] praxi každý jednal tak, jak považoval za správné“; „[n]aše chování na trhu bylo zaměřeno velmi agresivně na získání nových zákazníků – rovněž slevami“; „[j]ednali jsme tak zcela legálně“; „[InBev] neuzavřela žádnou dohodu a nebyla ničím vázána“; „[k]onzultace [Catherijne] nevedly ke konkrétním výsledkům, pokud jde o účinek na trh […; v] žádném z těchto dvou případů jsem konkrétně nehovořili o chování na trhu [; s]chůzka byla spíše neformální“; „[n]eeexistovala dohoda pro odvětví potravinářství“; „[n]ikdy jsem neuvedl, že po schůzce [CBK] se pokračovalo diskusemi o citlivých tržních otázkách [; j]e samozřejmě možné, že takové schůzky nabízejí příležitost k neformálním dvoustranným setkáním, avšak podle mého názoru nebylo nic ve hře“.

75 Na druhé straně žalobkyně odkazují na některé pasáže citované v napadeném rozhodnutí, podle kterých: „se Interbrew domnívá, že takové konzultace nikdy neměly významné účinky na trh jako takový a byly by dnes méně intenzivní […; d]iskuse měly velmi obecnou povahu“ (uvedeno v bodě 45 odůvodnění napadeného rozhodnutí); „[p]ředevším jsme jednali, abychom každý získali dojem, že zůstaneme na trhu klidní [; n]eprojednávaly se otázky škál a prodejních míst, nebo jen v nepatrném rozsahu [; v]e skutečnosti každý měl toho druhého za blázna [; v] posledních letech tyto schůzky stále víc a víc ztrácely na smyslu a vzájemná shoda se stala vágní“ (uvedeno v bodě 46 odůvodnění napadeného rozhodnutí); „ [r]ovněž existovala velmi komplexní a vágní dohoda o škálách (slev poskytnutých horeca), na kterých jsme nikdy nespolupracovali“ [; o]statně nikdy jsem neviděl žádný dokument na toto téma“ (citováno v bodě 48 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

76 Podle žalobkyň nejsou tyto výroky, nehledě k jejich nekonkrétnosti, slučitelné se závěry Komise, pokud jde o existenci dotčeného protiprávního jednání. Z toho podle žalobkyň vyplývá, že setkání mezi výrobci piv byla velmi obecné povahy, že nebyla uzavřena žádná dohoda, že InBev nebyla vázána žádným koluzním ujednáním a že konzultace neměly žádný vliv na trh.

77 Nejprve je třeba konstatovat, že závěry vyvozené žalobkyněmi na základě některých částí prohlášení InBev, uvádějící obecnou povahu diskusí, neexistenci dohody pro některé sektory a neexistenci účinku diskusí na chování výrobců piva na trhu, nemohou samy o sobě zpochybnit konstatování Komise o existenci protiprávního jednání.

78 Pokud jde o údajnou obecnou povahu uvedeného prohlášení, je třeba připomenout, že Komise je v praxi často povinna prokázat existenci protiprávního jednání za podmínek nepříznivých pro plnění této úlohy, zejména pokud od doby vzniku skutečností zakládajících protiprávní jednání mohlo uplynout několik let a pokud vícero vyšetřovaných podniků s Komisí aktivně nespolupracovalo. Komisi sice nevyhnutně přísluší prokázat, že protiprávní dohoda o rozdělení trhů byla uzavřena, bylo by však přehnané požadovat, aby mimoto podala důkaz o specifickém mechanismu, kterým mělo být tohoto cíle dosaženo. Pro podnik, který se dopustil protiprávního jednání by totiž bylo příliš jednoduché vyhnout se jakékoli sankci, pokud by mohl argumentovat nejasnou povahou informací uvedených ve vztahu k fungování protiprávní dohody i přesto, že jsou existence dohody a její protisoutěžní cíl dostatečně prokázány. Podniky se v takové situaci mohou užitečně bránit tak, že mají možnost se vyjádřit ke všem důkazním materiálům, které Komise uvádí v jejich neprospěch (rozsudek JFE Engineering a další v. Komise, bod 50 výše, bod 203; viz v tomto smyslu rovněž rozsudek Soudního dvora ze dne 25. ledna 2007, Sumitomo Metal Industries a Nippon Steel v. Komise, C‑403/04 P a C‑405/04 P, Sb. rozh. s. I‑729, bod 50).

79 Dále, pokud jde o tvrzené údaje o neexistenci účinku sporného jednání na trh, ze samotného znění ustanovení článku 81 ES vyplývá, že jsou zakázány dohody a jednání ve vzájemné shodě mezi podniky, nezávisle na účinku na trh, pokud mají protisoutěžní cíl (rozsudky Soudního dvora Hüls v. Komise, bod 46 výše, body 163 až 166, a ze dne 4. června 2009, T‑Mobile Netherlands a další, C‑8/08, Sb. rozh. s. I‑4529, bod 29).

80 Pokud tedy Komise konstatovala existenci dohod a jednání ve vzájemné shodě majících protisoutěžní cíl, toto konstatování nemůže být popřeno údaji vycházejícími z neprovedení koluzních ujednání a neexistence účinku na trh.

81 Co se týče tvrzených údajů, obsažených v prohlášení InBev, pokud jde o neexistenci dohody v sektoru domácí spotřeby a v sektoru „horeca“, je třeba poznamenat, že pasáže uvedené žalobkyněmi, čtené v jejich kontextu, nijak nevedou k vyloučení existence dohody nebo jednání ve vzájemné shodě v dotyčných sektorech.

82 Pokud jde o sektor domácí spotřeby (drobný prodej), následuje po tvrzení učiněném řediteli InBev, podle kterého „[p]ro [tento] sektor neexistovala dohoda“, konkrétní popis mechanismu koordinace cen uplatňované výrobci piva. Relevantní pasáž zní takto (bod 51 odůvodnění napadeného rozhodnutí):

„Neexistovala dohoda pro sektor drobného prodeje (‚Food‘). Pokud jde o zvyšování ceny piva, bylo zvykem, že pivovar zvýší své ceny poté, co to oznámí kolegům výrobcům piva. Pokud jeden z účastníků takové oznámení učinil, následovala debata o dopadu takového zvýšení na trh; ke zvýšení ceny piva však navzdory tomu došlo. Iniciativa vždy přicházela od jednoho z velkých pivovarů a obecně od Heineken. V takovém případě měly ostatní pivovary nezbytný čas přijmout stanovisko. I když pivovary své ceny zpravidla vzájemně vyrovnaly, každý z nich přesto měl a zachoval si svou vlastní cenovou politiku“.

83 V tomto kontextu pouhá skutečnost, že ředitel InBev poukázal na neexistenci „dohody“, nemůže představovat platný argument, jelikož přísluší Komisi a případně Tribunálu provést právní kvalifikaci chování popsaného v prohlášeních učiněných odpovědnými osobami dotyčných podniků.

84 Co se týče údajné neexistence dohody a dodržování dohody v sektoru „horeca“, je třeba konstatovat, že prohlášení vedoucího pracovníka InBev, podle kterého „[InBev] neuzavřela žádnou dohodu a nebyla ničím vázána“ není v rozporu se závěrem o existenci dohody ve smyslu čl. 81 odst. 1 ES. Ve svém prohlášení totiž tentýž vedoucí pracovník InBev výslovně uvádí existenci zaprvé „velmi komplexní a vágní dohody o škálách (slevách poskytnutých horeca)“ a zadruhé dohody, jejímž cílem údajně bylo „zabránit tomu, aby v sektoru horeca docházelo k příliš mnoha změnám“.

85 Z předchozího vyplývá, že tvrzení žalobkyň týkající se rozpornosti prohlášení InBev nemohou být přijata. V tomto ohledu je třeba rovněž zamítnout jejich argument vycházející z údajně selektivního způsobu, kterým Komise použila toto prohlášení, jelikož podle žalobkyň nezohlednila údajné rozpory.

86 Žalobkyně tudíž neprokázaly existenci údajných rozporů, které by mohly oslabit důvěryhodnost prohlášení InBev.

87 Mimoto žalobkyně tvrzením, že prohlášení InBev obsahuje „důkaz z doslechu“, odkazují na jeho pasáže, podle kterých „Interbrew nikdy neviděla dokument obsahující dohodu o slevách, na kterou diskuse odkazovaly, ale obecné pravidlo se zdálo být známé“ (citováno v bodě 45 odůvodnění napadeného rozhodnutí), „[s]ám jsem tuto dohodu (škály) neznal a ani jsem neviděl žádný dotyčný dokument“, a „[n]eznal jsem přesný obsah této dohody [… ; o]statně jsem nikdy neviděl žádný dokument na toto téma“.

88 Je třeba poznamenat, že pasáže dovolávané žalobkyněmi se týkají výlučně otázky o existenci dohody („škály“) o slevách poskytovaných zákazníkům sektoru „horeca“. Je pravdou, že v této konkrétní otázce je průkazná hodnota prohlášení InBev omezena skutečností, že chybí přímý důkaz. Důvěryhodnost poskytnutých údajů, pokud jde o existenci „škály“ je však posílena okolnostmi, že zaprvé pocházejí ze dvou různých zdrojů a zadruhé obsahují přesné údaje týkající se „škály“, totiž přesnou částku maximální slevy (viz bod 48 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Existence „škály“ je mimoto potvrzena dvěma důkazy nezávislými na InBev, totiž písemnými poznámkami člena správní rady Bavaria týkajícími se schůzky, která se konala dne 1. května 1997 (bod 92 odůvodnění napadeného rozhodnutí), a písemnými poznámkami ředitele „horeca“ Bavaria o schůzce, která se konala dne 12. března 1998 (uvedenými v bodě 143 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

89 Argumentace žalobkyň uvádějící existenci „důkazů z doslechu“ tak nemůže zpochybnit závěry vycházející z prohlášení InBev.

90 Co se konečně týče obecného posouzení důvěryhodnosti prohlášení InBev, je třeba mít za to, že na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, Komise právem mohla přiznat prohlášení InBev zvláště vysokou průkaznou hodnotu, jelikož se jedná o odpověď poskytnutou jménem podniku jako takového, mající důvěryhodnost přesahující důvěryhodnost, kterou by mohla mít odpověď daná členem personálu, ať už by jeho osobní zkušenost nebo názor byly jakékoli. Rovněž je třeba poznamenat, že prohlášení InBev představuje výsledek vnitřního šetření vedeného podnikem a bylo předloženo Komisi advokátem, který měl profesionální povinnost jednat v zájmu tohoto podniku. Nemohl tedy lehkomyslně přiznat existenci porušení a nezvážit důsledky takového kroku (viz v tomto smyslu rozsudky Tribunálu ze dne 20. března 2002, LR AF 1998 v. Komise, T‑23/99, Recueil, s. II‑1705, bod 45, a JFE Engineering a další v. Komise, bod 50 výše, bod 206).

91 Mimoto z judikatury vyplývá, že přestože je s ohledem na možnost, že hlavní účastníci protiprávní kartelové dohody budou mít tendenci zmenšovat význam svého přispění k protiprávnímu jednání a zvyšovat význam takového přispění ostatních účastníků, obecně namístě určitá nedůvěra k dobrovolným výpovědím těchto účastníků, požadování výhody na základě sdělení o spolupráci za účelem získání snížení pokuty nutně nevede k podnětu předložit zkreslené důkazy, pokud jde o ostatní účastníky dané kartelové dohody. Jakákoliv snaha uvést Komisi v omyl by totiž mohla zpochybnit upřímnost a úplnost spolupráce žadatele, a ohrozit tak možnost, aby tato osoba získala úplnou výhodu na základě sdělení o spolupráci (rozsudek Tribunálu ze dne 16. listopadu 2006, Peróxidos Orgánicos v. Komise, T‑120/04, Sb. rozh. s. II‑4441, bod 70).

92 Je zajisté třeba připomenout, že prohlášení podniku obviněného z toho, že se účastnil kartelové dohody, jehož správnost je popírána několika ostatními obviněnými podniky, nemůže být považováno za dostatečný důkaz existence protiprávního jednání spáchaného těmito podniky, aniž by bylo podpořeno jinými důkazními materiály (viz v tomto smyslu rozsudky Tribunálu ze dne 14. května 1998, Enso-Gutzeit v. Komise, T‑337/94, Recueil, s. II‑1571, bod 91, a JFE Engineering a další v. Komise, bod 50 výše, bod 219).

93 Prohlášení InBev tedy samo sobě nemůže stačit k prokázání existence protiprávního jednání, ale musí být potvrzeno dalšími důkazy.

94 Nicméně je třeba mít za to, že stupeň potvrzení vyžadovaného v projednávaném případě je nižší jak po stránce přesnosti, tak i intenzity vzhledem k hodnověrnosti prohlášení InBev než v případě, že by toto prohlášení nebylo zvláště hodnověrné. Je tak třeba mít za to, že jestliže by mělo být rozhodnuto, že soubor shodujících se nepřímých důkazů umožnil potvrdit existenci a určité zvláštní aspekty praktik zmíněných v prohlášení InBev a uvedených v článku 1 napadeného rozhodnutí, mohlo by v tomto případě uvedené prohlášení samo o sobě postačovat k potvrzení ostatních aspektů napadeného rozhodnutí. Mimoto, pokud není písemnost zjevně v rozporu s prohlášením InBev týkajícím se existence nebo podstatného obsahu inkriminovaných praktik, stačí pro to, aby měla určitou hodnotu jako potvrzující prvek v rámci souboru důkazů v neprospěch, že osvědčuje významné prvky praktik, které popisuje (viz v tomto smyslu rozsudek JFE Engineering a další v. Komise, bod 50 výše, bod 220, a citovaná judikatura).

95 Ve světle předcházejících úvah je třeba zkoumat argumenty žalobkyň týkající se jiných důkazů uvedených Komisí v napadeném rozhodnutí za účelem potvrzení konstatování vycházejících z prohlášení InBev.

– K jiným důkazům

96 V napadeném rozhodnutí Komise uvádí, že prohlášení InBev je potvrzeno řadou interních dokumentů pocházejících od žalobkyň a tří dalších nizozemských výrobců piva, písemnými poznámkami ze schůzek, fakturami a kopiemi agend získanými na základě šetření a žádostí o informace.

97 V bodě 67 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise uvádí písemné poznámky obchodního ředitele Grolsch týkající se schůzky, která se konala dne 27. února 1996, přičemž předmět této schůzky je označen údajem „CBK cie HOR cath“. Tyto poznámky obsahují následující pasáž: „Záruky/financování: fin[ancování] pro [...] vyšší než potřeby některých míst. Tedy […] mil[ionů]“.

98 Podle Komise z této pasáže vyplývá, že čtyři dotčení výrobci piva diskutovali v rámci schůzky „Catherijne“ finanční podmínky uplatňované nebo mající být uplatňované na některé zákazníky „horeca“ (bod 72 odůvodnění napadeného rozhodnutí) a konkrétněji na zařízení řízená vlastníkem četných zařízení „horeca“ v Nizozemsku.

99 V bodě 76 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise uvádí písemné poznámky ředitele „horeca“ Bavaria týkající se schůzky, která se konala dne 19. června 1996. Poznámky jsou uvedeny takto:

„upravit cenu

zvýšená domácí spotřeba – nízká

jednání ve vzájemné shodě Bavaria – Interbrew

[…] a […] –> problém […]

Martens

Schultenbrau !! 89 ct

– zvýšení pouze sudové ceny

argumenty

pouze integrálně Hein + Grolsch

Frýsko US Heit

Interbrew \

| zvyšují společně

Bavaria /

–> […] také

spodní část se zvyšuje více než horní část

– vhánění vzduchu

– dohody

sanovat debetní slevu nápojů, 7,5 na sud Heineken

připravit zástupce s ohledem na případné dohody

Interbrew \

| lze použít vzduch

Grolsch /“.

100 Podle Komise tyto poznámky ukazují, že přítomní výrobci piva detailně diskutovali o cenách jak piva prodávaného pod značkou distributora, tak i piva prodávaného v sudech a že cena levnějších piv vyráběných Interbrew a Bavaria se měla zvýšit více než cena dražších piv vyráběných Heineken a Grolsch (bod 85 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

101 V bodě 89 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise uvádí dopis, který generální ředitel Interbrew Nederland zaslal dne 25. března 1997 do sídla InBev v Belgii:

„Mezi hlavními výrobci piva nyní existuje konsensus o zvýšení cen před rokem 1998. To výrobcům piva umožní zvětšit svůj polštář pro nezbytné dodatečné podpůrné rozpočty. Aktéři značky A usilují o rozlišení zvýšení ceny mezi značkami A (více než 2 NLG/hl) a značkami B (více než 4 NLG/hl). To se mi zdá příliš nerealistické – všichni musíme podporovat integrální zvýšení o 4 NLG. Vyloučil bych zvýšení ceny našich zvláštních piv, ‚která se dají pít‘ (DAS, Hoegaarden, Leffe). Jednání byla zahájena.“

102 Komise na základě tohoto dopisu došla k závěru, že před rokem 1998 bylo plánováno zvýšení ceny jako výsledek jednání o cenách mezi hlavními výrobci. Mimoto tentýž dopis potvrzoval existenci rozlišování mezi výrobci a dražšími a levnějšími značkami piva (bod 90 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

103 V bodě 92 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise uvádí písemné poznámky člena správní rady Bavaria týkající se schůzky, která se konala dne 1. května 1997. Cituje následující pasáže:

„Catherijne Club 1/5 – 97

‚interní‘ převody ve skupině

musejí rovněž respektovat ‚škálu‘

[…] ‚Haag‘

Monster ZH [jižní Holandsko] vyšší konkurenční nabídka“.

104 Podle Komise tyto poznámky potvrzují, že výrobci piva diskutovali o použití „škály“ na obchodní podmínky poskytnuté jednotlivým prodejním místům v případě převodu z jedné skupiny do jiné, ale i v případě převodu v rámci téže skupiny (bod 99 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

105 V bodě 100 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise konstatuje, že výše uvedené poznámky rovněž obsahují jména „Heineken/Amstel/Brand/Grolsch“ na prvním řádku a jména „Interbrew/Bavaria“ na druhém řádku, přičemž oba řádky jsou spojeny závorkou, za kterou je uvedeno „žádné zvýšení cen“. Komise z toho vyvodila, že rozlišení mezi značkami A vlastněnými Heineken a Grolsch a značkami B vlastněnými Interbrew a Bavaria bylo středem jednání mezi výrobci piva o zvýšení ceny piva (bod 103 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

106 V bodě 117 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise uvádí písemné poznámky člena dozorčí rady Bavaria týkající se schůzky, která se konala dne 17. prosince 1997. Cituje tyto pasáže:

„2) cenová situace: březen/duben

jednostupňový krok / dvoustupňový krok

a) Heineken neočekává velké potíže ! ! Heineken 18.59

b) v případě zvýšení: dobře diskutovatelné; z celého srdce; bude podpora“.

107 Komise z toho vyvozuje, že výrobci piva přítomní na schůzce, která se konala dne 17. prosince 1997, zejména Bavaria, Grolsch a Heineken, diskutovali o zvýšení ceny, jakož i o možných reakcích na zvýšení ceny (bod 127 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

108 V bodě 129 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise uvádí pasáž písemných poznámek ředitele „horeca“ Bavaria týkající se schůzky, která se konala dne 12. března 1998:

„– od 1. ledna se událo málo věcí

– značky A žádná panika ohledně cen Hein

snížení na 9,95 z 11,49 nemá příliš smysl Int

9,75 9,36 Bavaria

2x 4,95 4,75 }→

značky distributorů

ceny na spodní časti trhu

[…] v polovině března Bavaria něco

pod Amstel (17) Bavaria (15)

z 9,75 na 10,75 pokud se nic

nestane, pak Grolsch a Hein

zvýší pocket pivovar

→ uzavřít dohodu […] a Dick

To musí být ‚prokazatelné‘ via Nielsen, pokud ne,

k ničemu nedojde“.

109 Podle Komise z toho vyplývá, že výrobci piva přítomní na schůzce, která se konala dne 12. března 1998, diskutovali o sníženích poskytnutých nizozemským supermarketům (bod 137 odůvodnění napadeného rozhodnutí) a že zvýšení cen prováděná ze strany Bavaria měla být prokazatelná v údajích z pokladen supermarketů kompilovaných AC Nielsen (bod 133 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

110 V bodě 138 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise uvádí druhou pasáž výše uvedených písemných poznámek:

„Bav úrok 4 % ? 6 ½

kromě

případu rekompenzace reklamy“.

111 Podle Komise tato pasáž prokazuje, že byla vedena diskuse o výši úrokových sazeb používaných na půjčky schválené prodejním místům „horeca“ (bod 142 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

112 V bodě 143 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise uvádí třetí pasáž výše uvedených písemných poznámek:

„Fotbalové kluby Kulturní zařízení Divadla

Studentská sdružení

[…]

Grolsch

Nad/mimo škálu

130

[…] (125) 124,5“.

113 Podle Komise z toho vyplývá, že výrobci piva vedli zvláštní diskusi o konkrétních zákaznících „horeca“ s ohledem ke „škále“, potvrzující prohlášení InBev, pokud jde o existenci dohody označené slovem „škála“ (bod 147 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

114 V bodě 156 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise uvádí pasáž písemných poznámek člena správní rady Bavaria týkajících se schůzky, která se konala dne 3. července 1998.

„[…] Heineken zvýšený

[…] >> Heineken sudové pivo“.

115 Komise z této pasáže vyvozuje, že výrobci piva diskutovali o cenách používaných jak u zákazníků sektoru domácí spotřeby, tak zákazníka „horeca“ (body 162 až 164 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

116 V bodě 165 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise uvádí další pasáž výše uvedených písemných poznámek:

„ Kavárna […] 1800 […]

[…] 400 […]

60 za hl

650 000,– V.B.K.“.

117 Podle Komise z této pasáže vyplývá, že výrobci piva diskutovali o poskytnuté slevě nebo provizi za snížení používanou nebo určenou k použití vůči konkrétním prodejním místům „horeca“ (bod 171 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

118 V bodě 174 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise uvádí dokument ze dne 30. června 1998 a ceník Heineken oznamující nové ceny používané na lahvové pivo a čepované pivo (cisternové pivo a sudové pivo) od 1. července 1998, které byly objeveny v kanceláři ředitele pro prodeje „domácí spotřeby“ Grolsch, obsahující údaj „agenda c[ommiss]ie CBK“ (komise pořadu jednání CBK). Podle Komise tyto dokumenty potvrzují prohlášení InBev, podle kterého byly na dotyčných schůzkách projednávány jak ceny „domácí spotřeby“, tak konkurence na trhu „horeca“ (bod 175 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

119 V bodě 179 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise uvádí interní poznámku Heineken ze dne 14. října 1998 adresovanou řídícímu týmu Heineken, znějící takto: „zvýšení ceny slíbené ze strany Bavaria v rámci CBK není zjevné v [číslech] Nielsen“. Podle Komise tato poznámka posiluje závěr, podle kterého Bavaria oznámila při schůzce, která se konala dne 12. března 1998, svůj záměr zvýšit jako první své ceny v sektoru domácí spotřeby, ostatní výrobci piva měli později následovat a zvýšení cen uplatněné Bavaria mělo být „prokazatelné“ v číslech Nielsen (bod 180 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

120 V bodě 184 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise uvádí dopis zaslaný řediteli jednotky „horeca“ Heineken pro Nizozemsko ředitelem marketingu a domácí spotřeby pivovaru Brand BV patřícímu k Heineken týkající se jeho setkání s členem správní rady Bavaria:

„Při potravinové výstavě v Noordwijk konané dne 9. září [1998] mi [jeden z členů správní rady Bavaria] řekl o záležitosti […] a reakci Heineken. V krátkosti se podle něho zdálo, že Heineken mohla mnohem dříve přisednout k jednacímu stolu s vedoucími odpovědnými osobami Heineken a Bavaria o nizozemském trhu horeca. Ztracené hektolitry tak údajně mohly být nahrazeny jiným způsobem. Mimoto dodal, že Bavaria možná brzy zacílí na další možné zákazníky sektoru horeca, kteří si přejí dobrovolně přejít (přičemž důraz byl kladen na slovo dobrovolně, jako podle něho v případě […]) k Bavarii [křestní jméno odpovídajícího vedoucího pracovníka horeca Heineken pro Nizozemsko], tato slova přirozeně zcela zapadají do dobře známé rétoriky […]. Chtěl jsem, abys o tom věděl. Mnoho štěstí při tvém setkání.“

121 Komise se domnívá, že tento dopis potvrzuje prohlášení InBev, podle kterého výrobci piva diskutovali nejen o omezeních týkajících se slev, nýbrž i omezeních týkajících se prodejních míst dávajících přednost jinému výrobci piva, a to nikoli pouze při mnohostranných schůzkách, nýbrž i na dvoustranných setkáních (bod 189 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

122 V bodě 193 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise uvádí písemné poznámky generálního ředitele Grolsche Bierbrouwerij Nederland o pozvání na schůzku konanou dne 8. ledna 1999:

„– prodej ‘98

– cena piva →

– bedna typu „pinool“ | akce/kat II

– bedny | spodní část

| sud

| NMA“.

123 Z toho podle Komise vyplývá, že se diskuse o ceně piva koncentrovaly na čtyři části: zaprvé podpůrné akce na trhu domácí spotřeby, zadruhé cena levnějších piv prodávaných pod značkou distributora, zatřetí cena sudového piva a piva ve velkých kontejnerech používaných v sektoru „horeca“ nizozemského trhu s pivem a začtvrté nizozemský orgán pro ochranu hospodářské soutěže NMA (bod 194 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

124 V bodech 197 a 199 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise uvádí seznam témat k projednání na schůzce, která se konala dne 8. ledna 1999, na který zástupce Grolsch poznamenal zkratku „BP“, která byla Komisí vyložena jako „cena piva“ (bierprijs) nebo „minimální cena“ (bodemprijs), jakož i „P[rivate] L[abel] 50 ct. více“. Komise z těchto údajů vyvozuje, že pokud jde o sudové pivo, výrobci piva ceny podrobně diskutovali (bod 203 odůvodnění napadeného rozhodnutí)

125 V bodech 212 a 213 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise uvádí dokument obsahující odkaz na tři kontakty na úrovni ředitelství mezi Heineken a Grolsch, k nimž došlo kolem 5. července 1999, zmiňující „cenovou válku“ mezi oběma výrobci piva. Komise z toho vyvodila, že Heineken přímo vstoupila v kontakt s Grolsch ve věci slev, a to měsíc a půl před tím, než byla dočasná snížení používaná řetězcem obchodů, kterému Grolsch odmítla poskytnout náhradu, účinně zavedena (bod 213 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

126 V bodě 224 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise uvádí řadu dokumentů obsažených v jejím správním spise, ze kterých vyplývají témata, která byla projednávána na dvoustranných schůzkách mezi Bavaria a InBev konaných dne 8. března 1995, v druhé polovině března 1997, dne 12. května 1997, dne 19. června 1997 a dne 8. září 1997. Komise z nich cituje tyto pasáže:

– schůzka dne 8. března 1995: „Jak [Bavaria], tak i [Interbrew Nederland] tvrdily, že mají v Nizozemsku velké problémy s p. […]“ (poznámka pod čarou č. 491 napadeného rozhodnutí);

– schůzka konaná dne 12. května 1997: bylo zmíněno „cenové zvýšení“ a „značky distributorů jako Damoklův meč […] psychologický tlak Grolsch a především Heineken na zvýšení cen piva prodávaného pod značkou distributora“ (poznámka pod čarou č. 493 napadeného rozhodnutí);

– schůzka konaná dne 19. června 1997: bylo projednáváno „chování, které mělo být přijato v segmentu značek distributora a s tím související pozice Interbrew vůči Martens (považovaný za nežádoucího hosta ve světě nizozemského piva[)]“ (poznámka pod čarou č. 494 napadeného rozhodnutí).

– schůzka konaná dne 8. září 1997: byla zmíněna „situace trhu značek distributora v Nizozemsku a skutečnost, že Bavaria odejmula zákazníka Interbrew […] ostrá nabídka učiněná [zákazníku] […] společnosti Bavaria tak změnila status quo […]“ (poznámka pod čarou č. 495 napadeného rozhodnutí).

127 Komise tyto dokumenty vykládá jako důkaz toho, že dvoustranné konzultace mezi Bavaria a InBev umožnily zachovat „ozbrojený mír“ nebo „pakt o neútočení“ týkající se piva prodávaného pod značkou distributora (bod 223 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

128 V bodě 227 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise uvádí dopis ze dne 26. září 1997 zaslaný vývozním ředitelem Interbrew Nederland vývoznímu řediteli v ústředně Interbrew týkající se „prodejů piva v Německu a značek distributorů“:

„Nedávno jsem jednal v této věci s naším hlavním konkurentem v Nizozemsku a při této příležitosti jsem se dozvěděl, že se museli sejít, aby zvýšili či nezvýšily objem piva TIP pro rok 1998. Informoval jsem se o výši ceny, se kterou hodlali pracovat, a potvrdil mi přesně tutéž cenu, bez příspěvku určeného ústředně […], a skutečnost, že za tuto cenu obdržel objem zhruba 200 000 hl.“

129 Podle Komise z toho vyplývá, že Interbrew od Bavaria požadovala a obdržela podrobné informace o ceně a objemech týkajících se případné dodávky piva pod značkou distributora německému velkoobchodnímu řetězci ze strany Bavaria. Komise se domnívá, že tato skutečnost potvrzuje prohlášení InBev, podle kterého si Interbrew a Bavaria vyměňovaly informace o výši cen navrhovaných zákazníkům piva pod značkou distributora. Komise mimoto uvádí, že tato skutečnost byla InBev uznána v dopise ze dne 21. února 2006 (bod 228 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

130 V bodě 234 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise uvádí následující prohlášení pivovaru Haacht týkající se schůzky, která se konala dne 14. nebo 15. června 1998 mezi Bavaria, Interbrew Nederland a belgickými výrobci piva Interbrew Belgique, Alken Maes, Haacht a Martens:

„V průběhu této schůzky byli nizozemští výrobci piv informováni o obsahu výměny informací mezi belgickými účastníky. Nizozemské pivovary daly svůj souhlas s ohledem na výměnu informací týkajících se objemů, druhů úpravy, doby trvání smluv a případných dnů splatnosti a zákazníků. Pokud jde o ceny, účastníci se zásadně dohodli nevyměňovat si v této věci informace […]

Účastníci schůzky se domnívali, že je vhodné pověřit neutrálního účastníka centralizací výměny informací. Tento požadavek byl vznesen, protože účastníci, kteří byli přítomni na nizozemském trhu, neměli důvěru k ostatním účastníkům. Haacht byla vyzvána k centralizaci informací, jelikož nebyla činná na nizozemském trhu.“

131 Komise se domnívá, že toto prohlášení v posuzované otázce potvrzuje prohlášení InBev (bod 235 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

132 V bodě 236 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise uvádí písemné poznámky z výše uvedené schůzky, která se konala dne 14. nebo 15. června 1998, které byly objeveny v kanceláři tajemníka předsedy představenstva Bavaria:

„Martens → v Nizozemsku nebylo nikdy nic konkretizováno

→ spodní část – trh – drtič ceny

|→ jsou předloženy cenové nabídky

Interbrew Nederland – Martens -> nabídka předložena velkému zákazníku značek

distributora

[…]

7,68 [ohraničená]

Martens – ‚cenový pád Belgie‘

nyní NL → […]

Interbrew Belgique učinila první krok týkající se P[rivate] L[abel]

pouze pro […]

Pilsener […]

/ \ / \

mnohokrát jednorázový

[…] – „rozhodnuto“ |→ u Interbrew

CAT I+II“.

133 Podle Komise tyto poznámky potvrzují, že Interbrew Belgique podnítila schůzku o pivu pod značkou distributora, při které bylo rozhodnuto, že smlouva s nákupní organizací maloobchodníků „připadne v Nizozemsku Interbrew“ (bod 237 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

134 Pokud jde o toto posledně uvedené rozhodnutí, Komise rovněž uvádí následující prohlášení ředitele „domácí spotřeby“ InBev, předložené InBev dne 21. února 2006 v odpověď na žádost o informace (bod 238 odůvodnění napadeného rozhodnutí):

„V určitou chvíli […], mě p. [...] z […] konfrontoval s nízkou cenou, kterou mu nabídla Martens. Potvrdil mi, že obdržel cenu 0,32 NLG za láhev. To odpovídá částce 7,68 NLG za bednu 24 lahví uvedené v poznámkách M. [vedoucího pracovníka Bavaria]. V rámci těchto diskusí, které byly vedeny od dubna do počátku června 1998, jsem mu navrhl přejít na kategorii II, a mít tak prospěch ze snížení potravních daní. Konečně jsem počátkem června 1998 uzavřeli dohodu s […] týkající se dodávky nového […] piva kategorie II […].Díky snížení potravních daní vyplývajícímu z přechodu na pivo kategorie II, jsme byli schopni navrhnout částku 6,36 NLG (obsahující snížení potravních daní 0,84 NLG) a odrazit tak nabídku Martens.

[…]

V době schůzky, která se konala dne 14. nebo 15. června 1998 […], Interbrew souhlasila s […] o dodávkách piva kategorie I […] a kategorie II. V průběhu této schůzky jsem zmínil diskuse a dohodu, ke které došlo s […] ze dvou důvodů. Zaprvé jsem chtěl konfrontovat Martens s nabídkou, kterou předložila […], jelikož stále popírala, že předložila cenové nabídky v Nizozemsku. Zadruhé jsem chtěl informovat další účastníky, že již nemusejí předložit nabídky […], z důvodu dohody uzavřené mezi Interbrew a […]. Řádek n [dokumentu uvedeného v bodě 236 odůvodnění napadeného rozhodnutí] svědčí o mém oznámení týkajícím se uzavření smlouvy o dodávce piv kategorie I a kategorie II mezi […] a Interbrew. Existence této dohody […] vyplývá z faxu ze dne 24 června 1998.“

135 V bodě 240 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise uvádí prohlášení belgického výrobce piva Haacht týkající se druhé belgicko-nizozemské schůzky, která se konala dne 7. července 1998, podle kterého:

„Je to poslední schůzka, která byla organizována mezi účastníky. Během ní Haacht distribuovala informace shromážděné na nizozemském trhu.

Účastníci poté změnili téma, aby projednali některé méně důležité otázky, ale zástupce Haacht se této diskuse nezúčastnil. Ať je tomu jakkoli, žádná důležitá informace nebyla o těchto tématech vyměněna. Tato schůzka činila dojem, že nic konkrétního nepřináší.“

136 Podle Komise prohlášení ředitele „domácí spotřeby“ Interbrew potvrdilo prohlášení Haacht, podle kterého se jednalo o poslední belgicko-nizozemskou schůzku. Komise má za to, že rozhodnutí ukončit tyto schůzky je založeno na konkrétním důvodu, totiž obavě, že nizozemský orgán pro ochranu hospodářské soutěže provede neohlášenou kontrolu v jednom nebo několika pivovarech, což je potvrzeno prohlášením InBev (bod 241 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

137 V bodě 248 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise uvádí interní prohlášení Heineken, podle kterého „extrémně nízké ceny aktuálně uplatňované belgickým pivovarem Martens […] jsou v rozporu s politikou spočívající ve zvyšování minimálních cen na trhu na úroveň vyšší ceny“.

138 Konečně v bodě 249 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise uvádí prohlášení učiněné během její kontroly dne 23. března 2000 a podepsané generálním ředitelem Grolsche Bierbrouwerij Nederland, později předsedou správní rady Koninklijke Grolsch:

„Přinesl dokument […] nazvaný ‚Cenové scénáře založené na čistém snížení velkoobchodních cen o 2,00 NLG na hl‘, který obsahuje komentář ‚CBK – Fie – vždy vzít s sebou‘ na schůzky finanční komise CBK. Použil tento dokument, aby přitáhl pozornost Interbrew a Bavaria (výrobců piv prodávaných pod značkou distributora v Nizozemsku) k fixaci cen, podle něho neospravedlnitelné, piva prodávaného pod značkou distributora (méně než 10 guldenů za bednu).“

139 V témže bodě odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise uvádí rovněž následující prohlášení generálního ředitele Heineken Nederland:

„Již jsem byl přítomen schůzky CBK, kde ostatní hovořili o fixaci cen značek distributora. Takové poznámky zřejmě byly vysloveny k vyjádření znepokojení. Nereagoval jsem, jelikož Heineken se v zásadě nepodílela na výrobě značek distributora.“

140 Z pasáží citovaných v bodech 248 a 249 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise vyvozuje, že výrobci piva prodávaného pod značkou distributora (Interbrew a Bavaria) odhalili svou cenovou strategii Heineken a Grolsch, které nejsou činné v tomto odvětví (bod 248 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Na základě toho Komise dochází k závěru, že dvoustranné diskuse mezi Interbrew a Bavaria směřující ke zvýšení ceny piva prodávaného pod značkou distributora byly součástí obecných diskusí vedených mezi těmito čtyřmi výrobci piva (bod 252 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

141 Je třeba konstatovat, že výše uvedené indicie potvrzují prohlášení InBev a odůvodňují konstatování, podle kterého se zástupci Heineken, Grolsch, Interbrew a Bavaria pravidelně setkávali v rámci cyklu neformálních schůzek známých pod označením „konzultace Catherijne“ nebo „komise pořadu jednání“, jejichž složení bylo různé (prohlášení InBev citované v bodě 45 odůvodnění napadeného rozhodnutí; jiné důkazy zkoumané v bodech 65 až 222 odůvodnění napadeného rozhodnutí). 18 schůzek uvedených v napadeném rozhodnutí, které spadají do tohoto cyklu, se konalo dne 27. února 1996, 19. června 1996, 8. října 1996, 8. ledna 1997, 1. května 1997, 2. září 1997, 16. prosince 1997, 17. prosince 1997, 12. března 1998, 9. dubna 1998, 3. července 1998, 15. prosince 1998, 8. ledna 1999, 4. bře