PFEIFFER A DALŠÍ 
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA 
DÁMASA RUIZ-JARABA COLOMERA 
přednesené dne 6. května 2003 1 
1. Arbeitsgericht Lorrach (Německo), soud 
prvního stupně příslušný v zaměstnaneckých 
záležitostech, předložil Soudnímu dvoru tři 
předběžné otázky týkající se výkladu různých 
ustanovení směrnice Rady 93/104/ES 
0 některých aspektech úpravy pracovní 
doby. 2 Tyto otázky se týkají zejména článku 
1, který vymezuje její oblast působnosti; 
článku 6, který stanoví maximální délku 
týdenní pracovní doby a či. 18 odst. 1 
písm, b) bodu i), který umožňuje za určitých 
podmínek neuplatňovat článek 6. 
1 - Skutkové okolnosti sporů v původním 
řízení 
2. Vnitrostátní soud předložil Soudnímu 
dvoru sedm předkládacích usnesení 
s žádostmi o rozhodnutí o předběžných 
otázkách týkajících se sedmi různých soud­
ních sporů. Vzhledem k tomu, že otázky ve 
všech sporech jsou totožné a podobné jsou 
i skutkové okolnosti, bylo těchto sedm věcí 
spojeno v průběhu písemné části řízení usnesením předsedy Soudního dvora ze dne 
7. listopadu 2001. 
3. Všichni žalobci jsou pracovníky zdravot­
nické záchranné služby, kteří mají kvalifikaci 
k poskytování lékařské péče a přepravě 
pacientů, a jsou stávajícími nebo bývalými 
zaměstnanci Německého červeného kříže 
(Deutsches Rotes Kreuz), přičemž dva 
z nich se domáhají zaplacení odměny za 
práci přesčas a ostatní pak uznání práva 
nepracovat více než 48 hodin týdně. 
4. Žalovaný mimo jiné provozuje pozemní 
záchrannou službu v části Landkreis Walds-
hut. Udržuje několik stanovišť záchranné 
služby, která jsou obsazena 24 hodin denně, 
a jedno stanoviště, které je obsazeno 12 
hodin a je v provozu jen během dne. 
Uvedená služba je zajišťována pomocí sanit-
ních vozidel, jejichž posádku tvoří dva 
pracovníci zdravotnické záchranné služby 
nebo ošetřovatelé („Rettungstransportfahr-
zeugen"), a pomocí zásahových vozidel 
lékařů pohotovostní služby s jedním pracov­
níkem zdravotnické záchranné služby 
a jedním pohotovostním lékařem („Notarzt-
Einsatzfahrzeugen"). 1 - Původní jazyk: španělština. 
2 — Směrnice Rady ze dne 23. listopadu 1993 (Úř. vest. L 307, s. 18; 
Zvl. vyd. 05/02, s. 197). 
I - 8839 
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA RUIZ-JARABA — SPOJENÉ VĚCI C-397/01 AŽ C-403/01 
Na základě přijatého hlášení tato vozidla 
vyjíždějí na místo, kde se nachází zraněný 
nebo nemocný, za účelem poskytnutí lékař­
ské pomoci. Tito pacienti jsou následně 
zpravidla přepravováni do nemocnice. 
5. V pracovních smlouvách si účastníci 
sjednali použití pravidel kolektivní smlouvy 
o pracovních podmínkách zaměstnanců, 
pracovníků a učňů Německého červeného 
kříže (Tarifvertrag uber Arbeitsbedingungen 
fůr Angestellte, Arbeiter und Auszubildende 
des Deutschen Roten Kreuzes, dále jen 
„Kolektivní smlouva Červeného kříže"). 
6. Na základě ustanovení uvedené kolektivní 
smlouvy činila průměrná týdenní pracovní 
doba v záchranné službě 49 hodin. Všichni 
účastníci sporu souhlasí, že jsou splněny 
věcné požadavky týkající se prodloužení 
pracovní doby stanovené v čl. 14 odst. 2 
písm. b) kolektivní smlouvy, tedy povinnost 
vykonávat pracovní pohotovost na pracovišti 
v průměrné délce nejméně 3 hodin denně 
(Arbeitsbereitschaft). 
II - Německá právní úprava 
7. Pracovní doba a doba odpočinku je 
v Německu upravena zákonem o pracovní době (Arbeitszeitgesetz, dále jen „ArbZG") 
ze dne 6. června 1994, který byl přijat 
k provedení směrnice 93/104. 
8. Podle čl. 2 odst. 1 ArbZG je pracovní doba 
definována jako doba mezi začátkem 
a koncem práce, s výjimkou přestávek; podle 
článku 3 nesmí tato denní pracovní doba 
přesáhnout 8 hodin, může však být pro­
dloužena až na 10 hodin, pokud průměrná 
pracovní doba v období 6 kalendářních 
měsíců nebo 24 týdnů nepřesahuje 8 hodin 
na jeden pracovní den. 
9. Podle čl. 7 odst. 1 bodu 1 ArbZG 
kolektivní smlouvou nebo podnikovou doho­
dou lze odchylně od článku 3: 
a) prodloužit pracovní dobu nad 10 hodin 
v každém pracovním dni i bez nároku 
na náhradu, pokud pracovní doba pra­
videlně a ve značné míře zahrnuje dobu 
pracovní pohotovosti na pracovišti, 
b) určit jiné vyrovnávací období, a 
I - 8840 
PFEIFFER A DALŠÍ 
c) prodloužit pracovní dobu až na 10 
hodin v každém pracovním dni bez 
nároku na náhradu v nejvýše 60 dnech 
v roce, 
10. Podle čl. 14 odst. 1 kolektivní smlouvy 
Německého červeného kříže nesmí pracovní 
doba s vyloučením přestávek přesáhnout 39 
hodin (od 1. dubna 1990 38,5 hodiny) týdně. 
Průměr týdenní pracovní doby se zpravidla 
počítá za období 26 týdnů. 
Běžná pracovní doba může být v souladu 
s čl. 14 odst. 2 prodloužena až na: a) 10 hodin 
denně nebo v průměru 49 hodin týdně, 
pokud pravidelně zahrnuje dobu pracovní 
pohotovosti na pracovišti v průměrné délce 
nejméně 2 hodiny denně, b) 11 hodin denně 
nebo v průměru 54 hodin týdně, pokud tato 
pohotovost trvá tři hodiny, a c) 12 hodin 
denně nebo v průměru 60 hodin týdně, 
pokud musí být zaměstnanec na pracovišti 
přítomen pouze za tím účelem, aby v případě 
potřeby prováděl požadované práce. 
V příloze 2 jsou obsažena zvláštní ustanovení 
pro pracovníky zdravotnické záchranné 
služby. Při jejím použití na pracovníky 
zdravotnické záchranné služby a pracovníky 
přepravy nemocných je třeba brát v úvahu poznámku pod čarou k čl. 14 odst. 2, podle 
níž musí být maximální týdenní pracovní 
doba v délce 54 hodin stanovená v čl. 14 
odst. 2 písm. b) postupně snižována. Od 
1. ledna 1993 se snížila na 49 hodin. 
III - Předběžné otázky 
11. Před rozhodnutím těchto sporů Arbeits-
gericht Lorrach rozhodl přerušit řízení 
a položit Soudnímu dvoru následující před­
běžné otázky: 
„1) a) Je třeba odkaz, který je obsažen 
v čl. 1 odst. 3 směrnice 93/104/ES 
[...] na čl. 2 odst. 2 směrnice Rady 
89/391/EHS ze dne 12. června 1989 
o zavádění opatření pro zlepšení 
bezpečnosti a ochrany zdraví 
zaměstnanců při práci, 3 podle kte­
rého se tyto směrnice nevztahují na 
určité specifické činnosti ve slož-
3 — Úř. věst. L 183, s. 1; Zvl. vyd. 05/01, s. 349. 
I - 8841 
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA RUIZ-JARABA - SPOJENÉ VĚCI C-397/01 AŽ C-403/01 
kách civilní obrany, jejichž zvláštní 
povaha odporuje těmto směrnicím, 
chápat tak, že toto vyloučení se 
vztahuje na činnost žalobců -
pracovníků zdravotnické záchranné 
služby? 
b) Je třeba pojem silniční dopravy 
obsažený v čl. 1 odst. 3 směrnice 
93/104/ES chápat tak, že 
z působnosti směrnice jsou vylou­
čeny pouze ty činnosti v dopravě, 
jejichž povaha s sebou nese překo­
návání značných vzdáleností a u nichž 
v důsledku toho z důvodu 
nepředvídatelnosti případných 
komplikací nelze stanovit dobu při 
dopravě, anebo se tento pojem 
vztahuje rovněž na činnost pozem­
ních záchranných služeb, jejichž 
součástí je přinejmenším rovněž 
používání vozidel záchranné služby 
a doprovod pacientů při převozu? 
2) Je třeba s ohledem na rozsudek Soud­
ního dvora ve věci SIMAP 4 (body 73 
a 74) čl. 18 odst. 1 písm. b) bod i) 
směrnice 93/104/ES chápat tak, že pro­
dloužení týdenní pracovní doby nad 48 
hodin musí být uvedeno v souhlasu 
individuálně uděleném zaměstnancem, 
nebo může tento souhlas spočívat rov­
něž ve skutečnosti, že zaměstnanec a zaměstnavatel si v pracovní smlouvě 
ujednali, že pracovní podmínky se řídí 
kolektivní smlouvou, která umožňuje 
prodloužení týdenní pracovní doby nad 
48 hodin? 
3) Je obsah článku 6 směrnice 93/104/ES 
natolik bezpodmínečný a dostatečně 
přesný, aby se jeho ustanovení mohli 
před vnitrostátními soudy dovolávat 
jednotlivci, pokud stát směrnici nepro­
vedl správně ve vnitrostátním právu?" 
IV - Právní úprava Společenství 
12. Bylo požádáno o výklad těchto ustano­
vení: 
Směrnice 89/391 
Článek 2 
"[...] 4 — Rozsudek ze dne 3. října 2000, SIMAP (C-303/98, Recueil, 
s. I-7963). 
I - 8842 
PFEIFFER A DALŠÍ 
2. Tato směrnice se nevztahuje na činnost 
určitých veřejných služeb, například ozbro­
jených sil nebo policie, nebo na určité 
činnosti civilní obrany, jejichž zvláštní 
povaha odporuje této směrnici. 
V těchto případech musí být s ohledem na 
cíle této směrnice zajištěna v co největší míře 
bezpečnost a ochrana zdraví zaměstnanců." 
Směrnice 93/104 
Článek 1 
»[...] 
3. Tato směrnice se vztahuje na všechna 
odvětví činnosti, veřejná i soukromá, ve 
smyslu článku 2 směrnice 89/391/EHS, aniž 
je dotčen článek 17 této směrnice, s výjimkou 
letecké, železniční, silniční, námořní 
a vnitrozemské říční a jezerní dopravy, 
mořského rybolovu, ostatních prací na vol­
ném moři a činnosti lékařů při jejich 
vzdělávání. [...]" 
Článek 6 
„Členské státy přijmou nezbytná opatření 
k zajištění toho, aby v souladu s potřebou 
chránit bezpečnost a zdraví pracovníků: 
1) byla délka týdenní pracovní doby ome­
zena právními nebo správními předpisy 
nebo kolektivními smlouvami nebo 
dohodami mezi sociálními partnery, 
2) nepřekračovala průměrná délka pra­
covní doby pro každé období sedmi 
dnů, včetně přesčasů, 48 hodin." 
Článek 18 odst. 1 
"[...] 
I - 8843 
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA RUIZ-JARABA — SPOJENÉ VĚCI C-397/01 AŽ C-403/01 
b) i) Členské státy však mají možnost 
neuplatňovat článek 6 při dodržo­
vání obecné zásady bezpečnosti 
a ochrany zdraví pracovníků a za 
předpokladu, že přijmou nezbytná 
opatření k zajištění toho, aby: 
- žádný zaměstnavatel nevyžado­
val, aby pracovník pracoval déle 
než 48 hodin během období 
sedmi dnů, vypočteného jako 
průměr pro referenční období 
uvedené v čl. 16 bodě 2, bez 
předchozího souhlasu pracov­
níka s vykonáváním takové 
práce, 
- žádnému pracovníkovi nevznikla 
ze strany zaměstnavatele újma, 
protože nesouhlasí s takovou 
prací, 
- zaměstnavatel vedl aktualizované 
záznamy o všech pracovnících, 
kteří vykonávají takovou práci, 
- záznamy byly dány k dispozici 
příslušným orgánům, které 
mohou z důvodů spojených 
s bezpečností práce nebo ochra­
nou zdraví pracovníků zakázat 
nebo omezit možnost překročení 
maximální týdenní pracovní 
doby, - zaměstnavatel poskytl přísluš­
ným orgánům na jejich žádost 
informace o případech, kdy pra­
covníci dali souhlas k práci přesa­
hující 48 hodin v období sedmi 
dnů, vypočtené jako průměr pro 
referenční období uvedené v či. 
16 bodě 2. 
Před uplynutím období sedmi let ode 
dne uvedeného v písmenu a) Rada 
ustanovení bodu i) znovu přezkoumá 
na základě návrhu Komise doprováze­
ného hodnotící zprávou a rozhodne 
o dalším postupu. 
[...]" 
V - Řízení před Soudním dvorem 
13. Žalobci v původním řízení a Komise 
předložili ve lhůtě stanovené v článku 20 
Statutu Soudního dvora písemná vyjádření. 
I - 8844 
PFEIFFER A DALŠÍ 
Vzhledem k tomu, že žádná zúčastněná 
osoba nepožádala o přednesení ústního 
vyjádření, rozhodl Soudní dvůr v souladu 
s čl. 104 odst. 4 jednacího řádu od jednání 
upustit. 
VI - Předložená vyjádření 
14. Žalobci v původním řízení se domnívají, 
že kolektivní smlouva Červeného kříže umož­
ňuje zaměstnavateli jednostranně rozhod­
nout o průměrné délce týdenní pracovní 
doby, aniž by k tomu dal pracovník souhlas, 
v případě, že je třeba zajistit pracovní 
pohotovost na pracovišti. Německá právní 
nauka a judikatura definují tuto pohotovost 
na pracovišti, která je považována za pra­
covní dobu, jako dobu neustálé připravenosti 
v uvolněných podmínkách. Taková kolektivní 
smlouva odporuje směrnici 93/104, neboť 
stanoví týdenní pracovní dobu delší než 48 
hodin, z čehož vyplývá, že jelikož je tato 
skutečnost v souladu s či. 7 odst. 1 bodu 1 
písni, a) ArbZG, znamená to, že německý 
zákonodárce nesprávně provedl ustanovení 
směrnice do vnitrostátního práva. 
15, Komise tvrdí, že pracovní pohotovost 
zaměstnanců zdravotnické záchranné služby 
na pracovišti je pracovní dobou, protože na 
tuto službu se nevztahuje odchylka stano­
vená v či. 2 odst. 2 směrnice 89/391, a spadá tudíž do působnosti směrnice 93/104; na 
pracovníky, jejichž zaměstnavatel neprovádí 
činnost spadající do odvětví silniční dopravy, 
se nevztahuje odchylka stanovená pro tako­
vou činnost v či. 1 odst. 3 směrnice 93/104, 
a to ani tehdy, tvoří-li přeprava zboží a osob 
součást činnosti podniku. K tomu, aby mohla 
být týdenní pracovní doba delší než 48 hodin, 
musí být podle jejího názoru splněny veškeré 
podmínky vyjmenované v či. 18 odst. 1 
písm. b) bodu i) směrnice 93/104, včetně 
výslovného souhlasu pracovníka. Pro tento 
účel nestačí, aby si byl pracovník prostě 
vědom skutečnosti, že se jeho zaměstna­
necký poměr řídí kolektivní smlouvou, která 
umožňuje prodloužení pracovní doby. 
Komise tvrdí, že znění článku 6' směrnice 
93/104 je dostatečně přesné 
a bezpodmínečné, aby se ho jednotlivci 
mohli dovolávat před vnitrostátními soudy, 
pokud členský stát nesprávně provedl usta­
novení tohoto článku do vnitrostátního 
práva. V takovém případě musí soudce 
vyložit vnitrostátní právo ve světle znění 
a účelu směrnice, aby tak dosáhl výsledku jí 
zamýšleného. 
VII - Posouzení předběžných otázek 
16. První otázkou, jež má dvě části, se 
vnitrostátní soud táže Soudního dvora na 
vymezení působnosti směrnice 93/104, aby 
I - 8845 
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA RUIZ-JARABA - SPOJENÉ VĚCI C-397/01 AŽ C-403/01 
určil, zda se vztahuje na činnost žalobců 
v původním řízení. 
A - K první části první otázky 
17. Arbeitsgericht chce v prvé řadě vědět, 
zda čl. 1 odst. 3 směrnice 93/104 a článek 2 
směrnice 89/391 vylučují z působnosti 
těchto směrnic činnost pracovníků zdravot­
nické záchranné služby, kteří pracují 
v lékařské záchranné službě první pomoci. 
18. Jak již uvedl Soudní dvůr v rozsudku 
SIMAP 5, vymezuje čl. 1 odst. 3 směrnice 
93/104 působnost směrnice jednak tím, že 
výslovně odkazuje na článek 2 směrnice 
89/391, a jednak tím, že pro určité činnosti 
stanoví řadu odchylek. Pro určení, zda 
činnost pracovníků zdravotnické záchranné 
služby vykonávaná v rámci lékařské 
záchranné služby první pomoci spadá do 
působnosti směrnice 93/104, je třeba nej­
dříve zkoumat, zda tato činnost patří do 
působnosti směrnice 89/391. 19. Směrnice 89/391 se v souladu se svým 
čl. 2 odst. 1 vztahuje na všechny činnosti 
veřejného i soukromého sektoru, zvláště pak 
na průmysl, zemědělství, obchod, adminis­
trativní činnosti, služby, vzdělání, kulturu 
a zábavu. Jak však vyplývá z či. 2 odst. 2, 
nevztahuje se na činnost určitých veřejných 
služeb, například ozbrojených sil nebo poli­
cie, nebo na určité činnosti civilní ochrany, 
jejichž zvláštní povaha odporuje této směr­
nici. 
20. V rozsudku SIMAP 6 Soudní dvůr kon­
statoval, že určité činnosti veřejných služeb 
uvedené ve směrnici jsou určeny k ochraně 
veřejného pořádku a veřejné bezpečnosti, 
které jsou nepostradatelné pro harmonický 
rozvoj života ve společnosti, a že činnost 
zdravotnického personálu, který poskytuje 
služby nepřetržité lékařské péče, nelze stavět 
takovým činnostem naroveň. 
21. V projednávaných věcech jde o to určit, 
zda lékařská záchranná služba první pomoci 
vykonávaná pracovníky zdravotnické 
záchranné služby Červeného kříže je součástí 
služeb civilní ochrany. Pokud ano, je třeba 
zkoumat, zda nepatří k určitým činnostem, 
které svou zvláštní povahou odporují použití 
směrnice 93/104 o úpravě pracovní doby. 
5 — Tamtéž, body 30 a 31. 6 — Tamtéž, body 36 a 37. 
I - 8846 
PFEIFFER A DALŠÍ 
22. Jak Soudní dvůr rovněž uvedl v rozsudku 
SIMAP, 7 vyplývá jak z cíle směrnice 89/391, 
jímž je podpora zlepšování bezpečnosti 
a ochrany zdraví pracovníků při práci, tak 
i ze znění jejího či. 2 odst. 1, že působnost 
této směrnice musí být pojímána široce. 
Z toho vyplývá, že odchylné úpravy, včetně 
odchylky stanovené v čl. 2 odst. 2, musí být 
tedy vykládány restriktivně. 
23. Civilní ochrana je obvykle veřejnou 
službou, jejímž hlavním účelem je zaručit 
nedotknutelnost osob a majetku v situacích 
závažného kolektivního rizika, pohrom nebo 
mimořádných katastrof, v nichž může být 
ohroženo bezpečí a život jednotlivců. 
24. Zdravotnická záchranná služba první 
pomoci vykonávaná lékaři, pracovníky zdra­
votnické záchranné služby i pracovníky 
záchranné služby první pomoci, kterou 
v projednávaných věcech zajišťuje Červený 
kříž, poskytuje první pomoc nemocným 
a přepravuje je v patřičných podmínkách 
k potřebnému lékařskému ošetření. Civilní 
ochrana je pojata jako služba pro případy 
obecného ohrožení, a proto do ní není 
zahrnuta činnost prováděná výše uvedenou 
záchrannou službou za obvyklých okolností. 25. Veřejné orgány při katastrofách 
a pohromách poskytují své lidské 
i materiální zdroje, přičemž se obracejí také 
na organizace a podniky, a v případě potřeby 
i na soukromé osoby. Není pochyb o tom, že 
za takových mimořádných okolností mají 
veškeré služby ambulance povinnost podílet 
se svými pracovníky a prostředky na úkolech 
civilní ochrany. 
26. Vyloučení určitých činností služeb 
civilní ochrany z působnosti směrnice lze 
podle mého názoru vysvětlit několika 
důvody: zaprvé je to dáno různorodostí 
a šíří nouzových situací, potřeb, které při 
nich vznikají, jakož i lidských a materiálních 
zdrojů, které je třeba uvést do stavu poho­
tovosti ve velmi krátkém časovém úseku, 
zadruhé tím, že civilní ochrana operuje 
prostřednictvím systému řízení, plánování, 
koordinace a organizace jednotlivých veřej­
ných a soukromých služeb odpovídajících 
nebezpečí, jemuž je třeba čelit, a zatřetí i tím, 
že civilní ochrana může vyžadovat pomoc od 
všech obyvatel země a spolupráci bezpeč­
nostních služeb, zdravotní záchranné služby 
první pomoci a hasičských sborů, veřejných 
i soukromých, jakož i sdělovacích pro­
středků. 
Tyto rysy zdůrazňují nejen nepředvídatelnost 
činnosti služeb civilní ochrany, ale rovněž 
skutečnost, že většina osob, které jsou 
povolávány v případě pohromy k zásahu, je 
zaměstnána v některé z organizací působí- 7 — Tamtéž, body 34 a 35. 
I - 8847 
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA RUIZ-JARABA - SPOJENÉ VĚCI C-397/01 AŽ C-403/01 
cích v oblasti pomoci a ochrany osob 
a majetku. Při účasti na záchranné akci 
provádějí úkoly, pro něž mají kvalifikaci, 
v souladu s opatřeními na ochranu 
a prevenci rizik, které jejich podnik přijal 
na základě vnitrostátních právních předpisů 
provádějících směrnici 89/391. Konečně 
vzhledem k tomu, že ve většině případů 
služby civilní ochrany nefungují jako struk­
tury se zaměstnanci, jeví se jako logické, že se 
na ně nevztahují ustanovení směrnice, jejímž 
cílem je podpora zlepšení bezpečnosti 
a zdraví zaměstnanců při práci. 
27. Jak jsem již dříve uvedl, směrnice 89/391 
má velmi širokou věcnou působnost, spadá 
do ní i činnost záchranné služby první 
pomoci, kterou v obvyklých podmínkách 
zajišťuje svými sanitními vozidly Červený 
kříž. Když je Červený kříž z důvodu veřejné 
pohromy nebo kalamity požádán službou 
civilní ochrany o spolupráci, plní jeho 
zaměstnanci obdobné nebo stejné úkoly, jaké 
vykonávají běžně, takže povinnosti, které 
ukládá směrnice 89/391 ohledně bezpečnosti 
a zdraví pracovníků při práci, se nemění. 
Nelze tedy říci, že zvláštní povaha této 
činnosti odporuje tomu, aby se na ni 
směrnice uplatňovala. 
V důsledku toho sporná činnost spadá do 
působnosti směrnice 89/391, a to jak v obvyklých podmínkách, tak i v případech, 
kdy Červený kříž spolupracuje se službami 
civilní ochrany v případě pohromy. 
28. Pokud jde o věcnou působnost směrnice 
93/104, připomínám, že kromě odvětví, 
jejichž předmětem činnosti jsou určité druhy 
dopravy, rybolov a ostatní práce na volném 
moři, je z ní vyloučena pouze činnost lékařů 
při jejich vzdělávání. 8 
Vzhledem k tomu, že činnost pracovníků 
zdravotnické záchranné služby vykonávaná 
v rámci lékařské záchranné služby první 
pomoci není uvedena mezi stanovenými 
výjimkami, je třeba či. 1 odst. 3 směrnice 
93/104 a článek 2 směrnice 89/391 vykládat 
tak, že tato činnost spadá do působnosti 
obou směrnic. 
B - K druhé částí první otázky 
29. Arbeitsgericht se dále táže na pojem 
silniční dopravy uvedený v čl. 1 odst. 3 
směrnice 93/104 jako na odvětví vyloučené 
z působnosti směrnice, aby zjistil, zda se 
8 — Tato odchylná úprava byla zrušena přijetím směrnice Evrop­
ského parlamentu a Rady 2000/34/ES ze dne 22. června 2000, 
jíž se mění směrnice 93/104 o určitých aspektech úpravy 
pracovní doby za účelem začlenění odvětví a činností vylou­
čených z uvedené směrnice (Úř. vést. L 195, s. 41; Zvl. vyd. 
05/04, s. 27). 
I - 8848 
PFEIFFER A DALŠÍ 
vztahuje na činnost služeb ambulance, která 
spočívá přinejmenším zčásti v používání 
vozidla a v doprovodu pacienta během 
převozu. 
30. Soudní dvůr se vyjádřil k účelu směrnice 
93/104 v rozsudku BECTU, 9 v němž uvedl, 
že z článku 118A Smlouvy, 10 který je jejím 
právním základem, a z prvního, čtvrtého, 
sedmého a osmého bodu odůvodnění směr­
nice, jakož i ze znění či. 1 odst. 1 směrnice 
vyplývá, že jejím cílem je stanovení minimál­
ních požadavků ke zlepšení životních 
a pracovních podmínek pracovníků pomocí 
sbližování vnitrostátních ustanovení týkají­
cích se mimo jiné délky pracovní doby. 
Dodal, že sbližování práva Společenství má 
zaručit lepší ochranu bezpečnosti a zdraví 
pracovníků tím, že jim poskytuje nárok na 
minimální doby odpočinku a přiměřené 
přestávky v práci. 
31. Směrnice 93/104 tudíž stanoví mini­
mální požadavky na bezpečnost a zdraví 
pracovníků v oblasti úpravy pracovní doby, 
které se vztahují na minimální doby denního 
odpočinku, odpočinku v týdnu, dovolené za 
kalendářní rok, přestávky, maximální týdenní 
pracovní dobu, jakož i na některé aspekty 
noční práce, práce na směny a rozvržení 
práce a pracovní doby. 32. Podle mého názoru je silniční doprava 
vyloučena z působnosti směrnice 93/104 
z toho důvodu, že v době přijetí této 
směrnice již existovala právní úprava Spole­
čenství stanovící konkrétnější pravidla 
ohledně úpravy pracovní doby a pracovních 
podmínek v tomto odvětví. 
Jde konkrétně o nařízení Rady (EHS) 
č. 3820/85 11 upravující různé sociální 
aspekty silniční dopravy, jako dobu řízení, 
přestávky, dobu odpočinku, s výjimkou 
dopravy prováděné v naléhavých případech 
nebo určené k záchranným úkolům, k níž dle 
mého mínění patří přeprava sanitními vozi-
dly. 12 
33. V rozsudku Bowden a další Soudní dvůr 
zkoumal 13 rozsah vyloučení silniční dopravy 
z působnosti směrnice 93/104, přičemž 
potvrdil, že když zákonodárce Společenství 
zmiňuje „silniční, leteckou, námořní 
a vnitrozemskou říční dopravu", bere tato 
odvětví v úvahu jako celek, zatímco v případě 
„ostatních prací na volném moři" a „činnosti 
9 — Rozsudek ze dne 26. června 2001, BECTU (C-173/99. Recueil, 
s. I-4881, body 37 a 38). 
10 — Články 117 až 120 Smlouvy o ES byly nahrazeny články 
136 ES až 143 ES. 11 — Nařízeni Rady (EHS) č. 3820/85 ze dne 20. prosince 1985 
o harmonizaci určitých sociálních právních předpisů 
v silniční dopravě (Úř. vést. L 370, s. 1; Zvl. vyd. 05/01, 
s. 319). Jeho ustanoveni byla doplněna směrnici Evropského 
parlamentu a Rady 2002/15/ES ze dne 11. března 2002 
o úpravě pracovní doby osob pracujících v silniční dopravě 
(Úř. vest. L 80, s. 35; Zvi. vyd. 05/04, s. 224), jejíž lhůta pro 
provedeni do vnitrostátního práva vyprší dne 23. břez­
na 2005. 
12 — Mayer, U. R., in The European Legal Forum, 2001, s. 280 
o násl., zvláště s. 285. 
13 — Rozsudek ze dne 4. října 2001, Bowden a další (C-133/00, 
Recueil, s. I-7031, bod 39). 
I - 8849 
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA RUIZ-JARABA — SPOJENÉ VĚCI C-397/01 AŽ C-403/01 
lékařů při jejich vzdělávání" chtěl označit 
„právě jen tyto určité činnosti",14 takže 
zvláště vyloučení silniční dopravy se vztahuje 
na všechny pracovníky uvedeného odvětví. 
Jak uvádí Komise, v tomto rozsudku Soudní 
dvůr přihlédl k činnosti zaměstnavatele 
a neposuzoval činnost, kterou vykonávají 
v rámci podniku zaměstnanci. Pokud podnik 
spadá do jednoho z odvětví uvedených ve 
výčtu, na něž Soudní dvůr „jako celek" 
odkazuje, například silniční doprava, pak 
jsou všichni zaměstnanci takového podniku 
vyloučeni z působnosti směrnice 93/104. 
34. Činnost Červeného kříže, jenž zaměst­
nává pracovníky zdravotnické záchranné 
služby, kteří poskytují zdravotní péči 
v místě, kde se nachází nemocný, 
a přepravují ho v sanitním vozidle na 
stanoviště k nutnému ošetření, nepatří do 
odvětví silniční dopravy, a to navzdory tomu, 
že se převoz uskutečňuje pozemní cestou, 
stejně jako nelze kvalifikovat převoz usku­
tečněný v naléhavých případech malým 
letadlem nebo helikoptérou jako leteckou 
dopravu. 35. Německý vnitrostátní soud má však 
pochybnosti o tom, jak nahlížet na dopravu 
sanitními vozy, přičemž odkazuje na roz­
sudek Soudního dvora ve věci Tögel, 15 kdy 
Soudní dvůr určil, že aspekty přepravy 
zraněných a nemocných v doprovodu oše­
třovatele spadají do kategorie 2 přílohy I A 
směrnice 92/50/EHS, 16 o koordinaci 
postupů při zadávání veřejných zakázek na 
služby. 
36. Domnívám se, že pro účely vymezení 
působnosti směrnice 93/104 o úpravě pra­
covní doby není uvedený rozsudek směro­
datný. 
37. Směrnice 92/50 totiž zavádí dvojí použití 
podle toho, zda je služba zařazena v příloze 
I A nebo v příloze I B. Zakázky na služby 
uvedené v první příloze jsou zadávány 
v souladu s ustanoveními hlav III až VI 
a zakázky na služby zahrnuté v druhé příloze 
musí splňovat pravidla článků 14 a 16. Jsou-li 
služby uvedeny v obou přílohách, rozhoduje 
se o příslušném postupu podle jejich hod­
noty. 
Ve věci Togel byly sporné služby uvedeny jak 
v kategorii 2 přílohy I A (služby pozemní 
dopravy), tak v kategorii 25 přílohy I B 
(sociální a zdravotní služby), a z toho důvodu 
Soudní dvůr určil, že při zadávání zakázky 
14 — Rozsudek neuvádí důvody, proč uplatňuje na ta či ona 
odvětví, Jejichž výčet je uveden bez jakéhokoliv odlišení v čl. 1 
odst. 3 směrnice 93/104, rozdílný výklad a vůbec se 
nevyjadřuje k dalšímu odvětví, a to mořskému rybolovu, 
který je v tomto ustanovení také uveden. Ověřil jsem si, že 
toto vynechání není „opomenutím", k němuž došlo ve 
španělské verzi, protože taktéž chybí ve verzi francouzské 
i anglické, přičemž angličtina je původním jazykem v této 
věci. 15 — Rozsudek ze dne 24. září 1998, Togel (C-76/97, Recueil, 
s. I-5357). 
16 — Směrnice Rady ze dne 18. června 1992 (Úř. věst. L 209, s. 1; 
Zvl. vyd. 06/01, s. 322). 
I - 8850 
PFEIFFER A DALŠÍ 
může být použit buď jeden, nebo druhý 
postup, podle toho, zda je hodnota služeb 
uvedených v příloze I A vyšší nebo nižší než 
hodnota služeb uvedených v příloze I B. 
38. V této věci však nejde o určení správ­
ného postupu při zadávání veřejné zakázky 
na služby, a z toho důvodu se na ni 
působnost směrnice 95/50 ani výklad judi­
katury nevztahuje. 
39. Z důvodů uvedených výše je třeba 
odpovědět, že pojem silniční dopravy uve­
dený v čl. 1 odst. 3 směrnice 93/104 se 
nevztahuje na činnost lékařské záchranné 
služby první pomoci, která spočívá přinej­
menším zčásti v použití vozidla 
a v doprovodu pacienta během převozu do 
nemocnice. 
C - K druhé otázce 
40. Arbeitsgericht se dále táže, zda podle 
čl. 18 odst. 1 písm. b) bodu i) první odrážky 
směrnice 93/104 je k překročení maximální 
týdenní pracovní doby v délce 48 hodin 
nutný výslovný souhlas zaměstnance, anebo zda postačuje, když zaměstnanec přijme 
pracovní podmínky stanovené v kolektivní 
smlouvě, které takové překročení maximální 
průměrné délky pracovní doby umožňují. 
41. Předmětné ustanovení povoluje člen­
ským státům, aby neuplatňovaly článek 6 
směrnice o maximální délce týdenní pra­
covní doby za předpokladu, že budou 
dodržovat obecné zásady bezpečnosti 
a ochrany zdraví zaměstnanců při práci, 
a pod podmínkou, že přijmou opatření 
potřebná k zajištění toho, aby žádný zaměst­
navatel na zaměstnanci nevyžadoval, aby bez 
jeho výslovného souhlasu pracoval déle než 
48 hodin během období 7 dnů vypočteného 
jako průměr pro referenční období uvedené 
v či. 16 bodu 2. 
42. Jak již Soudní dvůr uvedl v rozsudku 
SIMAP, ze znění čl. 18 odst. 1 písm. b) 
bodu i) vyplývá požadavek souhlasu pracov­
níka. Kdyby bylo záměrem zákonodárce 
Společenství nahradit souhlas pracovníka 
souhlasem odborů vyjádřeným v kolektivní 
smlouvě či dohodě, byl by článek 6 směrnice 
zařazen do výčtu ustanovení, která mohou 
být upravena odchylně prostřednictvím 
kolektivních smluv nebo dohod mezi sociál­
ními partnery; tento výčet je uveden v čl. 17 
odst. 3 směrnice. 
17 — Bod 73 rozsudku uvedeného v poznámce 4 výše. 
I - 8851 
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA RUIZ-JARABA - SPOJENÉ VĚCI C-397/01 AŽ C-403/01 
43. Arbeitsgericht chce mimoto objasnit, 
zda postačuje, aby zaměstnanec udělil svůj 
souhlas, k tomu, aby byla uplatněna kolek­
tivní smlouva, která opravňuje zaměstnava­
tele překročit za určitých okolností maxi­
mální týdenní pracovní dobu stanovenou 
článkem 6 směrnice 93/104, tedy 
v průměru 48 hodin, pro každé období 7 
dnů včetně přesčasů. 
44. Dle mého mínění musí být odpověď 
záporná z několika důvodů. Zaprvé proto, 
že pro pracovníka je velký rozdíl mezi 
překročením maximální týdenní pracovní 
doby stanovené směrnicí 93/104 a jeho 
povinností vykonávat práci přesčas na žádost 
zaměstnavatele, který tak může prodloužit 
běžnou denní nebo týdenní pracovní dobu. 
45. Co se týče druhé hypotézy, Soudní 
dvůr 18 určil, že čl. 2 odst. 2 písm. i) směrnice 
91/533/EHS o povinnosti zaměstnavatele 
informovat zaměstnance o podmínkách pra­
covní smlouvy nebo pracovního poměru se 
v míře, v jaké se týká běžné délky pracovní 
doby, nevztahuje na práci přesčas vykonáva­
nou mimo běžnou pracovní dobu. Zaměst­
navatel však musí zaměstnance obeznámit 
s veškerými podmínkami pracovní smlouvy 
nebo pracovního poměru, na jejichž základě 
je povinen vykonávat práci přesčas, přičemž 
mu tato informace musí být oznámena za stejných podmínek, jakými jsou podmínky 
stanovené pro podstatné prvky smlouvy 
výslovně uvedené v čl. 2 odst. 2. V případě 
potřeby může být tato informace uvedena 
obdobně jako u délky běžné pracovní doby 
stanovené v čl. 2 odst. 3 směrnice formou 
odkazu na právní, správní či statutární před­
pisy nebo na příslušné kolektivní smlouvy. 19 
46. Tato možnost však neexistuje, jestliže se 
zaměstnavatel snaží změnit běžnou délku 
pracovní doby každého týdne na pracovní 
dobu systematicky přesahující maximální 
délku pracovní doby stanovenou za účelem 
ochrany a zdraví pracovníků článkem 6 
směrnice 93/104. Členské státy, které se 
rozhodnou tento předpis neuplatňovat, se 
zavazují plnit povinnosti, které jim ukládá 
čl. 18 odst. 1 písm. b) bod i) této směrnice. 
47. Druhý důvod, proč by měla být odpověď 
záporná, je, že souhlas pracovníka není 
jedinou podmínkou stanovenou 
v samotném ustanovení k tomu, aby nebyl 
článek 6 uplatňován. Nelze zapomínat, že 
prvořadým cílem směrnice je zaručit zdraví 
a bezpečnost zaměstnanců, které je třeba 
považovat za slabší stranu pracovní smlouvy. 
Aby zaměstnavatel nemohl dosáhnout ně­
jakou lstí nebo zastrašováním, že se pracovník 
vzdá svého práva na stanovenou maximální 
18 — Směrnice Rady ze dne 14. října 1991 (Úř. věst. L 288, s. 32; 
Zvi. vyd. 05/02, s. 3) 19 — Rozsudek ze dne 8. února 2001, Lange (C-350/99, Recueil, 
s. I-1061, body 16 a 25). 
I - 8852 
PFEIFFER A DALŠÍ 
délku pracovní doby, je tento požadavek 
výslovného souhlasu spojen s celou řadou 
záruk směřujících zejména k tomu, aby 
dotčenému pracovníkovi nevznikla újma 
v případě, že nesouhlasí, že bude pracovat 
více než 48 hodin týdně, dále k tomu, aby 
zaměstnavatel vedl aktualizované záznamy 
o všech zaměstnancích, kteří vykonávají 
práci přesahující maximální délku týdenní 
pracovní doby, aby uvedené záznamy byly 
dány k dispozici příslušným orgánům a aby 
zaměstnavatel poskytl příslušným orgánům 
na jejich žádost informace o případech, kdy 
zaměstnanci dali svůj souhlas. 
Tyto podmínky nejsou splněny, pokud pra­
covní smlouva za okolností, které popisuje 
Arbeitsgericht, pouze odkazuje na kolektivní 
smlouvu. 
48. Poslední důvod, proč by měla být 
odpověď záporná, je, že ze znění uvedeného 
ustanovení vyplývá, že možnost neuplatnit 
článek 6 není udělena ani sociálním partne­
rům, ani stranám pracovní smlouvy, ale je 
v pravomoci členských států za předpokladu, 
že dodrží obecné zásady bezpečnosti 
a ochrany zdraví zaměstnanců při práci 
a přijmou vhodná opatření k tomu, aby 
zajistily zamýšlený výsledek spočívající v tom, že souhlas bude vyjádřen výslovně, 
vědomě a svobodně, že odmítnutí takového 
souhlasu nebude mít škodlivé důsledky, že 
takový souhlas bude zaznamenán a že pří­
slušné orgány budou mít k těmto informa­
cím přístup. 
49. Z toho důvodu se domnívám, že či. 18 
odst. 1 písm. b) bod i) směrnice 93/104 
ukládá členským státům, které se rozhodnou 
neuplatňovat článek 6, aby přijaly všechny 
potřebné kroky k tomu, aby bylo zajištěno 
dosažení stanovených výsledků, a sice 
zejména, aby žádný zaměstnavatel nevyžado­
val, aby zaměstnanec pracoval v průměru 
déle než 48 hodin během období 7 dnů, aniž 
by k tomu dal souhlas. K tomu, aby bylo 
udělení souhlasu platné pro tyto účely, 
nepostačuje, když zaměstnanec ve své pra­
covní smlouvě přijme pracovní podmínky 
odkazující na kolektivní smlouvu, která 
překročení maximální týdenní pracovní doby 
umožňuje. 
D - K třetí otázce 
50. Touto otázkou si chce německý soud 
ověřit, zda znění článku 6 směrnice 93/104 je 
dostatečně přesné a bezpodmínečné, aby se 
ho mohli jednotlivci dovolávat u vnitrostát­
ních soudů v případě, že ustanovení této 
směrnice nejsou provedena do vnitrostátního 
právního řádu. 
I - 8853 
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA RUIZ-JARABA — SPOJENÉ VĚCI C-397/01 AŽ C-403/01 
51. Z ustálené judikatury Soudního dvora 
vyplývá, že 20 ve všech případech, kdy se 
ustanovení nějaké směrnice z hlediska svého 
obsahu jeví jako bezpodmínečná 
a dostatečně přesná, mohou se jich jedno­
tlivci dovolávat vůči státu, který je neprovedl 
do svého vnitrostátního práva ve lhůtě 
určené samotnou směrnicí nebo je provedl 
nesprávně. Předpis Společenství je bezpod­
mínečný, pokud není vázán na žádnou 
podmínku, a ani při svém provádění nebo 
ve svém účinku nepodléhá jakémukoli opa­
tření ze strany orgánů Společenství nebo 
členských států. 21 Předpis Společenství je 
dostatečně přesný, aby se ho mohl jedno­
tlivec dovolávat a aby jej mohl použít soud, 
pokud ukládá povinnost jednoznačným způ­
sobem. 22 
52. Článek 6 směrnice 93/104 ukládá člen­
ským státům povinnost přijmout nezbytná 
opatření k zajištění toho, aby v souladu 
s potřebou chránit bezpečnost a zdraví 
pracovníků byla omezena průměrná délka 
týdenní pracovní doby tak, aby během kaž­
dého období 7 dnů nepřesahovala 48 hodin 
včetně přesčasů. Ustanovení je jasné a přesné a neponechává 
v zásadě členským státům žádný prostor pro 
odchylné úpravy při provádění do vnitro­
státního práva. 
53. Je však třeba brát v úvahu, že podle či. 16 
odst. 2 při výpočtu průměru nesmí refe­
renční období přesáhnout čtyři měsíce, 
i když podle či. 17 odst. 4 může dosáhnout 
šesti nebo dvanácti měsíců. 
V tomto ohledu Soudní dvůr v rozsudku 
SIMAP stanovil, 23 že i když tato ustanovení 
směrnice 93/104 ponechávají členským stá­
tům určitý prostor pro volné uvážení co se 
týče referenčního období pro účely použití 
článku 6, neovlivňuje tato okolnost jeho 
přesnost a bezpodmínečnost, neboť toto 
volné uvážení neznemožňuje určení mini­
málních práv. Soudní dvůr dodal, že ze znění 
či. 17 odst. 4 směrnice jasně vyplývá, že 
referenční období nesmí přesáhnout dvanáct 
měsíců, a je tudíž možné vymezit minimální 
ochranu, jež musí být poskytnuta. 
54. Ve světle tohoto výkladu Soudního dvora 
je ustanovení či. 6 odst. 2 směrnice 93/104 20 — Rozsudky ze dne 19. ledna 1982, Becker (C-8/81, Recueil, 
s. 53, bod 25); ze dne 26. února 1986, Marshall (C-152/84, 
Recueil, s. 723, bod 46); ze dne 20. září 1988, Beentjes 
(C-31/87, Recueil, s. 4635, bod 40); ze dne 22. června 1989, 
Fratelli Costanzo (C-103/88, Recueil, s. 1839, bod 29), a ze 
dne 19. listopadu 1991, Francovich a další (spojené věci 
C-6/90 a C-9/90, Recueil, s. I-5357, bod 17). 
21 — Rozsudky ze dne 3. dubna 1968, Molkerei-Zentrale Westía-
len (C-28/67, Recueil, s. 211), a ze dne 23. února 1994, 
Comitato di Coordinamento per la Difesa della Cava a další 
(C-236/92, Recueil, s. I-483, bod 9). 
22 — Rozsudek ze dne 4. prosince 1986, Federatie Nederlandse 
Vakbeweging (C-71/85, Recueil, s. 3855, bod 18). 23 — Bod 68 rozsudku uvedeného v poznámce 4 výše. 
I - 8854 
PFEIFFER A DALŠÍ 
jasné, přesné a bezpodmínečné, a to 
i v případě, že se členské státy odchýlí, pokud 
jde o referenční období, od či. 16 odst. 2. 
Mimoto či. 6 odst. 2 přiznává práva 
jednotlivcům, takže se ho lze dovolávat 
u vnitrostátních soudů i v případě, že jej 
členský stát správně neprovedl ve stanovené 
lhůtě. 24 
55. Článek 18 odst. 1 písm. b) bod i) 
směrnice 93/104 opravňuje členské státy 
neuplatňovat článek 6, v důsledku čehož 
nemají jednotlivci vždy možnost dovolávat se 
jeho přímého účinku. 
Aby však mohly členské státy tuto možnost 
využít, musí dodržet obecné zásady ochrany 
bezpečnosti a zdraví pracovníků, a rovněž 
přijmout potřebná opatření za účelem dosa­
žení konkrétních výsledků vyjmenovaných 
v tomto článku. Vnitrostátnímu soudu pak 
přísluší, aby ověřil, zda stát této výsady využil 
a zda byly dodrženy podmínky požadované 
uvedeným ustanovením. 25 56. Je známo, že Soudní dvůr soustavně 
odmítal připustit, aby se jednotlivec mohl 
vůči jinému jednotlivci dovolávat směrnice, 
kterou členský stát provedl ve stanovené 
lhůtě nesprávně, přičemž určil, že na 
základě článku 249 ES závaznost směrnice, 
na níž je založena možnost dovolávat se 
směrnice u vnitrostátního soudu, existuje 
pouze ve vztahu ke „každému členskému 
státu, kterému je určena", z čehož vyplývá, že 
směrnice sama o sobě nemůže jednotlivci 
ukládat povinnosti, a tudíž se jí nelze vůči 
němu dovolávat. 26 
57. Vzhledem k tomu, že spory v původním 
řízení jsou řízeními mezi jednotlivci, nemo­
hou se zaměstnanci podle této judikatury 
24 — Rozsudek ze dne 5. dubna 1979, Ratti (C-148/78, Recueil, 
s. 1629, bod 22). 
25 — Během jednání ve věci C-151/02, Jaeger, kdy měl Soudní dvůr 
rovněž vyložit některá ustanovení směrnice 93/104, zmoc­
něnec německé vlády potvrdil v odpovědi na mou otázku, že 
jeho země neuplatnila toto ustanovení za účelem prodloužení 
týdenní pracovní doby ve zdravotnictví. Viz stanovisko, které 
jsem v této věci předložil dne 8. dubna 2003. 26 — Rozsudky ze dne 8. října 1987, Kolpinghuis Nijmegen 
(C-80/86, Recueil, s. 3969, bod 9); ze dne 14. července 
1994, Faccini Dori (C-91/92, Recueil, s. I-3325, bod 24), a ze 
dne 7. března 1996, El Corte Inglés (C-192/94, Recueil, 
s. I-1281, body 16 a 17). Právo bylo k této judikatuře velmi 
kritické. Viz například Tridimas, T.: „Horizontal effect of 
directives: a missed opportunity", in European Law Review, 
1994, s. 621, zvláště s. 635; Turnbull, E.: „The ECJ Rejects 
Horizontal Direct Effect of Directives", in European Business 
Law Review, 1994, s. 230, zvláště s. 233; Vilà Costa, B., in 
Revista Jurídica de Catalunya, 1995, s. 264, zvláště s. 269; 
Bernard, N.: „The Direct Effect of Directives: Retreating from 
Marshall", in IndustrialLaw Journal, 1994, s. 97, zvláště s. 99; 
Turner, S.: „Horizontál Direct Enforcement of Directives 
Rejected", in Northern Ireland Legal Quarterly, 1995, s. 244, 
zvláště s. 246; Emmert, F., a Pereira de Azevedo, M.: „Les jeux 
sont faits: rien ne va plus ou une nouvelle occasion perdue 
pour la CJCE", in Revue trimestrielle de droit européen, s. 11, 
zvláště s. 19; Betlem, G.: „Medium Hard Law - Still No 
Horizontal Direct Effect of European Community Directives 
After Faccini Dori", in The Columbia Journal of European 
Law, 1995, s. 469, zvláště s. 488; Regaldo, F.: „II caso 'Faccini 
Dori': una occasione perduta?", in Rivista di diritto civile, 
1996, s. 65, zvláště s. 110; a Antoniolli Deflorian, L.: „II 
formante giurísprudenziale e la competizioni fra il sistema 
comunitario e gli ordinamenti interní; la svolta inemciente di 
Faccini Dori", in Rivista critica di diritto privato, 1995, s. 735, 
zvláště s. 749. 
I - 8855 
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA RUIZ-JAEABA - SPOJENÉ VĚCI C-397/01 AŽ C-403/01 
dovolávat přímého účinku či. 6 odst. 2 
směrnice 93/104. 27 
58. Podle judikatury Soudního dvora28 je 
v podobných případech vnitrostátní soud 
povinen při použití vnitrostátního práva, ať 
už se jedná o předpisy existující před přijetím 
nebo po přijetí směrnice, vykládat jej v co 
možná největším rozsahu ve světle znění 
a účelu příslušné směrnice, aby tak dosáhl 
výsledku zamýšleného směrnicí, a dosáhl tak 
souladu s třetím odstavcem článku 249 ES. 
Předkládající soud, jemuž byl předložen spor 
náležící do oblasti působnosti směrnice 
a mající původ ve skutečnostech, které 
nastaly po uplynutí lhůty k provedení této 
směrnice, musí vykládat výše uvedené vni­
trostátní normy tak, aby byly v souladu s cíli 
uvedené směrnice. Není-li výklad v souladu s právem Společen­
ství možný, musí vnitrostátní soud zajistit 
plnou účinnost práva Společenství tím, že 
v případě potřeby nepoužije z vlastní inicia­
tivy jakékoliv ustanovení vnitrostátního práv­
ního řádu, které je v rozporu s uvedenou 
směrnicí, přičemž není povinen požadovat 
nebo čekat na jeho předchozí zrušení právní 
cestou nebo jiným ústavním postupem. 29 
59. Ze všeho, co bylo uvedeno výše, vyplývá, 
že v případě, že členský stát nevyužije 
možnosti uvedené v či. 18 odst. 1 písm. b) 
bodu i), článek 6 odst. 2 směrnice 93/104 
brání předpisu, jakým je či. 7 odst. 1 bod 1 
písm. a) ArbZG, jímž lze na základě kolek­
tivní smlouvy nebo podnikové dohody pro­
dloužit pracovní dobu nad 10 hodin, pokud 
pracovní doba pravidelně a ve značné míře 
zahrnuje pracovní pohotovost na pracovišti. 
V důsledku toho je třeba vykládat článek 14 
kolektivní smlouvy Červeného kříže, v míře, 
v jaké je založen na článku 7 ArbZG, tak, že 
dotčení pracovníci nejsou povinni pracovat 
v průměru déle než 48 hodin týdně 
s ohledem na ustanovení či. 16 odst. 2, jakož 
i či. 17 odst. 4 směrnice 93/104 týkajících se 
stanovení referenčního období pro výpočet 
průměrné délky pracovní doby. 27 — Je třeba zdůraznit, že generální advokát Lenz ve stanovisku, 
které předložil ve výše uvedené věci Faccini Dori, vyjádřil 
přesvědčení, že k tomu, aby bylo možno uspokojit oprávněné 
naděje občanů Unie po vytvoření vnitřního trhu a poté, co 
vstoupila v platnost Smlouva o Evropské unii, je třeba v rámci 
vývoje judikatury založené na Smlouvě o ES a z důvodů 
uplatnění jednotného a účinného práva Společenství uznat 
v budoucnu obecnou použitelnost přesných 
a bezpodmínečných ustanovení obsažených v těchto směrni­
cích. V bodu 47 a v poznámce pod čarou 36 generální 
advokát cituje několik členů Soudního dvora, kteří se vyslovili 
příznivě k horizontální účinnosti směrnic před rokem 1994. 
28 — Rozsudky ze dne 13. listopadu 1990, Marleasing (C-106/89, 
Recueil, s. I-4135, bod 8); ze dne 16. prosince 1993, Wagner 
Miret (C-334/92, Recueil, s. I-6911, bod 20): Faccini Dori, 
uvedený v poznámce 26 výše, bod 26; ze dne 27. června 2000, 
Océano Grupo Editorial a Salvat Editores (spojené věci 
C-240/98 až C-244/98, Recueil, s. I-4941, bod 30), a ze dne 
13. července 2000, Centrosteel (C-456/98, Recueil, s. I-6007, 
body 16 a 17). 29 — Rozsudek ze dne 9. března 1978, Simmenthal (C-106/77, 
Recueil, s. 629, bod 25). 
I - 8856 
PFEIFFER A DALŠÍ 
VIII - Závěry 
60. Na základě všech výše uvedených úvah navrhuji Soudnímu dvoru, aby 
odpověděl Arbeitsgericht Lörrach takto: 
„1) a) Článek 1 odst. 3 směrnice Rady 93/104/ES ze dne 23. listopadu 1993 
o některých aspektech úpravy pracovní doby, jakož i článek 2 směrnice Rady 
89/391/EHS ze dne 12. června 1989 o zavádění opatření pro zlepšení 
bezpečnosti a ochrany zdraví zaměstnanců při práci, je třeba vykládat tak, že 
činnost pracovníků zdravotnické záchranné služby, kteří pracují v lékařské 
záchranné službě první pomoci, spadá do působnosti obou směrnic. 
b) Pojem silniční dopravy ve smyslu čl. 1 odst. 3 směrnice 93/104 se nevztahuje 
na činnost lékařské záchranné služby první pomoci, která spočívá při­
nejmenším zčásti v používání vozidla a v doprovodu pacienta během 
převozu do nemocnice. 
2) Článek 18 odst. 1 písm. b) bod i) směrnice 93/104 zavazuje členské státy, které 
se rozhodnou pro neuplatnění článku 6, aby přijaly všechna potřebná opatření 
k zajištění toho, aby žádný zaměstnavatel nevyžadoval na zaměstnanci, aby bez 
výslovného souhlasu pracoval v průměru déle než 48 hodin během každých 
sedmi dnů. K tomu, aby bylo udělení souhlasu pro tyto účely platné, 
nepostačuje, když zaměstnanec ve své pracovní smlouvě přijme pracovní 
podmínky odkazující na kolektivní smlouvu, která překročení maximální 
týdenní pracovní doby umožňuje. 
I - 8857 
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA RUIZ-JARABA - SPOJENÉ VĚCI C-397/01 AŽ C-403/01 
3) Článek 6 bod 2 směrnice 93/104 je jasný, přesný a bezpodmínečný, a to 
i v případě, že členské státy stanoví odchylnou úpravu od referenčního období 
stanoveného v čl. 16 odst. 2 směrnice 93/104. Kromě toho přiznává práva 
jednotlivcům, takže se ho lze dovolávat před vnitrostátními soudy, a to 
i v případě, že ho členský stát neprovedl správně ve stanovené lhůtě. Avšak 
vzhledem k tomu, že v původním řízení jde o spory mezi jednotlivci, nemohou 
se zaměstnanci dovolávat přímého účinku tohoto ustanovení. 
Článek 6 odst. 2 směrnice 93/104 za předpokladu, že stát nevyužije možnosti 
uvedené v čl. 18 odst. 1 písm. b) bodu i) téže směrnice, brání právní úpravě 
členského státu, jakou je čl. 7 odst. 1, bod 1 písm. a) ArbZG, který umožňuje na 
základě kolektivní smlouvy nebo podnikové dohody prodloužit pracovní dobu 
nad 10 hodin, pokud pracovní doba pravidelně a ve značné míře zahrnuje 
pracovní pohotovost na pracovišti. V důsledku toho je třeba vykládat článek 14 
kolektivní smlouvy o pracovních podmínkách zaměstnanců, pracovníků a učňů 
Německého červeného kříže, v míře, v jaké je založen na článku 7 ArbZG, tak, 
že dotčení pracovníci nejsou povinni pracovat v průměru déle než 48 hodin 
týdně s ohledem na ustanovení čl. 16 odst. 2, jakož i či. 17 odst. 4 směrnice 
93/104 týkajících se stanovení referenčního období pro výpočet průměrné délky 
pracovní doby." 
I - 8858