null

STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

MACIEJE SZPUNARA

přednesené dne 14. července 2022( )

Věc C‑31/22 P(I),C‑32/22 P(I) a C‑74/22 P(I)

Atlas Copco Airpower,

Atlas Copco AB [C‑31/22 P(I)]

Anheuser-Busch Inbev,

Ampar [C‑32/22 P(I)]

Soudal NV,

Esko-Graphics BVBA [C‑74/22 P(I)]

proti

Magnetrol International

a Evropské komisi

„Kasační opravný prostředek – Vedlejší účastenství – Kasační opravný prostředek týkající se vedlejšího účastenství – Přiznání postavení vedlejšího účastníka v řízení o kasačním opravném prostředku proti rozsudku Tribunálu – Zrušení tohoto rozsudku a vrácení věci Tribunálu – Implicitní vyloučení vedlejších účastníků řízení o kasačním opravném prostředku Tribunálem jakožto účastníků řízení po vrácení věci“





I. Úvod

1. V projednávaných věcech je výslovně nastolena dosud neřešená otázka zachování postavení vedlejšího účastníka řízení přiznaného Soudním dvorem v řízení o kasačním opravném prostředku ve fázi vrácení věci Tribunálu. Poskytuje rovněž Soudnímu dvoru příležitost vyjádřit se k pravidlům pro přípustnost kasačních opravných prostředků proti rozhodnutím, kterými byl zamítnut návrh na vstup vedlejšího účastníka do řízení.

II. Právní rámec

A. Statut Soudního dvora Evropské unie

2. Článek 39 první pododstavec protokolu (č. 3) o statutu Soudního dvora Evropské unie (dále jen „statut Soudního dvora Evropské unie“) stanoví:

„Předseda Soudního dvora může ve zkráceném řízení, které se v nezbytném rozsahu může odchylovat od určitých pravidel obsažených v tomto statutu a které bude upraveno jednacím řádem, rozhodnout o návrzích na odklad provádění nebo vykonatelnosti napadeného aktu podle článku 278 [SFEU] nebo podle článku 157 Smlouvy o ESAE, na nařízení předběžných opatření podle článku 279 [SFEU] nebo na zastavení výkonu rozhodnutí podle čl. 299 čtvrtého pododstavce [SFEU] nebo podle čl. 164 třetího pododstavce Smlouvy o ESAE.“

3. Článek 40 první, druhý a čtvrtý pododstavec statutu Soudního dvora Evropské unie stanoví:

„Členské státy a orgány Unie mohou ve sporech předložených Soudnímu dvoru vstoupit do řízení.

Totéž právo mají instituce a jiné subjekty Unie a každá jiná osoba, které mohou prokázat zájem na rozhodnutí sporu předloženého Soudnímu dvoru. Fyzické nebo právnické osoby nesmějí zasahovat do sporů mezi členskými státy, sporů mezi orgány Unie nebo sporů mezi členskými státy a orgány Unie.

[...]

Návrhová žádání obsažená v návrhu na vstup do řízení se omezí na podporu návrhového žádání jednoho z hlavních účastníků řízení.“

4. Článek 56 první a třetí pododstavec tohoto statutu stanoví:

„Proti konečným rozhodnutím Tribunálu, proti rozhodnutím, která řeší věc pouze částečně, nebo proti rozhodnutím o otázce týkající se příslušnosti Tribunálu nebo přípustnosti žaloby lze ve lhůtě dvou měsíců od oznámení napadeného rozhodnutí podat opravný prostředek k Soudnímu dvoru.

[...]

S výjimkou sporů mezi Unií a jejich zaměstnanci mohou tento opravný prostředek podat rovněž členské státy a orgány Unie, které nevstoupily do řízení před Tribunálem. Tyto členské státy a orgány mají stejné postavení jako členské státy nebo orgány, které vstoupily do řízení v prvním stupni.“

5. Článek 57 zmíněného statutu uvádí:

„Opravný prostředek k Soudnímu dvoru proti rozhodnutí Tribunálu, kterým byl zamítnut návrh na vstup do řízení, může osoba, jejíž návrh byl zamítnut, podat ve lhůtě dvou týdnů od oznámení rozhodnutí o zamítnutí.

Účastníci řízení mohou podat opravný prostředek k Soudnímu dvoru proti rozhodnutím Tribunálu přijatým podle článku 278 nebo 279 nebo podle čl. 299 čtvrtého pododstavce Smlouvy o fungování Evropské unie nebo podle článku 157 nebo podle čl. 164 třetího pododstavce Smlouvy o ESAE ve lhůtě dvou měsíců od jejich oznámení.

O opravných prostředcích uvedených v prvním a druhém pododstavci tohoto článku se rozhoduje postupem podle článku 39.“

6. Článek 61 první a druhý pododstavec téhož statutu stanoví:

„Je-li opravný prostředek opodstatněný, zruší Soudní dvůr rozhodnutí Tribunálu. Soudní dvůr může vydat sám konečné rozhodnutí ve věci, pokud to soudní řízení dovoluje, nebo věc vrátit zpět Tribunálu k rozhodnutí.

Je-li věc vrácena Tribunálu, je tento tribunál vázán právním názorem obsaženým v rozhodnutí Soudního dvora.“

B. Jednací řád Soudního dvora

7. Článek 172 jednacího řádu Soudního dvora, nadepsaný „Účastníci řízení oprávnění předložit kasační odpověď“, uvádí:

„Kterýkoli účastník řízení v dotčené věci před Tribunálem, který má právní zájem na vyhovění kasačnímu opravnému prostředku, nebo na jeho odmítnutí či zamítnutí, může předložit kasační odpověď ve lhůtě dvou měsíců od doručení kasačního opravného prostředku. Lhůtu pro předložení odpovědi nelze prodloužit.“

C. Jednací řád Tribunálu

8. Článek 1 odst. 2 písm. c) jednacího řádu Tribunálu uvádí:

„2. Pro účely tohoto jednacího řádu:

[...]

c) se ‚účastníkem řízení‘ a ‚účastníky řízení‘ bez dalšího upřesnění rozumí kterýkoli účastník řízení, včetně vedlejšího účastníka;

[...]“

9. Článek 142 tohoto jednacího řádu, nadepsaný „Předmět a účinky vedlejšího účastenství“, stanoví:

„1. Vstup vedlejšího účastníka do řízení se omezí na úplnou či částečnou podporu návrhového žádání jednoho z hlavních účastníků řízení. Nezakládá stejná procesní práva, jako jsou procesní práva přiznaná hlavním účastníkům řízení, a zejména nezakládá právo požadovat konání jednání.

2. Vedlejší účastenství je závislé na sporu mezi hlavními účastníky řízení. Stává se bezpředmětným, je-li věc vyškrtnuta z rejstříku Tribunálu poté, co dojde ke zpětvzetí návrhu nebo k dohodě mezi hlavními účastníky řízení, nebo je-li žaloba prohlášena za nepřípustnou.

3. Vedlejší účastník musí přijmout stav řízení, jaký je tu v době jeho vstupu do něj.“

10. Článek 143 odst. 1 uvedeného jednacího řádu, nadepsaný „Návrh na vstup vedlejšího účastníka do řízení“, stanoví:

„1. Návrh na vstup vedlejšího účastníka do řízení se podává ve lhůtě šesti týdnů ode dne zveřejnění oznámení uvedeného v článku 79 tohoto jednacího řádu.“

11. Článek 217 odst. 1 téhož jednacího řádu uvádí:

„Bylo-li rozhodnutí, které bylo později zrušeno Soudním dvorem, vydáno po ukončení písemné části řízení ve věci samé před Tribunálem, mohou účastníci řízení před Tribunálem předložit svá písemná vyjádření k závěrům, které je třeba vyvodit z rozhodnutí Soudního dvora pro vyřešení sporu, ve lhůtě dvou měsíců od doručení rozhodnutí Soudního dvora. Tuto lhůtu nelze prodloužit.“

12. Článek 219 téhož jednacího řádu, nadepsaný „Náklady řízení“, uvádí:

„Tribunál rozhoduje o nákladech souvisejících s řízeními zahájenými před ním a s řízením o kasačním opravném prostředku před Soudním dvorem.“

III. Skutečnosti předcházející sporům

13. Evropská komise v rozhodnutí Komise (EU) 2016/1699 ze dne 11. ledna 2016 o režimu státní podpory v podobě zdanění nadměrného zisku SA.37667 (2015/C) (ex 2015/NN) provedeném Belgií (Úř. věst. 2016, L 260, s. 61, dále jen „sporné rozhodnutí“) konstatovala, že osvobození od daně přiznaná Belgickým královstvím představují režim podpory ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU, který je neslučitelný s vnitřním trhem a který byl proveden v rozporu s čl. 108 odst. 3 SFEU. Komise nařídila, aby příjemci, jejichž konečný seznam mělo Belgické království následně vypracovat, takto poskytnuté podpory vrátili.

IV. Řízení před Tribunálem a před Soudním dvorem a návrhová žádání účastníků řízení

14. Návrhy došlými kanceláři Tribunálu dne 22. března a 25. května 2016 podaly Belgické království a společnost Magnetrol International NV žaloby na neplatnost sporného rozhodnutí.

15. Tribunál rozhodl o spojení věcí T‑131/16, Belgie v. Komise, a T‑263/16, Magnetrol International v. Komise, pro účely ústní části řízení a rozhodnutí, jímž se končí řízení.

16. Rozsudkem Tribunálu Evropské unie ze dne 14. února 2019, Belgie a Magnetrol International v. Komise (T‑131/16 a T‑263/16, EU:T:2019:91) bylo sporné rozhodnutí zrušeno.

17. Dne 24. dubna 2019 podala Komise proti tomuto rozsudku kasační opravný prostředek.

18. Usneseními předsedy Soudního dvora ze dne 15. října 2019 bylo povoleno vedlejší účastenství společností Soudal NV, Esko-Graphics BVBA, Flir Systems Trading Belgium BVBA, Anheuser-Busch InBev SA/NV, Ampar BVBA, Atlas Copco Airpower SAS, Atlas Copco AB, Wabco Europe BVBA a Celio International NV na podporu návrhových žádání společnosti Magnetrol International.

19. Rozsudkem ze dne 16. září 2021, Komise v. Belgie a Magnetrol International (C‑337/19 P, EU:C:2021:741), Soudní dvůr:

– zrušil rozsudek Tribunálu Evropské unie ze dne 14. února 2019, Belgie a Magnetrol International v. Komise (T‑131/16 a T‑263/16, EU:T:2019:91);

– zamítl první a druhý žalobní důvod ve věci T‑131/16, jakož i první žalobní důvod a první část třetího žalobního důvodu ve věci T‑263/16;

– vrátil věc Tribunálu, aby rozhodl o třetím až pátém žalobním důvodu ve věci T‑131/16, jakož i o druhém žalobním důvodu, druhé a třetí části třetího žalobního důvodu a čtvrtém žalobním důvodu ve věci T‑263/16, a

– rozhodl, že o nákladech řízení bude rozhodnuto později.

20. Společnosti Soudal a Esko-Graphics, jakož i společnosti Atlas Copco Airpower a Atlas Copco, Anheuser-Busch Inbev a Ampar zaslaly Tribunálu vyjádření k závěrům, které je třeba pro řešení sporu vyvodit z rozsudku ze dne 16. září 2021, Komise v. Belgie a Magnetrol International (C‑337/19 P, EU:C:2021:741), v dopisech ze dne 16. a 25. listopadu 2021.

21. Dne 17. prosince 2021 obdržely společnosti Atlas Copco Airpower, Atlas Copco, Anheuser-Busch Inbev, Ampar Soudal a Esko-Graphics dopis kanceláře Tribunálu ze dne 6. prosince 2021, kterým jim bylo sděleno, že vzhledem k tomu, že uvedená vyjádření nepředstavují dokument stanovený jednacím řádem Tribunálu, rozhodl předseda senátu Tribunálu, kterému byla věc předložena, nezapsat tato vyjádření do spisu.

22. Dopisem ze dne 29. prosince 2021 zaslaným předsedovi Tribunálu a jeho členům požádalo těchto šest společností s poukazem na odůvodnění usnesení předsedy Soudního dvora ze dne 15. října 2019, Komise v. Belgie a Magnetrol International (C‑337/19 P, nezveřejněné, EU:C:2019:915), a na judikaturu Tribunálu o opravu „pochybení“ (oversight), kterého se dopustil Tribunál tím, že odmítl založit jejich vyjádření do spisu, a dále o potvrzení jejich postavení vedlejších účastníků v řízení před Tribunálem.

23. V uvedeném dopise požádalo těchto šest společností o poskytnutí odpovědi do pěti dnů, neboť by byly nuceny podat ve stanovených lhůtách kasační opravný prostředek proti jakémukoli případnému implicitnímu odmítnutí přiznat jim v této věci postavení vedlejších účastníků.

24. Dne 10. ledna 2022 podaly společnosti Atlas Copco Airpower a Atlas Copco, jakož i společnosti Anheuser-Busch Inbev a Ampar kasační opravné prostředky ve věcech C‑31/22 P a C‑32/22 P.

25. Dopisem ze dne 11. ledna 2022 potvrdil vedoucí kanceláře Tribunálu přijetí dopisu společností Soudal a Esko-Graphics ze dne 29. prosince 2021 a upozornil je na skutečnost, že jednací řád Tribunálu nestanoví, že by vedlejší účastníci řízení, jimž bylo umožněno zúčastnit se řízení před Soudním dvorem ve věci C‑337/19 P, mohli předložit vyjádření ve věci T‑263/16 RENV.

26. Dne 28. ledna 2022 podaly společnosti Soudal a Esko-Graphics kasační opravný prostředek ve věci C‑74/22 P.

27. Společnosti Atlas Copco Airpower a Atlas Copco navrhují, aby Soudní dvůr:

– zrušil rozhodnutí obsažené v dopise Tribunálu ze dne 6. prosince 2021, který jim byl určen, a

– rozhodl, že si společnosti Atlas Copco Airpower a Atlas Copco zachovaly postavení vedlejšího účastníka ve věci T‑263/16 RENV poté, co byla tato věc vrácena Soudním dvorem Tribunálu.

28. Společnosti Anheuser-Busch Inbev a Ampar navrhují, aby Soudní dvůr:

– zrušil rozhodnutí obsažené v dopise Tribunálu ze dne 6. prosince 2021, který jim byl určen, a

– rozhodl, že si společnosti Anheuser-Busch Inbev a Ampar zachovaly postavení vedlejšího účastníka ve věci T‑263/16 RENV poté, co byla tato věc vrácena Soudním dvorem Tribunálu.

29. Společnosti Soudal a Esko-Graphics navrhují, aby Soudní dvůr:

– zrušil rozhodnutí obsažené v dopise Tribunálu ze dne 6. prosince 2021, který jim byl určen;

– nařídil, aby byla jejich písemná vyjádření zapsána do spisu, a

– určil, že si společnosti Soudal a Esko-Graphics zachovaly postavení vedlejšího účastníka ve věci T‑263/16 RENV poté, co byla tato věc vrácena Soudním dvorem Tribunálu.

30. Komise navrhuje, aby Soudní dvůr:

– prohlásil kasační opravné prostředky za nepřípustné;

– v opačném případě zamítl kasační opravné prostředky jako neopodstatněné;

– uložil navrhovatelkám náhradu nákladů řízení.

31. Jednání nebylo nařízeno.

V. Analýza

A. K přípustnosti

1. K přípustnosti kasačních opravných prostředků ve věcech C‑31/22 P a C‑32/22 P

32. Komise tvrdí, že kasační opravné prostředky ve věcech C‑31/22 P a C‑32/22 P jsou nepřípustné, jelikož se opírají o článek 57 statutu Soudního dvora Evropské unie. Toto ustanovení umožňuje podat opravný prostředek proti rozhodnutí Tribunálu, kterým byl zamítnut návrh na vstup vedlejšího účastníka do řízení; v těchto dvou věcech však Tribunál takové rozhodnutí nepřijal. Tribunál se pouze rozhodl nevložit do spisu ve věci T‑263/16 RENV písemná vyjádření předložená společnostmi Atlas Copco Airpower a Atlas Copco, jakož i společnostmi Anheuser-Busch Inbev a Ampar.

33. Úvodem shodně s Komisí podotýkám, že účelem dopisu Tribunálu ze dne 6. prosince 2021 bylo informovat společnosti Atlas Copco Airpower a Atlas Copco, jakož i společnosti Anheuser-Busch Inbev a Ampar o skutečnosti, že jimi předložená vyjádření nebyla zapsána do spisu, jelikož se nejednalo o dokumenty stanovené jednacím řádem Tribunálu. Kromě toho je pravda, že společnosti Atlas Copco Airpower a Atlas Copco, jakož i společnosti Anheuser-Busch Inbev a Ampar formálně nepodaly návrh na vstup do řízení jako vedlejší účastnice. Z formálního hlediska tedy rozhodnutí obsažené v napadeném dopise není zamítnutím návrhu na vstup vedlejšího účastníka do řízení a na první pohled se nejeví, že by proti nim bylo možné podat kasační opravný prostředek podle článku 57 statutu Soudního dvora Evropské unie.

34. Formalistický výklad tohoto ustanovení však nepovažuji za uspokojivý. S ohledem na velmi zvláštní kontext těchto věcí, který se vyznačuje zejména tím, že se dotčené společnosti mohly legitimně domnívat, že si zachovaly postavení vedlejšího účastníka řízení ve stadiu vrácení věci, se nedomnívám, že by pouhá skutečnost, že rozhodnutí Tribunálu výslovně neodpírá postavení vedlejšího účastníka, mohla sama o sobě vyloučit, že tomu tak ve skutečnosti implicitně bylo.

35. Společnosti Atlas Copco Airpower a Atlas Copco, jakož i společnosti Anheuser-Busch Inbev a Ampar totiž předložily Tribunálu vyjádření „podle čl. 217 odst. 1 jednacího řádu Tribunálu“, který se týká účastníků řízení před Tribunálem. V tomto smyslu se jakožto vedlejší účastníci řízení dovolávají tohoto postavení.

36. Za těchto okolností zahrnuje rozhodnutí Tribunálu nevložit tato vyjádření do spisu implicitně, avšak nutně rozhodnutí odepřít společnostem Atlas Copco Airpower a Atlas Copco, jakož i společnostem Anheuser-Busch Inbev a Ampar postavení vedlejších účastníků řízení.

37. Domnívám se, že takové implicitní rozhodnutí má stejné účinky jako rozhodnutí o zamítnutí návrhu na vstup do řízení nebo jako rozhodnutí o ukončení vedlejšího účastenství, a proto může být stejně jako posledně uvedené rozhodnutí předmětem kasačního opravného prostředku na základě článku 57 statutu Soudního dvora Evropské unie.

38. To platí tím spíše, že výklad tohoto ustanovení, který navrhuji, je ve skutečnosti jediný, který zaručuje soudní ochranu navrhovatelům vedlejšího účastenství, jejichž postavení vedlejších účastníků bylo uznáno Soudním dvorem, a v konečném důsledku zajistí účinnost práva vstoupit do řízení jako vedlejší účastník zakotveného v článku 40 uvedeného statutu, jelikož žádný jiný opravný prostředek neexistuje.

39. Předně se domnívám, že od účastníka řízení, který má postavení vedlejšího účastníka v řízení před Soudním dvorem, nelze požadovat, aby podal formální návrh na vstup vedlejšího účastníka do řízení před Tribunálem pouze za tím účelem, aby mohl následně podat kasační opravný prostředek proti rozhodnutí o zamítnutí tohoto návrhu, ke kterému systematicky dochází. Návrh by byl totiž vždy prekludován, jelikož by zjevně nebyl podán ve lhůtě šesti týdnů ode dne zveřejnění dotyčného návrhu na zahájení řízení, jak stanoví článek 143 jednacího řádu Tribunálu.

40. Ani odvolání proti rozhodnutí Tribunálu, kterým se končí řízení, kromě toho nepředstavuje možný opravný prostředek, neboť takové odvolání mohou podat pouze účastníci řízení před Tribunálem, a tedy účastníci řízení, kterým již bylo Tribunálem postavení vedlejšího účastníka přiznáno.

41. Za těchto podmínek jsem toho názoru, že kasační opravné prostředky ve věcech C‑31/22 P a C‑32/22 P musí být prohlášeny za přípustné.

2. K přípustnosti kasačního opravného prostředku ve věci C‑74/22 P

42. Komise tvrdí, že kasační opravný prostředek ve věci C‑74/22 P je nepřípustný. Uvádí, že rozhodnutí, proti kterému byl podán kasační opravný prostředek, nespadá do žádné z kategorií uvedených v článku 56 statutu Soudního dvora Evropské unie, takže společnosti Soudal a Esko-Graphics nemohou svůj kasační opravný prostředek založit na tomto ustanovení.

43. Dále tvrdí, že i kdyby bylo možné překvalifikovat kasační opravný prostředek na „kasační opravný prostředek podaný podle článku 57 statutu Soudního dvora Evropské unie“, což Komise zpochybňuje, měl by být kasační opravný prostředek rovněž zamítnut, a to ze stejných důvodů, jako jsou důvody uváděné v rámci věcí C‑31/22 P a C‑32/22 P. Podle Komise je takový kasační opravný prostředek v každém případě opožděný.

44. Domnívám se, že kasační opravný prostředek musí být v rozsahu, v němž se opírá o článek 56 statutu Soudního dvora Evropské unie, prohlášen za nepřípustný, neboť napadené rozhodnutí neukončuje řízení ani neřeší procesní otázku týkající se příslušnosti soudu nebo přípustnosti žaloby.

45. Na jedné straně je třeba konstatovat, že přezkum věci T‑263/16 RENV pokračuje před Tribunálem i po přijetí napadeného rozhodnutí, které neřeší žádný aspekt sporu ve věci samé.

46. Na druhé straně sice neshody týkající se návrhu na vstup vedlejšího účastníka do řízení představují procesní otázku, avšak netýkají se příslušnosti Tribunálu ani přípustnosti žaloby, což jsou jediné procesní otázky uvedené v článku 56 statutu Soudního dvora Evropské unie. Na otázky příslušnosti Tribunálu a přípustnosti žaloby se totiž před Tribunálem i před Soudním dvorem vztahují zvláštní pravidla( ), jejichž účelem je zajistit, aby soud, jemuž byla věc předložena, ukončil spor, aniž se bude zabývat věcí samou. Skutečnost, že tyto otázky mohou vést k ukončení řízení, je ostatně důvodem, proč kasační opravné prostředky podané proti těmto rozhodnutím podléhají stejnému režimu jako kasační opravné prostředky podané proti rozhodnutím, jimiž se končí řízení poté, co soud v dotčené věci rozhodl ve věci samé.

47. Naproti tomu otázky týkající se vedlejšího účastenství mají odlišnou povahu. Jak je zdůrazněno v jednacím řádu Tribunálu, vedlejší účastenství je závislé na sporu mezi hlavními účastníky řízení( ) a rozhodnutí s ním související nemohou v žádném případě tento spor ukončit.

48. Za těchto podmínek se domnívám, že proti napadenému rozhodnutí nelze podat kasační opravný prostředek podle článku 56 statutu Soudního dvora Evropské unie, takže kasační opravný prostředek ve věci C‑74/22 P musí být v tomto ohledu považován za nepřípustný.

49. Z judikatury Soudního dvora však rovněž vyplývá, že Soudní dvůr může za účelem zajištění užitečného účinku návrhu na základě jeho posouzení jako celku vyložit opravný prostředek bez ohledu na jeho výslovné označení uvedené navrhovatelem( ). Stejně tak již Soudní dvůr posuzoval dva alternativní základy kasačního opravného prostředku, aniž se omezil na základ uváděný navrhovatelkou v řízení o kasačním opravném prostředku( ).

50. Jsem tedy toho názoru, že Soudní dvůr může za účelem poskytnutí užitečného účinku kasačnímu opravnému prostředku kvalifikovat dotčený kasační opravný prostředek jako „kasační opravný prostředek podaný na základě článku 57 statutu Soudního dvora Evropské unie“, jelikož z tvrzení účastníků řízení jasně vyplývá, že tímto kasačním opravným prostředkem napadají rozhodnutí Tribunálu, kterým jim bylo odepřeno postavení vedlejších účastníků řízení.

51. Domnívám se však, že na základě tohoto překvalifikování nelze uznat přípustnost kasačního opravného prostředku ve věci C‑74/22 P. Stejně jako Komise mám za to, že je tento kasační opravný prostředek v každém případě opožděný.

52. Podle článku 57 statutu Soudního dvora Evropské unie měly společnosti Soudal a Esko-Graphics podat svůj kasační opravný prostředek ve lhůtě dvou týdnů od vydání rozhodnutí o zamítnutí návrhu na vstup vedlejšího účastníka do řízení nebo o ukončení vedlejšího účastenství prodloužené o jednotnou lhůtu deseti dnů z důvodu vzdálenosti.

53. Dotčené zamítavé rozhodnutí je přitom obsaženo v dopise Tribunálu ze dne 6. prosince 2021, který byl účastníkům řízení doručen dne 17. prosince 2021. Právě tímto dopisem totiž Tribunál implicitně, avšak nutně odepřel společnostem Soudal a Esko-Graphics postavení vedlejších účastníků, takže kasační opravný prostředek měl být podán nejpozději dne 10. ledna 2022.

54. Mám tedy za to, že kasační opravný prostředek je nepřípustný z důvodu opožděného podání.

55. Tento závěr není zpochybněn žádným z argumentů účastníků řízení, které se týkají jednak toho, že počátkem běhu lhůty pro podání kasačního opravného prostředku nebylo doručení dopisu ze dne 6. prosince 2021, ale dopisu ze dne 11. ledna 2022, a jednak existence omluvitelného omylu na straně společností Soudal a Esko-Graphics.

56. Pokud jde zaprvé o počátek běhu lhůty pro podání kasačního opravného prostředku, podotýkám, že druhý dopis Tribunálu ze dne 11. ledna 2022 má čistě potvrzující povahu. Z ustálené judikatury vyplývá, že rozhodnutí pouze potvrzuje dřívější rozhodnutí, pokud ve vztahu k předchozímu aktu neobsahuje žádnou novou skutečnost a nepředcházel mu nový přezkum situace adresáta tohoto předchozího aktu( ).

57. Dopis ze dne 11. ledna 2022 je přitom odpovědí na žádost společností Soudal a Esko-Graphics o potvrzení jejich další účasti v řízení jako vedlejších účastníků, v níž Tribunál pouze zopakoval závěry obsažené v dopise ze dne 6. prosince 2021. Kromě toho podotýkám, že společnosti Soudal a Esko-Graphics samy v odpověď na otázky Soudního dvora zdůrazňují, že „druhý dopis potvrdil obsah prvního dopisu“.

58. Dopis ze dne 11. ledna 2022 je tedy pouze rozhodnutím potvrzujícím dopis ze dne 6. prosince 2021, a proto jej nelze považovat za počátek běhu lhůty pro podání kasačního opravného prostředku.

59. Pokud jde zadruhé o existenci omluvitelného omylu, který se týká lhůty pro podání kasačního opravného prostředku podle článku 57 statutu Soudního dvora Evropské unie, Soudní dvůr ustáleným způsobem rozhoduje, že v rámci pravidel týkajících se lhůt pro podání opravných prostředků se pojem omluvitelného omylu, který umožňuje odchýlit se od těchto pravidel, vztahuje pouze na výjimečné okolnosti, za kterých zejména dotčený orgán jednal tak, že lze připustit, že toto jednání samo o sobě nebo v rozhodující míře vyvolalo zmatení u procesního subjektu jednajícího v dobré víře, jenž prokázal veškerou řádnou péči požadovanou od běžně informovaného subjektu( ).

60. Takové okolnosti nejsou podle mého názoru dány. Je pravda, že rozhodnutí Tribunálu obsažené v dopise ze dne 6. prosince 2021 je v tom, že výslovně neodpírá společnostem Soudal a Esko-Graphics postavení vedlejších účastníků řízení, nejednoznačné. Tato nejednoznačnost však sama o sobě nemůže stačit k tomu, aby vyvolala přípustné zmatení u procesního subjektu, který jednal v dobré víře a který prokázal veškerou řádnou péči požadovanou od běžně informovaného subjektu.

61. Podotýkám zejména, že společnosti Soudal a Esko-Graphics v odpovědi na dopis Tribunálu ze dne 6. prosince 2021 požádaly Tribunál, aby napravil opomenutí, které vedlo k nepřipuštění jejich vyjádření, a potvrdil jejich postavení vedlejších účastníků řízení.

62. Zdůrazňuji, že ještě důležitější je skutečnost, že dopisem zaslaným Tribunálu dne 29. prosince 2021 požádaly společnosti Soudal a Esko-Graphics Tribunál, aby ve lhůtě pěti dnů odpověděl na jejich žádost o potvrzení jejich postavení zúčastněných stran, neboť v případě zamítavého rozhodnutí Tribunálu by byly „nuceny podat ve stanovených lhůtách kasační opravný prostředek proti implicitnímu rozhodnutí, kterým jim bylo odmítnuto postavení vedlejších účastníků“.

63. Z těchto skutečností je tedy třeba vyvodit, že společnosti Soudal a Esko-Graphics nejenže správně vykládaly dopis Tribunálu ze dne 6. prosince 2021 tak, že jim implicitně, ale nutně upírá postavení zúčastněných stran, ale především, že si byly plně vědomy lhůt pro podání kasačního opravného prostředku proti takovému rozhodnutí, přičemž jejich původním úmyslem bylo učinit tak ve stanovených lhůtách.

64. Skutečnost, že byl tento kasační opravný prostředek podán po uplynutí uvedených lhůt, tedy není důsledkem omluvitelného omylu způsobeného nejednoznačností rozhodnutí Tribunálu obsaženého v dopise ze dne 6. prosince 2021, ale vyplývá pouze z jednání společností Soudal a Esko-Graphics.

65. Za těchto okolností jsem toho názoru, že kasační opravný prostředek ve věci C‑74/22 P je třeba odmítnout jako nepřípustný z důvodu jeho opožděnosti.

B. K věci samé

66. Úvodem bych rád zdůraznil, že úvahy týkající se věci samé, které se chystám rozvinout, platí pouze pro věci C‑31/22 P a C‑32/22 P, jelikož mám za to, že kasační opravný prostředek podaný ve věci C‑74/22 P musí být považován za nepřípustný. Upřesňuji však, že v případě, že by Soudní dvůr s mou analýzou nesouhlasil, byly by následující úvahy použitelné i na tuto věc.

67. Na podporu svých kasačních opravných prostředků uvádějí společnosti Atlas Copco Airpower, Atlas Copco, Anheuser-Busch Inbev a Ampar (dále jen „navrhovatelky“) jediný důvod rozdělený do dvou částí. V první části jediného důvodu kasačního opravného prostředku tvrdí, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení tím, že nezohlednil svou vlastní judikaturu, podle níž si účastníci řízení, jimž bylo povoleno vedlejší účastenství v řízení o kasačním opravném prostředku, zachovávají své postavení v řízení po vrácení věci Tribunálu. V druhé části jediného důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelky dále tvrdí, že Tribunál porušil čl. 217 odst. 1 jednacího řádu Tribunálu. Z judikatury Tribunálu podle navrhovatelek vyplývá, že toto ustanovení musí být vykládáno v tom smyslu, že výraz „účastníci řízení před Tribunálem“, který se týká účastníků řízení, jimž bylo umožněno předložit svá vyjádření po vrácení věci Soudním dvorem, zahrnuje rovněž účastníky řízení, kterým bylo povoleno vedlejší účastenství v řízení o kasačním opravném prostředku.

68. Vzhledem k tomu, že se obě dvě části jediného důvodu kasačního opravného prostředku týkají otázky kontinuity postavení vedlejšího účastníka, budu je posuzovat společně.

69. Svou analýzu zahájím zdůrazněním skutečnosti, že i když nejsou předpisy použitelné na vstup vedlejšího účastníka do řízení jednoznačné, pokud jde o otázku kontinuity postavení vedlejšího účastníka (oddíl 1), judikatura týkající se vedlejšího účastenství poskytuje užitečná vodítka ve prospěch zachování postavení vedlejšího účastníka řízení ve fázi vrácení věci (oddíl 2). Vysvětlím, proč se domnívám, že zachování tohoto postavení vyplývá rovněž z funkční kontinuity řízení o kasačním opravném prostředku a řízení po vrácení věci (oddíl 3). Nakonec doplním několik úvah týkajících se vztahu mezi řešením, které navrhuji, a praxí takzvaných „pilotních“ věcí (oddíl 4).

1. Nejednoznačnost předpisů týkajících se vedlejšího účastenství

70. Otázka kontinuity postavení vedlejšího účastníka uznaného Soudním dvorem ve fázi řízení po vrácení věci přímo souvisí s výkladem čl. 217 odst. 1 jednacího řádu Tribunálu, který upravuje řízení po vrácení věci navazující na zrušení rozhodnutí.

71. Toto ustanovení opravňuje „účastníky řízení před Tribunálem“, aby předložili svá písemná vyjádření k důsledkům, které je třeba vyvodit z rozhodnutí Soudního dvora o vrácení věci( ), pokud byla písemná část řízení ve věci samé ukončena před zahájením řízení o kasačním opravném prostředku. Ačkoli se výraz „účastníci řízení před Tribunálem“ vztahuje také na vedlejší účastníky řízení před Tribunálem( ), zůstává otázkou, zda označuje vedlejší účastníky řízení připuštěné Soudním dvorem ve fázi řízení o kasačním opravném prostředku.

72. Předpisy upravující vstup vedlejšího účastníka do řízení však na tuto otázku neposkytují jasnou odpověď a při neexistenci výslovného ustanovení, které by upravovalo kontinuitu vedlejšího účastenství ve stadiu kasačního opravného prostředku, se lze tázat, zda by mlčení právních předpisů nemělo být vykládáno jako implicitní potvrzení jeho zániku po skončení řízení před Soudním dvorem.

73. Ve prospěch tohoto výkladu hovoří skutečnost, že v obdobných případech příslušná ustanovení výslovně potvrzují kontinuitu vedlejšího účastenství. Podle čl. 217 odst. 1 jednacího řádu Tribunálu není pochyb o tom, že účastníkům řízení, kterým bylo povoleno vedlejší účastenství v řízení ve věci samé před Tribunálem, bude vedlejší účastenství umožněno i v řízení po vrácení věci. Článek 172 jednacího řádu Soudního dvora dále stanoví, že vedlejší účastníci řízení, kteří vstoupili do řízení ve věci samé před Tribunálem, mohou vstoupit do řízení o kasačním opravném prostředku, pokud na tom mají právní zájem. Neexistence rovnocenného ustanovení v opačné situaci, které by jednoznačně potvrzovalo kontinuitu vedlejšího účastenství přiznaného Soudním dvorem ve stadiu kasačního opravného prostředku, by mohla být vykládána a contrario tak, že svědčí o jeho zániku.

74. Domnívám se však, že je takový výklad sporný. Předně z čl. 40 druhého pododstavce statutu Soudního dvora Evropské unie jasně vyplývá, že právo vedlejšího účastníka vstoupit do řízení je podmíněno existencí zájmu vedlejšího účastníka řízení na rozhodnutí sporu. Jestliže takový zájem existuje ve stadiu řízení o kasačním opravném prostředku, což výslovně stanoví článek 172 jednacího řádu Soudního dvora, není důvod předpokládat, že by zanikl v okamžiku vrácení věci, přestože výsledek sporu zůstává z podstaty věci stále neurčitý( ).

75. I když je dále pravda, že podle ustanovení článku 40 ve spojení s čl. 56 třetím pododstavcem statutu Soudního dvora Evropské unie mohou „privilegovaní“ vedlejší účastníci, kterými jsou členské státy a orgány Unie, vždy vstoupit do řízení o kasačním opravném prostředku( ), nelze z tohoto ustanovení a contrario vyvodit, že neprivilegovaní účastníci řízení nemohou vstoupit do řízení nikdy, ale pouze to, že je toto vedlejší účastenství podmíněno existencí zájmu na rozhodnutí sporu.

76. Konečně s ohledem na prokázaný zájem vedlejšího účastníka na rozhodnutí sporu, potvrzený Soudním dvorem ve stadiu kasačního opravného prostředku, lze nemožnost účinně podat nový návrh na vstup vedlejšího účastníka do řízení po vrácení věci, z důvodu prekluze( ), vykládat jako implicitní potvrzení pokračující povahy vedlejšího účastenství.

77. Za těchto podmínek se domnívám, že právní předpisy neumožňují samy o sobě odpovědět na otázku kontinuity postavení vedlejšího účastníka ve fázi řízení po vrácení věci. Problematiku délky trvání vedlejšího účastenství proto budu zkoumat ve světle judikatury, která je podle mého názoru užitečná pro rozhodnutí otázky předložené Soudnímu dvoru.

2. Judikatura týkající se délky trvání vedlejšího účastenství

78. Na první pohled se mohou řešení přijatá judikaturou jevit jako rozporná. Jsou však soudržně provázána s ohledem na zájem na rozhodnutí sporu, který je základem práva vstoupit do řízení jako vedlejší účastník.

79. První z těchto řešení vyplývá z judikatury Tribunálu, které se dovolávají navrhovatelky a podle níž si účastníci řízení, kterým bylo povoleno vedlejší účastenství v řízení o kasačním opravném prostředku, zachovávají své postavení v řízení po vrácení věci, což jim zejména umožňuje předložit svá vyjádření k závěrům, které je třeba vyvodit z rozsudku Soudního dvora. Na rozdíl od toho, co ve svém písemném vyjádření tvrdí Komise, není toto řešení založeno na dvou ojedinělých rozsudcích, které jej výslovně zakotvily a potvrdily( ), ale lze jej vyvodit také z toho, jak bylo s vedlejšími účastníky řízení zacházeno v řadě věcí, které byly vráceny Tribunálu( ). V souladu s odůvodněním, které uvedl Tribunál ve věci, v níž byl vydán rozsudek Španělsko a další v. Komise( ), je toto řešení založeno na úvahách o řádném výkonu spravedlnosti, neboť podporuje kontinuitu soudního řízení po vrácení věci Soudním dvorem.

80. Druhé řešení obsažené v judikatuře umožňuje účastníkům sporu namítat nepřípustnost vedlejšího účastenství povoleného v dřívější fázi řízení. Předchozí připuštění vedlejšího účastníka v soudním řízení tak nebrání tomu, aby byla nově zkoumána přípustnost jeho vedlejšího účastenství, ať již v řízení ve věci samé( ), nebo v rámci řízení o kasačním opravném prostředku( ). Z toho vyplývá, že právo na vstup do řízení není nikdy definitivní a může být zpochybněno v případě změny okolností vedoucí ke ztrátě zájmu na rozhodnutí sporu( ).

81. Zdůrazňuji, že uvedená řešení obsažená v judikatuře výslovně nevyplývají z předpisů upravujících řízení před unijními soudy. Jsou však podpořena logikou, na níž stojí právo vstoupit do řízení jako vedlejší účastník, jehož přiznání je založeno na existenci bezprostředního a trvajícího zájmu na rozhodnutí sporu( ). Důvodem, proč může Tribunál v řízení po vrácení věci připustit vedlejší účastníky, kterým bylo povoleno vedlejší účastenství v řízení o kasačním opravném prostředku, je skutečnost, že uvedený zájem v zásadě přetrvává až do konečného rozhodnutí sporu. Při případné ztrátě tohoto zájmu v průběhu řízení způsobené možnou změnou okolností mohou účastníci řízení kdykoliv v průběhu řízení zpochybnit přípustnost dříve povoleného vedlejšího účastenství.

82. Z předpisů a judikatury týkající se vedlejšího účastenství tedy vyplývá, že postavení vedlejšího účastníka přiznává dotčené osobě procesní právo a související procesní záruky, které odrážejí její zájem na rozhodnutí sporu, a že toto postavení může být zpochybněno v případě, že následná změna okolností způsobí, že dotyčná osoba tento zájem ztratí.

83. V případě částečného zrušení rozhodnutí Tribunálu, po němž následuje vrácení věci, z toho podle mého názoru vyplývá, že účastník řízení připuštěný ve fázi řízení o kasačním opravném prostředku by si měl v zásadě zachovat postavení vedlejšího účastníka řízení, neboť jeho zájem na výsledku řízení o kasačním opravném prostředku zůstává nutně aktuální až do konečného rozhodnutí ve věci.

3. Funkční kontinuita řízení při vrácení věci

84. Uvedený trvající zájem na rozhodnutí sporu vyplývá mimo jiné z funkční kontinuity mezi řízením o kasačním opravném prostředku a řízením po vrácení věci, přičemž druhé řízení slouží k vyvození důsledků z prvního řízení.

85. Článek 219 jednacího řádu Tribunálu tuto kontinuitu potvrzuje, neboť Tribunálu vyhrazuje rozhodnutí o nákladech řízení vynaložených vedlejším účastníkem v řízení o kasačním opravném prostředku, jelikož důvodnost vedlejšího účastenství může být plně posouzena až v okamžiku konečného rozhodnutí ve věci.

86. Dále mám za to, že taková kontinuita vyplývá rovněž z možnosti Soudního dvora vydat po skončení řízení o kasačním opravném prostředku rozhodnutí ve věci samé, neboť k vrácení věci Tribunálu dochází pouze tehdy, když to stav věci nedovoluje. Takové vrácení věci je tedy zcela závislé na pokročilosti projednávání věci před Tribunálem a podle mého názoru nelze mít za to, že se věc, která byla vrácena, odlišuje od kasačního opravného prostředku, jímž bylo rozhodnuto o jejím vrácení, zatímco rozhodne-li ve věci samé Soudní dvůr, je řízení nutně považováno za jediné.

87. V tomto ohledu podotýkám, že pokud by mělo být odmítnuto zachování postavení vedlejšího účastníka ve stadiu vrácení věci, vedlo by to nutně k asymetrii v zacházení s účastníky řízení, kterým bylo umožněno vedlejší účastenství před Soudním dvorem, v závislosti na stavu věci na konci řízení o kasačním opravném prostředku. V případě, že Soudní dvůr vydá po skončení řízení o kasačním opravném prostředku rozhodnutí ve věci samé, budou účastníci řízení, kterým bylo umožněno vstoupit do řízení o kasačním opravném prostředku, vedlejšími účastníky až do konečného rozhodnutí ve věci. V opačném případě by své postavení v řízení po vrácení věci ztratili. Podle mého názoru není takové rozlišování práv přiznaných vedlejším účastníkům řízení ničím odůvodněné. Kromě toho v případě druhého kasačního opravného prostředku, který následuje po vrácení věci, by toto řešení mohlo vést ke dvěma po sobě jdoucím řízením před Soudním dvorem ohledně vedlejšího účastenství, přičemž zúčastněná strana by byla vyloučena z projednání, které by mezitím proběhlo před Tribunálem. Výsledná roztříštěnost takového postavení v soudním řízení se jeví být obtížně odůvodnitelná s ohledem na obecnou systematiku práva vstoupit do řízení jako vedlejší účastník, která je založena na zohlednění zájmu vedlejšího účastníka na rozhodnutí sporu a na funkční kontinuitě mezi řízením o kasačním opravném prostředku a následně řízením po vrácení věci.

88. Domnívám se, že za těchto podmínek svědčí systematické úvahy vycházející ze soudržnosti řešení přijatých judikaturou a z kontinuity mezi řízením o kasačním opravném prostředku a následným řízením po vrácení věci ve prospěch zachování vedlejšího účastenství po vrácení věci Soudním dvorem, s výhradou případné ztráty zájmu na účasti na řízení jako vedlejší účastník v důsledku pozdější změny okolností.

4. Doplňující úvahy týkající se praxe „pilotních věcí“

89. Připomínám, že praxe takzvaných pilotních věcí spočívá v zajištění přednostního projednání dotčené věci, zatímco řízení probíhající v podobných věcech jsou přerušena do doby jejího vyřešení. Tím, že tato praxe podporuje koncentraci sporné diskuse, směřuje k zajištění jednotného a efektivního zacházení se souborem podobných věcí, přičemž zároveň umožňuje ušetřit prostředky použité Tribunálem.

90. V projednávaném případě tedy lze postup vůči navrhovatelkám vysvětlit snahou Tribunálu zabránit případným průtahům v důsledku připuštění vedlejšího účastenství ve fázi vrácení věci. Domnívám se však, že řešení, které navrhuji, nemůže ovlivnit přednostní postavení přiznané v tomto případě věci Magnetrol International v. Komise (T‑263/16), kterou Tribunál označil za pilotní věc a v níž se navrhovatelky snaží vystupovat jako vedlejší účastnice.

91. Zejména mohu jen stěží souhlasit s argumentací Komise, podle níž by připuštění vedlejšího účastenství v pilotní věci po jejím vrácení představovalo „obejití“ přerušení řízení ve věcech T‑278/16 a T‑370/16 zahájených žalobami, které podaly navrhovatelky. Přípustnost vedlejšího účastenství se posuzuje nezávisle na tom, jak bude o zúčastněné straně rozhodnuto v jiném sporu, v němž má postavení hlavního účastníka, ledaže má výsledek tohoto sporu dopad na její zájem vystupovat v řízení jako vedlejší účastník. Z ustálené judikatury zejména vyplývá, že prekluze u navrhovatele, která mu brání napadnout rozhodnutí, které je mu určeno, prostřednictvím přímého opravného prostředku, nebrání tomu, aby vstoupil do řízení zahájeného jiným adresátem téhož rozhodnutí( ). Návrh na vstup vedlejšího účastníka do řízení přijatý za těchto podmínek není považován za pokus o obejití lhůty pro podání opravného prostředku, a to proto, že se přípustnost vedlejšího účastenství posuzuje výlučně s ohledem na zájem navrhovatele na rozhodnutí sporu.

92. S ohledem na výše uvedené úvahy mám za to, že snaha zajistit účinné projednání pilotní věci( ) není důvodem k tomu, aby dotyčné osobě bylo upřeno postavení vedlejšího účastníka řízení, jehož přiznání jí dává právo účastnit se soudního řízení a záruky, které z něj vyplývají.

93. V takové situaci, jako je situace v projednávané věci, kdy vedlejší účastníci řízení patří mezi adresáty napadeného rozhodnutí v pilotní věci, se mimoto jeví jako vhodné soustředit dohromady soudní jednání tím, že se připustí vedlejší účastenství účastníků řízení, kteří mají přímý zájem na rozhodnutí sporu, neboť toto rozhodnutí je určující pro výsledek věcí, v nichž bylo přerušeno řízení.

VI. Závěry

94. Ve světle výše uvedených úvah navrhuji, aby Soudní dvůr:

– odmítl kasační opravný prostředek ve věci C‑74/22 P jako nepřípustný;

– zrušil rozhodnutí Tribunálu Evropské unie obsažené v dopise ze dne 6. prosince 2021 ve věcech C‑31/22 P a C‑32/22 P.