ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
20

Předkládající soud má za to, že starobní důchody, které navrhovatelé v původním řízení pobírají na základě PG 1965, jelikož se narodili před rokem 1955, spadají do působnosti článku 157 SFEU, protokolu č. 33 a článku 12 směrnice 2006/54. Tento soud si proto v první řadě klade otázku o případném dopadu časového omezení požadavku rovného zacházení pro muže a ženy stanoveného tímto protokolem a uvedeným článkem směrnice 2006/54, které se ve vztahu k Rakouské republice týká období před 1. lednem 1994, na jejich žalobu. Podle uvedeného soudu by sice bylo myslitelné, aby toto omezení bylo použitelné na takové prvky dávek, jako je valorizace důchodů napadená navrhovateli v původním řízení, třebaže jen částečně – poměrně k dobám zaměstnání odpracovaným před 1. lednem 1994, avšak judikatura Soudního dvora vycházející zejména z rozsudku ze dne 6. října 1993, Ten Oever (C‑109/91, EU:C:1993:833) svědčí ve prospěch výkladu, podle kterého by uvedené omezení nebylo na takovou valorizaci použitelné, a nemohlo by navrhovatelům v původním řízení bránit v tom, aby se dovolávali požadavku rovného zacházení pro muže a ženy.
3

Bod 76 odůvodnění směrnice 2012/34 zní: „Účinné řízení a spravedlivé a nediskriminační využívání železniční infrastruktury si žádají zřízení regulačního subjektu dohlížejícího na uplatňování pravidel stanovených v této směrnici a působícího jako subjekt příslušný pro přezkum rozhodnutí, aniž by byla dotčena možnost přezkumu soudního. Tento regulační subjekt by měl být s to prosazovat své požadavky na informace a rozhodnutí příslušnými sankcemi.“
23

Body 11, 13 a 15 odůvodnění směrnice Evropského parlamentu a Rady (EU) 2020/1828 ze dne 25. listopadu 2020 o zástupných žalobách na ochranu kolektivních zájmů spotřebitelů a o zrušení směrnice 2009/22 (Úř. věst. 2020, L 409, s. 1) uvádějí: „(11) Tato směrnice by neměla nahrazovat stávající vnitrostátní procesní mechanismy pro ochranu kolektivních nebo individuálních zájmů spotřebitelů. S ohledem na právní tradice členských států by mělo být ponecháno na těchto státech, zda procesní mechanismus pro zástupné žaloby vyžadovaný touto směrnicí včlení do stávajícího nebo nového procesního mechanismu pro kolektivní opatření na zdržení se jednání nebo ke zjednání nápravy nebo jej upraví jako samostatný procesní mechanismus, pokud alespoň jeden vnitrostátní procesní mechanismus pro zástupné žaloby splňuje požadavky této směrnice. […] Pokud na vnitrostátní úrovni již existují vedle procesního mechanismu požadovaného touto směrnicí další procesní mechanismy, oprávněný subjekt by měl mít možnost si zvolit, který procesní mechanismus použije. […] (13) Oblast působnosti této směrnice by měla odrážet nejnovější vývoj v oblasti ochrany spotřebitele. Vzhledem k tomu, že spotřebitelé se nyní pohybují na širším a stále více digitalizovaném trhu, dosažení vysoké úrovně ochrany spotřebitele vyžaduje, aby se směrnice vztahovala kromě obecného spotřebitelského práva i na oblasti, jako jsou ochrana osobních údajů, finanční služby, cestování a cestovní ruch, energetika a telekomunikace. […] […] (15) Touto směrnicí by neměly být dotčeny právní akty uvedené v příloze I, a proto by neměla měnit nebo rozšiřovat definice v nich stanovené ani nahrazovat jakékoli donucovací mechanismy, které tyto právní akty případně obsahují. Například by bylo nadále možné použít v příslušných případech k ochraně kolektivních zájmů spotřebitelů donucovací mechanismy stanovené v nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2016/679 nebo na tomto nařízení založené. […]“
28

V tomto ohledu je podle ustálené judikatury Soudního dvora v rámci spolupráce mezi Soudním dvorem a vnitrostátními soudy zavedené článkem 267 SFEU věcí pouze vnitrostátního soudu, kterému byl spor předložen a jenž musí nést odpovědnost za soudní rozhodnutí, aby s ohledem na konkrétní okolnosti věci posoudil jak nezbytnost rozhodnutí o předběžné otázce pro vydání rozsudku, tak relevanci otázek, které Soudnímu dvoru klade. Proto, týkají-li se položené otázky výkladu unijního práva, je Soudní dvůr v zásadě povinen rozhodnout (rozsudek ze dne 4. prosince 2018, Minister for Justice and Equality a Commissioner of An Garda Síochána, C‑378/17, EU:C:2018:979, bod 26 a citovaná judikatura).
43

Kromě toho na rozdíl od toho, co tvrdí Yieh v rámci druhé části prvního důvodu kasačního opravného prostředku, nelze z těchto bodů 60 a 61 vyvodit ani to, že Tribunál měl za to, že čl. 2 odst. 3 základního nařízení nemá „autonomní povahu“, když podmínil konstatování porušení tohoto ustanovení předchozím zjištěním učiněným na základě čl. 2 odst. 4 nebo čl. 2 odst. 5 uvedeného nařízení, které by umožnilo dospět k závěru, že došlo k porušení posledně uvedených ustanovení, což by podle společnosti Yieh neumožnilo zpochybnit samotnou metodu výpočtu, kterou Komise použila pro stanovení zjištěné běžné hodnoty, ačkoli takovou výtku vznesla před Tribunálem.
24

Uvedený postup tak umožňuje předejít tomu, aby byl po prohlášení úpadku zcela nebo zčásti zastaven provoz daného podniku, a to ani krátce, a prostřednictvím převodu celého či části podniku, jehož provoz byl zachován (going concern), dosáhnout lepší prodejní ceny daného podniku za účelem co nejlepšího uspokojení zájmů věřitelů.
14

Oberlandesgericht Karlsruhe (vrchní zemský soud v Karlsruhe, Německo), ke kterému společnost NovaText podala odvolání proti tomuto usnesení, jej zamítl. Tento soud měl za to, že mu byl předložen spor týkající se ochranných známek a rozlišovacích označení ve smyslu § 140 odst. 3 MarkenG, takže na rozdíl od běžného režimu náhrady nákladů řízení v soudních občanskoprávních řízeních není třeba zkoumat, zda byla pomoc patentového znalce „nezbytná k účelnému uplatňování práva“, nebo zda tato pomoc představovala „přidanou hodnotu“ ve vztahu ke službě poskytované advokátem zmocněným univerzitou v Heidelbergu. Podle uvedeného soudu je třeba mít za to, že znění tohoto ustanovení vnitrostátního práva je v souladu se směrnicí 2004/48 a výklad uvedeného ustanovení v tom smyslu, že je třeba posoudit, zda bylo využití pomoci patentového zástupce nezbytné, by byl jasně v rozporu s cílem vnitrostátního zákonodárce, což by vylučovalo konformní výklad § 140 odst. 3 MarkenG.
26

Na třetím místě Finanzgericht Hamburg (finanční soud v Hamburku) uvádí, že v případě neexistence ustanovení unijního práva upřesňujícího podmínky, za nichž výplata vývozních náhrad s prodlením a vrácení takové peněžité sankce, jako je sankce dotčená ve věci v původním řízení, musí vést k vyplacení úroků, je třeba mít za to, že tato otázka spadá do oblasti vnitrostátního práva každého členského státu. Německé právo přitom nekvalifikuje vyplacení úroků jako obecnou zásadu, ale stanoví toto vyplacení úroků pouze v přesně vymezených případech, mezi něž spor v původním řízení nespadá. Ustanovení, která německé právo obsahuje, zejména ustanovení Marktorganistionsgesetz, totiž jednak uvádějí, že adresát veřejné správy má nárok obdržet výplatu úroků z vývozních náhrad v případě, že podal žalobu k soudu proti rozhodnutí, kterým mu příslušný vnitrostátní orgán protiprávně odmítl poskytnout tyto náhrady, avšak nikoliv v případě, kdy tento adresát veřejné správy podal proti takovému rozhodnutí pouze odvolání v rámci autoremedury, obdobně jako to učinila společnost Gräfendorfer. Úroky nejsou stanoveny ani v případě vrácení neoprávněné peněžité sankce. Kromě toho, a to i v případě, že uvedený adresát veřejné správy podal žalobu k soudu, je výplata úroků stanovena až ode dne podání této žaloby, a nikoli ode dne, kdy bylo přijato rozhodnutí příslušného orgánu.
59

Přestože jsou podmínky stanovené v čl. 80 odst. 2 písm. a) a c) nařízení č. 1308/2013 a podmínky stanovené v jeho čl. 90 odst. 2 prezentovány navzájem odlišným způsobem, kdy se první z těchto ustanovení týká dodržování enologických postupů povolených v Unii a pravidel stanovených v příloze VIII tohoto nařízení, zatímco druhé ustanovení se týká enologických postupů povolených Unií podle tohoto nařízení nebo – před povolením takových postupů Komisí – enologických postupů doporučených a zveřejněných OIV, je třeba mít za to, že v případě šarží vína dovážených do Unie se doklad V I 1 může ukázat jako užitečný pro účely ověření, zda jsou takové šarže v souladu s ustanoveními čl. 80 odst. 2 písm. a) a c) nařízení č. 1308/2013.
56

Pokud by porušovateli mohlo být totiž uloženo pouze to, aby nahradil jen malou část rozumných nákladů na advokáta, které vynaložil poškozený nositel práva duševního vlastnictví, byl by odrazující účinek žaloby pro porušení práv podstatně snížen, v rozporu s obecnou povinností stanovenou v čl. 3 odst. 2 směrnice 2004/48, jakož i s hlavním cílem sledovaným touto směrnicí spočívajícím v zajištění vysoké úrovně ochrany duševního vlastnictví na vnitřním trhu, který je výslovně uveden v bodě 10 odůvodnění této směrnice, v souladu s čl. 17 odst. 2 Listiny základních práv Evropské unie (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 28. července 2016, United Video Properties, C‑57/15, EU:C:2016:611, bod 27).
38

Vzhledem k tomu, že čl. 5 odst. 2 písm. a) body i), ii) a iii) směrnice 2008/56 stanoví, že počáteční posouzení a stanovení dobrého stavu prostředí, jakož i stanovení environmentálních cílů a souvisejících ukazatelů musí být dokončeno do 15. července 2012, je třeba mít za to, že podle čl. 17 odst. 2 písm. a) a b) této směrnice měl být přezkum těchto prvků strategií pro mořské prostředí proveden do 15. července 2018 a že podrobné údaje o aktualizacích provedených na základě těchto přezkumů měly být podle čl. 17 odst. 3 uvedené směrnice zaslány Komisi do tří měsíců od jejich zveřejnění, tedy do 15. října 2018.
26

Taková kvalifikace by byla ostatně v rozporu s cílem vyjádřeným v bodě 5 odůvodnění směrnice 2016/1065, neboť by vedla k uložení jednotné sazby daně u takových služeb, jako jsou doprava nebo vstupy do muzeí, které podléhají různým sazbám DPH nebo jsou od této daně osvobozeny. Taková kvalifikace by rovněž mohla vést ke dvojímu zdanění dotyčných služeb, přestože cílem směrnice 2016/1065 zejména bylo, jak vyplývá z bodu 2 odůvodnění této směrnice, zabránit mu.
28

Zadruhé tento výklad vyplývá i z umístění těchto ustanovení ve Smlouvách. Článek 114 odst. 2 SFEU je totiž součástí kapitoly 3, nadepsané „Sbližování právních předpisů“, která následuje po kapitole 2, nadepsané „Daňová ustanovení“, v rámci hlavy VII, jejímž předmětem jsou „Společná pravidla pro hospodářskou soutěž, daně a sbližování právních předpisů“, Smlouvy o FEU. Vše, co souvisí s uvedenou kapitolou 3, a sice se sbližováním právních předpisů, se tudíž nevztahuje a nemůže vztahovat na to, co spadá do uvedené kapitoly 2, tj. daňových ustanovení.
40

Je třeba ostatně konstatovat, že tyto otázky vycházejí z předpokladu, že příjemce služeb technické podpory dotčených v původním řízení, tedy společnost Lalib, nemůže být považován za příjemce těchto služeb, pokud by dotčené zábavní služby ve skutečnosti neposkytovala tato společnost, ale společnost WML, takže licenční smlouva uzavřená mezi společnostmi WML a Lalib by byla vykonstruovaným plněním pramenícím ze zneužití práva, což by nutně ovlivnilo smluvní vztah mezi společnostmi DuoDecad a Lalib, a tedy i povinnosti a práva těchto posledně uvedených společností vyplývající ze směrnice 2006/112. Jak přitom v podstatě uvedla generální advokátka v bodech 63 a 65 svého stanoviska, předkládajícímu soudu přísluší, aby posoudil, zda smlouva mezi společnostmi DuoDecad a Lalib sama vychází ze zneužití práva v oblasti DPH, k čemuž by mohlo dojít zejména tehdy, kdyby bylo zjištěno, že došlo k čistě vykonstruovanému plnění zbavenému hospodářské reality, zahrnujícímu zejména společnosti WML, Lalib a DuoDecad, jehož jediným cílem bylo získání zvýhodnění v oblasti DPH.
72

Výklad v rozporu s čl. 127 odst. 1 písm. b) dohody o vystoupení, který by spočíval v omezení použitelnosti této dohody pouze na území Spojeného království, a tedy pouze na občany Unie s bydlištěm v tomto státě během přechodného období, by každopádně vytvořil asymetrii mezi právy přiznanými touto dohodou státním příslušníkům Spojeného království a občanům Unie. Taková asymetrie by přitom byla v rozporu s účelem uvedeného dohody, uvedeným v šestém pododstavci preambule této dohody, a to zajistit reciproční ochranu občanům Unie a státním příslušníkům Spojeného království, kteří využili odpovídající právo na volný pohyb před koncem přechodného období.
4

Článek 30 tohoto kodexu stanoví: „1. Nemůže-li být celní hodnota určena podle článku 29, určí se postupně podle odst. 2 písm. a), b), c) a d), a to podle prvního z těchto písmen, podle něhož ji lze určit, s tím, že pořadí použití písmen c) a d) lze na žádost deklaranta obrátit; pouze tehdy, nelze-li celní hodnotu určit podle určitého písmene, lze použít dalšího písmene v pořadí podle tohoto odstavce. 2. Celní hodnotou určenou podle tohoto článku je a) hodnota transakce u stejného zboží prodávaného pro vývoz do Společenství a vyváženého ve stejnou dobu nebo přibližně ve stejnou dobu jako zboží, které je hodnoceno; b) hodnota transakce u podobného zboží prodávaného pro vývoz do Společenství a vyváženého ve stejnou dobu nebo přibližně ve stejnou dobu jako zboží, které je hodnoceno; c) hodnota založená na jednotkové ceně, za kterou se dovážené zboží nebo stejné nebo podobné zboží prodává ve Společenství v největším úhrnném množství osobám, které nejsou ve spojení s prodávajícími; d) hodnota vypočtená jako součet – nákladů na materiál a výrobu nebo jiné zpracování, které jsou vynaloženy na produkci dováženého zboží, nebo hodnoty těchto položek, – částky pro zisk a všeobecné výdaje ve výši, kterou producenti v zemi vývozu obvykle zahrnují do prodejů zboží téže povahy nebo téhož druhu jako hodnocené zboží určené k vývozu do Společenství, – nákladů na všechny položky uvedené v čl. 32 odst. 1 písm. e) nebo jejich hodnoty. 3. Další podmínky a prováděcí pravidla k odstavci 2 se stanoví postupem projednávání ve výboru.“
9

A, narozená v roce 1948, byla v roce 1978 přijata jako odborová funkcionářka místní buňkou zaměstnanecké organizace HK. V roce 1980 byla převedena do národní konfederace. Kongres svazu HK/Service, nyní HK/Privat, ji v roce 1992 zvolil místopředsedkyní a v roce 1993 předsedkyní. Poté byla každé čtyři roky znovuzvolena a vykonávala funkci předsedkyně tohoto svazu do 8. listopadu 2011, kdy dosáhla věku 63 let, čímž překročila věkovou hranici stanovenou článkem 9 stanov uvedeného svazu pro kandidaturu ve volbách předsedy, které se měly konat v témže roce. Uvedený článek totiž stanoví, že předsedou mohou být zvoleni pouze členové, kteří ke dni voleb nedosáhli věku 60 let, přičemž pro členy znovuzvolené po kongresu v roce 2005 se tato věková hranice zvýšila na 61 let.
16

Uvedený soud má dále za to, že JR přinejmenším přispěla ke svému pádu, jelikož se nepřidržovala žádného ze zábradlí mobilních schodů přistavených za účelem výstupu cestujících a to poté, co zpozorovala, že její manžel těsně před ní téměř upadl. Tentýž soud si tedy klade otázku, zda podle článku 20 Montrealské úmluvy toto spoluzavinění z nedbalosti „[upozadí]“ odpovědnost společnosti Austrian Airlines podle čl. 17 odst. 1 této úmluvy „až do jejího vyloučení“.
6

Body 3 až 5, 10, 13 a 22 odůvodnění nařízení č. 550/2004 uvádějí: „(3) [Nařízení č. 549/2004] stanoví rámec pro vytvoření jednotného evropského nebe. (4) V zájmu vytvoření jednotného evropského nebe by měla být přijata opatření k bezpečnému a účinnému poskytování letových navigačních služeb, která jsou v souladu s organizací a užíváním vzdušného prostoru podle nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 551/2004 ze dne 10. března 2004 o organizaci a užívání vzdušného prostoru v jednotném evropském nebi (nařízení o vzdušném prostoru) [Úř. věst. 2004, L 96, s. 20; Zvl. vyd. 07/08, s. 41]. Zřízení harmonizované organizace pro poskytování těchto služeb je důležité pro uspokojení poptávky uživatelů vzdušného prostoru a bezpečné a účinné kontroly letového provozu. (5) Poskytování letových navigačních služeb tak, jak navrhuje toto nařízení, je spojeno s výkonem veřejné moci, která není hospodářské povahy a neopravňuje k použití pravidel na ochranu hospodářské soutěže uvedených ve Smlouvě. […] (10) Zároveň se zárukou plynulého poskytování služby by měl být vytvořen systém vydávání osvědčení poskytovatelům navigačních služeb, který by umožnil vymezit práva a povinnosti těchto poskytovatelů a pravidelně sledovat dodržování těchto požadavků. […] (13) Poskytování komunikačních, navigačních a pozorovacích služeb a rovněž leteckých informačních služeb by mělo být organizováno za tržních podmínek, přičemž by měly být brány v úvahu zvláštnosti těchto služeb a zachovávání vysoké úrovně bezpečnosti. […] (22) Poskytovatelé letových navigačních služeb nabízejí určitá zařízení a služby, které přímo souvisejí s provozem letadel, a takové náklady by měli být schopni uhradit na základě zásady ‚platí uživatel‘, což znamená, že uživatelé vzdušného prostoru by měli platit za náklady, které vzniknou v místě užití nebo v jeho nejbližším okolí.“
(32)

Za účelem usnadnění situace dědiců a odkazovníků s obvyklým pobytem v jiném členském státě, než ve kterém se o dědictví rozhoduje nebo bude rozhodovat, by toto nařízení mělo umožnit každé osobě, jež má dle práva rozhodného pro dědění právo učinit prohlášení ohledně přijetí[,] či odmítnutí dědictví, odkazu nebo povinného podílu nebo ohledně omezení své odpovědnosti za dluhy váznoucí na dědictví, aby tato prohlášení učinila formou stanovenou právem členského státu, v němž má obvyklý pobyt, a před soudy tohoto členského státu. To by nemělo bránit tomu, aby taková prohlášení byla učiněna před jinými orgány v daném členském státě, jež jsou příslušné přijímat prohlášení podle vnitrostátního práva. Osoby, jež se rozhodnou využít možnosti učinit prohlášení v členském státě svého obvyklého pobytu, by měly samy uvědomit soud nebo orgán, jenž o dědictví rozhoduje nebo rozhodovat bude, o existenci takových prohlášení, a to ve lhůtě stanovené právem rozhodným pro dědění.
72

Kdyby bylo možné podat takovou žalobu nebo takové návrhy po uplynutí prekluzivní lhůty, znamenalo by to, že po tomto datu by byla nedotčena možnost domáhat se určení, že užívání pozdější ochranné známky zasahuje do práv ze starší ochranné známky nebo do staršího práva, a na tomto základě přičíst majiteli pozdější ochranné známky mimosmluvní odpovědnost. Takový výklad režimu zániku práva v důsledku strpění by přitom narušil účel sledovaný tímto režimem, kterým je poskytnout majiteli pozdější ochranné známky po uplynutí této lhůty jistotu, že její užívání již nemůže být žádným právním prostředkem zpochybněno osobou, která ji vědomě strpěla po nepřetržitou dobu pěti let.
51

Tato domněnka může být mimoto vyvrácena, pokud by konečné soudní rozhodnutí vydané vnitrostátním nebo mezinárodním soudem vedlo k závěru, že soudce nebo soudci, kteří jsou předkládajícím soudem, nejsou nezávislým a nestranným soudem předem zřízeným zákonem ve smyslu čl. 19 odst. 1 druhého pododstavce SEU, vykládaného ve světle čl. 47 druhého pododstavce Listiny základních práv. Totéž by platilo i tehdy, kdy by kromě osobní situace soudce nebo soudců, kteří formálně předložili žádost podle článku 267 SFEU, existovaly jiné skutečnosti, které by měly mít na fungování předkládajícího soudu, k němuž tito soudci náleží, dopad, a měly tím přispívat k ohrožení nezávislosti a nestrannosti uvedeného soudu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 29. března 2022, Getin Noble Bank, C‑132/20, EU:C:2022:235, body 72 a 75).
76

S ohledem na tento cíl lze mít za to, že daňová srážka by spadala do rozsahu působnosti čl. 7 odst. 2 směrnice 90/435 pouze tehdy, když použití této srážky nevyrušuje účinky vnitrostátních předpisů nebo smluvních ustanovení, jejichž účelem je zamezit nebo omezit ekonomické dvojí zdanění dividend (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 24. června 2010, P. Ferrero e C. a General Beverage Europe, C‑338/08 a C‑339/08, EU:C:2010:364, bod 46).
3

Body 15, 31, 33, 34 a 38 odůvodnění směrnice 2014/42 uvádí: „(15) S výhradou pravomocného odsouzení za trestný čin, by mělo být možné konfiskovat nástroje a výnosy z trestné činnosti, nebo majetek, jehož hodnota odpovídá takovým nástrojům nebo výnosům. Toto pravomocné odsouzení může být rovněž výsledkem řízení v nepřítomnosti. Není-li konfiskace možná na základě pravomocného odsouzení, mělo by být za určitých podmínek stále možné konfiskovat nástroje a výnosy alespoň v případech nemoci nebo útěku podezřelé či obviněné osoby. Pokud však mají členské státy možnost použít pro případy nemoci nebo útěku řízení v nepřítomnosti, lze to považovat za dostatečné splnění této povinnosti. V případě útěku podezřelé či obviněné osoby by členské státy měly podniknout všechny přiměřené kroky a mohou požadovat, aby byla dotčená osoba předvolána nebo uvědoměna o řízení týkajícím se konfiskace. […] (31) Jelikož příkazy k zajištění omezují právo na vlastnictví, měla by tato předběžná opatření platit jen po dobu nezbytně nutnou pro zachování dostupnosti majetku za účelem jeho případné pozdější konfiskace. To může vyžadovat přezkum soudem, aby bylo zaručeno, že jejich účel spočívající v zabránění rozptylování majetku je stále odůvodněný. […] (33) Tato směrnice výrazně zasahuje do práv osob, a to nejen podezřelých či obviněných osob, ale i třetích osob, jež nejsou trestně stíhány. Je proto nezbytné stanovit zvláštní záruky a opravné prostředky na ochranu základních práv dotčených osob při provádění této směrnice. To zahrnuje právo třetích osob být slyšen, pokud tvrdí, že jsou vlastníkem dotyčného majetku, nebo že mají jiná majetková práva („věcná práva“, „ius in re“), jako je požívací právo (usufructus). Příkaz k zajištění by měl být dotčené osobě sdělen co nejdříve po jeho výkonu. Příslušné orgány nicméně mohou odložit sdělení takového příkazu dotčené osobě s ohledem na potřeby vyšetřování. (34) Účelem sdělení příkazu k zajištění je mimo jiné umožnit dané osobě příkaz napadnout. Proto by měly být v tomto sdělení uvedeny, alespoň krátce, důvod nebo důvody dotyčného příkazu, přičemž takové uvedení může být velmi stručné. […] (38) Tato směrnice respektuje základní práva a řídí se zásadami uznanými [Listinou] a Evropskou úmluvou o ochraně lidských práv a základních svobod [podepsanou v Římě dne 4. listopadu 1950] (EÚLP), jak je vykládána v judikatuře Evropského soudu pro lidská práva. Tato směrnice by měla být prováděna v souladu s těmito právy a zásadami. Touto směrnicí by nemělo být dotčeno vnitrostátní právo týkající se právní pomoci a tato směrnice nevytváří žádné závazky pro systémy členských států v oblasti právní pomoci, které by se měly používat v souladu s [Listinou] a [EÚLP].“
59

V takovém případě by totiž nebylo možno mít za to, že na takové zaměstnance agentur práce, jako jsou žalobci v původním řízení, se po dobu trvání jejich přidělení k uživateli vztahují základní pracovní podmínky a podmínky zaměstnávání, které nejsou přinejmenším stejné jako podmínky, jež by se na tyto zaměstnance vztahovaly, pokud by je tento uživatel zaměstnal na stejném pracovním místě a na stejnou dobu přímo, takže by nebylo možno dospět k závěru, že došlo k porušení čl. 5 odst. 1 prvního pododstavce směrnice 2008/104.
99

Pokud by předkládající soud konstatoval, že AGCM ve sporném rozhodnutí právně dostačujícím způsobem prokázal, že způsob, jakým SEN požádala o souhlas svých zákazníků s obdržením nabídek, byl zkreslený tak, aby zvýhodnil společnosti skupiny ENEL na úkor jejích soutěžitelů, existence takového zkreslení by vyloučila možnost mít za to, že rozdíl v množství informací obsažených v seznamech určených společnosti EE a v seznamech určených soutěžitelům byl způsoben lepším výkonem společností skupiny ENEL na volném trhu nebo větší přitažlivostí ochranné známky ENEL. Samotná existence tohoto zkreslení by totiž z definice znemožňovala určit existenci objektivních příčin rozdílů v poskytnutých souhlasech. Protože by v takovém případě uvedené zkreslení bylo důsledkem jednání společnosti SEN, měl by být rozdíl v počtu zákazníků na seznamech určených společnosti EE a na seznamech určených jejím soutěžitelům přičten společnosti SEN.