Keywords

Summary



Keywords

1. Předběžné otázky – Příslušnost Soudního dvora

(Článek 234 ES)

2. Hospodářská soutěž – Předpisy Společenství – Povinnosti členských států

(Články 10 ES, 81 ES a 82 ES)

3. Volný pohyb služeb – Ustanovení Smlouvy – Působnost

(Článek 49 ES)

4. Volný pohyb služeb – Omezení

(Článek 49 ES)

Summary

1. Pokud se v rámci předběžné otázky všechny skutečnosti sporu, o kterém rozhoduje předkládající soud, omezují na jediný členský stát, může být odpověď pro předkládající soud přesto užitečná zejména v případě, že by vnitrostátní právo ukládalo, aby byla státnímu příslušníku uvedeného členského státu poskytnuta stejná práva jako práva, která státní příslušník jiného členského státu vyvozuje z práva Společenství v téže situaci.

(viz bod 30)

2. I když se články 81 ES a 82 ES samy o sobě týkají pouze chování podniků a nevztahují se na právní či správní předpisy vydané členskými státy, nic to nemění na skutečnosti, že tyto články vykládané ve spojení s článkem 10 ES, který zavádí povinnost spolupráce, ukládají členským státům, aby nepřijímaly nebo nezachovávaly v platnosti právní či správní předpisy způsobilé zmařit užitečný účinek pravidel hospodářské soutěže uplatnitelných na podniky. Články 10 ES a 81 ES jsou porušeny, jestliže členský stát buď nařídí nebo zvýhodní uzavírání kartelových dohod odporujících článku 81 ES nebo posílí účinky takových dohod, anebo zbaví svou vlastní právní úpravu jejího státního charakteru tím, že přenese odpovědnost za přijetí intervenčních rozhodnutí hospodářského významu na soukromé hospodářské subjekty.

V tomto ohledu není možné mít za to, že členský stát přenesl odpovědnost za přijetí rozhodnutí zasahujících do oblasti hospodářství na soukromé hospodářské subjekty, což by zbavilo právní úpravu jejího státního charakteru, jestliže je jednak dotčené profesní sdružení pověřeno pouze vypracováním návrhu tarifu, který je jako takový bez právní závaznosti, přičemž ministr má pravomoc nechat uvedené sdružení návrh změnit, a jednak vnitrostátní právní úprava stanoví, že soud určí odměny na základě kritérií uvedených stejnou vnitrostátní právní úpravou a kromě toho za určitých výjimečných okolností povoluje soudu se odůvodněným rozhodnutím odchýlit od minimálních a maximálních stanovených sazeb. Za těchto podmínek nelze rovněž tomuto členskému státu vytýkat, že nařídil nebo zvýhodnil uzavření kartelových dohod odporujících článku 81 ES nebo že posílil účinky takových dohod nebo dále že nařídil nebo zvýhodnil zneužití dominantního postavení v rozporu s článkem 82 ES nebo posílil účinky takového zneužití.

Z toho vyplývá, že články 10 ES, 81 ES a 82 ES nebrání tomu, aby členský stát přijal normativní opatření, které na základě návrhu vypracovaného advokátní komorou, schvaluje tarif, který stanoví minimální sazbu odměn členů advokátní profese, tarif, od něhož se v zásadě není možno odchýlit, co se týče jak úkonů vyhrazených pro tyto členy, tak úkonů, jako je poskytování mimosoudních služeb, které může rovněž uskutečnit jakýkoliv jiný hospodářský subjekt, který uvedenému tarifu nepodléhá.

(viz body 46–47, 50–54, výrok 1)

3. Článek 49 ES nevyžaduje pouze vyloučení jakékoliv diskriminace poskytovatele služeb usazeného v jiném členském státě z důvodu jeho státní příslušnosti, ale rovněž odstranění jakéhokoliv omezení, i když se toto omezení použije bez rozdílu na vnitrostátní poskytovatele i na poskytovatele z jiných členských států, pokud může znemožnit nebo ztížit činnost poskytovatele usazeného v jiném členském státě, ve kterém legálně poskytuje podobné služby.

Mimoto uvedený článek 49 ES brání použití jakékoli vnitrostátní právní úpravy, která činí poskytování služeb mezi členskými státy obtížnější než čistě vnitrostátní poskytování služeb v určitém členském státě.

(viz body 56–57)

4. Zákaz, uložený členským státem, odchýlit se smluvně od minimálních odměn advokátů, upravených advokátním tarifem, v případě úkonů, které mají jednak povahu úkonu v soudním řízení, a jednak jsou vyhrazeny advokátům, může učinit obtížnějším přístup advokátů usazených v jiném členském státě, na trh právních služeb v prvním členském státě, a tedy může omezit výkon jejich činností poskytování služeb v tomto členském státě. Na tento zákaz se tedy nahlíží jako na omezení ve smyslu článku 49 ES.

Uvedený zákaz totiž zbavuje advokáty usazené v jiném členském státě, možnosti účinněji konkurovat, prostřednictvím požadavku nižších odměn, než jsou odměny stanovené tarifem, advokátům trvale usazeným v dotyčném členském státě, a disponujícím proto většími možnostmi získat si klienty než advokáti usazení v zahraničí.

Navíc takto stanovený zákaz omezuje volbu příjemců služeb v uvedeném členském státě, protože tito nemohou použít služeb advokátů usazených v jiných členských státech, kteří by v tomto členském státě nabízeli své služby za nižší cenu, než je cena vyplývající z minimálních odměn stanovených tarifem.

Nicméně takové omezení může být odůvodněno, pokud odpovídá naléhavým důvodům obecného zájmu a za předpokladu, že je způsobilé zaručit uskutečnění cíle, který sleduje, a nepřekračuje rámec toho, co je nezbytné k jeho dosažení.

V tomto ohledu ochrana jednak spotřebitelů, zejména příjemců právních služeb poskytovaných právními zástupci, a jednak řádný výkon spravedlnosti jsou cíle patřící mezi ty, které mohou být považovány za naléhavé důvody obecného zájmu, které jsou způsobilé odůvodnit omezení volného pohybu služeb za splnění dvojí podmínky, a sice že dotčené vnitrostátní opatření je způsobilé zaručit uskutečnění cíle, který sleduje, a nepřekračuje meze toho, co je k dosažení tohoto cíle nezbytné.

Je věcí předkládajícího soudu, aby rozhodl, zda omezení volného pohybu služeb zavedené vnitrostátní právní úpravou tyto podmínky respektuje. Za tímto účelem mu přísluší zohlednit skutečnosti upřesněné v následujících bodech.

Je tak třeba obzvláště ověřit, zda existuje vztah mezi úrovní odměn a kvalitou služeb poskytovaných advokáty, a zejména zda stanovení takových minimálních odměn představuje vhodné opatření umožňující dosažení sledovaných cílů, a sice ochrany spotřebitelů a řádného výkonu spravedlnosti.

I když je pravda, že tarif ukládající minimální odměny nemůže zabránit členům profese, aby poskytovali služby podprůměrné kvality, nemůže být a priori vyloučeno, že takový tarif umožňuje zabránit tomu, aby advokáti byli v kontextu trhu, který se vyznačuje přítomností obzvláště vysokého množství zapsaných a praktikujících advokátů, podněcováni ke vzájemné konkurenci, která by se mohla projevit nabídkou příliš levných úkonů, s rizikem zhoršení kvality poskytovaných služeb.

Je třeba rovněž zohlednit specifické zvláštnosti jak relevantního trhu, tak dotčených služeb, zejména z důvodu, že v oblasti advokátních služeb běžně existuje asymetrie informací mezi „klienty-spotřebiteli“ a advokáty. Advokáti totiž disponují vysokou úrovní odborných znalostí, kterou spotřebitelé nezbytně nemají, takže je pro ně obtížné posoudit kvalitu služeb, které jsou jim poskytovány.

Nicméně je namístě, aby vnitrostátní soud ověřil, zda pravidla pro výkon povolání advokátů, zejména organizační pravidla, pravidla kvalifikace, profesní etiky, kontroly a odpovědnosti, jsou sama o sobě dostačující k dosažení cílů ochrany spotřebitele a řádného výkonu spravedlnosti.

Z toho vyplývá, že právní úprava, která absolutně zakazuje odchýlit se smluvně od minimálních odměn stanovených takovým advokátním tarifem, v případě úkonů, které mají jednak povahu úkonu v soudním řízení, a jednak jsou vyhrazeny advokátům, představuje omezení volného pohybu služeb stanoveného v článku 49 ES. Je věcí předkládajícího soudu, aby ověřil, zda taková právní úprava s ohledem na své konkrétní podmínky uplatňování skutečně odpovídá cílům ochrany spotřebitelů a řádného výkonu spravedlnosti, které ji mohou odůvodnit, a zda omezení, která ukládá, nejsou s ohledem na tyto cíle nepřiměřená.

(viz body 58–61, 64–70, výrok 2)