ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
52

Za těchto podmínek se Raad van State (Státní rada) rozhodla přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1) Musí být pojem ‚služba‘ uvedený v čl. 4 odst. 1 směrnice 2006/123 vykládán v tom smyslu, že maloobchodní prodej spočívající v prodeji zboží, jako je obuv a oděvy, spotřebitelům představuje službu, na kterou se na základě čl. 2 odst. 1 směrnice 2006/123 vztahují ustanovení této směrnice? 2) Cílem dotčeného pravidla je zakázat určité formy maloobchodního prodeje, jako je prodej obuvi a oděvů, v oblastech mimo centrum města, a to s cílem zachovat funkčnost centra města a zamezit vzniku prázdných prostor v oblastech centra města. Je s ohledem na bod 9 odůvodnění směrnice 2006/123 z oblasti působnosti směrnice 2006/123 vyloučena právní úprava, která takové pravidlo obsahuje, neboť taková pravidla je třeba považovat za ‚pravidla týkající se územního plánování, která konkrétně neupravují činnost poskytování služeb ani se jí konkrétně nedotýkají, avšak která musí poskytovatelé při výkonu své výdělečné činnosti dodržovat stejným způsobem jako jednotlivci jednající jako soukromé osoby‘? 3) Lze se domnívat, že se jedná o přeshraniční situaci, již na základě toho, že nelze vyloučit, že by maloobchodní podnik z jiného členského státu mohl zřídit svou místní pobočku nebo že by zákazníci maloobchodního podniku mohli pocházet z jiného členského státu, nebo je třeba, aby za tímto účelem existovaly skutečné důkazy? 4) Vztahuje se kapitola III (svoboda usazování) směrnice 2006/123 na čistě vnitrostátní situace, nebo se při posuzování otázky použitelnosti této kapitoly uplatní judikatura Soudního dvora týkající se ustanovení Smlouvy o svobodě usazování a volném pohybu služeb v čistě vnitrostátních situacích? 5) a) Spadá takové pravidlo, jako je dotčené pravidlo, které je uvedeno v územním plánu, do oblasti působnosti pojmu ‚požadavek‘ ve smyslu čl. 4 odst. 7 a čl. 14 odst. 5 směrnice 2006/123, a nikoliv do oblasti působnosti pojmu ‚povolovací režim‘ ve smyslu čl. 4 odst. 6 a článků 9 a 10 směrnice 2006/123? b) Brání čl. 14 odst. 5 směrnice 2006/123 v případě, že dotčené pravidlo spadá do oblasti působnosti pojmu ‚požadavek‘ – nebo články 9 a 10 směrnice 2006/123 v případě, že takové pravidlo, jako je dotčené pravidlo, spadá do oblasti působnosti pojmu ‚povolení‘, obci v přijetí takové právní úpravy, jako je právní úprava dotčená věcí v původním řízení? 6) Spadá takové pravidlo, jako je pravidlo dotčené věcí v původním řízení, do oblasti působnosti článků 34 až 36 SFEU nebo článků 49 až 55 SFEU, a pokud ano, uplatní se výjimky zakotvené v judikatuře Soudního dvora, jsou-li přiměřené?“
9

Nařízení č. 1788/2003 bylo zrušeno čl. 201 odst. 1 písm. b) nařízení č. 1234/2007 ode dne 1. dubna 2008. Ustanovení uvedeného nařízení upravující režim řízení produkce v odvětví mléka se podle jeho čl. 204 odst. 2 písm. f) uplatní ode dne 1. července 2008. Bod 38 odůvodnění uvedeného nařízení uvádí: „Dávku z přebytku je nutné stanovit v odrazující výši a členské státy by ji měly uhradit, jakmile je překročena vnitrostátní kvóta. Členský stát by pak měl částku, kterou je třeba zaplatit, rozdělit mezi producenty, kteří se na tomto překročení podíleli. Ti by pak na základě skutečnosti, že překročili své disponibilní množství, měli mít vůči členskému státu povinnost uhradit svůj příspěvek na splatnou dávku. Členské státy by měly Evropskému zemědělskému záručnímu fondu (EZZF) uhradit dávku odpovídající překročení jejich vnitrostátní kvóty, sníženou o paušální částku ve výši 1 %, aby tak byly zohledněny případy úpadku nebo definitivní neschopnosti některých producentů uhradit svůj příspěvek na splatnou dávku.“
47

Pokud jde o podmínky, za nichž může být vozidlo, které si formou leasingu pronajal dánský rezident od společnosti usazené v jiném členském státě za účelem dočasného užívání v Dánsku, okamžitě uvedeno do provozu v tomto posledně uvedeném členském státě, dánská vláda tvrdí, že zákaz takového uvedení vozidla do provozu během doby, po kterou nebylo osobě povinné k poplatku povoleno uhradit registrační poplatek v poměrné výši, je logickým důsledkem dánské právní úpravy, podle které musí být vozidla uvedená do provozu na území tohoto členského státu jednak registrována v tomto státě a jednak toho, že zaplacení registračního poplatku v poměrné výši, pokud jde o vozidla pronajatá na leasing, podléhá povolení ex ante. Tato vláda uvádí, že cíl sledovaný tímto povolením, jak vyplývá z předchozího bodu, by byl ohrožen, kdyby bylo možné i) uvést vozidlo pronajaté formou leasingu v Dánsku do provozu na základě pouhého uhrazení registračního poplatku v poměrné výši, aniž by bylo vyčkáno výsledku řízení, jehož předmětem je ověřit, zda byly dodrženy podmínky stanovené vnitrostátní právní úpravou pro zaplacení tohoto poplatku, a ii) vyhnout se tak uhrazení registračního poplatku z uvedeného vozidla v plné výši.
15

Dne 20. prosince 2010 uzavřela DNB IT smlouvu o správě IT s DNB NORD a jejími dceřinými společnostmi, na jejímž základě se DNB IT stala jediným subjektem v rámci skupiny DNB, který poskytoval služby týkající se projektů v oblasti IT. V letech 2010 a 2011 DNB IT na základě této smlouvy zaslala DNB Bance několik faktur za takto poskytnuté služby IT. Podle položek týkajících se nákladů uvedených v těchto fakturách byla cena uvedených služeb navýšena o 5 %.
97

Mimoto, i kdyby, jak tvrdí rakouská vláda, povaha povinnosti stanovená v § 42 AVG byla spíše formální v tom smyslu, že by k zabránění uplatnění pravidla o zániku procesního práva stačilo, aby byly vzneseny námitky omezující se na obecné tvrzení v tom smyslu, že schválení dotčeného projektu by bylo v rozporu s ustanovením WRG, neboť odůvodnění námitek by mohlo být doplněno až v pozdější fázi, nic to nemění na tom, že ve věci v původním řízení mohly organizace na ochranu životního prostředí mít na základě použitelných procesních ustanovení důvodně za to, že musí nejprve získat postavení účastníka řízení, aby následně mohly uplatnit právo na podání námitek, jež je přiznáno na základě tohoto postavení.
15

Za účelem ověření, zda může být jednání společnosti Uber Systems Spain a s ní spojených společností (dále jen společně „Uber“) považováno za nekalé a porušovat španělská pravidla hospodářské soutěže, považuje Juzgado de lo Mercantil no 3 de Barcelona (obchodní soud v Barceloně č. 3) za nezbytné ověřit, zda musí mít tento subjekt předchozí správní povolení. Za tímto účelem je třeba určit, zda služby poskytované uvedenou společností je třeba považovat za dopravní služby, za služby informační společnosti, nebo za kombinaci obou těchto služeb. Na použité kvalifikaci totiž bude záviset možnost uložit jí povinnost předchozího správního povolení. Předkládající soud má zejména za to, že pokud by se na dotčenou službu vztahovala směrnice 2006/123 nebo směrnice 98/34, nemohlo by být jednání společnosti Uber považováno za nekalé.
3

Podle čl. 100 odst. 2 prvního pododstavce finančního nařízení zadavatel sdělí každému zájemci nebo uchazeči, jehož přihláška nebo nabídka byla odmítnuta, důvody odmítnutí a každému uchazeči, který učinil nabídku, jež je v souladu s požadavky, a který o to písemně požádá, vlastnosti a výhody přijaté nabídky i jméno uchazeče, kterému byla zakázka přidělena. Druhý pododstavec téhož odstavce stanoví, že od zveřejnění některých informací však může být upuštěno, kdyby to bylo na překážku uplatnění právních předpisů, v rozporu s veřejným zájmem nebo by to poškozovalo oprávněné obchodní zájmy veřejných či soukromých podniků nebo by to mohlo mezi nimi narušit korektní hospodářskou soutěž.
10

Body 7, 8, 16, 17 a 25 odůvodnění tohoto nařízení zní: „(7) Komise by měla zastávat důraznější úlohu v rámci postupů posíleného dohledu, pokud jde o posuzování jednotlivých členských států, sledování, mise na místě, doporučení a varování. […] (8) V zájmu zajištění stálého dialogu s členskými státy, jehož cílem je plnění cílů tohoto nařízení, by Komise měla vykonávat kontrolní mise. […] (16) Za účelem zamezení zkreslení [Za účelem odrazení od zkreslování] údajů, ať už záměrnému [záměrného] nebo v důsledku hrubé nedbalosti, o schodku veřejných financí a veřejném dluhu, které jsou nezbytným východiskem koordinace hospodářské politiky v Unii, by měly být členským státům odpovědným za takové zkreslení údajů uloženy pokuty. (17) Za účelem doplnění pravidel pro výpočet výše pokut za zkreslování statistik i pro stanovení postupu, který má Komise při vyšetřování takového jednání uplatňovat, by měla být na Komisi přenesena pravomoc přijímat akty v souladu s článkem 290 [SFEU], pokud jde o podrobná kritéria pro stanovení výše pokuty a provádění šetření Komise. […] […] (25) Pravomoc přijímat jednotlivá rozhodnutí o uplatnění sankcí stanovených v tomto nařízení by měla být svěřena Radě. Jako součást koordinace hospodářských politik členských států v rámci Rady podle čl. 121 odst. 1 [SFEU] jsou tato jednotlivá rozhodnutí bezprostředním pokračováním opatření přijatých Radou v souladu s články 121 a 126 [SFEU] a nařízeními [č. 1466/97 a č. 1467/97].“
45

Kromě toho, i když je v projednávaném případě majitelem nemovitosti dotčené v původním řízení věřitel pohledávky zajištěné nemovitostí, tedy Banco Santander, nemění to nic na tom, že na konci takového mimosoudního řízení o výkonu hypotečního zástavního práva, jako je řízení, které předcházelo řízení vedenému před předkládajícím soudem, se může majitelem uvedené nemovitosti stát, a tedy mít zájem na zahájení „vydávacího“ řízení, jakýkoliv zájemce z řad třetích osob. Za takových okolností by skutečnost, že by dlužník, který souhlasil se zřízením hypotečního zástavního práva k takové nemovitosti, mohl vůči jejímu nabyvateli uplatnit námitky založené na smlouvě o hypotečním úvěru, vůči níž by se tento nabyvatel mohl nacházet v postavení třetí osoby, mohla ohrozit právní jistotu plynoucí z ustavených vlastnických vztahů.
69

To podle navrhovatelek zejména znamená, že podle nařízení č. 1924/2006 nesmí být pozastavená zdravotní tvrzení klamavá a musí se zakládat na obecně uznávaných vědeckých údajích. V tomto ohledu podléhá otázka, jež se týká splnění těchto podmínek nebo toho, zda byli kupující uvedeni v omyl, kromě kontroly, kterou vykonávají příslušné státní orgány v oblasti kontroly potravin, rovněž individuálnímu přezkumu ze strany vnitrostátních soudů, na které se obrátily jiné hospodářské subjekty na trhu. V této souvislosti by byl podle navrhovatelek v rámci německé praxe takový soudní přezkum, který může vést k okamžitému zastavení prodeje na území Německa, vykonáván prostřednictvím souhrnného posouzení, které by systematicky nevedlo k výsledkům, jež by byly věcně odůvodněny a které by se dále v případě téhož zdravotního tvrzení mohly u jednotlivých soudů značně lišit, zejména v kontextu nepřesného právního kritéria obecně uznávaných vědeckých údajů, které skýtá značný výkladový prostor.
Věc C‑144/16

Município de Palmeta

proti

Autoridade de Segurança Alimentar e Económica (ASAE) – Divisão de Gestão de Contraordenações

(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Tribunal Judicial da Comarca de Setúbal)

„Řízení o předběžné otázce – Postupy při poskytování informací v oblasti norem a technických předpisů a předpisů pro služby informační společnosti – Směrnice 83/189/EHS a 98/34/ES – Návrh technického předpisu – Sdělení Evropské komisi – Povinnosti členských států – Porušení – Důsledky“

Shrnutí – rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 1. února 2017

Sbližování právních předpisů – Postup při poskytování informací v oblasti norem a technických předpisů – Směrnice 83/189 – Postup při poskytování informací v oblasti norem a technických předpisů a předpisů pro služby informační společnosti – Směrnice 98/34 – Technický předpis – Povinnost členských států sdělit Komisi každý návrh technického předpisu – Porušení povinnosti – Důsledek – Nemožnost, aby se jednotlivci dovolávali nesděleného technického předpisu – Rozsah

[Směrnice Evropského parlamentu a Rady 98/34 ve znění směrnice 98/48, čl. 8 odst. 1; směrnice Rady 83/189, čl. 8 odst. 1)

Článek 8 odst. 1 směrnice Rady 83/189/EHS ze dne 28. března 1983 o postupu při poskytování informací v oblasti norem a technických předpisů ve znění Aktu o podmínkách přistoupení Rakouské republiky, Finské republiky a Švédského království a o úpravách smluv, na nichž je založena Evropská unie, a čl. 8 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 98/34/ES ze dne 22. června 1998 o postupu při poskytování informací v oblasti norem a technických předpisů a předpisů pro služby informační společnosti ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 98/48/ES ze dne 20. července 1998, musí být vykládány v tom smyslu, že sankce spočívající v nemožnosti dovolávat se takového nesděleného technického předpisu, jako je čl. 16 odst. 1 a 2 Regulamento que estabelece as condições de segurança a observar na localização, implantação, conceção e organização funcional dos espaços de jogo e recreio, respetivamente, equipamento e superfícies de impacto (nařízení o bezpečnostních požadavcích, které je třeba dodržovat při umisťování, zřizování, navrhování a organizaci fungování hřišť a prostorů pro volný čas, jakož i zařízení pro volný čas a dopadových ploch), které je přílohou Decreto-Lei no 379/97 (nařízení s mocí zákona č. 379/97) ze dne 27. prosince 1997 ve znění Decreto-Lei no 119/2009 (nařízení s mocí zákona č. 119/2009) ze dne 19. května 2009, postihuje jen uvedený technický předpis, a nikoli celý právní předpis, v němž je obsažen.

(viz bod 38 a výrok)
Článek 4a odst. 1 písm. a) bod i) rámcového rozhodnutí 2002/584 o evropském zatýkacím rozkazu a postupech předávání mezi členskými státy, ve znění rámcového rozhodnutí 2009/299, musí být vykládán v tom smyslu, že předvolání, které nebylo oznámeno přímo dotyčné osobě, nýbrž bylo na adrese jejího bydliště předáno dospělé osobě, která je členem téže domácnosti a která se zavázala jej dotyčné osobě předat, ač na základě evropského zatýkacího rozkazu nelze prověřit, zda a případně kdy tato dospělá osoba toto předvolání dotyčné osobě skutečně předala, nesplňuje samo o sobě podmínky stanovené v tomto ustanovení.

Dodržení podmínek předvolání uvedených v čl. 4a odst. 1 písm. a) bodě i) rámcového rozhodnutí 2002/584 může totiž dotyčné osobě zajistit včasné převzetí informace o datu a místě jednání soudu a vykonávajícímu orgánu umožnit dospět k závěru, že právo na obhajobu bylo dodrženo. Právo osoby předvolané na jednání trestního soudu na spravedlivý proces tedy vyžaduje, aby tato osoba byla informována tak, aby si mohla účinně zařídit svou obhajobu. Účelem citovaného článku 4a odst. 1 písm. a) bodu i) je dosáhnout tohoto cíle, ovšem bez taxativního výčtu prostředků, jichž lze k dosažení tohoto cíle použít. Vedle osobního předvolání jsou totiž podmínky stanovené tímto ustanovením splněny i tehdy, když dotyčná osoba skutečně převzala úřední informaci o plánovaném datu a místě jednání soudu „jiným způsobem“. S ohledem zejména na znění citovaného čl. 4a odst. 1 písm. a) bodu i), podle kterého musí být jednoznačně určeno, že dotyčná osoba „o plánovaném jednání soudu věděla“, nemůže okolnost, že předvolání bylo předáno třetí osobě, která se zavázala toto předvolání dotyčné osobě předat – bez ohledu na to, zda tato osoba je či není členem domácnosti dotyčné osoby – dostát sama o sobě těmto požadavkům. Tento způsob předvolání totiž neumožňuje jednoznačně určit, že dotyčná osoba „skutečně“ převzala informaci o datu a místě konání jednání soudu, ani případně přesný okamžik tohoto převzetí. Vzhledem k tomu, že případy uvedené v čl. 4a odst. 1 písm. a) bodě i) rámcového rozhodnutí 2002/584 byly koncipovány jako výjimky z důvodu, pro který je možné odmítnout uznání, může vykonávající justiční orgán v každém případě – a to i poté, co shledá, že dotčená situace pod ně nespadá – zohlednit i jiné okolnosti, na jejichž základě bude moci prověřit, že při předání dotyčné osoby nedojde k porušení jejího práva na obhajobu. Při takovém posuzování daného důvodu, pro který je možné odmítnout uznání, bude vykonávající justiční orgán moci zohlednit chování dotyčné osoby. Zvláštní pozornost případnému nedostatku snahy dotyčné osoby by totiž mohla být věnována právě v této fázi postupu předávání, zejména vyjde-li najevo, že se pokoušela vyhýbat doručení informací, které jí byly určeny. Vykonávající justiční orgán má v každém případě možnost požádat podle čl. 15 odst. 2 rámcového rozhodnutí 2002/584 o neprodlené poskytnutí doplňujících informací, považuje-li informace, které mu sdělil vystavující členský stát, za nedostatečné pro to, aby mohl rozhodnout o předání.

(viz body 38, 43, 47, 50, 51, 53, 54, výrok 2)
Pojem „justiční orgán“ ve smyslu čl. 6 odst. 1 rámcového rozhodnutí 2002/584 o evropském zatýkacím rozkazu a postupech předávání mezi členskými státy, ve znění rámcového rozhodnutí 2009/299, je autonomním pojmem unijního práva a uvedený čl. 6 odst. 1 musí být vykládán v tom smyslu, že brání tomu, aby orgán výkonné moci, jako je litevské ministerstvo spravedlnosti, byl určen jako „vystavující justiční orgán“ ve smyslu uvedeného ustanovení, takže evropský zatýkací rozkaz vystavený uvedeným orgánem s cílem výkonu rozsudku o trestu odnětí svobody nelze považovat za „soudní rozhodnutí“ ve smyslu čl. 1 odst. 1 rámcového rozhodnutí 2002/584, ve znění rámcového rozhodnutí 2009/299.

Rámcové rozhodnutí totiž směřuje k zavedení zjednodušeného systému předávání přímo mezi justičními orgány určeného k nahrazení klasického systému spolupráce mezi svrchovanými státy, který implikuje zásah a posouzení ze strany politické moci, a to za účelem zajištění volného pohybu soudních rozhodnutí v trestních věcech v prostoru svobody, bezpečnosti a práva. Přitom by určení orgánu výkonné moci, jako je litevské ministerstvo spravedlnosti, jako orgánu příslušného k vystavování evropského zatýkacího rozkazu, vedlo k tomu, že by výkonné moci byla udělena rozhodovací pravomoc v postupech předávání hledaných osob, přičemž právě tomu se rámcové rozhodnutí snaží zabránit. Mimoto zásada vzájemného uznávání zakotvená v čl. 1 odst. 2 rámcového rozhodnutí, na jehož základě je vykonávací justiční orgán povinen vykonat zatýkací rozkaz vystavený vystavujícím justičním orgánem, spočívá na předpokladu, podle kterého justiční orgán zasáhl před výkonem evropského zatýkacího rozkazu, za účelem výkonu soudního přezkumu. Vystavení zatýkacího rozkazu orgánem výkonné moci, jako je litevské ministerstvo spravedlnosti, přitom nemůže vykonávajícímu justičnímu orgánu dát jistotu, že vystavení evropského zatýkacího rozkazu prošlo soudním přezkumem, a nemůže tedy dostačovat k odůvodnění vysokého stupně důvěry mezi členskými státy, který představuje samotný základ rámcového rozhodnutí.

(viz body 41–45, 48 a výrok)
(viz bod 29)

(viz body 33, 34, 37, 42, 45)

Z vědeckého hlediska nesmí přetrvávat žádná důvodná pochybnost o neexistenci škodlivých dopadů na celistvost příslušné lokality k datu přijetí rozhodnutí o schválení projektu. Co se tedy týče rozhodnutí o schválení projektu výstavby zařízení na základě posouzení vlivů, v jehož rámci byl učiněn závěr o neexistenci nepříznivých účinků na celistvost oblastí Natura 2000, členský stát nesplnil povinnosti, které pro něj vyplývají z čl. 6 odst. 3 druhé věty směrnice 92/43, jelikož toto posouzení neobsahuje žádné definitivní závěry ohledně účinnosti ochranného opatření začleněného do tohoto projektu, ale pouze se v něm uvádí, že tato účinnost bude potvrzena až po několika letech monitorování.

Příslušné vnitrostátní orgány schválí činnost podléhající posouzení ve smyslu čl. 6 odst. 3 směrnice 92/43 o ochraně přírodních stanovišť, volně žijících živočichů a planě rostoucích rostlin pouze za podmínky, že se ujistily, že nebude mít škodlivý dopad na celistvost chráněné lokality. Tak je tomu tehdy, když z vědeckého hlediska nepřetrvává žádná důvodná pochybnost o tom, že takové dopady neexistují. V tomto ohledu použití zásady obezřetnosti v rámci uplatňování uvedeného ustanovení vyžaduje, aby příslušné vnitrostátní orgány přihlédly zejména k ochranným opatřením začleněným do uvedeného projektu, jejichž cílem je předcházet přímo způsobeným případným škodlivým účinkům nebo tyto účinky omezit, s cílem ujistit se, že daný projekt nebude mít nepříznivý účinek na celistvost chráněné lokality.

(viz bod 57)

Viz znění rozhodnutí.

Článek 6 odst. 3 směrnice 92/43 o ochraně přírodních stanovišť, volně žijících živočichů a planě rostoucích rostlin po vnitrostátních orgánech vyžaduje, aby v rámci posouzení kumulativního účinku zohlednily všechny projekty, které společně s projektem, o jehož schválení se žádá, mohou mít významný vliv z hlediska cílů sledovaných touto směrnicí, i když předcházely datu provedení této směrnice. Co se týče projektu výstavby zařízení, jenž má důsledky pro oblasti Natura 2000 nacházející se na toku řeky, totiž platí, že projekty, jež by mohly v kombinaci s projektem, jehož vlivy se posuzují, způsobit zhoršení nebo narušení, která by mohla mít vliv na migrující ryby nacházející se v řece, a tudíž zhoršení příslušné lokality z hlediska cílů sledovaných směrnicí 92/43, nelze vyloučit z posouzení vlivů na základě čl. 6 odst. 3 této směrnice.

(viz body 61, 62)
Článek 138 odst. 2 písm. a) směrnice Rady 2006/112/ES ze dne 28. listopadu 2006 o společném systému daně z přidané hodnoty brání tomu, aby vnitrostátní právní předpisy podřizovaly osvobození dodání uvnitř Společenství nového dopravního prostředku podmínce, že pořizovatel uvedeného dopravního prostředku je usazen nebo má bydliště v členském státě určení uvedeného dopravního prostředku.

Uložit takovou podmínku by mimoto bylo v rozporu se strukturou tohoto ustanovení, jakož i s kontextem a účely přechodné úpravy DPH vztahující se na obchod uvnitř Společenství, jak je připomenuta v bodech 37 až 39 tohoto rozsudku. Pokud by totiž nezávisle na splnění hmotněprávních podmínek osvobození odmítl osvobození dodání uvnitř Společenství pouze proto, že pořizovatel nového dopravního prostředku není usazen nebo nemá bydliště ve státě určení, byl by členský stát dodání veden ke zdanění plnění, které – jsou-li splněny uvedené podmínky – musí být zdaněno v členském státě určení jako pořízení zboží uvnitř Společenství. V rozporu se zásadou daňové neutrality by to vedlo ke dvojímu zdanění.

Přitom odmítnutí osvobození podle čl. 138 odst. 2 písm. a) směrnice o DPH pouze z důvodu, že pořizovatel není rezidentem členského státu určení, je v rozporu s rozdělením daňových pravomocí a může ohrozit zásadu daňové neutrality. Mimoto jak plyne z bodu 45 tohoto rozsudku, takové odmítnutí může vést k riziku dvojího zdanění.

(viz body 45, 51, 52, výrok 1)