ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
70

V projednávané věci existuje předvídatelné riziko, které není vůbec hypotetické, že Komise, která nevydala odůvodněné stanovisko podle čl. 259 třetího pododstavce SFEU k výtkám Slovinské republiky ani nevyjádřila své stanovisko k těmto výtkám tím, že by vstoupila do řízení před Soudním dvorem jako vedlejší účastnice na podporu návrhových žádání jednoho či druhého účastníka řízení, bude mít za to, že z důvodu nepovoleného předložení sporného dokumentu v tomto řízení je nucena se veřejně vyjádřit ke stanovisku, které bylo zcela zjevně určeno k vnitřnímu použití. Takováto možnost by přitom nevyhnutelně vedla k negativním dopadům na zájem Komise žádat o právní stanoviska a obdržet nezávislá, objektivní a úplná stanoviska (obdobně viz rozsudek ze dne 1. července 2008, Švédsko a Turco v. Rada, C‑39/05 P a C‑52/05 P, EU:C:2008:374, bod 42, jakož i usnesení ze dne 14. května 2019, Maďarsko v. Parlament, C‑650/18, nezveřejněné, EU:C:2019:438, bod 16).
Body 17, 20 a 24 sdělení Komise o definici relevantního trhu pro účely práva hospodářské soutěže Společenství (Úř. věst. 1997, C 372, s. 5; Zvl. vyd. 08/01, s. 155, dále jen „sdělení o definici relevantního trhu“) stanoví:

„17. Otázkou, již je třeba zodpovědět, je, zda by zákazníci stran přešli na snadno dostupné náhrady nebo na dodavatele sídlící jinde, v reakci na hypoteticky malé (v rozmezí od 5 % do 10 %), avšak stálé zvyšování relativní ceny pro výrobky a uvažované oblasti. V případě, že by bylo nahrazení tak velké, že by zvýšení cen bylo neziskové v důsledku ztráty prodeje, zahrnou se do relevantního trhu další náhrady a oblasti. To by se dělalo tak dlouho, až by byl soubor výrobků a zeměpisných oblastí takový, že by malá, avšak stálá zvýšení relativních cen vytvářela zisk. Stejná analýza je použitelná v případech týkajících se spojování kupní síly, kde by se vycházelo od dodavatele, a cenový test by sloužil ke stanovení alternativních distribučních kanálů nebo odbytišť pro dodavatelovy výrobky. Při použití těchto zásad by se měly pečlivě brát v úvahu některé zvláštní situace, popsané v odstavcích 56 a 58.

[...]

20. Nahraditelnost na straně nabídky lze také brát v úvahu při vymezování trhů v situacích, kdy se její vliv rovná nahrazení poptávky ve smyslu účinnosti a bezprostřednosti. To znamená, že dodavatelé mohou převést výrobu na relevantní výrobky a v krátké době je uvést na trh [To je doba, během níž není nutné významně upravovat stávající hmotná a nehmotná aktiva (viz bod 23)], aniž by jim vznikaly významné další náklady nebo rizika jako reakce na malé a trvalé změny relativních cen. Jsou-li tyto podmínky splněny, bude mít dodatečná produkce dodaná na trh disciplinární účinek na soutěžní chování zúčastněných společností. Takový dopad, pokud jde o účinnost a bezprostřednost, se rovná účinku nahrazení poptávky.

[...]

24. Třetí zdroj konkurenčního omezování, potenciální hospodářská soutěž, se při vymezování trhů nebere v úvahu, protože podmínky, za nichž potenciální hospodářská soutěž ve skutečnosti znamená účinné konkurenční omezování, závisejí na analýze zvláštních faktorů a okolností vztahujících se na podmínky vstupu. Pokud je třeba, provádí se tato analýza v další fázi, obvykle tehdy, kdy již bylo postavení zúčastněných společností na relevantním trhu zjištěno a kdy toto postavení vyvolává obavy o ohrožení hospodářské soutěže.“
45

Soudní dvůr na základě této judikatury v řadě případů prohlásil, že má pravomoc rozhodnout o žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce týkající se ustanovení unijního práva v situacích, kdy se skutkový stav v původním řízení nacházel mimo rozsah přímé působnosti unijního práva, ale kdy se uvedená ustanovení unijního práva stala použitelnými na základě vnitrostátního práva v důsledku odkazu vnitrostátního práva na jejich obsah. V těchto případech se i přes to, že skutkový stav v původním řízení nespadal přímo do působnosti unijního práva, stala ustanovení tohoto práva použitelnými v důsledku vnitrostátních právních předpisů, jež upravily řešení čistě vnitrostátních situací v souladu s řešením zvoleným unijním právem (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 18. října 1990, Dzodzi, C‑297/88 a C‑197/89, EU:C:1990:360, bod 37; ze dne 17. července 1997, Leur-Bloem, C‑28/95, EU:C:1997:369, body 27 a 32, a ze dne 15. listopadu 2016, Ullens de Schooten, C‑268/15, EU:C:2016:874, bod 53).
16

Za těchto podmínek se Grondwettelijk Hof (Ústavní soud) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1) Je třeba článek 56 [SFEU] a článek 36 [Dohody o EHP] vykládat v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, kterou se zavádí taková daň z burzovních operací, jako je daň stanovená v článcích 120 a 126/2 [ZRPD], jejímž důsledkem je to, že se belgický příkazce stává plátcem této daně, pokud je profesionální zprostředkovatel usazen v zahraničí? 2) Je třeba článek 63 [SFEU] a článek 40 [Dohody o EHP] vykládat v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, kterou se zavádí taková daň z burzovních operací, jako je daň stanovená v článcích 120 a 126/2 [ZRPD], jejímž důsledkem je to, že se belgický příkazce stává plátcem této daně, pokud je profesionální zprostředkovatel usazen v zahraničí? 3) Pokud by Grondwettelijk Hof (Ústavní soud) na základě odpovědí poskytnutých na první nebo druhou předběžnou otázku dospěl k závěru, že napadené články porušují jednu nebo několik povinností vyplývajících z ustanovení uvedených v těchto otázkách, mohl by ponechat přechodně v platnosti účinky článků 120 a 126/2 [ZRPD], aby zamezil právní nejistotě a umožnil zákonodárci, aby uvedl tyto články do souladu s těmito povinnostmi?“
3

Body 40, 101 a 102 odůvodnění směrnice 2014/24 uvádějí: „(40) Kontrola dodržování environmentálních, sociálních a pracovněprávních předpisů by měla probíhat v příslušných fázích zadávacího řízení, tedy při uplatňování obecných zásad upravujících výběr účastníků a zadávání veřejných zakázek, při uplatňování kritérií pro vyloučení a při uplatňování ustanovení o mimořádně nízkých nabídkách. […] […] (101) Veřejní zadavatelé by dále měli mít možnost vyloučit hospodářské subjekty, které se ukázaly jako nespolehlivé, a to například z důvodu porušení environmentálních nebo sociálních povinností, včetně pravidel pro přístupnost osobám se zdravotním postižením nebo jiných druhů vážného profesního pochybení, jako je porušení pravidel hospodářské soutěže nebo práv duševního vlastnictví. […] […] Při použití fakultativních důvodů pro vyloučení by veřejní zadavatelé měli věnovat zvláštní pozornost zásadě proporcionality. Drobné nesrovnalosti by měly vést k vyloučení hospodářského subjektu pouze ve výjimečných případech. Nicméně opakované případy drobných nesrovnalostí mohou vést k pochybnostem o spolehlivosti hospodářského subjektu, což by mohlo odůvodnit vyloučení. (102) Měla by se však zohlednit možnost, že hospodářské subjekty přijmou opatření k zajištění souladu s předpisy zaměřená na odstranění důsledků všech trestných činů nebo pochybení a na účinnou prevenci dalšího výskytu nezákonného jednání. Tato opatření mohou spočívat zejména v personálních a organizačních opatřeních, jako je přerušení všech kontaktů s osobami nebo organizacemi zapojenými do nezákonného jednání, příslušná reorganizace zaměstnanecké struktury, zavedení systémů hlášení a kontrol, vytvoření mechanismu vnitřních auditů za účelem monitorování dodržování souladu s předpisy a přijetí pravidel vnitřní odpovědnosti a náhrad škod. Pokud taková opatření poskytují dostatečné záruky, dotčené hospodářské subjekty by pouze z těchto důvodů již neměly být vylučovány. Hospodářské subjekty by měly mít možnost požádat, aby opatření přijatá k zajištění souladu s předpisy za účelem případného přijetí do zadávacího řízení byla posouzena. Mělo by však být ponecháno na členských státech, aby stanovily přesné procesní a věcné podmínky pro uplatnění této možnosti. Měly by mít zejména možnost svobodně rozhodnout, zda ponechají provedení příslušného posouzení na jednotlivých veřejných zadavatelích, nebo svěří tento úkol jiným orgánům na ústřední či neústřední úrovni.“
3

Body 1, 9, 14, 16, 17, 23 a 29 odůvodnění nařízení č. 1924/2006 zní: „(1) Ve Společenství stoupá počet potravin, u nichž se při označování a v reklamě používají výživová a zdravotní tvrzení. K zajištění vysoké úrovně ochrany spotřebitelů a usnadnění výběru potraviny by měly být produkty, včetně dovážených produktů, uvedené na trh bezpečné a měly by být náležitě označeny. […] […] (9) Existuje celá řada živin a jiných látek, jež mají výživový nebo fyziologický účinek, například vitaminy, minerální látky včetně stopových prvků, aminokyseliny, esenciální mastné kyseliny, vláknina, různé rostliny a bylinné výtažky, které se mohou vyskytovat v potravinách a které mohou být předmětem tvrzení. Proto je třeba stanovit obecné zásady pro všechna tvrzení uváděná na potravinách s cílem zajistit vysokou úroveň ochrany spotřebitelů, poskytnout spotřebitelům nezbytné informace, aby se mohli rozhodnout na základě důkladné znalosti skutečností, a vytvořit rovné podmínky hospodářské soutěže v potravinářském průmyslu. […] (14) V současné době existuje velké množství tvrzení, která se používají při označování potravin a v reklamě v některých členských státech a která se vztahují k látkám, jejichž příznivý vliv nebyl prokázán nebo o nichž se v současnosti nedospělo k dostatečné vědecké shodě. Je nutno zajistit, aby u látek, které jsou předmětem tvrzení, bylo prokázáno, že mají příznivý výživový nebo fyziologický účinek. […] (16) Je důležité, aby tvrzení týkající se potravin byla pro spotřebitele srozumitelná, a je vhodné chránit všechny spotřebitele před klamavými tvrzeními. Nicméně Soudní dvůr Evropských společenství při rozhodování ve věcech týkajících se reklamy od přijetí směrnice Rady 84/450/EHS ze dne 10. září 1984 [o sbližování právních a správních předpisů členských států týkajících se klamavé reklamy (Úř. věst. 1984, L 250, s. 17)] shledal nezbytným posuzovat vliv na pomyslného běžného spotřebitele. Toto nařízení, v souladu se zásadou proporcionality a pro zajištění účinné ochrany v něm obsažené, vychází z pojmu průměrného spotřebitele, který má dostatek informací a je v rozumné míře pozorný a opatrný, s ohledem na sociální, kulturní a jazykové faktory, jak je vykládán Soudním dvorem; toto nařízení však obsahuje také ustanovení, jejichž účelem je předcházet zneužívání spotřebitelů, kteří jsou svým charakterem obzvláště zranitelní klamavými tvrzeními. […] (17) Při používání výživových a zdravotních tvrzení by hlavním aspektem, na nějž je nutno brát zřetel, mělo být vědecké zdůvodnění a provozovatelé potravinářských podniků by jejich používání měli odůvodnit. Tvrzení by měla být vědecky zdůvodněna s přihlédnutím ke všem dostupným vědeckým údajům a po zvážení důkazů. […] (23) Použití zdravotních tvrzení by mělo být ve Společenství schváleno až po provedení vědeckého hodnocení na nejvyšší možné úrovni. […]“ […] (29) K zajištění pravdivosti, srozumitelnosti, spolehlivosti a užitečnosti zdravotních tvrzení pro spotřebitele při volbě zdravé stravy by ve stanovisku Evropského úřadu pro bezpečnost potravin [(EFSA)] a v následných řízeních měla být zohledněna formulace a prezentace zdravotních tvrzení.“
37

V tomto ohledu má předkládající soud za to, že zápis ochranné známky pro „počítačový software“ je příliš široký, a tudíž v rozporu s veřejným zájmem, neboť majiteli přiznává mimořádně rozsáhlý monopol, který nemůže být odůvodněn obchodním zájmem. Předkládající soud má nicméně za to, že to nutně neznamená, že výraz „počítačový software“ postrádá jasnost a přesnost. Předkládající soud si však klade otázku, do jaké míry by se údaje obsažené ve společném sdělení evropské sítě ochranných známek a (průmyslových) vzorů (ETMDN) ze dne 28. října 2015 o společné praxi v oblasti obecných údajů uvedených v záhlavích třídy Niceského třídění týkajících se „strojů“ ve třídě 7 ve smyslu tohoto třídění nemohly použít rovněž na „počítačový software“.
26

Z toho vyplývá, že přísluší vnitrostátním soudům, aby rozhodovaly o vadách, kterými by mohl být případně stižen takový vnitrostátní akt, jako je akt týkající se žádosti o zápis názvu, a aby případně předložily Soudnímu dvoru žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, a to za týchž podmínek přezkumu, jako jsou podmínky přezkumu vyhrazené jakémukoli konečnému aktu přijatému týmž vnitrostátním orgánem, který by mohl nepříznivě zasáhnout do právního postavení třetích osob (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 3. prosince 1992, Oleificio Borelli v. Komise, C‑97/91, EU:C:1992:491, body 11 až 13; ze dne 6. prosince 2001, Carl Kühne a další, C‑269/99, EU:C:2001:659, bod 58, a ze dne 2. července 2009, Bavaria a Bavaria Italia, C‑343/07, EU:C:2009:415, bod 57).
20

Rozhodnutím ze dne 9. června 2016 uložil Ei na základě čl. 16 odst. 6 prvního pododstavce nařízení č. 714/2009 společnosti Baltic Cable, aby zahrnula příjmy z přetížení, a sice příjmy, které tato společnost získala z přidělení kapacity uvedeného propojovacího vedení v období od 1. července 2013 do 30. června 2014 a od 1. července 2014 do 30. června 2015, na samostatný vnitřní účet do doby, než budou moci být využity pro účely zaručení skutečné dostupnosti přidělené kapacity nebo udržování nebo zvyšování propojovací kapacity, prostřednictvím investic do sítě, zejména do nových propojovacích vedení.
1

Svým kasačním opravným prostředkem se Foundation for the Protection of the Traditional Cheese of Cyprus named Halloumi domáhá zrušení rozsudku Tribunálu Evropské unie ze dne 25. září 2018, Foundation for the Protection of the Traditional Cheese of Cyprus named Halloumi v. EUIPO – M. J. Dairies (BBQLOUMI) (T‑328/17, nezveřejněný, dále jen „napadený rozsudek“, EU:T:2018:594), kterým Tribunál zamítl její žalobu proti rozhodnutí čtvrtého odvolacího senátu Úřadu Evropské unie pro duševní vlastnictví (EUIPO) ze dne 16. března 2017 (věc R 497/2016–4), týkajícímu se námitkového řízení (dále jen „sporné rozhodnutí“).
10

Článek 12 tohoto zákona, ve znění decreto-lei č. 102/2008 (nařízení s mocí zákona č. 102/2008) ze dne 20. června 2008, stanoví: „1. Vzdát se osvobození od daně a rozhodnout se pro zdanění svých plnění mohou […] b) nemocnice, kliniky, zdravotnická zařízení a jiná zařízení téže povahy, jež nepatří právnickým osobám veřejného práva nebo soukromým institucím začleněným do vnitrostátního zdravotnického systému a poskytují lékařské a zdravotnické služby a činnosti s nimi úzce související; 2. Právo volby je třeba uplatnit podáním oznámení o zahájení činnosti nebo případně o změně činnosti u jakéhokoli daňového orgánu nebo jiného zákonem oprávněného subjektu a toto právo nabývá účinnosti dnem jeho podání. 3. Bylo-li dle předchozích odstavců uplatněno právo volby, je osoba povinná k dani povinna setrvat ve zvoleném režimu po dobu nejméně pěti let, a pokud si po uplynutí této doby přeje vrátit se do režimu osvobození od daně, musí: a) předložit v průběhu měsíce ledna některého z následujících let po roce, ve kterém skončila doba platnosti zvoleného režimu, oznámení uvedené v článku 32, které nabývá účinnosti od 1. ledna roku jeho podání; […]“
3

Body 7, 9, 26, 28 a 47 odůvodnění směrnice 2008/48 znějí: „(7) Pro usnadnění vzniku dobře fungujícího vnitřního trhu spotřebitelských úvěrů je nezbytné zajistit harmonizovaný rámec Společenství v celé řadě klíčových oblastí. [...] [...] (9) Úplná harmonizace je nezbytná pro zajištění vysoké a rovnocenné úrovně ochrany zájmů všech spotřebitelů ve Společenství a pro vytvoření skutečného vnitřního trhu. Členským státům by proto nemělo být povoleno zachovávat ani zavádět jiná vnitrostátní ustanovení, než která jsou stanovena v této směrnici. Toto omezení by se však mělo vztahovat pouze na ustanovení harmonizovaná t[o]uto směrnicí. Kde tato harmonizovaná ustanovení nejsou, měly by mít členské státy i nadále možnost zachovávat nebo zavádět vnitrostátní právní předpisy. [...] Jiným příkladem této možnosti členských států by mohlo být zachování nebo zavedení vnitrostátních předpisů o zrušení kupní smlouvy nebo smlouvy o poskytnutí služby, jestliže spotřebitel uplatní své právo odstoupit od úvěrové smlouvy. [...] [...] (26) [...] Především na rozšiřujícím se úvěrovém trhu je důležité, aby se věřitelé nepouštěli do nezodpovědného půjčování ani neposkytovali úvěry bez předchozího posouzení úvěruschopnosti, a členské státy by měly vykonávat nezbytný dohled s cílem předejít takovému jednání, a měly by pro tyto případy stanovit nezbytné prostředky k sankcionování věřitelů. [...] [V]ěřitelé [by měli mít] povinnost kontrolovat v jednotlivých případech úvěruschopnost spotřebitele. Za tímto účelem by jim mělo být dovoleno využívat informace poskytnuté spotřebitelem nejen během přípravy dané úvěrové smlouvy, ale i v průběhu dlouhodobého obchodního vztahu. Orgány členských států by mohly rovněž vydávat vhodné pokyny a obecné směry pro věřitele. Rovněž spotřebitel by měl jednat obezřetně a dodržovat své smluvní povinnosti. [...] (28) K posouzení úvěruschopnosti spotřebitele by měl věřitel rovněž vyhledávat v příslušných databázích; právní a faktické okolnosti mohou vyžadovat, aby se toto vyhledávání lišilo co do rozsahu. [...] [...] (47) Členské státy by měly stanovit pravidla týkající se sankcí za porušení vnitrostátních předpisů přijatých podle této směrnice a zajistit jejich uplatňování. I když je volba sankcí i nadále na členských státech, měly by být stanovené sankce účinné, přiměřené a odrazující.“
3

Body 1, 2 a 4 rámcového rozhodnutí znějí takto: „1) Evropská rada na zasedání v Tampere [(Finsko)] ve dnech 15. a 16. října 1999 schválila zásadu vzájemného uznávání, která by se měla stát základním kamenem soudní spolupráce v občanskoprávních i trestních věcech v [Evropské)] unii. 2) Zásada vzájemného uznávání by se měla uplatňovat na peněžité tresty a pokuty uložené soudními nebo správními orgány, aby bylo usnadněno vymáhání těchto trestů a pokut v jiném členském státě, než ve kterém byly uloženy. […] 4) Toto rámcové rozhodnutí by se mělo vztahovat také na pokuty ukládané ve vztahu k dopravním přestupkům.“
23

V rámci tohoto posouzení Komise v bodech 69 až 75 odůvodnění sporného rozhodnutí zkoumala, zda italské orgány jednostranně uložily navrhovatelce ZVS ve smyslu článku 1 nařízení č. 1191/69. V tomto ohledu Komise dospěla k závěru, že italské orgány ani navrhovatelka nejsou schopny předložit žádný pověřovací akt vztahující k posuzovanému období. Konkrétně, i kdyby uložení určitých ZVS bylo možné odvodit z legge regionale n. 16 – Interventi regionali in materia di servizi di trasporto pubblico locale per viaggiatori (regionální zákon č. 16 o regionálních zásazích ve prospěch služeb místní veřejné osobní dopravy), ze dne 25. ledna 1983 (GURI č. 118, ze dne 2. května 1983, a BU Campania č. 11), článek 2 tohoto zákona pouze stanoví, že „případné ztráty a schodky, na které se nevztahují regionální dotace […] jdou na vrub provozovatelům“. Podobně, i když některé regionální akty dovolávané navrhovatelkou naznačují existenci určitých smluvních závazků během posuzovaného období, tyto akty jasně neidentifikují závazky, které by mohly představovat ZVS, třebaže by mohly být nepřímými důkazy o jejich případné existenci; v každém případě jejich smluvní povaha vylučuje jednostranné uložení. Pokud jde konkrétně o existenci tarifního závazku odůvodňujícího dotčené opatření, měla Komise za to, že nemá žádný důkaz pro to, že takový závazek byl navrhovatelce skutečně uložen.
23

V rámci tohoto posouzení Komise v bodech 75 až 81 odůvodnění sporného rozhodnutí zkoumala, zda italské orgány jednostranně uložily navrhovatelce ZVS ve smyslu článku 1 nařízení č. 1191/69. V tomto ohledu Komise dospěla k závěru, že italské orgány ani navrhovatelka nejsou schopny předložit žádný pověřovací akt vztahující se k posuzovanému období. Konkrétně, i kdyby uložení určitých ZVS bylo možné odvodit z legge regionale n. 16 – Interventi regionali in materia di servizi di trasporto pubblico locale per viaggiatori (regionální zákon č. 16 o regionálních zásazích ve prospěch služeb místní veřejné osobní dopravy), ze dne 25. ledna 1983 (GURI č. 118, ze dne 2. května 1983, a BU Campania č. 11), článek 2 tohoto zákona pouze stanoví, že „případné ztráty a schodky, na které se nevztahují regionální dotace […], jdou na vrub provozovatelům“. Podobně, i když některé regionální akty dovolávané navrhovatelkou naznačují existenci určitých smluvních závazků během posuzovaného období, tyto akty jasně neidentifikují závazky, které by mohly představovat ZVS, třebaže by mohly být nepřímými důkazy o jejich případné existenci; v každém případě jejich smluvní povaha vylučuje jednostranné uložení. Pokud jde konkrétně o existenci tarifního závazku odůvodňujícího dotčené opatření, měla Komise za to, že nemá žádný důkaz pro to, že takový závazek byl navrhovatelce skutečně uložen.
33

Poté, co Tribunál v bodech 37 až 42 napadených rozsudků připomněl judikaturu Soudního dvora týkající se ochrany ochranných známek s dobrým jménem stanovené v čl. 8 odst. 5 nařízení č. 207/2009, měl v bodě 43 napadených rozsudků za to, že v projednávané věci společnost Tulliallan Burlington nepředložila před čtvrtým odvolacím senátem nebo před Tribunálem soudržné důkazy, které by umožnily dospět k závěru, že užívání přihlašovaných ochranných známek neprávem těžilo z rozlišovací způsobilosti nebo dobrého jména starších ochranných známek. V následujících bodech napadených rozsudků Tribunál uvádí, že i když společnost Tulliallan Burlington zdůrazňuje „téměř jedinečný“ charakter svých starších ochranných známek, tato společnost nepředložila specifické důkazy, které by mohly podepřít skutečnost, že by užívání přihlašovaných ochranných známek snížilo přitažlivost starších ochranných známek.
51

Dále vzhledem k tomu, že dotčená právní úprava počítá s tím, že daňová správa bude přijímat taková rozhodnutí o uložení sankce, jaká byla přijata ve věci v původním řízení, automaticky a „den po dni“, dělí přijetí a oznámení prvního rozhodnutí, kterým se osobě povinné k dani ukládá pokuta ve výši 10 milionů HUF (přibližně 31000 eur), od oznámení posledního rozhodnutí o uložení sankce, z něhož vyplývá, že souhrnná výše pokut dosahuje zákonem stanovenou hranici 1 miliardy HUF (přibližně 3,1 milionů eur), pouze několik dní. I kdyby tato osoba povinná k dani jednala s řádnou péčí, nemohla by každopádně fakticky splnit povinnost registrace v členském státě zdanění před obdržením tohoto posledního rozhodnutí v členském státě jejího usazení a nemohla by tedy zabránit značnému zvýšení předchozích pokut. To rovněž prokazuje, že metoda výpočtu pokut stanovená vnitrostátní právní úpravou dotčenou v původním řízení nezohledňuje závažnost jednání poskytovatelů reklamních služeb, kteří nesplnili povinnost registrace.
47

Z údajů maďarských orgánů týkajících se zdaňovacích období dotčených v projednávané věci, které předložila Komise a Maďarsko, přitom vyplývá, že v období dotčeném ve věci v původním řízení, pokud jde o činnost v odvětví telekomunikací, byly všechny osoby povinné k dani spadající pouze do základního pásma vlastněny maďarskými fyzickými nebo právnickými osobami, polovina osob povinných k dani spadajících do prostředního pásma byla vlastněna maďarskými fyzickými nebo právnickými osobami a druhá polovina těchto osob byla vlastněna fyzickými nebo právnickými osobami z jiných členských států a převážná část osob povinných k dani spadajících do nejvyššího pásma byla vlastněna fyzickými nebo právnickými osobami z jiných členských států.