ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
7

Článek 5 téže směrnice stanoví: „1. V případě záměrů, které podle článku 4 podléhají posouzení vlivů na životní prostředí v souladu s tímto článkem a s články 6 až 10, přijmou členské státy nezbytná opatření k zajištění, aby oznamovatel poskytl ve vhodné formě informace upřesněné v příloze IV, pokud: a) členské státy považují tyto informace za důležité v dané fázi povolovacího řízení a vzhledem ke zvláštním rysům konkrétního záměru nebo určitého druhu záměrů a složek životního prostředí, které by mohly být zasaženy; b) členské státy považují za odůvodněné požadovat po oznamovateli, aby tyto informace shromáždil, mimo jiné s ohledem na současné poznatky a metody posuzování. 2. Členské státy přijmou nezbytná opatření k zajištění toho, aby příslušný orgán vyjádřil své stanovisko k informacím, které mají být poskytnuty oznamovatelem v souladu s odstavcem 1, pokud o to oznamovatel požádá ještě před předložením žádosti o povolení. Příslušný orgán před vyjádřením svého stanoviska projedná záměr s oznamovatelem a orgány uvedenými v čl. 6 odst. 1. Skutečnost, že orgán vyjádřil stanovisko podle tohoto odstavce, mu nebrání, aby později vyžadoval od oznamovatele předložení dalších informací. Členské státy mohou požadovat, aby příslušné orgány vyjádřily své stanovisko bez ohledu na to, zda to žádá oznamovatel. 3. Informace, které má oznamovatel poskytnout v souladu s odstavcem 1, musí zahrnovat alespoň: a) popis záměru obsahující informace o jeho umístění, povaze a rozsahu, b) popis zamýšlených opatření k vyloučení a omezení významných škodlivých vlivů a je-li to možné i k jejich nápravě; c) údaje nezbytné k určení a posouzení hlavních vlivů, které by záměr mohl mít na životní prostředí; d) nástin hlavních alternativních řešení, o kterých oznamovatel uvažoval, a uvedení hlavních důvodů, kterými se řídil jeho výběr, s přihlédnutím k vlivům na životní prostředí; e) všeobecně srozumitelné shrnutí informací uvedených v písmenech a) až d). 4. Členské státy, je-li to nezbytné, zajistí, aby orgány vlastnící příslušné informace, zejména ve vztahu k článku 3, poskytly tyto informace oznamovateli.“
7

Body 1, 3, 5, 7, 8, 14, 15, 33 a 39 odůvodnění nařízení č. 1013/2006 znějí následovně: „(1) Hlavním a rozhodujícím cílem a předmětem tohoto nařízení je ochrana životního prostředí […] […] (3) Na základě rozhodnutí [93/98] byla jménem Společenství uzavřena Basilejská úmluva […], jíž je Společenství stranou od roku 1994. […] […] (5) Vzhledem ke skutečnosti, že Společenství schválilo rozhodnutí Rady OECD C(2001)107/v konečném znění o revizi rozhodnutí OECD C(92)39/v konečném znění o kontrole přeshraničního pohybu odpadů určených k využití (dále jen ‚rozhodnutí OECD‘), aby sladilo seznamy odpadů s Basilejskou úmluvou a upravilo některé další požadavky, je nutné obsah tohoto rozhodnutí včlenit do právních předpisů Společenství. […] (7) Je důležité organizovat a upravovat dozor nad přepravou odpadů a její kontrolu způsobem, který zohledňuje potřebu zachovávat, chránit a zlepšovat kvalitu životního prostředí a lidského zdraví a který přispívá k jednotnějšímu uplatňování nařízení v celém Společenství. (8) Je rovněž důležité mít na paměti požadavek stanovený v čl. 4 odst. 2 písm. d) Basilejské úmluvy, že přeprava nebezpečných odpadů se má snížit na minimum slučitelné s účinným nakládáním s takovými odpady, které je šetrné k životnímu prostředí. […] (14) V případě přepravy […] odpadů neuvedených v příloze III, III A nebo III B, určených k využití, je vhodné zajistit optimální dozor a kontrolu tím, že se pro tuto přepravu vyžaduje udělení předchozího písemného souhlasu. […] (15) V případě přepravy odpadů uvedených v příloze III, IIIA nebo IIIB a určených k využití je vhodné zajistit minimální úroveň dozoru a kontroly tím, že se bude vyžadovat, aby tyto přepravy byly provázeny určitými informacemi. […] (33) Měly by být učiněny nezbytné kroky k zajištění toho, aby se v souladu se směrnicí [2006/12] a jinými právními předpisy Společenství o odpadech nakládalo s odpady přepravovanými v rámci Společenství a s odpady dováženými do Společenství v průběhu celé doby přepravy včetně využití nebo odstranění v zemi určení bez ohrožení lidského zdraví a bez použití postupů nebo metod, které by mohly poškodit životní prostředí. […] […] (39) Při zvažování směsí odpadů, které se mají doplnit do přílohy IIIA, by se měly vzít v úvahu mimo jiné tyto údaje: vlastnosti odpadů, jako například jejich případné nebezpečné vlastnosti, schopnost znečišťovat a fyzikální stav; hlediska nakládání s nimi, jako například technologická schopnost využít odpad a environmentální přínosy vyplývající z takového využití včetně toho, zda by nemohlo dojít k nakládání s odpady, které by bylo méně šetrné k životnímu prostředí. […]“
35

Soudní dvůr rovněž upřesnil, že i když mají členské státy nepochybný prostor při stanovení podmínek uvedených v článku 183 směrnice o DPH, nemohou tyto podmínky narušovat zásadu daňové neutrality tím, že by na jejich základě byla osoba povinná k dani zcela nebo částečně zatížena touto daní. Takové podmínky zvláště musí osobě povinné k dani umožnit, aby za vhodných podmínek dosáhla splacení celé pohledávky vyplývající z tohoto nadměrného odpočtu DPH, z čehož vyplývá, že vrácení daně musí být uskutečněno v přiměřené lhůtě, a to buď v hotovosti, nebo v rovnocenných prostředcích, a že přijatý způsob vrácení nesmí v žádném případě zahrnovat jakékoli finanční riziko pro osobu povinnou k dani (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 10. července 2008, Sosnowska, C‑25/07, EU:C:2008:395, bod 17 a citovaná judikatura). Podmínky, které by v takové situaci, jako je situace ve věci v původním řízení, znemožňovaly osobě povinné k dani vyčlenit určitou část nadměrného odpočtu DPH, kterou považuje za nespornou, by přitom znamenaly totéž, jako bránit jí v tom, aby se dovolala existence takové nesporné části a mohla si nárokovat její vrácení, v důsledku čehož by byla nucena zčásti nést daňovou zátěž v rozporu se zásadou daňové neutrality.
55

Taková povinnost, pokud by byla skutečně potvrzena, by byla v rozporu s článkem 6 směrnice 2012/13, neboť by vedla k polovičnímu zkrácení lhůty pro podání odporu, kterou je třeba v souladu s tím, co bylo uvedeno v bodech 50 a 51 tohoto rozsudku, přiznat obviněnému od okamžiku, kdy se skutečně dozvěděl o trestním příkazu vůči své osobě.
56

Je třeba uvést, že Soudní dvůr již rozhodl, že jurisdikční imunita států je zakotvena v mezinárodním právu a opírá se o zásadu par in parem non habet imperium, jelikož stát nemůže podléhat soudní pravomoci jiného státu. Nicméně za současného stavu mezinárodní praxe není tato imunita absolutní, ale je obecně uznávána, jestliže jsou předmětem sporu svrchované úkony vykonávané iure imperii. Naproti tomu lze jurisdikční imunitu vyloučit, pokud se žaloba týká aktů, které nespadají do oblasti výkonu veřejné moci (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 19. července 2012, Mahamdia, C‑154/11, EU:C:2012:491, body 54 a 55).
7

Vzhledem k tomu, že správce daně na žádost nereagoval, společnost Société Générale podala dne 28. ledna 2015 proti tomuto konkludentnímu zamítavému rozhodnutí u Commissione tributaria provinciale di Milano (provinční daňový soud v Miláně, Itálie) žalobu vycházející ze stejných důvodů. Rozsudkem ze dne 18. května 2016 uvedený soud žalobu zamítl a konstatoval, že zákon č. 228/2012 není ani protiústavní, ani v rozporu s unijním právem. Co se týče ústavnosti čl. 1 odst. 492 tohoto zákona, uvedený soud měl za to, že mezi skutečností, která zakládá povinnost zaplatit daň upravenou v tomto ustanovení, tj. obchodováním vedoucím k uzavření derivátového finančního nástroje, jež vyjadřuje daňovou schopnost, a italským státem existuje skutečná a objektivní vazba hospodářské povahy a mezi hodnotou takového nástroje a hodnotou cenného papíru, který je jeho podkladovým aktivem, je neoddělitelná vazba. Pokud by kromě toho byly zdaněny pouze transakce týkající se podkladových cenných papírů, mohlo by to vést k vyhýbání se daňové povinnosti; dále uvedl, že nebyla porušena mezinárodní zásada teritoriality a daňové suverenity. Pokud jde o případnou neslučitelnost uvedeného zákona s unijním právem, zmíněný soud konstatoval, že se v dané věci o takový případ nejedná, a to s ohledem na neexistenci odlišných režimů zdanění italských osob povinných k dani a osob povinných k dani usazených v jiných členských státech.
36

Pokud jde dále o zásadu daňové neutrality, z judikatury Soudního dvora zajisté vyplývá, že členské státy mohou v souladu s čl. 173 odst. 2 písm. c) směrnice 2006/112 použít pro určité plnění namísto metody založené na obratu jinou metodu nebo klíč rozdělení, a to pod podmínkou, že podle této zásady daňové neutrality zaručí tato metoda přesnější určení odpočitatelného podílu DPH zaplacené na vstupu, než jaké vyplývá z použití metody založené na obratu. Každý členský stát, který se rozhodne povolit osobě povinné k dani nebo od ní vyžadovat, aby provedla odpočet daně na základě použití buď veškerého zboží a služeb, nebo jejich části, tak musí dbát na to, aby způsoby výpočtu nároku na odpočet umožnily určit s největší přesností část DPH, která připadá na plnění zakládající nárok na odpočet. Zásada daňové neutrality, která je vlastní společnému systému DPH, totiž vyžaduje, aby způsoby, jakými se vypočítává odpočet daně, objektivně odrážely skutečný podíl výdajů na pořízení zboží a služeb ke smíšenému využití, který může připadat na plnění, u nichž je daň odpočitatelná [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 18. října 2018, Volkswagen Financial Services (UK), C‑153/17, EU:C:2018:845, body 51 a 52 a citovaná judikatura].
47

Pokud by byl zvolen takto abstraktní výklad „protiprávnosti, která se může opakovat v budoucnu“, mělo by to, jak v podstatě rovněž uvedl generální advokát v bodě 73 svého stanoviska, paradoxní důsledky. Právní zájem žalobce by totiž v každém řízení ve věci přístupu k dokumentům automaticky trval na základě pouhé skutečnosti, že by dotyčný orgán mohl v budoucnu vykládat určité právní ustanovení způsobem, který byl napadnut.
46

Pokud jde o opatření 121, které bylo zaměřeno hlavně na modernizaci podniků, z šetření vyplynulo, že v některých případech vykázání nezpůsobilých výdajů byly žádosti příjemců sníženy, přičemž jim nebyla uložena žádná sankce. Beztrestnost by přitom podle Komise mohla podněcovat příjemce k vykazování nezpůsobilých výdajů, protože v nejhorším případě by jim byla pouze odmítnuta platba odpovídající částky. Měla tedy za to, že na základě této praxe vzniká pro dotčený fond riziko, a na základě použití článku 63 prováděcího nařízení č. 809/2014 per analogiam se rozhodla uplatnit opravu odpovídající částce 772956,32 eura.
16

Poté, co příslušný daňový orgán v období od 28. listopadu 2016 do 10. února 2017 uvedenou žádost o vrácení DPH posoudil, platebním výměrem ze dne 10. února 2017 (dále jen „platební výměr ze dne 10. února 2017“) s konečnou platností společnosti Terracult, která dne 1. srpna 2016 na základě sloučení nabyla společnost Donauland, doměřil za dodání řepky uskutečněná v říjnu 2013 DPH ve výši 440241 RON (přibližně 100000 eur). Tento daňový orgán měl zejména za to, že překvalifikováním těchto dodání řepky a jejich zařazením do kategorie dodání zboží podléhajícího režimu přenesení daňové povinnosti k DPH byly protiprávně zrušeny účinky platebního výměru ze dne 4. března 2014, přestože tento výměr nabyl právní moci.
5

Článek 90 služebního řádu uváděl: „1. Každá osoba, na kterou se tento služební řád vztahuje, může předložit orgánu oprávněnému ke jmenování žádost, aby vydal v její věci rozhodnutí. Orgán sdělí dotyčné osobě své odůvodněné rozhodnutí do čtyř měsíců ode dne podání žádosti. Neobdrží-li žadatel do konce této lhůty žádnou odpověď na žádost, má se za to, že rozhodnutí je zamítavé, proti takovému rozhodnutí je možné podat stížnost v souladu s následujícím odstavcem. 2. Každá osoba, na kterou se tento služební řád vztahuje, se může obrátit na orgán oprávněný ke jmenování se stížností na opatření, které se jí nepříznivě dotýká, pokud uvedený orgán rozhodl nebo pokud nepřijal opatření stanovené služebním řádem. Tato stížnost musí být podána do tří měsíců. […] […] Orgán oznámí dotyčné osobě své odůvodněné rozhodnutí do čtyř měsíců ode dne podání stížnosti. Neobdrží-li dotyčná osoba do konce uvedené lhůty odpověď na svou stížnost, má se za to, že stížnost byla zamítnuta, proti čemuž lze podat žalobu podle článku 91.“
2)

Článek 7 odst. 2 směrnice 2003/88 musí být vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátní judikatuře, podle které pracovník nemá v případě ukončení pracovního poměru, k němuž došlo poté, co byl dotyčný pracovník protiprávně propuštěn ze zaměstnání a poté do něj byl znovu přijat v souladu s vnitrostátním právem v návaznosti na soudní rozhodnutí o zrušení jeho propuštění, nárok na finanční náhradu za nevyčerpanou placenou dovolenou za kalendářní rok za dobu ode dne protiprávního propuštění ze zaměstnání do dne, kdy do něj byl znovu přijat.
24

Parlament je tak povinen vykonávat své rozpočtové pravomoci na řádném plenárním zasedání ve Štrasburku, přičemž však tato povinnost vyplývající z jediného čl. písm. a) protokolu o sídlech orgánů nebrání tomu, aby se rozprava a hlasování o ročním rozpočtu konaly na doplňujícím plenárním zasedání v Bruselu, vyžadují-li to naléhavé důvody spojené s řádným průběhem rozpočtového procesu upraveného v článku 314 SFEU. Průběh tohoto řízení, při němž by mělo dodržování jediného čl. písm. a) uvedeného protokolu absolutní přednost na úkor plného zapojení Parlamentu do daného procesu, by nerespektoval nezbytný soulad, který musí panovat mezi požadavky vyplývajícími z dotčených ustanovení a který byl připomenut v bodě 22 tohoto rozsudku [rozsudek ze dne 2. října 2018, Francie v. Parlament (Výkon rozpočtové pravomoci), C‑73/17, EU:C:2018:787, bod 44].
35

Společnost Bolton Cile España navrhuje, aby byl důvod kasačního opravného prostředku zamítnut. Zaprvé vzhledem k tomu, že úkolem Tribunálu není znovu přezkoumávat skutkové okolnosti ve světle dokumentů, které byly předloženy poprvé až před ním, nemůže přezkum, který vykonává, jít nad rámec skutkového a právního rámce sporu, jak byl předložen účastníky řízení před odvolacím senátem, což vyplývá z čl. 76 odst. 1 nařízení č. 207/2009. To, že by bylo připuštěno, že argumentace navrhovatelky týkající se údajně nízké rozlišovací způsobilosti starší ochranné známky měla být přezkoumána poprvé před Tribunálem, by mělo za následek změnu předmětu sporu před odvolacím senátem a představovalo by porušení článku 188 jednacího řádu Tribunálu.
94

Kromě toho i za předpokladu, že by bylo představitelné – na rozdíl od toho, co vyplývá z judikatury citované v bodě 91 tohoto rozsudku – připustit existenci hrozby, která by sice nebyla skutečná a aktuální, nicméně by byla potenciální, bylo by s ohledem na požadavek restriktivního výkladu připomenutý v tomtéž bodě možné touto hrozbou odůvodnit pouze přijetí opatření odpovídajících její povaze a závažnosti. V projednávaném případě přitom byly finanční mezní hodnoty, při nichž se uplatní povinnosti zavedené zákonem o transparentnosti, stanoveny na částky, které zjevně neodpovídají hypotéze dostatečně závažné hrozby, která by se dotýkala základního zájmu společnosti a jejíž prevence má být těmito povinnostmi zajištěna.
15

Směrnice Rady (EU) 2017/2455 ze dne 5. prosince 2017, kterou se mění směrnice 2006/112/ES a směrnice 2009/132/ES, pokud jde o určité povinnosti v oblasti daně z přidané hodnoty při poskytování služeb a prodeji zboží na dálku (Úř. věst. 2017, L 348, s. 7), v článku 2, nadepsaném „Změny směrnice 2006/112/ES s účinkem ode dne 1. ledna 2021“, stanoví: „S účinkem ode dne 1. ledna 2021 se směrnice 2006/112/ES mění takto: 1) V článku 14 se doplňuje nový odstavec, který zní: ‚4. Pro účely této směrnice se rozumí: 1. «prodejem zboží na dálku uvnitř Společenství» dodání zboží, které bylo odesláno nebo přepraveno dodavatelem nebo na jeho účet z jiného členského státu než členského státu ukončení odeslání nebo přepravy zboží pořizovateli, a to i pokud do jeho přepravy či odeslání dodavatel zasahuje nepřímo, jsou-li splněny tyto podmínky: a) dodání zboží se uskutečňuje pro osobu povinnou k dani nebo právnickou osobu nepovinnou k dani, jejíž pořízení zboží uvnitř Společenství není předmětem DPH podle čl. 3 odst. 1, nebo pro jinou osobu nepovinnou k dani; b) předmětem dodání je zboží jiné než nové dopravní prostředky a než zboží, jež je dodáváno s montáží nebo instalací, ať již se zkušebním provozem nebo bez něj, dodavatelem nebo na jeho účet; […]‘ […] 3) Článek 33 se nahrazuje tímto: ‚Článek 33 Odchylně od článku 32: a) za místo dodání u prodeje zboží na dálku uvnitř Společenství se považuje místo, kde se zboží nachází při ukončení odeslání nebo přepravy pořizovateli; b) za místo dodání u prodeje na dálku u zboží dovezeného ze třetích území nebo třetích zemí do jiného členského státu než členského státu ukončení odeslání nebo přepravy zboží pořizovateli se považuje místo, kde se zboží nachází při ukončení odeslání nebo přepravy pořizovateli; c) má se za to, že se místo dodání u prodeje na dálku u zboží dovezeného ze třetích území nebo třetích zemí do členského státu ukončení odeslání nebo přepravy zboží pořizovateli nachází v tomto členském státě, pokud má být DPH z dotyčného zboží přiznána ve zvláštním režimu podle hlavy XII kapitoly 6 oddílu 4.‘ […]“
3

Body 1, 3, 13, a 16 až 18 odůvodnění směrnice 2002/65 uvádí: „(1) V souvislosti s dosahováním cílů jednotného trhu je důležité přijmout opatření určená k postupné konsolidaci tohoto trhu a tato opatření musí dále přispívat k dosahování vysoké úrovně ochrany spotřebitele v souladu s články 95 a 153 [ES]. […] (3) […] Aby byla chráněna svoboda volby, která je základním právem spotřebitele, je nutná vysoká míra ochrany spotřebitele, aby se zvýšila důvěra spotřebitele v prodej na dálku. […] (13) Touto směrnicí by měla být zaručena vysoká úroveň ochrany spotřebitele za účelem zajištění volného pohybu finančních služeb. Členské státy by v oblastech harmonizovaných touto směrnicí neměly smět přijímat jiná ustanovení, než která stanoví tato směrnice, ledaže je v této směrnici výslovně uvedeno jinak. […] (16) Jediná smlouva zahrnující postupné operace nebo samostatné operace stejné povahy rozložené v čase může v různých členských státech právně upravena rozdílným způsobem, je však důležité, aby se tato směrnice uplatňovala ve všech členských státech stejným způsobem. Za tímto účelem je třeba mít za to, že se tato směrnice vztahuje na první z postupných operací nebo samostatných operací stejné povahy rozložených v čase, které mohou být považovány za celek, bez ohledu na to, zda se na tuto operaci nebo sérii operací vztahuje jediná smlouva nebo několik smluv, jež na sebe v čase navazují. (17) Za příklad ‚první dohody o službě‘ může být považováno otevření bankovního účtu, získání kreditní karty nebo uzavření smlouvy na správu portfolia a za příklad ‚operací‘ může být považováno uložení finančních prostředků na bankovní účet nebo vyzvednutí finančních prostředků z bankovního účtu, platba kreditní kartou nebo transakce prováděné v rámci smlouvy o správě portfolia. Doplnění nových prvků do první dohody o službě, jako je možnost používat elektronický platební nástroj ve spojení se stávajícím bankovním účtem, nepředstavuje ‚operaci‘, ale doplňkovou smlouvu, na níž se vztahuje tato směrnice. Předplacení nových jednotek stejného fondu kolektivního investování se považuje za jednu ze ‚operací stejné povahy, jež na sebe v čase navazují‘. (18) Tato směrnice tím, že zahrnuje do své působnosti systém poskytování služeb organizovaný poskytovatelem finančních služeb, usiluje o vyloučení ze své oblasti působnosti služeb poskytovaných zcela příležitostně a mimo obchodní strukturu specializovanou na uzavírání smluv na dálku.“
25

Tribunál v bodě 69 napadeného rozsudku rozhodl, že z předloženého spisu nevyplývá, že by Komise takové vyvažování zájmů před přijetím sporného rozhodnutí provedla. Opřel se v tomto ohledu o tři skutečnosti uvedené v bodech 70 až 72 uvedeného rozsudku. Zaprvé uvedl, že se Komise nedotázala vnitrostátních orgánů, v čem by předchozí vyslechnutí žalobce představovalo riziko pro dodržení důvěrnosti vyšetřování. Zadruhé uvedla, že belgické orgány neuvedly žádné vážné riziko, že dotčená osoba naruší řádný průběh vyšetřování, které by mohlo odůvodnit neoznámení dotčené osobě žádosti o její zbavení imunity. Zatřetí zdůraznil neúplnost odpovědí belgických orgánů na žádost Komise o vyslechnutí RQ k jejich žádostem o zbavení imunity a konstatoval, že v každém případě se Komise belgických orgánů nedotázala na možnost vypracovat nedůvěrné znění těchto žádostí, které by mohly být RQ sděleny.
19

Generální ředitelství maďarské policie mělo nejprve za to, že článek 5 směrnice 2004/38 musí být vykládán doslovně v tom smyslu, že od vízové povinnosti za účelem vstupu na území členských států jsou osvobozeni pouze státní příslušníci třetích států s pobytovou kartou rodinného příslušníka občana Unie, jejíž samotný název prokazuje existenci rodinného vztahu s občanem Unie. Z toho dále vyvodilo, že na držení karty trvalého pobytu, která není uvedena v článku 10 této směrnice, nelze nahlížet tak, že jejího držitele osvobozuje od takové povinnosti. Generální ředitelství maďarské policie mělo konečně za to, že je tomu tak tím spíše v případě, že karta trvalého pobytu byla vydána členským státem, který – jako Spojené království – v době rozhodné z hlediska skutkového základu sporu v původním řízení nebyl součástí schengenského prostoru. Mělo proto za to, že takovému dopravci, jako je Ryanair, může být uložena sankce v souladu s článkem 26 ÚPSD v případě, že neověřil, zda držitel takové karty trvalého pobytu měl vízum.
3

Body 2 až 4, 14, 45 až 47, 50 a 51 odůvodnění směrnice 2001/83 znějí takto: „(2) Hlavním cílem jakýchkoliv pravidel pro výrobu, distribuci a používání léčivých přípravků musí být ochrana veřejného zdraví. (3) Tohoto cíle však musí být dosaženo prostředky, které nebudou bránit rozvoji farmaceutického průmyslu nebo obchodu s léčivými přípravky ve Společenství. (4) Obchodu s léčivými přípravky ve Společenství brání rozdíly mezi určitými vnitrostátními předpisy, zejména mezi předpisy týkajícími se léčivých přípravků (nepočítaje v to látky nebo kombinace látek, které jsou potravinami, krmivy nebo hygienickými přípravky), a takové rozdíly přímo ovlivňují fungování vnitřního trhu. […] (14) Tato směrnice představuje důležitý krok k dosažení cíle, kterým je volný pohyb léčivých přípravků. Avšak na základě zkušeností získaných zejména ve výše uvedeném Výboru pro hromadně vyráběné léčivé přípravky se mohou ukázat jako nutná další opatření k odstranění ještě zbývajících překážek volného pohybu hromadně vyráběných léčivých přípravků. […] (45) Reklama určená široké veřejnosti, a to i na léčivé přípravky vydávané bez předpisu, by mohla mít vliv na veřejné zdraví, pokud by byla přehnaná nebo neuvážená. Proto by měla reklama na léčivé přípravky určená široké veřejnosti, pokud je povolena, splňovat určitá základní kritéria, která by měla být definována. (46) Kromě toho musí být zakázána distribuce bezplatných vzorků široké veřejnosti za účelem reklamy. (47) Reklama na léčivé přípravky určená osobám, které jsou způsobilé je předepisovat nebo vydávat, přispívá k informovanosti takových osob. Přesto by však tato reklama měla podléhat přísným podmínkám a účinnému sledování, zejména s ohledem na práci prováděnou v rámci Rady Evropy. […] (50) Osoby způsobilé předepisovat léčivé přípravky musí být schopné vykonávat tuto funkci objektivně, aniž by byly ovlivňovány přímými nebo nepřímými finančními pobídkami. (51) V rámci určitých omezujících podmínek by mělo být možné poskytovat bezplatné vzorky léčivých přípravků osobám způsobilým přípravky předepisovat nebo vydávat, aby se mohly s novými přípravky seznámit a získat zkušenosti při zacházení s nimi.“