ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
16

A. van den Booren podala žalobu proti rozhodnutí o změně jejího pozůstalostního důchodu u arbeidsrechtbank te Tongeren (pracovní soud v Tongeren), který rozsudkem ze dne 21. října 2009 prohlásil žalobu za neopodstatněnou. Co se konkrétně týče argumentu A. van den Booren, který vycházel z článku 46a nařízení č. 1408/71, měl tento soud za to, že nedošlo k porušení tohoto článku. Jelikož nizozemský starobní důchod musel být považován za výhodu rovnocennou důchodu, bylo třeba provést na základě čl. 46a odst. 3 písm. a) nařízení č. 1408/71 snížení belgického pozůstalostního důchodu (viz rozsudek ze dne 7. března 2002, Insalaca, C-107/00, Recueil, s. I-2403).
28

Článek 28 směrnice 92/49 tento výklad nevyvrací. „Obecný zájem“ podle tohoto ustanovení totiž není na rozdíl od toho, co tvrdí Komise, relevantním kritériem pro ověření toho, zda je vnitrostátní právní úprava s to zasáhnout do zásady svobodného určování sazeb ve smyslu článku 29 a čl. 39 odst. 2 a 3 směrnice 92/49 a čl. 8 odst. 3 směrnice 73/239 (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 25. února 2003, Komise v. Itálie, C-59/01, Recueil, s. I-1759, bod 38).
2

Tato žádost byla podána ve sporu, v němž proti sobě stojí ITV Broadcasting Ltd, ITV 2 Ltd, ITV Digital Channels Ltd, Channel 4 Television Corporation, 4 Ventures Ltd, Channel 5 Broadcasting Ltd a ITV Studios Ltd na straně jedné a TVCatchup Ltd (dále jen „TVC“) na straně druhé a jehož předmětem je skutečnost, že TVC prostřednictvím internetu šíří téměř v reálném čase televizní vysílání žalobkyň v původním řízení.
30

Je třeba připomenout, že investoři, kteří svůj majetek přímo investují do cenných papírů, nejsou osoby povinné k DPH a že cílem osvobození operací souvisejících se spravováním zvláštních investičních fondů od daně, stanoveného v čl. 13 části B písm. d) bodě 6 šesté směrnice, je ulehčit drobným investorům investování peněz do kolektivních investičních fondů vyloučením nákladů tvořených DPH, aby byla zajištěna neutralita společného systému DPH pokud jde o volbu mezi přímým investováním do cenných papírů a investováním prostřednictvím subjektů kolektivního investování (viz rozsudky Abbey National, uvedený výše, bod 62, jakož i ze dne 28. června 2007, JP Morgan Fleming Claverhouse Investment Trust a The Association of Investment Trust Companies, C-363/05, Sb. rozh. s. I-5517, bod 45).
17

Ohledně sloučenin arzenu stanoví příloha XVII v témže bodě 19 ve sloupci 2 týkajícím se „omezujících podmínek“ následující: „[...] 3. Nesmí se používat při konzervaci dřeva. Dále se dřevo takto ošetřené nesmí uvádět na trh. 4. Odchylně od odstavce 3: a) Pokud jde o látky a směsi používané při konzervaci dřeva: mohou se použít pouze pro impregnaci dřeva v průmyslových zařízeních za použití vakua nebo pod tlakem, a to ve formě roztoků anorganických sloučenin mědi, chromu, arsenu (CCA), typ C, a pokud jsou povoleny podle čl. 5 odst. 1 směrnice 98/8/ES. Takto ošetřené dřevo se nesmí uvádět na trh, dokud není ukončena fixace konzervačního přípravku. b) Pokud jde o dřevo ošetřené roztoky CCA v souladu s písmenem a), může se toto dřevo uvádět na trh pro odborné a průmyslové použití, pokud se pro zajištění bezpečnosti lidí a zvířat požaduje neporušenost struktury dřeva a styk kůže široké veřejnosti se dřevem je po dobu životnosti dřeva nepravděpodobný, a to: — jako stavební dřevo ve veřejných a zemědělských budovách, v kancelářských budovách a v průmyslových stavbách — v mostech a mostních konstrukcích, ..] — jako sloupy elektrického a telekomunikačního vedení, ..] d) Ošetřené dřevo uvedené v písmenu a) se nesmí používat: — v obytných nebo soukromých stavbách určených k jakémukoli účelu, — při jakémkoli použití, kdy existuje riziko opakovaného styku s kůží, ..] 5. Dřevo ošetřené sloučeninami arsenu používané ve Společenství před 30. zářím 2007 nebo uvedené na trh podle odstavce 4 může být ponecháno na místě a být nadále používáno do konce životnosti. 6. Dřevo ošetřené roztoky CCA, typ C, používané ve Společenství před 30. zářím 2007 nebo uvedené na trh podle odstavce 4: — lze použít nebo opětovně využít za podmínek pro jeho použití uvedených v odst. 4 písm. b), c) a d), — lze uvést na trh za podmínek pro jeho použití uvedených v odst. 4 písm. b), c) a d). 7. Členské státy mohou povolit u dřeva ošetřeného jinými typy roztoku CCA používaného ve Společenství před 30. zářím 2007: — použití nebo opětovné využití za podmínek pro jeho použití uvedených v odst. 4 písm. b), c) a d), — uvádění na trh za podmínek pro jeho použití uvedených v odst. 4 písm. b), c) a d).“
63

Pokud by se tedy členský stát mohl článku 53 Listiny dovolávat k tomu, aby předání osoby odsouzené v nepřítomnosti podřídil podmínce, že odsuzující rozhodnutí může být ve vystavujícím členském státě přezkoumáno za účelem vyloučení zásahu do práva na spravedlivý proces a práva na obhajobu zaručených ústavou vykonávajícího členského státu, tedy podmínce, kterou rámcové rozhodnutí 2009/299 nestanoví, narušilo by to jednotnost standardu ochrany základních práv stanoveného v tomto rámcovém rozhodnutí, bylo by to v rozporu se zásadami vzájemné důvěry a uznávání, které má toto rámcové rozhodnutí posilovat, a ohrožovalo by to tudíž účinnost uvedeného rámcového rozhodnutí.
62

Vzhledem k tomu, že uvedená oznámení jsou takové povahy, že umožňují dotčeným osobám identifikovat opravné prostředky, které mají k dispozici pro napadení svého zařazení na dotčené seznamy, jakož i datum uplynutí lhůty pro uplatnění těchto prostředků (rozsudek ze dne 15. listopadu 2012, Rada v. Bamba, C-417/11 P, bod 81), je třeba, aby navrhovatelé nemohli oddálit začátek plynutí lhůty pro podání žaloby tím, že uplatní nedostatek přímého sdělení sporných aktů nebo to, že se ve skutečnosti o sporných aktech dozvěděli později. Pokud by v případě absence působení vyšší moci měli navrhovatelé takovou možnost, byl by narušen samotný účel lhůty pro podání žaloby, kterým je zajištění právní jistoty a zamezení tomu, aby unijní akty zakládající právní účinky byly donekonečna zpochybňovány (viz zejména rozsudky ze dne 30. ledna 1997, Wiljo, C-178/95, Recueil, s. I-585, bod 19; ze dne 22. října 2002, National Farmers’ Union, C-241/01, Recueil, s. I-9079, bod 34, usnesení ze dne 15. listopadu 2012, Städter v. ECB, C-102/12 P, bod 12).
21

Kromě toho je třeba připomenout, že pokud členský stát vybral daně v rozporu s pravidly unijního práva, právní subjekty mají nárok na vrácení nejen neoprávněně vybrané daně, ale rovněž částek vyplacených tomuto státu nebo tímto státem zadržených v přímé souvislosti s touto daní. To zahrnuje rovněž ztráty představované nemožností disponovat peněžními částkami v důsledku předčasné splatnosti daně (viz rozsudky ze dne 8. března 2001, Metallgesellschaft a další, C-397/98 a C-410/98, Recueil, s. I-1727, body 87 až 89, ze dne 12. prosince 2006, Test Claimants in the FII Group Litigation, C-446/04, Sb. rozh. s. I-11753, bod 205, výše uvedený rozsudek Littlewoods Retail a další, bod 25, jakož i rozsudek ze dne 27. září 2012, Zuckerfabrik Jülich a další, C-113/10, C-147/10 a C-234/10, bod 65).
32

Právní úprava členského státu, která by nejen ukládala používání jeho úředního jazyka v případě pracovních smluv přeshraniční povahy, ale která by rovněž umožňovala vyhotovit rozhodné znění takových smluv v jazyce, jemuž rozumí všechny smluvní strany, kterých se týká, by do svobody pohybu pracovníků zasahovala méně než právní úprava ve věci v původním řízení, a přitom by byla schopna zajistit cíle sledované uvedenou právní úpravou.
60

Co se naproti tomu týče mimosmluvní odpovědnosti Společenství, spadají takovéto spory do pravomoci soudů Společenství. Podle článku 235 ES, ve spojení s čl. 225 odst. 1 ES, mají totiž Soudní dvůr a Tribunál pravomoc rozhodovat spory o náhradu škody podle čl. 288 druhého pododstavce ES, který se právě týká zmíněné mimosmluvní odpovědnosti. Tato pravomoc soudů Společenství je výlučná (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 13. března 1992, Vreugdenhil v. Komise, C-282/90, Recueil, s. I-1937, bod 14; ze dne 26. listopadu 2002, First a Franex, C-275/00, Recueil, s. I-10943, bod 43 a citovaná judikatura, jakož i výše uvedený rozsudek Hanssens-Ensch, bod 17), přičemž tyto soudy musí ověřit existenci veškerých kumulativních podmínek, a to protiprávnosti jednání vytýkaného orgánům, skutečné škody a příčinné souvislosti mezi tvrzeným jednáním a uplatňovanou škodou, jejichž splnění podléhá vznik mimosmluvní odpovědnosti Společenství (viz rozsudek ze dne 9. listopadu 2006, Agraz a další v. Komise, C-243/05 P, Sb. rozh. s. I-10833, bod 26 a citovaná judikatura).
29

Za těchto podmínek není třeba rozšířit přezkum předběžné otázky na zjištění, zda sporné výrobky dovážené společností Steinel Vertrieb spadají do působnosti nařízení CFL-i s ohledem na důvody, které předkládající soud neuvedl, to znamená s ohledem na posouzení zařazení výrobků dotčených v původním řízení do sazebních položek KN vykonané vnitrostátními orgány (obdobně viz výše uvedený rozsudek Hoesch Metals and Alloys, bod 60). V důsledku toho je z předkládacího rozhodnutí třeba vyvodit, že vnitrostátní soud nepředložil v této věci otázku Soudnímu dvoru (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 2. června 1994, AC-ATEL Electronics, C-30/93, Recueil, s. I-2305, bod 19).
8

Článek 46 nařízení č. 1408/71, nadepsaný „Přiznání dávek“, jenž je součástí hlavy III tohoto nařízení, nadepsané „Zvláštní ustanovení týkající se různých kategorií dávek“, a kapitoly 3 téhož nařízení, nadepsané „Stáří a úmrtí (Důchody)“, stanoví: „1. Pokud byly splněny podmínky vyžadované právními předpisy členského státu pro získání nároku na dávky, aniž je nutno použít článek 45 nebo čl. 40 odst. 3, použijí se tato pravidla: a) Příslušná instituce vypočte výši dávky, která by náležela i) jednak pouze podle jí uplatňovaných předpisů; ii) jednak na základě odstavce 2. b) Příslušná instituce však může upustit od výpočtu podle písm. a) bodu ii), jestliže je výsledek tohoto výpočtu, kromě rozdílů vyplývajících z použití celých čísel, roven výsledku výpočtu provedeného v souladu s písm. a) bodem i) nebo je nižší, pokud instituce neuplatňuje právní předpisy obsahující pravidla pro souběh uvedená v článcích 46b a 46c nebo jestliže uvedená instituce uplatňuje právní předpisy obsahující pravidla pro souběh v případě uvedeném v článku 46c, za podmínky, že uvedené právní předpisy stanoví, že dávky různého druhu jsou brány v úvahu pouze na základě poměru dob pojištění nebo bydlení získaných pouze podle uvedených právních předpisů k dobám pojištění nebo bydlení vyžadovaným uvedenými právními předpisy pro přiznání plného nároku na dávky. […] 2. Pokud byly podmínky vyžadované právními předpisy členského státu pro získání nároku na dávky splněny pouze po použití článku 45 nebo čl. 40 odst. 3, použijí se tato pravidla: a) příslušná instituce vypočte teoretickou výši dávky, na kterou by dotyčná osoba mohla uplatnit nárok, pokud by všechny doby pojištění nebo bydlení získané podle právních předpisů členských států, které se na zaměstnanou osobu nebo osobu samostatně výdělečně činnou vztahovaly, byly získány v dotyčném členském státě a podle právních předpisů uplatňovaných institucí v době přiznání dávky. Pokud podle těchto právních předpisů není výše dávky závislá na délce získaných dob, považuje se tato výše za teoretickou výši uvedenou v tomto písmenu; b) příslušná instituce potom určí skutečnou výši dávky na základě teoretické výše uvedené v předchozím písmenu v poměru délky dob pojištění nebo bydlení získaných před vznikem pojistné události podle jí uplatňovaných právních předpisů k celkové délce dob pojištění a bydlení získaných před vznikem pojistné události podle právních předpisů všech členských států, kterých se to týká. 3. Dotyčná osoba má nárok na nejvyšší částku vypočtenou v souladu s odstavci 1 a 2 od příslušné instituce každého členského státu, kterého se to týká, aniž je dotčeno použití předpisů o snížení, pozastavení nebo odnětí stanovených právními předpisy, podle kterých dávka náleží. V tom případě se srovnání, které má být provedeno, týká částek stanovených po uplatnění uvedených ustanovení. […]“
Unijní právo a tyto zásady by totiž byly porušeny, kdyby bylo připuštěno, že lze objektivně neodůvodněné nepříznivé zacházení uplatnit na žadatele o podporu z titulu předčasného odchodu do důchodu, kteří z důvodu svého pohlaví – a v případě žadatelek též z důvodu počtu vychovaných dětí – patří do kategorie zemědělců, kteří tohoto věku stanoveného uvedenými ustanoveními vnitrostátní právní úpravy důchodů dosáhnou dříve než žadatelé patřící do jiné kategorie zemědělců. V tomto případě by žadatelé patřící do této druhé kategorie měli delší lhůtu k podání své žádosti o podporu, takže by byli bez objektivního odůvodnění upřednostněni oproti zemědělcům patřícím do první kategorie, na které by se v případě žádosti téhož druhu vztahovaly restriktivnější podmínky stran způsobilosti pro tuto podporu.
7

Článek 65 uvedeného nařízení, nadepsaný „Nezaměstnané osoby, které měly bydliště v jiném než příslušném členském státě“, zní následovně: „1. Osoba, která měla během svého posledního zaměstnání nebo samostatné výdělečné činnosti bydliště v jiném než příslušném členském státě, musí být v případě částečné nebo přerušované nezaměstnanosti k dispozici svému zaměstnavateli nebo službám zaměstnanosti příslušného členského státu. Pobírá dávky podle právních předpisů příslušného členského státu, jako by měla bydliště v tomto členském státě. Tyto dávky poskytuje instituce příslušného členského státu. 2. Nezaměstnaná osoba, která měla během svého posledního zaměstnání, nebo své samostatné výdělečné činnosti bydliště v jiném členském státě než v příslušném členském státě a bydlí v něm i nadále nebo se do něj vrací, musí být k dispozici službám zaměstnanosti členského státu, ve kterém má bydliště. Aniž je dotčen článek 64, doplňkově může být nezaměstnaná osoba k dispozici službám zaměstnanosti členského státu, ve kterém naposledy vykonávala činnost jako zaměstnanec nebo osoba samostatně výdělečně činná. Nezaměstnaná osoba, která není příhraničním pracovníkem a která se nevrací do členského státu, v němž má bydliště, musí být k dispozici službám zaměstnanosti v členském státě, jehož právní předpisy se na ni naposledy vztahovaly. 3. Nezaměstnaná osoba uvedená v první větě odstavce 2 se zapíše do evidence uchazečů o zaměstnání u příslušných služeb zaměstnanosti členského státu, ve kterém bydlí, podléhá tamní kontrole a dodržuje podmínky právních předpisů uvedeného členského státu. Rozhodne-li se také zapsat do evidence uchazečů o zaměstnání v členském státě, ve kterém byla naposledy zaměstnána nebo samostatně výdělečně činná, dodržuje povinnosti platné v tomto státě. 4. Provádění druhé věty odstavce 2 a druhé věty odstavce 3, jakož i ujednání o výměně informací, spolupráci a vzájemné pomoci mezi institucemi a službami členského státu bydliště a členského státu, v němž dotyčná osoba naposledy vykonávala činnost zaměstnance nebo osoby samostatně výdělečně činné, stanoví prováděcí nařízení. a) Nezaměstnaná osoba uvedená v první a druhé větě odstavce 2 pobírá dávky podle právních předpisů členského státu svého bydliště, jako by se na ni tyto předpisy vztahovaly během její poslední činnosti jako zaměstnance nebo osoby samostatně výdělečně činné. Tyto dávky poskytuje instituce místa bydliště. b) Pracovník, který není příhraničním pracovníkem a kterému jsou poskytovány dávky na účet příslušné instituce členského státu, jehož právní předpisy se na něj naposledy vztahovaly, však po návratu do členského státu bydliště nejdříve pobírá dávky podle článku 64, přičemž pobírání dávek podle písmena a) se mu pozastavuje po dobu, během které pobírá dávky podle právních předpisů, jež se na něj vztahovaly naposledy. 6. Dávky poskytované institucí místa bydliště podle odstavce 5 nadále poskytuje tato instituce na své náklady. [...] [...]“
33

Soudní dvůr tak měl za to, že ačkoliv určité spory mezi veřejným orgánem a osobou soukromého práva mohou spadat do působnosti nařízení č. 44/2001, je tomu jinak, jestliže veřejný orgán jedná v rámci výkonu veřejné moci (v tomto smyslu viz zejména rozsudky ze dne 28. dubna 2009, Apostolides, C-420/07, Sb. rozh. s. I-3571, bod 43, jakož i citovaná judikatura, a ze dne 19. července 2012, Mahamdia, C-154/11, bod 56).
2

Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi P. Sweetmanem, Ireland, Attorney General a Minister for the Environment, Heritage and Local Government (ministr po životní prostředí, kulturní dědictví a místní správu) a An Bord Pleanála (dále jen „An Bord“), podporovaným Galway County Council a Galway City Council ohledně rozhodnutí An Bord schválit projekt silničního obchvatu města Galway N6.
40

Je třeba ještě doplnit, jak uvedla generální advokátka v bodě 32 svého stanoviska, že nelze mít za to, že se směrnice 2000/78 má vztahovat jen na zdravotní postižení, která jsou vrozená nebo byla způsobena následkem úrazu, a že jsou vyloučena zdravotní postižení způsobená nemocí. Kdyby bylo připuštěno, aby se směrnice mohla uplatňovat v závislosti na původu zdravotního postižení, odporovalo by to samotnému cíli této směrnice, jímž je zajištění rovného zacházení.
38

Mimoto, zatímco formulace čl. 4 odst. 4 druhého pododstavce šesté směrnice byla převzata v podobném znění do většiny jazykových verzí článku 11 směrnice o DPH, do anglické verze tohoto článku byl přidán pojem „any“ (všechny), takže relevantní pasáž tohoto ustanovení zní následovně: „each Member State may regard as a single taxable person any persons established in the territory of that Member State“ (každý členský stát může považovat za jedinou osobu povinnou k dani všechny osoby, které jsou usazeny na území tohoto členského státu).
2

Mindo je italská společnost, která se v současnosti nachází v likvidaci a jejíž hlavní činností bylo prvotní zpracování surového tabáku. Zpočátku byla rodinným podnikem, který v roce 1995 odkoupila dceřiná společnost společnosti Dimon Inc. Po této akvizici byla její obchodní firma změněna na Dimon Italia Srl. Její základní kapitál byl dne 30. září 2004 prodán čtyřem jednotlivcům, kteří neměli žádnou vazbu na skupinu Dimon, a její obchodní firma byla změněna na Mindo. V květnu 2005 došlo k fúzi společností Dimon Inc. a Standard Commercial Corporation, z níž vznikla nová společnost s názvem Alliance One International, Inc. (dále jen „AOI“).
2

Tato žádost byla předložena v rámci sporu D. Edwardse a L. Pallikaropoulos proti Environment Agency, First Secretary of State a Secretary of State for Environment, Food and Rural Affairs, ve věci povolení provozu cementárny, vydaného Environment Agency. Žádost se týká otázky, zda je s unijním právem slučitelné rozhodnutí House of Lords, ukládající L. Pallikaropoulos, jejíž opravný prostředek byl zamítnut jako neopodstatněný, náhradu nákladů řízení protistrany.
36

Komise má za to, že položená otázka by mohla být irelevantní pro vyřešení sporu v původním řízení, neboť pojem „hergestellt“ použitý v úvodní větě bodu 1 německého znění přílohy nařízení č. 726/2004 nelze podle tohoto orgánu chápat v tom smyslu, že umožňuje určit, zda se povinnost získat rozhodnutí o registraci vztahuje i na procesy, při nichž se dílčí množství léčivého přípravku, který byl vyvinut a vyroben ve formě připravené k použití podle schválených postupů, na základě lékařského předpisu naplní do jiné nádobky. Komise kromě toho tvrdí, že pro účely rozhodnutí sporu v původním řízení musí předkládající soud ve skutečnosti posoudit, zda je třeba postupy plnění injekčních stříkaček připravených k použití léčivým přípravkem, v jehož případě již byla udělena registrace a jež je obsažen v takových perforovatelných lahvičkách, jako jsou lahvičky dotčené v původním řízení, považovat za postupy přebalování, balení nebo úpravy balení ve smyslu čl. 40 odst. 2 směrnice 2001/83. Kdyby tomu tak bylo, nemusela by společnost Apozyt k uskutečnění takových postupů mít registraci. Avšak kdyby nebylo možné mít za to, že takové postupy spadají pod uvedený článek 40, bylo by velmi důvodné se domnívat, že je k této činnosti registrace nutná.
14

Ustanovení § 40 zákona o potravinách, spotřebním zboží a krmivech (Lebensmittel-, Bedarfsgegenstände- und Futtermittelgesetzbuch) ze dne 1. září 2005 (BGB1. 2005 I, s. 2618), ve znění korigenda ze dne 18. října 2005 (BGB1. 2005 I, s. 3007), stanovilo ve znění platném od 17. září 2005 do 24. dubna 2006 (dále jen „LFGB“) následující: „(1) Příslušný správní orgán může v rámci článku 10 nařízení (ES) č. 178/2002 informovat veřejnost tak, že uvede název potraviny nebo krmiva a jméno podniku, pod jehož jménem či firmou byly potravina nebo krmivo vyrobeny nebo zpracovány nebo byly uvedeny do oběhu, a je-li to vhodnější za účelem odvrácení nebezpečí také tak, že uvede jméno osoby odpovědné za uvedení výrobku na trh. Veřejnost lze informovat ve smyslu a způsobem uvedeným v první větě též v následujících případech: […] 4. pokud se do oběhu uvádí nebo byla uvedena v nezanedbatelném množství potravina, která je zdraví neškodná, avšak nevhodná k lidské spotřebě zejména proto, že vzbuzuje odpor, anebo pokud byla taková potravina z důvodu svých vlastností uváděna do oběhu pouze v malém množství, ale po delší dobu; […] V případech podle věty druhé bodu 2 až 5 je přípustné informovat veřejnost pouze za předpokladu, že na informování existuje zvláštní zájem veřejnosti a tento zájem převažuje nad zájmy dotčených osob. (2) Správní orgán může informovat veřejnost pouze v případě, že jiná stejně účinná opatření, např. informování veřejnosti potravinovým nebo krmivářským podnikem nebo hospodářským subjektem, nebyla přijata, nebyla přijata včas nebo se o nich spotřebitel nedozvěděl. (3) Dříve, než správní orgán informuje veřejnost, je povinen vyslechnout výrobce nebo osobu odpovědnou za uvádění výrobku na trh, pokud tím není ohroženo dosažení cíle sledovaného předmětným opatřením. (4) Není důvodné informovat veřejnost, pokud již výrobek není uváděn do oběhu a je-li na základě zkušeností nutno předpokládat, že výrobky uvedené do oběhu již byly spotřebovány. Odchylně od věty první může být důvodné veřejnost informovat, pokud existuje či existovalo konkrétní zdravotní riziko a informování je žádoucí za účelem lékařských opatření. (5) Ukáže-li se později, že informace poskytnutá veřejnosti správním orgánem byla nesprávná nebo že okolnosti, na kterých se případ zakládal, byly nesprávně reprodukovány, je třeba o tom neprodleně informovat veřejnost, pokud o to dotčený hospodářský subjekt požádal nebo je-li to v obecném zájmu. K tomuto zveřejnění musí dojít stejným způsobem, jakým byla veřejnost v téže věci informována.“
41

Soudní dvůr vyložil uvedené ustanovení v tom smyslu, že vnitrostátní soud musí vyvodit veškeré důsledky, které podle vnitrostátního práva vyplývají ze zjištění zneužívající povahy dotčeného ustanovení, aby se ujistil, že toto ustanovení není pro spotřebitele závazné (viz zejména výše uvedené rozsudky Banco Español de Crédito, bod 63, a Banif Plus Bank, bod 27). V tomto ohledu Soudní dvůr uvedl, že pokud vnitrostátní soud považuje určitou smluvní klauzuli za zneužívající, má povinnost vyloučit její použití, ledaže s tím spotřebitel poté, co byl uvedeným soudem upozorněn, nesouhlasí (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 4. června 2009, Pannon GSM, C-243/08, Sb. rozh. s. I-4713, bod 35).
13

Článek 20 nařízení stanoví: „1. Žadatel o azyl je přijat zpět v souladu s čl. 4 odst. 5 a čl. 16 odst. 1 písm. c), d) a e) takto: [...] b) členský stát, který byl vyzván, aby žadatele přijal zpět, je povinen provést nezbytná ověření a odpovědět na jemu adresovanou žádost co nejrychleji a v každém případě nejpozději jeden měsíc po podání. Pokud se žádost opírá o údaje získané ze systému Eurodac, zkracuje se tato lhůta na dva týdny; c) pokud dožádaný členský stát nesdělí své rozhodnutí do jednoho měsíce nebo dvou týdnů uvedených v písmenu b), má se za to, že souhlasí s přijetím žadatele o azyl zpět; [...]“