STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

NIILA JÄÄSKINENA

přednesené dne 26. května 2011( )

Spojené věci C‑89/10 a C‑96/10

Q-Beef NV

proti

Belgische Staat





Frans Bosschaert

proti

Belgische Staat

Vleesgroothandel Georges Goossens en Zonen NV

Slachthuizen Goossens NV

[žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce podané Rechtbank van eerste aanleg te Brussel (Belgie)]

„Poplatky neslučitelné s právem Unie – Žádost o vrácení – Zásady rovnocennosti a efektivity – Délka promlčecí lhůty – Počátek promlčecí lhůty – Zprostředkující osoby – Různé lhůty“

I – Úvod

1. Předmětem obou žádostí o rozhodnutí o předběžné otázce( ), podané Rechtbank van eerste aanleg te Brussel (Belgie), je výklad zásad práva Unie v oblasti vydání bezdůvodného obohacení.

2. Tyto otázky byly vzneseny v rámci sporu mezi Q-Beef NV (dále jen „Q‑Beef“), společností obchodující s dobytkem, a belgickým státem, a v rámci sporu, v němž proti sobě stojí jednak F. Bosschaert, zemědělec, a belgický stát, a jednak F. Bosschaert a společnosti Vleesgroothandel Georges Goossens en Zonen NV a Slachthuizen Goossens NV (obě společnosti jsou dále označovány jako „společnosti Goossens“). Uvedené spory se týkají žádosti o vrácení příspěvků, které společnost Q-Beef a F. Bosschaert zaplatili do Fondu pro zdraví zvířat a živočišnou produkci (dále jen „Fond z roku 1987“), z důvodu, že měly být vybrány v rozporu s právem Unie.

3. Podstatou tří předběžných otázek vznesených v projednávaných věcech je délka promlčecí lhůty, počátek této lhůty a, ve věci F. Bosschaert, v níž mezi dlužníkem a státem vystupují prostředníci, důsledky promlčecích lhůt různého trvání. Odpovědi na první a druhou otázku lze dovodit z dostatečně bohaté judikatury Soudního dvora v oblasti dodržování zásad rovnocennosti a efektivity. Naproti tomu třetí otázku považuji za dosud neřešenou a vyžadující hlubší analýzu.

4. Úvodem musím poznamenat, že projednávané věci evokují dvě rčení dobře známá ve všech právních systémech: že zákony chrání ty, kteří bdí, nikoliv ty, kteří spí (iura vigilantibus, non dormientibus prosunt), a dále, že nikdo se nemůže dovolávat vlastní nepoctivosti (nemo auditur propriam turpitudinem allegans)( ). Mám za to, že stávající judikatura dochází k odpovědím založeným na první z výše uvedených zásad. Následkem tohoto řešení by však belgický stát mohl těžit ze svého neodpovědného přístupu, který uplatňoval od počátku devadesátých let a který spočíval v tom, že nenapravil hospodářské důsledky svého protiprávního jednání vůči jednotlivcům.

5. Pokud jde o skutkový a právní rámec, vykazují obě uvedené věci určitou podobnost s rozsudky Lornoy a další, Claeys, jakož i Demoor a další( ), z roku 1992, a s rozsudkem van Calster a další( ), z roku 2003.

II – Právní rámec

A – Zákon z roku 1998 a rozsudek van Calster a další

6. Zákon ze dne 23. března 1998 upravuje vznik Rozpočtového fondu pro zdraví a kvalitu zvířat a živočišných produktů (dále jen „zákon z roku 1998“)( ).

7. Tento zákon nahrazuje režim a fond vytvořené v roce 1987. Uvedený smíšený režim podpor a povinných příspěvků, který nebyl oznámen Evropské komisi, byl prohlášen za neslučitelný s právem Unie rozhodnutím Komise z roku 1991 a výše uvedenými rozsudky Soudního dvora Lornoy a další, Claeys a Demoor a další, vydanými v roce 1992.

8. Belgické království oznámilo dopisy z prosince 1995 a května 1996 návrh legislativních opatření, jejichž cílem bylo zrušení režimu z roku 1987 a jeho nahrazení režimem novým. Tento návrh, který byl nakonec přijat jako zákon z roku 1998, byl rozhodnutím Komise ze dne 30. července 1996 bez výhrad prohlášen za slučitelný se společným trhem.

9. Článek 5 zákona z roku 1998 stanoví, že fond z roku 1998 získává prostředky zejména z povinných příspěvků vybíraných od fyzických nebo právnických osob, které produkují, zpracovávají, přepravují, upravují a prodávají zvířata nebo živočišné produkty nebo je uvádějí na trh.

10. Zákon z roku 1998 se neuplatní jen do budoucnosti, ale obsahuje i určitá ustanovení, které se zpětným účinkem nahrazují režim z roku 1987.

11. Článek 14 zákona z roku 1998, který vyvolává právní účinky zpětně ode dne 1. ledna 1988( ), ukládá povinnost hradit příspěvky jatkám a vývozcům. Uvedený článek retroaktivním způsobem stanoví sedm různých období od 1. ledna 1988 a určuje částky, které se mají zaplatit za každé z těchto období.

12. Článek 15 zákona z roku 1998 ukládá se zpětnou účinností ode dne 1. ledna 1993( ) příspěvkovou povinnost osobám odpovědným za provozy s chovem vepřů.

13. Článek 17 druhý pododstavec zákona z roku 1998 stanoví, že pohledávky týkající se příspěvků zaplacených podle režimu z roku 1987 se ze zákona započtou proti příspěvkům, které mají být zaplaceny podle režimu z roku 1998, a to následujícím způsobem:

„Případné započtení mezi částkami, které mají být zaplaceny na základě článků 14, 15 a 16, a částkami zaplacenými na základě [vyhlášky z roku 1987] nastane ze zákona, a to na základě samotného nabytí účinnosti tohoto zákona, […]“.

14. Článek 18 zákona z roku 1998 zní:

„[…]

Ve všech stádiích obchodu nebo výroby předcházejících porážce nebo vývozu se povinnost zaplatit příspěvky uvedené v článku 14 v plném rozsahu přenáší na výrobce. K tomuto přenosu povinnosti dochází při sjednání ceny mezi stranami, a to jak při prodeji zvířat, tak při poskytnutí služeb jatkami nebo vývozcem.

Tento povinný příspěvek nesmí být uveden na faktuře ani na žádném dokumentu uvedeném v článku 4 královského nařízení č. 22 ze dne 15. září 1970, jímž se zavádí zvláštní režim použitelný pro zemědělce v oblasti daně z přidané hodnoty.

Uvedené povinné příspěvky musí být jatkami zaplaceny nejpozději do posledního dne v měsíci následujícím po měsíci, v němž dojde k porážce nebo v němž dojde k doručení doporučeného dopisu Úřadu. Vývozci jsou povinni tyto povinné příspěvky zaplatit Úřadu nejpozději do posledního dne v měsíci následujícím po měsíci, v němž došlo k doručení doporučeného dopisu tohoto Úřadu.

Povinné příspěvky uvedené v článku 15 jsou splatné ročně. Musí být Úřadu zaplaceny do třiceti dnů od výzvy k zaplacení odeslané doporučeným dopisem.

[…]“

15. Článek 21 zákona z roku 1998 stanoví:

„Zrušují se:

1. Článek 32 odstavce 2 a 3 zákona ze dne 24. března 1987 o zdraví zvířat, ve znění zákonů ze dne 29. prosince 1990, ze dne 20. července 1991, ze dne 6. srpna 1993, ze dne 21. prosince 1994 a ze dne 20. prosince 1995; […]“.

16. Podle článku 23 zákona z roku 1998 nabývá tento zákon účinnosti dnem zveřejnění v Moniteur belge, s výjimkou zejména jeho výše uvedených článků 14 a 15. Zákon byl zveřejněn dne 30. dubna 1998.

17. Soudní dvůr byl ohledně zákona z roku 1998 již v minulosti požádán o výklad čl. 93 odst. 3 Smlouvy o ES (nyní čl. 108 odst. 3 SFEU) a rozhodnutí Komise z roku 1996. V rozsudku van Calster a další( ) Soudní dvůr rozhodl, že:

– článek 93 odst. 3 Smlouvy o ES brání, za takových okolností, jako jsou okolnosti původního řízení, vybírání příspěvků určených ke zvláštnímu financování režimu podpory, který byl rozhodnutím Komise shledán slučitelným se společným trhem, v rozsahu, v němž jsou tyto příspěvky uloženy se zpětnou účinností za období předcházející vydání uvedeného rozhodnutí;

– rozhodnutím Komise ze dne 9. srpna 1996 nebyla schválena zpětná účinnost zákona z roku 1998, kterým se zřizuje Rozpočtový fond pro zdraví a kvalitu zvířat a živočišných produktů.

B – Vnitrostátní právní úprava týkající se vydání bezdůvodného obohacení a promlčení

18. Článek 1376 code civil (občanského zákoníku) stanoví:

„Kdo omylem či vědomě přijme plnění, na které nemá nárok, je povinen ho vrátit tomu, od něhož ho neoprávněně obdržel“.

19. Článek 2262a odst. 1 občanského zákoníku uvádí:

„ Osobní žaloby se promlčují ve lhůtě deseti let.

Odchylně od prvního pododstavce se žaloby na náhradu škody založené na mimosmluvní odpovědnosti promlčují ve lhůtě pěti let ode dne, který následuje po dni, kdy se poškozená osoba dozvěděla o škodě nebo o jejím zvýšení a o totožnosti osoby odpovědné za škodu.

[…]“.

20. Předkládající soud uvádí, že toto ustanovení bylo vloženo do občanského zákoníku až zákonem ze dne 10. června 1998, kterým se mění určitá ustanovení ve věci promlčení. Předtím se uplatňovalo obecné pravidlo, které stanovovalo třicetiletou promlčecí lhůtu. U žalob, jejichž důvod vzniknul před vstupem tohoto zákona v platnost, byla rovněž zavedena desetiletá promlčecí lhůta s tím, že přechodná ustanovení uvedená v článku 10 tohoto zákona stanovila, že tato nová promlčecí lhůta začne plynout až vstupem zákona v platnost, k čemuž došlo dne 27. července 1998.

21. Článek 2244 občanského zákoníku vymezuje hlavní důvody přerušení promlčecí lhůty:

„Žaloba, příkaz nebo exekuční příkaz, doručené tomu, jemuž se má zabránit v uplatnění promlčení, způsobují občanskoprávní přerušení promlčecí lhůty.

Žaloba přerušuje promlčecí lhůtu až do vydání konečného rozhodnutí. […]“.

22. Podle předkládajícího soudu obecně platí, že pro orgány veřejné moci platí promlčecí lhůty obecného práva, a to přinejmenším na základě článku 2227 občanského zákoníku:

„Stát, veřejnoprávní subjekty a obce mohou namítat tytéž důvody promlčení jako jednotlivci“.

23. Článek 100 koordinovaných zákonů ze dne 17. července 1991 o finanční správě státu stanoví( ):

„Jsou promlčeny a definitivně propadají ve prospěch státu, aniž je tím dotčena možnost jejich zániku na základě jiných právních, správních či v dané věci sjednaných předpisů:

1? pohledávky, které měly být uplatněny v souladu s pravidly stanovenými v právních či správních předpisech, a které nebyly uplatněny ve lhůtě pěti let od 1. ledna rozpočtového roku, v jehož průběhu vznikly;

2? pohledávky, které byly uplatněny ve lhůtě uvedené v bodě 1, nebyly však ministry schváleny k výplatě ve lhůtě pěti let od 1. ledna roku, v němž byly uplatněny;

3? všechny ostatní pohledávky, které nebyly schváleny k výplatě ve lhůtě deseti let od 1. ledna roku, v němž vznikly.

Pohledávky vyplývající z rozsudků se nicméně nadále promlčují v desetileté lhůtě. Tyto pohledávky musí být zaplaceny na žádost státní depozitní pokladny“.

24. Podle článku 101 uvedeného zákona platí, že „podání soudní žaloby staví běh promlčecí lhůty až do vynesení konečného rozhodnutí“.

25. Podle předkládajícího soudu platí pro všechny pohledávky vůči státu zpravidla pětiletá promlčecí lhůta, pokud zákon nestanoví jinak. V případě žaloby, podané na základě článku 1382 občanského zákoníku, směřující proti orgánům veřejné moci a založená na protiprávnosti přijetí či uplatnění ministerské vyhlášky, dochází k promlčení ve lhůtě pěti let( ).

26. Předkládající soud uvádí, že čl. 100 odst. 1 koordinovaných zákonů o finanční správě státu se rovněž uplatní ohledně pohledávek na vydání bezdůvodného obohacení.

27. Předkládající soud zdůrazňuje, kromě jiného, že Cour d’arbitrage (rozhodčí soud) v několika rozsudcích rozhodl, vycházeje z parlamentních jednání, že stanovení pětileté promlčecí lhůty u žalob proti státu představuje opatření zákonodárce, které není nepřiměřené sledovanému cíli spočívajícímu v požadavku na uzavření státních účtů v rozumné lhůtě.

28. Nakonec je třeba uvést, že podle čl. 2257 odst. 2 občanského zákoníku platí, že promlčecí lhůta pro uplatnění regresního nároku začne běžet až po uplatnění hlavního nároku.

III – Spory v původním řízení, předběžné otázky a řízení před Soudním dvorem

A – Věc Q-Beef (C-89/10)

29. Q-Beef je belgická společnost, která obchoduje se zvířaty. V období od ledna 1993 do dubna 1998 zaplatila na základě právní úpravy z roku 1987 různé příspěvky do Fondu z roku 1987, a to z důvodu vývozu zvířat.

30. Vzhledem k tomu, že režim z roku 1998 nahradil režim z roku 1987 se zpětným účinkem, byly uvedené příspěvky zaplacené společností Q-Beef v rámci nového režimu „potvrzeny“ s tím, že započtení nastalo ze zákona ke dni vstupu tohoto zákona, tedy ke dni 30. dubna 1998( ).

31. Společnost Q‑Beef podala dne 2. dubna 2007 žalobu na belgický stát, kterou se domáhá vrácení příspěvků zaplacených v období od ledna 1993 do dubna 1998, a to z důvodu protiprávnosti režimu z roku 1998.

32. Co se týče promlčení, předkládající soud uvádí, že podle čl. 100 odst. 1 koordinovaných zákonů o finanční správě státu začala promlčecí lhůta v případě pohledávky Q-Beef proti belgickému státu plynout 1. ledna rozpočtového roku, v jehož průběhu vznikla, v daném případě v roce, v němž zákon z roku 1998 vstoupil v platnost, tedy dne 1. ledna 1998, a uplynula dne 31. prosince 2002 o půlnoci. Protože žaloba proti belgickému státu byla podána dne 2. dubna 2007, je pohledávka společnosti Q-Beef proti belgickému státu podle vnitrostátního belgického práva promlčena( ). Předkládající soud je toho názoru, že výše uvedený rozsudek ve věci van Calster a další má podle vnitrostátního práva pouze deklaratorní účinek a nespouští tedy běh promlčecí lhůty.

33. Za těchto okolností se Rechtbank van eerste aanleg te Brussel rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

„1) Brání právo [Unie] vnitrostátnímu soudu v tom, aby pětiletou promlčecí lhůtu, která je ve vnitrostátním právním řádu upravena pro pohledávky vůči státu, uplatnil na pohledávky na vrácení příspěvků zaplacených členskému státu na základě smíšeného systému podpor a poplatků, který byl nejen částečně protiprávní, nýbrž zároveň částečně neslučitelný s právem [Unie], přičemž tyto příspěvky byly zaplaceny předtím, než vstoupil v platnost nový systém podpor a povinných příspěvků, který nahrazuje prvně uvedený systém a který byl konečným rozhodnutím Komise prohlášen za slučitelný s právem [Unie], avšak nikoli pokud tyto příspěvky jsou uloženy se zpětnou účinností pro období před vydáním tohoto rozhodnutí?

2) Brání právo [Unie] členskému státu v tom, aby se úspěšně dovolával vnitrostátních promlčecích lhůt, které jsou pro něj zvlášť výhodné ve srovnání se lhůtami použitelnými ve vnitrostátním obecném právu, jako obrany v řízení zahájeném proti němu jednotlivcem k ochraně jeho práv vyplývajících ze Smlouvy o ES v takovém případě, jako je případ popsaný vnitrostátním soudem, v němž mají tyto zvlášť výhodné vnitrostátní promlčecí lhůty za následek, že je požadavek na vrácení příspěvků, které byly členskému státu zaplaceny na základě nejen částečně protiprávního, nýbrž zároveň částečně s právem [Unie] neslučitelného smíšeného systému podpor a povinných příspěvků, znemožněn, ačkoli neslučitelnost s právem Společenství byla Soudním dvorem [...] určena teprve po uplynutí těchto zvlášť výhodných promlčecích lhůt, i když protiprávní stav existoval již předtím?“

B – Věc Bosschaert (C-96/10)

34. Frans Bosschaert je zemědělec, který od roku 1970 chová prasata. Na základě režimu z roku 1987 zaplatil, v období od roku 1989 do roku 1996, příspěvky určené do Fondu z roku 1987 za zvířata, která pro něj byla poražena. F. Bosschaert platil příspěvky společnosti Vleesgroothandel Georges Goossens en Zonen NV, která je následně dále předávala společnosti Slachthuizen Goossens NV, jenž je nakonec vložila do uvedeného Fondu.

35. Vzhledem k tomu, že režim z roku 1998 nahradil se zpětným účinkem původní režim z roku 1987, byly uvedené příspěvky zaplacené F. Bosschaertem v rámci nového režimu „potvrzeny“ s tím, že započtení nastalo ze zákona ke dni vstupu tohoto zákona v platnost, tedy ke dni 30. dubna 1998( ).

36. Z návrhů na zahájení řízení ze dne 30. a 31. července 2007 podle předkládajícího soudu vyplývá, že F. Bosschaert podal belgickému soudu žalobu, kterou se primárně na belgickém státě domáhá vrácení svých příspěvků zaplacených v období od roku 1989 do roku 1996, z důvodu, že mu byly uloženy protiprávně, neboť dotčené právní předpisy byly v rozporu s právem Unie.

37. Subsidiárně se navrhovatel domáhá, pro případ, že by byla žaloba proti belgickému státu shledána nepřípustnou, aby byla společnostem Goossens uložena povinnost dotčené částky společně a nerozdílně s belgickým státem vrátit.

38. Co se týče promlčení, poukazuje předkládající soud podobně jako ve věci Q-Beef na to, že u přímé žaloby F. Bosschaerta (podaná dne 31. července 2007) a žaloby společností Goossens (podaná dne 21. listopadu 2007) proti belgickému státu došlo k promlčení z důvodu uplynutí zvláštní pětileté promlčecí lhůty upravené čl. 100 bodem 1 koordinovaných zákonů o finanční správě státu, která začala plynout dne 1. ledna 1998 a uplynula dne 31. prosince 2002. Předkládající soud má rovněž za to, že rozsudek ve věci van Calster a další má pouze deklaratorní účinek, neboť uskutečněné platby se nestaly bezdůvodnými na jeho základě, vzhledem k tomu, že se uvedený rozsudek omezil na pouhé konstatování, že příspěvky byly protiprávní, jelikož byly uloženy se zpětnou účinností.

39. Z předkládacího rozhodnutí nicméně vyplývá, že žaloby podané F. Bosschaertem proti společnostem Goossens jsou osobními žalobami, dochází v jejich případě k promlčení v desetileté lhůtě. Tato desetiletá lhůta začala plynout až dnem 27. července 1998, kdy vstoupil v platnost zákon ze dne 10. června 1998, jenž zavedl tuto novou desetiletou lhůtu pro spory mezi jednotlivci. Tato lhůta tedy uplynula až koncem července 2008, to jest až po vydání výše uvedeného rozsudku van Calster a další, což vede k závěru, že proti uvedeným žalobám nelze namítat promlčení.

40. Vedlejší žaloby podané dne 21. listopadu společnostmi Goossens z důvodu regresního nároku proti belgickému státu by promlčeny být neměly, protože byly podány až v návaznosti na žaloby podané F. Bosschaertem dne 30. a 31. července 2007( ).

41. Za těchto okolností se Rechtbank van eerste aanleg te Brussel rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru tři předběžné otázky, z nichž první a třetí jsou stejné jako první a druhá předběžná otázka ve věci Q-Beef uvedené výše, a z nichž druhá otázka zní následovně:

„2) Je v případě, že členský stát uloží soukromé osobě povinnost platit poplatky, které je pak tato povinna požadovat po dalších soukromých osobách, se kterými je v obchodních vztazích v odvětví, v němž členský stát zavedl smíšený systém podpor a povinných příspěvků, jenž se však později ukázal být nejen částečně protiprávním, nýbrž zároveň částečně neslučitelným s právem [Unie], v rozporu s právem [Unie] skutečnost, že pro tyto osoby platí podle vnitrostátních právních ustanovení kratší promlčecí lhůta ohledně práva požadovat vrácení příspěvků neslučitelných s právem [Unie] od členského státu, zatímco ohledně práva požadovat vrácení týchž příspěvků od jiné soukromé zprostředkující osoby platí promlčecí lhůta delší, takže se uvedená zprostředkující osoba může nacházet v situaci, ve které pohledávka vůči ní není promlčena, je však promlčena pohledávka této osoby vůči členskému státu, a tato zprostředkující osoba tak může čelit žalobě podané proti ní jinými hospodářskými subjekty a případně musí na členském státu regresně požadovat úhradu, avšak nemůže žádat vrácení příspěvků, které sama přímo členskému státu zaplatila?“

C – Řízení před Soudním dvorem

42. Usnesením předsedy Soudního dvora ze dne 6. dubna 2010 byly věci C‑89/10 a C-96/10 spojeny pro účely písemné i ústní části řízení, jakož i pro účely rozsudku.

43. Společnost Q-Beef, F. Bosschaert, společnosti Goossens, belgická vláda a Komise předložili svá písemná vyjádření.

44. Všichni zúčastnění byli přítomni na jednání, které se konalo dne 3. února 2011.

IV – Analýza

A – Úvodní poznámky

45. Co se týče vydání bezdůvodného obohacení v právu Unie, je nejprve třeba zmínit, že z ustálené judikatury vyplývá, že členské státy jsou v zásadě povinny vrátit poplatky vybrané v rozporu s právem Unie( ).

46. Soudní dvůr již několikrát uvedl, že problém vracení neoprávněně vybraných poplatků je v různých členských státech řešen různě, a řešení se dokonce liší i v rámci téhož státu podle různých druhů daní a poplatků.

47. Tato rozdílnost vnitrostátních systémů vyplývá zejména z neexistence právní úpravy Unie v oblasti vracení neoprávněně vybraných vnitrostátních poplatků. V takové situaci totiž přísluší vnitrostátnímu právnímu řádu každého členského státu, aby určil příslušné soudy a upravil procesní podmínky soudních řízení určených k zajištění ochrany práv, která procesním subjektům vyplývají z práva Unie, s tím, že tyto podmínky nesmí být méně příznivé než ty, které platí pro obdobná vnitrostátní řízení (zásada rovnocennosti), a nesmí v praxi znemožňovat nebo nadměrně ztěžovat výkon práv přiznaných právním řádem Unie (zásada efektivity)( ).

B – K první otázce ve věcech Q-Beef a Bosschaert

48. Předkládající soud se v těchto otázkách táže Soudního dvora, zda je použití pětileté promlčecí lhůty, stanovené vnitrostátním právním řádem pro pohledávky vůči státu, na žaloby o vrácení poplatků, které byly zaplaceny v rozporu s právem Unie na základě smíšeného systému podpor a poplatků, v souladu s právem Unie.

49. Co se týče lhůt stanovených vnitrostátními právními předpisy, neměly by být podle zásady efektivity stanoveny tak, aby dosažení nápravy prakticky znemožňovaly nebo činily příliš obtížným( ).

50. Pokud jde o naposled uvedenou zásadu, Soudní dvůr uznal, že stanovení přiměřených promlčecích lhůt pro podání žaloby je slučitelné s právem Unie, a to v zájmu právní jistoty, která chrání jak poplatníka, tak příslušný orgán veřejné správy( ). Povaha těchto lhůt totiž není taková, aby prakticky znemožňovala nebo činila příliš obtížným výkon práv přiznaných právním řádem Unie.

51. Přiměřenost lhůt se posuzuje případ od případu. Soudní dvůr tak měl za to, že vnitrostátní tříletá promlčecí lhůta by měla být přiměřená( ). Za okolností daných ve výše uvedeném rozsudku Recheio – Cash & Carry byla dokonce za přiměřenou považována i lhůta 90 dnů( ).

52. V tomto případě by měla být promlčecí lhůta, stanovená v délce čtyř až pěti let v závislosti na datu, kdy povinnost vznikla( ), posouzena jako dostatečně dlouhá k tomu, aby poplatník přijal se znalostí věci rozhodnutí podat žalobu na neplatnost a shromáždil za tím účelem všechny potřebné skutkové a právní poznatky.

53. Navrhuji tedy, aby Soudní dvůr rozhodnul, že právo Unie nebrání tomu, aby za okolností věci v původním řízení vnitrostátní soud použil pětiletou promlčecí lhůtu, kterou vnitrostátní právo stanovuje pro pohledávky vůči státu, na žaloby na vydání poplatků vybraných protiprávně členským státem na základě smíšeného systému podpor a poplatků.

C – K druhé otázce ve věci Q-Beef a třetí otázce ve věci Bosschaert

54. Podstatou těchto otázek předkládajícího soudu je, zda závěr Soudního dvora o tom, že retroaktivní povaha zákona z roku 1998 je neslučitelná s právem Unie, v rozsudku, jímž bylo rozhodnuto o předběžné otázce, má dopad na okamžik, od kterého začne běžet promlčecí lhůta stanovená vnitrostátním právem pro žaloby na vydání příspěvků zaplacených v rozporu s právem Unie.

55. Co se týče počátku promlčecí lhůty, z ustálené judikatury vyplývá, že jde v zásadě o otázku vnitrostátního práva. Řešení mohou být v tomto ohledu různá: počátek lhůty může být přímo určen datem zaplacení, v závislosti na tomto datu( ) nebo, jak tomu je v projednávaném případě, v závislosti na vstupu nové právní úpravy v platnost.

56. Je třeba připomenout, že výklad pravidla práva Unie, který Soudní dvůr dává při výkonu pravomoci, která je mu svěřena článkem 267 SFEU, v případě potřeby objasňuje a upřesňuje význam a dopad tohoto pravidla tak, jak musí nebo by mělo být chápáno a uplatňováno od okamžiku jeho vstupu v platnost( ). Jinými slovy, rozsudek vydaný v řízení o předběžné otázce není konstitutivní, ale čistě deklaratorní povahy, s tím důsledkem, že jeho účinky sahají v zásadě k datu, kdy vykládané pravidlo vstoupilo v platnost( ).

57. Podle vnitrostátního soudu začala ve věci v původním řízení běžet promlčecí lhůta dne 1. ledna 1998 a uplynula dne 31. prosince 2002. Počátek této lhůty tedy zajisté formálně předchází přijetí právního předpisu, jeho zveřejnění a vstupu v platnost, k nimž došlo v březnu a dubnu 1998. To nicméně neznemožňuje výkon práva podat žalobu, jak o tom svědčí věc van Calster a další. Mám za to, že i přes stanovení uvedené lhůty mírně retroaktivním způsobem zbývalo v projednávaném případě dost času k podání žaloby.

58. Samotná skutečnost, že byl rozsudek van Calster a další vydán až v roce 2003, tedy nemá žádný dopad na počátek promlčecí lhůty, která začala podle vnitrostátního soudu běžet dne 1. ledna 1998.

59. Je třeba připomenout, že Soudní dvůr se jen velmi výjimečně vyjadřuje k otázce počátku promlčecích lhůt. Učinil tak pouze v rozsudku Emmott, když stanovil „přijatelným“ počátkem promlčecí lhůty den úplného provedení směrnice, a to za situace, kdy byla navrhovatelka zcela zbavena možnosti účinně se domáhat nápravy( ).

60. O tuto situaci se však v projednávaném případě nejedná, jelikož přístup přijatý ve věci Emmott Soudní dvůr jednoznačně upřesnil ve své pozdější judikatuře, zejména v rozsudku Fantask a další( ), jenž byl nejnověji potvrzen rozsudkem Danske Slagterier( ), podle nichž se navrhovatelé nemohli dovolávat řešení přijatého ve věci Emmott. Soudní dvůr jasně uvedl, že řešení vyplývající z rozsudku Emmott bylo odůvodněno zvláštními okolnostmi této věci, při nichž žalobkyně v původním řízení ztratila uplynutím promlčecí lhůty jakoukoliv možnost uplatnit svůj nárok na rovné zacházení podle směrnice Unie( ).

61. Počátek promlčecí lhůty tedy vychází z vnitrostátního práva. Ve vnitrostátním právu je samozřejmě možné stanovit počátek lhůty podle toho, kdy nastanou určité události, jako je například vydání soudního rozhodnutí, kterým dojde k určení neslučitelnosti určitého ustanovení vnitrostátního práva s právem Unie. Takové řešení není v Unii neznámé. Soudní dvůr se v tomto ohledu zabýval francouzskou právní úpravou v rozsudku Roquette Frères a tuto možnost v něm potvrdil( ). Je však obvykle věcí členského státu, aby takovou možnost stanovil, Belgické království to však v daném případě zjevně neučinilo.

62. Přestože byl rozsudek van Calster a další vydán až po uplynutí promlčecí lhůty, navrhuji vzhledem k výše uvedenému, aby Soudní dvůr na tuto otázku odpověděl, že právo Unie nebrání tomu, aby se za okolností věci v původním řízení členský stát dovolával vnitrostátních promlčecích lhůt, jež jsou pro něj výhodnější ve srovnání se lhůtami použitelnými ve vnitrostátním obecném právu, za účelem obrany v rámci řízení zahájeného proti němu jednotlivcem domáhajícím se ochrany svých práv vyplývajících ze Smlouvy o FEU.

63. Považuji však za nutné závěrem upřesnit, že z důvodů, které dále uvedu, nelze vyloučit, že se členský stát ve výjimečných případech, kdy by chování vnitrostátních orgánů spolu s existencí promlčecí lhůty bylo způsobilé zcela zbavit určitou osobu možnosti domáhat se svých práv před vnitrostátními soudy, nebude smět dovolávat promlčecí lhůty stanovené v jeho prospěch( ).

D – K druhé otázce ve věci Bosschaert

1. Analýza

64. Tato otázka předkládajícího soudu se týká slučitelnosti promlčecí lhůty ve věci žaloby na vydání příspěvků vybraných v rozporu s právem Unie, jež je vnitrostátními předpisy stanovena delší v případě žaloby proti jednotlivci, než v případě žaloby proti členskému státu, s právem Unie. Jednotlivec vystupující jako zprostředkující osoba, jenž na jiný subjekt přenesl poplatky, jejichž zaplacení mu bylo uloženo státem, se tak může ocitnout v situaci, kdy žaloba na vydání poplatků odporujících právu Unie vůči němu není promlčena, zatímco vůči členskému státu již ano( ).

65. Podle předkládajícího soudu již jednotlivci nemají v projednávaném případě možnost podat proti státu žalobu na vydání bezdůvodného obohacení, a to z důvodu uplynutí pětileté promlčecí lhůty, jejíž počátek je stanoven na 1. ledna rozpočtového roku, v jehož průběhu povinnost vznikla. Z toho důvodu nemohou podle vnitrostátního práva F. Bosschaert ani společnosti Goossens získat náhradu z titulu bezdůvodného obohacení přímo od státu( ).

66. F. Bosschaert, který příspěvky zaplatil státu prostřednictvím společností Goossens, by nicméně měl mít možnost získat tyto příspěvky zpět od těchto společností, protože promlčecí lhůta, která se použije mezi jednotlivci ohledně práva na vydání bezdůvodného obohacení, je desetiletá.

67. Krom toho, pokud by společnostem Goossens bylo uloženo neoprávněně vybrané příspěvky F. Bosschaertovi vrátit, mohly by podle předkládajícího soudu dosáhnout vrácení těchto částek od státu, ne však na základě žaloby na vydání bezdůvodného obohacení, která je již po pěti letech promlčena, ale na základě žaloby z důvodu regresního nároku týkající se osobního závazku.

68. Ohledně souladu uvedené situace s právem Unie je třeba uvést následující.

69. Co se týče zásady efektivity, nebylo rozdílné zacházení mezi „vnitrostátními“ a „komunitárními“ případy ani namítáno. Zdá se tedy, že dotčená právní úprava tomuto kritériu vyhovuje.

70. Co se týče zásady rovnocennosti, situace se ve světle předcházející judikatury zdá být rovněž jasná.

71. V rozsudku Prisco a CASER Soudní dvůr rozhodl, že „právo Společenství nezakazuje, aby se členský stát bránil žalobám na vrácení daní vybraných v rozporu s právem Společenství tím, že se dovolá vnitrostátní trojroční promlčecí lhůty, stanovené namísto obecné lhůty určené pro žaloby na vydání bezdůvodného obohacení mezi jednotlivci, která je delší, a to za předpokladu, že se uvedená promlčecí lhůta použije stejným způsobem jak na žaloby na vrácení daní založené na právu Společenství, tak i na ty, jež jsou založeny na vnitrostátním právu“( ).

72. Vzhledem k tomuto rozsudku by bylo namístě odpovědět, že právo Unie nebrání členskému státu, aby proti žalobám na vrácení příspěvků vybraných v rozporu s právem Unie namítal vnitrostátní pětiletou promlčecí lhůtu, stanovenou namísto obecné lhůty určené pro žaloby na vydání bezdůvodného obohacení mezi jednotlivci, která je delší, a to za předpokladu, že se uvedená promlčecí lhůta použije stejným způsobem jak na žaloby na vrácení příspěvků založených na právu Unie, tak i na ty, jež jsou založeny na vnitrostátním právu.

73. Je nicméně třeba jemněji odstínit tento přístup v případě, kdy byly příspěvky zaplaceny státu prostřednictvím zprostředkující osoby, a kdy se mezi jednotlivci použije desetiletá promlčecí lhůta, zatímco státu svědčí lhůta pětiletá.

74. Uvedený případ bude v souladu s právem Unie za předpokladu, že zprostředkující osobě, která byla nucena vydat bezdůvodné obohacení jiné osobě, svědčí přiměřená lhůta k tomu, aby se mohla efektivně dovolávat uhrazení takto vrácených příspěvků od státu. V opačném případě by existence nekoherentních lhůt nebyla v souladu s právem Unie, protože by důsledky protiprávnosti způsobené státem nesla zprostředkující osoba, která neměla právní možnost zabránit přenášení příspěvků na své zákazníky.

75. Podle předkládajícího soudu by měla být v daném případě taková žaloba z důvodu regresního nároku v zásadě nejen možná, ale i úspěšná.

76. Vzhledem k tomu, že jsou uvedené podmínky splněny, mám za to, že posuzovaná situace je v souladu s právem Unie.

2. Dodatečné úvahy

77. Přestože jsem již uvedl odpovědi na tuto otázku, zdá se mi, že je třeba uvést několik dodatečných úvah.

a) K počátku plynutí a k trvání promlčecí lhůty

78. Výše jsem navrhnul, aby Soudní dvůr určil, že pětiletá promlčecí doba, jejíž počátek se vztahuje k začátku rozpočtového roku, v jehož průběhu daná povinnost vznikla, je v souladu s právem Unie.

79. Nepřipustil jsem tedy návrat k řešení formulovanému ve výše uvedeném rozsudku Emmott, tedy návrh žalobců v původním řízení, aby bylo stanoveno, že promlčecí doba začala běžet ode dne vyhlášení rozsudku Soudního dvora.

80. Rozsudek Soudního dvora o předběžné otázce, jenž objasňuje určitou právní situaci, jako například výše uvedený rozsudek van Calster a další, může mít nicméně ve výjimečným případech určitý dopad, a to i po uplynutí promlčecí lhůty.

81. V důsledku právní úpravy promlčecích lhůt vztahujících se k pohledávkám vůči belgickému státu nemá výše uvedený rozsudek o předběžné otázce van Calster a další, vydaný v roce 2003, účinek erga omnes, protože pohledávky jiných osob, které se nacházejí ve stejné právní situaci, jsou již promlčeny.

82. Samotný Soudní dvůr v rozsudku van Calster a další uvedl, že belgický zákonodárce chtěl zpětnou účinností zákona z roku 1998 odstranit důsledky vyplývající z porušení povinnosti oznámit předem opatření, jimiž je poskytována podpora, vyplývající ze zákona z roku 1987( ).

83. Belgická vláda však zastávala ve věci van Calster a další jiné stanovisko a nejvyšší soud v zemi, Cour d’arbitrage, zpětný účinek zákona z roku 1998( ) schválil. Všechny dotčené hospodářské subjekty, kromě E. van Calstera a jeho spolužalobců, se zjevně domnívaly, že zpochybňování právní úpravy by bylo zbytečné, a proto ani nepodaly žalobu na vrácení provedených plateb.

84. Po vydání výše uvedeného rozsudku van Calster a další neusilovalo Belgické království z vlastní iniciativy o nápravu vzniklé situace tak, aby byla v souladu s právem Unie. Tím, že uplatnilo uplynutí promlčecí lhůty, naopak jen potvrdilo svou vůli ponechat si prostředky vybrané v rozporu s právem Unie.

85. V každém případě bylo zjevné, že belgická vláda nemůže žádným způsobem ospravedlnit, že nedošlo k vrácení těchto prostředků( ).

86. Za účelem zajištění účinku judikatury Soudního dvora erga omnes by podle mého názoru měl mít vnitrostátní soud ve výjimečných případech a bez ohledu na uplynutí promlčecí lhůty možnost prohlásit žalobu na vydání bezdůvodného obohacení za přípustnou, pokud byla podána sice po uplynutí uvedené lhůty, avšak v přiměřené lhůtě poté, co byla rozsudkem Soudního dvora konstatována neslučitelnost.

87. Toto by mělo být možné zejména v případě, kdy se členský stát aktivně nebo opakovaně pokoušel zabránit uplatnění nároků vyplývajících z práva Unie, tak jak je vykládáno Soudním dvorem, neboť v opačném případě by členský stát mohl neoprávněně těžit ze svého protiprávního jednání, což by odporovalo zásadě, že se nikdo nemůže dovolávat vlastní nepoctivosti. Podotýkám, že Soudní dvůr připustil takovou možnost v případě, kdy nečinnost žalobce, proti němuž bylo namítáno uplynutí promlčecí lhůty, byla způsobena nesprávnými informacemi, které mu byly vědomě poskytnuty vnitrostátními orgány( ).

88. Zdůrazňuji výjimečnou povahu této možnosti. Dodávám, že posouzení přiměřené povahy uvedené lhůty by bylo úlohou vnitrostátního soudu, dle mého názoru by se však mělo jednat spíše o měsíce než o roky( ). Domnívám se, že v projednávaném případě by však žalobci v původním řízení nemohli takové výjimky využít, neboť podali své žaloby až několik let po uvedeném rozsudku van Calster a další.

b) K případné nečinnosti členského státu poté, co byla konstatována neslučitelnost

89. Další otázkou je, zda členskému státu vyplývá ze zásady loajality povinnost jednat s cílem napravit neslučitelnost s právem Unie, jakmile byla taková neslučitelnost konstatována Soudním dvorem.

90. Od vydání rozhodnutí Komise z roku 1991( ) bylo Belgické království pravděpodobně plně informováno o neslučitelnosti režimu z roku 1987, zejména pokud jde o domácí výrobce a vývozce. Belgické orgány se zjevně snažily napravit nedodržení oznamovací povinnosti( ) ohledně režimu z roku 1987 vůči Komisi, a to zavedením zpětného a automatického započtení všech poplatků, které měly být placeny podle nového režimu z roku 1998, proti částkám, jež byly dříve státu zaplaceny. Tato zpětná účinnost uvedeného režimu, který byl Soudním dvorem shledán ve výše uvedeném rozsudku van Calster a další neslučitelným s právem Unie, vyvolává, dle mého názoru, vážné pochybnosti o dobré víře Belgického království v projednávané věci.

91. Domnívám se, že belgický stát záměrně neudělal nic pro vrácení částek, které neoprávněně vybral. Právo Unie však nijak nebrání tomu, aby členský stát jednal aktivně.

92. Mám za to, že není vyloučeno, aby členský stát jednal aktivně s cílem vrátit neoprávněně vybrané částky, a to alespoň v případech, kdy lze neoprávněně získanou částku jasně stanovit nebo ji stanovit alespoň přibližně, jakož i v případech, kdy je dotčeno velké množství jednotlivců, kteří utrpěli malou ztrátu na to, aby chtěli nést riziko spojené s individuálními nákladnými soudními řízeními( ).

93. Jde o praxi, které právo Unie určitě nebrání. Právě naopak, tento přístup by měl být podporován, možná i vyžadován. V některých oblastech jsou za tím účelem dokonce stanoveny zvláštní postupy. Samozřejmě, cíle takových úprav jsou různé a ani stanovené postupy nejsou shodné. Jedná se nicméně o značně důležitou otázku pro účinnost práva Unie, zejména pokud jsou dotčené částky spíše zanedbatelné a odrazují tak od podání většího množství žalob směřujících k dosažení individuálního vrácení těchto částek, které je nejisté( ).

94. Podle mého názoru tak měl belgický stát v souladu se zásadou loajality vyvodit z výše uvedeného rozsudku van Calster a další odpovídající důsledky a usnadnit jeho naplnění, v případě potřeby i zásahem vnitrostátního zákonodárce.

95. Nakonec uvádím, že vnitrostátní právní předpisy poskytují státu jako dlužníkovi výhodnější zacházení oproti jakémukoliv jinému dlužníkovi, a to bez ohledu na povahu pohledávky nebo na jakoukoliv jinou okolnost. To má být údajně odůvodněno požadavkem na rychlé uzavření státních účtů.

96. Toto zdůvodnění, tedy zájem na urychleném vypořádání závazků státu, přitom není ve světle rozsudku Zouboulidis proti Řecku( ) dostatečné k tomu, aby byla ve prospěch státu stanovena kratší promlčecí lhůta. Evropský soud pro lidská práva v této souvislosti konstatoval porušení článku 1 prvního dodatkového protokolu k Evropské úmluvě o ochraně lidských práv a základních svobod (EÚLP) týkajícího se práva na ochranu majetku. Ke stejnému závěru by se mělo dojít i podle Listiny základních práv Evropské unie( ).

97. Promlčecí lhůta pro vrácení neoprávněně vybraných daní a poplatků v trvání čtyř až pěti let se mi nicméně zdá být spíše velkorysá než příliš krátká. S ohledem na prostor pro uvážení, který mají členské státy jako smluvní strany EÚLP, mám za to, že ani Soudní dvůr by neměl vykládat Listinu takovým způsobem, který by vylučoval použití promlčecí lhůty stanovené belgickou právní úpravou pro závazky státu.

V – Závěry

98. S ohledem na předcházející úvahy navrhuji Soudnímu dvoru odpovědět na předběžné otázky položené Rechtbank van eerste aanleg te Brussel následovně:

„1) Právo Unie nebrání tomu, aby za okolností věci v původním řízení použil vnitrostátní soud pětiletou promlčecí lhůtu, kterou stanovuje vnitrostátní právo pro pohledávky vůči státu, na žaloby o vrácení poplatků vybraných členským státem na základě smíšeného systému podpor a poplatků.

2) Právo Unie nebrání tomu, aby se za okolností věci v původním řízení členský stát dovolával vnitrostátních promlčecích lhůt, jež jsou pro něj výhodnější ve srovnání se lhůtami použitelnými ve vnitrostátní obecné právní úpravě, za účelem obrany v rámci řízení zahájeného proti němu jednotlivcem domáhajícím se ochrany svých práv vyplývajících ze Smlouvy o FEU, přestože Soudní dvůr konstatoval neslučitelnost výše zmíněných ustanovení vnitrostátního práva s právem Unie až po uplynutí těchto zvláště výhodných vnitrostátních promlčecích lhůt, a to i v případě, že protiprávnost existovala již dříve.

3) Právo Unie nebrání tomu, aby za okolností věci v původním řízení, v případě, že členský stát ukládá povinné příspěvky jednotlivci, který je dále povinen přenést tyto příspěvky na jiné osoby, se kterými je v obchodních vztazích, platila pro tyto osoby podle vnitrostátních právních ustanovení kratší promlčecí lhůta ohledně práva požadovat vydání příspěvků neslučitelných s právem Unie od členského státu, zatímco ohledně práva požadovat vydání týchž příspěvků od jiné soukromé zprostředkující osoby platí promlčecí lhůta delší, takže se uvedená zprostředkující osoba může dostat do situace, ve které pohledávka vůči ní není promlčena, je však promlčena pohledávka této osoby vůči členskému státu, a tato zprostředkující osoba tak může čelit žalobě podané proti ní jinými hospodářskými subjekty, pouze za podmínky, že má tato osoba možnost v daném případě regresně požadovat od členského státu úhradu a pouze pokud může žádat vrácení příspěvků, které sama členskému státu přímo zaplatila.“