ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
35.

Konečně, pokud jde o žalobní důvod týkající se protiprávnosti pravidla 40 odst. 5 prováděcího nařízení, Tribunál tento žalobní důvod zamítnul na základě následujících úvah: „67 Tribunál konstatuje, že ačkoli je pravda, že pravidla [prováděcího nařízení] nemohou být v rozporu s ustanoveními a systematikou nařízení č. 207/2009, nic to nemění na tom, že mezi pravidlem 40 odst. 5 [prováděcího nařízení] a ustanoveními týkajícími se zrušení obsaženými v nařízení č. 207/2009 nelze konstatovat žádný rozpor. 68 Zatímco totiž nařízení č. 207/2009 stanoví hmotněprávní pravidlo, a sice sankci spočívající ve zrušení ochranných známek Společenství, které nebyly skutečně užívány, [prováděcí nařízení] stanoví použitelná procesní pravidla, zejména uložení důkazního břemene a následky v případě nedodržení stanovených lhůt. […] ze systematiky nařízení č. 207/2009 [ostatně] vyplývá, že u návrhu na zrušení z důvodu neexistence skutečného užívání jsou rozsah a intenzita přezkumu OHIM vymezeny důvody a skutečnostmi uplatněnými účastníky. 69 Je potřeba konstatovat, že argumenty uvedené žalobkyní nikterak neprokazují, že by procesní ustanovení pravidla 40 odst. 5 [prováděcího nařízení], které důkazní břemeno ukládá majiteli ochranné známky Společenství a stanoví, že nepředložení dostatečných důkazů ve stanovených lhůtách vede ke zrušení, mohlo být v rozporu s nařízením č. 207/2009. 70 Ohledně údajného porušení zásady proporcionality je třeba připomenout, že nedodržení lhůt, které jsou pro řádné fungování systému Společenství zásadní, k němuž dojde bez řádného důvodu, může právní úprava Společenství sankcionovat ztrátou práva, aniž je to neslučitelné s uvedenou zásadou proporcionality […] 71 Konečně je třeba konstatovat, že tvrzení, podle něhož pravidlo 40 odst. 5 [prováděcího nařízení] zasahuje do práva vlastnit majetek a práva na spravedlivý proces, postrádá opodstatnění. Uvedeným pravidlem nejsou nikterak dotčena práva majitele ochranné známky Společenství, ledaže by se tento majitel rozhodl, jak to v projednávaném případě učinila žalobkyně, že před OHIM ve stanovené lhůtě nepředloží důkazy, které má k dispozici a které prokazují skutečné užívání jeho ochranné známky.“
23.

Na obecnější úrovni by však požadavek, aby byla splněna další kritéria k tomu, aby se uplatnil článek 6, byl v rozporu se samotným zněním ustanovení článku 6. Zdá se totiž, že článek 6 – přinejmenším za určitých okolností – přijímá přístup bez odkazu na zavinění, pokud jde o obchodníka ( 9 ). Bylo by v rozporu s tímto přístupem, pokud by při neexistenci jakéhokoliv odkazu na čl. 5 odst. 2 písm. a) byli obchodníci oprávněni se na obranu dovolávat toho, že jednali v souladu se svou povinností náležité profesionální péče ( 10 ). Jak je uvedeno v travaux préparatoires, porušení článku 6 zakládá samo o sobě porušení povinnosti náležité profesionální péče.
11.

V prvním, pátém, sedmém, jedenáctém a šestnáctém bodě odůvodnění směrnice 2003/4 se uvádí: „1. Lepší přístup veřejnosti k informacím o životním prostředí a šíření těchto informací přispívají k větší osvětě v otázkách životního prostředí, k volné výměně názorů, k účinnější účasti veřejnosti při rozhodování o otázkách životního prostředí a ve svém výsledku k lepšímu životnímu prostředí. […] 5. […] Ustanovení právních předpisů Společenství musí být v souladu s [Aarhuskou úmluvou] vzhledem k jejímu závěru přijatému [vzhledem k jejímu uzavření] Evropským společenstvím. […] 7. Rozdíly mezi právními předpisy členských států, které se týkají přístupu k informacím o životním prostředí, jež jsou v držení orgánů veřejné správy, mohou v rámci Společenství vést k rozdílnému přístupu k těmto informacím nebo k rozdílným podmínkám hospodářské soutěže. […] 11. K zohlednění zásad uvedených v článku 6 Smlouvy, že požadavky na ochranu životního prostředí by měly být zahrnuty do vymezení a provádění politik a činností Společenství, je nezbytné rozšířit definici orgánů veřejné správy o vládu nebo jiné orgány veřejné správy na vnitrostátní, regionální nebo místní úrovni bez ohledu na to, zda nese konkrétní odpovědnost za životní prostředí nebo ne. Definici je potřebné obdobně rozšířit o jiné osoby nebo subjekty vykonávající funkce veřejné správy ve vztahu k životnímu prostředí podle vnitrostátních právních předpisů a osoby nebo subjekty jimi řízené, které jsou veřejně odpovědné nebo zastávají funkce ve vztahu k životnímu prostředí. […] 16. Právem na informace se rozumí, že poskytování informací by mělo být obecným pravidlem a že orgánům veřejné správy by se mělo umožnit odmítnout žádost o informace v určitých a jasně vymezených případech. Důvody pro odmítnutí je nezbytné vykládat restriktivním způsobem, v němž je potřebné zvážit veřejný zájem, kterému poskytnutí slouží, proti zájmu, kterému slouží odmítnutí. […] […]“
41.

Vrátím-li se nyní k argumentům předloženým svazem, mohu hned na úvod uvést, že je nepovažuji za přesvědčivé, a to z důvodů, které jsem již uvedl. Celková výše plateb pro zemědělce v určitém odvětví každé země zůstává v podstatě stejná bez ohledu na to, zda se vnitrostátní orgány rozhodnou využít možnosti nabízené článkem 69 nařízení č. 1782/2003 zavést dodatečné platby, a pokud ano, bez ohledu na procentní míru zadržení finančních prostředků, pro kterou se k tomuto účelu rozhodnou. Pouze distribuce v každé zemi, ačkoli ne v odvětví řeckého tabáku, by mohla vést k určitým podstatnějším rozdílům spočívajícím v tom, že by někteří producenti mohli získat pouze přímé platby, zatímco jiní by mohli obdržet i dodatečné platby.
36.

S ohledem na délku trvání řízení ve složitější věci Baustahlgewebe v. Komise, ( 27 ) v níž Soudní dvůr rozhodl, že doba pěti let a šesti měsíců představuje nadměrné průtahy (od konce písemné části řízení do zahájení ústní části řízení uplynulo 32 měsíců), je zřejmé, že řízení před Tribunálem v projednávané věci trvalo příliš dlouho. Řízení zde trvalo pět let a osm měsíců a od konce písemné části řízení do rozhodnutí o zahájení ústní části řízení uplynulo 43 měsíců. Společnost Deltafina nijak k délce trvání řízení nepřispěla. Je sice pravda, že lhůta pro předložení repliky byla prodloužena z 6. července 2006 na 16. října 2006 poté, co společnost Deltafina požádala Tribunál, aby Komisi nařídil předložit určitý dokument; společnost Deltafina však předložila svou repliku ve stanovené lhůtě. Projednávaná věc má pro společnost Deltafina značný význam ze dvou důvodů. Zaprvé jde o vysokou pokutu. Zadruhé jde o principiální otázku, konkrétně zda podnik, který požádal o ochranu před pokutami, může legitimně s Komisí uzavřít dohodu o způsobu plnění jeho povinnosti spolupracovat pro účely oznámení o spolupráci z roku 2002.
22.

Co se týče osobních automobilů, jejichž mechanismus řízení je umístěn vpravo, Komise rozlišuje jednak mezi automobily novými, u nichž by překážky registrace vytvořené litevskou a polskou právní úpravou odporovaly směrnici 2007/46 a směrnici 70/311, jež se týkají typového schválení nových motorových vozidel, a jednak automobily, které již byly zaregistrovány v jiném členském státě, u nichž by tyto překážky představovaly porušení volného pohybu zboží stanoveného článkem 34 SFEU. Tento rozdíl je zpochybňován Litevskou republikou, jež má za to, že první kategorie vozidel má rovněž spadat do oblasti působnosti článků 34 SFEU a 36 SFEU, a nikoli do oblasti působnosti zmíněných směrnic. V každém případě musí být podle judikatury Soudního dvora ( 25 ) sporné právní úpravy v situaci, kdy má harmonizační opatření stanovené rámcovou směrnicí a směrnicí 70/311 vyčerpávající povahu, přezkoumány z hlediska těchto směrnic, a nikoli z hlediska ustanovení SFEU.
14.

Podle § 2 odst. 7 tohoto zákona letadla, která nejsou zaregistrovaná a homologovaná na území působnosti uvedeného zákona mohou do uvedeného prostoru, vstoupit nebo do něj mohou být jinak dopravena za účelem létání pouze poté, co pro to získala povolení. Toto povolení není nezbytné, pokud smlouva mezi zemí původu a Spolkovou republikou Německo nebo dohoda závazná pro oba státy stanoví jinak.
70.

Komise tvrdí, že jako podporu de minimis lze kvalifikovat pouze podporu, jejíž celková výše po dobu tří let nepřesáhne částku 100000 eur; kromě toho španělské orgány nepředložily žádné dokumenty, které by prokazovaly, že se jednalo o podporu de minimis. Podporu nelze rozdělit na část nižší, než je strop de minimis, a na část, která tento strop převyšuje. Jako odchylku od čl. 107 odst. 1 SFEU je nutné tuto výjimku de minimis vykládat restriktivně, a to jak podle sdělení z roku 1996, tak i podle nařízení č. 69/2001. Jeho účelu zjednodušení postupů by nebylo dosaženo, pokud by se vztahovalo na vyšší částky, které v každém případě vyžadují šetření. Pokud by si příjemci byli jisti, že si budou moci ponechat část podpory, která je nižší než uvedený strop, neexistovala by žádná motivace omezit částky nebo zdržet se poskytnutí podpory před jejím schválením ( 55 ). Rozhodnutí WAM, na které Španělsko odkazuje ( 56 ), nebylo jediným existujícím precedentem ( 57 ).
68.

V první řadě je sporné, zda je dovolená na výchovu podle finského práva rodičovskou dovolenou ve smyslu směrnice 96/34, a zda tedy tato konstelace vůbec spadá do působnosti směrnice. Finsko přiznává nejprve placenou rodičovskou dovolenou v délce 158 pracovních dnů. Na tuto dovolenou může navazovat neplacená dovolená na výchovu, kterou lze čerpat až do dovršení tří let věku dítěte. Ve sporech v původních řízeních ženy takovou dovolenou na výchovu čerpají. Již samotná finská rodičovská dovolená časově přesahuje minimální dobu trvání rodičovské dovolené v délce tří měsíců upravenou ve směrnici. Tím spíše to platí u dovolené na výchovu.
17.

Zatřetí Tribunál v bodě 90 napadeného rozsudku uvedl, že kdyby byl Komisi přiznán větší prostor pro uvážení, pokud jde o hodnocení opatření přijatých ke splnění povinností vyplývajících z rozsudku vydaného na základě čl. 228 odst. 2 ES, mělo by to za následek, že poté, co by členský stát napadl před Tribunálem závěry Komise, které překračují rámec samotného znění výroku rozsudku Soudního dvora, by Tribunál musel nevyhnutelně rozhodnout o souladu vnitrostátních právních předpisů s unijním právem. Takové posouzení však spadá do výlučné pravomoci Soudního dvora, a nikoli do pravomoci Tribunálu.
53.

Za jakých podmínek může vnitrostátní soud vycházet z toho, že daň z vysílání inzerce je daní ve smyslu čl. 11 části A odst. 2 písm. a) šesté směrnice? Podle mého názoru je třeba, aby vnitrostátní soud dospěl k závěru, že z daně z vysílání inzerce vzniká daňový vztah veřejnoprávní povahy, který je omezen zejména na vztah mezi státem a daňovým substitutem. Jinými slovy, pro účely určité orientace vnitrostátního soudu by bylo například třeba, aby stát v souladu s některými tvrzeními většiny zúčastněných mohl požadovat daň z vysílání inzerce pouze od daňového substitutu, aby byl daňový substitut „autonomně“ odpovědný za odvedení daně z vysílání inzerce. Znamenalo by to rovněž, že jakákoli žaloba, kterou by se daňový substitut domáhal vrácení daně z vysílání inzerce od inzerenta, by byla soukromoprávní povahy.
80.

Podotýkám, že v současném návrhu Komise na změnu nařízení č. 343/2003 se v článku 26 nadepsaném „Opravné prostředky“ mimo jiné navrhuje, že „v případě podání odvolání nebo žádosti o přezkum, pokud jde o rozhodnutí o přemístění […], rozhodne orgán […] z úřední povinnosti co nejdříve, ale v každém případě nejpozději do sedmi pracovních dnů od podání odvolání nebo žádosti o přezkum, zda dotyčná osoba může či nemůže zůstat na území dotyčného členského státu do doby, než bude rozhodnuto o jejím odvolání nebo žádosti o přezkum“ ( 36 ).
25.

Tribunál konstatoval, že v projednávaném případě bylo zjevné, že veškeré dotyčné dokumenty zaprvé spadají, pokud jde o jejich celý obsah, do téže kategorie dokumentů a zadruhé že přístup k této kategorii dokumentů musí být na základě uplatňované výjimky odepřen. Nebylo podle něj myslitelné, že by Komise mohla povolit přístup k jedinému z těchto dokumentů nebo k části jejich obsahu, aniž by ohrozila probíhající jednání s portugalskými orgány. Dospěl k závěru, že i částečné zpřístupnění předmětných dokumentů by mohlo skutečně ohrozit ochranu cíle vyšetřování Komise týkajícího se domnělých nesplnění povinností Portugalské republiky ve vztahu k projektu přehrady ( 16 ).
49.

Vyjdeme‑li tedy z premisy, že sporné ztráty jsou konečné, zcela jistě nehrozí – na rozdíl od toho, co tvrdí někteří zúčastnění – že budou uvedené ztráty odečteny dvakrát, a to ani v případě, že by je Finská republika chtěla zohlednit.
87.

To ukazuje příklad, který Španělsko uvedlo na žádost Soudního dvora a který se týká použití čl. 4 písm. b) nařízení ITC/3315/2007. Přezkoumávaná hypotetická elektrárna by původně vyprodukovala při výrobě megawatthodiny elektřiny tunu oxidu uhličitého. Při celkové produkci 2259 gigawatthodin by vzniklo 2258762 tun oxidu uhličitého. Nezbytné povolenky by měly v případě ceny 15,6636 eur za tunu oxidu uhličitého hodnotu 35380339 eur. Poplatek by činil 9699252 eur.
29.

Nakonec (třetí část důvodu) Rada napadá to, že nebyla zohledněna citlivá povaha požadovaného dokumentu. Uvedená povaha vyplývá ze skutečnosti, že návrhy delegací se týkaly výjimek ze zásady transparentnosti, které by mělo obsahovat nové nařízení, což je otázka, k níž se nedávno vyjadřovaly unijní soudy a která je předmětem diskuse a tlaku ze strany veřejnosti. Důkazem této citlivé povahy jsou obtíže, které nastaly v procesu změny nařízení, jež byla zpožděna kvůli nedůvěře mezi delegacemi vyvolané únikem požadované informace, neboť pro ně bylo velmi obtížné odchýlit se od svých původních stanovisek, což dokazuje, že odepření jejího zpřístupnění ze strany Rady bylo namístě. AIE odpovídá, že Tribunál neuvedl, že „citlivé“ jsou pouze situace, kdy je dotčen základní zájem Unie nebo jejích členských států, přičemž Rada v tomto případě neuvedla podrobné odůvodnění svého zamítavého rozhodnutí, které se kromě toho netýká právního stanoviska, ale pouze navrhovaných změn legislativního návrhu. AIE kromě toho považuje zbytek této části kasačního opravného prostředku za nepřípustný, jelikož pouze napadá to, jak Tribunál posoudil citlivou povahu informace. AIE, podporované Evropským parlamentem, každopádně tvrdí, že legislativním procesům je vlastní, že vyvolávají diskusi a vedou k tlaku, což je přesně to, co s sebou nese transparentnost a demokracie. AIE nakonec popírá, že by únik informace byl příčinou obtíží při procesu změny nařízení nebo vedl ke změnám metody práce.
48.

Parlament se kromě toho domnívá, že neporušil zásadu svěřených pravomocí, nýbrž že jednal v souladu s čl. 314 odst. 9 SFEU, když prohlásil, že postup přijímání rozpočtu byl dokončen, a rozpočet podepsal. Je toho názoru, že kdyby akceptoval, že bude formálně přijat autonomní legislativní akt, a to buď nařízení, směrnice nebo rozhodnutí, který bude podepsán předsedy obou orgánů, jako kdyby se jednalo o akt přijatý v rámci řádného legislativního postupu, jednal by ultra vires a porušil by článek 314 SFEU tím, že by také zbavil odstavec 9 tohoto článku svého obsahu.
82.

Podle nizozemské vlády je cílem článku 12a zákona zabránit neoprávněným výhodám, ze kterých by mohl těžit nabyvatel. Podle této vlády by nabyvatel mohl i přes jeho vlastní prohlášení, podle kterého bude využívat nemovitost pro zdaněná plnění, využívat tuto nemovitost bez jakékoliv překážky pro plnění osvobozená od DPH, kdyby získal současně nemovitost, aniž byla DPH zahrnuta v ceně, a tedy, aniž ponese DPH. Tím by prodávající utrpěl nejen škodu ve výši částky opravené DPH, ale byl by ohrožen i systém DPH z důvodu možnosti volby. Osvobození stanovené v čl. 13 části B odst. 1 písm. g) a h) šesté směrnice by tak bylo obejito.
65.

Naproti tomu rozhodnutí o zavedení PDP, jakož i určení jejich základu a jejich sazeb a způsobů financování spadají zcela do volného uvážení mezioborových organizací. Zásah státu za účelem rozšíření použitelnosti PDP na všechny subjekty působící v oboru jasně slouží k vyloučení „free riders“, to znamená podniků, které by využívaly opatření přijatých mezioborovými organizacemi, avšak by na ně nepřispěly. Jelikož tyto činnosti sledují reálně zájem celého oboru, a za předpokladu, že všechny podniky působící v tomto oboru z nich mohou v některé formě získat výhody, mám za to, že zásah státu je určen pouze k zajištění „level playing field“ (to znamená zaručit, že podniky mohou soutěžit za použití rovných zbraní).
38.

OHIM zastává názor, že pravidlo 22 odst. 2 je nejasné, pokud se jedná o rozdíl mezi novými a dodatečnými důkazy. Druhá věta stanoví, že úřad musí námitky zamítnout, nepředloží-li osoba, která podala námitky, „tento důkaz“ před uplynutím lhůty. To se vztahuje na případy, kdy osoba, která podala námitky, nepředloží ve lhůtě nic, ale neodkazuje výslovně na případy, kdy bylo něco prostřednictvím „tohoto důkazu“ předloženo, ale není to dostatečné. Soudní dvůr tedy musí určit, zda se lhůta stanovená v pravidle 22 odst. 2 použije (i) pouze na opožděné a nové důkazy (a případně též na důkazy předložené na doplnění původních důkazů, které byly prokazatelně irelevantní, zjevně neúplné anebo de minimis, pokud jde o příslušné údaje o užívání – protože v těchto případech by zásady hospodárnosti řízení a účinnosti byly přímo zneužity právě tím účastníkem řízení, který žádá o to, aby dostal druhou šanci); anebo (ii) i na dodatečné důkazy, které, ač pouze doplňují a ucelují dříve předložené materiály, jsou „nové“, protože předkládají nové skutečnosti nebo se týkají argumentů, které byly předtím nepodložené. OHIM zastává názor, že čl. 76 odst. 2 nařízení č. 207/2009 by se stal bezpředmětným, pokud by důkazy podané po uplynutí stanovené lhůty nemohly být nikdy zohledněny. Dále odmítá tvrzení, že dodatečné důkazy by měly být přijaty pouze tehdy, pokud dále dokládají užívání, které už bylo prokázáno: pokud byly původní důkazy dostatečné k prokázání skutečného užívání, neexistovala by potřeba ani důvod k předložení dodatečných důkazů.
73.

Jak totiž správně uvádí Komise, pokud bychom chtěli posuzovat otázky vměšování se mezi mateřskou a dceřinou společností výlučně na základě jednání, která jsou relevantní z hlediska práva obchodních společností, bylo by to přehnaně formalistické a neodpovídalo by to nijak hospodářské realitě.
2.

Projednávaná věc se řadí do série žalob pro nesplnění povinnosti ( 5 ) podaných Komisí v letech 2010 a 2011, které se týkají uplatňování směrnic 91/440 a 2001/14 členskými státy; hlavním cílem těchto směrnic je spravedlivý a nediskriminační přístup železničních podniků k infrastruktuře, tj. k železniční síti. Tyto žaloby jsou první svého druhu, jelikož poskytují Soudnímu dvoru poprvé možnost vyjádřit se k liberalizaci železnic v Evropské unii, a zejména vyložit to, co je obvykle nazýváno „prvním železničním balíčkem“.
17.

Článek 48 odst. 4 zákoníku práce, ve znění použitelném v rozhodné době z hlediska skutkových okolností původního řízení, k nimž došlo v roce 2004 ( 9 ), stanoví: „V případě porodu trvá přerušení smlouvy šestnáct týdnů čerpaných nepřetržitě […]. Doba přerušení se rozděluje podle volby dotyčné osoby za předpokladu, že šest týdnů následuje bezprostředně po porodu […]. Bez ohledu na výše uvedené, aniž je tím dotčeno prvních šest týdnů povinného pracovního volna matky bezprostředně následujících po porodu, v případě, že jsou otec a matka zaměstnáni, matka může na počátku doby mateřské dovolené rozhodnout, že otec využije určitou nepřetržitou část doby pracovního volna následující po porodu současně s dovolenou matky nebo po ní, pokud v okamžiku nástupu do zaměstnání nepředstavuje návrat matky do zaměstnání riziko pro její zdraví. [...] V případech osvojení a převzetí do péče, před osvojením i stálého, dětí do šesti let věku trvá přerušení šestnáct týdnů čerpaných nepřetržitě a může být prodlouženo v případě osvojení nebo převzetí do péče více dětí o další dva týdny za každé dítě počínaje druhým dítětem, které se podle rozhodnutí zaměstnance počítají buď od soudního rozhodnutí o osvojení, nebo od správního či soudního rozhodnutí o svěření do péče, prozatímního nebo konečného. Přerušení trvá šestnáct týdnů rovněž v případech osvojení nebo převzetí do péče dětí nad šest let věku u zdravotně postižených dětí nebo takových, které s ohledem na osobní okolnosti a zkušenosti nebo pro jejich zahraniční původ mají zvláštní obtíže při sociální a rodinné integraci, řádně potvrzené příslušnými orgány sociálních služeb. Jestliže jsou otec a matka zaměstnáni, doba přerušení se rozděluje podle rozhodnutí dotyčných osob, které je mohou využít současně nebo postupně, za předpokladu nepřetržitého čerpání dob a dodržení uvedených omezení. V případě současného čerpání dob pracovního volna nemůže jejich souhrn přesahovat šestnáct týdnů uvedených v předchozích odstavcích nebo počet týdnů odpovídající vícečetnému porodu, osvojení nebo převzetí do péče. [...]“
18.

Článek 2 odst. 2 písm. f) vyjímá z působnosti směrnice „zdravotní služby bez ohledu na to, zda jsou poskytovány prostřednictvím zdravotnických zařízení, či nikoli, a bez ohledu na způsob jejich organizace a financování na vnitrostátní úrovni a na to, zda je poskytuje veřejný či soukromý subjekt“. Femarbel, Nizozemsko a Komise ve vyjádřeních předložených v tomto řízení tvrdí, že uvedené písmeno f) nelze použít na centra denní péče a centra péče v noci, určená seniorům. Velmi stručně řečeno se domnívají, že pokud nespočívá hlavní činnost pečovatelského zařízení v poskytování zdravotních služeb, pak je třeba mít za to, že toto zařízení spadá do působnosti směrnice o službách.
33.

Přesněji řečeno se zde jedná o otázku, zda je žadateli o zemědělskou podporu na základě SZP bráněno v uplatnění práv, jež mu přiznává Unie, pouze proto, že spory týkající se poskytování této podpory jsou soustřeďovány výlučně k Administrativen sad Sofia-grad. Předkládající soud má totiž za to, že zeměpisná vzdálenost mezi místem bydliště žadatele a místem, kde se nachází soud, by mohl v určitých věcech, jako je ta, o kterou se jedná v původním řízení, představovat překážku výkonu práva na účinné prostředky nápravy před soudem, neboť by bránil „fyzickému“ přístupu k určitému soudu nebo by přinejmenším mohl tohoto žadatele odradit od podání žaloby. V důsledku toho by došlo k porušení čl. 47 prvního pododstavce Listiny.
54.

Právní zájem na podání žaloby dále přepokládá, že žalobce prokáže, že napadený akt dostatečně bezprostředně a jistě zasahuje do jeho právního postavení či majetkových poměrů takovým způsobem, že mu rozsudek může poskytnout skutečné zadostiučinění, byť by bylo čistě morální ( 33 ). Při přezkumu podmínky týkající se osobního zájmu je rozhodující, aby akt skutečně zasahoval nepříznivě do právního postavení žalobce. Nestačí tedy, že napadený akt může sám o sobě nepříznivě zasahovat do něčího právního postavení. Jinými slovy, právní zájem na podání žaloby je třeba posuzovat nikoli in abstracto, nýbrž s ohledem na osobní poměry žalobce ( 34 ).
4.

Ve stručnosti: zatímco v celním prohlášení podaném dne 8. ledna 2009 uvedla společnost Stoilov „materiály k výrobě rolet“ pocházející z Číny pod podpoložkou 6303 92 10 KN, měly celní orgány po prověření a analýze vzorků za to, že zboží uvedené v předmětném celním prohlášení splňuje podmínky pro zařazení do kapitoly 54 KN, konkrétně do podpoložky 5407 61 30.
40.

Z tohoto srovnání vyplývá, že v případech, kdy unijní zákonodárce neukládá povinnost uvedení zvláštního výrazu, německé ustanovení práva spolkové země v zásadě vyžaduje přesné použití výrazu „inzerce“. Ačkoliv je v některých případech možné tento výraz nepoužít – a sice v případě, že dotčený příspěvek lze obecně identifikovat jako inzerci již díky jeho umístění a podobě – nic to nemění na skutečnosti, že toto ustanovení upravuje chování vydavatele přísnějším způsobem, a tedy představuje více omezující opatření než směrnice o nekalých obchodních praktikách. Podle bodu 11 přílohy I této směrnice totiž placená reklama ve formě novinových článků, advertorial, představuje nekalou obchodní praktiku pouze v případě, že obchodník zaplatil za uveřejnění, aniž by to byl spotřebitel schopen z obsahu, obrázků nebo zvuků jednoznačně poznat. Zdá se mi, že toto omezení pokrývá stejnou situaci, jako je situace, které se týká § 10 tiskového zákona spolkové země.