STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

MACIEJE SZPUNARA

přednesené dne 24. února 2022 ( 1 )

Věc C‑501/20

M P A

proti

LC D N M T

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Audiencia Provincial de Barcelona (provinciální soud v Barceloně, Španělsko)]

„Řízení o předběžné otázce – Justiční spolupráce v občanských věcech – Příslušnost, uznávání a výkon rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské odpovědnosti – Nařízení (ES) č. 2201/2003 – Články 3, 7, 8 a 14 – Pojem ‚obvyklé bydliště‘ – Příslušnost, uznávání, výkon rozhodnutí a spolupráce ve věcech vyživovacích povinností – Nařízení (ES) č. 4/2009 – Články 3 a 7 – Státní příslušníci dvou různých členských států pobývající ve třetím státě jako smluvní zaměstnanci Unie – Určení příslušnosti – Forum necessitatis – Článek 47 Listiny základních práv Evropské unie“

I. Úvod

1. „Zásada blízkosti […] je bližší životu a je jeho výsadou. Přináší s sebou lekci skromnosti, protože nás učí, že žádná politická vůle, žádný soudce, ať má jakkoli čisté úmysly, si nemůže dlouhodobě činit nárok na to, že bude podle svých zákonů řídit životní vztahy, které jsou mimo jeho dosah ( 2 ).“ Ačkoli byla slova Paula Lagardeho napsána v roce 1986, neztratila nic ze své relevance. Zásada blízkosti je totiž v současné době základem unijních nařízení ve věcech manželských a ve věcech vyživovacích povinností.

2. Obecně lze říci, že situace občana členského státu vyslaného z pracovních důvodů do jiného členského státu nebo třetího státu je v dnešní době běžná. Tato situace se komplikuje, pokud se dotyčný občan rozhodne pro rozluku nebo rozvod, a ještě více tehdy, když soud členského státu, kterému byl spor předložen, musí určit svou mezinárodní příslušnost, a to nejen co se týče zrušení svazku a rodičovské zodpovědnosti k nezletilým dětem, ale i vyživovací povinnosti k nim a užívání společného obydlí ve třetím státě. O takovou situaci se jedná v projednávané věci.

3. Předběžnými otázkami Audiencia Provincial de Barcelona (provinciální soud v Barceloně, Španělsko) žádá Soudní dvůr o výklad článků 3, 7, 8 a 14 nařízení (ES) č. 2201/2003 ( 3 ) a článků 3 a 7 nařízení (ES) č. 4/2009 ( 4 ), jakož i článku 47 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“).

4. Tyto otázky povedou Soudní dvůr nejprve k tomu, aby se zabýval výkladem článků 3 a 8 nařízení č. 2201/2003 a článku 3 nařízení č. 4/2009, tedy pojmem „obvyklé bydliště“, konkrétně v případě, kdy manželé jsou smluvními zaměstnanci Evropské unie, kteří plní úkoly ve třetím státě, v němž údajně mají postavení diplomatických zástupců. Následně bude třeba, aby Soudní dvůr určil zbytkovou příslušnost pro rozvod a rodičovskou odpovědnost v případě, kdy je odpůrce státním příslušníkem členského státu, a bude tak mít možnost zabývat se provázaností mezi články 6, 7 a 14 nařízení č. 2201/2003. Soudní dvůr bude nakonec muset upřesnit působnost zásady forum necessitatis upravené v článku 7 nařízení č. 4/2009 za účelem stanovení vyživovací povinnosti k dětem, jakož i působnost článku 47 Listiny za účelem výkladu těchto ustanovení.

II. Právní rámec

A. Mezinárodní právo

5. Článek 31 odst. 1 Vídeňské úmluvy o diplomatických stycích, uzavřené ve Vídni dne 18. dubna 1961 (dále jen „Vídeňská úmluva“) ( 5 ), stanoví: „1. Diplomatický zástupce je vyňat z trestní jurisdikce přijímajícího státu. Je rovněž vyňat z jeho jurisdikce civilní a správní, s výjimkou případů, že jde: a) o žalobu věcnou týkající se soukromé nemovitosti na území přijímajícího státu, ledaže ji vlastní v zastoupení vysílajícího státu pro účely mise; b) o žalobu týkající se dědictví, v němž je diplomatický zástupce vykonavatelem poslední vůle, správcem dědictví, dědicem nebo odkazovníkem jako soukromá osoba, a nikoliv jako zmocněnec vysílajícího státu; c) o žalobu týkající se jakéhokoliv svobodného povolání nebo obchodní činnosti, jež diplomatický zástupce vykonává v přijímajícím státě vedle svých úředních funkcí.“

6. Článek 32 odst. 1 Vídeňské úmluvy stanoví: „Vysílající stát se může zříci vynětí z jurisdikce diplomatických zástupců a osob požívajících imunity podle článku 37.“

B. Unijní právo

1. Nařízení č. 2201/2003

7. Článek 3 nařízení č. 2201/2003, nadepsaný „Obecná příslušnost“, stanoví: „1. Ve věcech týkajících se rozvodu, rozluky nebo prohlášení manželství za neplatné jsou příslušné soudy toho členského státu, a) na jehož území: – mají manželé obvyklé bydliště, nebo – měli manželé poslední společné obvyklé bydliště, pokud zde jeden z nich ještě bydlí, nebo – má odpůrce bydliště, nebo – v případě společného návrhu na zahájení řízení má alespoň jeden z manželů obvyklé bydliště, nebo – má navrhovatel obvyklé bydliště, v němž bydlel nejméně jeden rok bezprostředně před podáním návrhu na zahájení řízení, nebo – má navrhovatel obvyklé bydliště, v němž bydlel nejméně šest měsíců bezprostředně před podáním návrhu na zahájení řízení, a zároveň je buď státním příslušníkem tohoto členského státu, nebo, v případě Spojeného království a Irska, zde má ‚domicil‘; b) jehož státními příslušníky jsou oba manželé nebo, v případě Spojeného království a Irska, se jedná o zemi ‚domicilu‘ obou manželů. […]“

8. Článek 6 tohoto nařízení, nadepsaný „Výlučná povaha příslušnosti podle článků 3, 4, a 5“, stanoví: „Manžel, který a) má obvyklé bydliště na území některého členského státu nebo b) je státním příslušníkem některého členského státu nebo, v případě Spojeného království a Irska, má v některém z těchto států ‚domicil‘, může být v jiném členském státě žalován pouze podle článků 3, 4 a 5.“

9. Článek 7 uvedeného nařízení, nadepsaný „Zbytková příslušnost“, v odstavci 1 stanoví: „Není-li žádný soud některého členského státu příslušný na základě článků 3, 4 a 5, určí se příslušnost v každém členském státě v souladu s právem tohoto státu.“

10. Článek 8 téhož nařízení, nadepsaný „Obecná příslušnost“, v odstavci 1 stanoví: „Soudy členského státu jsou příslušné ve věci rodičovské zodpovědnosti [odpovědnosti] k dítěti, které má v době podání žaloby obvyklé bydliště na území tohoto členského státu.“

11. Článek 14 nařízení č. 2201/2003, nadepsaný „Zbytková soudní příslušnost“, stanoví: „Není-li žádný soud některého členského státu příslušný na základě článků 8 až 13, určí se příslušnost v každém členském státě v souladu s právem tohoto státu.“

2. Nařízení č. 4/2009

12. Článek 3 nařízení č.4/2009, nadepsaný „Obecné ustanovení“, zní následovně: „K rozhodování ve věcech vyživovacích povinností je v členských státech příslušný: a) soud místa, v němž má odpůrce místo obvyklého pobytu, nebo b) soud místa, v němž má oprávněný místo obvyklého pobytu, nebo c) soud, který je podle práva místa soudu příslušný pro řízení o osobním stavu, souvisí-li záležitost vztahující se k vyživovacím povinnostem s tímto řízením, ledaže je tato příslušnost odvozena výlučně ze státní příslušnosti jedné ze stran, nebo d) soud, který je podle práva místa soudu příslušný pro řízení o rodičovské zodpovědnosti [odpovědnosti], souvisí-li záležitost vztahující se k vyživovacím povinnostem s tímto řízením, ledaže je tato příslušnost odvozena výlučně ze státní příslušnosti jedné ze stran.“

13. Článek 7 tohoto nařízení, nadepsaný „Forum necessitatis“, stanoví: „Není-li žádný soud členského státu příslušný podle článků 3, 4, 5 a 6, mohou soudy členského státu ve výjimečných případech spor rozhodnout, jestliže ve třetím státě, k němuž má daný spor úzkou vazbu, není řízení možné nebo je v něm nelze rozumně zahájit nebo vést. Spor musí vykazovat dostatečnou vazbu na členský stát, u jehož soudu byl podán návrh.“

C. Španělské právo

14. Ley Orgánica 6/1985 del Poder Judicial (organický zákon 6/1985 o soudní moci) ze dne 1. července 1985 ( 6 ), ve znění Ley Orgánica 7/2015 (organický zákon 7/2015, který upravuje příslušnost španělských soudů) ze dne 21. července 2015 ( 7 ) v článku 22c písm. c) a d) stanoví: „Nejsou-li splněna předchozí kritéria, jsou španělské soudy příslušné: […] c) ve věcech osobních a majetkových vztahů mezi manželi, neplatnosti manželství, rozluky a rozvodu a jejich změn, pokud není příslušný jiný zahraniční soud a oba manželé mají obvyklé bydliště ve Španělsku v době podání návrhu nebo měli poslední obvyklé bydliště ve Španělsku a jeden z nich tam má bydliště, nebo má-li odpůrce obvyklé bydliště ve Španělsku anebo v případě návrhu podaného se vzájemným souhlasem, pokud má jeden z manželů bydliště ve Španělsku nebo navrhovatel měl alespoň rok před podáním návrhu obvyklé bydliště ve Španělsku anebo navrhovatel je španělským státním příslušníkem a alespoň šest měsíců před podáním návrhu má obvyklé bydliště ve Španělsku, jakož i v případě, že oba manželé jsou španělskými státními příslušníky. d) ve věcech rodičovství a vztahů mezi rodiči a dětmi, ochrany nezletilých a rodičovské odpovědnosti, pokud má dítě nebo nezletilý v době podání návrhu obvyklé bydliště ve Španělsku nebo navrhovatel je španělským státním příslušníkem či má ve Španělsku obvyklé bydliště anebo v každém případě tam má bydliště alespoň šest měsíců před podáním návrhu.“

15. Článek 22g LOPJ stanoví: „1. Španělské soudy nejsou příslušné v případech, v nichž kritéria příslušnosti stanovená ve španělských zákonech neurčují uvedenou příslušnost. […] 3. […] Španělské soudy se však nemohou vzdát své příslušnosti nebo ji odmítnout, pokud spor souvisí se Španělskem a soudy jednotlivých států spojených s tímto sporem odmítly svou příslušnost. […]“

16. Código Civil (občanský zákoník) v článku 40 uvádí, že bydlištěm diplomatů, kteří z důvodu výkonu své funkce mají pobyt v zahraničí a požívají práva extrateritoriality, je jejich poslední bydliště na území Španělska.

III. Skutkový základ sporu v původním řízení, předběžné otázky a řízení před Soudním dvorem

17. MPA, občanka španělské národnosti, a LC D N M T, občan portugalské národnosti, uzavřeli manželství dne 25. srpna 2010 na velvyslanectví Španělska v Guinei-Bissau. Mají dvě nezletilé děti, které se narodily dne 10. října 2007 a 30. července 2012 v Manrese (provincie Barcelona, Španělsko) a mají dvojí státní příslušnost, španělskou a portugalskou.

18. V období od srpna 2010 do února 2015 manželé bydleli v Guinei-Bissau a poté se přestěhovali do Lomé (Togo). Po jejich rozchodu v červenci 2018 bydlela navrhovatelka v původním řízení se svými dětmi nadále v bydlišti manželů v Togu, zatímco její manžel bydlel v hotelu v téže zemi.

19. Manželé pracují pro Evropskou komisi jako smluvní zaměstnanci a jsou vysláni k delegaci Evropské unie v Togu. Předkládající soud uvádí, že smluvní zaměstnanci, kteří jsou zaměstnanci Unie v členských státech Unie, mají postavení diplomatických zástupců Unie pouze v zemi určení.

20. Dne 6. března 2019 podala navrhovatelka v původním řízení k Juzgado de Primera Instancia de Manresa (soud prvního stupně v Manrese, Španělsko) návrh na rozvod manželství, kterým požádala rovněž o zrušení majetkového režimu manželů, určení režimu a způsobu péče o nezletilé děti a výkonu rodičovské odpovědnosti ve vztahu k nim, přiznání výživného na děti a úpravu užívání obydlí, v němž rodina bydlela a které se nachází v Lomé. Navíc požádala o vydání předběžného opatření.

21. Odpůrce v původním řízení vznesl námitku nedostatku mezinárodní příslušnosti Juzgado de Primera Instancia de Manresa (soud prvního stupně v Manrese). Usnesením ze dne 9. září 2019 tento soud rozhodl, že není příslušný pro řízení z toho důvodu, že účastníci podle něj nemají obvyklé bydliště ve Španělsku.

22. Navrhovatelka v původním řízení podala odvolání k předkládajícímu soudu. Tvrdí, že ona i její manžel mají jakožto zaměstnanci Unie akreditovaní v zemi určení postavení diplomatických zástupců a že se toto postavení vztahuje i na nezletilé děti. Tvrdí, že podle nařízení č. 2201/2003 a 4/2009 je příslušnost k rozhodnutí o rozvodu, rodičovské odpovědnosti a výživném určena na základě obvyklého bydliště. Podle článku 40 španělského občanského zákoníku však není místem jejího obvyklého bydliště místo, kde působí jako smluvní zaměstnanec, jak tvrdí její manžel, nýbrž místo bydliště před získáním tohoto postavení, tedy Španělsko. Tvrdí rovněž, že požívá diplomatické imunity podle článku 31 Vídeňské úmluvy a že se na její návrhy týkající se rozvodu, rodičovské odpovědnosti a výživného nevztahují výjimky uvedené v tomto ustanovení.

23. Navrhovatelka v původním řízení se rovněž dovolává zásady forum necessitatis upravené v nařízení č. 4/2009 a vysvětluje situaci, v níž se nacházejí soudy Togu. Za tím účelem předkládá zprávy Rady pro lidská práva Organizace spojených národů. Zdůrazňuje, že jedna z těchto zpráv, konkrétně zpráva ze dne 17. srpna 2016, uvádí, že neexistuje přiměřené a soustavné vzdělávání soudců a přetrvává beztrestnost za porušování lidských práv. Další z těchto zpráv, konkrétně zpráva ze dne 22. srpna 2016, vyjadřuje obavu Organizace spojených národů, pokud jde o nezávislost soudní moci, přístup ke spravedlnosti a beztrestnost za porušování lidských práv. Navrhovatelka uvádí, že Výbor pro odstranění diskriminace žen vyzval Tožskou republiku, aby zajistila účinný přístup žen k soudům.

24. Odpůrce v původním řízení naproti tomu tvrdí, že on ani jeho manželka nejsou diplomatickými zástupci svých zemí a působí při delegaci Unie v Togu jakožto smluvní zaměstnanci. V tomto ohledu uvádí, že průkaz, kterým disponují, není diplomatickým pasem, ale cestovním dokladem nebo dokladem platným pouze na území třetích zemí, které nejsou členy Unie. Navíc je toho názoru, že použitelnou právní úpravou není Vídeňská úmluva, ale Protokol (č. 7) o výsadách a imunitách Evropské unie ( 8 ). Tento protokol se však použije pouze na úkony uskutečňované úředníky a zaměstnanci unijních orgánů při výkonu jejich úředních pravomocí a neumožňuje použití zásady forum necessitatis.

25. Předkládající soud konstatuje, že s ohledem na okolnosti věci v původním řízení neexistuje judikatura týkající se pojmu „obvyklé bydliště“ manželů pro účely určení soudu příslušného ve věcech rozvodu. Totéž podle ní platí i pro pojem „obvyklého bydliště“ nezletilých dětí, pokud je pro účely určení obvyklého bydliště nutné zjistit dopad diplomatického nebo obdobného postavení, jako je postavení osob, které vykonávají funkce zaměstnanců nebo osob pracujících pro Unii a jsou pro výkon těchto funkcí vyslány do třetích států. Podle předkládajícího soudu je důvodem a současně příčinou přítomnosti takových osob v těchto zemích výkon funkcí nebo prací pro Unii.

26. Za těchto okolností Audiencia Provincial de Barcelona (provinciální soud v Barceloně) rozsudkem ze dne 15. září 2020, který byl doručen kanceláři Soudního dvora dne 6. října 2020, rozhodl o přerušení řízení a o předložení následujících předběžných otázek Soudnímu dvoru: „1) Jak má být vykládán pojem ‚obvyklé bydliště‘ uvedený v článku 3 nařízení [č. 2201/2003] a v článku 3 nařízení [č. 4/2009] v případě osob, které jsou státními příslušníky některého členského státu a pobývají ve třetím státě z důvodu úkolů, jež jsou jim svěřeny jako smluvním zaměstnancům [Unie], a kterým je v tomto třetím státě přiznáno postavení diplomatických zástupců [Unie], pokud jejich pobyt v uvedeném státě souvisí s plněním úkolů, jež vykonávají pro Unii? 2) Pokud by pro účely článku 3 nařízení č. 2201/2003 a článku 3 nařízení č. 4/2009 určení obvyklého bydliště manželů záviselo na jejich postavení jakožto smluvních zaměstnanců [Unie] ve třetím státě, jaký by to mělo vliv na určení obvyklého bydliště nezletilých dětí ve smyslu článku 8 nařízení č. 2201/2003? 3) V případě, že bude určeno, že děti nemají obvyklé bydliště ve třetím státě, lze pro účely určení obvyklého bydliště podle článku 8 nařízení č. 2201/2003 vzít v úvahu vazbu založenou na státní příslušnosti matky, jejím bydlišti ve Španělsku před uzavřením manželství, španělské státní příslušnosti nezletilých dětí a jejich narození ve Španělsku? 4) Pokud bude určeno, že obvyklé bydliště rodičů a nezletilých dětí se nenachází v členském státě, a vzhledem k tomu, že podle nařízení č. 2201/2003 není žádný jiný členský stát příslušný rozhodnout o návrhových žádáních, brání okolnost, že odpůrce je státním příslušníkem členského státu, uplatnění zbytkového ustanovení obsaženého v článcích 7 a 14 [tohoto nařízení]? 5) Bude-li určeno, že obvyklé bydliště rodičů a nezletilých dětí se nenachází v členském státě, jak má být pro účely stanovení výživného na děti vykládána zásada forum necessitatis uvedená v článku 7 nařízení č. 4/2009? Konkrétně které podmínky musí být splněny k tomu, aby bylo určeno, že nelze rozumně zahájit nebo vést řízení ve třetím státě, k němuž má daný spor úzkou vazbu (v tomto případě v Togu)? Je třeba, aby účastník řízení prokázal, že neúspěšně podal nebo se pokusil podat návrh na zahájení řízení v uvedeném státě? Představuje státní příslušnost některého z účastníků řízení dostatečnou vazbu k členskému státu [soudu, kterému byla věc předložena]? 6) Je v rozporu s článkem 47 [Listiny], pokud v takovém případě, jako je tento, kdy manželé mají silné vazby k členským státům (státní příslušnost, předcházející bydliště), není na základě ustanovení uvedených nařízení příslušný žádný členský stát?“

27. Předkládající soud požádal o projednání této věci v naléhavém řízení o předběžné otázce podle článku 107 jednacího řádu Soudního dvora.

28. Dne 19. října 2020 rozhodl čtvrtý senát Soudního dvora na návrh soudce zpravodaje a po vyslechnutí generálního advokáta, že nejsou dány důvody pro vyhovění této žádosti.

29. Písemná vyjádření předložily španělská a česká vláda, jakož i Rada Evropské Unie a Komise. Účastníci původního řízení a titíž účastníci řízení se účastnili jednání konaného dne 16. září 2021.

IV. Analýza

A. K první předběžné otázce

30. Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, jak má být vykládán pojem „obvyklé bydliště“ použitý v článku 3 nařízení č. 2201/2003 a v článku 3 nařízení č. 4/2009, pokud jsou manželé smluvními zaměstnanci Unie, kteří plní úkoly ve třetím státě, ve kterém je jim přiznáno, jak je tvrzeno, postavení diplomatických zástupců.

31. Předkládající soud uvádí, že podle jeho názoru článek 40 španělského občanského zákoníku, o který navrhovatelka v původním řízení opírá příslušnost španělských soudů, není v původním řízení použitelný, neboť v něm uvedená definice – vnitrostátního – pojmu „bydliště“ zakládá ve španělském právu právní fikci omezenou na osoby vykonávající diplomatické funkce. Tento soud rovněž uvádí, že posouzení obvyklého bydliště manželů vyžaduje určení délky, obvyklé povahy a stálosti jejich pobytu v Togu. Z tohoto důvodu si klade otázku, zda je postavení manželů jakožto zaměstnanců Unie důležitým prvkem pro určení, zda mají či nemají obvyklé bydliště v Togu ve smyslu článku 3 nařízení č. 2201/2003 a článku 3 nařízení č. 4/2009.

32. Abych mohl odpovědět na první otázku, budu se nejprve zabývat pojmem „obvyklé bydliště“ ve smyslu článku 3 nařízení č. 2201/2003 a článku 3 nařízení č. 4/2009 a poté se budu zabývat dosahem postavení manželů jakožto diplomatických zástupců Unie ve státě, kde se nachází jejich obvyklé bydliště, pro účely určení tohoto bydliště.

1. K pojmu „obvyklé bydliště“

a) K pojmu „obvyklé bydliště“ ve smyslu článku 3 nařízení č. 2201/2003

33. Z prvního bodu odůvodnění nařízení č. 2201/2003 vyplývá, že toto nařízení přispívá k vytvoření prostoru svobody, bezpečnosti a práva, ve kterém je zajištěn volný pohyb osob. Za tímto účelem uvedené nařízení zejména stanoví, v kapitolách II a III, pravidla upravující příslušnost, uznávání a výkon rozhodnutí o zrušení manželského svazku, přičemž účelem těchto pravidel je zaručit právní jistotu ( 9 ).

34. Článek 3 nařízení č. 2201/2003, který spadá do kapitoly II uvedeného nařízení, je těžištěm pravidel mezinárodní příslušnosti stanovených tímto nařízením ve věcech rozvodu, rozluky a prohlášení manželství za neplatné. Článek 3 odst. 1 písm. a) a b) uvedeného nařízení stanoví několik základů soudní příslušnosti, které jak uvedl Soudní dvůr, „jsou si postaveny na roveň“ ( 10 ). Pojem „obvyklé bydliště“ je uveden v prvních šesti základech příslušnosti stanovených v čl. 3 odst. 1 písm. a) ( 11 ) téhož nařízení ( 12 ). Sedmé kritérium, tedy „státní příslušnost obou manželů nebo v případě Spojeného království a Irska ‚domicil‘ obou manželů“, je obsaženo v čl. 3 odst. 1 písm. b) nařízení č. 2201/2003. Pojem „obvyklé bydliště“ je tedy základním kamenem pravidel pro určování mezinárodní příslušnosti ve věcech manželských. Tento pojem je uveden též v článcích 6 a 7 ( 13 ), jakož i v článku 8 tohoto nařízení, které jsou v projednávané věci rovněž relevantní ( 14 ).

35. Podotýkám však, že pojem „obvyklé bydliště“, ačkoli je pro rozhodování příslušných soudů o návrzích na rozvod a ve věcech rodičovské odpovědnosti k dětem zásadní ( 15 ), není v článku 2 nařízení č. 2201/2003 definován ( 16 ). Pokud tedy unijní normotvůrce neodkázal na právo členských států za účelem určení významu a rozsahu pojmu „obvyklé bydliště“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 písm. a) tohoto nařízení, je třeba jej považovat za autonomní a jednotný pojem unijního práva. Tento přístup podporuje judikatura Soudního dvora k tomuto nařízení týkající se výkladu pojmu „obvyklé bydliště“ dítěte ve smyslu článku 8 téhož nařízení ( 17 ) a nověji pojmu „obvyklé bydliště“ manžela či manželky ve smyslu čl. 3 odst. 1 písm. a) tohoto nařízení ( 18 ).

36. Co se týče výkladu tohoto autonomního pojmu v konkrétním kontextu projednávané věci, s ohledem na neexistenci definice tohoto pojmu v nařízení č. 2201/2003 je třeba zohlednit ustanovení, která na něj odkazují, a cíle tohoto nařízení ( 19 ). Nejprve se však budu zabývat některými prvky analýzy znění čl. 3 odst. 1 písm. a) uvedeného nařízení, přičemž uvedu odkazy na příslušnou judikaturu Soudního dvora.

1) Doslovný, historický, kontextuální a teleologický výklad čl. 3 odst. 1 písm. a) nařízení 2201/2003

37. Konstatuji zaprvé, že Soudní dvůr v rozsudku IB v rámci určování obvyklého bydliště manželů nedávno rozhodl, že řada ustanovení nařízení č. 2201/2003, a zejména čl. 3 odst. 1 písm. a) uvedeného nařízení, uvádí pojem „obvyklé bydliště“ nikoli v množném, ale v jednotném čísle. „Nařízení č. 2201/2003 totiž v jednotlivých případech odkazuje na soudy členského státu ‚obvyklého bydliště‘ některého z manželů nebo dítěte, přičemž systematicky používá jednotné číslo, aniž počítá s tím, že tatáž osoba může mít současně několik obvyklých bydlišť nebo obvyklé bydliště na několika místech“ ( 20 ).

38. Z toho v zásadě vyplývá, že nelze připustit, aby se obvyklé bydliště manželů nacházelo současně ve dvou členských státech nebo, jako v tomto případě, v jednom členském státě a ve třetím státě. Tento výkladový prvek, k němuž se vrátím níže ve své analýze ( 21 ), se mi zdá být důležitý jako výchozí bod pro určení obvyklého bydliště manželů v takovém případě, jako je ten ve sporu v původním řízení.

39. Zadruhé připomínám, že Soudní dvůr již v souvislosti s výkladem ustanovení nařízení č. 2201/2003 týkajících se rodičovské odpovědnosti, zejména jeho článku 8 ( 22 ), rozhodl, že z použití přídavného jména „obvyklý“ lze usoudit, že pobyt musí vykazovat určitou trvalost či pravidelnost, a skutečnost, že určitá osoba přesune své obvyklé bydliště do členského státu [nebo do třetího státu], odráží vůli této osoby zřídit si zde trvalé nebo obvyklé centrum svých zájmů s úmyslem přiznat tomuto místu stálou povahu ( 23 ). Soudní dvůr měl konkrétně za to, že pro určení místa obvyklého bydliště dítěte je zejména třeba určit místo, kde stabilně pobývají jeho rodiče a kde jsou integrováni do sociálního a rodinného prostředí. V tomto kontextu lze přihlédnout rovněž k záměru usadit se v daném místě, je-li vyjádřen určitými konkrétními kroky ( 24 ).

40. Zatřetí, tyto úvahy jsou podpořeny nejen zprávou Borrás ( 25 ), ale také cílem čl. 3 odst. 1 písm. a) nařízení 2201/2003 ( 26 ). Pravidla o příslušnosti stanovená v tomto ustanovení mají totiž zajistit rovnováhu mezi mobilitou osob v rámci Unie a právní jistotou ( 27 ).

41. Proto, aby bylo možné pobyt na daném místě považovat za „obvyklý“, musí vykazovat objektivní prvek („trvalost“ nebo „pravidelnost“) a subjektivní prvek, úmyslnost („vůli“). Vzhledem k tomu, že posouzení těchto prvků předkládajícím soudem je v zásadě skutkové povahy, musí tento soud zohlednit všechny konkrétní okolnosti projednávané věci ( 28 ). Soudní dvůr ve své judikatuře stanovil řadu kritérií pro určení obvyklého bydliště dotčené osoby. V následujících úvahách se budu věnovat pouze těm kritériím, která se mi jeví být relevantní pro projednávanou věc.

2) Objektivní prvek a subjektivní prvek

i) Stálost nebo pravidelnost

42. Pokud jde o objektivní prvek, připomínám, že mezi rozhodujícími okolnostmi pro určení obvyklého bydliště manžela nebo manželů má zvláštní význam prostředí dotyčné osoby ( 29 ). Je pravda, že prostředí dospělé osoby se skládá z různých činností a zájmů, zejména profesních, sociálně-kulturních, majetkových, soukromých a rodinných, a podle Soudního dvora nelze vyžadovat, aby se tyto zájmy soustředily na území jediného členského státu ( 30 ). Ačkoli cílem systému určování příslušnosti zavedeného nařízením č. 2201/2003 ve věcech zrušení manželského svazku není vyloučit možnost příslušnosti několika soudů, považuji za důležité zdůraznit, že v rozsudku IB ( 31 ) Soudní dvůr nedávno rozhodl, že „připuštění, že by manžel mohl mít obvyklé bydliště současně ve více členských státech, by mohlo narušit právní jistotu tím, že by se stalo obtížnějším předem určit soudy, které mohou rozhodnout o zrušení manželského svazku, a že by bylo komplikovanější, aby soud, který řízení zahájil, ověřoval svou vlastní příslušnost“. Jak v podstatě podle generálního advokáta M. Campos Sánchez-Bordony uvedl Soudní dvůr, „hrozí riziko, že by mezinárodní soudní příslušnost byla nakonec určena nikoli podle kritéria ‚obvyklého bydliště‘ ve smyslu čl. 3 odst. 1 písm. a) nařízení č. 2201/2003, ale podle kritéria založeného na prostém bydlišti některého z manželů, což by bylo v rozporu s tímto nařízením“ ( 32 ).

43. Z toho podle mého názoru vyplývá, že ačkoli není vyloučeno, aby manžel měl současně několik prostých bydlišť, může mít v daném okamžiku pouze jedno obvyklé bydliště ve smyslu tohoto ustanovení ( 33 ).

44. Kromě toho připomínám, že podle Soudního dvora odpovídá obvyklé bydliště osoby místu, kde se nachází středobod jejího života ( 34 ). Mohou tak být zohledněny okolnosti spojené se zaměstnáním, jako je doba vyslání nebo možnost jeho prodloužení, a zejména pak skutečnost, že pracovní činnost, kterou tato osoba vykonává na daném místě, je vykonávána v pracovním poměru na dobu neurčitou. Naproti tomu nelze považovat za rozhodující okolnost pobyty, které tato osoba uskutečnila na území členského státu, ze kterého pochází, v rámci svých dovolených nebo v období svátků ( 35 ).

45. V projednávaném případě z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že manželé a jejich děti jsou od února 2015 usazeni v Togu, a jejich pobyt v tomto státě má tedy určitou délku, kontinuitu a trvalost. Jejich trvalá fyzická přítomnost v Togu, vyjma dovolených a prázdnin, je skutečností, kterou předkládající soud prokázal. Považuji za důležité uvést, že z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že po rozchodu se ani jeden z manželů nepřestěhoval do svého členského státu.

46. V tomto ohledu je jistě pravda, že pobyt manželů v Togu je přímo spojen s plněním jejich povinností smluvních zaměstnanců Unie a že se tento pobyt může měnit v závislosti na těchto povinnostech a potřebách Komise. Z písemného vyjádření Komise nicméně vyplývá, že podle informací, které obdržela od Evropské služby pro vnější činnost, mají účastníci původního řízení smlouvy na dobu neurčitou a nepodléhají systému rotace v sídle v Bruselu ( 36 ).

47. Skutečnost, kterou navrhovatelka ve věci v původním řízení uvedla při jednání, a sice že pobývá ve Španělsku v době svých dovolených nebo v období svátků, nebo že odjela do tohoto členského státu porodit své dvě děti, tedy nemůže svědčit o tom, že manželé, nebo alespoň navrhovatelka ve věci v původním řízení, obvykle pobývají v tomto členském státě, a to stále, nepřetržitě a trvale.

ii) Vůle nebo úmysl

48. Co se týče subjektivního prvku, jak Komise uvedla ve svých písemných připomínkách, z předkládacího rozhodnutí nevyplývá, že manželé projevili úmysl zachovat trvalé nebo obvyklé centrum svých zájmů ve Španělsku. Kromě státní příslušnosti navrhovatelky ve věci v původním řízení a jejího dřívějšího obvyklého bydliště ve Španělsku ( 37 ) toto rozhodnutí neposkytuje žádný důkaz na podporu závěru, že ve věci v původním řízení existuje jakýkoli jiný hraniční určovatel, který by umožnil mít za to, že obvyklé bydliště manželů nebo alespoň jednoho z nich je v tomto členském státě.

49. V situaci, o jakou se jedná ve věci v původním řízení, si tedy lze klást případně otázku, který prvek má přednost, pokud existuje rozpor mezi objektivním prvkem (fyzická přítomnost, trvalé centrum zájmů v daném místě) a subjektivním prvkem (vůle vrátit se do členského státu původu).

50. V tomto ohledu Komise v odpovědi na otázku položenou Soudním dvorem při jednání vysvětlila, že pokud jde o pracovní místa v takové delegaci Unie, jako je delegace v Togu, vyžaduje se fyzická přítomnost a že o tato místa žádají dobrovolně ti, kteří o ně mají zájem ( 38 ). Tento orgán mimoto uvedl, že v tomto případě je úmysl manželů usadit se ve Španělsku po skončení jejich mise v Togu hypotetickým prvkem, který nelze zohlednit pro účely určení jejich obvyklého bydliště.

51. S tímto stanoviskem se ztotožňuji. V některých výjimečných případech by totiž bylo možné akceptovat, s ohledem na konkrétní kroky nebo vnější znaky ( 39 ), aby úmysl manželů nebo jednoho z nich usadit se v jiném členském státě nebo se vrátit a usadit se v členském státě původu a získat tak nové „obvyklé bydliště“ za současného opuštění předchozího obvyklého bydliště doplnil nebo nahradil prvky, jako je délka, pravidelnost nebo stálost fyzické přítomnosti, které obvykle charakterizují pojem „obvyklé bydliště“ ( 40 ). Pouhý úmysl vrátit se do státu původu po profesním pobytu v jiném členském státě nebo ve třetím státě však v žádném případě nezpochybňuje stávající obvyklé bydliště dotyčné osoby. V každém případě v situaci, o jakou se jedná v původním řízení, neexistuje rozpor mezi objektivním a subjektivním prvkem.

52. V důsledku toho je s ohledem na všechny tyto skutečnosti třeba vzít v úvahu jednak to, že pobyt manželů na území Toga je v zásadě trvalý a stálý ( 41 ), a jednak to, že jejich profesní, soukromé a rodinné zájmy se nacházejí v tomto státě. Ačkoli se přikláním k názoru, že tyto prvky a priori naznačují, že obvyklé bydliště není ve Španělsku a středobod života manželů by mohl být v Togu, předkládajícímu soudu přísluší, aby ověřil, zda všechny skutkové okolnosti případu skutečně umožňují mít za to, že manželé nemají obvyklé bydliště ve Španělsku ( 42 ).

b) K pojmu „obvyklé bydliště“ ve smyslu článku 3 nařízení č. 4/2009

53. Ve věcech týkajících se vyživovacích povinností určují mezinárodní příslušnost soudů pravidla o soudní příslušnosti uvedená v nařízení č. 4/2009 ( 43 ). V tomto ohledu je třeba připomenout, že uvedené nařízení zavádí komplexní systém pravidel mezinárodní příslušnosti, v jejichž rámci unijní normotvůrce v článku 3 uvedeného nařízení stanovil řadu alternativních kritérií založených zejména na procesních důvodech blízkosti ( 44 ). Tento článek tedy stanoví příslušnost soudu (nebo soudů) [pod písmenem a)] v místě, kde má odpůrce (ať už oprávněný nebo povinný), nebo [pod písmenem b)] oprávněný obvyklé bydliště.

54. V této souvislosti vyvstává otázka, zda má být definice pojmu „obvyklé bydliště“ v nařízení č. 2201/2003 stejná jako v nařízení č. 4/2009.

55. Jsem toho názoru, že odpověď je jednoznačně kladná.

56. V zájmu konsistentního a jednotného uplatňování práva Unie by se definice a výklad pojmu „obvyklé bydliště“ měly v kontextu obou těchto nařízení řídit stejnými zásadami ( 45 ). Tato definice však může být diferencována pro účely určení obvyklého bydliště ve zvláštních případech. Připomínám, že vzhledem k tomu, že pojem „obvyklé bydliště“ a jeho výklad v kontextu nařízení č. 4/2009 jsou, stejně jako v kontextu nařízení č. 2201/2003, autonomní, musí být význam a rozsah tohoto pojmu určen s ohledem na kontext ustanovení a cíl tohoto nařízení, zejména na cíl uvedený v bodě 15 jeho odůvodnění. Podle tohoto bodu odůvodnění byla kritéria příslušnosti specifická pro spory týkající se vyživovacích povinností stanovena s ohledem na splnění dvou cílů, a to ochrany zájmů oprávněných z výživného ( 46 ) a usnadnění řádného výkonu spravedlnosti ( 47 ).

57. Proto se mi použití pojmu „obvyklé bydliště“ definovaného v nařízení 2201/2003 v kontextu nařízení 4/2009 jeví jako relevantní, a to i s ohledem na úzké vazby mezi těmito dvěma nařízeními. S přihlédnutím ke zvláštnostem, účelu a kontextu nařízení č. 4/2009 se totiž domnívám, že znaky nebo faktory, a to jak objektivní (stálost, pravidelnost pobytu a integrace dotyčné osoby do sociálního a rodinného prostředí), tak subjektivní (úmysl této osoby zřídit si obvyklé bydliště na daném místě), které ve světle okolností projednávaného případu umožňují určit obvyklé bydliště ve smyslu nařízení č. 2201/2003 ( 48 ), musí být pro vnitrostátní soud vodítkem i při určování obvyklého bydliště povinného, oprávněného nebo žadatele o výživné podle nařízení č. 4/2009 ( 49 ). V praxi se totiž jedná o totéž obvyklé bydliště.

58. Tento výklad potvrzuje i důvodová zpráva k Haagskému protokolu vypracovaná Andreou Bonomim ( 50 ), která v bodě 37 uvádí, že smyslem vazby na právo státu obvyklého bydliště oprávněného „je to, že umožňuje určit existenci a výši vyživovací povinnosti se zřetelem k právním a faktickým podmínkám sociálního prostředí země, v níž oprávněný žije a vykonává podstatnou část svých činností“. V tomto ohledu tato zpráva v bodě 42 rovněž uvádí, že „použitým kritériem je kritérium obvyklého bydliště, které předpokládá určitou stálost. Pouhý přechodný pobyt nepostačuje k určení práva rozhodného pro vyživovací povinnost“.

59. S ohledem na můj rozbor pojmu „obvyklé bydliště“, z něhož vyplývá, že obvyklé bydliště manželů se zřejmě nenachází v členském státě, je třeba ještě přezkoumat, zda postavení diplomatických zástupců Unie, kterého manželé požívají v Togu, může mít vliv na obvyklé bydliště manželů v takové situaci, o jakou se jedná v původním řízení.

2. K rozsahu působnosti postavení diplomatických zástupců Unie ve státě obvyklého bydliště manželů pro účely použití článku 3 nařízení č. 2201/2003

60. Španělská vláda má za to, že soudem příslušným k rozhodnutí o rozvodu je podle nařízení č. 2201/2003 soud v místě obvyklého bydliště manželů. Na základě bodu 14 odůvodnění tohoto nařízení se však domnívá, že pokud tento soud nemůže vykonávat svou příslušnost z důvodu, že manželé mají postavení diplomatických zástupců na základě svého postavení smluvních zaměstnanců Unie, je třeba tuto příslušnost určit podle pravidel platných v členském státě, v němž dotčené osoby nemají toto postavení diplomatického zástupce, a to podle práva státu, v němž má soud sídlo, konkrétně podle článku 40 španělského občanského zákoníku. Tato vláda totiž uvádí, že podle čl. 31 odst. 1 Vídeňské úmluvy, použitelného v Togu, požívají diplomatičtí zástupci imunity před občanskoprávními soudy v přijímajícím státě. Uznání takového postavení diplomatického zástupce by tak neumožnilo použít kritérium obvyklého bydliště manželů pro určení mezinárodní soudní příslušnosti k projednání návrhu na rozvod.

61. Česká vláda uvádí pouze to, že osoba, která je vyslána jako diplomatický zástupce do třetího státu, si ponechává obvyklé bydliště v členském státě, ve kterém pobývala před vysláním.

62. Komise se naproti tomu domnívá, že skutečnosti, že manželé mají postavení zaměstnanců Unie a jsou z tohoto důvodu vysláni do třetího státu, nemá být přikládán zvláštní význam pro posouzení jejich obvyklého bydliště. Odchylně od stanoviska zastávaného španělskou vládou není bod 14 odůvodnění nařízení č. 2201/2003 podle Komise relevantní pro spor v původním řízení. Vzhledem k tomu, že manželé nepožívají diplomatické imunity v žádném členském státě, jejich postavení diplomatických zástupců není relevantním prvkem pro určení, zda mají jakožto zaměstnanci Unie obvyklé bydliště v přijímajícím státě.

63. Zaprvé uvádím, že z výkladu čl. 3 odst. 1 písm. a) nařízení č. 2201/2003 ani článku 3 nařízení č. 4/2009 nevyplývá, že profesní postavení manželů jakožto smluvních zaměstnanců Unie může být relevantní pro účely určení jejich obvyklého bydliště.

64. Zadruhé podotýkám, že bod 14 odůvodnění nařízení č. 2201/2003 uvádí, že „[t]oto nařízení by mělo být použitelné, aniž je dotčeno použití mezinárodního práva veřejného ve věci diplomatických imunit. Pokud z důvodu diplomatické imunity podle mezinárodního práva nemůže věc rozhodovat soud jinak příslušný podle tohoto nařízení, měla by být soudní příslušnost určena v souladu s vnitrostátním právem členského státu, v němž dotčená osoba takové imunity nepožívá“.

65. Chtěl bych zdůraznit, že tento bod odůvodnění potvrzuje, že podle mezinárodního práva nemohou soudy členského státu vykonávat svou příslušnost, požívá-li dotyčná osoba v tomto členském státě diplomatického postavení. I kdyby však tato osoba měla diplomatickou imunitu, stále by vyvstávala otázka, do jaké míry může existence diplomatické imunity vyloučit pravomoc tožských soudů. Tak tomu však v projednávané věci není.

66. Vzhledem k tomu sdílím názor Komise, že tento bod odůvodnění není pro spor v původním řízení relevantní. Předkládající soud totiž uvádí, že smluvní zaměstnanci mají v zemi určení postavení diplomatických zástupců Unie ( 51 ). V členských státech Unie však mají postavení zaměstnanců Unie. Manželé tudíž nemají diplomatickou imunitu ve smyslu článku 31 Vídeňské úmluvy v žádném členském státě. Komise dále v odpovědi na otázku položenou Soudním dvorem při jednání uvedla, že diplomatická imunita, které manželé v Togu požívají, má chránit úředníky nebo zaměstnance diplomatického zastoupení při výkonu jejich funkcí.

3. Dílčí závěr

67. S ohledem na všechny výše uvedené úvahy se domnívám, že postavení manželů jakožto smluvních zaměstnanců Unie ve třetím státě není významným prvkem pro určení obvyklého bydliště ( 52 ), a to ani podle článku 3 nařízení č. 2201/2003, ani podle článku 3 nařízení č. 4/2009.

B. Ke druhé předběžné otázce

68. S ohledem na mnou navrženou odpověď na první otázku není nutné zabývat se druhou otázkou. Omezím se tudíž na konstatování, že postavení manželů jakožto smluvních zaměstnanců Unie ve třetím státě zřejmě nemá vliv ani na určení obvyklého bydliště nezletilých dětí ve smyslu článku 8 nařízení č. 2201/2003.

C. Ke třetí předběžné otázce

69. Podstatou třetí otázky předkládajícího soudu je to, zda je možné pro účely určení obvyklého bydliště dětí ve smyslu článku 8 nařízení č. 2201/2003 zohlednit taková kritéria, jako je státní příslušnost matky, skutečnost, že před uzavřením manželství pobývala v některém členském státě, státní příslušnost nezletilých dětí a jejich narození v tomto členském státě.

70. Nejprve připomínám, že pokud jde o obvyklé bydliště dětí ve sporech týkajících se rodičovské odpovědnosti, článek 8 nařízení č. 2201/2003 neobsahuje žádný výslovný odkaz na právo členských států pro účely určení významu a rozsahu pojmu „obvyklé bydliště“; v důsledku toho „musí být toto určení provedeno s ohledem na souvislosti ustanovení a cíl [tohoto] nařízení, zejména cíl vyplývající [z dvanáctého bodu jeho odůvodnění], podle něhož jsou pravidla pro určení příslušnosti, která stanoví, formulována s ohledem na nejlepší zájem dítěte, zejména na blízkost ( 53 )“.

71. Zadruhé podle Soudního dvora musí být obvyklé bydliště dítěte stanoveno na základě všech konkrétních skutkových okolností v každém jednotlivém případě ( 54 ). V tomto ohledu Soudní dvůr stanovil řadu faktorů, které vnitrostátnímu soudu umožňují toto určení provést.

72. Zaprvé má Soudní dvůr na jedné straně za to, že určení obvyklého bydliště dítěte v daném členském státě vyžaduje přinejmenším, aby dítě bylo v tomto členském státě fyzicky přítomno ( 55 ), a na druhé straně, že je třeba zohlednit další skutečnosti, které mohou nasvědčovat tomu, že tato přítomnost nemá pouze dočasnou či příležitostnou povahu a svědčí o určitém stupni integrace dítěte v rámci sociálního a rodinného prostředí ( 56 ).

73. Soudní dvůr dále uvádí, že místo obvyklého bydliště dítěte ve smyslu nařízení č. 2201/2003 se nachází „v místě, kde je fakticky středobod jeho života“ v době podání návrhu týkajícího se rodičovské odpovědnosti k dítěti, přičemž určení musí provést soud, k němuž byla podána žaloba ( 57 ). V této souvislosti lze zohlednit faktory, jako je délka, pravidelnost, podmínky a důvody pobytu dítěte na území dotčeného členského státu (nebo jako v projednávaném případě třetího státu) ( 58 ), místo a podmínky jeho školní docházky, jakož i rodinné a sociální vazby dítěte v uvedeném členském státě (nebo v uvedeném třetím státě) ( 59 ).

74. Konečně, jak jsem již připomněl v bodě 39 tohoto stanoviska, Soudní dvůr uvádí, že při určování místa obvyklého bydliště dítěte je důležité určit místo, kde jeho rodiče stabilně pobývají a kde jsou integrováni do sociálního a rodinného prostředí. V této souvislosti lze přihlédnout rovněž k záměru rodičů usadit se v určitém místě, je-li vyjádřen určitými konkrétními kroky ( 60 ).

75. V projednávaném případě z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že děti se narodily v letech 2007 a 2012 ve Španělsku a že mají dvojí státní příslušnost, španělskou a portugalskou. Rodiče mimoto pobývali od srpna 2010 do února 2015 v Guinei-Bissau a poté se přestěhovali do Toga, kde žijí dodnes. Jak jsem již zdůraznil, předkládající soud jasně uvádí, že po faktickém rozchodu rodičů se děti nepřestěhovaly. Proto se zdá, že místem, kde se ve skutečnosti nachází „středobod života“ těchto nezletilých dětí, není Španělsko.

76. Vnitrostátní soud nemůže zohlednit pouze taková kritéria, jako je španělská státní příslušnost matky a obou nezletilých dětí a skutečnost, že se narodily ve Španělsku nebo že v tomto členském státě tráví prázdniny, aby mohl mít za to, že děti mají obvyklé bydliště v tomto členském státě ( 61 ).

77. Je tedy třeba konstatovat, že obvyklé bydliště dětí ve smyslu čl. 8 odst. 1 nařízení č. 2201/2003 není ve Španělsku, což přísluší posoudit předkládajícímu soudu s ohledem na všechny skutkové okolnosti konkrétního případu.

78. S ohledem na výše uvedené úvahy navrhuji odpovědět na třetí předběžnou otázku tak, že pro účely určení obvyklého bydliště dětí ve smyslu článku 8 nařízení č. 2201/2003 není možné, aby byla zohledněna pouze taková kritéria, jako je státní příslušnost matky, skutečnost, že matka před uzavřením manželství pobývala v některém členském státě, státní příslušnost nezletilých dětí a jejich narození v tomto členském státě.

D. Ke čtvrté předběžné otázce

79. Podstatou čtvrté otázky předkládajícího soudu je to, zda skutečnost, že odpůrce v původním řízení je státním příslušníkem členského státu, brání použití ustanovení o zbytkové příslušnosti, která je upravena v článcích 7 a 14 nařízení č. 2201/2003. Tyto pochybnosti vyplývají ze skutečnosti, že podle názoru tohoto soudu, shodného s názorem části právní nauky, může článek 6 tohoto nařízení bránit použití článků 7 a 14 téhož nařízení, a tedy i použití vnitrostátních právních předpisů týkajících se určení příslušnosti ve věcech rozvodu a rodičovské odpovědnosti.

80. Španělská vláda naproti tomu v písemném vyjádření tvrdí, že skutečnost, že otec dětí je státním příslušníkem členského státu, nemůže bránit použití článků 7 a 14 nařízení č. 2201/2003.

1. Zbytková příslušnost ve věcech rozvodu: provázanost mezi články 6 a 7 nařízení č. 2201/2003, dvojí hierarchické řešení

81. Článek 7 odst. 1 nařízení č. 2201/2003 stanoví, že „není-li žádný soud některého členského státu příslušný na základě článků 3, 4 a 5, určí se příslušnost v každém členském státě v souladu s právem tohoto státu“. Ačkoli se zdá, že toto ustanovení posuzované izolovaně umožňuje manželům, kteří mají obvyklé bydliště mimo Unii a mají každý jinou státní příslušnost, aby měli k dispozici soud subsidiárně příslušný na základě vnitrostátních pravidel příslušnosti ( 62 ), působnost tohoto ustanovení je nicméně omezena článkem 6 téhož nařízení. Ze znění článku 6 ve spojení s článkem 7 uvedeného nařízení totiž vyplývá, že toto nařízení umožňuje použití vnitrostátních pravidel o příslušnosti pouze za určitých podmínek, jejichž cílem je ochrana odpůrce ( 63 ).

82. Zaprvé, podle článku 6 nařízení č. 2201/2003 může být manžel, který má obvyklé bydliště na území členského státu nebo je státním příslušníkem členského státu, nebo v případě Spojeného království a Irska má „domicil“ na území jednoho z těchto členských států, žalován u soudů jiného členského státu pouze na základě článků 3, 4 a 5 tohoto nařízení ( 64 ).

83. Dále, zvláště co se týče odkazu na čl. 6 písm. b) nařízení č. 2201/2003, z jazykového výkladu tohoto ustanovení vyplývá, že rozhodnutí unijního normotvůrce užít výrazu „jiný členský stát“ naznačuje, že se jedná o členský stát odlišný od státu, jehož je manžel státním příslušníkem. Proto je podle mého názoru třeba odmítnout restriktivní výklad článku 6 tohoto nařízení, podle kterého manželé, kteří jsou státními příslušníky členského státu, ale nemají obvyklé bydliště v členském státě, nemají podle nařízení č. 2201/2003 žádný příslušný soud.

84. Takový výklad by totiž odporoval nejen logice, ale i jasnému znění čl. 7 odst. 1 nařízení č. 2201/2003, jehož použití závisí na tom, zda je soud členského státu příslušný podle článků 3 až 5 tohoto nařízení ( 65 ). Jaké by v takovém případě bylo ratio legis ustanovení, které by nestanovilo příslušný soud alespoň v jednom z členských států a mělo by pouze vylučující účinek?

85. Kromě toho by byl takový výklad v rozporu s účelem nařízení č. 2201/2003. V této souvislosti připomínám, že bod 1 odůvodnění nařízení odkazuje na vytvoření prostoru svobody, bezpečnosti a práva, „ve kterém je zajištěn volný pohyb osob“. Pokud jde o tento cíl, Soudní dvůr již rozhodl, že cílem uvedeného nařízení je zavést jednotná kolizní pravidla v rozvodových věcech, aby byl osobám zajištěn co nejširší volný pohyb ( 66 ). Konečně připomínám, že cílem téhož nařízení je rovněž podpora vzájemného uznávání soudních rozhodnutí ( 67 ).

86. Nerestriktivní výklad, který zastávám, podporuje i judikatura Soudního dvora. Soudní dvůr již ve věci Sundelind Lopez ( 68 ) rozhodl, že odpůrce, který má obvyklé bydliště v některém členském státě nebo který je státním příslušníkem některého členského státu, může být žalován vzhledem k výlučnému charakteru příslušností definovaných v článcích 3 až 5 nařízení č. 2201/2003 u soudů v jiném členském státě pouze na základě těchto ustanovení, a tedy nikoli na základě pravidel pro určení příslušnosti stanovených vnitrostátním právem ( 69 ).

87. Konečně podle právní nauky z článku 6 nařízení č. 2201/2003 vyplývá, že pokud je osoba státním příslušníkem členského státu, ale nemá v členském státě obvyklé bydliště, může být v jiném členském státě, než je stát, jehož je státním příslušníkem, žalována pouze tehdy, pokud se tento jiný členský stát může prohlásit za příslušný podle článku 3 tohoto nařízení ( 70 ). Někteří autoři se domnívají, že články 6 a 7 nařízení zavádějí v rozvodových věcech hierarchii pravidel příslušnosti, z níž v podstatě vyplývá dvojí řešení. Na jedné straně, pokud jedno z kritérií příslušnosti podle nařízení č. 2201/2003 umožňuje určit jako příslušný soud některého členského státu, pak se ustanovení tohoto nařízení týkající se tohoto kritéria použije s vyloučením jakéhokoli vnitrostátního pravidla bez ohledu na ostatní hraniční určovatele. Na druhé straně jsou vnitrostátní pravidla použitelná v případě, kdy není dána příslušnost soudu na základě některého z ustanovení uvedeného nařízení, ačkoli tato vnitrostátní pravidla nelze uplatňovat vůči státním příslušníkům členských států nebo vůči osobám s bydlištěm na území členských států ( 71 ).

88. V tomto případě však manželé nemají státní příslušnost téhož členského státu a patrně mají obvyklé bydliště ve třetím státě. V každém případě z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že navrhovatelka v původním řízení nemá obvyklé bydliště v Portugalsku a není portugalskou státní příslušnicí. Navíc, jak jsem již uvedl v bodě 52 tohoto stanoviska, vše nasvědčuje tomu, že nemá obvyklé bydliště ve Španělsku. Navrhovatelka ve věci v původním řízení proto nemůže s odkazem na zbytkovou klauzuli uvedenou v čl. 7 odst. 1 nařízení č. 2201/2003 zahájit ve Španělsku řízení o rozvod manželství proti svému manželovi, který je portugalským státním příslušníkem, neboť článek 6 tohoto nařízení brání tomu, aby byl žalován u předkládajícího soudu na základě pravidel zbytkové příslušnosti stanovených španělským právem.

89. Navrhovatelka v původním řízení by však mohla, jak navrhuje Komise, zahájit rozvodové řízení v Portugalsku.

90. V tomto případě bychom si mohli položit otázku, jaké by bylo postavení manžela či manželky, pokud by pravidla příslušnosti členského státu, jehož je státním příslušníkem, nestanovila zbytkovou příslušnost ve vztahu k nařízení č. 2201/2003. V takovém případě by totiž žádný soud členského státu nebyl podle tohoto nařízení příslušný. K této otázce se vrátím v rámci přezkumu šesté předběžné otázky ( 72 ).

91. Ze všech těchto důvodů navrhuji odpovědět na tuto otázku tak, že co se týče návrhu na rozvod manželství, nemůže-li soud, u kterého byl podán návrh, založit svou příslušnost na článcích 3 až 5 nařízení č. 2201/2003, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu, brání článek 6 téhož nařízení použití ustanovení o zbytkové příslušnosti podle čl. 7 odst. 1 uvedeného nařízení, a proto může být odpůrce, státní příslušník členského státu, žalován pouze u soudů tohoto členského státu ( 73 ).

2. Zbytková soudní příslušnost ve věcech rodičovské odpovědnosti

92. Článek 14 nařízení č. 2201/2003 stanoví, že „[n]ení-li žádný soud některého členského státu příslušný na základě článků 8 až 13, určí se příslušnost v každém členském státě v souladu s právem tohoto státu“.

93. Co se týče vztahu mezi článkem 8 a článkem 14 nařízení č. 2201/2003, Soudní dvůr zdůraznil, že skutečnost, že spor předložený soudu členského státu nemůže v zásadě spadat do působnosti čl. 8 odst. 1 tohoto nařízení, nemusí nutně bránit příslušnosti tohoto soudu rozhodnout uvedený spor z jiného titulu ( 74 ). Uvedené nařízení podle Soudního dvora zavedlo mechanismus, který členským státům umožňuje chránit zájmy dítěte i v případě sporů, na něž se posledně uvedený článek nevztahuje. V takovém případě článek 14 téhož nařízení uvádí, že členské státy mohou na zbytkovém základě přiznat příslušnost svým soudům na základě jejich vnitrostátního práva ( 75 ).

94. V tomto případě článek 14 nařízení č. 2201/2003 umožňuje soudu, u něhož byl podán návrh, použít k určení své příslušnosti vlastní pravidla příslušnosti, včetně pravidel určujících příslušnost na základě státní příslušnosti dítěte, třebaže je odpůrce státním příslušníkem jiného členského státu, neboť článek 6 tohoto nařízení se vztahuje pouze na návrhy na rozvod, rozluku a prohlášení manželství za neplatné ( 76 ).

95. Lze shrnout, že z posouzení článků 6, 7 a 14 nařízení č. 2201/2003 vyplývá, že mezinárodní příslušnost ve věcech manželských a ve věcech rodičovské odpovědnosti může být svěřena různým soudům. Je pravda, že pluralita soudů, která je v souladu se zásadou favor divortii, jíž se řídí právní řády většiny členských států, podporuje roztříštěnost rozvodových sporů. Vyvstává tak otázka, zda taková roztříštěnost neohrožuje nejlepší zájem dítěte.

96. Jsem toho názoru, že nikoli. Co se týče dětí, kritéria stanovená nařízením č. 2201/2003 pro opatření týkající se dětí jsou odlišná od kritérií pro rozvod, což má za následek, že se tyto příslušnosti mohou shodovat pouze na základě příznivých okolností nebo souhlasu manželů ( 77 ). Ustanovení čl. 12 odst. 3 tohoto nařízení tak manželům umožňuje vyhnout se roztříštěnosti sporu. Podle tohoto ustanovení jsou soudy členského státu příslušné k rozhodnutí ve věci rodičovské odpovědnosti i v jiných řízeních, než která jsou uvedena v čl. 12 odst. 1 uvedeného nařízení, a to jednak v případě, že dítě má úzkou vazbu na tento členský stát, zvláště z toho důvodu, že jeden z nositelů rodičovské odpovědnosti má v tomto členském státě obvyklé bydliště nebo dítě je státním příslušníkem tohoto členského státu, a jednak tehdy, pokud byla jejich příslušnost v době podání návrhu výslovně či jiným jednoznačným způsobem přijata všemi účastníky řízení a je to v nejlepším zájmu dítěte ( 78 ). Uvedené ustanovení tedy umožňuje manželům přijmout příslušnost rozvodového soudu za předpokladu, že tato volba je v nejlepším zájmu dítěte ( 79 ).

97. Vzhledem k výše uvedenému navrhuji učinit závěr, že co se týče rodičovské odpovědnosti, není-li soud, u kterého byl podán návrh, příslušný podle článků 8 až 13 nařízení č. 2201/2003, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu, použije se článek 14 tohoto nařízení bez ohledu na obvyklé bydliště dětí a státní příslušnost odpůrce.

E. K páté předběžné otázce

98. Podstatou páté otázky předkládajícího soudu je rozsah působnosti zásady forum necessitatis uvedené v článku 7 nařízení č. 4/2009 pro účely stanovení výživného pro děti. Konkrétně se tento soud táže, jaká kritéria umožňují určit, že ve třetím státě, k němuž má daný spor úzkou vazbu, není řízení možné nebo je v něm nelze rozumně zahájit nebo vést. V takovém případě se předkládající soud táže rovněž na to, zda je třeba prokázat, že je nemožné vést řízení v tomto třetím státě a zda je státní příslušnost některého z účastníků dostatečná pro založení úzké vazby k členskému státu.

99. Pro zodpovězení této otázky je třeba posoudit rozsah působnosti zásady forum necessitatis zakotvené v článku 7 nařízení č. 4/2009.

1. K rozsahu působnosti zásady forum necessitatis zakotvené v článku 7 nařízení č. 4/2009

100. Článek 7 první pododstavec nařízení č. 4/2009 stanoví zaprvé, že není-li žádný soud členského státu příslušný podle článků 3, 4, 5 a 6 tohoto nařízení, mohou soudy členského státu ve výjimečných případech spor rozhodnout, jestliže ve třetím státě, k němuž má daný spor úzkou vazbu, není řízení možné nebo je v něm nelze rozumně zahájit nebo vést, a zadruhé, že spor musí vykazovat dostatečnou vazbu na členský stát, u jehož soudu byl podán návrh.

101. Aby tedy bylo možné připustit uplatnění zásady forum necessitatis ve věcech vyživovacích povinností, nesmí v jiném členském státě existovat příslušný soud. Jinak řečeno, vzhledem ke své zbytkové povaze ( 80 ) se tato příslušnost uplatní pouze v případech negativního kompetenčního konfliktu v rámci Unie.

a) K nedostatku příslušnosti některého členského státu podle článků 3 až 6 nařízení č. 4/2009

102. Aby mohl soud určit, zda se použije článek 7 nařízení č. 4/2009, musí ověřit, že se na jím projednávaný spor nevztahuje žádné z kritérií příslušnosti stanovených v článcích 3 až 6 tohoto nařízení.

103. Pokud jde zaprvé o alternativní a nehierarchická kritéria příslušnosti stanovená v článku 3 nařízení č. 4/2009, musí soud, u kterého byl podán návrh, učinit zjištění, že ani navrhovatel, ani odpůrce nemají obvyklé bydliště v členském státě. Je-li tomu tak, musí soud ještě ověřit, že žádný soud členského státu není příslušný podle kritérií stanovených v čl. 3 písm. c) a d) tohoto nařízení. Z těchto dvou ustanovení, která upravují koncentraci soudních sporů, totiž vyplývá, že soudem příslušným k rozhodnutí ve věcech vyživovací povinnosti je soud, který je podle práva místa soudu příslušný pro řízení o osobním stavu, souvisí-li záležitost vztahující se k vyživovacím povinnostem s tímto řízením [písm. a)], nebo soud, který je podle práva místa soudu příslušný pro řízení o rodičovské odpovědnosti, souvisí-li záležitost vztahující se k vyživovacím povinnostem s tímto řízením [písm. d)], (v tomto případě ve prospěch dítěte), ledaže jsou tyto příslušnosti odvozeny výlučně ze státní příslušnosti jedné ze stran.

104. V této souvislosti musím připomenout, že Soudní dvůr v rozsudku ( 81 ) vyložil čl. 3 písm. c) a d) nařízení č. 4/2009 mimo jiné tím, že objasnil vztah mezi kritérii příslušnosti v něm obsaženými. Soudní dvůr, který zdůraznil nutnost zohlednit při výkladu pravidel příslušnosti stanovených v tomto ustanovení nejlepší zájem dítěte, rozhodl, že toto ustanovení musí být vykládáno v tom smyslu, že pokud jsou podány návrhy ke dvěma soudům, a sice k jednomu soudu návrh na rozluku nebo rozvod manželství rodičů nezletilých dětí a k druhému návrh týkající se rodičovské odpovědnosti k těmto dětem, může být návrh týkající se vyživovací povinnosti k těmto dětem „považován za související návrh pouze s řízením ve věci rodičovské odpovědnosti“ ( 82 ).

105. Předkládající soud připomíná, že pokud bude zjištěno, že vzhledem k okolnostem sporu v původním řízení není soud, u něhož byl podán návrh, příslušný podle článků 8 až 13 nařízení č. 2201/2003 a že se použije článek 14 tohoto nařízení, pak budou španělské soudy příslušné k projednání opatření ve věcech rodičovské odpovědnosti podle článku 22c písm. d) LOPJ ( 83 ), a to z důvodu španělské státní příslušnosti matky ( 84 ). Podotýkám však, že pokud je řízení ve věci výživného spojeno s řízením ve věci rodičovské odpovědnosti, kritérium příslušnosti podle čl. 3 písm. d) nařízení č. 4/2009 se nepoužije, pokud je příslušnost podle práva místa soudu odvozena výlučně ze státní příslušnosti jedné ze stran ( 85 ). Vzhledem k jasnému znění tohoto ustanovení ( 86 ) je tedy v zásadě pravděpodobné, že španělské soudy příslušné ve věci rodičovské odpovědnosti na základě zbytkové příslušnosti podle článku 14 tohoto nařízení naopak nebudou příslušné rozhodovat o výživném pro děti.

106. Zadruhé, co se týče článků 4 až 6 nařízení č. 4/2009, soud musí rovněž ověřit, že žádný soud členského státu není příslušný k projednání návrhu na výživné s ohledem na kritéria podpůrné příslušnosti stanovená v těchto článcích. V tomto ohledu uvádím, že z předkládacího rozhodnutí nevyplývá, že by tomu tak bylo ( 87 ). Je totiž nesporné, že účastníci původního řízení nemají stejnou státní příslušnost ( 88 ).

107. Ze všech těchto okolností v zásadě vyplývá, že v případě, o jaký se jedná v původním řízení, není žádný soud členského státu příslušný k projednání návrhu na výživné. Vyvstává tedy otázka, zda jsou v takovém případě splněny obě podmínky stanovené v článku 7 nařízení č. 4/2009, aby předkládající soud mohl uplatnit zásadu forum necessitatis v případě, jako je projednávaný případ.

b) K situaci, kdy je nemožné či téměř nemožné zahájit nebo vést řízení ve třetím státě, k němuž má spor úzkou vazbu

108. Na úvod připomínám, že jak je uvedeno v bodě 16 odůvodnění nařízení č. 4/2009, zásada forum necessitatis zakotvená v článku 7 uvedeného nařízení slouží k tomu, aby nedocházelo k odepření spravedlnosti v případech, kdy žádný soud členského státu není jinak příslušný.

109. Forum necessitatis umožňuje soudům členského státu ve výjimečných případech projednat spor, pokud ve třetím státě, k němuž má daný spor úzkou vazbu, není řízení možné nebo je v něm nelze rozumně zahájit nebo vést.

110. Pokud jde zaprvé o úzkou vazbu mezi sporem a třetím státem, domnívám se, že obecně by bylo možné uvažovat o existenci takové vazby, pokud by soud, u něhož byl podán návrh, učinil zjištění, že obvyklé bydliště stran se nachází na území třetího státu, jakým je v projednávaném případě Togo, a že soudy tohoto státu uznaly svou příslušnost podle svého vnitrostátního práva.

111. Zadruhé, co se týče podmínky týkající se nemožnosti zahájit nebo vést řízení před soudy třetího státu, na kterou se předkládající soud přímo odvolává ve své otázce, je třeba uvést, že článek 7 nařízení č. 4/2009 stanoví dvě kategorie překážek, které odůvodňují, aby soud, u něhož byl podán návrh, uplatnil zásadu forum necessitatis.

112. První kategorie se týká situace, kdy se řízení o výživném ve třetím státě ukáže jako nemožné ( 89 ). Tato kategorie může zahrnovat zejména situace, kdy soud třetího státu, s nímž je spor úzce spjat, odmítne vykonávat svou pravomoc a kdy mají procesní požadavky zneužívající povahu ( 90 ).

113. Druhá kategorie se týká situace, ve které ve třetím státě nelze řízení rozumně zahájit nebo vést.

114. V tomto ohledu odkazuje bod 16 odůvodnění nařízení č. 4/2009 na určité situace, které jsou považovány za výjimečné a mohou být vodítkem pro výklad této podmínky. Takový výjimečný stav může být důsledkem závažných situací, jako je občanská válka, nebo může nastat tehdy, když od navrhovatele nelze rozumně očekávat, že ve třetím státě zahájí nebo povede řízení ( 91 ). Stejně tak může soud, u kterého byl podán návrh, uplatnit zásadu forum necessitatis za určitých okolností, jak uvádí Komise, kdy je přístup ke spravedlnosti nepřiměřeně ztížen, zejména pokud je právní zastoupení příliš drahé, pokud je délka řízení nepřiměřeně dlouhá, pokud existují závažné problémy s korupcí v soudním systému nebo pokud existují nedostatky v základních zárukách spravedlivého procesu ( 92 ) nebo systémová selhání. Ať už se jedná o procesní nebo konjunkturální nemožnost, její existenci musí posoudit soud, u kterého byl podán návrh, s ohledem na všechny okolnosti případu.

115. Je důležité zdůraznit, že soud, jemuž byla věc předložena, musí postupovat s maximální opatrností, aby nalezl rovnováhu mezi výjimečnou povahou uplatnění zásady forum necessitatis a širokým prostorem pro uvážení, který má k dispozici. Zásada forum necessitatis totiž může být uplatněna pouze ve velmi závažných nebo mimořádných situacích, ve kterých existuje nebezpečí odepření spravedlnosti. V tomto ohledu musím podotknout, že očekávání, že řešení sporu soudem, u kterého byl podán návrh, bude příznivější, než by bylo řešení očekávané od soudu příslušného podle nařízení č. 4/2009 ( 93 ), nebo úmysl čelit situacím odepření spravedlnosti spojeným se striktním výkladem základů příslušnosti uvedených v tomto nařízení nemohou v žádném případě odůvodnit uplatnění zásady forum necessitatis ( 94 ), která neposkytuje alternativní soudní příslušnost, ale soudní příslušnost v mimořádných situacích.

c) K existenci dostatečné vazby na členský stát soudu, u kterého byl podán návrh

116. Pokud má soud, u něhož byl podán návrh, tak jako v tomto případě, za to, že je splněna podmínka týkající se situace, kdy je nemožné či téměř nemožné zahájit nebo vést řízení ve třetím státě, na nějž má spor úzkou vazbu, může být příslušnost založená na zásadě forum necessitatis vykonána pouze tehdy, pokud má spor „dostatečnou vazbu“ na členský stát tohoto soudu. Bod 16 odůvodnění nařízení č. 4/2009 upřesňuje, že dostatečná vazba požadovaná na základě článku 7 tohoto nařízení může být dána, pokud má některá ze stran státní příslušnost státu, u jehož soudu byl podán návrh ( 95 ).

117. V tomto ohledu lze podle právní nauky existenci takové „dostatečné vazby“ prokázat pouze tehdy, pokud se ukáže, že vazby mezi sporem a členským státem, u jehož soudů byl podán návrh, nejsou „pomíjivé nebo iluzorní“ ( 96 ). Jak jsem již uvedl ve svém stanovisku ve věci KP ( 97 ), mám za to, že pravidla o příslušnosti stanovená v nařízení č. 4/2009 jsou obecně založena na předpokladu, že existuje vazba mezi výživným, jehož se daný spor týká, a státem, jehož soudy jsou příslušné k projednání tohoto sporu. Tato vazba musí být alespoň natolik úzká, aby oběma stranám vyživovací povinnosti umožňovala předvídat, v jakých státech budou soudy moci rozhodovat ve sporech týkajících se dotčeného výživného.

118. Je třeba rovněž poznamenat, že předmět nároku na výživné je obvykle finanční povahy a že z pragmatického hlediska lze skutečnost, že povinný má majetek na území členského státu dožádaného soudu, považovat za hraniční určovatel, který může dožádaný soud zohlednit při posuzování situace v každém jednotlivém případě. Je však třeba zdůraznit, že cílem nařízení č. 4/2009 není zavést všeobecnou příslušnost pro vyživovací povinnosti ( 98 ).

119. V každém případě se domnívám, že článek 7 tohoto nařízení musí být vždy vykládán s ohledem na články 24 a 47 Listiny.

120. V této souvislosti připomínám, že podle Soudního dvora musí být nařízení č. 4/2009 prováděno v souladu s čl. 24 odst. 2 Listiny, podle něhož při všech činnostech týkajících se dětí, ať už uskutečňovaných veřejnými orgány nebo soukromými institucemi, musí být prvořadým hlediskem nejvlastnější zájem dítěte ( 99 ).

121. Pokud jde o výklad článku 7 tohoto nařízení ve světle článku 47 Listiny, odkazuji na analýzu, kterou provedu v souvislosti s šestou otázkou předkládajícího soudu.

2. Uplatnění na projednávaný případ

122. Pokud jde zaprvé o existenci situace, kdy je nemožné či téměř nemožné zahájit nebo vést řízení ve třetím státě, na nějž má spor úzkou vazbu, navrhovatelka v původním řízení upozorňuje na základě různých zpráv vypracovaných Radou pro lidská práva Organizace spojených národů zejména na neexistenci přiměřeného a soustavného vzdělávání soudců, na nutnost reformy a posílení soudnictví, jakož i na obavy ohledně nezávislosti soudní moci v Togu, přístupu ke spravedlnosti a existence diskriminačních praktik vůči ženám ( 100 ).

123. Je proto třeba přezkoumat, zda lze takové okolnosti, jako jsou okolnosti uváděné navrhovatelkou v původním řízení, považovat za relevantní pro to, aby na jejich základě mohl soud, u kterého byl podán návrh, posoudit, zda jsou splněny podmínky pro použití zásady forum necessitatis stanovené v čl. 7 prvním pododstavci nařízení č. 4/2009, a zvláště zjistit, zda lze řízení rozumně zahájit nebo vést nebo zda se ve třetím státě, na nějž má spor úzkou vazbu, v tomto případě v Togu, toto řízení nejeví jako nemožné.

124. V tomto ohledu se mi zdá, že by předkládající soud mohl vycházet z přezkumu čl. 7 prvního pododstavce nařízení č. 4/2009, jak je uveden v bodech 100 až 118 tohoto stanoviska.

125. V této souvislosti musím připomenout, že ačkoli takové okolnosti, jako jsou ty, které uvedla navrhovatelka v původním řízení, mohou být považovány za relevantní a mohou být vodítkem pro soud, u kterého byl podán návrh, při rozhodování o tom, zda mohou tyto okolnosti odůvodnit použití zásady forum necessitatis podle čl. 7 prvního pododstavce nařízení č. 4/2009, tento soud bude muset při posouzení podmínek požadovaných tímto ustanovením, ve světle kritérií uvedených v bodě 114 tohoto stanoviska, vycházet nejen z okolností uváděných navrhovatelkou v původním řízení, ale také ze zjištění založených na objektivních informacích a údajích. Zejména zjištění existence obtíží týkajících se účinného přístupu žen k soudům nebo diskriminačních praktik vůči nim v Togu ( 101 ) by tento soud mohlo vést k závěru, že existuje riziko odepření spravedlnosti, a tudíž jsou splněny podmínky pro použití zásady forum necessitatis stanovené v článku 7 tohoto nařízení.

126. Kromě toho musím upřesnit, že navrhovatelka v původním řízení není povinna prokázat, že v tomto státě bezvýsledně podala návrh na zahájení řízení nebo se o to pokusila. V tomto ohledu souhlasím s názorem Komise, že požadavek, aby se účastníci řízení pokoušeli zahájit řízení před soudy třetího státu pouze za účelem prokázání mimořádné situace, se záměrem umožnit použití zásady forum necessitatis, by byl v rozporu s cílem nařízení č. 4/2009, kterým je v zásadě ochrana oprávněného z výživného a podpora řádného výkonu spravedlnosti.

127. Pokud jde zadruhé o existenci dostatečné vazby na členský stát, u jehož soudu byl podán návrh, ve smyslu čl. 7 druhého pododstavce nařízení č. 4/2009, z mé analýzy v bodech 116 až 118 tohoto stanoviska vyplývá, že státní příslušnost jednoho z účastníků řízení může být dostatečná k prokázání existence takové vazby.

128. S ohledem na všechny výše uvedené úvahy se proto domnívám, že článek 7 nařízení č. 4/2009 musí být vykládán v tom smyslu, že mimořádný stav může vyplývat z výjimečných, velmi závažných nebo naléhavých situací, které umožňují mít za to, že řízení nemůže být rozumně zahájeno nebo vedeno, nebo se ve třetím státě, na nějž má spor úzkou vazbu, jeví jako nemožné. Tyto podmínky jsou splněny zejména tehdy, pokud soud třetího státu, na nějž má spor úzkou vazbu, odmítne vykonávat svou pravomoc nebo pokud mají procesní požadavky zneužívající povahu, v případech, kdy v důsledku občanských nepokojů nebo přírodních katastrof není bezpečné cestovat na určitá místa a kdy třetí stát nemůže vykonávat běžnou činnost, a konečně v případech, kdy je přístup ke spravedlnosti nepřiměřeně ztížen, včetně případů, kdy je právní zastoupení příliš drahé, délka řízení nepřiměřeně dlouhá nebo kdy existují buď závažné problémy s korupcí v soudním systému, nebo nedostatky v základních zárukách spravedlivého procesu nebo systémové nedostatky. Účastníci řízení nejsou podle tohoto ustanovení povinni prokazovat existenci takových okolností listinnými důkazy.

F. K šesté předběžné otázce

129. Podstatou šesté předběžné otázky předkládajícího soudu je, zda je situace, kdy mají manželé úzké vazby na členské státy, mimo jiné z důvodu své státní příslušnosti a předchozího pobytu, a kdy se žádný členský stát nejeví jako příslušný podle platných předpisů, v rozporu s článkem 47 Listiny.

130. Rada má zejména za to, že nařízení č. 2201/2003 není v rozporu s článkem 47 Listiny, ačkoli v takové situaci, jako je situace dotčená ve věci v původním řízení, není na základě kritéria obvyklého bydliště stanoveného v tomto nařízení žádný soud členského státu příslušný k projednání řízení o rozvodu nebo o rodičovské odpovědnosti zahájeného manžely, kteří jsou státními příslušníky a bývalými rezidenty členských států Unie a mají v době zahájení řízení obvyklé bydliště ve třetím státě. Pouhá skutečnost, že se příslušný soud nachází ve třetím státě, nemůže vést k závěru, že jsou dotčené osoby zbaveny účinné soudní ochrany.

131. S tímto přístupem nesouhlasím.

132. Musím totiž uvést, že v této otázce nenacházím prvky, které by mohly vést k domněnce, že se tato otázka týká platnosti nařízení č. 2201/2003 nebo platnosti nařízení č. 4/2009. V každém případě před tím, než bude posouzena jejich platnost z hlediska článku 47 Listiny, je třeba vyložit relevantní ustanovení těchto nařízení.

133. Je jisté, že ustanovení nařízení č. 2201/2003 a nařízení č. 4/2009, která se týkají jednak zbytkové příslušnosti upravené v článcích 7 a 14 prvního nařízení a jednak zásady forum necessitatis upravené v článku 7 druhého nařízení, musí být soudem, u kterého byl podán návrh, vykládána ve světle článku 47 Listiny.

134. Zaprvé čl. 51 odst. 1 Listiny stanoví, že ustanovení této listiny jsou určena členským státům, výhradně pokud uplatňují právo Unie ( 102 ).

135. Zadruhé, pokud jde zvláště o nařízení č. 2201/2003, vnitrostátní pravidla příslušnosti se použijí pouze tehdy, pokud žádný soud členského státu není příslušný podle pravidel příslušnosti uvedených v tomto nařízení. Tato vnitrostátní pravidla příslušnosti jsou součástí kritérií kaskádovité příslušnosti, která zahrnují pravidla příslušnosti obsažená v nařízení Unie. V tomto případě jsou členské státy povinny respektovat článek 47 Listiny i v situacích, kdy jsou jejich soudy podle vnitrostátního práva příslušné k projednávání sporů, jež spadají do oblasti působnosti tohoto nařízení ( 103 ).

136. Co se týče zejména zbytkové příslušnosti nebo zásady forum necessitatis, vzhledem ke znění čl. 3 písm. d) nařízení č. 4/2009 je v tomto případě pravděpodobné, že španělské soudy příslušné ve věcech rodičovské zodpovědnosti na základě zbytkové příslušnosti podle článku 14 tohoto nařízení nejsou příslušné k rozhodování o výživném pro děti. V tomto případě je rovněž možné, pokud jde o návrh na přiznání výživného, aby soud, u kterého byl podán návrh, aplikoval na základě článku 7 uvedeného nařízení č. 4/2009 zásadu forum necessitatis za účelem projednání takového návrhu, a pak není pochyb nejen o tom, že tyto články musí být vykládány ve světle článku 47 Listiny, ale ani o tom, že jak jsem již uvedl, španělská pravidla příslušnosti, jež umožní soudu, u kterého byl návrh podán, vykonávat svou příslušnost, musí být uplatněna v souladu s tímto článkem. Vnitrostátní pravidla příslušnosti, jakým je v projednávaném případě čl. 22c písm. d) LOPJ, musí být tudíž vykládána ve světle článku 47 Listiny, aby nedošlo k odepření spravedlnosti.

137. Za třetí, koordinace dotčených nařízení týkajících se rozvodu, rodičovské zodpovědnosti nebo výživného je v obecné rovině upravena v některých ustanoveních, jak jsem již vysvětlil. Jedná se mimo jiné o čl. 3 písm. d) nařízení č. 4/2009. V případě, že se taková koordinace nezdaří z důvodu zvláštních okolností, jako jsou okolnosti sporu v původním řízení, by tedy soud, u kterého byl podán návrh, mohl být příslušný, pokud jde o rodičovskou zodpovědnost, avšak nikoli pokud jde o aspekty sporu týkající se nezletilých, a nedostatek příslušnosti soudu, u kterého byl podán návrh, by mohl být vyřešen použitím zásady forum necessitatis„ ‚rozšířením‘ té soudní příslušnosti, která je (v zásadě) přiměřená“ ( 104 ).

138. Navrhuji proto, aby Soudní dvůr na tuto otázku odpověděl tak, že články 7 a 14 nařízení č. 2201/2003, které se týkají podpůrné příslušnosti ve věcech rozvodu, rozluky a prohlášení manželství za neplatné, a článek 7 nařízení č. 4/2009, který se týká zásady forum necessitatis ve věcech vyživovacích povinností, musí být soudem, u kterého byl podán návrh, vykládány ve světle článku 47 Listiny. Vnitrostátní pravidla týkající se zbytkové příslušnosti, včetně pravidel týkajících se zásady forum necessitatis, musí být používána ve světle téhož článku.

V. Závěry

139. S ohledem na výše uvedené úvahy navrhuji, aby Soudní dvůr na předběžné otázky položené Audiencia Provincial de Barcelona (provinciální soud v Barceloně, Španělsko) odpověděl takto: „1) Postavení manželů jakožto smluvních zaměstnanců Evropské unie ve třetím státě není významným prvkem pro určení obvyklého bydliště manželů, a to podle článků 3 a 8 nařízení Rady (ES) č. 2201/2003 ze dne 27. listopadu 2003 o příslušnosti a uznávání a výkonu rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti a o zrušení nařízení (ES) č. 1347/2000 ani podle článku 3 nařízení Rady (ES) č. 4/2009 ze dne 18. prosince 2008 o příslušnosti, rozhodném právu, uznávání a výkonu rozhodnutí a o spolupráci ve věcech vyživovacích povinností. 2) Pro účely určení obvyklého bydliště dětí ve smyslu článku 8 nařízení č. 2201/2003 není možné, aby byla zohledněna pouze taková kritéria, jako je státní příslušnost matky, skutečnost, že matka před uzavřením manželství pobývala v některém členském státě, státní příslušnost nezletilých dětí a jejich narození v tomto členském státě. 3) Co se týče návrhu na rozvod manželství, nemůže-li soud, u kterého byl podán návrh, založit svou příslušnost na článcích 3 až 5 nařízení č. 2201/2003, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu, brání článek 6 téhož nařízení použití ustanovení o zbytkové příslušnosti podle čl. 7 odst. 1 uvedeného nařízení, a proto může být odpůrce, státní příslušník členského státu, žalován pouze u soudů tohoto členského státu. Co se týče rodičovské odpovědnosti, není-li soud, u kterého byl podán návrh, příslušný podle článků 8 až 13 nařízení č. 2201/2003, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu, použije se článek 14 tohoto nařízení bez ohledu na obvyklé bydliště dětí a státní příslušnost odpůrce. 4) Článek 7 nařízení č. 4/2009 musí být vykládán v tom smyslu, že mimořádný stav může vyplývat z výjimečných, velmi závažných nebo naléhavých situací, které umožňují mít za to, že řízení nemůže být rozumně zahájeno nebo vedeno, nebo se ve třetím státě, na nějž má spor úzkou vazbu, jeví jako nemožné. Tyto podmínky jsou splněny zejména tehdy, když soud třetího státu, na nějž má spor úzkou vazbu, odmítne vykonávat svou pravomoc nebo když mají procesní požadavky zneužívající povahu, v případech, kdy v důsledku občanských nepokojů nebo přírodních katastrof není bezpečné cestovat na určitá místa a kdy třetí stát nemůže vykonávat běžnou činnost, a konečně v případech, kdy je přístup ke spravedlnosti nepřiměřeně ztížen, včetně případů, kdy je právní zastoupení příliš drahé, délka řízení nepřiměřeně dlouhá nebo kdy existují buď závažné problémy s korupcí v soudním systému, nebo nedostatky v základních zárukách spravedlivého procesu nebo systémové nedostatky. Účastníci řízení nejsou povinni prokázat, že v tomto státě bezvýsledně podali návrh na zahájení řízení nebo se o to pokusili. 5) Články 7 a 14 nařízení č. 2201/2003, které se týkají podpůrné příslušnosti ve věcech rozvodu, rozluky a prohlášení manželství za neplatné, a článek 7 nařízení č. 4/2009, který se týká zásady forum necessitatis ve věcech vyživovacích povinností, musí být soudem, u kterého byl podán návrh, vykládány ve světle článku 47 Listiny. Vnitrostátní pravidla týkající se zbytkové příslušnosti, včetně pravidel týkajících se zásady forum necessitatis, musí být používána ve světle téhož článku.“

( 1 ) – Původní jazyk: francouzština.

( 2 ) – Lagarde, P., „Le principe de proximité dans le droit international privé contemporain“, Cours général de droit international privé, sv. 196, Académie du droit international de La Haye, 1986, s. 21 až 194, zvláště str. 194.

( 3 ) – Nařízení Rady (ES) č. 2201/2003 ze dne 27. listopadu 2003 o příslušnosti a uznávání a výkonu rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti [odpovědnosti] a o zrušení nařízení (ES) č. 1347/2000 (Úř. věst. 2003, L 338, s. 1).

( 4 ) – Nařízení Rady (ES) č. 4/2009 ze dne 18. prosince 2008 o příslušnosti, rozhodném právu, uznávání a výkonu rozhodnutí a o spolupráci ve věcech vyživovacích povinností (Úř. věst. 2009, L7, s. 1).

( 5 ) – Organizace spojených národů, Recueil des Traités, sv. 500, s. 95.

( 6 ) – BOE č. 157, ze dne 2. července 1985, s. 20632.

( 7 ) – BOE č. 174, ze dne 22. července 2015, p. 61593, dále jen „LOPJ“.

( 8 ) – Úř. věst. 2016, C 202, s. 266, dále jen „protokol o výsadách a imunitách“.

( 9 ) – Rozsudky ze dne 13. října 2016, Mikołajczyk (C‑294/15, EU:C:2016:772, bod 33 a citovaná judikatura) a ze dne 25. listopadu 2021, IB (Obvyklé bydliště manžela – Rozvod) (C‑289/20, dále jen „rozsudek IB, EU:C:2021:955, bod 31).

( 10 ) – Viz zejména rozsudek ze dne 16. července 2009, Hadadi (C‑168/08, EU:C:2009:474, bod 48). Neexistence hierarchie mezi těmito kritérii vychází ze skutečnosti, že situace se může vlivem manželských krizí rychle měnit.

( 11 ) – Z judikatury Soudního dvora vyplývá, že tato objektivní, alternativní a výlučná kritéria odpovídají potřebě právní úpravy přizpůsobené specifickým požadavkům sporů ve věcech zrušení manželského svazku (rozsudek IB, bod 32). K volbě kritérií příslušnosti uvedla A. Borrás, že „[z]volená kritéria příslušnosti odpovídají objektivním potřebám a zájmům účastníků; jsou pružnou právní úpravou, přizpůsobenou mobilitě osob, která je v konečném důsledku pro dotčené osoby příznivá, aniž narušuje právní jistotu“: důvodová zpráva k úmluvě uzavřené na základě článku K.3 Smlouvy o Evropské Unii a týkající se příslušnosti, uznávání a výkonu rozhodnutí ve věcech manželských vypracovaná Alegríou Borrás, profesorkou mezinárodního práva soukromého na univerzitě v Barceloně (Úř. věst. 1998, C 221, s. 27, dále jen „zpráva Borrás“), s. 36, bod 27.

( 12 ) – Článek 3 odst. 1 písm. a) první až čtvrtá odrážka nařízení č. 2201/2003 výslovně odkazuje na kritérium obvyklého bydliště manželů a obvyklého bydliště odpůrce. Článek 3 odst. 1 písm. a) pátá a šestá odrážka tohoto nařízení umožňují použití pravidla příslušnosti forum actoris. Viz zejména rozsudek ze dne 13. října 2016, Mikołajczyk (C‑294/15, EU:C:2016:772, bod 41).

( 13 ) – Působnost oddílu 1 nařízení č. 2201/2003, nazvaného „Rozvod, rozluka a prohlášení manželství za neplatné“, který je zařazen v kapitole II tohoto nařízení, je na základě článků 6 a 7 vymezena „obvyklým bydlištěm“ na území členského státu dotčeného manžela nebo jeho státní příslušností. K dopadům tohoto vymezení na spor v původním řízení se vrátím níže. Viz body 98 a 129 tohoto stanoviska.

( 14 ) – Pojem „obvyklé bydliště“ je uveden rovněž v článcích 9 až 13, 15, 18, 29, 33, 42, 51, 57, 61 a 66 nařízení č. 2201/2003.

( 15 ) – V tomto smyslu viz Borrás, A., „Článek 3“, Brussels II bis Regulation, European Commentaries on Private International Law, Magnus, U., a Mankowski, P. (eds.), Sellier European Law Publishers, 2012, s. 90, bod 8.

( 16 ) – V tomto ohledu je třeba upřesnit, že skutečnost, že tento pojem není definován, vychází v obecné rovině z tradice Haagské konference mezinárodního práva soukromého. Taková definice „by mohla narušit výklad mnoha jiných úmluv užívajících tentýž pojem“. V tomto ohledu viz Lagarde, P., důvodová zpráva k úmluvě ze dne 19. října 1996 o pravomoci orgánů, použitelném právu, uznávání, výkonu a spolupráci ve věcech rodičovské odpovědnosti a opatření k ochraně dětí (text přijatý na osmnáctém zasedání Haagské konference mezinárodního práva soukromého, ve francouzštině dostupný na internetové adrese: http://www.hcch.net/upload/expl34.pdf) (dále jen „zpráva Lagarde“). Akty a dokumenty z osmnáctého zasedání Haagské konference mezinárodního práva soukromého, 1996, svazek II, s. 552, bod 40. K relevantnosti zprávy Lagarde pro výklad ustanovení nařízení č. 2201/2003 viz zejména bod 3 odůvodnění tohoto nařízení. Co se týče konkrétně nařízení č. 2201/2003, viz zprávu Borrás, s. 38, bod 32.

( 17 ) – Co se týče pojmu „obvyklé bydliště“ dítěte, viz rozsudky ze dne 2. dubna 2009, A (C‑523/07, EU:C:2009:225, bod 31) a ze dne 9. října 2014, C (C‑376/14 PPU, EU:C:2014:2268, bod 50). Co se týče pojmu „obvyklé bydliště“ kojence, viz rozsudky ze dne 22. prosince 2010, Mercredi (C‑497/10 PPU, EU:C:2010:829, body 44 až 46); ze dne 8. června 2017, OL (C‑111/17 PPU, EU:C:2017:436, bod 40), a ze dne 28. června 2018, HR (C‑512/17, dále jen rozsudek HR, EU:C:2018:513, bod 40). K této judikatuře se vrátím v rámci své analýzy třetí předběžné otázky.

( 18 ) – Rozsudek IB (bod 38).

( 19 ) – Viz zejména rozsudek IB (bod 39 a citovaná judikatura).

( 20 ) – Rozsudek IB (bod 40). Viz rovněž stanovisko generálního advokáta M. Campos Sánchez-Bordony ve věci IB (Obvyklé bydliště manžela – Rozvod) (C‑289/20, EU:C:2021:561). V tomto ohledu viz čl. 66 písm. a) nařízení č. 2201/2003.

( 21 ) – Viz body 43 a 44 tohoto stanoviska.

( 22 ) – Viz bod 69 tohoto stanoviska. K tomuto článku se vrátím níže.

( 23 ) – V tomto smyslu viz rozsudky ze dne 22. prosince 2010, Mercredi (C‑497/10 PPU, EU:C:2010:829, body 44 a 51), a nověji rozsudek IB (bod 41).

( 24 ) – Viz rovněž rozsudek HR (body 45 a 46 a citovaná judikatura).

( 25 ) – Z této zprávy vyplývá, že „byla zvláště zohledněna skutečnost, že Soudní dvůr již několikrát definoval obvyklé bydliště, a to i mimo rámec [úmluvy ze dne 27. září 1968 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (podepsané dne 27. září 1968) (Úř. věst. 1972, L 299, s. 32, dále jen „Bruselská úmluva z roku 1968“)], jako „místo, kde si osoba zřídila trvalé nebo obvyklé centrum svých zájmů s úmyslem přiznat tomuto místu stálou povahu, přičemž za účelem určení tohoto bydliště je třeba zohlednit všechny prvky, jimiž je obvyklé bydliště utvářeno“ (zpráva Borrás, s. 38, bod 32).

( 26 ) – Viz bod 33 tohoto stanoviska.

( 27 ) – Rozsudek IB (bod 44). Viz rovněž bod 1 odůvodnění nařízení č. 2201/2003 a zprávu Borrás, s. 36, bod 27.

( 28 ) – V tomto smyslu viz rozsudek HR (bod 41 a citovaná judikatura).

( 29 ) – V tomto smyslu viz rozsudek IB (bod 56).

( 30 ) – Rozsudek IB (bod 56) a rozsudek ze dne 13. října 2016, Mikołajczyk (C‑294/15, EU:C:2016:772, bod 50 a citovaná judikatura).

( 31 ) – Rozsudek IB (bod 45) a rozsudek ze dne 13. října 2016, Mikołajczyk (C‑294/15, EU:C:2016:772, body 46 a 47 a citovaná judikatura).

( 32 ) – Rozsudek IB (bod 46). Viz taktéž stanovisko generálního advokáta M. Campos Sánchez-Bordony ve věci IB (C‑289/20, EU:C:2021:561, bod 94): „pokaždé když některý z účastníků řízení uvede, že má dvě či více obvyklých bydlišť, bude nutné zjistit, zda jsou tato bydliště skutečně obvyklá. V konečném důsledku by se zvýšilo riziko, že by mezinárodní soudní příslušnost byla nakonec určena podle ‚běžného‘ bydliště (a nikoli podle bydliště obvyklého, které je uvedeno v článku 3 nařízení č. 2201/2003)“.

( 33 ) – Rozsudek IB (bod 51).

( 34 ) – V tomto smyslu viz rozsudek HR (body 44 až 46 a citovaná judikatura).

( 35 ) – Co se týče obvyklého bydliště kojence, viz rozsudek HR (bod 66). Zejména zpráva Lagarde zdůrazňuje, že dočasná nepřítomnost dítěte v místě jeho obvyklého bydliště z důvodu prázdnin v zásadě nemění místo jeho obvyklého bydliště.

( 36 ) – V této souvislosti Komise vysvětluje, že o místa v delegacích je velký zájem a že rozhodnutí o vyslání se přijímá s ohledem na přání vyslaných osob.

( 37 ) – Připomínám, že z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že manželé bydleli v období od srpna 2010 do února 2015 v Guinei-Bissau.

( 38 ) – V tomto ohledu viz poznámku pod čarou 36 a bod 48 tohoto stanoviska.

( 39 ) – V tomto smyslu viz rozsudek HR (bod 46 a citovaná judikatura).

( 40 ) – Co se týče výkladu čl. 3 odst. 1 písm. a) páté a šesté odrážky nařízení č. 2201/2003, viz stanovisko generálního advokáta M. Campos Sánchez-Bordony ve věci IB (Obvyklé bydliště manžela – Rozvod) (C‑289/20, EU:C:2021:561, bod 66).

( 41 ) – Tak tomu není v případě pobytu, který je pracovní cestou do třetího státu uskutečněnou lékaři nebo zdravotními sestrami v rámci jednorázových misí humanitárních organizací nebo vojáky v rámci určitých typů misí.

( 42 ) – Nařízení č. 2201/2003 umožňuje určit pouze to, zda se obvyklé bydliště nachází na území členského státu či nikoli.

( 43 ) – Článek 1 nařízení č. 4/2009 stanoví, že toto nařízení „se použije na vyživovací povinnosti vyplývající z rodinných vztahů, rodičovství, manželství nebo švagrovství“. Viz rovněž bod 11 odůvodnění tohoto nařízení.

( 44 ) – Je třeba poznamenat, že nařízení č. 4/2009 nepodmiňuje použitelnost pravidel pro určení příslušnosti tím, že odpůrce musí mít bydliště v některém členském státě. Viz bod 15 odůvodnění nařízení č. 4/2009: „Okolnost, že odpůrce má místo obvyklého pobytu ve třetím státě, by již neměla vylučovat uplatňování pravidel Společenství o soudní příslušnosti a napříště by již neměla být dána možnost odkázat na pravidla o soudní příslušnosti v rámci vnitrostátního práva. Toto nařízení by tudíž mělo stanovit, ve kterých případech může soud členského státu uplatnit svou podpůrnou příslušnost.“

( 45 ) – Je třeba zdůraznit, že ve věcech rozvodu se jedná o určení obvyklého bydliště manželů nebo jednoho z manželů nebo odpůrce; ve věcech rodičovské odpovědnosti se jedná o určení obvyklého bydliště rodičů nebo dětí a ve věcech vyživovací povinnosti se jedná o určení obvyklého bydliště oprávněného nebo odpůrce.

( 46 ) – Rozsudek ze dne 18. prosince 2014, Sanders a Huber (C‑400/13 a C‑408/13, EU:C:2014:2461, body 26 až 29).

( 47 ) – Body 22, 25, 31, 33, 35 nebo 45 nařízení č. 4/2009 uvádějí, že jejich cílem je (rychlé a účinné) vymáhání pohledávek výživného v přeshraničních situacích, a v důsledku toho usnadnění volného pohybu osob uvnitř Unie.

( 48 ) – Viz bod 50 tohoto stanoviska.

( 49 ) – Pokud jde o shodu mezi pojmem „obvyklé bydliště“ uvedeným v nařízení č. 4/2009 a tímto pojmem uvedeným v článcích 3 (ohledně dospělých) a 7 (ohledně dětí) nařízení Rady (EU) 2019/1111 ze dne 25. června 2019 o příslušnosti, uznávání a výkonu rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské odpovědnosti a o mezinárodních únosech dětí (Úř. věst. 2019, L 178, s. 1), viz Hess, B., „Towards a Uniform Concept of Habitual Residence in European Procedural and Private International Law?“, Polski Proces Cywilny, č. 4, 2021, s. 523 až 542, zejména s. 528.

( 50 ) – Text přijatý na dvacátém prvním zasedání Haagské konference mezinárodního práva soukromého, dále jen „zpráva Bonomi“.

( 51 ) – Viz Wouters, J., a Duquet, S., „The EU and International Diplomatic Law: New Horizons?“, The Hague Journal of Diplomacy, sv. 7, č. 1, 2012, s. 31 až 49, zvláště s. 44. Podle těchto autorů „se na diplomatickou síť [Unie] vztahuje Vídeňská úmluva prostřednictvím zvláštních dohod s hostitelskými zeměmi. Většina států akceptuje, že [unijní] zastoupení, jejich zaměstnanci a majetek požívají tímto způsobem výsad a imunit. Konkrétní ustanovení a právní rámce se mohou lišit podle toho, o jaké subjekty se jedná.

( 52 ) – Podotýkám, že se jedná o obvyklé bydliště různých osob, v projednávaném případě o obvyklé bydliště manželů, obvyklé bydliště otce nebo matky a o obvyklé bydliště oprávněného z výživného.

( 53 ) – Co se týče pojmu „obvyklé bydliště“ dítěte, viz rozsudky ze dne 2. dubna 2009, A (C‑523/07, EU:C:2009:225, body 34 a 35), a ze dne 9. října 2014, C (C‑376/14 PPU, EU:C:2014:2268, bod 50). Co se týče pojmu „obvyklé bydliště“ kojence, viz rozsudky ze dne 22. prosince 2010, Mercredi (C‑497/10 PPU, EU:C:2010:829, body 44 až 46); ze dne 8. června 2017, OL (C‑111/17 PPU, EU:C:2017:436, bod 40), a HR (bod 40).

( 54 ) – V tomto smyslu viz zejména rozsudek HR (bod 41).

( 55 ) – V tomto smyslu viz zejména rozsudek ze dne 15. února 2017, W a V (C‑499/15, EU:C:2017:118, bod 61).

( 56 ) – V tomto smyslu viz rozsudek HR (bod 41). Vzhledem k tomu, že Soudní dvůr použil slova „určitý stupeň integrace“, domnívám se, že se nevyžaduje integrace kompletní a úplná. V tomto smyslu viz rovněž rozsudek IB.

( 57 ) – V tomto smyslu viz rozsudek HR (bod 42).

( 58 ) – Pokud se uvedené faktory, tak jako v projednávaném případě, soustředí v rámci nařízení č. 2201/2003 ve třetím státě, umožní to předkládacímu soudu určit nikoli to, že obvyklé bydliště dětí se nachází v tomto státě, ale spíše to, že toto obvyklé bydliště se nenachází v tomto členském státě.

( 59 ) – Rozsudek HR (bod 43 a citovaná judikatura).

( 60 ) – Viz zejména rozsudek HR (body 45 a 46 a citovaná judikatura).

( 61 ) – K tomu v tomto smyslu viz zejména rozsudek HR (body 52 až 54 a citovaná judikatura).

( 62 ) – Výklad, k němuž se přiklání španělská vláda v písemném vyjádření, jde patrně tímto směrem. Viz bod 80 tohoto stanoviska.

( 63 ) – Je třeba poznamenat, že nařízení 2019/1111 kromě několika převážně formálních změn nezměnilo pravidla mezinárodní soudní příslušnosti ve věcech manželských. Unijní normotvůrce tak zachoval systém zbytkové příslušnosti stanovený v článcích 6 a 7 nařízení č. 2201/2003, který je nyní upraven v článku 6 nařízení 2019/1111. Článek 104 nařízení 2019/1111 totiž stanoví, že s výhradou čl. 100 odst. 2 tohoto nařízení se nařízení (ES) č. 2201/2003 zrušuje ode dne 1. srpna 2022.

( 64 ) – Komplexnost provázanosti mezi články 6 a 7 nařízení č. 2201/2003 byla právní naukou podrobena četné kritice. Viz zejména Borrás, A. „Article 6“, op. cit., s. 98, bod 2. V tomto ohledu je třeba poznamenat, že Komise ve svém návrhu nařízení Rady, kterým se mění nařízení (ES) č. 2201/2003 o příslušnosti a zavádění pravidel týkajících se rozhodného práva ve věcech manželských ze dne 17. července 2006, (COM(2006) 399 final, s. 8), navrhla článek 6 vypustit: „Veřejná diskuse ukázala, že toto ustanovení by mohlo být matoucí. Je rovněž nadbytečné, jelikož články 3, 4, a 5 stanoví okolnosti, za kterých má soud výhradní příslušnost, má-li jeden z manželů obvyklé bydliště na území členského státu […]“.

( 65 ) – Podle Komise „[č]lánek 7 [nařízení 2201/2003] v současné době odkazuje na vnitrostátní pravidla mezinárodní příslušnosti v situacích, kdy manželé nemají obvyklé bydliště na území členského státu a nemají stejnou státní příslušnost“ (viz COM(2006) 399 final, s. 9).

( 66 ) – Rozsudek ze dne 29. listopadu 2007, Sundelind Lopez (C‑68/07, EU:C:2007:740, bod 26). Podle Soudního dvora je třeba při výkladu ustanovení nařízení č. 2201/2003 zohlednit rovněž čtvrtý a osmý bod odůvodnění nařízení Rady (ES) č. 1347/2000 ze dne 29. května 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti obou manželů k dětem, jehož ustanovení o příslušnosti k rozhodnutí o věcech týkajících se rozvodu byla v podstatě převzata do nařízení č. 2201/2003. V tomto ohledu viz rovněž Ní Shúilleabháin, M., Cross-Border Divorce Law. Bruxelles II bis, Oxford Private Inrenational Law Series, 2010, s. 30, bod 1.43.

( 67 ) – Bod 2 odůvodnění nařízení č. 2201/2003 tak zdůrazňuje, že toto vzájemné uznávání soudních rozhodnutí „je základem vytvoření skutečného soudního prostoru“. Viz rovněž bod 23 odůvodnění tohoto nařízení; závěry zasedání Evropské rady v Tampere konaného ve dnech 15. a 16. října 1999, bod 34, dostupné na následující internetové adrese: http://www.europarl.europa.eu/summits/tam_fr.htm, a pracovní dokument Komise „Vzájemné uznávání rozhodnutí ve věcech rodičovské odpovědnosti“, COM(2001) 166 final, s. 3.

( 68 ) – Rozsudek ze dne 29. listopadu 2007 (C‑68/07, EU:C:2007:740).

( 69 ) – Rozsudek ze dne 29. listopadu 2007, Sundelind Lopez (C‑68/07, EU:C:2007:740, bod 22).

( 70 ) – Voir Ní Shúilleabháin, M., op. cit., s. 157. bod 4.33. Viz rovněž Kruger, T., a Samyn, L., „Brussels II bis: successes and suggested improvements“, Journal of Private International Law, 2016, s. 1 až 37, zvláště s. 8., a Campiglio, C., „Conflitti positivi e negativi di giurisdizione in materia matrimoniale“, Rivista di diritto internazionale privato e processuale, č. 3, 2021, s. 497 až 532, zvláště s. 522.

( 71 ) – Pataut, É., „Codifier le divorce international: Quelques remarques sur le projet GEDIP“, AUC IURIDICA, č. 66, 2020, s. 95 až 115, zvláště s. 103.

( 72 ) – Viz bod 129 tohoto stanoviska. V tomto ohledu je třeba poznamenat, že právní nauka se zabývá otázkou, zda je účelné zachovat zbytkovou příslušnost podle nařízení č.2201/2003 a zda by bylo vhodné ji nahradit „jednotnou“ příslušností. Viz zejména Bonomi, A. „La compétence internationale en matière de divorce. Quelques suggestions pour une (improbable) révision du règlement Bruxelles II bis“, Revue critique de droit international privé, sv. 4, č. 4, 2017, s. 511 až 534, zvláště s. 522 a násl., a Pataut, É., loc. cit., s. 104 a násl.

( 73 ) – Ve věci, ve které byl vydán rozsudek ze dne 29. listopadu 2007, Sundelind Lopez (C‑68/07, EU:C:2007:740), měla navrhovatelka bydliště v jiném členském státě, než jehož byla státní příslušnicí. Naproti tomu, jak uvedla právní nauka, vzhledem k tomu, že právní řády některých členských států neznají příslušnost, která by mohla být kvalifikována jako „zbytková“, s ohledem na článek 3 nařízení č. 2201/2003, vyvstává problém v případě, kdy jeden z manželů je státním příslušníkem některého členského státu a oba manželé mají bydliště ve třetím státě. Viz zpráva Borrás, bod 47. Viz rovněž Borrás, A., „Article 6“, op. cit., s. 102, bod 13.

( 74 ) – Rozsudek ze dne 17. října 2018, UD (C‑393/18 PPU, EU:C:2018:835, bod 57).

( 75 ) – Rozsudek ze dne 17. října 2018, UD (C‑393/18 PPU, EU:C:2018:835, bod 66).

( 76 ) – Viz Pataut, É., „Articles 10-15“Brussels II bis Regulation, European Commentaries on Private International Law, Magnus, U., a Mankowski, P. (eds.), Sellier European Law Publishers, 2012, článek 14, s. 162, bod 4.

( 77 ) – Viz Bonomi, A., op. cit., zvláště s. 514.

( 78 ) – Pokud jde o čl. 12 odst. 3 nařízení č. 2201/2003, někteří autoři jsou toho názoru, že pružný a široký výklad tohoto ustanovení umožňuje také respektovat mechanismus článku 15 tohoto nařízení, který stanoví postoupení věci soudu, jenž je k jejímu projednání nejvhodnější. Viz Pataut, É., „Articles 10-15“, op. cit., s. 157, bod 53. Naproti tomu jiní autoři jsou opačného názoru. Zejména Ancel, B., a Muir Watt, H., mají za to, že „prorogace stanovená v uvedeném ustanovení by učinila nepoužitelným mechanismus přenesení příslušnosti na lépe situovaný soud, který nařízení v článku 15 přebírá z úmluvy z roku 1996. Za těchto okolností je rozumnější držet se restriktivního výkladu, který chápe čl. 12 odst. 3 pouze jako přizpůsobení čl. 3 odst. 2 nařízení Brusel II novému systému příslušnosti, a v důsledku toho připouští pouze rozšíření příslušnosti na soudy členského státu, v němž probíhá řízení o zrušení svazku na základě zbytkové příslušnosti (článek 7 nařízení: příslušnost vyplývající z obecného mezinárodního práva soukromého)“: Ancel, B. a Muir Watt, H., „Aliments sans frontières. Le règlement CE no 4/2009 du 18 décembre 2008 relatif à la compétence, la loi applicable, la reconnaissance et l’exécution des décisions et la coopération en matière d’obligations alimentaires “, Revue critique de droit international privé, č. 3, 2010, s. 457 až 484, zvláště s. 476, bod 18.

( 79 ) – Rozsudky ze dne 12. listopadu 2014, L (C‑656/13, EU:C:2014:2364, bod 39), a ze dne 6. října 2015, Matoušková (C‑404/14, EU:C:2015:653, bod 36). Naproti tomu volba soudu není přípustná ve věcech rozvodu.

( 80 ) – Viz Franzina, P., „Forum Necessitatis“, Planning the Future of Cross Border Families: A Path Through Coordination, Studies in Private International Law, Viarengo, I. A Villata F. C., (eds.), Oxford, Hart Publishing, 2020, s. 325 až 330, zvláště s. 326.

( 81 ) – Rozsudek ze dne 16. července 2015, (C‑184/14, EU:C:2015:479).

( 82 ) – Rozsudek ze dne 16. července 2015, A (C‑184/14, EU:C:2015:479, body 47 a 48).

( 83 ) – Ve věcech rodičovské odpovědnosti jsou španělské soudy příslušné zejména „má-li navrhovatel španělskou státní příslušnost“.

( 84 ) – Podle předkládacího soudu však španělské soudy nejsou na základě článku 22c písm. d) LOPJ příslušné pro projednání návrhu na rozvod.

( 85 ) – Ačkoli, jak jsem uvedl ve svém stanovisku ve věci R (Příslušnost ve věcech rodičovské odpovědnosti a vyživovací povinnosti) (C‑468/18, EU:C:2019:649, bod 72), skutečnost, že návrh ve věci vyživovací povinnosti souvisí s návrhem ve věci rodičovské odpovědnosti ve smyslu čl. 3 písm. d) nařízení č. 4/2009, nemá za následek vyloučení příslušnosti soudu členského státu podle čl. 3 písm. a) nebo případně podle článku 5 tohoto nařízení.

( 86 ) – „ledaže je tato příslušnost odvozena výlučně ze státní příslušnosti jedné ze stran“.

( 87 ) – Z předkládacího rozhodnutí nevyplývá, že by účastníci původního řízení provedli volbu soudu (článek 4) ani že by se odpůrce účastnil řízení z jiného důvodu než proto, aby namítal nepříslušnost soudu (článek 5). Připomínám však, že podle čl. 4 odst. 3 nařízení č. 4/2009 se článek 4 tohoto nařízení nevztahuje na spory týkající se vyživovacích povinností k dítěti mladšímu osmnácti let.

( 88 ) – Článek 6 nařízení č. 4/2009 stanoví podpůrnou příslušnost založenou na shodné státní příslušnosti účastníků řízení.

( 89 ) – Část právní nauky ovšem poukazuje na to, že není jisté, že situace, kdy „ve třetím státě, […], není řízení možné nebo je v něm nelze rozumně zahájit nebo vést“ zahrnuje jiné překážky získání výživného, než jsou překážky čistě procesní povahy. Viz Ancel, B., a Muir Watt, H., op. cit., zvláště s. 483.

( 90 ) – Zejména pokud je požadováno zaplacení vysokého poplatku.

( 91 ) – Zejména v případě záplav či jiných živelních pohrom.

( 92 ) – Hrozí-li například odepření spravedlnosti z důvodu sexuální orientace, náboženské či rasové příslušnosti, nebo pokud dotčené soudy požadují nepřijatelné či diskriminující důkazy.

( 93 ) – Lagarde, P., „Le for de nécessité dans les règlements européens“, Europa als Rechts- und Lebensraum: Liber Amicorum für Christian Kohler zum 75. Geburtstag am 18. Juni 2018, Kohler C., Hess B., Jayme E., Mansel, H.-P. eds. Bielefeld, 2018, s. 255 až 267, zvláště s. 262.

( 94 ) – V tomto ohledu ve věcech dědických viz mé stanovisko ve věci RK (Prohlášení nepříslušnosti) (C‑422/20, EU:C:2021:565, bod 60 a poznámka pod čarou 35).

( 95 ) – Obvykle jeden z rodičů jakožto zástupce oprávněného, ale rovněž subjekt veřejné správy, na nějž ze zákona přešly nároky oprávněného z výživného. Viz rozsudek ze dne 17. září 2020, Landkreis Harburg (Přechod nároků oprávněného z výživného na subjekt veřejné správy) (C‑540/19, EU:C:2020:732).

( 96 ) – Franzina, P., „Forum Necessitatis“, op. cit., s. 327.

( 97 ) – Viz mé stanovisko ve věci