ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3

Body 2, 4, 6, 10, 11 a 14 odůvodnění směrnice 2008/115 uvádějí: „(2) Evropská rada na zasedání v Bruselu ve dnech 4. a 5. listopadu 2004 vyzvala k vypracování účinné politiky pro vyhošťování a dobrovolný návrat založené na společných normách pro navracení osob humánním způsobem a při plném respektování jejich lidských práv a důstojnosti. […] (4) Je třeba stanovit jasná, průhledná a spravedlivá pravidla pro účinnou návratovou politiku jakožto nezbytnou složku dobře řízené migrační politiky. […] (6) Členské státy by měly zajistit, aby se ukončení neoprávněného pobytu státních příslušníků třetích zemí provádělo ve spravedlivém a průhledném řízení. V souladu s obecnými zásadami práva Evropské unie by rozhodnutí podle této směrnice měla být přijímána individuálně a měla by být založena na objektivních kritériích, a měly by se tudíž zohlednit i jiné skutečnosti než samotný neoprávněný pobyt. Členské státy by při používání jednotných formulářů pro rozhodnutí týkající se navrácení, totiž rozhodnutí o navrácení, a pokud jsou vydávána, rozhodnutí o zákazu vstupu a rozhodnutí o vyhoštění, měly uvedenou zásadu dodržovat a postupovat plně v souladu se všemi souvisejícími ustanoveními této směrnice. […] (10) Neexistuje-li důvod domnívat se, že by účel řízení o navrácení mohl být zmařen, měl by být dobrovolný návrat upřednostněn před nuceným návratem a měla by se poskytnout lhůta k dobrovolnému opuštění území. […] (11) Mělo by se zavést společné minimum právní ochrany ve věci rozhodnutí týkajících se navrácení, aby se zajistila účinná ochrana zájmů dotčených osob. […] […] (14) Účinkům vnitrostátních opatření pro navrácení by měla být přiznána evropská působnost zavedením zákazu vstupu, který by se vztahoval na vstup a pobyt na území všech členských států. Délka zákazu vstupu by se měla určit po řádném zvážení všech významných okolností jednotlivého případu a za běžných podmínek by neměla překročit pět let. V této souvislosti by měla být zohledněna zejména skutečnost, zda se již na dotčeného státního příslušníka třetí země vztahovalo více než jedno rozhodnutí o navrácení či rozhodnutí o vyhoštění nebo zda tento státní příslušník vstoupil na území členského státu během zákazu vstupu.“
12

Toridas je společnost usazená a pro účely DPH identifikovaná v Litvě. V období od 1. července 2008 do 31. prosince 2010 dovezla do Litvy mražené ryby z Kazachstánu (dále jen „dotčené zboží“). Dotčené zboží bylo poté prodáno Megalain OÜ, společnosti usazené a pro účely DPH identifikované v Estonsku (dále jen „první dodání“). Tento prodej mezi společnostmi Toridas a Megalain se řídil smlouvou o spolupráci uzavřenou dne 10. října 2006. Společnost Megalain se podle této smlouvy zavázala vyvézt dotčené zboží z litevského území do třiceti dnů a předat společnosti Toridas dokumenty prokazující, že toto zboží skutečně opustilo toto území. Společnost Toridas se zavázala pečovat o uvedené zboží, včetně jeho uskladnění, a uhradit náklady vynaložené až do jeho skutečného vývozu z Litvy.
40

To platí rovněž v případě legislativního opatření, které by umožňovalo, aniž by aspoň ukládalo následné posouzení a vyžadovalo naplnění jakékoliv zvláštní výjimečné okolnosti, aby se záměr, který měl být předmětem posouzení jeho vlivů na životní prostředí ve smyslu čl. 2 odst. 1 směrnice 85/337, považoval za takto posouzený, a to i v případě, že se toto opatření týká jen záměrů, jejichž povolení již nepodléhá z důvodu uplynutí lhůty pro podání žaloby stanovené vnitrostátními právními předpisy přímým opravným prostředkům k soudu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 17. listopadu 2016, Stadt Wiener Neustadt, C‑348/15, EU:C:2016:882, bod 38 a 43).
14

Předkládající soud má určit, zda se na „zástupce náhradních rodičů“ vztahuje zákon o pracovní době, což by vedlo k tomu, že SOS-Lapsikylä ry by žalobkyním v původním řízení musel vyplatit příplatky, které požadují. Konkrétně je třeba určit, zda je činnost „zástupců náhradních rodičů“ vyloučena z působnosti tohoto zákona podle jeho § 2 odst. 1 bodu 3. Předkládající soud zdůrazňuje, že podle tohoto ustanovení platí, že práce, kterou pracovník vykonává doma nebo za takových okolností, že nelze mít za to, že zaměstnavatel může dohlížet na rozvržení času, který je této práci věnován, nespadá do působnosti ustanovení týkajících se organizace pracovní doby, s výjimkou § 15 odst. 3 zákona o pracovní době, který v projednávaném případě není relevantní.
28

Kdyby se připustilo, že se směrnice o nekalých obchodních praktikách neuplatní na splácení úvěru v případě postoupení pohledávky, mohlo by to narušit užitečný účinek ochrany, kterou spotřebitelům tato směrnice poskytuje, jelikož obchodníci by se mohli pokusit oddělit fázi vymáhání, aby se na ně nevztahovala ochranná ustanovení uvedené směrnice.
3

Body odůvodnění 2, 5 až 7 a 13 rámcového rozhodnutí 2008/675 znějí: „(2) V souladu se závěry Evropské rady z Tampere přijala Rada dne 29. listopadu 2000 program opatření určených k provádění zásady vzájemného uznávání rozhodnutí v trestních věcech […], který vyžaduje ‚přijetí jednoho nebo více nástrojů, kterým(i) se stanoví zásada, podle níž soud v jednom členském státě musí být schopen zohlednit pravomocné trestní rozsudky vydané soudy v jiných členských státech, aby mohl při stanovení druhu trestu a způsobu výkonu trestu posoudit pachatelovu trestní minulost a zjistit, zda se pachatel dopustil trestné činnosti opakovaně [aby mohl posoudit pachatelovu trestní minulost, zjistit, zda se pachatel dopustil trestné činnosti opakovaně, a stanovit druh trestu a způsob výkonu trestu]‘. […] (5) Měla by být potvrzena zásada, podle níž by odsouzení vydaná v jiných členských státech měla mít v určitém členském státě stejné účinky jako odsouzení vydaná v souladu s vnitrostátními právními předpisy jeho vlastními soudy bez ohledu na to, zda vnitrostátní právo považuje tyto účinky za skutkové nebo spadající do oblasti procesního nebo hmotného práva. Toto rámcové rozhodnutí však neusiluje o sjednocení účinků, které různé vnitrostátní právní předpisy přisuzují existenci předchozích odsouzení, a povinnost zohlednit předchozí odsouzení vydaná v jiných členských státech existuje pouze tehdy, pokud se předchozí vnitrostátní odsouzení zohledňují podle vnitrostátních právních předpisů. (6) Na rozdíl od jiných nástrojů není cílem tohoto rámcového rozhodnutí vykonávat v jednom členském státě soudní rozhodnutí vydaná v jiném členském státě, nýbrž umožnit, aby byly předchozím odsouzením vydaným v jednom členském státě přisouzeny účinky v rámci nového trestního řízení v jiném členském státě stejně, jako se takové účinky přisuzují předchozím vnitrostátním odsouzením podle právních předpisů tohoto jiného členského státu. […] (7) Účinky odsouzení vydaného v jiném členském státě by měly být stejné jako účinky vnitrostátního rozhodnutí, ať se jedná o fázi před zahájením řízení, v průběhu řízení, anebo výkonu rozhodnutí. […] (13) Toto rámcové rozhodnutí ctí rozmanitost vnitrostátních řešení a postupů potřebných pro zohlednění předchozích odsouzení vydaných v jiném členském státě. Vyloučení možnosti přezkoumat předchozí odsouzení by nemělo bránit členskému státu vydat v případě nutnosti rozhodnutí za účelem přiznání stejných právních účinků tomuto předchozímu odsouzení. Postupy pro vydávání takového rozhodnutí by však neměly s ohledem na požadovaný čas, postupy či formality znemožnit přiznání stejných účinků dřívějšímu odsouzení v jiném členském státě.“
50

V tomto ohledu je pouhá okolnost, že realizace smlouvy č. 27 byla ke dni, kdy bylo dotčené zboží dovezeno, přerušena, irelevantní zejména proto, že je třeba vycházet z domněnky, že by SMS Meer porušila smluvní závazky vůči svému subdodavateli, pokud by odmítla dodat zboží jen z toho důvodu, že došlo k přerušení plnění smlouvy č. 27. Navíc až poté, co bylo toto zboží dovezeno, se s plněním smlouvy definitivně nepokračovalo, a to z důvodů nezávislých na vůli SMS Meer, a sice platebních těžkostí, kterým čelil odběratel.
12

V měsíci srpnu 2015 specializovaná nemocnice A. Falkiewicze oznámila žalobkyním v původním řízení, jakož i jiným zaměstnancům, výpověď s návrhem na uzavření nové smlouvy za změněných určitých pracovních podmínek a podmínek odměňování, konkrétně období pro získání nároku na zvláštní odměnu za odpracované roky. Tato zvláštní odměna se zaměstnancům vyplácí jednou za pět let v závislosti na počtu odpracovaných let. Její výše se určí následujícím způsobem: – 20 odpracovaných let: 75 % měsíční mzdy; – 25 odpracovaných let: 100 % měsíční mzdy; – 30 odpracovaných let: 150 % měsíční mzdy; – 35 odpracovaných let: 200 % měsíční mzdy, a – 40 odpracovaných let: 300 % měsíční mzdy.
19

Předkládající soud má dále za to, že pokud jde o zaměstnavatele zaměstnávajícího alespoň 20 zaměstnanců, který zamýšlí změnit smluvní podmínky zaměstnanců, jejichž počet je rovný nebo vyšší než počet zaměstnanců uvedený v čl. 1 odst. 1 zákona z roku 2003, je povinnost projednat věc s odborovými organizacemi spojena s povinností uplatnit postupy stanovené tímto zákonem, zvláště v článcích 2 až 4 a 6 tohoto zákona. V tomto případě je podle něj irelevantní počet pracovních poměrů skončených v důsledku odmítnutí nových podmínek zaměstnávání navržených zaměstnavatelem a skutečnost, že toto skončení vyplývá z vůle zaměstnanců. Tvrdí totiž, že relevantní je jen to, že změnu podmínek zaměstnávání navrhl zaměstnavatel, a proto výpověď smlouvy, která je jejím následkem, nezávisí na vůli zaměstnavatele. Tento soud uvádí, že podle čl. 2 odst. 1 zákona z roku 2003 platí, že pokud zaměstnavatel zamýšlí provést hromadné propouštění, je povinen zahájit projednání s odborovými organizacemi podniku. Má za to, že toto projednání se tedy týká toho, co zaměstnavatel „zamýšlí“, a nikoli přijatých změn nebo výpovědí pracovních smluv, které mohou vyplynout z jejich odmítnutí zaměstnanci. Zaměstnavatel, který tedy zamýšlí oznámit zaměstnancům výpověď pracovní smlouvy spojenou s návrhem na uzavření nové pracovní smlouvy, musí podle něj zohlednit počet těchto výpovědí k určení toho, zda se na zamýšlené změny vztahují ustanovení o hromadném propouštění, a tudíž zda je povinen zahájit projednání s odborovými organizacemi.
2)

Je třeba jasný a srozumitelný jazyk smluvního ujednání uvedený v čl. 4 odst. 2 směrnice 93/13 chápat v tom smyslu, že dotčené ujednání musí uvádět pouze důvody, proč bylo zahrnuto do smlouvy, a způsob, jakým toto ujednání funguje, nebo že musí uvádět i všechny možné důsledky tohoto ujednání, v závislosti na kterých se může měnit cena placená spotřebitelem, jako je kurzové riziko, a je možné se s ohledem na směrnici 93/13 domnívat, že se povinnost banky informovat klienta v době poskytnutí úvěru týká výlučně podmínek úvěru, tj. úroků, poplatků a ručení dlužníka, aniž by do této povinnosti spadalo možný růst nebo pokles kurzu cizí měny?
Stran ospravedlnění nedodržení první lhůty o délce čtrnácti dnů, kterého se dovolává Komise, a sice rizika úniku informací, je třeba uvést, že pokud by bylo toto ospravedlnění připuštěno, znamenalo by to systematické zbavení povinnosti Komise dodržovat tuto první lhůtu, jelikož taková rizika, jak připouští sama Komise, jsou v zásadě dána vždy. Stejně tak, pokud by byl pokaždé, když má být přijato prováděcí nařízení, uplatněn závěr, který Tribunál uvedl v bodech 113 až 115 napadeného rozsudku, podle kterého vznikla naléhavá potřeba, znamenalo by to, že stanovené výjimce by byla přiznána systematická povaha.
40

Nicméně, i pokud by se připustilo, že tento poplatek, nehledě na jeho regionální dosah a skutečnost, že se týká jen jednoho obnovitelného zdroje energie, může vést k tomu, že dotyčný členský stát nesplní závazný národní cíl stanovený v příloze I části A směrnice 2009/28, znamenalo by to nanejvýš porušení povinností, které pro tento členský stát vyplývají z této směrnice, aniž by zavedení takovéhoto poplatku mohlo být samo o sobě považováno za neslučitelné s uvedenou směrnicí, protože členské státy, jak již bylo uvedeno v bodě 32 tohoto rozsudku, disponují při naplňování uvedeného cíle určitým prostorem pro uvážení, s výhradou, že dodržují základní svobody zaručené Smlouvou o FEU.
21

V projednávaném případě je třeba určit, zda srovnání poplatků účtovaných v Lotyšsku s poplatky účtovanými v Estonsku a v Litvě je dostačující. Takto omezené srovnání by se mohlo současně ukázat jako kontraproduktivní v tom smyslu, že organizace v sousedících státech by mohly ve vzájemné shodě zvýšit poplatky, aniž by to bylo tímto způsobem zjistitelné. Pro případ, že by tento způsob srovnání nebyl možný, se předkládající soud zabývá tím, zda je třeba provádět srovnání rovněž s poplatky ve všech členských státech přepočtených na základě PPP.
73

Pouze v případě, kdy by s ohledem na skutkové okolnosti jednotlivých projednávaných věcí vykazovaly žaloby, jako jsou žaloby dotčené ve věcech v původním řízení, bližší vazbu k jinému místu, než je „mateřské letiště“, nebylo by „mateřské letiště“ relevantní pro určení „místa, odkud zaměstnanci obvykle vykonávají svoji práci“ (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 27. února 2002, Weber, C-37/00, EU:C:2002:122, bod 53, jakož i obdobně rozsudek ze dne 12. září 2013, Schlecker, C-64/12, EU:C:2013:551, bod 38 a citovaná judikatura).
39

Naproti tomu v případě, kdy by rekonstrukční práce na uvedené čerpací stanici šly nad rámec potřeb, které by vykazovaly pouze stavby postavené společností Iberdrola, by existence přímé a bezprostřední souvislosti mezi uvedenou službou a zdaněným plněním uskutečněným na výstupu společností Iberdrola, spočívajícím ve výstavbě uvedených staveb, byla částečně narušena a nárok na odpočet by mohl být společnosti Iberdrola přiznán jen v souvislostí s DPH zaplacenou na vstupu, která zatížila část nákladů na rekonstrukci čerpací stanice odpadních vod dotčené v původním řízení, které byly objektivně nezbytné k tomu, aby mohla Ibedrola uskutečňovat zdaněná plnění.
9

Článek 4 odst. 1 decreto-lei no 291/2007, que aprova o regime do sistema do seguro obrigatório de responsabilidade civil automóvel e transpõe parcialmente para a ordem jurídica interna a Directiva no 2005/14/CE, do Parlamento Europeu e do Conselho, de 11 de Maio, que altera as Directivas nos 72/166/CEE, 84/5/CEE, 88/357/CEE e 90/232/CEE, do Conselho, e a Directiva no 2000/26/CE, relativas ao seguro de responsabilidade civil resultante da circulação de veículos automóveis (nařízení s mocí zákona č. 291/2007 schvalující systém povinného pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel a částečně provádějící směrnici Evropského parlamentu a Rady 2005/14/ES ze dne 11. května 2005, kterou se mění směrnice Rady 72/166/EHS, 84/5/EHS, 88/357/EHS a 90/232/EHS a směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/26/ES o pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel) ze dne 21. srpna 2007 (Diáro da República 1. řada, č. 160 ze dne 21. srpna 2007) stanoví: „Každý, vůči komu může být uplatněna občanskoprávní odpovědnost za náhradu škod na zdraví nebo věcných škod způsobených třetím osobám pozemním motorovým vozidlem, pro jehož řízení je třeba zvláštního oprávnění, nebo jeho přívěsem, které mají obvyklé stanoviště na portugalském území, si musí sjednat pojistné krytí této odpovědnosti podle tohoto nařízení s mocí zákona.“
20

Rozhodnutím ze dne 30. října 2011 řecký správní orgán rozhodl o jeho vyhoštění do Rumunska s odůvodněním, že představoval závažné ohrožení veřejného pořádku a veřejné bezpečnosti, a do 30. října 2018 ho zařadil do vnitrostátní evidence nežádoucích cizinců a Schengenského informačního systému, takže mu byl až do uvedeného dne zakázán vstup na řecké území.
10

Směrnice 2013/33 uvádí v bodech 2, 12, 15, 17, 20 a 35 odůvodnění následující: „(2) Společná azylová politika včetně společného evropského azylového systému je nedílnou součástí cíle Evropské unie spočívajícího v postupném vytvoření prostoru svobody, bezpečnosti a práva otevřeného těm, kteří donuceni okolnostmi oprávněně hledají ochranu v Unii. […] […] (12) Harmonizace podmínek pro přijímání žadatelů by měla napomoci omezení dalšího pohybu žadatelů způsobeného rozdílnostmi v podmínkách přijímání. […] (15) Zajištění žadatelů by mělo být prováděno v souladu s hlavní zásadou, podle níž nelze nikoho zajistit pouze proto, že žádá o mezinárodní ochranu, a zejména v souladu s mezinárodními právními závazky členských států, a s článkem 31 [úmluvy o právním postavení uprchlíků, podepsané v Ženevě dne 28. července 1951 [Sbírka smluv Organizace spojených národů, svazek 189, s. 150, č. 2545 (1954)], doplněné Protokolem týkajícím se právního postavení uprchlíků uzavřeným v New Yorku dne 31. ledna 1967]. Zajištění žadatelů by mělo být možné pouze v jasně vymezených výjimečných případech stanovených touto směrnicí a v souladu se zásadou nezbytnosti a přiměřenosti, pokud jde o způsob i účel zajištění. Zajištěný žadatel by měl mít účinný přístup k příslušným procesním zárukám, jako jsou opravné prostředky k vnitrostátnímu soudnímu orgánu. […] (17) Důvody zajištění stanovenými v této směrnici nejsou dotčeny jiné důvody zajištění, včetně důvodů zajištění v rámci trestního řízení, které se podle vnitrostátního práva uplatňují nezávisle na žádosti státního příslušníka třetí země nebo osoby bez státní příslušnosti o mezinárodní ochranu. […] (20) Zajištění žadatele by mělo být krajním opatřením a mělo by být uplatňováno pouze poté, co byla řádně posouzena veškerá alternativní opatření, při nichž nedochází k fyzickému zajištění, s cílem lépe zajistit fyzickou a psychickou integritu žadatele. Jakékoli alternativní opatření nahrazující zajištění by mělo respektovat základní lidská práva žadatele. […] (35) Tato směrnice dodržuje základním lidská práva a ctí zásady uznávané zejména [Listinou]. Jejím cílem je především zajistit plné respektování lidské důstojnosti a podpořit uplatňování článků 1, 4, 6, 7, 18, 21, 24 a 47 Listiny; tato směrnice musí být odpovídajícím způsobem provedena.“
39

Jak uvedl generální advokát v bodě 47 svého stanoviska, ve věci v původním řízení by možnost přiznaná nepředvídatelně výlučně jednomu sdružení podniků nahradit třetí podnik, který je součástí sdružení a ztratil kvalifikaci požadovanou pod hrozbou vyloučení, představovala podstatnou změnu nabídky a samotné identity sdružení. Taková modifikace nabídky by totiž od zadavatele vyžadovala, aby provedl novou kontrolu, přičemž toto sdružení by získalo soutěžní výhodu, jelikož by se mohlo snažit optimalizovat svou nabídku s cílem lépe čelit nabídkám svých konkurentů v dotčeném zadávacím řízení.
3)

Instituto dos Vinhos do Douro e do Porto IP se ukládá náhrada nákladů vynaložených Úřadem Evropské unie pro duševní vlastnictví (EUIPO) a společností Bruichladdich Distillery Co. Ltd v řízeních v obou stupních.
5

Bod 20 odůvodnění nařízení Dublin III zní následovně: „K zajištění žadatelů by mělo docházet v souladu se zásadou, že osoba by neměla být zajištěna pouze proto, že žádá o mezinárodní ochranu. Zajištění by mělo trvat co nejkratší dobu a podléhat zásadám nezbytnosti a proporcionality. Zajištění žadatelů musí být v souladu zejména s článkem 31 [Úmluvy o právním postavení uprchlíků podepsané v Ženevě dne 28. července 1951]. Řízení podle tohoto nařízení týkající se zajištěné osoby by měla probíhat přednostně a v co nejkratších lhůtách. Pokud jde o obecné záruky ve vztahu k zajištění, jakož i případně podmínky zajištění, měly by členské státy uplatňovat ustanovení směrnice 2013/33[…], rovněž na osoby zadržované na základě tohoto nařízení.“
1

Svým kasačním opravným prostředkem se Salvatore Aniello Pappalardo a společnosti Pescatori La Tonnara Soc. coop., Fedemar Srl, Testa Giuseppe & C. Snc, Pescatori San Pietro Apostolo Srl, Camplone Arnaldo & C. Snc di Camplone Arnaldo & C. a Valentino Pesca Sas di Ciaccio Luciano e Camplone Arnaldo & C. domáhají zrušení rozsudku Tribunálu Evropské unie ze dne 27. dubna 2016, Pappalardo a další v. Komise (T‑316/13, nezveřejněný, dále jen „napadený rozsudek“, EU:T:2016:247), kterým Tribunál zamítl jejich žalobu na náhradu škody údajně vzniklé v důsledku přijetí nařízení Komise (ES) č. 530/2008 ze dne 12. června 2008, o zavedení nouzových opatření pro plavidla lovící košelkovými nevody tuňáka obecného v Atlantském oceánu východně od 45° západní délky a ve Středozemním moři (Úř. věst. 2008, L 155, s. 9).
13

Dne 11. dubna 2013 požádala italská vláda Komisi, aby postupem podle článku 53 nařízení č. 178/2002 přijala mimořádná opatření upravená v článku 34 nařízení č. 1829/2003, kterými by bylo pěstování této kukuřice zakázáno. Italská vláda předložila na podporu své žádosti vědecké studie vypracované Consiglio per la ricerca e la sperimentazione in agricoltura (Rada pro výzkum a testování v oblasti zemědělství, Itálie) (CRA) a Istituto Superiore per la Protezione e la Ricerca Ambientale (Institut pro ochranu a výzkum životního prostředí, Itálie) (ISPRA).
7

Žalobkyně si u společnosti Brussels Airlines zarezervovaly přepravu z Říma (Itálie) do Hamburku (Německo) s mezipřistáním v Bruselu (Belgie). Let z Říma do Bruselu měl odletět v 10:25 hodin a přistát v 12:40 hodin a let z Bruselu do Hamburku měl odletět v 13:35 hodin a přistát v 14:45 hodin.
39

Soudní dvůr v tomto ohledu rozhodl, že jelikož směrnice o nekalých obchodních praktikách plně harmonizuje pravidla týkající se nekalých obchodních praktik vůči spotřebitelům, nemohou členské státy, jak to výslovně stanoví článek 4 této směrnice, přijmout více omezující opatření, než jsou stanovena v této směrnici, a to ani za účelem dosažení vyšší úrovně ochrany spotřebitele (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 14. ledna 2010, Plus Warenhandelsgesellschaft, C‑304/08, EU:C:2010:12, bod 41, a usnesení ze dne 30. června 2011, Wamo, C‑288/10, EU:C:2011:443, bod 33).
13

Článek 50k bod I přílohy IV tohoto zákoníku uvádí mezi výrobky, jejichž dovoz do departementů Guadeloupe, Martinik a Réunion může být osvobozen od DPH, „fotosenzitivní polovodičová zařízení, včetně fotovoltaických článků, též sestavených do modulů nebo zabudovaných do panelů“.
23

Z toho vyplývá, že směrnice 76/207 je použitelná na osobu ucházející se o zaměstnání, a to i co se týče kritérií výběru a podmínek náboru do tohoto zaměstnání (viz obdobně rozsudek ze dne 28. července 2016, Kratzer,C‑423/15, EU:C:2016:604, bod 34).
3

V bodech 15 a 16 odůvodnění nařízení č. 1215/2012 se uvádí: „(15) Pravidla pro určení příslušnosti by měla být vysoce předvídatelná a měla by vycházet ze zásady, podle které je příslušnost obecně založena na místě bydliště žalovaného. Příslušnost by měla být na tomto základě vždy určitelná, kromě několika přesně vymezených případů, kdy předmět sporu nebo smluvní volnost stran opravňuje k použití odlišného spojujícího prvku. Sídlo právnické osoby musí být v nařízení samostatně vymezeno tak, aby společná pravidla byla přehlednější a zamezilo se sporům o příslušnost. (16) Kromě místa bydliště žalovaného by měla existovat i jiná kritéria pro určení příslušnosti, založená na úzké vazbě mezi soudem a právním sporem nebo usnadňující řádný výkon spravedlnosti. Existence této úzké vazby by měla posílit právní jistotu a předejít možnosti, aby žalovaný byl žalován v řízení před soudem členského státu, jehož příslušnost nemohl rozumně předpokládat. To je důležité zejména ve sporech týkajících se mimosmluvních závazků, které vyplývají z porušení práva na soukromí a práv na ochranu osobnosti, včetně pomluvy.“
(30)

Pro zajištění spravedlivého řízení je třeba, aby v souladu s touto směrnicí byly podezřelému nebo obviněnému přeloženy podstatné dokumenty nebo alespoň jejich důležité části. Některé písemnosti by měly být pro tento účel vždy považovány za podstatné dokumenty, a měly by proto být přeloženy, jako například veškerá rozhodnutí zbavující danou osobu svobody, obvinění či obžaloba a veškeré rozsudky. Je na příslušných orgánech členských států, aby z vlastního podnětu nebo na návrh podezřelého či obviněného nebo jeho právního zástupce rozhodly, které další dokumenty jsou podstatné pro zaručení spravedlivého řízení, a měly by být proto rovněž přeloženy.“