V rámci žaloby na náhradu škody směřující k získání náhrady újmy na základě článku 340 druhého pododstavce SFEU vzniklé v důsledku toho, že Tribunál porušil jako v tomto případě povinnost rozhodnout v přiměřené lhůtě, je třeba rozlišovat orgán, „Soudní dvůr Evropské unie“, který jakožto unijní orgán údajně způsobil tvrzenou újmu, a má tedy postavení žalovaného v prvním stupni a případně navrhovatele v řízení o kasačním opravném prostředku, a Tribunál a Soudní dvůr jako soudy, které jej tvoří a jsou příslušné k rozhodování o těchto žalobách. To, že je navrhovatelkou v řízení o hlavním kasačním opravném prostředku Evropská unie zastoupená orgánem „Soudní dvůr Evropské unie“, a soudem, kterému byl předložen kasační opravný prostředek, je zároveň Soudní dvůr, není dáno volbou uvedené navrhovatelky, nýbrž to vyplývá ze striktní aplikace pravidel unijního práva v této oblasti. Za těchto podmínek nelze platně tvrdit, že Soudní dvůr Evropské unie sám rozhoduje ve věci kasačním opravným prostředkem v rozporu s právem na nezávislý a nestranný soud ve smyslu článku 47 druhého pododstavce Listiny základních práv Evropské unie.

Rozhodnutí Evropské unie, zastoupené Soudním dvorem Evropské unie, podat kasační opravný prostředek proti rozsudku Tribunálu o žalobě na náhradu škody spadá výhradně do pravomoci předsedy tohoto orgánu, který jej zastupuje. Jelikož předseda tohoto orgánu je rovněž předsedou Soudního dvora jakožto soudu, kterému byl takový kasační opravný prostředek předložen, nezasahuje do rozhodování o věci a v jeho funkci jej nahrazuje místopředseda.

Vzhledem k tomu, že Evropská unie, zastoupená Soudním dvorem Evropské unie, neměla úspěch v řízení o žalobě v prvním stupni, je podle článku 56 statutu Soudního dvora Evropské unie oprávněna podat proti napadenému rozsudku kasační opravný prostředek. Žádné ustanovení unijního práva totiž neomezuje právo stran podat kasační opravný prostředek, jsou-li splněny podmínky tohoto ustanovení, a to včetně případů, kdy je dotčenou stranou Evropská unie zastoupená Soudním dvorem Evropské unie coby unijním orgánem. Takové omezení by navíc bylo v rozporu se zásadou rovnosti zbraní.

Okolnost, že unijní soud nedodržel přiměřenou lhůtu soudního rozhodování ve věcech týkajících se legality pokuty uložené Komisí, nemůže být rozhodující příčinou újmy vzniklé podniku, který podal žalobu, v důsledku toho, že musel platit náklady na bankovní záruku po překročení této lhůty. Bylo by tomu tak totiž pouze v případě, že by bankovní záruka byla povinná, takže podnik, který podal žalobu proti rozhodnutí Komise, kterým mu byla uložena pokuta, a který se rozhodl zřídit bankovní záruku namísto okamžitého splnění povinnosti vyplývající z tohoto rozhodnutí, by nebyl oprávněn do data vyhlášení rozsudku o této žalobě zaplatit uvedenou pokutu a zrušit bankovní záruku, kterou zřídil.

Zřízení bankovní záruky přitom závisí stejně jako její další existence na svobodné vůli dotčeného podniku vedené jeho finančními zájmy. Unijní právo totiž tomuto podniku nebrání, aby zřízenou bankovní záruku kdykoli zrušil a zaplatil uloženou pokutu, pokud se s ohledem na vývoj situace oproti podmínkám, které existovaly ke dni zřízení této záruky, domnívá, že je toto řešení pro něj výhodnější. Tak by tomu mohlo být například v případě, kdy průběh řízení před unijním soudem povede dotčený podnik k závěru, že rozsudek bude vydán později, než bylo původně plánováno, a v důsledku toho budou náklady na bankovní záruku vyšší než náklady očekávané původně při zřízení záruky.

(viz body 58, 59, 61)