Prozatímní vydání

STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

MACIEJE SZPUNARA

přednesené dne 13. září 2018( )

Věc C‑486/16

Bankia SA

proti

Alfredu Sánchezi Martínezovi,

Sandře Sánchez Triviño

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Juzgado de Primera Instancia nº 6 de Alicante (soud prvního stupně č. 6 v Alicante, Španělsko)]

„Řízení o předběžné otázce – Směrnice 93/13/EHS – Ochrana spotřebitele – Zneužívající ujednání ve spotřebitelských smlouvách – Ujednání o předčasné splatnosti ve smlouvě o hypotečním úvěru – Článek 6 odst. 1 – Článek 7 odst. 1 – Kritéria pro posouzení zneužívající povahy – Zásada efektivity“





I. Úvod

1. Projednávaná žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu směrnice 93/13/EHS( ). Konkrétně se Juzgado de Primera Instancia nº 6 d’Alicante (soud prvního stupně č. 6 v Alicante, Španělsko) zamýšlí zejména nad tím, zda je judikatura Tribunal Supremo (Nejvyšší soud, Španělsko) týkající se výkladu ujednání o předčasné splatnosti v rámci zvláštního postupu uspokojení pohledávky z nemovitosti zatížené hypotékou (dále jen „řízení o výkonu exekučního titulu prodejem nemovitosti zatížené hypotékou“) slučitelná se systémem ochrany spotřebitele upraveným touto směrnicí.

2. Věc v původním řízení tak spadá do stejného právního a soudního kontextu jako věci C‑92/16, C‑167/16, C‑70/17 a C‑179/17( ).

3. Podobnost otázek, které jsou předmětem projednávané věci, a otázek položených předkládajícími soudy ve věcech C‑70/17 a C‑179/17, v nichž dnes rovněž přednáším své stanovisko, mi tudíž umožní odkázat v některých bodech na argumentaci rozvinutou ve stanovisku předneseném v těchto souběžných věcech, abych se vyhnul opakování.

II. Právní rámec

A. Unijní právo

4. Z bodu 4 odůvodnění směrnice 93/13 vyplývá, že „odpovědností členských států je zajištění toho, aby smlouvy uzavírané se spotřebiteli neobsahovaly zneužívající ujednání“.

5. Článek 1 odst. 2 směrnice 93/13 stanoví:

„Smluvní ujednání, která odrážejí závazné právní a správní předpisy a ustanovení […], nejsou předmětem ustanovení této směrnice.“

6. Článek 3 odst. 1 a 2 této směrnice stanoví:

„1. Smluvní ujednání, které nebylo individuálně sjednáno, je považováno za zneužívající, jestliže v rozporu s požadavkem poctivosti způsobuje významnou nerovnováhu v právech a povinnostech stran, které vyplývají z dané smlouvy, v neprospěch spotřebitele.

2. Ujednání je vždy považováno za nesjednané individuálně, jestliže bylo sepsáno předem, a spotřebitel proto nemohl mít žádný vliv na obsah ujednání, zejména v souvislosti se smlouvou uzavíranou adhezním způsobem.“

7. Článek 4 uvedené směrnice zní následovně:

„1. Aniž je dotčen článek 7, posuzuje se zneužívající povaha smluvního ujednání s ohledem na povahu zboží nebo služeb, pro které byla smlouva uzavřena, a s ohledem na všechny okolnosti v době uzavření smlouvy, které provázely její uzavření, a na všechna ostatní ujednání smlouvy nebo jiné smlouvy, ze kterých vychází.

2. Posouzení zneužívající povahy smluvních ujednání se netýká vymezení hlavního předmětu smlouvy, ani přiměřenosti mezi cenou a odměnou na straně jedné a službami nebo zbožím poskytovaným jako protiplnění na straně druhé, pokud jsou tato ujednání sepsána jasným a srozumitelným jazykem.“

8. Článek 6 odst. 1 téže směrnice zní:

„Členské státy stanoví, že zneužívající ujednání použitá ve smlouvě uzavřené prodávajícím nebo poskytovatelem se spotřebitelem nejsou podle jejich vnitrostátních právních předpisů pro spotřebitele závazná a že smlouva zůstává pro strany závaznou za stejných podmínek, může-li nadále existovat bez dotyčných zneužívajících ujednání.“

9. Článek 7 odst. 1 směrnice 93/13 stanoví:

„Členské státy zajistí, aby v zájmu spotřebitelů a soutěžitelů byly k dispozici odpovídající a účinné prostředky zabraňující dalšímu používání zneužívajících ujednání ve smlouvách, které uzavírají prodávající nebo poskytovatelé se spotřebiteli.“

B. Španělské právo

10. Článek 1124 Código Civil (občanský zákoník) stanoví:

„V případě synalagmatických závazků se má za to, že existuje implicitní možnost jejich ukončení, pokud jedna ze smluvních stran nesplní svůj závazek.

Poškozená strana může požadovat buď splnění tohoto závazku, nebo jeho ukončení; v obou případech může též požadovat náhradu škody. I v případě, že se poškozená strana rozhodla, že bude požadovat splnění závazku, může tato strana požádat o jeho ukončení, ukáže-li se, že splnění závazku je nemožné.

Soud rozhodne o požadovaném ukončení, nejsou-li dány důvody pro poskytnutí lhůty pro splnění závazku.“

11. Článek 552 odst. 1 a 3 Ley 1/2000 de Enjuiciamiento Civil (zákon 1/2000, občanský soudní řád) ze dne 7. ledna 2000( ), ve znění použitelném na spor v původním řízení (dále jen „LEC“), upravuje přezkum zneužívajících ujednání i bez návrhu takto:

„1. Soud i bez návrhu přezkoumá, zda ujednání obsažené v některém z exekučních titulů uvedených v čl. 557 odst. 1 může být kvalifikováno jako zneužívající. Má-li soud za to, že některé z těchto ujednání může být takto kvalifikováno, vyslechne strany do patnácti dnů. Po jejich vyslechnutí přijme ve lhůtě pěti pracovních dnů rozhodnutí podle čl. 561 odst. 1 bodu 3.

[…]

3. Po nabytí právní moci usnesení o zamítnutí výkonu může věřitel uplatnit své nároky pouze v příslušném řádném řízení, nebrání-li tomu překážka věci pravomocně rozsouzené spojená s rozsudkem nebo konečným rozhodnutím, na nichž byl návrh na výkon založen.“

12. Článek 557 LEC zní následovně:

„1. Pokud je výkon nařízen na základě titulů uvedených v čl. 517 odst. 2 bodech 4, 5, 6 a 7, jakož i dalších vykonatelných dokumentů uvedených v čl. 517 odst. 2 bodě 9, může proti nim povinná osoba podat námitku při dodržení lhůty a formy stanovených v předchozím článku, pouze uplatní-li jeden z následujících důvodů:

[…]

7° Titul obsahuje zneužívající ujednání.

2. Pokud je podána námitka podle předchozího odstavce, kancelář soudu řízení o výkonu organizačním procesním opatřením přeruší.“

13. Článek 561 odst. 1 bod 3 LEC zní:

„Je-li konstatována zneužívající povaha některých ujednání, budou usnesením stanoveny její důsledky, a to buď rozhodnutím o zastavení výkonu, nebo nařízením výkonu s tím, že se nepoužijí ujednání považovaná za zneužívající.“

14. Článek 693 odst. 2 LEC týkající se předčasné splatnosti dluhů placených podle splátkového kalendáře stanoví:

„Lze požadovat celou dlužnou částku jistiny a úroků, pokud byla sjednána splatnost celé půjčky pro případ neuhrazení alespoň tří měsíčních splátek a dlužník po dobu alespoň tří měsíců neplnil svoji platební povinnost nebo počtu splátek odpovídajícího neplnění platební povinnosti dlužníka nejméně po dobu odpovídající třem měsícům, a toto ujednání je součástí písemné a náležitě registrované smlouvy o půjčce.“

15. Článek 695 LEC, týkající se námitky proti výkonu exekučního titulu týkajícího se nemovitosti zatížené hypotékou, zní následovně:

„1. V řízeních podle této kapitoly může být námitce povinné osoby vyhověno pouze tehdy, opírá-li se o následující důvody:

[…]

4° zneužívající povaha smluvního ujednání, které je základem výkonu nebo které umožnilo určit výši vymahatelné částky.

2. Byla-li podána námitka podle předchozího odstavce, soudní kancelář přeruší výkon a předvolá účastníky řízení k jednání před soudem, který vydal usnesení o výkonu. Předvolání k soudu musí být provedeno alespoň patnáct dnů přede dnem předmětného jednání. Soud na jednání vyslechne účastníky řízení, přezkoumá písemnosti, které mu byly předloženy, a druhý den vydá formou usnesení příslušné rozhodnutí.

3. […]

Je-li vyhověno čtvrtému důvodu [odst. 1 tohoto článku], výkon se zastaví, pokud je smluvní ujednání základem výkonu. V opačném případě se ve výkonu pokračuje s tím, že se nepoužije zneužívající ujednání.

4. Proti rozhodnutí o zastavení výkonu, neuplatnění zneužívajícího ujednání nebo zamítnutí námitky z důvodu uvedeného výše v odst. 1 bodě 4 lze podat odvolání.

Mimo tyto případy nelze proti rozhodnutím, kterými se rozhodne o námitce podle tohoto článku, podat žádný opravný prostředek a jejich účinky jsou omezeny výlučně na řízení o výkonu, v němž byla vydána.“

16. Článek 698 odst. 1 LEC stanoví:

„O každé námitce vznesené dlužníkem, třetí osobou, která je držitelem, nebo jinou zúčastněnou osobou, včetně námitek, které se týkají neplatnosti exekučního titulu, jakož i splatnosti, určitosti, zániku nebo výše pohledávky, na které se nevztahují předchozí články, bude rozhodnuto v příslušném řízení; účinkem námitky není přerušení ani zastavení [vykonávacího soudního] řízení upraveného v této kapitole.“

17. Směrnice 93/13 byla do španělského práva provedena Ley 7/1998 sobre condiciones generales de la contratación (zákon 7/1998 o všeobecných smluvních podmínkách) ze dne 13. dubna 1998( ) a Real Decreto Legislativo 1/2007 por el que se aprueba el texto refundido de la Ley General para la Defensa de los Consumidores y Usuarios y otras leyes complementarias (královské legislativní nařízení 1/2007 o přepracovaném znění obecného zákona o ochraně spotřebitelů a uživatelů a souvisejících zákonů) ze dne 16. listopadu 2007( ).

18. Článek 83 uvedeného texto refundido, ve znění zákona č. 3/2014 ze dne 27. března 2014( ), stanoví:

„Zneužívající ujednání jsou absolutně neplatná a považují se za nesjednaná. Za tímto účelem soud po projednání s účastníky řízení prohlásí, že zneužívající ujednání obsažená ve smlouvě jsou neplatná; smlouva nicméně zůstává pro strany závaznou za stejných podmínek, může-li nadále existovat bez zneužívajících ujednání.“

III. Skutkový základ sporu v původním řízení a předběžné otázky

19. Dne 20. ledna 2006 uzavřela banka Caja de Ahorros de Valencia, Castellón y Alicante (Spořitelna pro Valencii, Castellón a Alicante, nyní Bankia SA, dále jen „Bankia“) s panem Alfredem Sánchezem Martínezem a s paní Sandrou Sánchez Triviño smlouvu o hypotečním úvěru znějící na částku 140 000 eur, jejíž doba trvání byla sjednána na 35 let. Tato smlouva byla sjednána za účelem financování koupě nemovitosti jakožto hlavního bydliště. Dne 18. října 2006 došlo k novaci této smlouvy, na jejímž základě byl úvěr rozdělen do dvou tranší (tranše A a B).

20. Pokud jde o splácení tranše A tohoto úvěru, tu Bankia prohlásila za předčasně splatnou z důvodu neuhrazení měsíčních splátek za únor a březen 2012 (první činila 131,56 eura, druhá pak 131,92 eura) a částečného neuhrazení měsíční splátky za duben 2012 (neuhrazená část činila 31,21 eura). Úhrada měsíčních splátek v rámci tranše B téhož úvěru byla zastavena dne 18. dubna 2012.

21. Dne 17. dubna 2013 podala Bankia první návrh na výkon exekučního titulu prodejem nemovitosti zatížené hypotékou k Juzgado de Primera Instancia nº 11 de Alicante (soud prvního stupně č. 11 v Alicante, Španělsko), který dne 2. října 2013 nařídil výkon prodejem zatížené nemovitosti na základě exekučního titulu.

22. Dne 12. března 2014 podali dlužníci námitku proti nařízení výkonu a poukazovali přitom na existenci řady zneužívajících ujednání ve smlouvě o hypotečním úvěru, mimo jiné ujednání 6bis o předčasné splatnosti úvěru. V tomto ujednání se stanovilo, že „[banka] může závazek prohlásit za předčasně splatný a požadovat okamžité uhrazení dlužných částek jistiny a úroků, včetně úroků z prodlení, […] v těchto případech: a) dlužník v rozporu s tím, co bylo sjednáno v této smlouvě, zcela nebo zčásti neuhradí ke dni splatnosti jednu splátku jistiny nebo úroků“.

23. Dne 26. května 2014 vydal Juzgado de Primera Instancia no 11 de Alicante (soud prvního stupně č. 11 v Alicante) usnesení, v němž prohlásil, že toto ujednání je zneužívající, a rozhodl o zastavení výkonu.

24. Dne 27. června 2014 podala Bankia proti uvedenému usnesení odvolání k Audiencia Provincial de Alicante (Provinční soud v Alicante, Španělsko), který je usnesením ze dne 14. října 2014 zamítl.

25. Dne 20. května 2015 podala Bankia nový návrh na výkon k Juzgado de Primera Instancia nº 6 de Alicante (soud prvního stupně č. 6 v Alicante) na základě téhož exekučního titulu proti A. Sánchezi Martínezovi a S. Sánchez Triviño.

26. Usnesením ze dne 14. října 2015 předkládající soud tento návrh zamítl. Dne 11. února 2016 Audiencia Provincial de Alicante (Provinční soud v Alicante) toto usnesení zrušil z důvodu, že dlužníci neuhradili 38 měsíčních splátek. Vzhledem k tomu, že usnesením vydaným v odvolacím řízení nebyl výkon nařízen, musí předkládající soud o této otázce znovu rozhodnout.

27. Za těchto podmínek se Juzgado de Primera Instancia nº 6 de Alicante (soud prvního stupně č. 6 v Alicante) rozsudkem ze dne 28. července 2016, došlým Soudnímu dvoru dne 12. září 2016, rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky( ):

„1) Je v rozporu se zásadou efektivity stanovenou v čl. 7 odst. 1 směrnice 93/13, je-li nařízen výkon exekučního titulu na základě ujednání o předčasné splatnosti, které bylo prohlášeno za zneužívající pravomocným rozsudkem vydaným v předchozím řízení o výkonu exekučního titulu prodejem nemovitosti zatížené hypotékou, které bylo vedeno mezi týmiž účastníky řízení a jehož základem byla táž smlouva o hypotečním úvěru, přestože podle vnitrostátního právního řádu toto dřívější rozhodnutí soudu nezakládá pozitivní účinky překážky věci pravomocně rozsouzené, avšak podle téhož vnitrostátního právního řádu není možné zahájit nové řízení o výkonu téhož exekučního titulu?

2) V případě řízení o výkonu exekučního titulu prodejem nemovitosti zatížené hypotékou, v němž soud v prvním stupni tento výkon zamítl, neboť jeho základem bylo ujednání o předčasné splatnosti, které bylo prohlášeno za zneužívající v jiném řízení o výkonu exekučního titulu prodejem nemovitosti zatížené hypotékou, již dříve vedeném mezi týmiž účastníky řízení a vycházejícím z téhož exekučního titulu, přičemž výše uvedené zamítnutí výkonu exekučního titulu bylo zrušeno odvolacím soudem, který vrátil věc soudu v prvním stupni, aby nařídil výkon exekučního titulu, je v rozporu se zásadou efektivity stanovenou v čl. 7 odst. 1 směrnice 93/13, je-li soud v prvním stupni vázán rozhodnutím odvolacího soudu, nebo musí být vnitrostátní právo vykládáno v tom smyslu, že soud v prvním stupni není vázán rozhodnutím soudu přijatým ve druhém stupni, pokud již existuje dříve vydané pravomocné rozhodnutí soudu, jímž bylo neplatným prohlášeno ujednání o předčasné splatnosti, jež bylo základem výkonu exekučního titulu, a soud v prvním stupni musí znovu prohlásit návrh na výkon za nepřípustný?“

IV. Řízení před Soudním dvorem

28. Rozhodnutími předsedy Soudního dvora bylo řízení ve věcech C‑92/16 (rozhodnutím ze dne 18. března 2016), C‑167/16 (rozhodnutím ze dne 21. dubna 2016) a C‑486/16 (rozhodnutím ze dne 10. října 2016) přerušeno až do vyhlášení rozsudku ze dne 26. ledna 2017, Banco Primus( ).

29. Po oznámení uvedeného rozsudku předkládající soud usnesením ze dne 21. února 2017 uvedl, že trvá na položení druhé a třetí předběžné otázky.

30. Na základě rozhodnutí předsedy Soudního dvora ze dne 24. října 2017 jsou věci C‑92/16, C‑167/16, C‑486/16, C‑70/17 a C‑179/17 projednávány koordinovaně.

31. Rozhodnutím ze dne 20. února 2018 Soudní dvůr na základě čl. 29 odst. 1 svého jednacího řádu rozhodl přidělit věci C‑92/16, C‑167/16 a C‑486/16 prvnímu senátu ve stejném složení a na základě článku 77 tohoto jednacího řádu rozhodl, že se v těchto věcech bude konat společné jednání.

32. V projednávané věci předložily písemné vyjádření Bankia, španělská vláda a Evropská komise.

33. Zástupci účastníků původního řízení, Bankia, španělská vláda a Komise přednesli ústní vyjádření na společném jednání, které se konalo dne 16. května 2018.

V. Analýza

34. V projednávané věci bych rád nejprve odkázal na úvahy, které jsem rozvinul ve svém stanovisku ve věcech C‑70/17 a C‑179/17 k širším souvislostem věci v původním řízení a k analýze otázek předložených Soudnímu dvoru předkládajícím soudem.

A. Obecné úvahy k ochraně spotřebitele a připomenutí relevantní judikatury Soudního dvora

35. Pro odpověď na předběžné otázky položené předkládajícím soudem je třeba se opírat jednak o obecné úvahy rozvinuté v bodech 51 až 56 mého stanoviska ve věcech C‑70/17 a C‑179/17 a jednak o relevantní judikaturu Soudního dvora analyzovanou v bodech 65 až 82 uvedeného stanoviska. Tyto úvahy a tato judikatura jsou totiž nejen základem navrhovaných odpovědí na právní otázky nastolené předkládajícími soudy ve věcech C‑70/17 a C‑179/17, ale také právním rámcem a rámcem judikatury použitelným na posouzení otázek položených předkládajícím soudem v projednávané věci.

36. Pokud jde o obecné úvahy, lze na jejich základě nejprve vymezit rámec, do něhož spadá směrnice 93/13, poté konstatovat, jak unijní právo, zejména díky této směrnici, postavilo ochranu spotřebitele do centra procesu evropské integrace, a konečně připomenout hlavní aspekt uvedené směrnice, totiž skutečnost, že harmonizace ochrany spotřebitele je považována za nezbytnou pro posílení vnitřního trhu, a tím i pro posílení hospodářského a sociálního života( ).

37. Pokud jde o relevantní judikaturu Soudního dvora, z přehledu uvedeného v bodech 65 až 82 mého stanoviska ve věcech C‑70/17 a C‑179/17 je zřejmý hlavní aspekt, totiž že proces kontroly zneužívajících ujednání vnitrostátním soudem zahrnuje dvě po sobě jdoucí a oddělené etapy, v jejichž rámci probíhají dvě různé operace či úkony. V první etapě vnitrostátní soud kvalifikuje smluvní ujednání jako ujednání zneužívající, kdežto druhá etapa se týká otázky, jaké důsledky musí tento soud vyvodit z kvalifikace ujednání jako zneužívajícího ujednání. Tento úkon vnitrostátního soudu spočívající v tom, že jsou vyvozeny veškeré důsledky ze zjištění zneužívající povahy určitého ujednání, se časově i věcně liší od předcházející kvalifikace daného ujednání. Skutečnost, že obě operace na sebe časově navazují, nás nesmí vést k tomu, že budou obě operace zaměňovány. Jejich odlišnosti mimochodem jasně vyplývají z judikatury Soudního dvora, jak bude ukázáno níže( ).

38. Z relevantní judikatury tedy vyplývá, že poté, co byla konstatována zneužívající povaha ujednání o předčasné splatnosti (první etapa)( ), je vnitrostátní soud na základě obecného pravidla zakotveného ustálenou judikaturou Soudního dvora a vyplývajícího ze znění čl. 6 odst. 1 směrnice 93/13 povinen vyvodit z tohoto zjištění veškeré důsledky (druhá etapa), tedy že je povinen nepoužít zneužívající ujednání, avšak není oprávněn měnit jeho obsah. Smlouva musí v zásadě nadále existovat bez jakékoliv jiné změny, než jaká vyplývá ze zrušení zneužívajících ujednání, pakliže je takováto další existence smlouvy podle pravidel vnitrostátního práva právně možná( ).

39. Z přezkumu relevantní judikatury rovněž vyplývá, že z tohoto obecného pravidla existuje v současnosti jediná výjimka, která plyne z rozsudku Kásler a Káslerné Rábai( ). Jak jsem však uvedl v bodech 80 až 82 mého stanoviska ve věcech C‑70/17 a C‑179/17, aby mohl vnitrostátní soud uplatnit výjimku uznanou v uvedeném rozsudku v souladu se směrnicí 93/13 a s judikaturou Soudního dvora, musí být splněny určité podmínky zakotvené Soudním dvorem. Pokud smlouva, kterou prodávající nebo poskytovatel uzavřel se spotřebitelem, nemůže po zrušení zneužívajícího ujednání nadále existovat, nebrání čl. 6 odst. 1 směrnice 93/13 pravidlu vnitrostátního práva, které vnitrostátnímu soudu umožňuje zhojit neplatnost tohoto ujednání tím, že je nahradí dispozitivním ustanovením vnitrostátního práva( ).Musí však být splněny dvě podmínky. Zaprvé musí toto nahrazení vést k tomu, že „smlouva může nadále existovat navzdory zrušení [zneužívajícího ujednání]“ a „být i nadále pro smluvní strany závazná“( ). Zadruhé, pokud by byl soud nucen zrušit smlouvu v plném rozsahu, musí být v důsledku tohoto nahrazení zabráněno tomu, aby byl spotřebitel vystaven „zvláště nepříznivým důsledkům, takže by mohl být ohrožen odrazující charakter plynoucí ze zrušení smlouvy“( ).

40. Na otázky položené předkládajícím soudem v projednávané věci je proto třeba odpovědět s ohledem na judikaturu uvedenou v předchozích bodech a zevrubně analyzovanou v bodech 65 až 82 mého stanoviska ve věcech C‑70/17 a C‑179/17.

B. K tomu, oč v dané věci jde

41. Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že banka podala dvakrát návrh na nařízení výkonu exekučního titulu prodejem nemovitosti zatížené hypotékou. Obě příslušná řízení o výkonu exekučního titulu prodejem nemovitosti zatížené hypotékou tedy byla vedena mezi týmiž stranami a vycházela z téže smlouvy o hypotečním úvěru.

42. V rámci prvního řízení o výkonu exekučního titulu prodejem nemovitosti zatížené hypotékou Juzgado de Primera Instancia nº 11 de Alicante (soud prvního stupně č. 11 v Alicante) nejprve konstatoval, že ujednání o předčasné splatnosti úvěru je zneužívající, a poté rozhodl, že výkon exekučního titulu se zastavuje. Usnesení o zastavení výkonu vydané tímto soudem bylo potvrzeno odvolacím soudem s odůvodněním, že neuhrazení dvou měsíčních splátek není dostatečně závažným porušením, jež by odůvodňovalo prohlásit úvěr předčasně splatným.

43. V rámci druhého řízení o výkonu exekučního titulu prodejem nemovitosti zatížené hypotékou vydal předkládající soud usnesení, kterým zamítl nařízení výkonu s odůvodněním, že ze spisu vyplývá, že soud v prvním stupni rozhodl o jeho zastavení z důvodu zneužívající povahy ujednání o předčasné splatnosti úvěru. Toto usnesení, jež bylo vydáno na základě čl. 552 odst. 3 LEC( ), bylo týmž odvolacím soudem zrušeno s odůvodněním, že nesplácení mělo závažnější povahu než to, jež bylo posuzováno v rámci prvního řízení.

44. Zvláštnost projednávané věci tudíž spočívá v tom, že žádost o rozhodnutí o předběžné otázce byla podána v rámci druhého řízení o výkonu exekučního titulu prodejem nemovitosti zatížené hypotékou.

45. Předkládající soud uvádí, že v rámci tohoto druhého řízení se odvolací soud „patrně ubírá týmž směrem“ jako rozsudek Tribunal Supremo (Nejvyšší soud) ze dne 23. prosince 2015 týkající se ujednání o předčasné splatnosti úvěru( ), jenž byl potvrzen rozsudkem ze dne 18. února 2016( ). Tribunal Supremo (Nejvyšší soud) měl v uvedených rozsudcích za to, že platnost ujednání o předčasné splatnosti úvěru vyžaduje, aby tato ujednání upravila závažnost porušení povinnosti v závislosti na délce trvání a výši úvěru a umožnila spotřebiteli vyhnout se jejich použití tím, že zjedná patřičnou nápravu. Tribunal Supremo (Nejvyšší soud) však upřesnil, že ve výkonu exekučního titulu prodejem nemovitosti zatížené hypotékou lze pokračovat, byla-li možnost prohlášení předčasné splatnosti úvěru uplatněna nezneužívajícím způsobem vzhledem k výhodám, jež toto specifické řízení přináší spotřebiteli. Tribunal Supremo (Nejvyšší soud) mimoto umožnil podpůrné použití ustanovení vnitrostátního práva, jakým je například čl. 693 odst. 2 LEC, aby bylo možné pokračovat ve výkonu exekučního titulu prodejem nemovitosti zatížené hypotékou( ).

46. Předkládající soud proto předkládá tezi, podle které mu odvolací soud s ohledem na judikaturu Tribunal Supremo (Nejvyšší soud) věc vrátil s tím, aby návrhu na výkon exekučního titulu prodejem nemovitosti zatížené hypotékou vyhověl, neboť porušení povinnosti na straně dlužníků mezitím nabylo dostatečné závažnosti, a nařídil výkon exekučního titulu prodejem nemovitosti zatížené hypotékou.

47. Ve věci v původním řízení má předkládající soud sice za to, že musí respektovat usnesení vydané odvolacím soudem, má nicméně pochybnosti o slučitelnosti výkladu podaného Tribunal Supremo (Nejvyšší soud), a tudíž i tohoto usnesení, se směrnicí 93/13.

48. Z výše uvedeného vyplývá, že předběžné otázky vykazují některé zvláštnosti oproti otázkám položeným ve věcech C‑92/16, C‑167/16, C‑70/17 a C‑179/17. Z předkládacího rozhodnutí nicméně jasně vyplývá, že to, oč v projednávané věci jde, zapadá do stejného právního a soudního kontextu jako věci C‑92/16, C‑167/16, C‑70/17 a C‑179/17. Proto je třeba na toto stanovisko nahlížet ve spojení se stanoviskem, které přednáším současně ve věcech C‑70/17 a C‑179/17.

C. K předběžným otázkám

49. Podstatou předběžných otázek předkládajícího soudu, které je třeba dle mého názoru posuzovat společně, je, zda s ohledem na zásadu efektivity brání čl. 6 odst. 1 a čl. 7 odst. 1 směrnice 93/13 takovému výkladu procesních pravidel vnitrostátního práva, podle něhož je soud nižšího stupně povinen nařídit výkon exekučního titulu prodejem nemovitosti zatížené hypotékou na základě ujednání o předčasné splatnosti, o němž soud vyššího stupně v rámci předchozího řízení o výkonu exekučního titulu prodejem nemovitosti zatížené hypotékou mezi týmiž stranami a na základě téhož exekučního titulu pravomocně rozhodl, že má zneužívající povahu.

50. Pro účely analýzy těchto otázek považuji za užitečné uvést čtyři upřesnění.

51. Zaprvé bych rád připomněl, že podle ustálené judikatury Soudního dvora je v rámci řízení upraveného v článku 267 SFEU, které je založeno na jasném rozdělení funkcí mezi vnitrostátními soudy a Soudním dvorem, ke zjištění a posouzení skutkových okolností sporu v původním řízení i k výkladu a uplatňování vnitrostátního práva příslušný pouze vnitrostátní soud( ).

52. Zadruhé se s přihlédnutím k argumentaci, kterou jsem rozvinul v bodech 84 až 136 mého stanoviska ve věcech C‑70/17 a C‑179/17, nemohu ztotožnit s argumentem španělské vlády uvedeným v jejím písemném vyjádření, podle něhož byla obě řízení o výkonu exekučního titulu prodejem nemovitosti zatížené hypotékou zahájena na dvou rozdílných základech. Španělská vláda totiž uvádí, že první řízení o výkonu exekučního titulu prodejem nemovitosti zatížené hypotékou bylo zahájeno na základě zneužívajícího ujednání o předčasné splatnosti úvěru, zatímco druhé řízení bylo zahájeno na základě čl. 693 odst. 2 LEC v souladu s rozsudkem Tribunal Supremo (Nejvyšší soud) č. 705/2015( ).

53. V této souvislosti je třeba připomenout, že Soudní dvůr již judikoval, že směrnice 93/13 brání soudnímu výkladu takového ustanovení vnitrostátního práva, kterým se řídí ujednání o předčasné splatnosti ve smlouvách o úvěru, jako je čl. 693 odst. 2 LEC, který zakazuje vnitrostátnímu soudu, který konstatoval zneužívající povahu takového smluvního ujednání, aby toto ujednání prohlásil za neplatné a upustil od jeho uplatnění, pokud ho prodávající nebo poskytovatel ve skutečnosti nepoužil, nýbrž dodržel podmínky stanovené tímto ustanovením vnitrostátního práva( ).

54. V projednávané věci je skutečnost, že banka zahájila řízení o výkonu exekučního titulu prodejem nemovitosti zatížené hypotékou až po nezaplacení 38 po sobě jdoucích měsíčních splátek, skutkovou okolností, která nesmí být zohledněna při posuzování zneužívající povahy smluvního ujednání, které ve skutečnosti směřovalo k tomu, aby bance umožnilo přikročit k výkonu exekučního titulu prodejem nemovitosti zatížené hypotékou při nezaplacení jediné měsíční splátky. V tomto ohledu podotýkám, že v oblasti ochrany spotřebitele nemůže rozumné chování ve zneužívajícím smluvním rámci odejmout ujednání jeho zneužívající povahu( ).

55. Kromě toho je třeba připomenout, že z úvah v bodech 127 až 133 mého stanoviska ve věcech C‑70/17 a C‑179/17, a zejména z jeho bodu 124, vyplývá, že podle ustálené judikatury Soudního dvora se na zneužívající ujednání, které bylo prohlášeno za neplatné, nahlíží tak, jako by nikdy neexistovalo a nemělo žádný účinek. Praktickým důsledkem použití čl. 6 odst. 1 směrnice 93/13 v projednávané věci by například bylo, že pokud vnitrostátní soud rozhodne, že ujednání o předčasné splatnosti úvěru je neplatné, nemohl by být výkon exekučního titulu prodejem nemovitosti zatížené hypotékou zahájen, a pokud zahájen byl, nemohlo by v něm být pokračováno, neboť ujednání o předčasné splatnosti úvěru týkající se dohody stran a odkazu na jedinou splatnost v rejstříku bylo prohlášeno za neplatné a neúčinné. Rovněž je třeba poznamenat, že pokud by bylo možné zhojit neplatnost ujednání stanovením počtu alespoň tří měsíčních splátek, jak je stanoveno v čl. 693 odst. 2 LEC, vedlo by to fakticky k tomu, že by vnitrostátní soudy měly možnost toto ujednání měnit. Jak přitom Soudní dvůr připomněl v rozsudku Gutiérrez Naranjo a další, „[v]nitrostátní soud [...] nemůže být oprávněn měnit obsah zneužívajících ujednání, jinak by přispíval k odstranění odrazujícího účinku pro prodávající a poskytovatele tkvícího v tom, že se taková zneužívající ujednání vůči spotřebiteli jednoduše neuplatní“( ).

56. Zatřetí je třeba připomenout, že při neexistenci harmonizace vnitrostátních mechanismů nuceného výkonu je úkolem vnitrostátního práva jednotlivých členských států, aby určilo způsoby provedení důvodů, na základě kterých je přípustné podávat námitky v řízení o výkonu exekučního titulu prodejem nemovitosti zatížené hypotékou, a pravomoci přiznané soudu rozhodujícímu ve věci samé, který je příslušný přezkoumávat legitimitu smluvních ujednání, na základě kterých byl vydán exekuční titul, a to v souladu se zásadou jejich procesní autonomie s tím, že nesmějí být méně příznivé než ty, kterými se řídí obdobné situace ve vnitrostátním právu (zásada rovnocennosti), ani nesmějí v praxi znemožňovat nebo nadměrně ztěžovat výkon práv přiznaných spotřebitelům unijním právním řádem (zásada efektivity)( ).

57. K zásadě rovnocennosti je nutno uvést, že předkládací rozhodnutí neuvádí žádnou informaci, která by byla s to vyvolat pochybnosti o souladu vnitrostátních procesních předpisů s touto zásadou.

58. Co se dále týče zásady efektivity, podle judikatury Soudního dvora musí být každý případ, v němž vyvstává otázka, zda vnitrostátní procesní ustanovení znemožňuje nebo nadměrně ztěžuje použití unijního práva, analyzován s přihlédnutím k místu tohoto ustanovení v řízení jako celku, k jeho průběhu a k jeho zvláštnostem u různých vnitrostátních soudních orgánů( ).

59. Předkládající soud poukazuje na to, že podle čl. 552 odst. 3 LEC může věřitel uplatnit své nároky po nabytí právní moci usnesení o zamítnutí výkonu pouze v příslušném řádném řízení, nebrání-li tomu překážka věci pravomocně rozsouzené spojená s rozsudkem nebo konečným rozhodnutím, na nichž byl návrh na výkon založen( ).

60. V této souvislosti podotýkám, že z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že zneužívající povaha ujednání o předčasné splatnosti úvěru již byla konstatována dřívějším pravomocným soudním rozhodnutím v rámci řízení o výkonu exekučního titulu prodejem nemovitosti zatížené hypotékou mezi týmiž stranami a na základě téhož exekučního titulu. V důsledku zastavení druhého výkonu exekučního titulu prodejem nemovitosti zatížené hypotékou předkládajícím soudem přitom odvolací soud s odkazem na judikaturu Tribunal Supremo (Nejvyšší soud) vrátil věc předkládajícímu soudu, aby návrhu na výkon vyhověl, s odůvodněním, že vysoký počet neuhrazených měsíčních splátek nyní nasvědčuje existenci požadované závažnosti, a nařídil výkon exekučního titulu prodejem nemovitosti zatížené hypotékou.

61. Domnívám se, že výklad použitelného vnitrostátního procesního práva, který by předkládajícímu soudu neumožňoval upustit od použití ujednání o předčasné splatnosti úvěru z důvodu, že je vázán jiným rozhodnutím odvolacího soudu, které je v rozporu s unijním právem, by odporoval zásadě efektivity potud, že by v praxi vedl k tomu, že spotřebitel bude nadále vázán zneužívajícím smluvním ujednáním. Za těchto podmínek by pro spotřebitele bylo nemožné nebo nadměrně obtížné uplatnit svá práva.

62. Začtvrté a na závěr je třeba uvést, že předkládající soud podotýká, že španělský právní řád nepřiznává pozitivní účinky věci pravomocně rozsouzené konečnému rozsudku vydanému odvolacím soudem v rámci řízení o výkonu exekučního titulu prodejem nemovitosti zatížené hypotékou (článek 222 a čl. 695 odst. 4 LEC), nýbrž stanoví nemožnost opětovně zahájit řízení o výkonu exekučního titulu prodejem nemovitosti zatížené hypotékou na základě téhož exekučního titulu (čl. 552 odst. 3 LEC).

63. Jak vyplývá z předkládacího rozhodnutí, otázka předložená Soudnímu dvoru se tedy v projednávané věci v žádném případě netýká zásady věci pravomocně rozsouzené v rámci řízení o výkonu exekučního titulu prodejem nemovitosti zatížené hypotékou spadajícího do španělského právního řádu, ale spíše případné povinnosti soudu nižšího stupně vyhovět pokynům vyššího soudu v rámci výkladu ustanovení unijního práva nezbytných pro vyřešení sporu.

64. Přitom je třeba připomenout, že Soudní dvůr opakovaně rozhodl, že existence pravidla vnitrostátního práva, které činí právní posouzení provedené soudem vyššího stupně závazné pro soudy, které nerozhodují v posledním stupni, nemůže z tohoto pouhého důvodu zbavit tyto soudy možnosti stanovené v článku 267 SFEU obrátit se na Soudní dvůr s otázkami týkajícími se výkladu unijního práva( ). Soudní dvůr rovněž rozhodl, že zejména v případě, kdy se soud, který nerozhoduje v posledním stupni, domnívá, že by v důsledku právního posouzení provedeného na vyšším stupni mohl být nucen vydat rozsudek v rozporu s unijním právem, musí mít možnost položit Soudnímu dvoru otázky, kterými se zabývá( ). Pokud tedy vnitrostátní soud, kterému byla věc předložena, dospěje k závěru, že před ním v této věci vyvstala otázka týkající se výkladu unijního práva, má možnost, resp. povinnost obrátit se na Soudní dvůr s předběžnou otázkou a vnitrostátní legislativa ani judikatura nemůže tuto možnost, resp. povinnost vyloučit( ).

65. Vzhledem ke všem předchozím úvahám jsem tudíž toho názoru, že s ohledem na zásadu efektivity brání čl. 6 odst. 1 a čl. 7 odst. 1 směrnice 93/13 takovému výkladu procesních pravidel vnitrostátního práva, podle něhož je soud nižšího stupně povinen nařídit výkon exekučního titulu prodejem nemovitosti zatížené hypotékou na základě ujednání o předčasné splatnosti, o němž soud vyššího stupně v rámci předchozího řízení o výkonu exekučního titulu prodejem nemovitosti zatížené hypotékou mezi týmiž stranami a na základě téhož exekučního titulu pravomocně rozhodl, že má zneužívající povahu.

VI. Závěry

66. S ohledem na tyto úvahy Soudnímu dvoru navrhuji, aby na otázky Juzgado de Primera Instancia nº 6 de Alicante (soud prvního stupně č. 6 v Alicante, Španělsko) odpověděl takto:

„S ohledem na zásadu efektivity brání čl. 6 odst. 1 a čl. 7 odst. 1 směrnice Rady 93/13/EHS ze dne 5. dubna 1993 o zneužívajících ujednáních ve spotřebitelských smlouvách takovému výkladu procesních pravidel vnitrostátního práva, podle něhož je soud nižšího stupně povinen nařídit výkon exekučního titulu prodejem nemovitosti zatížené hypotékou na základě ujednání o předčasné splatnosti, o němž soud vyššího stupně v rámci předchozího řízení o výkonu exekučního titulu prodejem nemovitosti zatížené hypotékou mezi týmiž stranami a na základě téhož exekučního titulu pravomocně rozhodl, že má zneužívající povahu.“