Věc T-178/98 DEP

Fresh Marine Co. A/S

v.

Komise Evropských společenství

„Určení výše nákladů řízení“

Usnesení Soudu (třetího senátu) ze dne 15. září 2004

Shrnutí usnesení

1. Řízení – Náklady řízení – Určení výše – Nahraditelné náklady – Pojem – Náklady nevyhnutelně vzniklé účastníkům řízení – Skutečnosti, ke kterým je třeba přihlédnout

[Jednací řád Soudu, čl. 91 písm. b)]

2. Řízení – Náklady řízení – Určení výše – Nahraditelné náklady – Pojem – Využití služeb více advokátů

[Jednací řád Soudu, čl. 91 písm. b)]

3. Řízení – Náklady řízení – Určení výše – Žádost týkající se některých nákladů předložená poprvé před soudem – Přípustnost

(Jednací řád Soudu,čl. 92 odst. 1)

1. Z článku 91 písm. b) jednacího řádu Soudu vyplývá, že náklady řízení, které jsou nahrazovány, jsou omezeny jednak na ty, které byly vynaloženy pro účely řízení před Soudem, a jednak na ty, které byly pro tyto účely nezbytné, přičemž tyto podmínky platí pro veškeré náklady, včetně výdajů na cestu a pobyt.

V případě neexistence předpisů Společenství, které by měly povahu sazebníku, je Soud povinen okolnosti věci posoudit volně, s přihlédnutím k účelu a povaze řízení, jeho významu z hlediska práva Společenství, jakož i obtížím ve věci, které mohou souviset s nedostatkem judikatury zabývající se obdobnými okolnostmi, zesilujícími nejistotu týkající se výsledku žaloby, rozsahu práce, zejména v oblasti šetření a analýz, kterou si soudní řízení vyžádalo od zúčastněných zmocněnců nebo poradců, a ekonomickým zájmům, které spor pro účastníky řízení představoval. V tomto ohledu závisí schopnost soudce Společenství posoudit hodnotu vykonané práce na přesnosti informací, které mu jsou poskytnuty.

Soudce Společenství není oprávněn určit výši odměn, které mají být zaplaceny účastníky řízení jejich vlastním advokátům, ale je oprávněn určit, do jaké výše mají být tyto odměny nahrazeny účastníkem řízení, kterému bylo uloženo nahradit náklady řízení. Při rozhodnutí o návrhu na určení výše nákladů řízení není Soud povinen vzít v úvahu vnitrostátní sazebník stanovící odměny advokátů ani případné dohody uzavřené v tomto ohledu mezi dotyčným účastníkem řízení a jeho zmocněnci nebo poradci.

(viz body 26–28, 33, 41)

2. Pokud jde o množství práce, které mohlo vyvstat v hlavním řízení advokátům, ačkoli se v zásadě nahrazuje odměna pouze jednoho advokáta, je možné podle zvláštních okolností každého případu, mezi nimiž se v první řadě vyskytuje jeho obtížnost, považovat odměny několika advokátů za nezbytné výdaje. Je však třeba přihlédnout zejména k celkovému počtu hodin práce, které se mohou jevit jako objektivně nezbytné pro účely soudního řízení nezávisle na počtu advokátů, kteří měli dotčené služby poskytnout.

(viz bod 35)

3. Návrh na náhradu nákladů řízení, který se původně týkal pouze odměn advokátů, může být s ohledem na čl. 92 odst. 1 jednacího řádu Soudu platně rozšířen během řízení o určení výše nákladů řízení tak, aby zahrnoval výdaje na cestu a pobyt, jakmile v okamžiku podání uvedeného návrhu existoval mezi účastníky řízení spor o náhradě nákladů řízení. Takový návrh na náhradu výdajů na cestu a pobyt musí být tedy prohlášen za přípustný.

(viz bod 40)

USNESENÍ SOUDU PRVNÍHO STUPNĚ (třetího senátu)

15. září 2004 ( )

„Určení výše nákladů řízení“

Ve věci T‑178/98 DEP,

Fresh Marine Co. A/S, se sídlem v Trondheim (Norsko), zastoupená J.‑F. Bellisem a B. Servaisem, advokáty, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

navrhovatelka,

proti

Komisi Evropských společenství, zastoupené V. Kreuschitzem a T. Scharfem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

odpůrkyni,

jejímž předmětem je návrh na určení výše nákladů řízení, které mají být nahrazeny na základě rozsudku Soudu ze dne 24. října 2000, Fresh Marine v. Komise (T‑178/98, Recueil, s. II‑3331),

SOUD PRVNÍHO STUPNĚ

EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ (třetí senát),

ve složení J. Azizi, předseda, M. Jaeger a O. Czúcz, soudci,

vedoucí soudní kanceláře: H. Jung,

vydává toto

Usnesení

Skutkové okolnosti a řízení

1 Rozsudkem ze dne 24. října 2000, Fresh Marine v. Komise (T‑178/98, Recueil, s. II‑3331, dále jen „rozsudek ve věci v hlavním řízení“), uložil Soud Komisi zaplatit navrhovatelce 431 000 norských korun (NOK) jako náhradu škody utrpěné v důsledku pochybení, jichž se Komise dopustila při uložení prozatímních antidumpingových cel na dovozy chovného lososa obecného do Společenství. Soud také Komisi uložil nést její vlastní náklady, jakož i nahradit tři čtvrtiny nákladů řízení vynaložených navrhovatelkou.

2 Dopisem ze dne 29. listopadu 2000 navrhovatelka vyrozuměla odpůrkyni, že celková částka nahraditelných nákladů řízení ve věci v hlavním řízení dosáhla výše 2 200 000 belgických franků (BEF). Navrhovatelka odpůrkyni požádala, aby na její bankovní účet převedla částku 1 650 000 BEF, která odpovídá třem čtvrtinám těchto nákladů.

3 Dne 13. prosince 2000 odpůrkyně navrhovatelku požádala, aby jí poskytla podrobný rozpis položek svých nákladů řízení, které jí mají být nahrazeny. Dne 20. prosince 2000 předala navrhovatelka odpůrkyni seznam odpracovaných hodin účtovaných svými advokáty a žádala zaplacení svých nákladů, jak bylo stanoveno rozsudkem ve věci v hlavním řízení.

4 Dne 29. prosince 2000 podala odpůrkyně opravný prostředek proti rozsudku ve věci v hlavním řízení. Dne 11. ledna 2001 Komise navrhla uhradit náklady řízení ve věci v hlavním řízení částkou 18 592,01 eur. Navrhovatelka má nicméně za to, že tento návrh předtím, než byl opětovně zaslán Komisí dne 9. září 2003, neobdržela. Rozsudkem ze dne 10. července 2003, Komise v. Fresh Marine (C‑472/00 P, Recueil, s. I‑7541), Soudní dvůr opravný prostředek odpůrkyně zamítl a uložil jednak Komisi náhradu nákladů řízení navrhovatelky vztahujících se k opravnému prostředku a jednak Fresh Marine náhradu nákladů řízení vztahujících se k vzájemnému opravnému prostředku. Dne 28. července 2003 navrhovatelka odpůrkyni požádala, aby jí jako náklady vztahující se k věci v hlavním řízení zaplatila částku 40 902,43 eur (přibližně 1 650 000 BEF) zvýšenou o úroky ve výši 7 444,24 eur vypočítané podle zákonné úrokové sazby 7 % p.a. ode dne vyhlášení rozsudku ve věci v hlavním řízení, tedy za období dvou let, sedmi měsíců a devíti dnů.

5 Dopisem ze dne 1. září 2003 odpůrkyně odmítla zaplatit plnou výši nákladů řízení a úroků požadovaných navrhovatelkou, neboť měla za to, že nejsou odůvodněné, a odkázala na svůj návrh na zaplacení částky 18 592,01 eur, uvedený v jejím dopise ze dne 11. ledna 2001. Dopisem ze dne 10. září 2003 navrhovatelka vzala svůj návrh týkající se úroků zpět, avšak nadále trvala na svém návrhu týkajícím se zaplacení částky 40 902,43 eur.

6 Podáním došlým kanceláři Soudu dne 15. září 2003 navrhovatelka podala návrh na určení výše nákladů řízení za použití čl. 92 odst. 1 jednacího řádu Soudu.

7 Podáním došlým kanceláři Soudu dne 5. listopadu 2003 Komise předložila své vyjádření k tomuto návrhu.

Návrhy účastníků řízení

8 Navrhovatelka navrhuje, aby Soud stanovil výši náhrady nákladů řízení, k níž je Komise povinna, na částku 41 791,96 eur.

9 Komise navrhuje, aby Soud stanovil výši náhrady nákladů řízení na částku 18 592,01 eur.

Právní otázky

Argumenty účastníků řízení

10 S odkazem na svůj fax ze dne 20. prosince 2000 navrhovatelka uvádí rozpis nákladů řízení, které jí mají být nahrazeny, následovně:

– za žalobu: celkem 61 hodin 45 minut, z toho 18 hodin 30 minut pro J.‑F. Bellise při hodinové sazbě 15 000 BEF, 6 hodin pro B. Servaise při hodinové sazbě 12 000 BEF a 37 hodin 15 minut pro R. Granberga při hodinové sazbě 8 000 BEF;

– za repliku: celkem 76 hodin, z toho 14 hodin 30 minut pro J.‑F. Bellise při hodinové sazbě 15 000 BEF, 15 hodin pro B. Servaise při hodinové sazbě 12 000 BEF a 46 hodin 30 minut pro R. Granberga při hodinové sazbě 8 000 BEF;

– za přípravu jednání a za účast na jednání: celkem 73 hodin 15 minut, z toho 17 hodin 45 minut pro J.‑F. Bellise při hodinové sazbě 15 000 BEF, 24 hodin 15 minut pro B. Servaise při hodinové sazbě 12 000 BEF a 31 hodin 15 minut pro T. Louka při hodinové sazbě 8 000 BEF.

11 Věc v hlavním řízení tak podle navrhovatelky vyžadovala 211 hodin práce a náhrada nákladů řízení dosahuje celkové výše 2 224 250 BEF. Tato částka byla zaokrouhlena na částku 2 200 000 BEF, z níž byly po Komisi v souladu s rozsudkem ve věci v hlavním řízení požadovány tři čtvrtiny, což je 1 650 000 BEF nebo 40 902,43 eur.

12 Navrhovatelka mimo to v rámci tohoto řízení požaduje, aby jí byla přiznána dodatečná částka ve výši 889,53 eur na pokrytí jejích výdajů na cestu mezi Bruselem a Lucemburkem a jejích výdajů na pobyt v Lucemburku před jednáním konaném dne 10. května 2000.

13 Poté, co navrhovatelka uvedla zásady použitelné na náhradu nákladů řízení (usnesení Soudu ze dne 30. října 1998, Kaysersberg v. Komise, T‑290/94 DEP, Recueil, s. II‑4105, bod 17) a uvedla, že dopis Komise ze dne 11. ledna 2001 tehdy neobdržela, předložila několik argumentů na podporu svého návrhu.

14 Navrhovatelka především připomíná účel a povahu věci v hlavním řízení a zdůrazňuje její význam z hlediska práva Společenství. Zdůrazňuje, že tato věc byla první věcí ve vztahu k antidumpingovým opatřením, která prokázala vznik mimosmluvní odpovědnosti na straně Komise a stanovila stupeň obezřetnosti a řádného úředního postupu, které je Komise povinna prokázat při přijímání antidumpingových opatření. Povaha případu jakožto precedentního případu, skutečnost, že je předmětem komentářů význačných autorů, a jeho účinek na budoucí praxi orgánů potvrzují dle navrhovatelky význam věci v hlavním řízení.

15 Navrhovatelka má rovněž za to, že věc v hlavním řízení se týkala složitých právních zásad a že v ní vyvstaly obtížné a nové otázky, které si vyžádaly velký objem práce.

16 Navrhovatelka zvláště poukazuje na nedostatek judikatury, která by se obdobnými okolnostmi zabývala, na nerozvinutou povahu judikatury týkající se stupně obezřetnosti a řádného úředního postupu, které je Komise povinna prokázat při přijímání legislativních aktů, a konečně na délku jejích návrhů týkajících se přípustnosti žaloby na náhradu škody a vyčíslení způsobené škody.

17 Složitost věci v hlavním řízení odůvodňuje podle navrhovatelky rovněž to, že se věci věnovalo několik advokátů. Navrhovatelka v tomto ohledu uvádí, že z judikatury vyplývá, že prvním prvkem, k němuž se má přihlédnout při určení výše náhrady nákladů řízení, je celkový počet hodin práce, která byla objektivně nezbytná pro řádné vedení řízení před Soudem, bez ohledu na počet advokátů, kteří měli dotyčné služby poskytovat (usnesení Kaysersberg v. Komise, uvedené výše v bodě 13, bod 20). Mimoto navrhovatelka soudí, že čas věnovaný přípravě jednání byl odůvodněn nutností zvládnutí sporných otázek, které byly vzneseny v písemných projevech Komise a přípravy na případné otázky Soudu.

18 Konečně navrhovatelka uvádí, že měla na podání žaloby ve věci v hlavním řízení zásadní zájem. Navrhovatelka zejména poukazuje na své významné finanční ztráty, způsobené prozatímními antidumpingovými cly uloženými Komisí, na své vyloučení z trhu Společenství po dobu trvání těchto cel a ohrožení svých obchodních vztahů se zákazníky ve Společenství.

19 Na úvod odpůrkyně zdůrazňuje, že jednak dne 11. ledna 2001 zaslala dopis, v němž zpochybnila opodstatněnost souhrnu nákladů řízení požadovaných navrhovatelkou a navrhla náhradu ve výši 18 592,01 eur, a jednak že navrhovatelka bezdůvodně odmítla její dva následující návrhy na náhradu vyšších částek, jeden ze dne 1. září 2003 dvakrát na částku 18 592,01 eur na náklady týkající se každého z řízení, tedy ve věci v hlavním řízení před Soudem a v řízení o opravném prostředku před Soudním dvorem, a druhý ze dne 24. září 2003 na částku 50 000 eur na náklady vztahující se k řízení jak před Soudem, tak před Soudním dvorem.

20 Odpůrkyně nepopírá význam věci v hlavním řízení z hlediska práva Společenství, vzhledem k tomu, že se jedná o první věc v oblasti antidumpingových cel, v níž konstatování mimosmluvní odpovědnosti Komise vedlo k poskytnutí náhrady škody. Nicméně popírá, že výdaje požadované navrhovatelkou jsou nezbytnými náklady řízení, a tedy předmětem náhrady.

21 Odpůrkyně má za to, že navrhovatelka neprokázala, že se ve věci v hlavním řízení setkala s mimořádnými obtížemi. Má za to, že Soud v této věci pouze aplikoval na skutkový stav projednávaného případu ustálenou judikaturu týkající se mimosmluvní odpovědnosti, též pokud jde o stupeň obezřetnosti a řádného úředního postupu, jež jsou od Komise vyžadovány. Dále se domnívá, že potřeba podrobné argumentace týkající se přípustnosti žaloby a vyčíslení způsobené škody je součástí každé žaloby na náhradu škody. Konečně má odpůrkyně za to, že stručnost vyměněných písemných projevů potvrzuje nedostatek mimořádných obtíží ve věci v hlavním řízení.

22 Odpůrkyně rovněž soudí, že navrhovatelka neprokázala, v čem si věc v hlavním řízení vyžádala 209 hodin práce specializovaných advokátů. Podle jejího názoru si jednání v této věci nevyžádalo žádná rozsáhlejší šetření než běžná šetření v rámci jakékoliv věci v oblasti antidumpingu, ani využití služeb tří advokátů po celou dobu trvání písemné části řízení, ani využití služeb čtvrtého advokáta nebo nahrazení třetího advokáta pro přípravu jednání. Podle odpůrkyně nemohla příprava jednání vyžadovat 72 hodin práce vykonané třemi advokáty, z nichž dva byli partnery zkušenými a specializovanými v oblasti antidumpingového práva (totiž J.‑F. Bellis a B. Servais), s odůvodněním, že to bylo nezbytné pro zvládnutí otázek vznesených odpůrkyní v jejím písemném projevu a pro přípravu odpovědí na případné otázky Soudu. Podle odpůrkyně tvoří tyto kroky běžnou a nezbytnou přípravu pro jakékoliv jednání. Nicméně podle odpůrkyně jsou sazby účtované advokáty navrhovatelky, aniž by byly nepřiměřené, značné, což osvědčuje zkušenost dotčených advokátů. Avšak v rozporu s tím, co tvrdí navrhovatelka, by tak zkušení advokáti měli být, podle názoru odpůrkyně, schopni zabývat se takovou věcí rychleji.

23 Odpůrkyně se též domnívá, že navrhovatelka neprokázala, čím pro ni podání žaloby ve věci v hlavním řízení představovalo významný finanční zájem, natož pak zásadní zájem. Nevyčíslila a neprokázala svůj skutečný finanční zájem.

24 Odpůrkyně soudí, že návrh týkající se dodatečných nákladů řízení ve výši 889,53 eur, podaný poprvé před Soudem, je nepřípustný a neopodstatněný. Tato částka nemohla být „zpochybněna“. S odkazem na čl. 92 odst. 1 jednacího řádu Soudu a judikaturu týkající se článku 74 jednacího řádu Soudního dvora, jehož formulace je analogická formulaci v čl. 92 odst. 1 jednacího řádu Soudu (usnesení Soudního dvora ze dne 26. května 1967, Simet a další v. Vysoký úřad ESUO, C‑25/65, Recueil, s. 145), však odpůrkyně tvrdí, že předmětem řízení před Soudem může být pouze návrh týkající se „zpochybněných“ nákladů. Odpůrkyně se tedy domnívá, že tento návrh je nepřípustný. Navíc má odpůrkyně za to, že tento dodatečný návrh je v každém případě s ohledem na nedostatek podrobností ohledně těchto výdajů a důkazů o skutečně vynaložených částkách neopodstatněný. Pokud se tyto výdaje vztahují k účasti více než jednoho advokáta, má odpůrkyně za to, že navrhovatelka nezdůvodnila účast více advokátů na jednání.

25 Konečně odpůrkyně s odkazem na rozsudek ze dne 29. ledna 1998, Sinochem v. Rada (T‑97/95, Recueil, s. II‑85), který byl zvláště významný a složitý, uplatňuje, že Soud měl za to, že částka 23 637,02 eur (přibližně 953 515 BEF) představovala spravedlivé stanovení výše nákladů řízení nahrazovaných Radou (usnesení Soudu ze dne 22. března 2000, Sinochem v. Rada, T‑97/95 DEP II, Recueil, s. II‑1715, body 33 a 35). Odpůrkyně tudíž zastává názor, že určení výše náhrady nákladů řízení na částku 18 592,01 eur je v projednávaném případě spravedlivé.

Závěry Soudu

26 Podle čl. 91 písm. b) jednacího řádu jsou „nutné výdaje vynaložené účastníky řízení v souvislosti s řízením, zejména výdaje na cestu a pobyt a odměny zmocněncům, poradcům nebo advokátům“ považovány za náklady řízení, které se nahrazují. Z tohoto ustanovení vyplývá, že náklady řízení, které jsou nahrazovány, jsou omezeny jednak na ty, které byly vynaloženy pro účely řízení před Soudem, a jednak na ty, které byly pro tyto účely nezbytné (usnesení Soudu ze dne 24. ledna 2002, Groupe Origny v. Komise, T‑38/95 DEP, Recueil, s. II‑217, bod 28, a ze dne 6. března 2003, Nan Ya Plastics v. Rada, T‑226/00 DEP a T‑227/00 DEP, Recueil, s. II‑685, bod 33).

27 Podle ustálené judikatury je v případě neexistence předpisů Společenství, které by měly povahu sazebníku, Soud povinen okolnosti věci posoudit volně, s přihlédnutím k účelu a povaze řízení, jeho významu z hlediska práva Společenství, jakož i obtížím ve věci, rozsahu práce, kterou si soudní řízení vyžádalo od zúčastněných zmocněnců nebo poradců, a ekonomickým zájmům, které spor pro účastníky řízení představoval (usnesení Soudu ze dne 8. března 1995, Air France v. Komise, T‑2/93 DEP, Recueil, s. II‑533, bod 16, a ze dne 19. září 2001, UK Coal v. Komise, T‑64/99 DEP, Recueil, s. II‑2547, bod 27). V tomto ohledu závisí schopnost soudce Společenství posoudit hodnotu vykonané práce na přesnosti informací, které jsou mu poskytnuty (usnesení Soudu ze dne 8. listopadu 1996, Stahlwerke Peine‑Salzgitter v. Komise, T‑120/89 DEP, Recueil, s. II‑1547, bod 31, a ze dne 15. března 2000, Enso‑Gutzeit v. Komise, T‑337/94 DEP, Recueil, s. II‑479, bod 16).

28 Podle ustálené judikatury též soudce Společenství není oprávněn určit výši odměn, které mají být zaplaceny účastníky řízení jejich vlastním advokátům, ale je oprávněn určit, do jaké výše mají být tyto odměny nahrazeny účastníkem řízení, kterému bylo uloženo nahradit náklady řízení. Při rozhodnutí o návrhu na určení výše nákladů řízení není Soud povinen vzít v úvahu vnitrostátní sazebník stanovící odměny advokátů ani případné dohody uzavřené v tomto ohledu mezi dotyčným účastníkem řízení a jeho zmocněnci nebo poradci (usnesení Stahlwerke Peine‑Salzgitter v. Komise, uvedený výše v bodě 27, bod 27, a UK Coal v. Komise, uvedený výše v bodě 27, bod 26).

29 Náhrada nákladů řízení musí být v projednávaném případě určena na základě těchto kritérií.

30 Zaprvé, pokud jde o částku odměn advokátů, které mají být nahrazeny, je třeba nejprve podotknout, že věc v hlavním řízení byla z hlediska práva Společenství zvláště významná.

31 V tomto ohledu stačí připomenout, že v rozsudku ve věci v hlavním řízení bylo upřesněno, že ačkoli akty orgánů Společenství, které se vztahují k řízení směřujícímu k případnému přijetí antidumpingových opatření, musí být v zásadě považovány za normativní akty, které v sobě zahrnují rozhodnutí hospodářské politiky, takže odpovědnost Společenství může být takovými akty založena pouze tehdy, pokud došlo k dostatečně závažnému porušení nadřazené právní normy chránící jednotlivce, je nicméně v případě, že jsou dotčená jednání pouze správní povahy, neobsahují žádná rozhodnutí hospodářské politiky a poskytují pouze značně omezený, popřípadě žádný prostor volného uvážení, možné dospět k závěru o protiprávnosti zakládající odpovědnost Společenství podle článku 288 ES už tehdy, je‑li zjištěno pochybení, kterého by se běžně obezřetná a pečlivá správa za obdobných okolností nedopustila.

32 Dále byla Komisi v tomto rozsudku poprvé uložena povinnost zaplatit náhradu škody podniku, který byl dotčen tím, že Komise nesprávně přijala a zachovávala antidumpingová opatření ve vztahu k tomuto podniku.

33 Pokud jde o dotčené obtíže ve věci v hlavním řízení, je třeba uznat, že nedostatek judikatury zabývající se obdobnými okolnostmi vedl k větší nejistotě ohledně výsledku řízení pro navrhovatelku, a to tedy mohlo vést k rozsáhlejšímu šetření a analýze, než je tomu v běžném případě. Dále analýza složitých bodů, které jsou jednak vlastní věcem týkajícím se antidumpingových opatření a jednak podání žaloby z důvodu mimosmluvní odpovědnosti rovněž potvrzuje obtíže ve věci v hlavním řízení.

34 Nicméně je také nutné přihlédnout k tomu, že kromě těchto úvah vyvstala ve věci v hlavním řízení řada otázek analogických otázkám v jiných věcech v oblasti antidumpingu nebo mimosmluvní odpovědnosti.

35 Pokud jde dále o množství práce, které mohlo vyvstat v hlavním řízení advokátům navrhovatelky, je třeba připomenout, že ačkoli se v zásadě nahrazuje odměna pouze jednoho advokáta, je možné podle zvláštních okolností každého případu, mezi nimiž se v první řadě vyskytuje jeho obtížnost, považovat odměny několika advokátů za nezbytné výdaje (usnesení Soudního dvora ze dne 6. ledna 2004, Mulder a další v. Rada a Komise, C‑104/89 DEP, Recueil, s. I‑1, bod 62). Je však třeba přihlédnout zejména k celkovému počtu hodin práce, které se mohou jevit jako objektivně nezbytné pro účely soudního řízení nezávisle na počtu advokátů, kteří měli dotčené služby poskytnout (usnesení Kaysersberg v. Komise, uvedené výše v bodě 13, bod 20).

36 V projednávaném případě se 211 hodin práce, které advokáti navrhovatelky věnovali věci v hlavním řízení, nejeví jako objektivně nezbytné. Zvláště celkový čas věnovaný sepsání písemných projevů dvěma zkušenými a specializovanými advokáty a jedním méně zkušeným advokátem se jeví jako přehnaný. Navíc 73 hodin věnovaných přípravě jednání a vlastnímu jednání dvěma zkušenými a specializovanými advokáty a třetím méně zkušeným advokátem, který až doposud na případu nepracoval, z důvodu, že to bylo nutné pro zvládnutí otázek vznesených odpůrkyní v jejím písemném projevu a pro přípravu případných otázek Soudu, jsou přehnané.

37 Nicméně je rovněž třeba brát v úvahu ekonomický zájem, který spor pro účastníky řízení představoval. Z rozsudku ve věci v hlavním řízení v tomto ohledu především vyplývá, že navrhovatelka, která vykonávala svoji činnost převážně na trhu Společenství, se musela z tohoto trhu v důsledku uložení prozatímních antidumpingových opatření Komisí přechodně stáhnout a její obchodní aktivity byly během tohoto období mimořádně omezené. Mimoto byly finanční škody, které navrhovatelka utrpěla, vyčísleny v rozsudku ve věci v hlavním řízení na částku 431 000 NOK. Nemůže být tedy zpochybňován finanční význam věci v hlavním řízení pro navrhovatelku.

38 S ohledem na všechna hlediska projednávaného případu se počet hodin práce, kterou advokáti navrhovatelky věci věnovali, jeví jako příliš vysoký. Za těchto podmínek je nutné stanovit celkovou částku výdajů na odměny advokátům pro projednávaný případ na částku 30 000 eur.

39 Za druhé, pokud jde o výdaje na cestu a pobyt, je třeba připomenout, že na základě čl. 92 odst. 1 jednacího řádu rozhodne v případě sporu o výši náhrady nákladů řízení Soud.

40 V projednávaném případě byl návrh navrhovatelky na náhradu nákladů řízení Komisí zpochybněn dne 11. ledna 2001 a dne 1. září 2003. Ačkoli je jisté, že se tento návrh původně týkal pouze odměn advokátů a byl během tohoto řízení o určení výše nákladů řízení rozšířen tak, aby zahrnoval výdaje na cestu, v okamžiku podání návrhu nicméně existoval mezi účastníky řízení spor o náhradě nákladů řízení. V okamžiku podání tohoto posledně zmíněného návrhu byl totiž návrh na náhradu odměn advokátů zpochybněn Komisí. Komise se tudíž nesprávně dovolává rozsudku Simet a další v. Vysoký úřad ESUO, uvedeného výše v bodě 24. V tomto rozsudku nebyl mezi účastníky řízení žádný spor o výši náhrady nákladů řízení a jejich vypořádání, kdežto v projednávaném případě byl návrh na náhradu nákladů řízení podaný navrhovatelkou Komisí zpochybněn. Návrh na náhradu výdajů na cestu a pobyt navrhovatelky je tedy přípustný.

41 Stejně jako jiné náklady řízení mají být výdaje na cestu a pobyt vztahující se k hlavnímu řízení před Soudem zahrnuty do náhrady nákladů řízení, pokud byly nezbytné. Avšak vzhledem k nedostatku podrobnějšího vysvětlení, jak tyto výdaje na cestu a pobyt ve výši 889,53 eur vznikly a za jakým účelem byly vynaloženy, je třeba určit tuto náhradu výdajů na cestu a pobyt podle zásady ex aequo et bono na částku 150 eur.

42 Vzhledem ke všem výše uvedeným úvahám bude výše náhrady nákladů řízení navrhovatelky ve věci v hlavním řízení spravedlivě stanovena na částku 30 150 eur. Jelikož Soud uložil Komisi rozsudkem ve věci v hlavním řízení nést tři čtvrtiny nákladů řízení vynaložených navrhovatelkou, dosahuje částka, kterou má Komise nahradit, výše 22 612,5 eur.

43 Jelikož tato částka bere v úvahu všechny okolnosti věci k tomuto dni, není na místě rozhodnout o nákladech řízení vynaložených účastníky v tomto řízení o určení výše nákladů řízení odděleně (viz v tomto smyslu usnesení Soudu ze dne 10. ledna 2002, Starway v. Rada, T‑80/97 DEP, Recueil, s. II‑1, bod 39).

Z těchto důvodů

SOUD (třetí senát)

rozhodl takto:

Celková částka nákladů řízení, které má Komise nahradit navrhovatelce, se stanovuje na 22 612,5 eur.

V Lucemburku dne 15. září 2004.

Vedoucí soudní kanceláře Předseda