ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
47

Co se týče čl. 2 odst. 7 základního nařízení, je třeba bez dalšího uvést, že toto ustanovení, v návaznosti na to, co uvádí bod 7 odůvodnění téhož nařízení, zavádí zvláštní režim stanovící podrobná pravidla pro výpočet běžné hodnoty v případě dovozů ze zemí bez tržního hospodářství, mezi něž patří Arménie. V souvislosti s těmito dovozy uvedené ustanovení v písmeně a) stanoví, že běžná hodnota se určí na základě ceny nebo početně zjištěné hodnoty ve třetí zemi s tržním hospodářstvím nebo ceny, za niž se prodává výrobek z takové třetí země do jiných zemí včetně Unie, nebo v případě, že to není možné, na jakémkoli jiném přiměřeném základě, včetně ceny skutečně zaplacené nebo ceny, kterou je třeba zaplatit, za obdobné výrobky v Unii, která se v případě nutnosti náležitě opraví o přiměřené ziskové rozpětí. Totéž ustanovení nadto v písmeně b) uvádí, že v rámci antidumpingového šetření dovozů z jakékoli země bez tržního hospodářství, která je členem WTO k datu zahájení šetření, se běžná hodnota určí podle odstavců 1 až 6 tohoto ustanovení, pokud se prokáže, že při výrobě nebo prodeji daného obdobného výrobku převažují pro výrobce nebo více výrobců podmínky tržního hospodářství uvedené v písmeně c).
47

Ze znění, ze sledovaných cílů a z kontextu, do kterého čl. 3 písm. c) a d) nařízení č. 4/2009 zapadá, tudíž vyplývá, že pokud je k jednomu soudu podán návrh na rozluku nebo rozvod manželství rodičů nezletilých dětí a k druhému návrh týkající se rodičovské zodpovědnosti k těmto dětem, nelze mít za to, že návrh týkající se vyživovací povinnosti k těmto dětem souvisí jak s řízením o rodičovské zodpovědnosti ve smyslu čl. 3 písm. d) tohoto nařízení, tak s řízením o osobním stavu ve smyslu čl. 3 písm. c) uvedeného nařízení. Uvedený návrh může být považován za související návrh pouze s řízením ve věci rodičovské zodpovědnosti.
28

V projednávaném případě z informací předkládajícího soudu vyplývá, že ve věcech v původním řízení jsou holdingové společnosti osobami povinnými k DPH z důvodu hospodářské činnosti tvořené službami, které poskytují za úplatu všem svým dceřiným společnostem. DPH zaplacená z výdajů na pořízení těchto služeb by tedy měla být odpočtena v plné výši, ledaže by hospodářská plnění uskutečněná na výstupu byla na základě šesté směrnice osvobozena od DPH, přičemž v takovém případě by se nárok na odpočet daně mohl uplatnit pouze v souladu s pravidly stanovenými v čl. 17 odst. 5 této směrnice.
48

V posledně uvedeném ohledu má předkládající soud za to, že vzhledem k tomu, že se A. Nikolova v rámci své stížnosti přiřadila k obyvatelstvu romského původu, které bydlí v dotyčné čtvrti a společně s kterým je znevýhodněna v důsledku sporné praxe, lze mít za to, že se dotyčná sama identifikovala jako Romka. Daný soud však rovněž uvádí, že pokud by bylo třeba mít za to, že A. Nikolova není romského původu, tato okolnost by nemohla ovlivnit použitelnost směrnice 2000/43 v projednávané věci ani skutečnost, že dotyčná je oprávněna se v projednávaném případě dovolávat toho, že tato směrnice byla ve vztahu k ní porušena.
80

Navíc je třeba konstatovat i to, že zrušení sporného rozhodnutí by samo o sobě mohlo přinést navrhovatelkám prospěch v řízení před tribunal administratif de Paris, v němž se domáhají, aby francouzský stát vyžadoval vrácení podpor, neboť účinkem zrušení sporného rozhodnutí by bylo, že by Geodis již nutně nebyla zproštěna povinnosti vrátit podporu uloženou v tomto rozhodnutí, takže jeho zrušení by zvyšovalo její naděje na úspěch v řízení o žalobě před tribunal administratif de Paris.
80

V tomto ohledu je třeba připomenout, že Soudní dvůr již rozhodl, že za účelem dosažení cíle neutralizace by použití metody odpočtu mělo umožnit, aby daň z dividend vybíraná členským státem, ze kterého dividendy pocházejí, byla plně odečtena od daně splatné v členském státě, v němž má daňový poplatník-příjemce bydliště nebo sídlo, takovým způsobem, že pokud by tyto dividendy byly nakonec zatíženy více než dividendy vyplácené daňovým poplatníkům s bydlištěm nebo sídlem v členském státě, ze kterého tyto dividendy pocházejí, nemohlo by ani toto vyšší daňové zatížení být přičítáno posledně uvedenému členskému státu, ale členskému státu, v němž má daňový poplatník-příjemce bydliště nebo sídlo a který vykonal svou daňovou pravomoc (v tomto smyslu viz rozsudek Komise v. Španělsko, C‑487/08, EU:C:2010:310, bod 60).
29

Podstatou první a druhé otázky předkládajícího soudu, které je třeba přezkoumat společně, je, zda má být unijní právo vykládáno v tom smyslu, že příslušnému vnitrostátnímu orgánu umožňuje uložit cenovou povinnost, jako je ta, o kterou se jedná ve věci v původním řízení, podle článku 28 směrnice o univerzální službě, s cílem odstranit překážku volání na nezeměpisná čísla v Unii, jež nemá technickou povahu, ale vzniká v důsledku uplatňovaných poplatků, aniž by byla provedena analýza trhu, jež by prokazovala, že má dotčený podnik významnou tržní sílu. Pro případ kladné odpovědi si předkládající soud klade otázku, zda lze takovou povinnost uložit v případě, je-li vliv poplatků na objem volání na nezeměpisná čísla omezený a má‑li vnitrostátní soud prostor k uvážení, co se týče otázky, zda taková povinnost nepředstavuje nepřiměřenou zátěž pro poskytovatele tranzitních služeb volání.
24

Nejprve je třeba připomenout, že rozhoduje-li Soudní dvůr v řízení o předběžné otázce ve věci sazebního zařazení, spočívá jeho úloha v tom, že vnitrostátnímu soudu objasní kritéria, jejichž uplatnění umožní posledně uvedenému soudu dotčené výrobky správně zařadit v KN, než v tom, že by zařazení provedl samotný Soudní dvůr, a to tím spíše že k tomu nutně nemá k dispozici všechny potřebné údaje. Vnitrostátní soud se v každém případě jeví jako povolanější k provedení tohoto zařazení (viz rozsudky Proxxon, C‑500/04 EU:C:2006:111, bod 23; Digitalnet a další, C‑320/11, C‑330/11, C‑382/11 a C‑383/11 EU:C:2012:745, bod 61, jakož i Vario Tek, C‑178/14 EU:C:2015:152, bod 18).
50

Výklad čl. 3 odst. 1 písm. e) směrnice 2008/95, který by neumožňoval zamítnutí zápisu ochranné známky, pokud by z analýz vyplynulo, že je uplatnitelný více než jeden ze tří důvodů pro zamítnutí, nebo který by naopak umožňoval použití tohoto ustanovení v případech, v nichž by byl každý ze tří důvodů stanovených pro zamítnutí ověřen jen částečně, by byl zjevně v rozporu s obecným cílem, na němž spočívá uplatnění tří důvodů pro zamítnutí zápisu stanovených v čl. 3 odst. 1 písm. e) směrnice 2008/95, jenž je připomenut v bodech 39 až 40 tohoto rozsudku.
9

Body 10, 16 a 21 odůvodnění směrnice 2004/38 stanoví: „(10) Při výkonu svého práva pobytu by se však osoby v počáteční fázi svého pobytu neměly stát nepřiměřenou zátěží pro systém sociální pomoci hostitelského členského státu. Proto by právo pobytu občanů Unie a jejich rodinných příslušníků delší než tři měsíce mělo podléhat určitým podmínkám. […] (16) Osoby požívající práva pobytu by neměly být vyhoštěny, pokud nepředstavují nepřiměřenou zátěž pro systém sociální pomoci hostitelského členského státu. Vyhoštění ze země by tedy nemělo být automatickým důsledkem využití systému sociální pomoci. Hostitelský členský stát by měl posuzovat, zda se nejedná o dočasné potíže, a při posuzování, zda se příjemce pomoci stal nepřiměřenou zátěží pro systém sociální pomoci a zda by měl být vyhoštěn, zohlednit délku pobytu, osobní poměry a objem poskytované pomoci. Zaměstnané osoby, osoby samostatně výdělečně činné či uchazeči o zaměstnání, jak byli definováni Soudním dvorem, by v žádném případě neměli být vyhoštěni, s výhradou případů odůvodněných veřejným pořádkem nebo veřejnou bezpečností. […] (21) Mělo by však být ponecháno na rozhodnutí hostitelského členského státu, zda občanům Unie jiným než zaměstnaným osobám nebo osobám samostatně výdělečně činným a osobám, které získají tento status, nebo jejich rodinným příslušníkům, přizná sociální pomoc během prvních třech měsíců pobytu, nebo u uchazečů o zaměstnání během delšího období, nebo zda těmto osobám před nabytím práva trvalého pobytu přizná podporu při studiu, včetně odborné přípravy.“
22

V bodech 75 a 76 rozsudku Missir Mamachi di Lusignano v. Komise (T‑401/11 P, EU:T:2014:625) Tribunál v tomto ohledu zejména uvedl, že pokud by za okolností projednávané věci byly osoby blízké zemřelému úředníkovi povinny podat dvě žaloby, byly by Tribunálu a Soudu pro veřejnou službu současně předloženy věci, které mají stejný předmět. Za takových okolností by měl Soud pro veřejnou službu dle čl. 8 odst. 3 druhého pododstavce přílohy I statutu Soudního dvora prohlásit svou nepříslušnost, aby o těchto věcech mohl rozhodnout Tribunál. V bodech 77 a 78 uvedeného rozsudku měl Tribunál za to, že v projednávaném případě byl Soud pro veřejnou službu „ab initio nepříslušný“ pro rozhodnutí o žalobě podané žalobcem, s výjimkou návrhu na náhradu morální újmy, kterou utrpěl zemřelý úředník. V bodě 78 uvedeného rozsudku tudíž Tribunál i bez návrhu určil nepříslušnost Soudu pro veřejnou službu k rozhodování o návrhu na náhradu újmy způsobené žalobci a dětem zemřelého úředníka a napadený rozsudek v tomto rozsahu zrušil.
34

Na úvod je třeba poznamenat, že otázka uplatnění zvláštních pravidel určování soudní příslušnosti stanovených ve zmíněném oddílu nařízení č. 44/2001 by vyvstala pouze, pokud by mohl F. L. F. Spies von Büllesheim být považován za osobu vázanou ke společnosti, jejíž byl ředitelem a jednatelem, „individuální pracovní smlouvou“ ve smyslu čl. 18 odst. 1 uvedeného nařízení, a mohl by tak být kvalifikován jako „zaměstnanec“ ve smyslu téhož odstavce 2 článku.
Z uvedeného spisu totiž plyne, že tyto důchodové nároky by nebyly odebrány, pokud by uvedené orgány měly za to, že 35 let služebního poměru v Komisi odpovídá 35/45 celkového počtu let odpracovaných zaměstnancem v Belgii, a pokud by tyto orgány v důsledku toho došly k závěru, že celkový počet let odpracovaných A. Wojciechowski představuje 48/45, což by mělo za následek, že při stanovení výše důchodu plynoucí z výkonu zaměstnání v Belgii by došlo k jejímu snížení odpovídajícímu nanejvýš odečtení tří let nejméně výhodných z hlediska důchodových nároků, obdobně jako je tomu u snížení, které by bylo uplatněno u ostatních belgických pracovníků, kteří by odpracovali 48 let v rámci belgického systému zaměstnanců.
22

Článek 7 sporného dekretu, nadepsaný „Přechodná ustanovení“, zejména stanoví, že lomy musí být to tří let rekultivovány a že některá zařízení, včetně stávajících průmyslových a řemeslných zařízení, musí být do pěti let přemístěna.
3

Body 5 až 9 odůvodnění směrnice 1999/13 uvádějí: „(5) vzhledem k tomu, že vlastnosti organických rozpouštědel způsobují, že jejich používání při některých činnostech a v některých zařízeních vede k emisím organických sloučenin, které mohou být škodlivé pro lidské zdraví, do ovzduší, nebo že jejich používání může přispívat k tvorbě fotochemických oxidantů v mezní vrstvě troposféry v místním rozsahu i v rozsahu překračujícím hranice států a tyto oxidanty poškozují přírodní zdroje životně důležité pro životní prostředí a hospodářství a za určitých podmínek expozice mají škodlivé účinky na lidské zdraví; (6) vzhledem k tomu, že častý výskyt vysokých koncentrací troposférického ozonu v posledních letech vyvolal obecně sdílené obavy z dopadů na veřejné zdraví a na životní prostředí; (7) vzhledem k tomu, že k ochraně veřejného zdraví a životního prostředí před důsledky zvláště škodlivých emisí z používání organických rozpouštědel a k zaručení práva občanů na čisté a zdravé životní prostředí je proto nutné učinit preventivní opatření; (8) vzhledem k tomu, že při mnoha činnostech a v mnoha zařízeních je možné emise organických sloučenin vyloučit nebo snížit, protože jsou nebo v nejbližších letech budou dostupné potenciálně méně škodlivé náhražky; že v případech, kdy nejsou vhodné náhražky dostupné, je třeba přijmout jiná technická opatření ke snížení emisí do životního prostředí do té míry, do jaké je to ekonomicky a technicky možné; (9) vzhledem k tomu, že by mělo být omezeno používání organických rozpouštědel a sníženy emise organických sloučenin, které mají nejzávažnější účinky na veřejné zdraví, do té míry, do jaké je to technicky možné.“
16

Podle tohoto soudu počítá společnost Tyco denní pracovní dobu tak, že započítá dobu, která uplynula mezi příjezdem jejích pracovníků k prvnímu zákazníkovi daného dne a odjezdem těchto pracovníků od posledního zákazníka, přičemž se započítávají pouze doby výkonu činnosti u zákazníků a cesty uskutečněné mezi zákazníky. Přitom před uzavřením regionálních kanceláří počítala společnost Tyco denní pracovní dobu svých zaměstnanců od okamžiku příjezdu do těchto kanceláří, aby tam převzali vozidlo, které jim poskytla k dispozici, seznam zákazníků, jež měli navštívit a cestovní plán, až do okamžiku, kdy se večer do uvedených kanceláří vrátili, aby tam vozidlo zanechali.
77

Rada rovněž tvrdí, že již neměla povinnost konzultovat Parlament, neboť článek 39 EU byl Lisabonskou smlouvou zrušen. Rada má za to, že pokud by po ní bylo požadováno splnění takovéto povinnosti, znamenalo by to, že by do postupu upraveného článkem 291 SFEU byl doplněn prvek, o němž se v něm nehovoří, čímž by byla zpochybněna institucionální rovnováha nastavená Lisabonskou smlouvou.
7

Posledně uvedené rozhodnutí bylo předmětem návrhu na obnovu řízení, který podal D. C. Târșia dne 29. září 2011 k Tribunalul Sibiu (krajský soud v Sibiu). Dragoș Constantin Târşia požádal na základě ustanovení čl. 21 odst. 2 zákona o správních sporech o zrušení rozhodnutí tohoto soudu č. 401/2008 a dále o to, aby bylo vydáno nové rozhodnutí, a to z toho důvodu, že Soudní dvůr v rozsudku Tatu (C‑402/09, EU:C:2011:219) rozhodl, že článek 110 SFEU brání takové dani, jako je daň ze znečišťování vyplývající z uvedeného mimořádného vládního nařízení č. 50/2008. Dragoș Constantin Târșia má tedy za to, že tím, že kasačnímu opravnému prostředku rumunského státu bylo vyhověno, byla porušena zásada přednosti unijního práva, a že jím zaplacená zvláštní daň z osobních motorových vozidel mu musí být v plné výši vrácena.
34

Za takových okolností a v případě totožnosti stran v souladu se zněním čl. 19 odst. 1 uvedeného nařízení přeruší soud, u něhož bylo řízení zahájeno později, bez návrhu řízení až do doby, než se určí příslušnost soudu, který řízení zahájil jako první. V tomto ohledu je třeba mít za to, že výklad článku 27 nařízení č. 44/2001 Soudním dvorem platí rovněž pro čl. 19 odst. 1 nařízení č. 2201/2003. K tomu, aby příslušnost soudu, který řízení zahájil jako první, byla určena ve smyslu čl. 19 odst. 1 tohoto nařízení, tak stačí, aby se soud, který řízení zahájil jako první, neprohlásil bez návrhu za nepříslušný a aby žádný z účastníků řízení nepříslušnost nenamítl před okamžikem nebo do okamžiku zaujetí stanoviska, které je podle jeho vnitrostátního práva považováno za první obranu ve věci samé uplatněnou u tohoto soudu (obdobně viz rozsudek Cartier parfums-lunettes a Axa Corporate Solutions assurances, C‑1/13, EU:C:2014:109, bod 44).
27

Soudní dvůr však rozhodl, že volný pohyb osob by nebyl v plném rozsahu uskutečněn, pokud by členské státy mohly odepřít uplatnění uvedených ustanovení těm svým státním příslušníkům, kteří využili možností stanovených unijním právem a kteří díky jim získali odbornou kvalifikaci v jiném členském státu, než je členský stát, jehož jsou příslušníky. Tato úvaha se uplatní rovněž tehdy, pokud státní příslušník členského státu dosáhl v jiném členském státu univerzitní kvalifikace doplňující jeho předchozí vzdělání, kterou hodlá uplatnit po svém návratu do své země původu (viz rozsudek Kraus, C‑19/92, EU:C:1993:125, body 16 a 17).
35

Za „účastníky původního řízení“ ve smyslu čl. 96 odst. 1 jednacího řádu ve spojení s článkem 23 statutu Soudního dvora nelze považovat takovou osobu – a tuto osobu nelze připustit do řízení před Soudním dvorem stanovenému v článku 267 SFEU – která podá u vnitrostátního soudu návrh na vstup vedlejšího účastníka do řízení nikoli proto, aby se aktivně zapojila do průběhu řízení před vnitrostátním soudem, ale pouze za účelem účasti na řízení před Soudním dvorem (v tomto smyslu viz usnesení Football Association Premier League a další, C‑403/08 a C‑429/08, EU:C:2009:789, bod 9).
8

Článek 17 odst. 1 nařízení Komise (EHS) č. 3665/87 ze dne 27. listopadu 1987, kterým se stanoví společná prováděcí pravidla k režimu vývozních náhrad pro zemědělské produkty (Citované pasáže z nařízení jsou neoficiálním překladem) (Úř. věst. L 351, s. 1), před jeho zrušením nařízením Komise (ES) č. 800/1999 ze dne 15. dubna 1999, kterým se stanoví společná prováděcí pravidla k režimu vývozních náhrad pro zemědělské produkty (Úř. věst. L 102, s. 11; Zvl. vyd. 03/25, s. 129), zněl takto: „Produkty musí být dovezeny v nezměněném stavu do třetí země nebo do jedné ze třetích zemí, pro které je náhrada stanovena, do 12 měsíců ode dne přijetí vývozního prohlášení [...]“
„(14)

Hlavním cílem právních předpisů o schvalování vozidel je zajistit, aby nová vozidla, konstrukční části a samostatné technické celky uvedené na trh poskytovaly vysokou míru bezpečnosti a ochrany životního prostředí. Dosažení tohoto cíle by nemělo být ztěžováno montáží určitých částí nebo zařízení po uvedení vozidla na trh nebo po uvedení do provozu. Proto by měla být přijata odpovídající opatření k zajištění toho, aby části nebo zařízení, jež je možné montovat do vozidel a jež mohou významně ohrozit fungování systémů s významem pro bezpečnost nebo ochranu životního prostředí, podléhaly před tím, než jsou nabízeny k prodeji, kontrole ze strany schvalovacího orgánu. Tato opatření by měla zahrnovat technické požadavky, jež tyto části a zařízení musí splnit.
44

V situaci, kdy má předkládající soud za to, že s ohledem na hodnotu dotčených transakcí, nemají podle všeho poplatky, které jsou ukládány radou hrabství, ve zvláštním kontextu vyhledávání nemovitostí odrazující povahu, je třeba tudíž konstatovat, že samotná skutečnost, že tyto poplatky nemají ve vztahu k hospodářské situaci osob zahrnutých do nemovitostních transakcí odrazující povahu, nezbavuje orgán veřejné správy jeho povinnosti dbát rovněž na to, aby veřejnost nepovažovala uvedené poplatky s přihlédnutím k obecnému zájmu na ochraně životního prostředí za nepřiměřené. Nicméně s výhradou ověření, které musí provést předkládající soud, není patrné, že by takové poplatky, jako jsou poplatky dotčené ve věci v původním řízení, které byly uvedeny v bodě 17 tohoto rozsudku a musejí být navíc za účelem vyloučení výdajů souvisejících se zavedením a vedením databáze sníženy, překračovaly přiměřenou mez.
6

Body odůvodnění tři až pět a sedm až devět nařízení č. 469/2009 zní následovně: „(3) Léčivé přípravky, a zejména ty, které jsou výsledkem dlouhodobého a nákladného výzkumu, budou ve Společenství a v Evropě nadále vyvíjeny pouze za předpokladu, že pro ně budou vytvořena příznivá pravidla, která poskytnou dostatečnou ochranu podpoře takového výzkumu. (4) V současné době v důsledku období, které uplyne mezi podáním patentové přihlášky na nový léčivý přípravek a jeho registrací, nepostačuje doba skutečné patentové ochrany k pokrytí investic vložených do výzkumu. (5) Tato situace vede k nedostatku ochrany, který postihuje farmaceutický výzkum. [...] (7) Jednotné řešení na úrovni Společenství by umožnilo předcházet nerovnoměrnému vývoji vnitrostátních právních předpisů vedoucímu k dalším rozdílům, které by pravděpodobně bránily volnému pohybu léčivých přípravků ve Společenství, a přímo tím ovlivňovaly fungování vnitřního trhu. (8) Je tedy nezbytné stanovit dodatkové ochranné osvědčení vydávané jednotlivými členskými státy za stejných podmínek na žádost majitele vnitrostátního nebo evropského patentu pro léčivý přípravek, který byl registrován. Nařízení je tedy nejvhodnějším právním nástrojem. (9) Trvání ochrany poskytované osvědčením by mělo být stanoveno tak, aby bylo dosaženo dostatečně účinné ochrany. Za tím účelem by měl majitel patentu i osvědčení požívat výlučné ochrany nejvýše patnáct let ode dne, ke kterému bylo pro daný léčivý přípravek vydáno rozhodnutí o registraci ve Společenství.“
11

Bod 61 sdělení Komise o použití pravidel Evropské unie v oblasti státní podpory na vyrovnávací platbu udělenou za poskytování služeb obecného hospodářského zájmu (Úř. věst. 2012, C 8, s. 4) mimo jiné stanoví: „Mělo by se mít za to, že přiměřeným ziskem se rozumí míra návratnosti kapitálu [...], kterou by požadoval průměrný podnik zvažující, zda bude – s přihlédnutím k úrovni rizika – službu obecného hospodářského zájmu poskytovat po celou dobu trvání pověření. Úroveň rizika závisí na dotčeném odvětví, typu služby a charakteru vyrovnávacího mechanismu. Míra by se měla pokud možno stanovit s ohledem na míru návratnosti kapitálu, které se dosahuje u podobných druhů veřejných zakázek na služby za konkurenčních podmínek (například u zakázek uzavřených na základě zadávacího řízení). V odvětvích, v nichž schází podniky, které by mohly sloužit k porovnání s podnikem poskytujícím služby obecného hospodářského zájmu, lze odkázat na porovnatelné podniky z jiných členských států, v případě nutnosti i z jiných odvětví, za podmínky, že budou vzaty v úvahu zvláštní charakteristiky každého z těchto odvětví.“
48

Je však třeba uvést, že daňové zvýhodnění spočívající v odpisu goodwillu má okamžité účinky na mateřskou společnost, zatímco zdanění kapitálového zisku v případě zcizení podílu ve společnosti, která je rezidentem, je vzdálené a nejisté, přičemž předkládající soud v tomto ohledu upozorňuje na to, že obecně jsou strategické podíly vlastněny dlouhodobě. Za těchto podmínek nemůže skutečnost, že je možné zdanit kapitálový zisk v případě zcizení podílu, představovat aspekt související se soudržností daňového systému, který by mohl odůvodnit odepření uvedeného daňového zvýhodnění v případě, v němž mateřská společnost nabude podíl ve společnosti, která není rezidentem a stane se členem skupiny společností (v tomto smyslu viz rozsudky Rewe Zentralfinanz, C‑347/04, EU:C:2007:194, bod 67, jakož i DI. VI. Finanziaria di Diego della Valle & C., C‑380/11, EU:C:2012:552, bod 49).
31

Dne 27. listopadu 2013 byla otázka případného předložení MTMP písemného stanoviska jménem Unie projednána Výborem stálých zástupců členských států (Coreper), a to na základě zprávy vyhotovené skupinou FISH. Delegace členských států a předsednictví Coreper tvrdily, že podle článku 16 SEU přísluší Radě rozhodnutí o této otázce a případné schválení nebo pozměnění obsahu tohoto písemného stanoviska. Coreper měl za to, že pokud by Rada neměla možnost přijmout jakýkoliv postoj k případnému předložení takového stanoviska, neexistoval by v tomto ohledu žádný postoj, a nemohlo by tak být MTMP jménem Unie předloženo žádné písemné stanovisko k žádosti o posudek. Komise naopak trvala na tom, že formální souhlas Rady není v tomto případě třeba, a uvedla, že písemné stanovisko jménem Unie MTMP předloží.
74

Co se týče zadruhé otázky, zda dotčené opatření překračuje meze toho, co je k dosažení sledovaného cíle nezbytné, je třeba především konstatovat, že se toto opatření omezuje na požadavek použití jakéhokoliv jazyka, jemuž rozumí všechny dotyčné strany, což zasahuje do volného pohybu služeb méně než opatření, které by vyžadovalo výlučné užívání úředního jazyka dotyčného členského státu nebo jiného určeného jazyka (per analogiam viz rozsudek Las, C‑202/11, EU:C:2013:239, bod 32).
22

Tento zákaz má původ v článku 104a Smlouvy o ES (nyní článek 102 ES), který byl do Smlouvy o ES vložen Maastrichtskou smlouvou. Patří k ustanovením Smlouvy o FEU o hospodářské politice, jejichž účelem je přimět členské státy, aby dodržovaly zdravou rozpočtovou politiku, a to tak, že zamezí tomu, aby měnové financování veřejných rozpočtů nebo zvýhodněný přístup veřejnoprávních orgánů k finančním trhům vedly k nadměrnému zadlužení nebo k nadměrným deficitům členských států (v tomto smyslu viz rozsudek Gauweiler a další, C‑62/14, EU:C:2015:400, bod 100).