Spojené věci T-443/08 a T-455/08

Freistaat Sachsen a další

v.

Evropská komise

„Státní podpory – Podpora pro letiště Lipsko-Halle – Financování investic souvisejících s výstavbou nové jižní dráhy – Rozhodnutí prohlašující podporu za slučitelnou se společným trhem – Žaloba na neplatnost – Nedostatek právního zájmu na podání žaloby – Nepřípustnost – Pojem ‚podnik‘ – Pojem ‚hospodářská činnost‘ – Letištní infrastruktura“

Shrnutí rozsudku

1. Žaloba na neplatnost – Právní zájem na podání žaloby – Žaloba podniku, který byl příjemcem státní podpory, proti rozhodnutí Komise prohlašujícímu tuto podporu za slučitelnou se společným trhem – Rozhodnutí nezasahující nepříznivě do právního postavení podniku, který byl příjemcem podpory

(Článek 87 odst. 1 ES, čl. 88 odst.3 ES, články 230 ES a 234 ES)

2. Podpory poskytované státy – Záměry podpor – Poskytnutí podpory v rozporu se zákazem stanoveným čl. 88 odst. 3 ES – Následné rozhodnutí Komise prohlašující podporu za slučitelnou se společným trhem – Povinnosti vnitrostátních soudů rozhodujících o žalobě na vrácení

(Článek 88 odst. 3 ES)

3. Hospodářská soutěž – Předpisy Společenství – Adresáti – Podniky – Pojem – Výkon hospodářské činnosti – Správa letištních infrastruktur – Výstavba nebo rozšíření drah – Zahrnutí

4. Podpory poskytované státy – Pojem – Právní charakter – Výklad na základě objektivních skutečností – Možnost Komise přijmout pokyny – Hospodářský vývoj letištního odvětví a vývoj soutěže v tomto odvětví, na něž se vztahují pokyny – Účinky

(Článek 87 odst. ES)

5. Podpory poskytované státy – Ustanovení Smlouvy – Působnost – Podniky veřejného nebo soukromého sektoru – Použitelnost na veřejné jednoúčelové investiční společnosti

(Článek 86 odst. 2 ES a článek 87 ES)

6. Podpory poskytované státy – Pojem – Podpory pocházející ze státních prostředků – Možnost kvalifikovat veřejnoprávní entitu zároveň jako poskytovatele i jako příjemce státní podpory

(Článek 87 odst. 1 ES)

7. Podpory poskytované státy – Existující podpory a nové podpory – Vývoj společného trhu – Pojem – Změna hospodářského a právního kontextu v odvětví, jehož se dotčené opatření týká

[Článek. 88 ES; nařízení Rady č. 659/1999, čl. 1 písm. b), v)]

8. Podpory poskytované státy – Úloha Komise stanovená Smlouvou – Soudní přezkum

(Článek 7 odst. 1 druhý pododstavec ES, články 87 ES a 88 ES)

9. Akty orgánů – Odůvodnění – Rozpor – Účinky – Rozhodnutí Komise prohlašující státní podporu za slučitelnou se společným trhem – Rozpor mezi výší podpory uvedenou ve výroku rozhodnutí a jeho odůvodněním

(Článek 253 ES)

1. Žaloba na neplatnost podaná fyzickou nebo právnickou osobou je přípustná pouze v případě, že žalobce má zájem na zrušení napadeného aktu. Takový zájem musí existovat, musí trvat a posuzuje se ke dni podání žaloby.

V oblasti státních podpor platí, že pouhá skutečnost, že rozhodnutí Komise prohlašuje určitou podporu za slučitelnou se společným trhem a v zásadě nezasahuje nepříznivě do právního postavení podniků, které byly příjemci podpory, nezbavuje soud Unie povinnosti přezkoumat, zda má posouzení Komise právně závazné účinky takové povahy, že může ovlivnit zájmy těchto podniků.

V tomto ohledu nemá skutečnost, že rozhodnutí Komise neodpovídá stanovisku žalobců vyjádřenému v průběhu správního řízení, sama o sobě žádný právně závazný účinek, který by mohl ovlivnit jejich zájmy, takže jako taková nemůže odůvodnit jejich právní zájem na podání žaloby. Řízení o kontrole státních podpor je totiž s ohledem na jeho obecnou systematiku řízením zahájeným vůči členskému státu odpovědnému za poskytnutí podpory. Podniky, jež jsou příjemci podpory, a územní entity působící pod úrovní státu, které poskytují podpory, a rovněž konkurenti příjemců podpor se považují pouze za „zúčastněné strany“ v tomto řízení. Kromě toho nejsou takoví žalobci žádným způsobem zbaveni účinné soudní ochrany proti rozhodnutí Komise, jímž je kapitálový příspěvek kvalifikován jako státní podpora. I kdyby totiž byla žaloba na neplatnost prohlášena za nepřípustnou, nic nebrání tomu, aby žalobci v rámci řízení před vnitrostátním soudem, jež vůči nim bude případně zahájeno v souvislosti s důsledky jimi tvrzené nicotnosti kapitálového příspěvku, navrhli vnitrostátnímu soudu, aby podal žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES za účelem zpochybnění platnosti rozhodnutí Komise v rozsahu, v němž konstatuje, že dané opatření je podporou.

Kromě toho se žalobce nemůže dovolávat budoucích a nejistých situací, aby odůvodnil svůj zájem navrhnout zrušení napadeného aktu. Skutečnost, že žalobce odkazuje na „možné“ důsledky tvrzené nicotnosti kapitálového příspěvku v právu obchodních společností a v insolvenčním právu, nikoli na jisté důsledky, tudíž k uznání existence takového zájmu nepostačuje.

(viz body 46, 49–50, 55, 58, 63)

2. Byla-li podpora poskytnuta v rozporu s čl. 88 odst. 3 poslední větou ES, může vnitrostátní soud na základě návrhu jiného hospodářského subjektu rozhodnout, i po vydání kladného rozhodnutí Komise, o platnosti prováděcích opatření a o vrácení poskytnuté finanční podpory. V takovém případě ukládá unijní právo vnitrostátnímu soudu povinnost nařídit vhodná opatření pro účinné zhojení důsledků protiprávnosti, ale nikoli povinnost nařídit navrácení protiprávní podpory v plném rozsahu, a to ani v případě, kdy neexistují mimořádné okolnosti. V tomto případě má vnitrostátní soud podle unijního práva povinnost nařídit, aby příjemce podpory zaplatil z této podpory úroky za dobu trvání protiprávního stavu. V rámci svého vnitrostátního práva může případně tento soud krom toho nařídit navrácení protiprávní podpory, aniž je dotčeno právo členského státu tuto podporu později znovu poskytnout. Taktéž může být veden k tomu, aby vyhověl žalobám na náhradu škod způsobených protiprávní povahou podpory. Je tedy zřejmé, že v případě protiprávního provedení podpory následovaného kladným rozhodnutím Komise nebrání unijní právo tomu, aby příjemce mohl požadovat vyplacení v budoucnu dlužné podpory a rovněž si ponechat podporu poskytnutou před kladným rozhodnutím, aniž tím budou dotčeny následky, jež mají být vyvozeny z protiprávnosti předčasně poskytnuté podpory.

(viz bod 60)

3. V kontextu soutěžního práva se pojmem „podnik“ rozumí jakákoliv jednotka vykonávající hospodářskou činnost nezávisle na jejím právním postavení a způsobu jejího financování. Hospodářskou činnost představuje jakákoli činnost spočívající v nabízení zboží nebo poskytování služeb na daném trhu.

Správa letištní infrastruktury představuje hospodářskou činnost zejména tehdy, nabízí-li podnik letištní služby za odměnu plynoucí z letištních poplatků, které je třeba považovat za protihodnotu za služby poskytnuté koncesionářem letiště.

Skutečnost, že určitý podnik spravuje regionální letiště, a nikoli letiště mezinárodní, nemůže zpochybnit hospodářskou povahu jeho činnosti, neboť ta spočívá v poskytování služeb za odměnu na trhu regionálních letištních služeb.

Provozování letištní dráhy je součástí hospodářské činnosti podniku spravujícího letiště zejména tehdy, je-li provozována pro komerční účely.

Pro účely přezkumu, zda má činnost podniku v kontextu veřejného financování rozšíření letištní dráhy hospodářskou povahu, není důvod oddělovat činnost spočívající ve výstavbě nebo rozšíření infrastruktury od jejího následného používání a otázka, zda je následné používání vybudované infrastruktury hospodářské povahy, či nikoli, nutně určuje povahu rozšiřování. Přistávací a vzletové dráhy jsou totiž zásadním předpokladem pro hospodářské činnosti vyvíjené provozovatelem letiště. Výstavba přistávacích a vzletových drah letišti umožňuje, aby vyvíjelo svou hlavní hospodářskou činnost, respektive, pokud jde o výstavbu další dráhy nebo o rozšíření stávající dráhy, aby tuto činnost rozvíjelo.

(viz body 88–89, 93–96)

4. Otázka, zda je určitá podpora státní podporou ve smyslu Smlouvy, musí být vyřešena na základě objektivních skutečností, jež je třeba posuzovat k okamžiku přijetí rozhodnutí Komise. Ačkoli je Komise vázána pokyny a sděleními, které přijímá v oblasti státních podpor, je tomu tak pouze v rozsahu, v němž se tyto předpisy neodchylují od řádného uplatnění norem Smlouvy, jelikož tyto předpisy nemohou být vykládány ve smyslu, který by omezoval dosah článků 87 ES a 88 ES nebo odporoval cílům sledovaným těmito články.

V případě letištního odvětví se v minulosti Komise ve sdělení o použití článků 87 ES a 88 ES a článku 61 Dohody o Evropském hospodářském prostoru na státní podpory v letecké dopravě domnívala, že uskutečnění projektů infrastruktury je opatřením obecné hospodářské politiky, které nemůže přezkoumávat na základě norem Smlouvy týkajících se státních podpor.

V letištním odvětví však došlo k vývoji zejména po stránce jeho uspořádání, jeho ekonomické situace a po stránce hospodářské soutěže v jeho rámci. Judikatura vycházející z rozsudku ze dne 12. prosince 2000, Aéroports de Paris v. Komise, T-128/98, potvrzeného rozsudkem ze dne 24. října 2002, Aéroports de Paris v. Komise, C-82/01 P, navíc od roku 2000 uznala, že provozovatelé letišť v zásadě vykonávají hospodářskou činnost ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES, na niž se vztahují pravidla o státních podporách, což bylo potvrzeno rozsudkem ze dne 17. prosince 2008, Ryanair v. Komise, T-196/04. Od roku 2000 již proto nelze a priori vylučovat použití pravidel státní podpory na letiště. Komise tudíž musí při přijímání rozhodnutí týkajících se letištního odvětví zohlednit tento vývoj a tento výklad, a rovněž jejich důsledky pro použití čl. 87 odst. 1 ES na financování infrastruktury související s výkonem činností letištní správy.

(viz body 103–106)

5. Článek 87 ES se vztahuje na všechny podniky, soukromé i veřejné, a veškerou produkci těchto podniků, s jedinou výhradou, kterou je čl. 86 odst. 2 ES. Otázka, zda orgán, který vykonává hospodářskou činnost, má či nemá podle vnitrostátního práva právní subjektivitu nezávislou na státu, nijak neovlivňuje existenci finančních vztahů mezi státem a tímto orgánem, a tím pádem ani možnost, aby tento orgán byl příjemcem státní podpory ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES.

Krom toho, stejně jako nelze připustit, aby pouhé zřízení samostatných organizací pověřených rozdělováním podpor umožňovalo obcházet pravidla týkající se státních podpor, nelze ani tolerovat, aby pouhé založení veřejné jednoúčelové investiční společnosti („single purpose vehicle“), jejímž jediným předmětem činnosti je správa a provozování veřejné infrastruktury letiště, umožňovalo takové společnosti vyhnout se uvedeným pravidlům. Je totiž třeba zjistit, zda tato entita vyvíjí hospodářskou činnost, a tudíž ji lze kvalifikovat jako podnik, a zda byla příjemcem převodu státních prostředků.

(viz body 128–130)

6. Kvalifikování určité entity jako příjemce podpory není neslučitelná s jejím kvalifikováním jako poskytovatele podpory. Podnik veřejného práva může totiž být příjemcem státní podpory, jedná-li se o podnik působící na trhu. Nic ale nebrání tomu, aby týž podnik mohl v kontextu jiného opatření také poskytnout podporu. Státní podpory může poskytovat nejen přímo stát, ale i veřejné nebo soukromé subjekty, které stát zřídil nebo pověřil s cílem, aby podporu spravovaly. Stát totiž může prostřednictvím výkonu svého dominantního vlivu na podniky veřejného práva rozhodnout o použití jejich prostředků k případnému financování zvláštních výhod ve prospěch jiných podniků.

(viz bod 143)

7. Smlouva zavádí odlišná řízení podle toho, zda se jedná o podpory existující nebo nové. Zatímco nové podpory musejí být v souladu s čl. 88 odst. 3 ES předem oznámeny Komisi a nemohou být provedeny předtím, než je řízení ukončeno vydáním konečného rozhodnutí, mohou být existující podpory v souladu s čl. 88 odst. 1 ES právoplatně provedeny, pokud Komise nekonstatovala jejich neslučitelnost. Existující podpory tedy mohou být případně pouze předmětem rozhodnutí o neslučitelnosti zakládajícího účinky do budoucna.

V souladu s čl. 1 písm. b) bodem v) nařízení č. 659/1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku 88 ES, je existující podporou podpora, u níž lze prokázat, že „v době, kdy začala být uskutečňována, nevytvářela podporu a poté se stala podporou následkem vývoje společného trhu bez toho, že by byla členským státem pozměněna“. Uvedený pojem „vývoj společného trhu“ lze chápat jako změnu hospodářského a právního kontextu v odvětví, jehož se dotčené opatření týká. Taková změna může zejména vyplývat z liberalizace trhu, na němž byla hospodářská soutěž původně vyloučena.

(viz body 187–188)

8. Článek 7 odst. 1 druhý pododstavec ES vyžaduje, aby každý orgán jednal v mezích působnosti, kterou mu svěřuje Smlouva. V oblasti státních podpor Smlouva tím, že v článku 88 ES zřídila průběžný přezkum a kontrolu podpor Komisí, zamýšlí zajistit, aby konstatování případné neslučitelnosti podpory se společným trhem, za přezkumu ze strany Tribunálu a Soudního dvora, bylo výsledkem náležitého řízení, za jehož provedení je odpovědný tento orgán. Články 87 ES a 88 ES tak Komisi vyhrazují ústřední úlohu pro účely konstatování případné neslučitelnosti podpory.

(viz body 201–202)

9. Rozpor v odůvodnění rozhodnutí je porušením povinnosti vyplývající z článku 253 ES, které může mít dopad na platnost předmětného aktu, prokáže-li se, že osoba, jíž je tento akt určen, není v důsledku tohoto rozporu schopna se zcela či zčásti seznámit se skutečnými důvody rozhodnutí, a že výrok rozhodnutí je tudíž zcela či zčásti právně nepodložený. Kromě toho může závazné právní účinky zakládat pouze výrok aktu.

Rozhodnutí Komise prohlašující státní podporu za slučitelnou se společným trhem je vnitřně rozporné, pokud na jedné straně připouští, že některé v něm posuzované náklady související s kapitálovým příspěvkem spadají pod plnění úkolů veřejné služby, takže je nelze kvalifikovat jako státní podpory ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES, a na straně druhé v něm dospěje Komise k závěru, že kapitálový příspěvek představuje v plné výši státní podporu.

Žádné ustanovení unijního práva nevyžaduje, aby Komise, když nařídí navrácení podpory, jež byla prohlášena za neslučitelnou se společným trhem, určila přesnou částku podpory, jež má být navrácena. Postačí, aby její rozhodnutí obsahovalo údaje umožňující jeho adresátovi, aby sám bez nadměrných obtíží tuto částku určil. Rozhodne-li se však Komise uvést částku státní podpory ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES ve výroku rozhodnutí, musí uvést její přesnou částku.

Přesná částka protiprávní podpory, kterou Komise uvede ve výroku konečného rozhodnutí konstatujícího slučitelnost této podpory se společným trhem ve smyslu článku 87 ES, je totiž o to důležitější, že může mít dopad na výši úroků, k jejichž zaplacení může být vyzván příjemce, kterému byla podpora vyplacena dříve, než o ní Komise rozhodla. Podle unijního práva má vnitrostátní soud, před kterým bude tato věc případně projednávána, povinnost nařídit, aby příjemce podpory z této podpory zaplatil úroky za dobu trvání protiprávního stavu. Výše těchto úroků přitom závisí především na výši samotné státní podpory. Dané úroky se totiž počítají na základě celkové částky státní podpory ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES, a nikoli pouze na základě té části protiprávní podpory, která je považována za slučitelnou se společným trhem.

(viz body 222–223, 226–229)

ROZSUDEK TRIBUNÁLU (osmého senátu)

24. března 2011( )

„Státní podpory – Podpora pro letiště Lipsko-Halle – Financování investic souvisejících s výstavbou nové jižní dráhy – Rozhodnutí prohlašující podporu za slučitelnou se společným trhem – Žaloba na neplatnost – Nedostatek právního zájmu na podání žaloby – Nepřípustnost – Pojem ‚podnik‘ – Pojem ‚hospodářská činnost‘ – Letištní infrastruktura“

Ve věcech T‑443/08 a T‑455/08,

Freistaat Sachsen (Německo),

Land Sachsen-Anhalt (Německo),

zastoupené U. Soltészem, advokátem,

žalobkyně ve věci T‑443/08,

Mitteldeutsche Flughafen AG, se sídlem v Lipsku (Německo),

Flughafen Leipzig-Halle GmbH, se sídlem v Lipsku,

zastoupené M. Núñez-Müller, advokátem,

žalobkyně ve věci T‑455/08,

podporované

Spolkovou republikou Německo, zastoupenou M. Lummou a B. Kleinem, jako zmocněnci,

Arbeitsgemeinschaft Deutscher Verkehrsflughäfen eV (ADV), zastoupenou L. Giesbertsem, advokátem,

vedlejšími účastnicemi řízení,

proti

Evropské komisi, zastoupené K. Grossem, B. Martenczukem a E. Righini, jako zmocněnci,

žalované,

jejichž předmětem je návrh na částečné zrušení rozhodnutí Komise 2008/948/ES ze dne 23. července 2008 o opatřeních Německa ve prospěch společnosti DHL a letiště Lipsko/Halle (Úř. věst. L 346, s. 1),

TRIBUNÁL (osmý senát),

ve složení M. E. Martins Ribeiro, předsedkyně, S. Papasavvas (zpravodaj) a A.. Dittrich, soudci,

vedoucí soudní kanceláře: C. Heeren rada,

s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 2. července 2010,

vydává tento

Rozsudek

Skutečnosti předcházející sporu

1 Skupina DHL (dále jen „DHL“) je jednou z hlavních skupin působících v odvětví expresních balíkových služeb. Jejím 100% podílníkem je Deutsche Post AG.

2 Skupina DHL po jednáních s několika letišti rozhodla v roce 2005 o přesunu svého evropského leteckého uzlu pro nákladní dopravu z Bruselu (Belgie) do Lipska-Halle (Německo), a to od roku 2008.

3 Letiště Lipsko-Halle provozuje společnost Flughafen Leipzig-Halle GmbH (dále jen „FLH“), která je dceřinou společností společnosti Mitteldeutsche Flughafen AG (dále jen „MF“). Společnost MF drží 94% podíl v FLH. Dalšími akcionáři FLH jsou spolková země Svobodný stát Sasko (5,5 %), Landkreis Nordsachsen (0,25 %) a město Schkeuditz (0,25 %). Akcionáři společnosti MF jsou Spolková země Sasko (76,64 %) a Spolková země Sasko-Anhaltsko (18,54 %), a dále města Drážďany (2,52 %), Halle (0,2 %) a Lipsko (2,1 %). Společnost MF nemá žádné soukromé akcionáře.

4 Dne 4. listopadu 2004 MF rozhodla o výstavbě nové jižní vzletové a přistávací dráhy (dále jen „jižní dráha“). Ta měla být financována prostřednictvím kapitálového příspěvku ve výši 350 milionů eur společnosti MF nebo společnosti FLH od jejich veřejnoprávních akcionářů (dále jen „kapitálový příspěvek“).

5 Dne 21. září 2005 společnosti FLH, MF a DHL Hub Leipzig GmbH podepsaly rámcovou dohodu (dále jen „rámcová dohoda“). Podle rámcové dohody se FLH zavázala k výstavbě jižní dráhy a k plnění dalších závazků během doby platnosti dohody. Mezi tyto další závazky náleží zejména zaručení nepřetržitého provozu na jižní dráze (24 hodin denně, 7 dnů v týdnu) a zajištění možnosti, aby nejméně 90 % letů operovaných skupinou DHL nebo pro tuto skupinu mohlo být kdykoli provedeno na této dráze. V rámcové dohodě jsou stanoveny podmínky, které FLH a MF zaručují v souvislosti se zahájením výstavby a provozu nového provozního střediska a s jeho pozdějším chodem. Rámcová dohoda zahrnuje mimoto ujednání o provozních podmínkách, letištních poplatcích a pronájmu pozemků. Ohledně záruk po uvedení nového střediska do provozu rámcová dohoda stanoví, že pokud FLH po tomto uvedení do provozu nesplní provozní podmínky v ní obsažené, musejí společnosti FLH a MF společnosti DHL Hub Leipzig poskytnout náhradu za všechny ztráty a škody, které jí vzniknou. V případě významného omezení své provozní činnosti může společnost DHL Hub Leipzig rámcovou dohodu vypovědět a požadovat náhradu škody za všechny přímé a nepřímé náklady na přemístění na jiné letiště. Pokud by se DHL Hub Leipzig musela přestěhovat na jiné letiště kvůli tomu, že regulační orgány zakážou noční lety, mohla by společnosti FLH vzniknout povinnost k náhradě škody.

6 Dne 21. prosince 2005 Spolková země Sasko vydala prohlášení o záměru ve prospěch společností FLH a DHL Hub Leipzig (dále jen „prohlášení o záměru“). Účelem dopisu je zaručit finanční výkonnost společnosti FLH během doby platnosti rámcové dohody; dopis také spolkové zemi Sasko ukládá povinnost poskytnout společnosti DHL Hub Leipzig náhradu škody v případě, že by letiště Lipsko-Halle nebylo možné užívat tak, jak bylo plánováno.

7 Dne 5. dubna 2006 Spolková republika Německo v souladu s čl. 2 odst. 1 nařízení Rady (ES) č. 659/1999 ze dne 22. března 1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku [88 ES] (Úř. věst. L 83, s. 1; Zvl. vyd. 08/01, s. 339), oznámila Komisi Evropských společenství rámcovou dohodu a prohlášení o záměru.

8 Dne 27. dubna 2006 Komise požádala o dodatečné informace, které jí německé orgány předaly dne 24. července 2006.

9 Dne 26. července a 21. srpna 2006 se konaly schůzky, jichž se účastnily oddělení Komise, FLH, MF, DHL a německé orgány.

10 Dopisem ze dne 23. listopadu 2006 Komise informovala Spolkovou republiku Německo o svém rozhodnutí zahájit řízení stanovené v čl. 88 odst. 2 ES. To se týkalo rámcové dohody, prohlášení o záměru a kapitálového příspěvku. Toto rozhodnutí společně s výzvou zúčastněným osobám, aby vyjádřily své připomínky k plánovaným podporám, bylo uveřejněno v Úředním věstníku Evropské unie ze dne 2. března 2007 (Úř. věst. C 48, s. 7).

11 Spolková republika Německo předložila své připomínky dne 23. února 2007. Komise obdržela připomínky zúčastněných třetích osob a dopisem ze dne 16. května 2007 tyto připomínky předala německým orgánům s tím, že ve lhůtě jednoho měsíce na ně mohou reagovat. Připomínky těchto orgánů byly Komisi doručeny dopisem ze dne 13. června 2007.

12 Na žádost Spolkové republiky Německo se dne 18. června a 25. září 2007 uskutečnily schůzky. Po uvedených schůzkách německé orgány Komisi předaly dodatečné informace, a to ve dnech 19. října, 7. a 18. prosince 2007, 17. března a 9. dubna 2008.

Rozhodnutí

13 Dne 23. července 2008 přijala Komise rozhodnutí 2008/948/ES o opatřeních Německa ve prospěch společnosti DHL a letiště Lipsko/Halle (Úř. věst. L 346, s. 1, dále jen „Rozhodnutí“).

14 V otázce kapitálového příspěvku Komise v Rozhodnutí dospěla k názoru, že státní podpora ve výši 350 milionů eur, kterou Spolková republika Německo hodlala poskytnout společnosti FLH za účelem výstavby jižní dráhy a příslušné letištní infrastruktury, byla v souladu s čl. 87 odst. 3 písm. c) ES slučitelná se společným trhem.

15 V otázce rámcové dohody a prohlášení o záměru Komise dospěla k názoru, že neomezené záruky, poskytnuté v uvedené dohodě, a uvedený dopis představují státní podpory ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES, a to vzhledem k tomu, že Spolková země Sasko, MF a FLH zajišťují obchodní rizika DHL za podmínek, jež by pro soukromého investora působícího v běžných podmínkách tržního hospodářství (dále jen „soukromý investor“) nebyly přijatelné. Jelikož DHL již obdržela nejvyšší možnou částku investiční podpory podle čl. 87 odst. 3 písm. a) ES, dospěla Komise k závěru, že neomezené záruky podle rámcové dohody ani prohlášení o záměru nejsou slučitelné se společným trhem.

16 Výrok Rozhodnutí zní:

„Článek 1

Státní podpora ve výši 350 milionů [eur], kterou [Spolková republika] Německo hodlá poskytnout na výstavbu nové vzletové a přistávací jižní dráhy a příslušných letištních zařízení na letišti Lipsko/Halle, je slučitelná se společným trhem podle čl. 87 odst. 3 [písm.] c) [ES].

Článek 2

Státní podpora, kterou [Spolková republika Německo hodlá poskytnout společnosti DHL formou prohlášení o záměru], není slučitelná se společným trhem. Podporu proto nelze udělit.

Článek 3

Státní podpora[, kterou Spolková republika Německo hodlá poskytnout] společnosti DHL převzetím neomezených záruk (podle oddílu 8 a 9 rámcové dohody) není slučitelná se společným trhem. Tyto neomezené záruky stanovené v rámcové dohodě je proto nutné zrušit.

Článek 4

1. [Spolková republika] Německo zajistí navrácení části podpory uvedené v článku 3, která již byla společnosti DHL poskytnuta (tj. odměna za záruku za období od 1. října 2007 do doby zrušení neomezených záruk).

[…]“

Skutečnosti, které nastaly po vydání Rozhodnutí

17 Ve dnech 18. a 27. listopadu 2008 akcionáři společností MF a FLH uzavřeli dohody o financování jižní dráhy na částku 350 milionů eur.

18 Dopisem ze dne 23. prosince 2008 německé orgány tyto dohody oznámily Komisi.

19 Oznámení bylo zaregistrováno pod číslem N 665/2008.

20 Dne 30. září 2009, po výměně korespondence a po schůzce s německými orgány, přijala Komise rozhodnutí K (2009) 7185, týkající se státní podpory N 665/2008 (Německo – Letiště Lipsko-Halle), jímž prohlásila, že oznámené opatření nepředstavuje novou podporu ve smyslu čl. 1 písm. c) nařízení č. 659/1999. V zásadě dospěla k závěru, že vzhledem k tomu, že německé orgány potvrdily, že oznámení souviselo s týmiž opatřeními týkajícími se financování, které již Rozhodnutí schválilo, týkalo se toto oznámení již schválené podpory ve smyslu čl. 1 písm. b) bodu ii) téhož nařízení, a že toto oznámení se netýká změny existující podpory ve smyslu čl. 4 odst. 1 tohoto nařízení.

Řízení

21 Návrhem došlým kanceláři Soudu prvního stupně Evropských společenství (nyní Tribunálu) dne 6. října 2008 podaly žalobkyně – Freistaat Sachsen, Land Sachsen-Anhalt, MF a FLH – projednávané žaloby.

22 Podáním došlým kanceláři Tribunálu dne 28. ledna 2009 požádala Spolková republika Německo o vedlejší účastenství v projednávaných případech na podporu návrhových žádání žalobkyň.

23 Podáními došlými kanceláři Tribunálu dne 30. ledna 2009 požádala Arbeitsgemeinschaft Deutscher Verkehrsflughäfen eV (ADV) o vedlejší účastenství v projednávaných případech na podporu návrhových žádání žalobkyň.

24 Usneseními ze dne 30. března 2009 povolil předseda osmého senátu Tribunálu vedlejší účastenství Spolkové republiky Německo a ADV.

25 ADV předložila dne 11. května 2009 svůj spis vedlejšího účastníka. Spolková republika Německo nepředložila vyjádření vedlejšího účastníka ve stanovené lhůtě.

26 Žalobkyně předložily svá vyjádření ke spisům vedlejšího účastníka ADV dne 26. (věc T‑445/08) a 27. května 2009 (věc T‑443/08).

27 Komise předložila své vyjádření ke spisům vedlejšího účastníka ADV dne 29. července 2009.

28 Usnesením ze dne 24. června 2010 předseda osmého senátu Tribunálu po vyslechnutí účastníků řízení spojil projednávané věci pro účely ústního řízení.

29 Na základě zprávy soudce zpravodaje rozhodl Tribunál (osmý senát) o zahájení ústní části řízení.

30 Na jednání konaném dne 2. července 2010, jehož se Spolková republika Německo neúčastnila, byly vyslechnuty řeči účastnic řízení a jejich odpovědi na otázky položené Tribunálem. Na tomto jednání také předložily rozsudek Bundesgerichtshof (spolkového soudního dvora, Německo) ze dne 4. dubna 2003, který Tribunál nechal založit do spisu.

31 Poté, co byli účastníci řízení k tomuto bodu vyslechnuti na jednání, dospěl Tribunál k závěru, že je namístě spojit projednávané věci pro účely rozsudku v souladu s článkem 50 jednacího řádu.

Návrhová žádání účastnic řízení

32 Žalobkyně, podporované ADV, navrhují, aby Tribunál:

– zrušil článek 1 Rozhodnutí v rozsahu, v němž Komise tvrdí, že kapitálový příspěvek představuje státní podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES a že výše této státní podpory dosahuje částky 350 milionů eur;

– uložil Komisi náhradu nákladů řízení.

33 Komise navrhuje, aby Tribunál:

– zamítl žalobu;

– uložil žalobkyním náhradu nákladů řízení.

34 Komise ve svém vyjádření ke spisu vedlejšího účastníka ADV rovněž navrhuje, aby Tribunál uložil ADV náhradu nákladů řízení spojených s vedlejším účastenstvím.

K přípustnosti

35 Aniž Komise formálně předložila námitku nepřípustnosti, tvrdí, že žaloba ve věci T‑443/08 je nepřípustná, neboť žalobkyně v této věci nejsou osobně dotčeny a nemají právní zájem na podání žaloby, s čímž však žalobkyně nesouhlasí. V této souvislosti se účastnice řízení rozcházejí i v otázce právních důsledků Rozhodnutí.

36 Tribunál má za to, že je nejprve třeba přezkoumat důvod nepřípustnosti vycházející z nedostatku právního zájmu na podání žaloby.

Argumenty účastnic řízení

37 Úvodem, ohledně právních důsledků Rozhodnutí, žalobkyně ve věci T‑443/08 zaprvé tvrdí, že důsledkem kvalifikace kapitálového příspěvku jakožto státní podpory je podle německého práva jeho nicotnost. Z judikatury Bundesgerichtshof totiž plyne, že smlouva, jíž je přiznána podpora ještě před jejím oznámením, je podle § 134 německého občanského zákoníku nicotná, neboť porušuje čl. 88 odst. 3 třetí větu ES. Tuto nicotnost nelze a posteriori zhojit rozhodnutím Komise prohlašujícím podporu za slučitelnou se společným trhem ani smluvním potvrzením nicotného úkonu. Tato nicotnost, na rozdíl od tvrzení Komise, ani nezbaví Rozhodnutí jeho užitečného účinku. Prohlášení takové nicotnosti by mělo odrazující, a tedy preventivní účinek, který posiluje účinnost zákazu provádění stanoveného v čl. 88 odst. 3 ES.

38 Žalobkyně ve věci T‑443/08 zadruhé vysvětlují důsledky, které může mít nicotnost kapitálového příspěvku zejména v právu obchodních společností a v insolvenčním právu. V první řadě uvádějí, že pokud by Rozhodnutí bylo konečné, společnostem FLH a MF by hrozila platební neschopnost. Důsledkem nicotnosti kapitálového příspěvku by totiž byla povinnost zaplatit vysoké úroky za období od přiznání podpory do vydání Rozhodnutí a žádost o navrácení podpory ve výši 350 milionů eur. Taková žádost by mohla uvést FLH do stavu platební neschopnosti. V tomto ohledu žalobkyně ve věci T‑443/08 namítají, že jestliže právo Unie nevyžaduje vrácení podpory v plném rozsahu, neznamená to, že by jej zakazovalo, neboť členské státy mohou plnit povinnosti vyplývající z práva Unie i nad jejich rámec. Platební neschopnost FLH může vyvolat platební neschopnost MF, neboť ta je podle německého práva povinna pokrýt roční schodek své dceřiné společnosti. Platební neschopnost MF následně může, s ohledem na smlouvy o kontrole a o převodu zisků, jež MF uzavřela se svými dceřinými společnostmi, vyvolat platební neschopnost dalších jejích dceřiných společností. Ve druhé řadě žalobkyně ve věci T‑443/08 zdůrazňují, že důsledkem platební neschopnosti FLH může být odnětí povolení k provozování letiště Lipsko-Halle. Podle německého práva se totiž povolení k provozování zruší, jestliže přestanou být plněny předpoklady pro vydání povolení, mezi něž patří i ekonomická rentabilita provozovatele. To by přitom nastalo v případě platební neschopnosti FLH. Bez povolení k provozování by hrozilo zavření letiště, což by způsobilo zrušení velkého množství pracovních míst. Zatřetí žalobkyně ve věci T‑443/08 uvažují o případných důsledcích nicotnosti kapitálového příspěvku na správnost uskutečněných ročních účetních závěrek společností FLH a MF a jejich oprav, a rovněž o případném porušení povinnosti vyhlásit úpadek těchto společností ze strany jejich vedení. Začtvrté poukazují na skutečnost, že vedení společností FLH a MF hrozí podle německého práva občanskoprávní následky v důsledku zastavení plateb nebo předlužení společnosti.

39 Žalobkyně ve věci T‑443/08 následně poukazují na to, že v projednávaném případě mají právní zájem na podání žaloby.

40 V prvé řadě uvádějí, že právní zájem na podání žaloby existuje, jestliže rozhodnutí Komise nevyhovuje návrhům osob, které se účastnily správního řízení. V projednávaném případě přitom žalobkyně ve věci T‑443/08 v průběhu správní řízení hájily tvrzení, podle něhož financování infrastruktury nepředstavuje státní podpory, zatímco podle Komise tomu tak je. Podle žalobkyň se schválení podpory liší od konstatování, že nebyla přiznána žádná podpora. Kvalifikace určitého opatření jakožto podpory ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES je dále podle nich relevantní, neboť dává Komisi širokou posuzovací pravomoc k posouzení, zda je opatření slučitelné se společným trhem ve smyslu čl. 87 odst. 3 ES, a umožňuje jí stanovit pro něj určité podmínky. Konečně skutečnost, že by Komise mohla schválením určitého opatření zbavit dotčenou osobu veškerých opravných prostředků, není v souladu se systémem soudních žalob stanoveným ve Smlouvách.

41 Zadruhé žalobkyně ve věci T‑443/08 tvrdí, že kvalifikace kapitálového příspěvku jakožto státní podpory pro ně má podstatné nepříznivé důsledky, které lze zhojit toliko částečným zrušením Rozhodnutí.

42 V této souvislosti poukazují zaprvé na to, že podle judikatury kvalifikace určitého opatření jakožto státní podpory představuje rozhodnutí nepříznivě zasahující do právního postavení. Zrušení rozhodnutí, které se mimo jiné týká kvalifikace určitého opatření jakožto státní podpory tak může zakládat zájem, a to i tehdy, když podpora bude následně prohlášená za slučitelnou. Z judikatury také vyplývá, že právní zájem na podání žaloby lze uznat, jestliže rozhodnutí Komise na první pohled podle všeho přináší prospěch, ale posléze se ukáže jako znevýhodňující, a to v důsledku skutkových okolností, které v něm nejsou obsaženy. Zvláštnost projednávaného případu ve srovnání s nejrestriktivnější judikaturou vyplývá z nepředvídatelnosti důsledků porušení povinnosti oznámit kapitálový příspěvek podle německého práva (viz výše bod 38).

43 Žalobkyně ve věci T‑443/08 zadruhé namítají, že zde je nejistota ohledně výše podpory. Přestože Komise dospěla k názoru, že ustanovení upravující státní podpory se nevztahují na celý kapitálový příspěvek ve výši 350 milionů eur, jelikož některé výdaje spadají pod plnění úkolů veřejné služby, v článku 1 Rozhodnutí uvádí, že podpora ve výši 350 milionů eur je slučitelná se společným trhem. Otázka na jakou část z uvedené částky se ustanovení upravující státní podpory nevztahují, tak zůstala nezodpovězena. Nicotnost kapitálového příspěvku podle vnitrostátního práva a její důsledky by se však měly vztahovat pouze k té části, která je považována za státní podporu. Bez tohoto údaje dotčené osoby nemohou vědět, na jakou částku se vztahuje článek 87 ES ani jaký je rozsah příslušných důsledků. Podle žalobkyň ve věci T‑443/08 to má za následek právní nejistotu, která plyne přímo z Rozhodnutí. Není-li to tudíž uvedeno v Rozhodnutí, žalobkyně ve věci T‑443/08 se nemohou domáhat soudní cestou stanovení důsledků z něj plynoucích podle německého práva a další postup v souladu s platnými normami jim umožní pouze rozsudek Tribunálu.

44 Ohledně argumentu Komise vycházejícího z neexistence zásahu do práv žalobkyň ve věci T‑443/08 tyto žalobkyně připomínají, že důsledkem kvalifikace kapitálového příspěvku jakožto státní podpory je nicotnost smlouvy, která je jeho základem, a další nepříznivé důsledky, jež z toho plynou. Tato kvalifikace navíc implikuje porušení čl. 88 odst. 3 ES, potažmo „vadu plynoucí z protiprávnosti“. Taková kvalifikace také zasahuje do právního postavení žalobkyň ve věci T‑443/08, jelikož budou muset Komisi v budoucnu oznamovat financování letištních infrastruktur. Na této kvalifikaci závisí i otázka, zda se na taková financování vztahují ustanovení Smlouvy o ES a zda má Komise pravomoci stanovené v článku 88 ES. Mimoto se na opatření představující státní podpory a na opatření, jež nejsou státními podporami, vztahují různá pravidla. Protože schválené podpory jsou existující podpory, bude nezbytné oznamovat veškeré změny ve financování infrastruktury. Dotčená kvalifikace nakonec bude mít negativní dopady i na legalitu budoucích podpor v důsledku jejich souběhu.

45 Komise s popisem právních důsledků Rozhodnutí provedeným žalobkyněmi ve věci T‑443/08 nesouhlasí a tvrdí, že nemají právní zájem na podání žaloby proti článku 1 Rozhodnutí.

Závěry Tribunálu

46 Je třeba připomenout, že žaloba na neplatnost podaná fyzickou nebo právnickou osobou je přípustná pouze v případě, že žalobce má zájem na zrušení napadeného aktu. Takový zájem musí existovat, musí trvat a posuzuje se ke dni podání žaloby (rozsudky Tribunálu ze dne 14. dubna 2005, Sniace v. Komise, T‑141/03, Sb. rozh. s. II‑1197, bod 25, a ze dne 20. září 2007, Salvat père & fils a další v. Komise, T‑136/05, Sb. rozh. s. II‑4063, bod 34).

47 V projednávaném případě žalobkyně ve věci T‑443/08 navrhují zrušení článku 1 Rozhodnutí, jelikož se v něm uvádí, že kapitálový příspěvek představuje státní podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES a že výše této státní podpory dosahuje částky 350 milionů eur.

48 V této souvislosti je třeba připomenout, že podle téhož článku je státní podpora ve výši 350 milionů eur, kterou Spolková republika Německo hodlala poskytnout na výstavbu nové vzletové a přistávací jižní dráhy a příslušných letištních zařízení na letišti Lipsko-Halle, slučitelná se společným trhem podle čl. 87 odst. 3 písm. c) ES.

49 Nicméně pouhá skutečnost, že Rozhodnutí prohlašuje podporu za slučitelnou se společným trhem a v zásadě nezasahuje nepříznivě do právního postavení žalobkyň ve věci T‑443/08, nezbavuje soud Unie povinnosti přezkoumat, zda má posouzení Komise právně závazné účinky takové povahy, že může ovlivnit zájmy těchto žalobkyň (viz v tomto smyslu rozsudky Tribunálu ze dne 30. ledna 2002, Nuove Industrie Molisane v. Komise, T‑212/00, Recueil, s. II‑347, bod 38, a Salvat père & fils a další v. Komise, uvedený výše v bodě 46, bod 36).

50 Zaprvé, žalobkyně ve věci T‑443/08 uvádějí argumenty procesní povahy. V této souvislosti v první řadě tvrdí, že Rozhodnutí nevyhovuje návrhům, které vznesly ve správním řízení. V tomto ohledu je namístě připomenout, že podle ustálené judikatury je řízení o kontrole státních podpor s ohledem na jeho obecnou systematiku řízením zahájeným vůči členskému státu odpovědnému za poskytnutí podpory (rozsudek Soudního dvora ze dne 24. září 2002, Falck a Acciaierie di Bolzano v. Komise, C‑74/00 P a C‑75/00 P, Recueil, s. I‑7869, bod 81; v tomto smyslu viz rovněž rozsudek Soudního dvora ze dne 10. července 1986, Belgie v. Komise, 234/84, Recueil, s. 2263, bod 29). Podniky, jež jsou příjemci podpory, a územní entity působící pod úrovní státu, které poskytují podpory, a rovněž konkurenti příjemců podpor se považují pouze za „zúčastněné strany“ v tomto řízení (viz rozsudek Tribunálu ze dne 6. března 2003, Westdeutsche Landesbank Girozentrale a Land Nordrhein-Westfalen v. Komise, T‑228/99 a T‑233/99, Recueil, s. II‑435, bod 122 a citovaná judikatura), a judikatura jim přiznává především roli zdrojů informací (výše uvedený rozsudek Westdeutsche Landesbank Girozentrale a Land Nordrhein-Westfalen v. Komise, bod 125). Ani skutečnost, že Rozhodnutí neodpovídá stanovisku vyjádřenému žalobkyněmi ve věci T‑443/08 v průběhu správního řízení, sama o sobě nemá žádný právně závazný účinek, který by mohl ovlivnit jejich zájmy. Jako taková proto nemůže odůvodnit právní zájem na podání žaloby.

51 Za druhé, pokud jde o argumentaci vycházející z toho, že žalobkyně ve věci T‑443/08 budou muset v důsledku kvalifikace kapitálového příspěvku jakožto státní podpory oznamovat budoucí financování letištních infrastruktur, je nutné konstatovat, že je třeba ji odmítnout. Povinnost oznamovat opatření představující státní podpory plyne přímo ze Smlouvy o ES, zejména z čl. 88 odst. 3 ES, a nikoli z Rozhodnutí, jímž se konstatuje, že s ohledem na okolnosti daného případu dotčené opatření představuje státní podporu.

52 Zatřetí, pokud jde o argumentaci, podle níž tato kvalifikace Komisi umožnila vykonávat pravomoci, které jí svěřují ustanovení v oblasti státních podpor, a přezkoumat slučitelnost dotčené podpory se společným trhem, je třeba nejprve uvést, že skutečnost, že Komise poté, co kvalifikovala dotčené opatření jako státní podporu, mohla přezkoumat jeho slučitelnost se společným trhem, není sama o sobě rozhodující pro účely přezkumu existence právního zájmu na podání žaloby, neboť Komise bezpodmínečně prohlásila, že uvedená podpora je slučitelná se společným trhem, což v zásadě nezasahuje do právního postavení nepříznivě, jak plyne z judikatury citované výše v bodě 49.

53 Dále k argumentaci žalobkyň ve věci T‑443/08 ohledně ustanovení v oblasti existujících režimů podpor a ohledně povinností z nich plynoucích, zejména povinnosti předkládat výroční zprávy o tomto režimu, je třeba konstatovat, že je irelevantní. Kapitálový příspěvek totiž představuje individuální podporu, nikoli režim podpor, takže po jejím schválení ji nelze považovat za existující režim podpor. Ustanovení, jež se vztahují na existující režimy podpor a na povinnosti z nich plynoucí, tudíž nejsou pro projednávaný případ relevantní.

54 Konečně je třeba odmítnout i argument, podle něhož může mít dotčená kvalifikace dopad na budoucí podpory, a to z důvodu použití pravidla zákazu souběhu. Žalobkyně ve věci T‑443/08 neodkázaly na žádné ustanovení, jež by v oblasti letištní infrastruktury zakazovalo časový souběh podpor. Ostatně sdělení Komise o použití článků 87 ES a 88 ES a rovněž článku 61 Dohody o Evropském hospodářském prostoru na státní podpory v letecké dopravě (Úř. věst. 1994, C 350, s. 5, dále jen „sdělení z roku 1994“), ani pokyny Společenství pro financování letišť a pro státní podpory na zahájení činnosti pro letecké společnosti s odletem z regionálních letišť (Úř. věst. 2005, C 312, s. 1, dále jen „pokyny z roku 2005“) neobsahují ustanovení o zákazu souběhu státních podpor ve prospěch letištních infrastruktur.

55 Začtvrté, v souvislosti s argumentem, podle kterého Komise schválením kapitálového příspěvku nemůže zbavit žalobkyně ve věci T‑443/08 možnosti podat žalobu proti jeho kvalifikaci jakožto státní podpory, je třeba připomenout, že Unie je unií práva, v rámci níž její orgány podléhají přezkumu, zda jsou jejich akty v souladu se Smlouvou o ES a s obecnými právními zásadami, jejichž součástí jsou základní práva. Jednotlivci tedy musejí mít nárok na účinnou soudní ochranu práv, která jim přiznává právní řád Unie, a právo na takovou ochranu je součástí obecných právních zásad vyplývajících ze společných ústavních tradic členských států. Toto právo bylo stanoveno také články 6 a 13 úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod podepsané v Římě dne 4. listopadu 1950 (rozsudky Soudního dvora ze dne 15. května 1986, Johnston, 222/84, Recueil, s. 1651, bod 18; ze dne 27. listopadu 2001, Komise v. Rakousko, C‑424/99, Recueil, s. I‑9285, bod 45, a ze dne 25. července 2002, Unión de Pequeños Agricultores v. Rada, C‑50/00 P, Recueil, s. I‑6677, body 38 a 39). V projednávaném případě však žalobkyně ve věci T‑443/08 nejsou žádným způsobem zbaveny účinné soudní ochrany. I kdyby totiž tato žaloba byla prohlášena za nepřípustnou, nic nebrání tomu, aby žalobkyně v rámci řízení před vnitrostátním soudem, jež vůči nim bude případně zahájeno v souvislosti s důsledky jimi tvrzené nicotnosti kapitálového příspěvku, navrhly vnitrostátnímu soudu, aby podal žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, za účelem zpochybnění platnosti Rozhodnutí v rozsahu, v němž konstatuje, že dané opatření je podporou (viz v tomto smyslu rozsudek Sniace v. Komise, uvedený výše v bodě 46, bod 40 a citovaná judikatura) a že výše této podpory dosahuje částky 350 milionů eur.

56 Zadruhé žalobkyně ve věci T‑443/08 uvádějí podstatné nepříznivé důsledky, jež podle nich má kvalifikace kapitálového příspěvku jakožto státní podpory. Oporu pro toto tvrzení nacházejí v nepředvídatelnosti právních důsledků plynoucích z této kvalifikace a v nejistotě stran výše podpory.

57 Zaprvé je v ohledu na nepředvídatelnost třeba konstatovat, že nemůže odůvodnit právní zájem žalobkyň ve věci T‑443/08 na podání žaloby.

58 Z ustálené judikatury plyne, že žalobce se nemůže dovolávat budoucích a nejistých situací, aby odůvodnil svůj zájem navrhovat zrušení napadeného aktu (rozsudky Soudu ze dne 17. září 1992, NBV a NVB v. Komise, T‑138/89, Recueil, s. II‑2181, bod 33; Sniace v. Komise, uvedený výše v bodě 46, bod 26, a Salvat père & fils a další v. Komise, uvedený výše v bodě 46, bod 47).

59 Žalobkyně ve věci T‑443/08 přitom pouze poukazují na to, že v souladu s judikaturou Bundesgerichtshof v oblasti protiprávních podpor je podle německého práva důsledkem kvalifikace kapitálového příspěvku jakožto státní podpory jeho nicotnost, a popisují její „možné“ důsledky. Neuvádějí však žádnou informaci, na jejímž základě by bylo možné dospět k závěru, že dovolávaná nicotnost a její tvrzené důsledky by v daném případě odůvodňovaly vzniklý a trvající zájem ve smyslu judikatury.

60 V tomto ohledu je třeba úvodem připomenout, že podle ustálené judikatury platí, že byla-li podpora příjemci poskytnuta v rozporu s čl. 88 odst. 3 poslední větou ES, může vnitrostátní soud na základě návrhu jiného hospodářského subjektu rozhodnout, i po vydání kladného rozhodnutí Komise, o platnosti prováděcích opatření a o vrácení poskytnuté finanční podpory. Z rozsudku Soudního dvora ze dne 12. února 2008, CELF a ministre de la Culture et de la Communication (C‑199/06, Sb. rozh. s. I‑469, dále jen „rozsudek CELF“, bod 46), vyplývá, že v takovém případě právo Unie vnitrostátnímu soudu ukládá povinnost nařídit vhodná opatření pro účinné zhojení důsledků protiprávnosti, že však není povinen nařídit navrácení protiprávní podpory v plném rozsahu, a to ani v případě, kdy neexistují mimořádné okolnosti. V tomto případě má vnitrostátní soud podle práva Unie povinnost nařídit, aby příjemce podpory zaplatil z této podpory úroky za dobu trvání protiprávního stavu. V rámci svého vnitrostátního práva může případně tento soud krom toho nařídit navrácení protiprávní podpory, aniž je dotčeno právo členského státu tuto podporu později znovu poskytnout. Taktéž může být veden k tomu, aby vyhověl žalobám na náhradu škod způsobených protiprávní povahou podpory. Je tedy zřejmé, že v případě protiprávního provedení podpory následovaného kladným rozhodnutím Komise právo Unie nebrání tomu, aby příjemce mohl požadovat vyplacení v budoucnu dlužné podpory, a rovněž si ponechat podporu poskytnutou před kladným rozhodnutím, aniž tím budou dotčeny následky, jež mají být za podmínek upřesněných v rozsudku CELF vyvozeny z protiprávnosti předčasně poskytnuté podpory (viz rozsudek Soudního dvora ze dne 18. prosince 2008, Wienstrom, C‑384/07, Sb. rozh. s. I‑10393, body 27 až 30 a citovaná judikatura).

61 V projednávaném případě je v souvislosti s tvrzenou nicotností kapitálového příspěvku třeba poznamenat, aniž je nutné se vyjadřovat k právním důsledkům protiprávnosti kapitálového příspěvku podle německého práva, že žalobkyně ve věci T‑443/08 neuvádějí, jakým způsobem by tato nicotnost, mimo tvrzených důsledků, které z ní plynou (viz níže bod 62), mohla sama o sobě ovlivnit jejich zájmy ve smyslu judikatury, na niž je odkázáno výše v bodě 46.

62 Co se týče tvrzených důsledků nicotnosti, argumentaci žalobkyň ve věci T‑443/08 je třeba odmítnout. Uváděné důsledky, i kdyby se potvrdily, se žádným způsobem přímo nedotýkají těchto žalobkyň, týkají se společností FLH a MF. Jak ostatně posledně uvedené společnosti uvedly v odpovědi na písemný dotaz Tribunálu, úroky z kapitálového příspěvku za období od jeho přiznání do vydání napadeného rozhodnutí musely platit ony, nikoli žalobkyně ve věci T‑443/08, a to v souladu s rozsudkem CELF, jak uvedla Komise ve svém rozhodnutí ze dne 30. září 2009 (viz výše bod 20). Přípustnost podání žaloby na neplatnost fyzickou nebo právnickou osobou je ovšem podmíněna tím, že tato osoba prokáže osobní zájem na zrušení napadeného aktu (viz usnesení Soudu ze dne 29. dubna 1999, Unione provinciale degli agricoltori di Firenze a další v. Komise, T‑78/98, Recueil, s. II‑1377, bod 30). Co se týče skutečnosti uváděné žalobkyněmi ve věci T‑443/08, že jsou akcionářkami FLH a MF a podílí se na nominování jejich vedení, nic neprokazuje, že by z této skutečnosti plynul jejich vlastní zájem, odlišný od zájmu příjemce, na podání žaloby na neplatnost Rozhodnutí. Pokud určitá osoba nemůže uplatňovat právní zájem na podání žaloby odlišný od zájmu podniku dotčeného aktem Unie, v němž drží kapitálový podíl, nemůže své zájmy související s tímto aktem hájit jinak než výkonem práv společníka tohoto podniku, jemuž náleží právo podat žalobu (rozsudek Soudu ze dne 20. června 2000, Euromin v. Rada, T‑597/97, Recueil, s. II‑2419, bod 50).

63 Pro úplnost je každopádně třeba podotknout, že důsledky uváděné žalobkyněmi ve věci T‑443/08 jsou budoucí, hypotetické a nejisté, takže v souladu s judikaturou, na niž je odkázáno výše v bodě 58, nemohou odůvodnit právní zájem na podání žaloby. Úvodem je totiž třeba poukázat na to, že žalobkyně ve věci T‑443/08 v žalobě odkazují na „možné“ důsledky tvrzené nicotnosti kapitálového příspěvku v právu obchodních společností a v insolvenčním právu, nikoli na jisté důsledky. V souvislosti s hrozící platební neschopností společnosti FLH se tyto žalobkyně domnívají, že by ji, a v důsledku toho i společnost MF, do ní „mohla uvést“ žádost o navrácení dotčené podpory. Tyto žalobkyně však na příslušný dotaz Tribunálu neuvedly, že by k vnitrostátním soudům byla podána jakákoli žaloba, jejímž předmětem by bylo navrácení dotčené podpory, které navíc právo Unie neukládá, jak plyne z judikatury, na niž je odkázáno výše v bodě 60. Žalobkyně mimoto ve věci T‑443/08 neuvedly žádnou skutečnost, na jejímž základě by bylo možné prokázat, že by společnosti FLH nebo společnosti MF kvůli placení úroků za období od přiznání podpory do vydání Rozhodnutí hrozila platební neschopnost. Argument vycházející z toho, že důsledkem platební neschopnosti může být odnětí povolení k provozování letiště Lipsko-Halle, je třeba odmítnout z toho důvodu, že hrozba platební neschopnosti se neprokázala. Dále ohledně uváděných důsledků v oblasti účetnictví z žaloby plyne, že právní stav podle německého práva je z judikatorního i doktrinálního pohledu neurčitý a že žalobkyně ve věci T‑443/08 pouze uvádí hypotetické, nikoli jisté situace, a to i stran porušení povinnosti vyhlásit úpadek (viz výše bod 38). Co se nakonec týče důsledků z pohledu občanskoprávní odpovědnosti, žalobkyně ve věci T‑443/08 neuvedly, že by v této souvislosti před vnitrostátními soudy probíhalo jakékoli řízení o žalobě proti FLH, MF nebo proti jejich vedení.

64 Konečně je třeba konstatovat, že judikatura v oblasti státních podpor, na niž odkazují žalobkyně ve věci T‑443/08, aby odůvodnily přípustnost své žaloby, je v projednávaném případě irelevantní. Rozsudek Soudu ze dne 10. dubna 2008, Nizozemsko v. Komise (T‑233/04, Sb. rozh. s. II‑591), se týkal žaloby členského státu proti rozhodnutí Komise, podle něhož opatření dotčené v dané věci představovalo státní podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES slučitelnou se společným trhem v souladu s čl. 87 odst. 3 ES. Zde je třeba nejprve poukázat na to, že čl. 230 druhý pododstavec ES dává každému členskému státu právo zpochybnit podáním žaloby na neplatnost legalitu rozhodnutí Komise, aniž je výkon tohoto práva podmíněn odůvodněním právního zájmu na podání žaloby, takže okolnosti projednávané v daném rozsudku jsou jiné než v projednávaném případě. Z daného rozsudku dále neplyne, na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně ve věci T‑443/08 v replice, že by kvalifikace dotčeného opatření jakožto státní podpory sama o sobě postačovala k uznání právního zájmu na podání žaloby, jestliže členský stát Komisi oznámil opatření a zároveň ji požádal, aby konstatovala, že toto opatření nepředstavuje podporu. Na rozdíl od projednávaného případu bylo opatření dotčené ve výše uvedeném rozsudku Nizozemsko v. Komise navíc režimem podpor, takže rozhodnutí Komise zavazovalo k následnému používání ustanovení v oblasti existujících režimů podpor. Nakonec, rovněž na rozdíl od projednávaného případu, měla kvalifikace opatření dotčeného v uvedené věci dopad i na uplatňování právní úpravy zakazující souběh státních podpor.

65 V případě rozsudku Soudu ze dne 12. prosince 2000, Alitalia v. Komise (T‑296/97, Recueil, s. II‑3871), je třeba zdůraznit, že kvalifikace kapitálového příspěvku jakožto státní podpory, stejně jako ve věci dotčené v uvedeném rozsudku, umožnila Komisi zabývat se slučitelností předmětného opatření se společným trhem. Komise však v projednávaném případě, na rozdíl od situace dotčené v uvedeném rozsudku, schválila kapitálový příspěvek, aniž pro něj stanovila jakoukoli podmínku.

66 V případě rozsudku Soudu ze dne 9. července 2008, Alitalia v. Komise (T‑301/01, Sb. rozh. s. II‑1753), postačí konstatovat, že rozhodnutí Komise, jímž bylo opatření dotčené v této věci kvalifikováno jako státní podpora, způsobilo, že platba třetí splátky této podpory podléhala povolení Komise. Tak tomu však v projednávaném případě není.

67 Pokud jde zadruhé o nejistotu stran výše dotčené podpory, je třeba podotknout, že vzhledem k tomu, že stanovení této výše může ovlivnit navrácení protiprávní podpory, respektive placení úroků, má to vliv na postavení společností FLH a MF, které jediné mohou být vyzvány k navrácení podpory nebo k placení úroků, nikoli přímo na žalobkyně ve věci T‑443/08. Tato nejistota tak nemůže odůvodnit jejich právní zájem na podání žaloby.

68 Z výše uvedených úvah plyne, že žalobkyně ve věci T‑443/08 neprokázaly existenci právního zájmu na podání žaloby proti článku 1 Rozhodnutí v rozsahu, v němž Komise tvrdí, že kapitálový příspěvek představuje státní podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES a že výše této státní podpory dosahuje částky 350 milionů eur.

69 Žaloba ve věci T‑443/08 musí být tudíž odmítnuta jako nepřípustná, aniž je třeba zkoumat námitku nepřípustnosti vznesenou Komisí a vycházející z nedostatku osobního dotčení žalobkyň v této věci.

K věci samé

70 Žalobkyně ve věci T‑455/08 (dále jen „žalobkyně“) uvádějí na podporu své žaloby osm žalobních důvodů, jejichž podstatou je v případě prvního důvodu porušení čl. 87 odst. 1 ES, v případě druhého důvodu skutečnost, že FLH nemůže být příjemcem státní podpory, v případě třetího důvodu nemožnost kvalifikovat společnost FLH zároveň jako poskytovatele i příjemce státní podpory, v případě čtvrtého důvodu porušení zásady zákazu retroaktivity, zásady právní jistoty, zásady ochrany legitimního očekávání a zásady rovnosti, v případě pátého důvodu to, že pokyny z roku 2005 porušují primární právo, v případě šestého, podpůrného důvodu vada řízení, v případě sedmého důvodu porušení rozdělení pravomocí vyplývajícího ze Smlouvy o ES a v případě osmého důvodu rozporuplnost a nedostatek odůvodnění stran výše tvrzené podpory.

K prvnímu žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení čl. 87 odst. 1 ES

Argumenty účastnic řízení

71 Žalobkyně se domnívají, že Komise dospěla k závěru o tom, že financování jižní dráhy představuje státní podporu, neoprávněně.

72 Žalobkyně v první řadě tvrdí, že pojem „podnik“ ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES se nevztahuje na regionální letiště, alespoň v rámci financování letištní infrastruktury.

73 K tomu zaprvé uvádějí, že výstavba této infrastruktury nepřestavuje hospodářskou činnost, nýbrž spadá pod dopravní politiku, hospodářskou politiku a regionální politiku. Komise ostatně v projednávaném případě uznala politickou funkci výstavby jižní dráhy (body 261 a 262 odůvodnění Rozhodnutí). Ze sdělení Komise ze dne 24. ledna 2007 nazvaného „Akční plán pro kapacitu, efektivitu a bezpečnost letišť v Evropě“ [KOM (2006) 819 v konečném znění] mimoto plyne, že výstavba letišť odpovídá i zájmům Unie.

74 Zadruhé, výstavba jižní dráhy nepředstavuje hospodářskou činnost, neboť soukromý investor by takovou aktivitu nevykonával. Neexistuje totiž žádná perspektiva, že investice bude rentabilní, a to z důvodu nemožnosti přenést náklady na výstavbu na uživatele letiště prostřednictvím letištních poplatků. Podle žalobkyň tato nemožnost plyne z toho, že v Německu tyto poplatky podléhají povolení zemského leteckého úřadu spolkové země, kde se letiště nachází, a soukromí investoři nemají žádný vliv na jejich výši. Provozovatel letiště si tedy nemůže svobodně určit výši poplatků v závislosti na vyhodnocení hospodářských ukazatelů a tato výše nemá žádnou souvislost s výši investice. Poplatky hrazené uživateli letištní infrastruktury tak nepředstavují, jak naznačuje Komise, protiplnění za jejich výstavbu. Komerčně pronajímané plochy mimo letový provoz jsou v projednávané věci nerozhodné, neboť zde jde o jižní dráhu, jež slouží výlučně letovému provozu.

75 Žalobkyně se domnívají, že Komise svým závěrem, že pro soukromého investora by provozování letiště nebylo rentabilní, uznala nemožnost vybudovat regionální letiště, jako je letiště Lipsko-Halle, pouze s investičními prostředky ze soukromých zdrojů, takže tato činnost nepředstavuje hospodářskou činnost, nýbrž spadá pod opatření strukturální politiky. Žalobkyně v této souvislosti dodávají, že Komise tím, že veřejná letiště paušálně přirovnává k soukromým podnikům, přehlíží jejich specifickou roli, jež se vyznačuje jen malým prostorem pro ekonomické rozhodování. Nesou totiž nadprůměrné fixní náklady na zařízení, provozování a personál. Dále je jejich prostor pro rozhodování omezený značnou výší nákladů a striktními právními podmínkami. Konečně, náklady na veřejnou infrastrukturu by v zásadě měly nést územní celky, což Komise ostatně uznala zejména v souvislosti s přístavy. Komise přitom nemůže zacházet odlišně s přístavy a s letišti.

76 Zatřetí, hospodářská činnost není hlavním předmětem činnosti letišť a ze skutečnosti, že si mohou vzájemně konkurovat, nelze dovodit, že představují podniky. Komise mimochodem sama vyjádřila názor, že je třeba rozlišovat jednotlivé činnosti provozovatele letiště (bod 178 odůvodnění Rozhodnutí), jelikož ne všechny mají hospodářskou povahu. V projednávaném případě se investice týká pouze infrastruktury, konkrétně jižní dráhy. Žádný soukromý investor by přitom do ní své prostředky nevložil. Komise to však nezohlednila a vycházela z celkového pohledu na letiště pojímaného jako podnik.

77 V tomto ohledu žalobkyně v replice dodávají, že výstavba letištní infrastruktury a provozování této infrastruktury jsou dvě odlišné činnosti, jejichž hospodářskou povahu Komise musí pozitivně prokázat pro každou z nich, a potřebu takového rozlišování potvrdil mimo jiné rozsudek Soudu ze dne 17. prosince 2008, Ryanair v. Komise (T‑196/04, Sb. rozh. s. II‑3643). V projednávaném případě Komise takové rozlišení neprovedla a tím, že dovodila hospodářskou povahu výstavby jižní dráhy z hospodářské povahy provozování letiště, hospodářskou povahu této výstavby neprokázala.

78 Komise navíc nepředložila žádný důkaz o neoddělitelnosti výstavby od provozování letištní infrastruktury. Žalobkyně v tomto ohledu odmítají argument, podle něhož je výstavba naprosto nezbytnou podmínkou provozování, a uvádějí zejména, že v tomto případě je relevantní otázka oddělitelnosti činností jako takových, a nikoli otázka jejich povahy. Tato argumentace je každopádně nesprávná, neboť existuje bezpočet podmínek, bez nichž nelze určitou hospodářskou činnost provozovat, a vytváření těchto podmínek automaticky není hospodářskou činností. Žalobkyně v této souvislosti odmítají tvrzení Komise, podle něhož provozovatel určitého zařízení musí nezbytně financovat i jeho výstavbu, a na podporu tohoto tvrzení uvádí konkrétní příklady (muzea, školy, veřejné vysoké školy, dálniční motoresty). Žalobkyně dále poukazují na to, že výstavba a provozování souvisejí s různými aktéry a různými odvětvími. Dále namítají, že rozlišování výstavby, provozování a používání infrastruktury je základní zásadou praxe Komise při posuzování financování infrastruktur orgány veřejné moci v souvislosti s předpisy v oblasti státních podpor. V projednávaném případě je kritérium pro uplatnění této zásady splněno, jelikož všichni potenciální uživatelé mají rovnoprávný a nediskriminační přístup k jižní dráze, takže pokud by byla uplatněna tato zásada, na kapitálový příspěvek by se předpisy v oblasti státních podpor nevztahovaly. Konečně, neoddělení činností může vést k rozšíření dohledu nad politikou členských států v oblasti infrastruktury, neboť Komise bude moci s ohledem na pravidla v oblasti státních podpor kontrolovat financování infrastruktury ve všech odvětvích. V tomto ohledu se žalobkyně staví proti tvrzení, že pokud by financování výstavby infrastruktury nemělo povahu podpory, členské státy by mohly vytvářet stále další soutěžitele, a uvádějí, že toto tvrzení neodpovídá realitě, neboť výstavba letiště je výjimečná.

79 Dále žalobkyně zdůrazňují, že výstavbu letišť nezajišťují soukromé subjekty. V Unii nelze nalézt jediný příklad, kdy by soukromí investoři financovali výstavbu letiště nebo jeho výrazné rozšíření pouze z vlastních zdrojů. Neexistuje ani žádné rozhodnutí, v němž by Komise dospěla k závěru, že bylo naplněno kritérium soukromého investora. Komise naopak ve svém rozhodnutí 2004/393/ES ze dne 12. února 2004 o výhodách poskytnutých Valonským regionem a letištěm Brussels South Charleroi Airport letecké společnosti Ryanair při zřízení její základny v Charleroi (Úř. věst. L 137, s. 1), uznala, že v Evropě neexistuje žádný případ, kdy by soukromé letiště vzniklo ex nihilo bez účasti veřejných prostředků. Výstavba letištní infrastruktury tak patří mezi činnosti, jež byly odjakživa vykonávány veřejnoprávními subjekty a které jimi nutně musejí být vykonávány. Její hospodářská povaha je tak vyloučena, neboť neexistuje odpovídající trh.

80 V tomto ohledu žalobkyně zaprvé poukazují na to, že v otázce tvrzení uvedeného v bodě 169 odůvodnění Rozhodnutí, podle něhož se soukromí investoři intenzivně zajímali o podíly na letištích, Komise neuvádí, zda se tento zájem zaměřoval na regionální letiště, nebo na hlavní letiště, ani zda mělo jít o podíly na již existujících letištích nebo na letištích doposud nevybudovaných. Svá tvrzení navíc nedokládá žádnými příklady. Nedělá ani rozdíl v tom, zda se jedná o investice do celých letišť, anebo pouze o investice do samotné dopravní infrastruktury, přičemž s projednávanou věcí lze srovnávat pouze posledně uvedené.

81 Zadruhé, žalobkyně konstatují, že Komise pro své tvrzení uvedené v bodě 170 odůvodnění Rozhodnutí, podle nehož orgány změnily svůj postoj vůči podílu soukromých investorů na letištích, nepředložila žádný důkaz.

82 Zatřetí, žalobkyně s odkazy na rozhodnutí 2004/393 a na univerzitní studii z roku 2001, nazvanou „Konkurence mezi letišti a uplatňování pravidel v oblasti státních podpor“ (dále jen „studie z roku 2001“), odmítají i tvrzení Komise, podle něhož jsou letiště z velké části budována díky soukromým prostředkům. Toto tvrzení by bylo nesprávné i tehdy, kdyby se zohlednila pouze situace v Německu. Podíly soukromých partnerů na letištích, včetně letišť zajištujících mezinárodní spojení, jsou minoritní. Dále přesto, že některá letiště jsou částečně privatizována, soukromí investoři se nepodíleli na jejich výstavbě. Nakonec pokusy o soukromé provozování regionálních letišť již opakovaně ztroskotaly. V Německu je tedy de facto nemožné vybudovat regionální letiště se soukromými prostředky bez veřejných podpor.

83 Žalobkyně začtvrté odmítají příklady letištní infrastruktury vybudované díky soukromým prostředkům, které uvádí Komise, a sice příklad letiště Ciudad Real (Španělsko), terminál 5 letiště Heathrow (Spojené království) a letiště Vídeň (Rakousko) a Frankfurt nad Mohanem (Německo), jako irelevantní.

84 Ve třetí řadě žalobkyně považují odkaz na rozsudek Soudu ze dne 12. prosince 2000, Aéroports de Paris v. Komise (T‑128/98, Recueil, s. II‑3929), potvrzený rozsudkem Soudního dvora ze dne 24. října 2002, Aéroports de Paris v. Komise, C‑82/01 P, Recueil, s. I‑9297, dále jen „judikatura ADP“), uvedený v pokynech z roku 2005 a v Rozhodnutí, za irelevantní. Tato judikatura se totiž nevztahuje na výstavbu letištní infrastruktury, nýbrž na její provozování. Netýká se ani výkladu pojmu „podnik“ ve smyslu článku 87 ES, nýbrž porušení zákazu zneužití dominantního postavení ve smyslu článku 82 ES. Judikatura se konečně týká činnosti velkého mezinárodního letiště, jež se liší od činností regionálních letišť, jako je letiště Lipsko-Halle.

85 Společnost ADV se s vyjádřením žalobkyň ztotožňuje. Zaprvé namítá, že výstavba letištní infrastruktury není hospodářskou činností. ADV zadruhé tvrdí, že oddělování plnění úkolů veřejné moci při financování infrastruktury od vyvíjení hospodářské činnosti při jejím provozování není v rozporu s judikaturou ADP. Zatřetí ADV poukazuje na to, že toto funkční oddělení uznává i judikatura a rozhodovací praxe Komise. Začtvrté se ADV domnívá, že možnost financovat veřejně prospěšné projekty z veřejných zdrojů má zůstat zachována.

86 Komise s argumentací žalobkyň a vedlejší účastnice řízení nesouhlasí.

Závěry Tribunálu

87 Je třeba připomenout, že kvalifikace opatření jako státní podpory ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES vyžaduje, aby byly splněny všechny podmínky uvedené v tomto ustanovení. Zaprvé se musí jednat o státní zásah nebo zásah prostřednictvím státních prostředků. Zadruhé je třeba, aby tento zásah mohl ovlivnit obchod mezi členskými státy. Zatřetí musí svému příjemci poskytovat zvýhodnění tím, že zvýhodňuje určité podniky nebo určitá odvětví výroby. Začtvrté musí narušovat či hrozit narušením hospodářské soutěže (viz rozsudek Soudu ze dne 22. února 2006, Le Levant 001 a další v. Komise, T‑34/02, Sb. rozh. s. II‑267, bod 110 a citovaná judikatura).

88 Pokud jde o pojem „podnik“, je třeba zdůraznit, že v kontextu soutěžního práva se jím rozumí jakákoliv jednotka vykonávající hospodářskou činnost nezávisle na právním postavení této jednotky a způsobu jejího financování (viz rozsudek Soudního dvora ze dne 10. ledna 2006, Cassa di Risparmio di Firenze a další, C‑222/04, Sb. rozh. s. I‑289, bod 107 a citovaná judikatura; viz rovněž rozsudky Soudního dvora ze dne 11. července 2006, FENIN v. Komise, C‑205/03 P, Sb. rozh. s. I‑6295, bod 25, a ze dne 1. července 2008, MOTOE, C‑49/07, Sb. rozh. s. I‑4863, bod 21).

89 V souladu s ustálenou judikaturou představuje hospodářskou činnost jakákoli činnost spočívající v nabízení zboží nebo poskytování služeb na daném trhu (viz rozsudek Cassa di Risparmio di Firenze a další, uvedený výše v bodě 88, bod 108 a citovaná judikatura; viz rovněž rozsudky FENIN v. Komise, uvedený výše v bodě 88, bod 25, a MOTOE, uvedený výše v bodě 88, bod 22).

90 Je třeba rovněž připomenout, že pojem „státní podpora“, tak jak je definován ve Smlouvě o ES, má právní povahu a musí být vykládán na základě objektivních skutečností. Z tohoto důvodu musí soud Unie v zásadě a s ohledem jak na konkrétní okolnosti sporu, o němž rozhoduje, tak na technickou nebo komplexní povahu posouzení učiněných Komisí, v plném rozsahu přezkoumat, zda opatření spadá do působnosti čl. 87 odst. 1 ES. Z toho vyplývá, že soudu přísluší přezkoumat, zda jsou skutkové okolnosti, jichž se dovolává Komise, věcně správné, a zda mohou prokázat, že jsou splněny všechny podmínky umožňující kvalifikaci jako „podpora“ ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES. Jelikož se zde jedná o komplexní hospodářské posouzení, je rovněž třeba připomenout, že podle ustálené judikatury se soudní přezkum aktu Komise, ve vztahu k němuž je třeba provést takové posouzení, musí omezit na prověření, zda byla dodržena procesní pravidla a pravidla týkající se odůvodnění, zda byl správně zjištěn skutkový stav, jenž vedl k přijetí rozhodnutí, a zda nedošlo ke zjevně nesprávnému posouzení tohoto skutkového stavu nebo ke zneužití pravomoci (rozsudek Soudního dvora ze dne 1. července 2008, Chronopost/UFEX a další, C‑341/06 P a C‑342/06 P, Sb. rozh. s. I‑4777, body 141 až 143).

91 Konečně, jelikož se pojem „státní podpora“ vztahuje k objektivní situaci, kterou je třeba posuzovat v okamžiku přijímaní rozhodnutí Komise, je třeba pro provedení výše zmíněného soudního přezkumu vzít v úvahu posouzení provedená k tomuto datu (rozsudek Chronopost/UFEX a další, uvedený výše v bodě 90, bod 144).

92 Projednávaný žalobní důvod, jehož podstatou je tvrzení žalobkyň, že Komise k závěru o tom, že kapitálový příspěvek byl státní podporou ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES, dospěla neoprávněně, protože letiště, pokud jde o rozšíření regionální letištní infrastruktury, nepředstavují podnik ve smyslu uvedeného ustanovení, takže tato činnost není hospodářskou činností, bude třeba přezkoumat s ohledem na tyto zásady.

93 V tomto ohledu je zaprvé třeba poukázat na to, že FLH při provozování letiště Lipsko-Halle vykonává hospodářskou činnost. Z judikatury totiž plyne, že správa letištní infrastruktury představuje hospodářskou činnost (viz rozsudek Ryanair v. Komise, uvedený výše v bodě 77, bod 88 a citovaná judikatura). V projednávaném případě to potvrzuje skutečnost, že FLH nabízí letištní služby za odměnu plynoucí zejména z letištních poplatků, které je třeba považovat za protihodnotu za služby poskytnuté koncesionářem letiště (viz v tomto smyslu rozsudek Ryanair v. Komise, uvedený výše v bodě 77, bod 90). Skutečnost, že FLH spravuje regionální letiště, a nikoli letiště mezinárodní, nemůže zpochybnit hospodářskou povahu její činnosti, neboť ta spočívá v poskytování služeb za odměnu na trhu regionálních letištních služeb. Existenci takového trhu v projednávaném případě ostatně prokazuje skutečnost, že letiště Lipsko-Halle konkurovalo jiným regionálním letištím, především letišti Vatry (Francie), při zřizování evropského leteckého uzlu DHL pro nákladní dopravu, jak plyne zejména z bodu 8 odůvodnění Rozhodnutí. Krom toho je letiště dotčené ve věci, v níž byl vydán rozsudek Ryanair v. Komise, uvedený výše v bodě 77, rovněž regionálním letištěm. S ohledem na judikaturu uvedenou výše v bodě 89 lze na základě všech těchto skutečností kvalifikovat provozování letiště Lipsko-Halle společností FLH jako hospodářskou činnost.

94 Zadruhé je třeba konstatovat, že provozování jižní dráhy je součástí hospodářské činnosti FLH. Jak totiž vyplývá z bodu 177 odůvodnění Rozhodnutí, je jižní dráha infrastrukturou, již bude FLH provozovat pro komerční účely, neboť FLH ji nebude poskytovat zdarma ve veřejném zájmu, nýbrž bude za její používání požadovat poplatky. V tomto ohledu je třeba podotknout, že letištní poplatky jsou hlavním zdrojem příjmů pro financování nové jižní dráhy, což Komise uvedla v bodě 15 odůvodnění Rozhodnutí. Výstavba a rozšíření této dráhy FLH umožní, aby zvýšila letištní kapacitu a rozšířila svou hospodářskou činnost při provozování letiště Lipsko-Halle.

95 Zatřetí je třeba shledat, že pro účely přezkumu, zda má činnost FLH v kontextu veřejného financování rozšíření jižní dráhy hospodářskou povahu, není důvod oddělovat činnost spočívající ve výstavbě nebo rozšíření infrastruktury, v daném případě jižní dráhy, od jejího následného používání, a že otázka, zda je následné používání vybudované infrastruktury hospodářské povahy, či nikoli, nutně určuje povahu rozšiřovací činnosti (obdobně v tomto smyslu viz rozsudek FENIN v. Komise, uvedený výše v bodě 88, bod 26).

96 Přistávací a vzletové dráhy jsou zásadním předpokladem pro hospodářské činnosti vyvíjené provozovatelem letiště. Výstavba přistávacích a vzletových drah letišti umožňuje, aby vyvíjelo svou hlavní hospodářskou činnost, respektive, pokud jde o výstavbu další dráhy nebo o rozšíření stávající dráhy, aby tuto činnost rozvíjelo.

97 Žalobkyně nemohou oprávněně tvrdit, že z hospodářské povahy určité činnosti lze dovodit hospodářskou povahu jiné činnosti pouze za podmínky, že obě činnosti jsou neoddělitelné a nediferencovatelné a že obě zajišťuje tatáž entita, přičemž Komise musí prokázat splnění obou těchto kritérií. Tato argumentace navíc nemá žádnou výslovnou oporu v judikatuře.

98 Veškeré aktivity správce letiště zajisté nemusejí nutně mít hospodářskou povahu. Činnosti, jež spadají pod výkon výsad veřejné moci, nevykazují hospodářský charakter, který by odůvodňoval použití pravidel Smlouvy o ES v oblasti hospodářské soutěže (viz rozsudek MOTOE, uvedený výše v bodě 88, bod 24 a citovaná judikatura). Kvalifikace jako činnost spadající pod výkon výsad veřejné moci či jako hospodářská činnost musí být provedena odděleně pro každou činnost vykonávanou danou entitou (rozsudek MOTOE, uvedený výše v bodě 88, bod 25).

99 Komise se nicméně v projednávaném případě vzhledem k tomu, že výstavba a rozšíření jižní dráhy s ohledem na svou povahu a účel nespadají pod výsady veřejné moci, což žalobkyně ostatně ani výslovně netvrdí, při posuzování hospodářské povahy činnosti FLH nedopustila omylu, když neprovedla rozlišení výstavby a rozšíření jižní dráhy od jejího provozování. Pokud jde o tvrzení, že Komise v bodě 178 odůvodnění Rozhodnutí uznala potřebu rozlišovat jednotlivé činnosti provozovatele, je třeba jej odmítnout, neboť Komise v uvedeném bodě odůvodnění pouze v zásadě připomněla zásady plynoucí z judikatury, na niž je odkázáno výše v bodě 98.

100 Z výše uvedeného vyplývá, že FLH vzhledem k tomu, že provozuje jižní dráhu, vyvíjí hospodářskou činnost, od které nelze výstavbu této dráhy oddělit. Je tak třeba odmítnout argumentaci, podle níž rozšíření letištní infrastruktury nepředstavuje hospodářskou činnost, protože hospodářskou povahu této činnosti nelze posuzovat odděleně od provozování infrastruktury.

101 Žádný z argumentů žalobkyň není s to tento závěr vyvrátit.

102 V první řadě je třeba odmítnout argument, podle něhož výstavba nebo rozšíření jižní dráhy spadá pod regionální politiku, hospodářskou politiku a dopravní politiku. Z ustálené judikatury totiž plyne, že čl. 87 odst. 1 ES nerozlišuje podle důvodů nebo cílů státních zásahů, ale definuje je podle jejich účinků (rozsudky Soudního dvora ze dne 2. července 1974, Itálie v. Komise, 173/73, Recueil, s. 709, bod 27, a ze dne 26. září 1996, Francie v. Komise, C‑241/94, Recueil, s. I‑4551, bod 20; rozsudek Soudu ze dne 6. září 2006, Itálie a Wam v. Komise, T‑304/04 a T‑316/04, nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 63), a že kapitálový vklad ze strany veřejných orgánů musí být posuzován podle kritéria soukromého investora bez ohledu na jakékoliv sociální úvahy nebo regionální či sektorovou politiku (viz rozsudek Soudu ze dne 24. září 2008, Kahla/Thüringen Porzellan v. Komise, T‑20/03, Sb. rozh. s. II‑2305, bod 242 a citovaná judikatura). Komise ostatně uznala skutečnost, že výstavba a provozování jižní dráhy odpovídají cíli veřejného zájmu, zejména regionálnímu rozvoji, a tuto skutečnost zohlednila při posuzování slučitelnosti podpory se společným trhem jako jedno z kritérií, jak plyne z bodů 258 až 263 odůvodnění Rozhodnutí.

103 Je samozřejmě třeba poznamenat, že Komise se v minulosti domnívala, jak plyne z bodu 12 sdělení z roku 1994, že uskutečnění projektů infrastruktury je opatřením obecné hospodářské politiky, které Komise nemůže přezkoumávat na základě norem Smlouvy o ES týkajících se státních podpor.

104 Je ovšem třeba připomenout, že otázka, zda je podpora státní podporou ve smyslu Smlouvy o ES, musí být vyřešena na základě objektivních skutečností, jež je třeba posuzovat k okamžiku přijetí rozhodnutí Komise (viz v tomto smyslu rozsudky Soudního dvora ze dne 22. června 2006, Belgie a Forum 187 v. Komise, C‑182/03 a C‑217/03, Sb. rozh. s. I‑5479, bod 137, a Chronopost/UFEX a další, uvedený výše v bodě 90, bod 95), a že ačkoli je Komise vázána pokyny a sděleními, které přijímá v oblasti státních podpor, je tomu tak pouze v rozsahu, v němž se tyto předpisy neodchylují od řádného uplatnění norem Smlouvy o ES, jelikož tyto předpisy nemohou být vykládány ve smyslu, který by omezoval dosah článků 87 ES a 88 ES nebo odporoval cílům sledovaným těmito články (viz rozsudek Soudního dvora ze dne 11. září 2008, Německo a další v. Kronofrance, C‑75/05 P a C‑80/05 P, Sb. rozh. s. I‑6619, bod 65 a citovaná judikatura).

105 V letištním odvětví však došlo k vývoji, na který je odkázáno v bodech 169 až 171 odůvodnění Rozhodnutí, zejména po stránce jeho uspořádání, jeho ekonomické situace a po stránce hospodářské soutěže v jeho rámci. Judikatura ADP navíc od roku 2000 uznala, že provozovatelé letišť v zásadě vykonávají hospodářskou činnost ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES, na niž se vztahují pravidla o státních podporách, což bylo potvrzeno rozsudkem Ryanair v. Komise, uvedeným výše v bodě 77 (bod 88).

106 Komise proto s ohledem na judikaturu, na niž je odkázáno výše v bodě 104, měla při přijímání Rozhodnutí povinnost zohlednit tento vývoj a tento výklad, a rovněž jejich důsledky stran použití čl. 87 odst. 1 ES na financování infrastruktury související s výkonem činností letištní správy, i s tím, že nepoužije bod 12 sdělení z roku 1994. S ohledem na výše uvedené proto Komise nepochybila, když v bodě 174 odůvodnění Rozhodnutí shledala, že od roku 2000 již nadále nelze předem vyloučit použití pravidel státní podpory na letiště.

107 V této souvislosti je nutné dodat, že provozovatel letiště by vzhledem k tomu, že neplní pouze úkoly spadající zejména pod politiku územního plánování a dopravní politiku, ale i hospodářskou činnost, jak již bylo poznamenáno, měl z vlastních zdrojů financovat náklady na vybudování staveb, jež jsou základem pro jeho hospodářskou činnost. Za těchto okolností je tak třeba odmítnout argumentaci, podle které by náklady na veřejnou infrastrukturu měl nést územně správní celek. Krom toho je skutečnost, že pro financování infrastruktury jsou nezbytné veřejné zdroje, sama o sobě irelevantní. Takový zásah veřejné moci totiž nemusí být kvalifikován jako státní podpora pouze tehdy, je-li kapitál poskytnutý státem určitému podniku přímo či nepřímo poskytnut za podmínek odpovídajících obvyklým tržním podmínkám.

108 Dále je třeba odmítnout i argumenty žalobkyň týkající se tvrzení oddělitelnosti výstavby letištní infrastruktury od jejího provozování.

109 Pokud jde zaprvé o tvrzení, které žalobkyně uvádějí v replice a podle něhož je rozlišování výstavby, provozování a používání infrastruktury základní zásadou praxe Komise, a to i v jiných oblastech než v letištním odvětví, přičemž kritérium pro její uplatnění je v projednávaném případě splněno, je třeba jej odmítnout, neboť kritérium pro uplatnění této tvrzené základní zásady, jak ji uvádějí žalobkyně (viz výše bod 78), není pro projednávaný případ relevantní. Jak zdůrazňuje Komise, může skutečnost, že infrastrukturu mohou rovnoprávně a bez diskriminace používat všichni potenciální uživatelé, představovat relevantní kritérium, na jehož základě lze vyloučit existenci podpory ve prospěch uživatelů dotčené infrastruktury. Neumožňuje ale určit, zda veřejné financování této infrastruktury, jako v projednávaném případě, představuje podporu ve prospěch jejího provozovatele. Krom toho, aniž je nutné se vyjadřovat k existenci tvrzené praxe, je třeba konstatovat, že každopádně nemůže zpochybnit zjištění učiněné výše v bodě 100, podle něhož FLH vyvíjí hospodářskou činnost, od které nelze výstavbu této dráhy oddělit. Jelikož má však pojem „státní podpora“ právní povahu a musí být vykládán na základě objektivních skutečností (viz v tomto smyslu rozsudek Chronopost/UFEX a další, uvedený výše v bodě 90, bod 141), nemůže záviset na subjektivním posouzení Komise a musí být definován bez ohledu na veškerou předchozí praxi tohoto orgánu.

110 Co se zadruhé týče konkrétních příkladů, které uvádějí žalobkyně, jako například provozování kavárny v muzeu nebo restaurace u dálnice, nelze z nich dovodit, že provozování a výstavbu je třeba posuzovat zvlášť. Neodlišují totiž hlavní činnost od vedlejších činností, které jsou jí podřízeny. Hlavní činností muzea tak není provozování kavárny, stejně jako hlavní činností správce dálnice není provozování dálničního motorestu. Naopak účel výstavby přistávací dráhy souvisí s hlavní hospodářskou činností letiště, jíž je poskytování letištních služeb.

111 Zatřetí nemá argument vycházející z toho, že výstavba a provozování souvisejí s různými aktéry a různými odvětvími žádný vliv na nutnost přezkoumávat povahu činnosti spočívající v přípravě na výkon hospodářské činnosti společně s povahou samotné hospodářské činnosti, protože mezi oběma existuje vazba: výstavba a rozšíření dráhy jsou předpokladem pro její provozování. V každém případě, za specifických okolností kapitálového příspěvku, jsou dotčené entity tytéž, jelikož příjemci tohoto příspěvku, jehož účelem je výstavba jižní dráhy, jsou MF a FLH (přičemž FLH je vlastněna společností MF) a tyto subjekty budou dotčenou dráhu i provozovat.

112 Začtvrté je ohledně argumentu, podle něhož Komise nepředložila žádný důkaz o neoddělitelnosti výstavby od provozu letištní infrastruktury, třeba podotknout, že nemají-li segmenty činnosti určitého podniku povahu výsady veřejné moci, nemůže mít Komise povinnost prokazovat hospodářskou povahu všech segmentů činnosti podniku, jestliže se podílejí na jeho celkové hospodářské činnosti a jestliže jsou navzájem propojeny. V takové situaci postačí, když Komise pouze uvede důvody, které ji vedly k závěru, že podnik vykonává hospodářskou činnost, a k závěru, že dotčené segmenty činnosti se na uvedené činnosti podílejí.

113 V každém případě je nutné poukázat na to, že v bodě 172 odůvodnění Rozhodnutí Komise s ohledem na vývoj popsaný v bodech 169 až 171 jeho odůvodnění uvádí, že výstavbu a provozování letišť již nelze považovat za úlohu veřejné povahy, která v zásadě nepodléhá kontrole státních podpor. Dále je třeba konstatovat, že z bodu 177 odůvodnění Rozhodnutí vyplývá, že Komise kvalifikovala FLH jako podnik ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES, a to na základě skutečnosti, že FLH provozuje dotčenou infrastrukturu pro komerční účely, a tudíž se jedná o infrastrukturu použitelnou pro komerční účely. Za těchto okolností je třeba uzavřít, že Komise předložila dostatek důkazů, které mohou v kontextu kvalifikace kapitálového příspěvku jakožto státní podpory být oporou pro spojitost mezi rozšířením a provozováním jižní dráhy.

114 Co se dále týče argumentů vycházejících z tvrzení, že výstavbu letišť nezajišťují soukromé subjekty a že výstavba jižní dráhy nemůže představovat hospodářskou činnost, neboť soukromý investor by takovou aktivitu z důvodu její nerentabilnosti nevykonával, je třeba připomenout, jak plyne z výše uvedeného, že rozšíření jižní dráhy je činností, jež se přímo vztahuje ke správě letištní infrastruktury, která je hospodářskou činností.

115 Skutečnost, že určitou činnost nezajišťují soukromé subjekty nebo že tato činnost není rentabilní, mimoto není kritériem relevantním při kvalifikaci činnosti jako hospodářské činnosti. Judikatura (viz výše bod 89) pro účely této kvalifikace výslovně nevyžaduje, aby dotčenou činnost vyvíjely soukromé subjekty ani aby byla rentabilní. Tak je tomu ostatně i v souvislosti s kvalifikací jako podnik (viz výše bod 88).

116 Tyto argumenty tudíž musejí být odmítnuty jako irelevantní.

117 Co se dále týče argumentů, jejichž cílem je zpochybnit relevantnost judikatury ADP, je třeba nejprve uvést, že pojmy „podnik“ a „hospodářská činnost“ jsou totožné ve všech oblastech práva hospodářské soutěže, bez ohledu na to, zda se jedná o ustanovení určená podnikům nebo o ustanovení určená členským státům, jelikož všechna tato ustanovení sledují týž cíl, a sice cíl stanovený v čl. 3 písm. g) ES, spočívající v uplatňování systému, jenž zajišťuje, aby na vnitřním trhu nebyla narušována hospodářská soutěž. Judikatura, na niž je odkázáno výše v bodě 88, tak uvádí pojem „podnik“ v kontextu soutěžního práva a nerozlišuje přitom, zda se jedná o ustanovení určená podnikům nebo o ustanovení určená členským státům. Krom toho, jak zdůraznila Komise, Soudní dvůr sám v kontextu státních podpor odkazuje na pojem „podnik“ používaný v kontextu kartelových dohod (v tomto ohledu viz rozsudek Cassa di Risparmio di Firenze a další, uvedený výše v bodě 88, bod 107). Skutečnost, že se judikatura ADP vztahuje k použití článku 82 ES, a nikoli článku 87 ES, je tudíž nepodstatná. Z téhož důvodu je třeba odmítnout i argumenty žalobkyň, jejichž účelem je zpochybnit relevantnost rozsudku FENIN v. Komise, uvedeného výše v bodě 88.

118 Krom toho, ačkoli se sice judikatura ADP týkala velkého mezinárodního letiště, byla potvrzena rozsudkem Ryanair v. Komise, uvedeným výše v bodě 77, v němž se jednalo o regionální letiště.

119 Konečně, ačkoli je třeba podotknout, že dotčená judikatura se netýká výstavby infrastruktury, nemění to nic na tom, že touto okolností nelze vyvrátit výše uvedené závěry, jejichž základem je neoddělitelnost správy a provozování letiště od výstavby nebo rozšiřování jeho infrastruktury.

120 Z výše uvedeného vyplývá, že Komise dospěla k závěru, že kapitálový příspěvek představuje státní podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES, oprávněně.

121 V důsledku toho je třeba první žalobní důvod zamítnout v plném rozsahu

K druhému žalobním důvodu vycházejícímu z toho, že společnost FLH nemůže být příjemcem státní podpory

Argumenty účastnic řízení

122 Žalobkyně tvrdí, že FLH nemůže být příjemcem státních podpor, neboť je veřejnou jednoúčelovou investiční společností („single purpose vehicle“, dále jen „SPV“). Namítají, že ačkoli je FLH právnickou osobou podle soukromého práva odlišnou od orgánů veřejné moci, které jsou jejími vlastníky, je jediným účelem jejího založení a jediným předmětem její činnosti správa a provozování veřejné infrastruktury letiště Lipsko-Halle. FLH tedy byla založena pouze za účelem spravování tohoto letiště a k provádění úkonů nezbytných k jeho dosahování. Proto je třeba ji považovat za SPV. V případě argumentu Komise, podle něhož FLH zajišťuje mnoho úkolů, žalobkyně namítají, že Komise přehlíží skutečnost, že výstavbu infrastruktury letiště a její provozování je třeba posuzovat zvlášť.

123 Žalobkyně zdůrazňují, že Komise pro oblast státních podpor uznala zásadu zakládání SPV, jejichž společníky jsou pouze veřejnoprávní subjekty, jako například společnosti spravující fondy. Veřejná moc podle jejich názoru zakládá SPV za účelem sledování jediného cíle a vybavuje je potřebným kapitálem tak, aby mohly být spravovány ve veřejném zájmu. Samostatně vystupují vůči třetím osobám, nikoli však vůči orgánům veřejné moci, které jim poskytly prostředky. Navzdory tomu, že těmto společnostem je poskytnut veřejný kapitál, který mají spravovat, je Komise nemůže kvalifikovat jako příjemce státních podpor. Podle žalobkyně je postavení FLH a dalších takových společností podobné, neboť FLH má povinnost dát letištní infrastrukturu rovnoprávně a bez diskriminace k dispozici všem potenciálním uživatelům. FLH vůči této infrastruktuře neplní funkci podnikatele, jelikož jí tato infrastruktura nebyla svěřena k volnému užívání, nýbrž proto, aby ji provozovala jménem akcionářů a podle jejich pokynů.

124 Žalobkyně se tak domnívají, že pokud se Spolková země Sasko a další společníci rozhodli, že FLH pověří, aby realizovala rozšíření jižní dráhy, museli jí k tomu poskytnout potřebné finanční prostředky. Stát jako akcionář měl podle německého práva také tuto povinnost. Financování poskytnuté státem jakožto vlastníkem SPV a určené k výstavbě infrastruktury tudíž nepředstavuje státní podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES. Toto posouzení je v souladu s judikaturou ADP, jež se netýká dodávek infrastruktury letištním společnostem, nýbrž úkonů letištních společností vůči třetím osobám. Každopádně, i kdyby letiště bylo vůči třetím osobám považováno za hospodářský subjekt na trhu, neznamená to, že společnost pověřená správou infrastruktury musí být ve vztazích se svými vlastníky, zde konkrétně s veřejnou mocí, rovněž považována za podnik.

125 Žalobkyně dodávají, že úvahy o kontrole FLH prokazují, že postup Komise je nepřesný. FLH je totiž ze 100 % kontrolována veřejnou mocí. Přitom kdyby sama veřejná moc vybudovala a spravovala letiště, financování infrastruktury by nebylo považováno za státní podporu, nýbrž za pouhé financování úkolů veřejné služby v rámci veřejné správy. Podle žalobkyň je tomu tak i tehdy, když veřejná moc pověří plněním těchto úkolů svébytnou právní entitu založenou pouze za tímto účelem, v tomto případě FLH. Žalobkyně v tomto ohledu hledají oporu v rozhodnutí Komise K (2001) 2967 ze dne 5. října 2001, týkající se státní podpory NN 86/2001 (Irsko – Aer Rianta).

126 Žalobkyně se konečně domnívají, že Komise tím, že dospěla k závěru, že má pravomoc k přezkumu opatření přijatých orgány veřejné správy, překročila pravomoci, které jsou jí svěřeny. Nejsou-li totiž příslušné pravomoci svěřeny Unii, zůstává správní uspořádání podle čl. 5 odst. 1 a 2 ES nadále v pravomoci členských států, a to i v případě uplatňování práva Unie. Členské státy se tak mohou volně rozhodnout, zda jejich infrastrukturu má spravovat přímo orgán veřejné moci, anebo podnik založený za tímto účelem. Žalobkyně mají za to, že pokud by takový podnik byl považován za příjemce státních podpor, státy by ztratily možnost zakládat provozní společnosti. Ovlivnilo by to tudíž správní strukturu jednotlivých členských států, což nespadá do pravomocí svěřených Komisi.

127 Komise argumentaci žalobkyň odmítá.

Závěry Tribunálu

128 Je třeba znovu připomenout, že v kontextu práva hospodářské soutěže se pojmem „podnik“ rozumí jakákoli jednotka vykonávající hospodářskou činnost nezávisle na právním postavení této jednotky a způsobu jejího financování (viz rozsudek Cassa di Risparmio di Firenze a další, uvedený výše v bodě 88, bod 107 a citovaná judikatura). V tomto ohledu je třeba upřesnit, že článek 87 ES se vztahuje na všechny podniky, soukromé či veřejné, a veškerou produkci těchto podniků, s jedinou výhradou, kterou je čl. 86 odst. 2 ES (rozsudek Soudního dvora ze dne 15. března 1994, Banco Exterior de España, C‑387/92, Recueil, s. I‑877, bod 11).

129 Dále je třeba poukázat na to, že otázka, zda orgán, který vykonává hospodářskou činnost, má či nemá podle vnitrostátního práva právní subjektivitu nezávislou na státu, nijak neovlivňuje existenci finančních vztahů mezi státem a tímto orgánem (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne 16. června 1987, Komise v. Itálie, 118/85, Recueil, s. 2599, body 10 a 13), a tím pádem ani možnost, aby tento orgán byl příjemcem státní podpory ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES.

130 Krom toho, stejně jako nelze připustit, aby pouhé zřízení samostatných organizací pověřených rozdělováním podpor umožňovalo obcházet pravidla týkající se státních podpor (rozsudek Soudního dvora ze dne 16. května 2002, Francie v. Komise, C‑482/99, Recueil, s. I‑4397, bod 23), nelze ani tolerovat, aby pouhé založení SPV takové společnosti umožňovalo vyhnout se uvedeným pravidlům. Je totiž třeba zjistit, zda tato entita vyvíjí hospodářskou činnost, a tudíž ji lze kvalifikovat jako podnik, a zda byla příjemcem převodu státních prostředků (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Francie v. Komise, bod 24).

131 Tento výklad potvrzují i úvahy Komise při posuzování v oblasti investičních prostředků a investičních fondů, na něž ostatně odkazují samy žalobkyně. Jak totiž plyne z pokynů pro státní podporu investic rizikového kapitálu do malých a středních podniků (Úř. věst. 2006, C 194, s. 2), nevylučuje Komise možnost považovat investiční fond nebo investiční prostředek za podnik, který přijímá státní podporu. V bodě 3.2 prvním pododstavci těchto pokynů naopak uvádí, že je nezbytné posoudit, zda tomu tak může být. V pátém pododstavci téhož bodu Komise uvádí, že obecně zastává názor, že investiční fond nebo investiční prostředek je spíše prostředníkem pro převod podpory investorům nebo podnikům, do nichž se investuje, než samotným příjemcem této podpory. Avšak nevylučuje, že tomu tak může být za určitých předpokladů, jak plyne z bodu 3.2 pátého pododstavce těchto pokynů, zejména za určitých podmínek, jedná-li se o opatření zahrnující přímé převody ve prospěch stávajících prostředků nebo fondů, které seskupují velké množství různých investorů a mají povahu nezávislého podniku.

132 V projednávaném případě, jak plyne z přezkumu prvního žalobního důvodu, FLH vyvíjí hospodářskou činnost, a tudíž je třeba ji považovat za podnik ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES, který působí na letištním trhu. Dále je nesporné, že je příjemcem veřejného financování představovaného kapitálovým příspěvkem, jejž veřejnoprávní subjekty přiznaly přímo společnosti FLH. Za těchto podmínek, aniž je nutné se vyjadřovat k otázce, zda FLH je SPV, je s ohledem na zásadu uvedenou výše v bodě 130 třeba odmítnout argumentaci vycházející z toho, že společnost FLH nelze považovat za příjemce kapitálového příspěvku, neboť se jedná o SPV. Totéž je nutné učinit s argumentem vycházejícím z tvrzení, že kdyby samy německé orgány vybudovaly a spravovaly letiště, financování by nebylo považováno za státní podporu.

133 Rozhodnutí K (2001) 2967, na nějž odkazují žalobkyně (viz výše bod 125), neposkytuje jejich argumentaci žádnou oporu. Toto rozhodnutí se totiž týkalo změny vlastnictví letiště, které stát převáděl na správce, což v daném případě nepředstavovalo státní podporu, neboť Komise dospěla k závěru, že článek 87 ES členským státům nebrání, aby využívaly státní prostředky k zakládání a k vlastnění podniků. Z tohoto rozhodnutí naopak nelze dovodit, že by bylo možné převod státních prostředků na určitý podnik zřízený orgány veřejné moci za účelem správy letiště nespadat jen z tohoto jediného důvodu do kvalifikace jakožto státní podpory.

134 Z výše uvedeného plyne, že žalobkyně nemohou oprávněně namítat, že společnost FLH nelze považovat za příjemce státních podpor. Výtka vycházející z toho, že Komise tím, že dospěla k závěru, že má pravomoc k přezkumu opatření přijatých orgány veřejné správy, překročila pravomoci, které jsou jí svěřeny, bude přezkoumána v rámci první výtky sedmého žalobního důvodu (viz níže body 203 až 206), na nějž je zde proto jen odkázáno.

135 S touto výhradou musí být druhý žalobní důvod zamítnut.

K třetímu žalobnímu důvodu vycházejícímu z nemožnosti kvalifikovat společnost FLH zároveň jako poskytovatele i příjemce státní podpory

Argumenty účastnic řízení

136 Žalobkyně tvrdí, že Rozhodnutí je rozporuplné, neboť FLH je považována zároveň za příjemce i poskytovatele podpory. Komise totiž dospěla k závěru, že FLH byla příjemcem kapitálového příspěvku a v kontextu rámcové dohody byla poskytovatelem podpory společnosti DHL. Tyto dvě funkce jsou však neslučitelné. Z rozhodovací praxe Komise v oblasti rizikového kapitálu plyne, že se navzájem vylučují, jelikož poskytovatel podpory nemůže přiznat nebo převést podporu na jiný podnik.

137 Žalobkyně zdůrazňují, že je-li tvrzení Komise o tom, že soukromý investor by ve prospěch společnosti DHL neposkytl neomezenou záruku, opodstatněné, znamená to, že FLH na trhu nepůsobí jako podnik. FLH by tudíž mohla poskytnout podporu, ale nemohla by být zároveň příjemcem podpory. Tvrzení, podle něhož FLH přiznala podporu, navíc prokazuje, že není podnikem ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES. Podnik totiž nepřiznává podpory, jelikož jsou ze své podstaty nevratnou dotací a žádný podnik by neposkytl plnění bez protiplnění.

138 Vůči argumentu Komise, že se jednotlivými dotčenými opatřeními zabývala zvlášť, žalobkyně namítají, že skutečnost, že Komise ve skutečnosti neprovedla požadovaná rozlišení, plyne z toho, že na základě hospodářské povahy provozování letiště dospěla k nesprávnému závěru o tom, že výstavba infrastruktury má hospodářskou povahu. Tím, že mezi oběma činnostmi vytvořila spojitost, přiznala společnosti FLH dvojí úlohu poskytovatele a příjemce podpory, ačkoli taková dvojí funkce je logicky vyloučena.

139 Komise s argumentací žalobkyň nesouhlasí.

Závěry Tribunálu

140 Nejprve je třeba připomenout, že FLH byla příjemcem kapitálového příspěvku a že tento příspěvek byl považován za státní podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES, což plyne z bodů 165 až 224 odůvodnění Rozhodnutí.

141 Dále je třeba poukázat na to, že podle bodů 225 až 252 odůvodnění Rozhodnutí byla DHL příjemcem neomezené záruky převzaté podle oddílu 8 a 9 rámcové dohody a prohlášení o záměru, což jsou podpory ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES poskytnuté ze strany spolkové země Sasko, MF a FLH. Zvláště je třeba podotknout, že rámcovou dohodu podepsaly FLH a MF na straně jedné se společností DHL na straně druhé.

142 Je tudíž třeba konstatovat, že Komise dospěla k závěru, že FLH byla příjemcem státní podpory, konkrétně kapitálového příspěvku, a zároveň je jedním ze subjektů, jež poskytly jiné státní podpory, a sice záruky plynoucí z rámcové dohody a prohlášení o záměru.

143 Jelikož jsou však dotčené státní podpory odlišné, a v Rozhodnutí také byly posuzovány zvlášť, nelze mít za to, jak tvrdí žalobkyně, že kvalifikace jako příjemce podpory je v daném případě neslučitelná s kvalifikací jako poskytovatele podpory. Jak totiž plyne z judikatury, na niž je odkázáno výše v bodě 128, podnik veřejného práva může být příjemcem státní podpory, jedná-li se o podnik působící na trhu. Nic ale nebrání tomu, aby týž podnik mohl v kontextu jiného opatření také poskytnout podporu. Státní podpory může poskytovat nejen přímo stát, ale i veřejné nebo soukromé subjekty, které stát zřídil nebo pověřil s cílem, aby podporu spravovaly (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 16. května 2002, Francie v. Komise, uvedený výše v bodě 130, bod 23 a citovaná judikatura). Stát totiž může prostřednictvím výkonu svého dominantního vlivu na podniky veřejného práva rozhodnout o použití jejich prostředků k případnému financování zvláštních výhod ve prospěch jiných podniků (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 16. května 2002, Francie v. Komise, uvedený výše v bodě 130, bod 38). Žalobkyně tedy nemohou oprávněně tvrdit, že podniky ve smyslu článku 87 ES nemohou poskytovat podpory a že FLH by měla být buď spojena se státem, anebo být považována za podnik.

144 Je také třeba dodat, že na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, z rozhodovací praxe Komise v oblasti rizikového kapitálu neplyne neslučitelnost postavení příjemce podpory s postavením poskytovatele podpory. Z ničeho v rámci této praxe nelze dovodit, že by Komise bezpodmínečně vyloučila možnost příjemce opatření představujícího státní podporu být zároveň poskytovatelem jiného opatření, které je rovněž státní podporou. Z rozhodnutí uváděných žalobkyněmi i z pokynů pro státní podporu investic rizikového kapitálu do malých a středních podniků totiž v zásadě vyplývá, že Komise v každém jednotlivém případě, s ohledem na specifické rysy každého zamýšleného opatření, zkoumá, zda může jít o státní podporu na úrovni investorů, na úrovni investičního fondu a na úrovni podniků, do nichž se investuje. Komise navíc v rozhodnutí K (2007) 2329 ze dne 29. května 2007, týkajícím se státní podpory N 732/2006 (Nizozemsko – Režim pro rizikový kapitál „BioGeneration Venture Fund“), dospěla k názoru, že nelze vyloučit existenci podpory na úrovni investorů, na úrovni fondu ani na úrovni podniků, do nichž se investuje.

145 S ohledem na výše uvedené a na skutečnost, že dotčené podpory jsou od sebe oddělené, je třeba mít za to, že nic nebrání tomu, aby FLH jakožto veřejnoprávní entita poskytovatelem podpory ve prospěch DHL, a to prostřednictvím rámcové dohody a prohlášení o záměru, a zároveň jakožto podnik působící na letištním trhu, mohla být příjemcem státní podpory, zde konkrétně kapitálového příspěvku. Z přezkumu prvního a druhého žalobního důvodu tak vyplývá, že Komise oprávněně dospěla k závěru, že FLH vykonává hospodářskou činnost a představuje podnik ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES a že je příjemcem státní podpory tvořené kapitálovým příspěvkem. Mimoto neexistuje nic, co by zpochybnilo skutečnost, že FLH jakožto signatář rámcové dohody musí být považována za poskytovatele příslušné podpory, a posouzení Komise uvedené v bodě 227 odůvodnění Rozhodnutí, podle něhož jsou rámcová dohoda a prohlášení o záměru financovány z veřejných zdrojů, a že rozhodnutí o přiznání státních prostředků přijaly orgány veřejné moci. Žalobkyně to ostatně v projednávaném případě ani nezpochybňují.

146 Z toho plyne, že Rozhodnutí, na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, není z důvodu, že FLH kvalifikuje zároveň jako příjemce i jako poskytovatele podpory, rozporuplné. Z týchž důvodů je rovněž třeba odmítnout argument, podle něhož vzhledem k tomu, že Komise naznala, že soukromý investor by ve prospěch společnosti DHL neposkytl záruku, nelze FLH považovat za podnikatele působícího na trhu, takže ani nemůže být příjemcem podpory.

147 S ohledem na výše uvedené musí být třetí žalobní důvod zamítnut.

Ke čtvrtému žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení zásady zákazu retroaktivity, zásady právní jistoty, zásady ochrany legitimního očekávání a zásady rovnosti

Argumenty účastnic řízení

148 Žalobkyně tvrdí, že uplatnění pokynů z roku 2005 v projednávaném případě porušuje zásadu zákazu retroaktivity, zásadu právní jistoty, zásadu ochrany legitimního očekávání a zásadu rovnosti.

149 Zaprvé v otázce porušení zásady zákazu retroaktivity žalobkyně nejprve tvrdí, že Komise na rozdíl od toho, co sama tvrdí, v projednávaném případě použila pokyny z roku 2005. Plyne to z bodu 30 odůvodnění Rozhodnutí a z jeho rozporuplnosti v několika ohledech, když uvádí odkazy na pokyny z roku 2005 (body 30, 174, 176 a 195 odůvodnění).

150 Žalobkyně dále poukazují na to, že pok