ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Usnesení Tribunálu (prvního senátu) ze dne 26. listopadu 2015 – One of Us a další v. Parlament a další

(Věc T‑561/14)

„Institucionální právo — Evropská občanská iniciativa — Sdělení Komise podle čl. 10 odst. 1 písm. c) nařízení (EU) č. 211/2011 — Lhůta k podání žaloby — Částečná nepřípustnost“

Žaloba na neplatnost — Lhůty — Počátek běhu — Datum zveřejnění dotčeného aktu — Výpočet — Opožděná žaloba — Zjevná nepřípustnost (Článek 263 šestý pododstavec SFEU; jednací řád Tribunálu (1991), čl. 101 odst. 2 a čl. 102 odst. 1 a 2; nařízení Evropského parlamentu a Rady č. 211/2011) (viz body 21–24)

Předmět

Návrh na zrušení sdělení Komise COM (2014) 355 final ze dne 28. května 2014 o evropské občanské iniciativě „One of Us“ a, podpůrně, čl. 10 odst. 1 písm. c) nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 211/2011 ze dne 16. února 2011 o občanské iniciativě (Úř. věst. L 65, s. 1)

Výrok

1) Žaloba se odmítá jako nepřípustná v části, v níž směřuje proti čl. 10 odst. 1 písm. c) nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 211/2011 ze dne 16. února 2011 o občanské iniciativě.

2) Evropské občanské iniciativě „One of Us“ a ostatním žalobcům, jejichž jména jsou uvedena v příloze, se ukládá náhrada nákladů souvisejících s námitkami nepřípustnosti. Ve zbývající části bude o nákladech řízení rozhodnuto později.

Usnesení Tribunálu (prvního senátu) ze dne 26. listopadu 2015 – One of Us a další v. Parlament a další

(Věc T‑561/14)

„Institucionální právo — Evropská občanská iniciativa — Sdělení Komise podle čl. 10 odst. 1 písm. c) nařízení (EU) č. 211/2011 — Lhůta k podání žaloby — Částečná nepřípustnost“

Žaloba na neplatnost — Lhůty — Počátek běhu — Datum zveřejnění dotčeného aktu — Výpočet — Opožděná žaloba — Zjevná nepřípustnost (Článek 263 šestý pododstavec SFEU; jednací řád Tribunálu (1991), čl. 101 odst. 2 a čl. 102 odst. 1 a 2; nařízení Evropského parlamentu a Rady č. 211/2011) (viz body 21–24)

Předmět

Návrh na zrušení sdělení Komise COM (2014) 355 final ze dne 28. května 2014 o evropské občanské iniciativě „One of Us“ a, podpůrně, čl. 10 odst. 1 písm. c) nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 211/2011 ze dne 16. února 2011 o občanské iniciativě (Úř. věst. L 65, s. 1)

Výrok

1) Žaloba se odmítá jako nepřípustná v části, v níž směřuje proti čl. 10 odst. 1 písm. c) nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 211/2011 ze dne 16. února 2011 o občanské iniciativě.
2.

Podle čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU může každá fyzická nebo právnická osoba za podmínek uvedených v prvním a druhém pododstavci tohoto ustanovení podat žalobu proti aktům, které jí nejsou určeny, ve dvou alternativních případech, tj. pokud se jí dotčený akt bezprostředně a osobně dotýká, nebo pokud se jedná o nařizovací akt, který se jí bezprostředně dotýká a nevyžaduje přijetí prováděcích opatření. Oba předpoklady jsou založeny na bezprostředním dotčení žalobkyně napadeným aktem. V tomto ohledu nemůže být pojem bezprostřední dotčení spadající do druhého z uvedených případů vykládán úžeji, než je tomu u prvního případu. Žádná skutečnost navíc neumožňuje učinit závěr, že by měla být podmínka bezprostředního dotčení vykládána v tomto případě šířeji, pokud by napadené pokyny byly nařizovacím aktem, který nevyžaduje přijetí prováděcích opatření. V této souvislosti platí, že podmínka, podle níž musí být fyzická nebo právnická osoba unijním aktem bezprostředně dotčena, vyžaduje, aby měl napadený akt bezprostřední účinky na právní postavení jednotlivce a aby osobám, jimž je určen, pověřeným jeho provedením, neponechával volnost uvážení a aby toto provedení bylo čistě automatické povahy a vyplývalo výlučně z unijní právní úpravy, aniž by bylo třeba použít další zprostředkující předpisy. Tak je tomu i v případě, kdy je možnost adresátů aktu Unie nevyhovět takovému aktu čistě teoretická a o jejich vůli vyvodit z tohoto aktu příslušné důsledky není žádných pochyb. (viz body 16–18, 20–21)
(viz body 17–20)

Viz znění rozhodnutí.

Fyzická či právnická osoba může být určitým aktem, který jí není určen, osobně dotčena, pouze pokud ji dotčený akt zasahuje z důvodu určitých vlastností, které jsou pro ni zvláštní, nebo faktické situace, která ji odlišuje od všech ostatních osob, a tím ji individualizuje způsobem obdobným tomu, jakým by byla individualizována osoba, jíž je takové rozhodnutí určeno.

Pokud jde o žalobu na neplatnost namířenou proti nařízení č. 537/2014 o specifických požadavcích na povinný audit subjektů veřejného zájmu, žalobce, který vykonává tuto činnost v postavení statutárního auditora, není osobně dotčen ani uvedeným nařízením obecně, ani článkem 21 tohoto nařízení, a není tedy aktivně legitimován podle čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU. Zaprvé totiž platí, že skutečnost, že se nařízení č. 537/2014 použije na situace objektivně určené jeho vlastními ustanoveními a zakládá právní účinky vůči kategoriím osob, které jsou vymezeny obecně a abstraktně, dokazuje nedostatek osobního dotčení. Uvedené nařízení se přitom žalobce dotýká výlučně v jeho postavení jakožto statutárního auditora, který provádí audit účetnictví subjektů veřejného zájmu, což je situace upravená tímto nařízením objektivně, aniž by byla zákonodárcem jakýmkoliv způsobem zohledněna individuální situace příslušníků této profese. Požadavky týkající se struktury orgánů pověřených dohledem nad statutárními auditory, kteří vykonávají takovou činnost, jsou kromě toho formulovány obecným způsobem a použijí se bez rozdílu na každý subjekt a každý orgán, na který se vztahuje působnost uvedeného nařízení.

Zadruhé, osoby dotčené požadavky popsanými v článku 21 nařízení č. 537/2014 nebyly ani nemohly být v okamžiku jeho přijetí známy. Lze-li přitom do okruhu osob, kam patřil žalobce v okamžiku přijetí uvedeného nařízení, zahrnout neznámý počet hospodářských subjektů, tuto kategorii nelze považovat za omezenou skupinu. Naopak se jedná o nespecifikovaný a nespecifikovatelný soubor hospodářských subjektů, jehož okruh může být po přijetí tohoto nařízení rozšířen. Hospodářské subjekty, které patří do takto otevřené kategorie, nejsou předmětným aktem osobně dotčeny. Zatřetí, i kdyby bylo prokázáno údajné právo podléhat dohledu profesního orgánu složeného ze členů vykonávajících profesi auditorů, nijak by neindividualizovalo žalobce vzhledem k nespecifikovanému a nespecifikovatelnému souboru subjektů vykonávajících uvedenou profesi, kteří provádějí audit účetnictví subjektů veřejného zájmu.

(viz body 31, 39, 40, 42, 45, 46, 48, 49, 51)
[Podle ustálené judikatury se námitkové řízení stane bezpředmětným v případě, že je starší ochranná známka, na níž je založeno, prohlášena za neplatnou.] [V takové situaci se žaloba na neplatnost podaná k Tribunálu proti rozhodnutí odvolacího senátu stává tudíž rovněž bezpředmětnou.] [V souladu s čl. 55 odst. 2 nařízení č. 207/2009 o ochranné známce Evropské unie se totiž na ochrannou známku Evropské unie prohlášenou za neplatnou pohlíží jako na známku, která nemá účinky stanovené v tomto nařízení od samého počátku. Z toho plyne, že na starší ochrannou známku je třeba pohlížet tak, že neměla žádné účinky, a tudíž na ní nemohly být založeny námitky proti přihlašované ochranné známce.]

[Jestliže žalobce tvrdí, že rozhodnutí Tribunálu ve věci samé týkající se žaloby na neplatnost by mu přineslo prospěch, je třeba uvést, že podle ustálené judikatury musí právní zájem na pokračování v řízení přetrvávat až do vydání soudního rozhodnutí, neboť jinak by nebylo důvodné rozhodnout ve věci samé, což předpokládá, že žaloba musí být ve výsledku způsobilá přinést prospěch účastníku řízení, který ji podal.]

(viz body 20–22, 25)
Komise má v zásadě pravomoc, když jedná jako schvalující subjekt a účetní rozpočtu Unie, vymáhat dlužné částky od členských států, pokud jim Soudní dvůr uložil podle čl. 260 odst. 2 SFEU úhradu penále. Tato pravomoc vyžaduje, aby Komise mohla posoudit, zda jsou splněny podmínky, které Soudní dvůr stanovil v rozsudku o úhradě penále, aby mohla stanovit datum, kdy bylo ukončeno dotčené neplnění povinnosti. Naproti tomu do této pravomoci nenáleží možnost Komise posoudit slučitelnost normy nebo jednání členského státu s unijním právem, aniž se k takové věci vyjádří předtím Soudní dvůr.

V případě, kdy nesplnění povinnosti konstatované Soudním dvorem spočívá v neexistenci zrušení vnitrostátních právních předpisů, které byly v rozporu s unijním právem, nemůže Komise učinit nic, co by zacházelo nad rámec ověření skutečnosti, že k tomuto zrušení došlo. Nemůže tudíž dojít k závěru, že zrušení neslučitelných vnitrostátních právních předpisů není dostatečné, a konstatovat, že až novými právními předpisy mohla být tato neslučitelnost odstraněna. Tímto by totiž Komise posuzovala slučitelnost nového režimu s unijním právem, aniž by Soudní dvůr měl možnost se k této otázce vyjádřit.

Komise naopak nepřekračuje základní pravomoc, která jí náleží v oblasti plnění rozpočtu Unie, pokud vyměří výši penále, aniž provede samostatný rozbor slučitelnosti nových právních předpisů s unijním právem, a pouze konstatuje datum nabytí účinnosti vnitrostátní normy, kterou se ruší neslučitelné právní předpisy, jejichž zrušení Soudní dvůr uvedl jakožto dostačující k ukončení stavu neplnění povinnosti, které bylo konstatováno.

(viz body 40 až 42)
161

Zatřetí předseda Soudního dvora nevyloučil možnost nařídit odklad vykonatelnosti nebo přijmout předběžná opatření pouze na základě zjevné protiprávnosti napadeného aktu, např. v případě, že napadený akt nevyvolává ani zdání legality (v tomto smyslu viz usnesení ze dne 7. července 1981, IBM v. Komise, 60/81 R a 190/81 R, Recueil, EU:C:1981:165, body 7 a 8, a ze dne 26. března 1987, Hoechst v. Komise, 46/87 R, Recueil, EU:C:1987:167, body 31 a 32). V tomto kontextu již bylo v usnesení Communicaid Group v. Komise, bod 148 výše (v tomto smyslu viz EU:T:2013:121, bod 45), uvedeno, že v úvahu připadá možnost, že v soudním řízení o předběžných opatřeních v oblasti veřejných zakázek by naléhavost mohla spočívat v nutnosti co nejrychleji napravit to, co se na první pohled jeví jako dostatečně zjevná a závažná protiprávnost, a tedy jako zvlášť závažný fumus boni iuris.
22

Až jeden měsíc po uplynutí lhůty k podání kasačního opravného prostředku, prodloužené o jednotnou lhůtu deseti dnů z důvodu vzdálenosti, a 15 dnů poté, co kancelář Tribunálu informovala právního zástupce žalobkyně o tom, že kasační opravný prostředek nemohl být zapsán do rejstříku z důvodu, že nebyl použit jazyk, který je stanoven v článku 136a jednacího řádu (viz bod 4 výše), poslal právní zástupce žalobkyně uvedené kanceláři dopis obsahující žádost o výjimku z jazykového režimu (viz bod 5 výše).
8

Žalobkyně Huynh Duong Vi Nguyen měla při náboru místo původu v New Yorku (Spojené státy). S ohledem na belgickou státní příslušnost a na místo zaměstnání, tj. Brusel (Belgie), nesplňovala podmínky pro vznik nároku na příspěvek za práci v zahraničí stanovené v čl. 4 odst. 1 písm. a) služebního řádu použitelného do 31. prosince 2013. Nesplňovala ani podmínky pro vznik nároku na tento příspěvek stanovené v čl. 4 odst. 1 písm. b) téhož služebního řádu. S ohledem na státní příslušnost a na místo zaměstnání neměla nárok ani na příspěvek za pobyt v zahraničí stanovený v čl. 4 odst. 2 služebního řádu použitelného do 31. prosince 2013. Měla naproti tomu nárok na náhradu cestovních výdajů z místa svého zaměstnání do místa původu stanovenou v článku 8 přílohy VII služebního řádu použitelného do 31. prosince 2013, jakož i nárok na dobu na cestu stanovenou v článku 7 přílohy V téhož služebního řádu. Od nástupu do služebního poměru dne 1. června 2009 měla žalobkyně v každém kalendářním roce nárok na částku 4835,53 eura jako cestovní výdaje za její osobu, jejího manžela a jejich dítě, jakož i na dodatečnou dovolenou v rozsahu šesti dnů z titulu doby na cestu.
61

V tomto ohledu je však nutné připomenout, že v rámci sporů v oblasti veřejných zakázek, svou povahou velmi specifických, je vhodné mít za to, že prokáže-li vyloučený uchazeč existenci zvláště závažného fumus boni juris, nelze od něj vyžadovat, aby prokázal, že by mu zamítnutí jeho návrhu na předběžná opatření mohlo způsobit nenapravitelnou újmu, neboť jinak by došlo k nepřiměřenému a neoprávněnému zásahu do práva na účinnou soudní ochranu, kterou mu zaručuje článek 47 Listiny základních práv. Takový fumums boni juris je dán tehdy, pokud vše nasvědčuje existenci dostatečně zjevné a závažné protiprávnosti, jejímž účinkům nebo prodloužení jejích účinků musí být neprodleně zamezeno, ledaže tomu v konečném důsledku brání vážení proti sobě stojících zájmů. Za takovýchto mimořádných okolností stačí ke splnění podmínky naléhavosti pouhý důkaz o vážnosti újmy, která by vznikla, pokud by odklad vykonatelnosti napadeného rozhodnutí nebyl nařízen, s přihlédnutím k potřebě zamezit účinkům takovéto protiprávnosti (usnesení Vanbreda Risk & Benefits v. Komise, viz bod 15 výše, EU:T:2014:1024, bod 162).
23

I když byla judikatura týkající se rozhodovací praxe OHIM samotným Úřadem po vydání rozsudku ze dne 10. března 2011 Agencja Wydawnicza Technopol v. OHIM (C‑51/10 P, Sb. rozh., EU:C:2011:139, body 73 až 77) upřesněna, nemění to nic na tom, že se má podle ustálené judikatury za to, že posouzení existence důvodu pro zamítnutí zápisu nemůže být zpochybněno pouze na základě důvodu, že odvolací senát nenásledoval v konkrétní věci rozhodovací praxi OHIM [v tomto smyslu viz usnesení ze dne 12. prosince 2013, Getty Images (US) v. OHIM, C‑70/13 P, EU:C:2013:875, body 41 až 48; rozsudky ze dne 16. října 2014, Larrañaga Otaño v. OHIM (GRAPHENE), T‑459/13, EU:T:2014:892, body 35 až 39, a ze dne 12. prosince 2014, Wilo v. OHMI (Pioneering for You), T‑601/13, EU:T:2014:1067, body 42 a 43]. Podle této judikatury musí být totiž průzkum přihlášky k zápisu proveden v každém konkrétním případě, neboť zápis označení jako ochranné známky závisí na specifických kritériích, která lze uplatnit v rámci skutkových okolností projednávané věci, přičemž na základě tohoto průzkumu je nutné ověřit, zda se na dotčené označení nevztahuje důvod pro zamítnutí stanovený nařízením č. 207/2009.
30

Dále jsou podle judikatury Soudního dvora členské státy povinny zjistit vlastní zdroje Společenství. Článek 2 odst. 1 nařízení č. 1552/89 totiž musí být vykládán v tom smyslu, že členské státy se nemohou vyhnout zjištění pohledávek, a to i když je zpochybňují, jelikož jinak by bylo připuštěno, aby finanční rovnováha Společenství byla narušena, byť pouze přechodně jednáním jednoho členského státu (rozsudek ze dne 17. března 2011, Komise v. Portugalsko, C‑23/10, EU:C:2011:160, bod 58; analogicky viz rozsudek Komise v. Dánsko, bod 29 a dále, EU:C:2005:683, bod 60).
17

V rámci článku 263 SFEU členský stát tedy může podat žalobu pouze proti rozhodnutí, jimž je nepříznivě zasaženo do jeho právního postavení, tj. podle samotného znění čl. 8 odst. 1 a 5 nařízení č. 1173/2011 proti rozhodnutí Rady Evropské unie o uložení pokuty členskému státu, přičemž je třeba upřesnit, že na základě čl. 261 SFEU přiznává čl. 8 odst. 5 uvedeného nařízení unijnímu soudu v dané oblasti pravomoc soudního přezkumu v plné jurisdikci, která mu dovoluje „uloženou pokutu zrušit, snížit nebo zvýšit“. Případné vady, jimiž byly stiženy kroky předcházející takovému rozhodnutí Rady, počínaje vadami postihujícími zahájení šetření ze strany Komisí, by tedy mohly být tvrzeny pouze na podporu uvedené žaloby (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 7. dubna 1965, Weighardt v. Komise ESAE, 11/64, Recueil, EU:C:1965:38, a rozsudek IBM v. Komise, bod 13 výše, EU:C:1981:264, bod 12; usnesení Schneider Electric v. Komise, bod 12 výše, EU:T:2006:34, bod 45). Ačkoli Španělské království tvrdí opak, bylo by tedy až v tomto stadiu možné, aby byla případně zkoumána otázka právního základu, který dovolil Komisi provádět šetření ohledně skutečností nastalých před 13. prosincem 2011, tj. datem vstupu v platnost nařízení č. 1173/2011.
57

Zaprvé se jedná o případ, kdy Soudní dvůr odmítl jako nepřípustnou žalobu směřující proti ustanovením směrnice o úplném zákazu reklamy na tabákové výrobky na základě toho, že by zrušení změnilo úplný zákaz reklamy v zákaz částečný (rozsudek ze dne 5. října 2000, Německo v. Parlament a Rada, C‑376/98, Recueil, EU:C:2000:544, bod 117). Zadruhé se jedná o případ, kdy Tribunál odmítl jako nepřípustnou žalobu směřující proti zařazení lokality jako významné lokality do přílohy směrnice v rozsahu, v němž se zařazení této lokality vztahovalo na teritoriální moře Gibraltaru na základě toho, že by zrušení nutně měnilo rozsah lokality významné pro Společenství a tím i podstatu rozhodnutí o zařazení (usnesení ze dne 24. května 2011, Government of Gibraltar v. Komise, T‑176/09, EU:T:2011:239, body 38 až 41, potvrzené usnesením ze dne 12. července 2012, Government of Gibraltar v. Komise, C‑407/11 P, EU:C:2012:464, body 30 až 35). Zatřetí se jedná o případ, kdy Tribunál po zohlednění cílů režimu povolení uvádění přípravků na ochranu rostlin na trh odmítl jako nepřípustnou žalobu směřující proti ustanovením směrnice o zařazení účinné látky do přílohy směrnice o uvádění přípravků na ochranu rostlin na trh na základě toho, že by zrušení změnilo zařazení látky omezené určitou délkou a určitými plodinami v zařazení bez omezení délky a pro všechny plodiny, neboť napadená omezení představovala imperativní a základní podmínky pro zařazení látky do předmětné přílohy [rozsudek ze dne 12. dubna 2013, Du Pont de Nemours (France) a další v. Komise, T‑31/07, EU:T:2013:167, bod 85]. Začtvrté se jedná o případ, kdy Soudní dvůr odmítl jako nepřípustnou žalobu směřující proti ustanovením rozhodnutí o státní podpoře na základě toho, že by zrušení změnilo časově omezenou podporu podniků na podporu bez časového omezení (usnesení Carbunión v. Rada, bod 51 výše, EU:C:2014:2446, bod 31). Přitom situace, které by vznikly zrušením napadených ustanovení v těchto jednotlivých věcech, jsou podobné té, k níž by vedlo zrušení napadeného ustanovení.
29

Žalobce dodává, že musí vždy požádat o schválení kontrolního úkolu uvnitř společností či jiných podniků jejich příslušné orgány. Ve světle napadeného nařízení mu dotčené orgány mohou kontrolní úkol svěřit jen v případě, že prokáže, že je podřízen dohledu příslušného orgánu, jehož složení se tedy vstupem napadeného nařízení v platnost mění. Napadené nařízení ho tak údajně nutí podřídit se dohledu nového příslušného orgánu. Pokud by se žalobce po ustavení tohoto nového orgánu setkal v rámci své profesní činnosti s otázkou týkající se auditu subjektů veřejného zájmu, musel by se obrátit na tento nový orgán a WPK by mu nebyla oprávněna poskytnout žádnou odpověď. Nový orgán bude výlučně příslušný k obecnému dohledu, postihu protiprávních jednání a oficiálnímu poradenství příslušníkům auditorské profese.
18

V tomto ohledu je třeba uvést, že slovní spojení „který se ji bezprostředně dotýká“ je totožné v obou případech zmiňovaných v článku 263 čtvrtém pododstavci SFEU a bylo v této podobě převzato z článku 230 čtvrtého pododstavce ES, ačkoli posledně jmenované ustanovení uvádělo toliko první z těchto případů. Bylo již konstatováno, že pojem bezprostřední dotčení spadající do druhého z uvedených případů nemůže být vykládán úžeji, než jak je tomu u prvního případu [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 25. října 2011, Microban International a Microban (Europe) v. Komise, T‑262/10, Sb. rozh., EU:T:2011:623, bod 32]. Žádná skutečnost však neumožňuje učinit závěr, že by měla být podmínka bezprostředního dotčení vykládána v projednávaném případě šířeji, pokud by napadené pokyny byly nařizovacím aktem, který nevyžaduje přijetí prováděcích opatření.
68

Konečně za těchto podmínek Belgické království nesprávně vyvozuje ze znění judikatury uvedené výše v bodě 43, z rozsudku Stanleybet a další, bod 60 výše (EU:C:2013:33), jakož i z bodů 8 a 14 odůvodnění a odstavce 52 sporného doporučení, že má toto doporučení harmonizační účinek. Z rozsudku Stanleybet a další, bod 60 výše (EU:C:2013:33, bod 24 a citovaná judikatura) vyplývá, že Soudní dvůr opětovně rozhodl, že právní úprava hazardních her patří mezi oblasti, v nichž mezi členskými státy existují výrazné rozdíly morální, náboženské a kulturní povahy a že při neexistenci harmonizace na úrovni Unie v dané oblasti, je věcí každého členského státu, aby v těchto oblastech podle vlastního hodnotového žebříčku posoudil, jaké požadavky s sebou nese ochrana dotčených zájmů. Vzhledem k závěrům učiněným v bodech 46 a 65 výše, jakož i skutečnosti, že sporné doporučení neobsahuje žádnou harmonizaci služeb v oblasti online hazardních her, je třeba poukázat na to, že v rozporu s tím, co tvrdí Belgické království, nemůže přijetí tohoto doporučení omezit možnost každého členského státu posoudit podle vlastního hodnotového žebříčku požadavky, jež s sebou nese ochrana uvedených zájmů.
18

Zadruhé je třeba uvést, že i když je zjevné, že měl vedlejší účastník na věci jistý hospodářský zájem, nepředložil Tribunálu žádný důkaz, který by prokazoval, že tento zájem má v projednávaném případě neobvyklou povahu nebo se podstatným způsobem odlišuje od zájmu, na kterém jsou založeny jakékoliv námitky proti přihlášce ochranné známky Evropské unie [v tomto smyslu viz usnesení ze dne 19. března 2009, House of Donuts v. OHIM – Panrico (House of donuts), T‑333/04 DEP a T‑334/04 DEP, nezveřejněné, EU:T:2009:73, bod 15, a ze dne 12. ledna 2016, Boehringer Ingelheim International v. OHIM – Lehning entreprise (ANGIPAX), T‑368/13 DEP, nezveřejněné, EU:T:2016:9, bod 19].
67

Má-li být tato námitka chápána v tom smyslu, že žalobkyně ztratila zájem na vyřešení sporu, protože jméno V. V. Janukovyče bylo po jeho smrti ze seznamu vyškrtnuto, je třeba úvodem poukázat na to, že z judikatury vyplývá, že v žalobě na neplatnost podané adresátem aktu může pokračovat jeho univerzální právní nástupce, zejména v případě úmrtí fyzické osoby (viz rozsudek ze dne 22. dubna 2015, Tomana a další v. Rada a Komise, T‑190/12, EU:T:2015:222, bod 50 a citovaná judikatura), a dále že právní zájem žalobce na řízení musí přetrvávat až do vyhlášení soudního rozhodnutí, neboť jinak by nemohlo být vydáno rozhodnutí ve věci samé, což předpokládá, že žaloba může ve výsledku přinést prospěch účastníku řízení, který ji podal (viz rozsudky ze dne 6. června 2013, Ayadi v. Komise, C‑183/12 P, nezveřejněný, EU:C:2013:369, bod 59 a citovaná judikatura, a ze dne 22. dubna 2015, Tomana a další v. Rada a Komise, T‑190/12, EU:T:2015:222, bod 64 a citovaná judikatura).
49

Tento výklad rozsudku ze dne 15. ledna 2014, Komise v. Portugalsko (C‑292/11 P, EU:C:2014:3) by bylo možné přijmout pouze tehdy, pokud by v tomto rozsudku Soudní dvůr konstatoval, že Portugalské republice nemůže být uloženo žádné penále. O takový případ se však nejedná. Soudní dvůr totiž v rozsudku ze dne 15. ledna 2014, Komise v. Portugalsko (C‑292/11 P, EU:C:2014:3) potvrdil analýzu, kterou Tribunál uvedl v rozsudku ze dne 29. března 2011, Portugalsko v. Komise (T‑33/09, EU:T:2011:127), podle níž Komise nemohla založit své rozhodnutí o výpočtu penále na výkladu slučitelnosti portugalských právních předpisů se směrnicí 89/665, aniž by o tomto výkladu dříve rozhodl v rámci řízení o nesplnění povinnosti Soudní dvůr. Soudní dvůr, který potvrdil analýzu Tribunálu, měl rovněž za to, že nesplnění povinnosti konstatované v rozsudku ze dne 14. října 2004, Komise v. Portugalsko (C‑275/03, nezveřejněný, EU:C:2004:632) spočívalo v tom, že nařízení s mocí zákona č. 48051 nebylo zrušeno. Naproti tomu rozsudek ze dne 15. ledna 2014, Komise v. Portugalsko (C‑292/11 P, EU:C:2014:3), ani rozsudek ze dne 29. března 2011, Portugalsko v. Komise (T‑33/09, EU:T:2011:127) nebrání v tom, aby Komise mohla mít za to, že skutečné datum ukončení neplnění povinnosti, které bylo konstatováno v rozsudku ze dne 14. října 2004, Komise v. Portugalsko (C‑275/03, nezveřejněný, EU:C:2004:632) je datem, k němuž nabylo účinnosti uvedené zrušení, tj. dne 30. ledna 2008. Z důvodů uvedených v bodech 30 až 34 výše tudíž Komise správně uplatnila výpočet dlužného penále za období od 10. do 29. ledna 2008.