STANOVISKO GENERÁLNÍ ADVOKÁTKY

eleanor Sharpston

přednesené dne 6. července 2006 ( )

Věc C‑239/05

BVBA Management, Training en Consultancy

proti

Benelux-Merkenbureau,





1. Tato žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, podaná Hof van Beroep (Odvolací soud), Brusel, která byla podána v důsledku zamítnutí zápisu ochranné známky, vyvolává řadu otázek týkajících se výkladu článku 3 směrnice o ochranných známkách( ).

Směrnice o ochranných známkách

2. Preambule ke směrnici o ochranných známkách obsahuje následující body odůvodnění:

„[3] vzhledem k tomu, že v současné době se nezdá být nutné provést sblížení právních předpisů členských států o ochranných známkách v celém rozsahu a že postačuje, omezí-li se sblížení na ty vnitrostátní předpisy, které se bezprostředně dotýkají fungování vnitřního trhu;

[…]

[5] vzhledem k tomu, že členské státy si rovněž podrží úplnou volnost v úpravě procesních ustanovení o zápisu, zrušení a neplatnosti ochranných známek získaných zápisem; […] mohou například stanovit formu řízení ve věcech zápisu a neplatnosti […];

[…]

[7] vzhledem k tomu, že dosažení cílů, jež sblížení právních předpisů sleduje, předpokládá, že podmínky pro nabytí a udržení práva k zapsané ochranné známce jsou v zásadě ve všech členských státech stejné; […] důvody zamítnutí nebo neplatnosti týkající se samotné známky, například nedostatečná rozlišovací způsobilost, […] musí být vyjmenovány taxativním způsobem.“

3. Článek 3 odst. 1 stanoví:

„Do rejstříku nebudou zapsány, a jsou-li zapsány, budou prohlášeny neplatnými:

[…]

b) ochranné známky, které postrádají rozlišovací způsobilost;

c) ochranné známky, které jsou tvořeny výlučně označeními nebo údaji, které mohou sloužit v oblasti obchodu k označení druhu, jakosti, množství, účelu, hodnoty, zeměpisného původu […] zboží nebo poskytnutí služby anebo jiných jejich vlastností.“

4. Článek 3 odst. 3 stanoví:

„Přihláška ochranné známky nebude zamítnuta nebo v případě, že je ochranná známka zapsána, nebude prohlášena za neplatnou podle odst. 1 písm. b), c) nebo d), pokud před podáním přihlášky a v důsledku užívání získala rozlišovací způsobilost. Nadto mohou členské státy stanovit, že toto ustanovení se použije také v případě, že rozlišovací způsobilost byla získána po dni podání přihlášky ochranné známky nebo po dni jejího zápisu.“

5. Článek 13 stanoví:

„Existují-li důvody zamítnutí, zrušení nebo neplatnosti ochranné známky jen pro část zboží nebo služeb, pro něž byla ochranná známka zapsána nebo přihlášena, týká se zamítnutí přihlášky nebo zrušení či neplatnost ochranné známky pouze tohoto zboží nebo služeb.“

6. Směrnice ponechává řízení ve věcech zápisu na členských státech (pro tyto účely včetně Beneluxu).

Právo Beneluxu o ochranných známkách

7. Podle jednotného zákona Beneluxu o ochranných známkách (dále jen „ZBOZ“) musí být přihlášky ochranných známek podány k Benelux-Merkenbureau (Úřad pro ochranné známky Beneluxu; dále jen „ÚOZB“( )).

8. V rozhodné době( ) stanovil čl. 6a odst. 1 písm. a) ZBOZ, že zápis přihlášky musí být zamítnut, pokud předložené označení netvoří ochrannou známku ve smyslu článku 1, „zejména z důvodu nedostatku jakékoli rozlišovací způsobilosti, jak je stanoveno v článku 6 quinquies B bod 2 Pařížské úmluvy“.

9. Příslušné ustanovení tohoto článku Pařížské úmluvy na ochranu průmyslového vlastnictví( ) stanoví:

„B. Tovární a obchodní známky, o kterých jedná tento článek, mohou být odmítnuty k zápisu nebo zrušeny jen v těchto případech:

[…]

2. jestliže nemají rozlišovací způsobilost nebo jsou-li složeny výhradně ze značek nebo údajů, které mohou v obchodě sloužit k označování druhu, jakosti, množství, určení, ceny, místa původu výrobků nebo doby výroby, nebo se staly obvyklými v obecné mluvě nebo v loajálních a stálých obchodních zvyklostech země, kde je požadována ochrana.“

10. Článek 6a odst. 2 ZBOZ stanoví, že zamítnutí zápisu ochranné známky se musí týkat označení tvořícího ochrannou známku v celém jeho rozsahu, ale může se omezit na jeden či více výrobků, pro které je ochranná známka určena.

11. Článek 6b odst. 1 stanoví, že přihlašovatel, jemuž byl zamítnut zápis ochranné známky, může podat žalobu k příslušnému odvolacímu soudu (Cour d’Appel/Hof van Beroep, Brusel, Cour d’appel, Lucemburk, nebo Gerechtshof, Haag) směřující k nařízení zápisu ochranné známky.

Niceská dohoda

12. Zápis ochranné známky podle směrnice může být požadován pro výrobky nebo služby. V současnosti jsou v praxi přihlášky ochranných známek pro výrobky a služby obvykle podávány s odkazem na systém třídění zavedený Niceskou dohodou o mezinárodním třídění výrobků a služeb pro účely zápisu známek( ), mezinárodní úmluvou spravovanou Světovou organizací duševního vlastnictví.

13. Niceské třídění zavedené touto dohodou zahrnuje 45 názvů tříd doprovázených průvodními vysvětlivkami a abecedním seznamem výrobků a služeb s uvedením třídy, do níž spadají. Název třídy popisuje velmi obecně povahu výrobků a služeb obsažených ve 34 třídách výrobků a 11 třídách služeb. Tam, kde je to vhodné, popisují průvodní vysvětlivky podrobněji druh výrobku nebo služby zahrnuté do dané třídy. Abecední seznam zahrnuje přibližně 10 000 údajů označujících výrobky a 1 000 údajů označujících služby.

14. Úřady pro ochranné známky smluvních států Niceské dohody jsou povinny uvádět v úředních listinách a úředních publikacích o zápisech známek čísla tříd třídění, do nichž patří výrobky nebo služby, pro něž se známka zapisuje( ).

15. Belgie, Lucembursko i Nizozemsko jsou stranami Niceské dohody( ).

Věc Vlaamse Toeristenbond

16. Z předkládacího usnesení a z vyjádření předložených v této věci vyplývá, že předkládající soud není přesvědčen o tom, že dřívější rozhodnutí Cour de justice Benelux (Soudního dvora Beneluxu), Benelux-Merkenbureau v. Vlaamse Toeristenbond( ), je slučitelné s judikaturou Soudního dvora, což je základem této žádosti.

17. V této věci se Vlaamse Toeristenbond domáhal zápisu slovní ochranné známky LANGS VLAAMSE WEGEN pro všechny výrobky a služby v třídách 16( ), 39( ) a 41( ) Niceské dohody( ). ÚOZB pro tyto tři třídy zápis zamítl z důvodu, že ochranná známka byla ve vztahu k těmto výrobkům a službám čistě popisná, a zcela tedy postrádala rozlišovací způsobilost.

18. Vlaamse Toeristenbond podal žalobu k Hof van Beroep (odvolací soud), Brusel, a domáhal se, aby tento soud nařídil provést zápis pro všechny přihlašované výrobky a služby, nebo, podpůrně, aby určil výrobky a služby, pro něž musí být ochranná známka zapsána.

19. Odvolací soud žalobě zčásti vyhověl a nařídil ÚOZB, aby zapsal ochrannou známku pro výrobky a služby pro dvě ze tří tříd, s výjimkou určitých výrobků a služeb( ). Rozhodl, že pokud ÚOZB posuzuje, zda lze ochrannou známku zapsat, musí tuto otázku zkoumat nikoli pouze z hlediska dotčených tříd jako celku, ale rovněž pro každý výrobek nebo službu, které do dané třídy náleží.

20. ÚOZB měl za to, že odvolací soud nemohl podle článku 6b ZBOZ nařídit částečný zápis pro dané výrobky nebo služby, jestliže ÚOZB zamítl zápis nikoli pro tyto určité výrobky a služby, ale pro celou třídu výrobků nebo služeb. ÚOZB v důsledku toho podal dovolání ohledně právní otázky k belgickému Hof van Cassatie (kasační soud), který požádal Cour de justice Benelux o rozhodnutí o předběžné otázce o výkladu článků 6a a 6b ZBOZ.

21. Cour de justice Benelux rozhodl, že na základě těchto článků jsou odvolací soudy zemí Beneluxu( ) oprávněné rozhodovat pouze o platnosti zamítnutí ÚOZB zapsat ochrannou známku. To znamenalo, že odvolací soud mohl zohlednit pouze ty skutečnosti, na nichž ÚOZB založil nebo měl založit své rozhodnutí. V důsledku toho se odvolací soud nemohl zabývat důvody, které toto rozhodnutí překračovaly nebo které nebyly před ÚOZB vzneseny. Cour de Justice Benelux z toho důvodu rozhodl, že podle článků 6a a 6b ZBOZ byly odvolací soudy oprávněny nařídit zápis ochranné známky pro určité výrobky nebo služby v rámci určité třídy, pouze pokud ÚOZB o těchto výrobcích nebo službách rozhodoval rovněž jednotlivě a neomezil své rozhodnutí na třídu jako celek.

22. Po vydání tohoto rozhodnutí zrušil Hof van Cassatie( ) rozsudek odvolacího soudu v Bruselu na základě toho, že zohlednil jiné skutečnosti než ty, na nichž ÚOZB založil nebo měl založit své rozhodnutí.

Řízení v této věci

23. V dubnu roku 2000 požádala společnost BVBA Management Training en Consultancy (dále jen „MT&C“) u ÚOZB o zápis slovního označení THE KITCHEN COMPANY( ) jako ochranné známky pro určité výrobky v třídách 11, 20 a 21 a pro určité služby v třídách 37 a 42 Niceské dohody. Pro každou z těchto tříd byl uveden seznam výrobků a služeb, pro něž byla požadována ochrana na základě ochranné známky( ).

24. ÚOZB zamítl zápis ochranné známky z důvodu, že byla čistě popisná, pokud jde o druh, jakost, původ a účel výrobků a služeb uvedených v třídách 11, 20, 21, 37 a 42 nabízených podnikem, pro podnik nebo v souvislosti s podnikem zabývajícím se kuchyněmi, a v důsledku toho neměla rozlišovací způsobilost. Předkládající soud poznamenává, že ÚOZB nevyslovil konečný závěr ve vztahu ke každému jednotlivému výrobku a službě, ale ve vztahu k ochraně požadované jako celek, a pouze uvedl, že přihlašované označení zcela postrádá rozlišovací způsobilost.

25. Společnost MT&C podala proti tomuto zamítnutí žalobu u předkládajícího soudu. Požaduje, aby zrušil napadené rozhodnutí a nařídil ÚOZB provést zápis pro přihlašované třídy 11, 20, 21, 37 a 42. Podpůrně se domáhá, aby nařídil provést zápis pro třídy, pro něž bude mít předkládající soud za to, že rozlišovací způsobilost existuje.

26. Předkládající soud má za to, že pokud jde o výrobky a služby ve třídách 11, 20, 37 a 42, slovní spojení rozlišovací způsobilost postrádá. Nicméně, pokud jde o výrobky náležející do třídy 21, pro něž je požadována ochrana, má předkládající soud za to, že ochranná známka je vzhledem k druhu a zamýšlenému určení popisná, pouze pokud jde o kuchyňské potřeby. Co se týče ostatních výrobků, slovní spojení „The Kitchen Company“ neevokuje, prostřednictvím spontánní lingvistické asociace, ve vnímání průměrně informovaného spotřebitele zamýšlené určení výrobků. Předkládající soud došel k závěru, že vzhledem k neexistenci popisné povahy má tato ochranná známka skutečně pro tyto výrobky rozlišovací způsobilost( ).

27. ÚOZB vznesl u předkládajícího soudu proti tomuto přístupu výhrady. Tvrdí, že soud nemůže vyhovět podpůrnému návrhu společnosti MT&C na provedení zápisu pro zboží a služby, o nichž má tento soud za to, že mají rozlišovací způsobilost. Důvodem je, že společnost MT&C nepodala u ÚOZB zvláštní návrh, aby zvážil provedení zápisu pouze pro některé výrobky a služby, a po vydání rozsudků Cour de justice Benelux a belgického kasačního soudu ve věci Vlaamse Toeristenbond nemůže odvolací soud vyhovět žalobním návrhům, které jdou nad rámec rozhodnutí ÚOZB a ani nebyly před ÚOZB uplatněny.

28. Předkládající soud se táže, zda je tato judikatura slučitelná s rozsudkem Soudního dvora Postkantoor( ). Soudní dvůr v tomto rozsudku rozhodl, že i) úřad pro ochranné známky musí před přijetím konečného rozhodnutí o zápisu ochranné známky zohlednit relevantní skutečnosti a okolnosti( ); že ii) soud, kterému byla předložena žaloba proti takovému rozhodnutí, musí rovněž zohlednit všechny relevantní skutečnosti a okolnosti v mezích výkonu svých pravomocí tak, jak jsou vymezeny použitelnými právními předpisy( ); a že iii) pokud je zápis ochranné známky požadován pro různé výrobky nebo služby, musí úřad pro ochranné známky ověřit, zda se na ochrannou známku nevztahuje žádný z důvodů pro zamítnutí zápisu uvedených v čl. 3 odst. 1 směrnice o ochranných známkách ve vztahu ke každému z těchto výrobků nebo služeb, a může dospět k odlišným závěrům podle výrobků nebo služeb, které jsou předmětem přezkumu( ).

29. Předkládající soud má za to, že z rozsudku Postkantoor vyplývá, že úřad pro ochranné známky musí přezkoumat přihlášku k zápisu ve vztahu ke každému z výrobků a služeb, pro které se žádá ochrana; a že tento úřad může dospět k různým závěrům podle dotčených výrobků a služeb. V takovém případě to musí být uvedeno v předběžném a konečném rozhodnutí o zamítnutí.

30. Předkládající má rovněž za to, že není vyloučeno, že relevantní skutečnosti a okolnosti se změní mezi okamžikem, kdy úřad pro ochranné známky vydává své rozhodnutí, a okamžikem, kdy soud rozhoduje o žalobě proti tomuto rozhodnutí.

31. ÚOZB v této věci nevyslovil konečný závěr pro každý jednotlivý výrobek a službu. Vydal pouze obecné rozhodnutí, že přihlašované označení postrádá rozlišovací způsobilost.

32. Podle předkládajícího soudu může takové obecné rozhodnutí vést k tomu, že bude bránit soudu, jemuž byla předložena žaloba proti rozhodnutí, aby podle své vnitrostátní úpravy zohlednil všechny relevantní skutečnosti a okolnosti, jak vyžaduje rozsudek Postkantoor. Důvodem je, že takovou „relevantní skutečností“ při přezkumu ochranné známky může být skutečnost, že neexistuje žádný důvod pro zamítnutí pro určitý výrobek, zatímco tento důvod může existovat pro ostatní výrobky, kterých se týká tato přihláška. Pokud rozhodnutí neodkazuje na každý výrobek nebo službu odděleně, nemůže soud vykonávat přezkum, pokud i) mu vnitrostátní právní úprava předepisuje rozhodovat pouze v mezích, v nichž byla věc úřadu pro ochranné známky předložena a v nichž tento úřad rozhodl, a ii) ani přihláška k zápisu, ani rozhodnutí se netýkaly odděleně výrobků a služeb.

33. V důsledku toho předkládající soud přerušil řízení a předložil Soudnímu dvoru následující předběžné otázky týkající se článku 3 směrnice o ochranných známkách:

„1) Musí úřad pro ochranné známky po přezkoumání všech relevantních skutečností a okolností ohledně existence absolutního důvodu pro zamítnutí ve svém předběžném rozhodnutí a ve svém konečném rozhodnutí uvést odděleně závěr, který vyvozuje pro každý z výrobků a služeb, pro které se žádá ochrana ochranné známky?

2) Mohou se relevantní skutečnosti a okolnosti, které musí soud zohlednit v případě žaloby proti rozhodnutí úřadu pro ochranné známky, lišit v důsledku uplynutí doby mezi oběma daty, kdy byla tato rozhodnutí vydána, nebo přísluší tomuto soudu, aby zohlednil pouze skutečnosti a okolnosti, které existovaly v okamžiku rozhodování úřadu pro ochranné známky?

3) Představuje výklad provedený Soudním dvorem v rozsudku Postkantoor překážku pro to, aby vnitrostátní pravidla upravující pravomoc soudu byla vykládána v tom smyslu, že brání tomuto soudu zohlednit relevantní skutečnosti a okolnosti, které se změnily, nebo se vyjádřit k rozlišovací způsobilosti ochranné známky pro každý z výrobků a služeb?“

34. Písemná vyjádření předložily ÚOZB, německá vláda a Komise. Jednání nebylo požadováno a nekonalo se.

K první otázce

35. Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda článek 3 směrnice o ochranných známkách požaduje, aby rozhodnutí( ), jímž úřad pro ochranné známky zamítá zápis ochranné známky na základě absolutního důvodu pro zamítnutí, uvádělo závěr, ke kterému dospěl, odděleně pro každý z výrobků nebo služeb, pro které se žádá ochrana.

36. ÚOZB uplatňuje, že odpověď na první otázku by měla být záporná, zatímco německá vláda zastává opačný názor. Postoj Komise je více diferencovaný, ale obecně se shoduje s postojem ÚOZB.

37. Německá vláda se dovolává výroku Soudního dvora v rozsudku Postkantoor( ), podle něhož platí, že i) jestliže je zápis ochranné známky vždy požadován pro výrobky nebo služby uvedené v přihlášce, musí být otázka, zda může být zápis zamítnut na základě jednoho z absolutních důvodů uvedených v článku 3, posuzována in concreto ve vztahu k těmto výrobkům nebo službám( ), a ii) pokud je zápis ochranné známky požadován pro různé výrobky nebo služby, musí se přezkum týkat každého z těchto výrobků nebo služeb a může vést k odlišným závěrům podle výrobků nebo služeb, které jsou předmětem přezkumu( ). Dovolává se rovněž článku 13 směrnice, který stanoví, že existují-li důvody zamítnutí, zrušení nebo neplatnosti ochranné známky jen pro část zboží nebo služeb, pro něž byla ochranná známka zapsána nebo přihlášena, týká se zamítnutí přihlášky nebo zrušení či neplatnost ochranné známky pouze tohoto zboží nebo služeb.

38. Zajisté souhlasím s tím, že pokud je zápis ochranné známky požadován pro různé výrobky nebo služby, je nutné provést přezkum s ohledem na každý z uvedených výrobků nebo služeb. Jakým jiným způsobem může úřad pro ochranné známky vymezit výrobky nebo služby, pro něž může být ochranná známka platně zapsána, a zajistit soulad s článkem 13 směrnice o ochranných známkách? Obecněji, takový postup vyplývá z požadavku, aby úřad pro ochranné známky prováděl „důkladný a úplný přezkum, aby bylo možné vyloučit to, že ochranné známky jsou zapisovány neoprávněně“( ).

39. Nedomnívám se však, že z toho nutně vyplývá, že rozhodnutí, jímž úřad pro ochranné známky zamítá zápis ochranné známky na základě absolutního důvodu pro zamítnutí, musí uvádět závěr, ke kterému dospěl, odděleně pro každý z těchto výrobků a služeb. Je-li zápis z tohoto důvodu zamítnut pro celou skupinu nebo kategorii výrobků či služeb, postačí, když toto rozhodnutí, ať již předběžné nebo konečné, tuto skutečnost uvede a vysvětlí odpovídajícím způsobem důvody, proč nelze takovou skupinu či kategorii zapsat.

40. Jak Komise správně uvedla, judikatura Soudního dvora vyžaduje, aby existovalo právo na soudní přezkum každého rozhodnutí, jímž vnitrostátní úřad odmítá přiznat právo uznané právem Společenství. Účinný soudní přezkum se musí týkat legality důvodů napadeného rozhodnutí. To obecně znamená, že soud, jemuž je věc předložena, může po příslušném orgánu požadovat, aby mu sdělil své odůvodnění( ). Vnitrostátní úřad pro ochranné známky je tedy povinen uvést důvody rozhodnutí, jímž zamítá zapsat ochrannou známku. Podle ustálené judikatury používané Soudním dvorem také v oblasti ochranných známek musí odůvodnění vyjadřovat úvahy autora právního aktu tak jasně a jednoznačně, aby se dotčené osoby mohly seznámit s důvody přijatého opatření a aby příslušný soud mohl vykonávat svůj přezkum. Nicméně se nevyžaduje, aby odůvodnění specifikovalo všechny relevantní skutkové a právní poznatky, neboť otázka, zda je odůvodnění právního aktu dostatečné, musí být posuzována nejen ve vztahu k jeho znění, ale i ve vztahu k jeho kontextu, jakož i k veškerým právním předpisům upravujícím danou oblast( ).

41. Vnitrostátní úřad pro ochranné známky tedy nemusí uvádět důvody, které jej vedly k zamítnutí zápisu, pro každý jednotlivý výrobek a službu odděleně. I když je tento úřad povinen uvést důvody pro všechny dotčené výrobky a služby, mohl by se nicméně v zásadě omezit na obecné odůvodnění, pokud se domnívá, že platí pro všechny výrobky a služby v dané skupině posuzované společně. V praxi není vždy užitečné uvádět samostatné odůvodnění pro každý jednotlivý výrobek nebo službu.

42. Výhodou tohoto přístupu, kterou však nelze přeceňovat, je jeho použitelnost. ÚOZB uvádí, že v Beneluxu je každý rok podáno 35 000 přihlášek ochranných známek, přičemž ve většině případů je jejich předmětem více tříd výrobků a služeb a ve většině případů obsahují seznam řady výrobků a služeb v rámci těchto tříd, pro něž je požadován zápis( ). Jediná použitelná metoda přezkumu spočívá v tom, že úřad pro ochranné známky nejprve seskupí uvedené výrobky a služby s hlavními dotčenými výrobky a službami. Přirozený vztah mezi takto seskupenými výrobky a službami by měl být relevantní veřejnosti zjevný( ). Důležité je, aby úřad ve svém rozhodnutí jasně uvedl, proč má za to, že je dán absolutní důvod zamítnutí pro takovou kategorii výrobků nebo služeb. V okamžiku, kdy úřad pro ochranné známky sdělí své rozhodnutí (předběžné nebo konečné), bude na přihlašovateli, pokud to bude požadovat, aby uvedl a prokázal, proč nelze důvod zamítnutí uplatnit na některé z určitých výrobků a služeb, pro něž byla podána přihláška ochranné známky( ). Tento postup poté umožní výkon účinného soudního přezkumu rozhodnutí úřadu, pokud jde o tyto výrobky a služby.

43. V daném případě se přihláška vztahovala na výrobky ve třech třídách a na služby ve dvou třídách. Bylo by možné na ni hledět tak, že směřuje k zápisu 32 druhů výrobků a 13 druhů služeb( ). ÚOZB měl za to, že ochrannou známku nelze platně zapsat pro žádnou z těchto tříd výrobků nebo služeb vzhledem k absolutním důvodům pro zamítnutí. ÚOZB měl ve svém rozhodnutí každopádně pro každou třídu jasně vysvětlit, proč měl za to, že se na všechny výrobky nebo služby v určité třídě, pro něž byl požadován zápis ochranné známky, použije tento absolutní důvod pro zamítnutí. Nicméně jsem toho názoru, že by bylo zjevně nepřiměřené, aby právo Společenství požadovalo po vnitrostátních úřadech pro ochranné známky, aby v takových situacích uváděly důvody zamítnutí zápisu pro úplně každý výrobek a službu.

44. V odpověď na první předběžnou otázku tedy docházím k závěru, že úřad pro ochranné známky, který zamítá zápis ochranné známky, není povinen ve svém rozhodnutí uvést závěr, ke kterému dospěl, odděleně pro každý z výrobků a služeb, pro něž byla požadována ochrana na základě ochranné známky. Postačí, aby z rozhodnutí o zápisu vyplývalo, proč byl zápis zamítnut pro jednotlivé kategorie výrobků a služeb, do nichž jednotlivé výrobky a služby spadají.

Ke druhé otázce a první části třetí otázky

45. Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda musí být článek 3 směrnice o ochranných známkách vykládán tak, že soud, jemuž byla předložena žaloba proti rozhodnutí úřadu pro ochranné známky, jímž byl zamítnut zápis ochranné známky, musí zohlednit pouze skutečnosti a okolnosti, které existovaly v okamžiku rozhodování úřadu pro ochranné známky, nebo zda musí být vykládán tak, že soudu umožňuje zohlednit skutečnosti a okolnosti následující po vydání tohoto rozhodnutí. Podstatou druhé části třetí otázky předkládajícího soudu je, zda je slučitelné s článkem 3 směrnice o ochranných známkách, aby vnitrostátní pravidla bránila soudu, jemuž byla předložena žaloba proti rozhodnutí úřadu pro ochranné známky, aby zohlednil relevantní skutečnosti a okolnosti, které se změnily.

46. Zdá se, že tyto dvě otázky jsou dvěma stranami jedné mince. Předmětem první otázky je, zda ve světle článku 3 může soud v rámci přezkumu zohlednit nové skutečnosti a okolnosti. Předmětem druhé otázky je, zda v tomto světle může tomuto soudu vnitrostátní právo bránit, aby nové skutečnosti a okolnosti zohlednil. Navrhuji proto, aby byly tyto otázky přezkoumány společně.

47. ÚOZB se domnívá, že obě tyto otázky jsou nepřípustné: z předkládacího usnesení nevyplývá nic, co by nasvědčovalo tomu, že se „relevantní skutečnosti a okolnosti“ jakkoli „změnily“.

48. Z předkládacího usnesení vyplývá, že „změn[ami]“, které měl vnitrostátní soud na mysli při formulaci těchto otázek, se rozumí rozdíl mezi názorem úřadu pro ochranné známky, jehož rozhodnutí je předmětem žaloby, na jedné straně, a názorem soudu, jemuž byla žaloba předložena, na straně druhé.

49. Nejsem přesvědčena, že by taková změna měla být hodnocena jako změna v relevantních „skutečnostech a okolnostech“. Jistě se jedná spíše o otázku právní, jelikož „názor“ vzniká použitím právních kritérií na jednotlivé (neměnné) skutečnosti. Kromě toho se body rozsudku Postkantoor, které zřejmě vedly k předložení těchto otázek, jasně týkají „skutečností“ v běžnějším významu tohoto pojmu( ). Nicméně tyto otázky byly položeny jako obecné; a domnívám se, že je možné odpovědět obecně.

50. V každém případě se nedomnívám, že je třeba tyto otázky považovat za nepřípustné na základě toho, že jeden z účastníků původního řízení má za to, že jsou založeny na nesprávném předpokladu předkládajícího soudu. Podle ustálené judikatury je v zásadě( ) věcí pouze vnitrostátního soudu, který rozhoduje spor a který musí nést odpovědnost za přijaté soudní rozhodnutí, posoudit s ohledem na zvláštnosti každé věci jak nezbytnost rozhodnutí o předběžné otázce pro vydání jeho rozsudku, tak i relevanci otázky, kterou klade Soudnímu dvoru( ).

51. ÚOZB dále podpůrně tvrdí, že článek 3 směrnice o ochranných známkách nemůže poskytnout žádnou odpověď na druhou otázku. Jsem toho názoru, že tato námitka nemůže obstát. Rozsudek Postkantoor, který vedl k předložení těchto otázek, se týkal výkladu článku 3.

52. Německá vláda uplatňuje, že tato směrnice nestanoví taxativně pravidla upravující rozsah soudního přezkumu rozhodnutí úřadů pro ochranné známky, jak je zřejmé z druhé věty čl. 3 odst. 3. Je tedy věcí vnitrostátního práva, aby stanovilo, zda okolnosti nebo skutečnosti, které nastaly nebo které se staly zjevnými až po zápisu, mohou nebo musí být zohledněny. Komise zastává podobný názor.

53. Jak Komise uvádí, Soudní dvůr v rozsudku Postkantoor zdůraznil, že příslušný orgán měl povinnost před přijetím konečného rozhodnutí o přihlášce k zápisu ochranné známky zohlednit všechny relevantní skutečnosti a okolnosti( ). Soud, kterému byla předložena žaloba proti takovému rozhodnutí, „musí rovněž zohlednit všechny relevantní skutečnosti a okolnosti v mezích výkonu svých pravomocí tak, jak jsou vymezeny použitelnými právními předpisy“( ). V takových sporech je vnitrostátní soud povolán k přezkumu legality určitého rozhodnutí úřadu pro ochranné známky. Toto rozhodnutí bylo přitom (samozřejmě) možné přijmout pouze na základě skutečností známých v tom okamžiku. Podle mého názoru je tedy zcela přijatelné, aby právní řád bránil soudu zrušit rozhodnutí na základě skutečností, které nastaly až po jeho vydání. To se ve skutečnosti shoduje s praxí řady soudů v rámci výkonu soudního přezkumu rozhodnutí. Tuto zásadu uznává i právo Společenství( ).

54. Kromě toho, ve zvláštním kontextu soudního přezkumu rozhodnutí úřadu pro ochranné známky Společenství( ) Soudní dvůr v poslední době potvrdil, že „Soud [prvního stupně] může zrušit nebo změnit rozhodnutí, které je předmětem žaloby, pouze tehdy, pokud v okamžiku, kdy rozhodnutí bylo přijato, bylo stiženo jedním [ze stanovených] důvodů pro zrušení nebo změnu[, ale] nemůže uvedené rozhodnutí zrušit nebo změnit z důvodů, které se vyskytnou až po jeho přijetí“( ).

55. Jsem tedy toho názoru, že na druhou otázku a na první část třetí otázky je třeba odpovědět tak, že i) je věcí vnitrostátní práva, aby stanovilo, zda soud, jemuž byla předložena žaloba proti rozhodnutí orgánu pro ochranné známky, jímž byl zamítnut zápis ochranné známky, může zohlednit skutečnosti a okolnosti, které neexistovaly v okamžiku rozhodování úřadu pro ochranné známky, a ii) že je slučitelné s článkem 3 směrnice o ochranných známkách, aby vnitrostátní pravidla bránila soudu, jemuž byla předložena žaloba proti rozhodnutí takového úřadu, aby tyto skutečnosti a okolnosti zohlednil.

Ke druhé části třetí otázky

56. Podstatou druhé části třetí otázky předkládajícího soudu je, zda je slučitelné s článkem 3 směrnice o ochranných známkách, aby vnitrostátní právní úprava bránila soudu, jemuž byla předložena žaloba proti rozhodnutí úřadu pro ochranné známky, aby se vyjádřil k rozlišovací způsobilosti ochranné známky pro každý z dotčených výrobků a služeb jednotlivě.

57. ÚOZB uplatňuje, že v rozsahu, v němž se týká pravomoci soudu, jenž provádí přezkum, vyjádřit se k rozlišovací způsobilosti ochranné známky „pro každý z výrobků a služeb“, byla tato otázka zodpovězena v rámci první otázky. V rozsahu, v němž uvádí rozpor mezi rozsudkem Postkantoor a výkladem „vnitrostátních pravidel upravujících soudní pravomoc“, není skutkově podložena. Soudní dvůr v rozsudku Postkantoor výslovně uvedl, že soudy provádějící přezkum jsou k němu oprávněny „v mezích výkonu svých pravomocí tak, jak jsou vymezeny použitelnými právními předpisy“. Vnitrostátní právo tedy může omezit pravomoci vnitrostátního soudu.

58. Německá vláda naproti tomu uplatňuje, že omezení pravomocí soudu, který provádí přezkum, vnitrostátními pravidly je, co se týče posouzení rozlišovací způsobilosti odděleně podle výrobků a služeb, vyloučeno. Směrnice, tak jak je vykládána uvedeným rozsudkem Postkantoor, poskytuje úřadům pro ochranné známky závazné údaje pro jejich rozhodnutí. Soudy, které jsou ve svém vnitrostátním právním řádu povolány pouze k ověření zákonnosti rozhodnutí, musí ověřit, zda byly tyto závazné údaje použity, a v důsledku toho se mohou a musí v zásadě vyjádřit k jednotlivými třídám odděleně.

59. Komise se nejprve dovolává rozsudku Cour de Justice Benelux Vlaamse Toeristenbond( ). Uvádí, že jednou z odlišností ve skutkových poznatcích mezi uvedenou věcí a touto věcí je, že Vlaamse Toeristenbond požadoval zápis pro určité celé třídy Niceské dohody. Naopak v této věci se MT&C domáhá zápisu pouze některých, avšak nikoli všech, výrobků a služeb v několika třídách.

60. Komise dále zkoumá argumenty pro a proti názoru, že článek 3 směrnice o ochranných známkách brání tomu, aby vnitrostátní právní úprava bránila soudu, jemuž byla předložena žaloba proti rozhodnutí úřadu pro ochranné známky, aby se vyjádřil k rozlišovací způsobilosti ochranné známky pro každý z dotčených výrobků a služeb jednotlivě. Dochází k závěru, že článek 3 takové právní úpravě nebrání v zásadě z toho důvodu, že směrnice výslovně ponechává členským státům úplnou volnost v úpravě řízení o ochranných známkách. Kromě toho Komise poznamenala, že pokud v rámci řízení v Beneluxu přihlašovatel ÚOZB sdělí, že má zájem o zápis menšího počtu výrobků nebo služeb, než požadoval v hlavní přihlášce, má ÚOZB zřejmě povinnost takovou žádost přezkoumat a přihlašovatel se poté může domáhat částečného zápisu u soudu, jemuž byla předložena žaloba proti zamítnutí zápisu. Komise má tedy za to, že právo Beneluxu na praktické úrovni zřejmě vyhovuje článku 13 směrnice.

61. S tímto přístupem souhlasím.

62. Tato směrnice, jak vyplývá ze třetího bodu odůvodnění, nemá za cíl sblížení právních předpisů členských států v celém rozsahu. Z pátého bodu odůvodnění vyplývá, že „členské státy si rovněž podrží úplnou volnost v úpravě procesních ustanovení o zápisu“ ochranných známek. Domnívám se, že s touto svobodou je slučitelné, aby vnitrostátní právní řád umožňoval částečný zápis (v tom smyslu, že zápis ochranné známky je požadován pouze pro některé z dotyčných výrobků nebo služeb) za podmínky, že to přihlašovatel ve své přihlášce po příslušném orgánu pro ochranné známky podpůrně požadoval.

63. Tato volnost je pouze příkladem obecnější zásady stanovené Soudním dvorem, podle níž „v případě neexistence právní úpravy Společenství určité oblasti přísluší vnitrostátnímu právnímu řádu každého členského státu, aby upravil procesní podmínky soudních řízení určených k zajištění ochrany práv, která procesním subjektům vyplývají z práva Společenství“( ) (samozřejmě za podmínky dodržení zásad rovnocennosti a efektivity). Pokud jde o zvláštní oblast ochranných známek, Soudní dvůr v rozsudku Postkantoor uvedl, že „soud, kterému byla předložena žaloba proti rozhodnutí přijatému k přihlášce k zápisu ochranné známky, musí v rámci mezí výkonu svých pravomocí, tak jak jsou vymezeny použitelnými vnitrostátními právními předpisy, také zohlednit všechny relevantní skutečnosti a okolnosti“( ).

64. Domnívám se, že s judikaturou je zcela slučitelné, aby vnitrostátní právní úprava bránila soudu, jemuž byla předložena žaloba proti rozhodnutí úřadu pro ochranné známky, aby se vyjádřil k rozlišovací způsobilosti ochranné známky pro každý z dotčených výrobků a služeb jednotlivě. Nedomnívám se, že je nepřiměřené nebo nadměrně zatěžující požadovat pro přihlašovateli ochranné známky, který si přeje zachovat své právo na částečný zápis, aby to uvedl ve své přihlášce. Ostatně je to právě v tomto stadiu, kdy může přihlašovatel nejlépe zhodnotit své obchodní zájmy (přihláška k zápisu je ve skutečnosti vyvrcholením stádia hodnocení) a rozhodnout se, jestli se v případě zamítnutí požadovaného úplného zápisu ochranné známky spokojí s částečným zápisem této ochranné známky pro menší počet výrobků nebo služeb, nebo jestli dá přednost nové přihlášce jiné ochranné známky pro větší počet výrobků nebo služeb.

65. Zájmu na efektivitě řízení by kromě toho zřejmě nejlépe odpovídalo, kdyby byl výběr mezi úplným a částečným zápisem posouzen v okamžiku podání přihlášky k zápisu. Vnitrostátní úřad pro ochranné známky je jistě povolanější k prvnímu posouzení této otázky, než je odvolací soud rozhodující o žalobách proti jeho rozhodnutím.

66. Komise soudí, že hlavním argumentem proti tomuto názoru je znění článku 13 směrnice o ochranných známkách, který stanoví, že zamítnutí přihlášky se nesmí týkat jiného zboží než toho, proti němuž existují důvody zamítnutí.

67. Nicméně toto ustanovení, a zvláště pak pravomoc upravit procesní podmínky, kterou směrnice vyhrazuje členských státům, je třeba vykládat ve světle celkové systematiky směrnice. Domnívám se, že smysl článku 13 je plně dodržen, pokud vnitrostátní právo přihlašovatelům ochranných známek zaručuje možnost požadovat podpůrně částečný zápis jejich přihlášky.

68. Kromě toho je tento výklad podle mého názoru slučitelný s výrokem Soudního dvora v rozsudku Postkantoor, z něhož vyplývá, že „pokud je zápis ochranné známky požadován pro celou třídu [...] příslušný orgán může podle článku 13 směrnice zapsat ochrannou známku pouze pro některé výrobky nebo služby spadající do této třídy […]“( ). Soudní dvůr se v tomto rozsudku odvolal na článek 13 jakožto základ pro přiznání této (diskreční) pravomoci vnitrostátnímu úřadu pro ochranné známky. Nevyplývá z toho však, že článek 13 ukládá úřadu pro ochranné známky hmotněprávní povinnost zvážit částečný zápis i bez návrhu ve všech případech. Z toho důvodu není v rozporu s článkem 13, jestliže vnitrostátní procesní předpisy vyžadují po přihlašovateli, který žádá po úřadu pro ochranné známky, aby posoudil možnost částečného zápisu, aby takovou žádost jasně uvedl ve své přihlášce. Naopak, takové předpisy zlepšují efektivitu řízení, jsou z pohledu řízení jako celku méně složité a nečiní výkon práv vyplývajících z práva Společenství nemožným nebo nadměrně obtížným.

69. Z dokumentů předložených Soudnímu dvoru vyplývá, že společnost MT&C nepožadovala podpůrně částečný zápis ani ve své původní přihlášce podané u ÚOZB, ani v odvolání proti předběžnému rozhodnutí u tohoto úřadu. Společnost MT&C tedy nevyužila ani jednu ze dvou příležitostí podat podpůrnou přihlášku k částečnému zápisu, které jí právní úprava Beneluxu nabízí ve dvoustupňovém řízení – předběžném a konečném. Zdá se, že podpůrná přihláška byla podána až před soudem, jemuž byla předložena žaloba proti rozhodnutí tohoto úřadu. Nenapadá mě žádný rozumný důvod, proč by společnost MT&C (nebo jakýkoli jiný přihlašovatel) nemohla podat podpůrnou přihlášku (jak je stanoveno vnitrostátními procesními předpisy) v okamžiku podání přihlášky u úřadu pro ochranné známky.

70. V důsledku toho zastávám stanovisko, že není v rozporu s článkem 3 směrnice o ochranných známkách, aby vnitrostátní právní úprava bránila vnitrostátnímu soudu, jemuž byla předložena žaloba proti rozhodnutí úřadu pro ochranné známky, jímž byl zápis ochranné známky zamítnut, aby se vyjádřil k rozlišovací způsobilosti ochranné známky pro každý z dotčených výrobků a služeb jednotlivě, jestliže tato úprava umožňuje přihlašovateli účinně požadovat částečný zápis ochranné známky (zvláště zápis pouze některých výrobků nebo služeb, jichž se týká jeho hlavní přihláška) v jeho přihlášce podané u úřadu pro ochranné známky.

Závěry

71. Z výše uvedených důvodů zastávám stanovisko, že Soudní dvůr by měl odpovědět na otázky položené Hof van Beroep, Brusel, následovně:

1) Směrnice Rady 89/104/EHS ze dne 21. prosince 1988, kterou se sbližují právní předpisy členských států o ochranných známkách, nestanoví povinnost pro úřad pro ochranné známky, který zamítá zápis ochranné známky, aby ve svém rozhodnutí uvedl závěr, ke kterému dospěl, odděleně pro každý z výrobků a služeb, pro něž byla požadována ochrana na základě ochranné známky. Dostačuje, když z rozhodnutí vyplývá, proč byl zápis zamítnut pro jednotlivé kategorie výrobků a služeb.

2) Směrnice 89/104 ponechává na vnitrostátním právu, aby stanovilo, zda soud, jemuž byla předložena žaloba proti rozhodnutí orgánu pro ochranné známky, jímž byl zamítnut zápis ochranné známky, může zohlednit skutečnosti a okolnosti, které neexistovaly v okamžiku rozhodnutí orgánu pro ochranné známky.

3) Se směrnicí 89/104 je slučitelné, aby vnitrostátní právní úprava bránila soudu, jemuž byla předložena žaloba proti takovému rozhodnutí, aby (i) zohlednil skutečnosti a okolnosti, které neexistovaly v okamžiku rozhodnutí orgánu pro ochranné známky, a aby (ii) se vyjádřil k rozlišovací způsobilosti ochranné známky odděleně pro každý z dotčených výrobků a služeb, jestliže tato úprava umožňuje přihlašovateli účinně požadovat částečný zápis ochranné známky (zvláště zápis pouze některých výrobků nebo služeb, jichž se týká jeho hlavní přihláška) v jeho přihlášce podané u úřadu pro ochranné známky.