ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
220

Zatřetí, co se týče bodu 19 odůvodnění napadeného rozhodnutí, stačí konstatovat, že žalobkyně neprokazuje existenci pravidla vyplývajícího z čínských právních předpisů v oblasti DPH, na které odkazuje [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 12. října 2017, Moravia Consulting v. EUIPO – Citizen Systems Europe (SDC 444S), T‑318/16, nezveřejněný, EU:T:2017:719, bod 72]. Žalobkyně neprokázala ani to, že většina jejích vývozů byla opravdu uskutečněna na konci roku. Z přílohy B 12 žalobní odpovědi kromě toho vyplývá, že mezi lety 2009 až 2015 prodeje společnosti Foshan Henry Trading v posledních dvou měsících každého z těchto let nepřesáhly objem prodejů uskutečněných v průběhu jiných měsíců. Komise kromě toho správně tvrdí, že rozdíly v datech registrace mohou vysvětlit posuny v těchto objemech pouze v průběhu jediného roku. Žalobkyně přitom tvrdila, že tato situace se opakovala bez přerušení několik let až do roku 2013 včetně. Pokud tedy dochází ke stejným posunům v průběhu několika let, rozdíl je smazán, jelikož jakýkoli nezúčtovaný objem v průběhu daného roku musí být zaúčtován v průběhu následujícího roku a celkový objem v jednotlivých letech zůstane stejný nebo bude velmi podobný. Argumenty směřující proti bodu 19 odůvodnění napadeného rozhodnutí musí být tudíž odmítnuty.
100

Přitom zpráva nadepsaná „instituce určeného provozovatele poštovních služeb v Evropské unii“ vypracovaná Instytut Pocztowy a poskytnutá v příloze žaloby, o kterou se žalobkyně opírají, nestačí pro podepření takového tvrzení. I když tato zpráva uvádí, že příspěvek do vyrovnávacího fondu je možné ve Francii a ve Španělsku požadovat od „všech provozovatelů“, v Portugalsku od „všech schválených provozovatel“, v Rakousku od „všech schválených provozovatelů, jejichž příjmy přesahují 1 milion eur“ a v Řecku od „všech provozovatelů poštovních služeb, kterým bylo uděleno povolení“, je třeba poznamenat, že neobsahuje údaje, které by umožňovaly přesně určit poskytovatele, kteří by mohli skutečně přispívat do různých vyrovnávacích fondů, jako například výpočet příspěvku každého poskytovatele v dotčených zemích. I kdyby všichni poskytovatelé poštovních služeb měli povinnost přispívat do vyrovnávacího fondu, pokud je příspěvek každého poskytovatele vypočtený poměrně k počtu poštovních zásilek, které doručuje v rámci všeobecných služeb, poskytovatelé kurýrních služeb by mohli být osvobozeni od povinnosti přispívat. Navíc, když byla na jednání Komise vyslechnuta k tomuto bodu, tvrdila, že přezkoumala praxi členských států v této otázce a dospěla k závěru, aniž by to žalobkyně zpochybnily, že žádný z členských států, pro které disponovala informacemi, se k dnešnímu datu nedomnívá, že kurýrní služby, ve smyslu expresní pošty, by byly rovnocenné s všeobecnou poštovní službou. Ať je tomu jakkoliv, je třeba konstatovat, že úvahy uvedené v bodech 91 až 98 výše a týkající se zvláštností těchto služeb umožňují samy o sobě odmítnout argument, který tu vznáší žalobkyně.
85

Podle téže judikatury k tomu, aby se dospělo k závěru, že je opatření podpory přijaté veřejným podnikem přičitatelné státu, by mohly být kromě toho případně relevantní i jiné prvky, jako jsou zejména začlenění podniku do struktur veřejné správy, povaha jeho činností a jejich výkon na trhu v rámci běžných podmínek hospodářské soutěže se soukromými subjekty, právní postavení podniku, který spadá pod veřejné právo nebo obecné korporátní právo, intenzita dohledu vykonávaného veřejnými orgány nad vedením podniku nebo jakýkoliv jiný nepřímý důkaz, který by v konkrétním případě svědčil o účasti veřejných orgánů při přijetí opatření nebo o nepravděpodobnosti toho, že by se jeho přijetí neúčastnily, rovněž s ohledem na rozsah tohoto opatření, jeho obsah nebo podmínky, které obsahuje (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 16. května 2002, Stardust, C‑482/99, EU:C:2002:294, bod 56, a ze dne 23. listopadu 2017, SACE a Sace BT v. Komise, C‑472/15 P, nezveřejněný, EU:C:2017:885, bod 36).
57

Úvodem je třeba poukázat na to, že argumenty, kterých se dovolává Švédské království v rámci druhé části prvního žalobního důvodu, vyžadují, aby byly objasněny některé skutečnosti, bez nichž nelze na tyto argumenty přesvědčivě odpovědět. Tyto skutečnosti souvisejí v první řadě s právním základem, na základě kterého může být uděleno povolení používat látky vzbuzující mimořádné obavy (viz body 58 až 62 níže). V této souvislosti je třeba určit, zda Komise právem zvolila čl. 60 odst. 4 nařízení č. 1907/2006 jako právní základ napadeného rozhodnutí (viz bod 63 níže). Zadruhé jsou ukládána určitá upřesnění, pokud jde o dělbu odpovědností, příslušejících zapojeným subjektům v rámci povolovacího postupu uvedeného v čl. 60 odst. 4 nařízení č. 1907/2006, a sice jednak Komisi a jednak výborům ECHA (viz body 64 až 69 níže). Zatřetí je třeba upřesnit některé aspekty ohledně pojmu „alternativa“, který je použit v nařízení č. 1907/2006 (viz body 70 až 76 níže). Začtvrté, pokud jde o argumenty Švédského království, je třeba provést řadu zpřesnění ohledně důkazního břemena, jak je uvedeno v čl. 60 odst. 4 nařízení č. 1907/2006 ve spojení s bodem 69 odůvodnění téhož nařízení (viz body 77 až 79 níže). Zapáté je vhodné doplnit několik úvah, pokud jde o způsob provedení důkazního břemena uváděného těmito dvěma ustanoveními (viz body 80 až 85 níže).
6

Rozhodnutím (EU) 2016/2391 ze dne 4. července 2016 o státní podpoře SA.29769 (2013/C) (ex 2013/NN), kterou poskytlo Španělsko některým fotbalovým klubům (Úř. věst. 2016, L 357, s. 1, dále jen „napadené rozhodnutí“), Komise konstatovala, že zákonem č. 10/1990 zavedlo Španělsko protiprávně podporu ve formě daňového zvýhodnění v oblasti daně z příjmů ve prospěch klubů Athletic Club Bilbao, Club Atlético Osasuna, FC Barcelona a Real Madrid CF, a to v rozporu s čl. 108 odst. 3 SFEU (článek 1 napadeného rozhodnutí). Komise dále konstatovala, že tato podpora není slučitelná s vnitřním trhem, a v důsledku toho uložila Španělskému království tuto podporu ukončit (čl. 4 odst. 4) a zajistit, aby příjemci navrátili rozdíl mezi zaplacenou daní z příjmu a daní z příjmu, které by podléhali v právní formě SAS, počínaje hospodářským rokem 2000 (čl. 4 odst. 1), s výhradou zejména případu, kdy by podpora byla podporou de minimis (článek 2). Napadené rozhodnutí nakonec svému příjemci ukládá vyhovět výroku s okamžitým účinkem, pokud jde o navrácení poskytnuté podpory (čl. 5 odst. 1), a ve lhůtě čtyř měsíců od jeho oznámení, pokud jde o provedení rozhodnutí v plném rozsahu (čl. 5 odst. 2).
112

Začtvrté je třeba zohlednit skutečnost, že řízení před útvarem vydávajícím daňová rozhodnutí zahrnuje přípravnou fázi, během které je žádost o daňové rozhodnutí analyzována a na jejímž konci je formálně zohledněna pouze část žádostí. Z výročních zpráv tohoto útvaru uvedených Belgickým královstvím, zejména ze zprávy za rok 2014, totiž vyplývá, že pouze přibližně 50 % případů, které jsou zahájeny ve fázi předběžného oznámení, dospěje do fáze daňového rozhodnutí. To představuje indicii, že na rozdíl od toho, co tvrdí Komise, má uvedený útvar posuzovací pravomoc, kterou skutečně vykonává, když vyhoví, a to i ve fázi předběžného oznámení, žádosti týkající se nadměrného zisku, nebo tuto žádost zamítne.
10

Podle pracovního programu ERV 2016 to platí mimo jiné pro zařazení žádosti podané v roce 2014 nebo 2015 do kategorie C, které brání podání nové žádosti o grant v rámci pracovního programu EVR 2016 (dále jen „ustanovení o překážce“).
41

Uplatnění kritéria soukromého subjektu v tržním hospodářství spočívá v porovnání chování orgánů veřejné moci s chováním soukromého subjektu o srovnatelné velikosti za stejných okolností. Pokud by se stát skutečně choval pouze jako kterýkoli soukromý hospodářský subjekt jednající za běžných tržních podmínek (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 1. října 2015, Electrabel a Dunamenti Erőmű v. Komise, C‑357/14 P, EU:C:2015:642, bod 144 a citovaná judikatura), neexistovala by žádná výhoda spojená se státním zásahem, neboť přijímající subjekt by v zásadě mohl mít stejný užitek ze samotného fungování trhu (viz rozsudek ze dne 30. dubna 2014, Tisza Erőmű v. Komise, T‑468/08, nezveřejněný, EU:T:2014:235, bod 85 a citovaná judikatura; v tomto smyslu viz rovněž rozsudek ze dne 28. února 2012, Land Burgenland v. Komise, T‑268/08 a T‑281/08, EU:T:2012:90, bod 48 a citovaná judikatura).
65

Je přitom správné, že polská republika tvrdí, že sazby daně nelze vyloučit z obsahu daňového režimu, jak to učinila Komise (viz body 22 a 29 odůvodnění rozhodnutí o zahájení řízení, prvního napadeného rozhodnutí, a body 46 a 49 konečného rozhodnutí, druhého napadeného rozhodnutí). Bez ohledu na to, zda se jedná o jedinou nebo progresivní sazbu, jsou úroveň zatížení, stejně jako zdanitelný základ, zdanitelné plnění a okruh osob povinných k dani, základními vlastnostmi právního režimu daňového zatížení. Jak to zdůrazňuje polská vláda, Komise sama uvedla v bodě 134 sdělení o pojmu státní podpory, že „[v] případě daní nebo sazeb je referenční systém založen na prvcích, jako jsou zdanitelný základ, osoby povinné k dani, zdanitelné plnění a daňové sazby“. V případě neexistence úrovně zatížení umožňující určit, jaká je struktura „obvyklého“ režimu, je mimo jiné nemožné přezkoumat, zda existuje zvýhodňující odchylka ve prospěch určitých podniků (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 6. září 2006, Portugalsko v. Komise, C‑88/03, EU:C:2006:511, bod 56, a ze dne 7. března 2012, British Aggregates v. Komise, T‑210/02 RENV, EU:T:2012:110, bod 52). To je důvod, proč případně, jestliže v rámci téže daně mají některé podniky odlišné daňové sazby, včetně osvobození některých podniků, je třeba určit, jaká je „obvyklá“ situace v odvětví, která je součástí „obvyklého“ režimu, bez jejíhož určení nelze použít metodu připomínanou v bodech 60 a 61 výše.
30

Je třeba uvést, že v německém znění základního nařízení je daná podmínka formulována takto: „der Einführer nach dem Ausmaß des Dumpings und der angeblichen oder festgestellten Schädigung von dem Dumping Kenntnis hatte oder hätte haben müssen“. V portugalském znění se uvádí, že „o importador tivesse ou devesse ter tido conhecimento dessas práticas no que respeita à importância do dumping e do prejuízo alegados ou verificados“ a v anglickém znění se stanoví, že „the importer was aware of, or should have been aware of, the dumping as regards the extent of the dumping and the injury alleged or found“.
201

Zatřetí provedla Komise na tomto základě srovnání mezi „indickou domácí cenou železné rudy přepravené z indického dolu do indického závodu“ (ale nevyložené v závodu) a „australskou domácí cenou železné rudy přepravené z dolu do přístavu“ (ale nevyložené v přístavu) (viz bod 255 odůvodnění napadeného nařízení). Rozdíl mezi oběma těmito nákupními cenami vynásobený množstvím železné rudy zakoupené indickými výrobci během období šetření a spotřebované k výrobě dotčeného výrobku představuje podle Komise „úspory“ dosažené indickými výrobci tohoto výrobku nakupujícími železnou rudu na narušeném indickém trhu oproti ceně, již by zaplatili, kdyby ceny nebyly narušeny. Tato celková částka představuje podle Komise výhodu, kterou indickým výrobcům poskytla indická vláda během období šetření (viz body 258, 259 a 261 odůvodnění uvedeného nařízení).
139

Pokud jde na prvním místě o určení prodejních, správních a režijních nákladů, jež musí být zohledněny v rámci početního určení vývozních cen, v rozsahu, v němž Komise ve svých výpočtech vycházela ze skutečných nákladů prodejních entit společnosti Jindal Saw, žalobkyně Komisi zaprvé vytýkají, že dostatečně nezohlednila – s cílem vyloučit je z úprav nezbytných v případě prodejních, správních a režijních nákladů – náklady spojené se zpracovatelskými činnostmi uskutečňovanými dvěma těmito prodejními entitami, a sice společnostmi Jindal Saw Italia a Jindal Saw UK, což mohla učinit tak, že by v případě obou těchto entit použila rozpětí prodejních, správních a režijních nákladů stanovené pro třetí prodejní entitu, Jindal Saw España, která neprováděla zpracovatelskou činnost, nebo přinejmenším tak, že by pro společnost Jindal Saw UK použila stejné rozpětí prodejních, správních a režijních nákladů jako pro společnost Jindal Saw Italia.
222

Je pravda, že s ohledem na to, že podrobné zveřejnění skutečností vytýkaných dotyčným osobám a subjektům by mohlo být v rozporu s naléhavými důvody obecného zájmu a zasahovat do jejich oprávněných zájmů, bylo připuštěno, že postačuje, pokud je v Úředním věstníku zveřejněn výrok a všeobecné odůvodnění opatření týkajících se zmrazení finančních prostředků, s tím, že musí být vypracováno specifické a konkrétní odůvodnění tohoto rozhodnutí, se kterým musí být dotyčné osoby obeznámeny jakýmkoliv jiným přiměřeným způsobem (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 12. prosince 2006, Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran v. Rada, T‑228/02, EU:T:2006:384, bod 147).
56

Konkrétněji je třeba zaprvé uvést, že z těchto dokumentů nelze vyvodit žádnou indicii ani žádný důkaz o řádném užívání zpochybněné ochranné známky, pokud jde o výrobky náležející do tříd 7, 11, 20 a 28. V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že společnost Wedl & Hofmann nepředložila žádnou fakturu, žádnou objednávku, žádný číselný údaj o prodeji, žádný číselný údaj o reklamě ani žádný údaj, který by uváděl podíl na trhu takových výrobků, jako jsou „mlýnky na kávu“ náležející do třídy 7, „nábytek“ náležející do třídy 20, „hry“ a „hračky“ náležející do třídy 28, „kávovary“ a „elektrické přístroje pro vaření“ náležející do třídy 11 anebo „sportovní potřeby“ náležející zejména do třídy 28, uváděné na trh pod zpochybněnou ochrannou známkou. Kromě toho, pokud jde o „oděvy pro gymnastiku a sport“, které náležejí do třídy 25, odvolací senát správně v bodě 66 napadeného rozhodnutí poznamenal, že pro uznání řádného užívání pro tyto výrobky nepostačuje předložit pouze fotografii fotbalového dresu, na němž je uvedena zpochybněná ochranná známka, bez dalších důkazů.
7

Článek 66a služebního řádu ve znění před vstupem v platnost nařízení č. 1023/2013 stanovil: „1. Odchylně od čl. 3 odst. 1 nařízení Rady (EHS, Euratom, ESUO) č. 260/68 z 29. února 1968, kterým se stanoví podmínky a postup pro uplatňování daně ve prospěch Evropských společenství […], se dočasné opatření týkající se odměn vyplácených [Unií] zaměstnancům v činné službě, zvané též ‚zvláštní odvod‘, vztahuje na období od 1. května 2004 do 31. prosince 2012. Sazba tohoto zvláštního odvodu, který se použije na základ uvedený v odstavci 3, činí: od 1.5.2004 do 1.12.2004 2,50 % od 1.1.2005 do 31.12.2005 2,93 % od 1.1.2006 do 31.12.2006 3,36 % od 1.1.2007 do 31.12.2007 3,79 % od 1.1.2008 do 31.12.2008 4,21 % od 1.1.2009 do 31.12.2009 4,64 % od 1.1.2010 do 31.12.2010 5,07 % od 1.1.2011 do 31.12.2012 5,50 % 3. a) Základ zvláštního odvodu je základní plat použitý pro výpočet odměny po odečtení: i) příspěvků do systému sociálního zabezpečení a do důchodového systému a daně, před odečtením zvláštního odvodu, splatných úředníkem ve stejné platové třídě a stupni ve smyslu článku 2 přílohy VII, a ii) částky rovnající se základnímu platu úředníka v platové třídě 1 stupni 1. b) Částky použité ke stanovení základu pro zvláštní odvod jsou vyjádřeny v eurech a upraveny [opravným] koeficientem 100. 4. Zvláštní [odvod] se získá každý měsíc srážkami ze zdroje příjmu; výtěžek je zapsán jako příjem souhrnného rozpočtu Evropské unie.“
106

Postup pro dosažení konsensu prokazatelně nebyl řádný tím spíše, že kromě opomenutí zaslat e-mail z 20:06 hodin A (viz bod 104 výše), což by samo o sobě činilo postup vadným, Jednotný výbor nedokazuje, že ostatní členové výkonného zasedání Jednotného výboru o e-mailu z 20:06 hodin věděli (což ostatně platí i pro e-mail z 19:04 hodin) a znali jeho obsah. Jednotný výbor předložil určité důkazy za účelem ověření, že e-maily zaslané v 19:04 a 20:06 hodin byly doručeny do e-mailových schránek adresátů. Nicméně kromě toho, že tato namátková kontrola nebyla provedena u všech členů výkonného zasedání Jednotného výboru, neprokazuje ani to, že členové výkonného zasedání Jednotného výboru do půlnoci téhož dne vůbec věděli, že jim tyto e-maily byly zaslány.
224

Podle čl. 134 odst. 1 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Jednotný výbor neměl ve věci zapsané do rejstříku pod číslem T‑377/16 úspěch a žalobkyně požadovala náhradu nákladů, je důvodné rozhodnout, že Jednotný výbor ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení žalobkyně v této věci v souladu s jejími návrhovými žádáními. Vzhledem k tomu, že obě další žaloby, zapsané pod číslem T‑645/16 a T‑809/16, byly prohlášeny za nepřípustné a návrh na vydání předběžného opatření, který byl zapsán do rejstříku pod číslem T‑645/16 R, byl zamítnut, je důvodné uložit žalobkyni, že ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení Jednotného výboru v těchto věcech v souladu s jeho návrhovými žádáními.
129

Postup pro dosažení konsensu prokazatelně nebyl řádný tím spíše, že kromě opomenutí zaslat e-mail z 20:06 hodin A (viz bod 127 výše), což by samo o sobě činilo postup vadným, Jednotný výbor nedokazuje, že ostatní členové výkonného zasedání Jednotného výboru o e-mailu z 20:06 hodin věděli (což ostatně platí i pro e-mail z 19:04 hodin) a znali jeho obsah. Jednotný výbor předložil určité důkazy za účelem ověření, že e-maily zaslané v 19:04 a 20:06 hodin byly doručeny do e-mailových schránek adresátů. Nicméně kromě toho, že tato namátková kontrola nebyla provedena u všech členů výkonného zasedání Jednotného výboru, neprokazuje ani to, že členové výkonného zasedání Jednotného výboru do půlnoci téhož dne vůbec věděli, že jim tyto e-maily byly zaslány.
47

Komise tvrdí, že články 40, 42b a 55a služebního řádu jsou v projednávaném případě irelevantní, neboť se nepoužijí v případě úředníka, který přijde o život v důsledku nesplnění povinnosti orgánu poskytovat ochranu, které vede k výplatě náhrady škody, a podotýká, že tato ustanovení nebyla v projednávané věci použita. Má za to, že přístup, který by se omezoval na hledání existence ustanovení zmiňujících potenciální osoby těžící, i nepřímo, z povinností orgánu oprávněného ke jmenování, třebaže by její obsah neměl žádný vztah k uplatňovanému návrhu na náhradu škody, je chybný. Jak připomněl Soudní dvůr v bodě 22 rozsudku ze dne 8. října 1986, Leussink v. Komise (169/83 a 136/84, dále jen „rozsudek Leussink, EU:C:1986:371), předmětem návrhu na náhradu nemajetkové újmy na základě článku 270 SFEU mohou být pouze spory, jejichž předmětem je náhrada újmy, za niž může být Komise „považována za odpovědnou z pozice zaměstnavatele“, a doplňkově toho, co stanoví služební řád v článku 73. Komise podotýká, že náhrada nemajetkové újmy požadovaná jako doplněk k plněním stanoveným v článku 73 služebního řádu každopádně nemůže vést k dvojímu odškodnění, jak Tribunál připomněl v bodě 195 rozsudku po vrácení věci. Pokud by přitom bylo vyhověno návrhu na náhradu nemajetkové újmy sourozenců Alessandra Missira, k takové dvojí náhradě škody by došlo, neboť podle jejich vlastních slov je uvedený návrh založen na „týchž skutečnostech“, na základě nichž Tribunál přiznal náhradu nemajetkové újmy otci a čtyřem dětem Alessandra Missira a na základě nichž Komise odkazuje na „tutéž škodnou událost“, tedy úmrtí posledně uvedeného.
6

Plynovod OPAL je totiž vlastněn společností WIGA Transport Beteiligungs-GmbH & Co. (dále jen „WIGA“, dříve W & G Beteiligungs-GmbH & Co. KG, dříve Wingas GmbH & Co. KG), která drží 80% podíl na uvedeném plynovodu, a společností E.ON Ruhrgas AG, která na něm drží 20% podíl. WIGA je společně kontrolována společnostmi OAO Gazprom a BASF SE. Společností provozující část plynovodu OPAL ve vlastnictví společnosti WIGA je společnost OPAL Gastransport GmbH & Co. KG (dále jen „OGT“).
9

Dne 14. ledna 2009 Evropská komise obdržela žádost o ochranu před pokutami na základě jejího oznámení o ochraně před pokutami a snížení pokut v případech kartelů (Úř. věst. 2006, C 298, s. 17), kterou podala Koninklijke Philips NV (dále jen „Philips“). Dne 29. ledna a 2. března 2009 byla tato žádost doplněna a Philips do ní zahrnula Lite-On IT Corporation (dále jen „Lite-On“) a jejich společný podnik Philips & Lite-On Digital Solutions Corporation (dále jen „PLDS“).
1

Žalobkyně Hitachi-LG Data Storage, Inc. a její dceřiná společnost Hitachi-LG Data Storage Korea, Inc. jsou výrobci a dodavateli optických diskových jednotek (dále jen „LDO“). Společnost Hitachi-LG Data Storage je konkrétně společným podnikem založeným japonskou společností Hitachi, Ltd a korejskou společností LG Electronics Inc. Na trhu je činná od 1. července 2001.
61

Nicméně žalobkyně, která nebyla jedinou leteckou společností v soutěžním vztahu se společností Ryanair na třech spojeních, neprokázala, že pokud jde o zvláštní sazby letištních poplatků za cestujícího uplatňované na terminálu mp2 a o smlouvu se společností AMS, byla v situaci, která ji odlišovala od ostatních dotčených konkurentů. Konkrétně byly konkurenty společnosti Ryanair společnost Royal Air Maroc pro lety do Marrákeše (Maroko), do Udždy (Maroko) a do Rabatu (Maroko), a společnost Vueling Airlines pro lety do Malagy (Španělsko), do Palmy de Mallorca (Španělsko) a do Říma. V důsledku toho se tyto dvě posledně uvedené letecké společnosti nacházely ve stejném soutěžním postavení vůči společností Ryanair jako žalobkyně. Kromě toho skupina leteckých společností, jejíž součástí jsou společnosti Vueling Airlines, British Airways a Iberia, byla ve vzájemném soutěžním vztahu se společností Ryanair na pěti spojeních, a sice do Londýna (Spojené království), Madridu (Španělsko), Malagy, Palmy de Mallorca a do Říma, tedy o dvě spojení více, než činí počet spojení provozovaných skupinou leteckých společností, jejíž součástí je žalobkyně.
86

Na druhém místě je třeba poukázat na to, že žádné údaje obsažené v téměř totožných dopisech ze dne 7. března 2016 (viz bod 21 výše), pokud jde o věc T‑244/16, a ze dne 6. března 2017 (viz bod 27 výše), pokud jde o věc T‑285/17, neumožňují mít za to, že Rada měla k dispozici informace o tom, že předmětná práva byla ukrajinskými orgány v trestním řízení vedeném vůči žalobci dodržována, a tím méně že by Rada tyto informace posoudila, aby ověřila, zda ukrajinské orgány činné v trestním řízení tato práva dostatečně dodržovaly při přijímání rozhodnutí zahájit a vést proti žalobci trestní řízení v souvislosti s trestným činem zneužití veřejných prostředků nebo majetku. V těchto dopisech se totiž Rada stejně jako ve věci, v níž byl vydán rozsudek ze dne 19. prosince 2018, Azarov v. Rada (C‑530/17 P, EU:C:2018:1031, bod 24), omezila na konstatování, že dopisy GP, jež byly předtím zaslány žalobci (viz body 18 a 24 výše), dokládají, že vůči žalobci je nadále vedeno trestní řízení v souvislosti se zneužitím veřejných prostředků nebo majetku. Navíc okolnost, že Ukrajina je mezi státy, které přistoupily k EÚLP, kterou Rada výslovně zmiňuje ve svých dopisech i písemnostech, nemůže učinit nadbytečným ověření ze strany Rady ohledně dodržování práva žalobce na obhajobu a jeho práva na účinnou soudní ochranu (viz bod 78 výše).
242

Tento závěr platí tím spíše, že – jak v podstatě uvádí žalobce – výklad pojmu „zproštění“ (výkonu služby) a výrazu „osvobozen“ (od svých pracovních povinností) ze strany EIB v rozhodnutích ze dne 13. dubna a 12. května 2015 se výrazně liší od jejich běžného významu. Pojem „zproštění“ totiž v běžném vnímání odkazuje na povolení neučinit to, co je předepsáno. Pokud jde o výraz „osvobozen“, tento výraz odkazuje v běžném vnímání na osvobození v tom smyslu, že dotyčný již není povinen učinit to, co je předepsáno. V projednávaném případě přitom EIB použila pojem „zproštění“ a výraz „osvobozen“ za účelem popisu zákazu činit to, co bylo předepsáno. Jak EIB výslovně uznala na jednání, žalobce „nemůže pracovat“ v důsledku zproštění výkonu služby. Korespondence mezi žalobcem a EIB dokládá tuto nejednoznačnost. Odpověď žalobce na pracovní e-mail dne 15. dubna 2015 tak pro něj znamenala „napomenutí“ ředitele Ředitelství pro finanční rizika GŘ RM. Tento ředitel však žalobci neoznámil, že mu bylo zakázáno pracovat, nýbrž pouze to, že není „oficiálně ve službě“ a že se od něj neočekává, že bude pracovat nebo odpovídat na své e-maily.