Keywords

Summary



Keywords

1. Unijní právo – Zásady – Právo na obhajobu – Právo na účinnou soudní ochranu – Omezující opatření vůči Íránu

(Článek 254 odst. 1 a 2 ES; nařízení Rady č. 423/2007, čl. 7 odst. 2 a čl. 15 odst. 3)

2. Akty orgánů – Volba právního základu – Nařízení o omezujících opatřeních vůči Íránu

(Články 60 ES, 301 ES a 308 ES; společný postoj Rady 2007/140; nařízení Rady č. 423/2007)

3. Mezinárodní právo veřejné – Charta Organizace spojených národů – Rezoluce Rady bezpečnosti přijaté na základě kapitoly VII Charty Organizace spojených národů – Povinnost Unie vykonávat své pravomoci při dodržení těchto rezolucí – Meze

(Nařízení Rady č. 423/2007, čl. 7 odst. 2)

Summary

1. Zásada účinné soudní ochrany znamená, že unijní orgán, který přijme akt, z něhož pro určitou osobu nebo pro určitý subjekt vyplývají omezující opatření, musí v co možná největším rozsahu sdělit důvody, na nichž je tento akt založen, a to buď v okamžiku jeho přijetí, nebo alespoň co možná nejdříve po jeho přijetí, aby tyto osoby nebo subjekty mohly využít svého práva tento akt napadnout.

Právě za účelem dodržení této zásady ukládá Radě čl. 15 odst. 3 nařízení č. 423/2007 o omezujících opatřeních vůči Íránu povinnost uvést individuální a konkrétní důvody pro rozhodnutí přijatá podle čl. 7 odst. 2 uvedeného nařízení a uvědomit o nich dotčené osoby a subjekty. Zmrazení finančních prostředků má totiž pro dotyčné subjekty závažné důsledky, jelikož může omezovat výkon jejich základních práv. Přestože nařízení č. 423/2007 neupravuje, v jaké formě mají být dotčené osoby a subjekty o těchto důvodech „uvědomeny“, není vyhlášení v Úředním věstníku Evropské unie dostačující. Kdyby totiž bylo možné se domnívat, že individuální a konkrétní důvody lze sdělit vyhlášením rozhodnutí v Úředním věstníku, postrádala by výslovná úprava sdělení těchto důvodů obsažená v uvedeném čl. 15 odst. 3 smysl, neboť vzhledem ke své normativní povaze musí být rozhodnutí o zmrazení finančních prostředků v souladu s čl. 254 odst. 1 a 2 ES tak jako tak vyhlášeno. Z toho vyplývá, že svou povinnost upravenou tímto ustanovením musí Rada splnit prostřednictvím individuálního sdělení.

Individuální sdělení je sice v zásadě nezbytné, avšak čl. 15 odst. 3 nařízení č. 423/2007 nevyžaduje žádnou určitou formu, nýbrž pouze hovoří o povinnosti „uvědomit“. Je třeba, aby toto ustanovení mělo užitečný účinek, tj. aby zajišťovalo účinnou soudní ochranu osob a subjektů dotčených omezujícími opatřeními přijatými na základě čl. 7 odst. 2 uvedeného nařízení. Tento požadavek je splněn i bez sdělení Rady, byla-li adresátovi poskytnuta dostačující informace vnitrostátním orgánem bankovního dohledu a adresát byl schopen podat žalobu, neboť opomenutí Rady sdělit důvody neznamenalo, že by tento adresát přišel o možnost včas se seznámit s odůvodněním sporného rozhodnutí a posoudit opodstatněnost vůči němu přijatého opatření, kterým se zmrazují finanční prostředky.

(viz body 47-52, 55–56)

2. Nařízení č. 423/2007 se již podle svého názvu týká přijetí omezujících opatření vůči Íránské islámské republice. Z odůvodnění a veškerých ustanovení tohoto nařízení vyplývá, že jeho cílem je zabránit politice tohoto státu v jaderné oblasti nebo tuto politiku zbrzdit s ohledem na rizika, která jsou s ní spojena, a to omezujícími opatřeními v hospodářské oblasti. Jedná se tedy o boj proti riziku vyplývajícímu z íránského programu šíření jaderných zbraní, a nikoli proti šíření jaderných zbraní obecně.

Vzhledem k tomu, že cílem a obsahem předmětného aktu je jednoznačně přijetí hospodářských opatření vůči Íránské islámské republice, nebylo použití článku 308 ES nezbytné, protože článek 301 ES je dostatečným právním základem, neboť umožňuje určitý postup Společenství směřující k pozastavení, omezení nebo úplnému přerušení hospodářských vztahů s jednou nebo několika třetími zeměmi s tím, že tento postup může zahrnovat opatření, kterými se zmrazují finanční prostředky subjektů, například banky, které jsou spojeny s režimem dotyčné třetí země.

Pokud jde o nutnost zahrnout mezi právní základy také společný postoj 2007/140, proti této nutnosti hovoří samotné znění článku 301 ES, který upravuje možnost přijmout opatření Společenství, předpokládá-li se ve společných postojích nebo společných akcích přijatých podle ustanovení Smlouvy o EU o společné zahraniční a bezpečnostní politice (SZBP) ve znění platném před Lisabonskou smlouvou určitý postup Společenství. Ze znění tohoto ustanovení vyplývá, že k tomu, aby mohla být přijata opatření Společenství, musí existovat společný postoj nebo společná akce, a nikoli že tato opatření musejí být založena na tomto společném postoji nebo na této společné akci.

Společný postoj každopádně nemůže být právním základem aktu Společenství. Společné postoje Rady v oblasti SZBP, jako jsou společné postoje 2007/140 a 2008/479, jsou totiž přijímány v rámci Smlouvy o EU v souladu s jejím článkem 15, zatímco nařízení Rady, jako je nařízení č. 423/2007, jsou přijímána v rámci Smlouvy o ES. Rada tedy mohla přijmout akt Společenství pouze na základě pravomocí, které jí byly svěřeny Smlouvou o ES, tj. v projednávané věci články 60 ES a 301 ES.

(viz body 68–72)

3. Rezoluce Rady bezpečnosti jsou součástí jiného právního řádu než společné postoje Rady a její nařízení. Stejně tak akty přijaté na půdě Organizace spojených národů na jedné straně a akty přijaté v rámci Unie na straně druhé byly přijaty orgány nadanými samostatnými pravomocemi, které jim byly svěřeny jejich základními dokumenty, tj. smlouvami, jimiž byly založeny.

Při vypracovávání opatření Společenství, jimiž má být provedena rezoluce Rady bezpečnosti, na niž odkazuje společný postoj, je Společenství povinno řádně zohlednit znění a cíle dotyčné rezoluce. Stejně tak je třeba zohlednit znění a cíl rezoluce Rady bezpečnosti při výkladu nařízení, jehož cílem je tuto rezoluci provést. Aniž by tím však byla zpochybňována přednost rezoluce Rady bezpečnosti z hlediska mezinárodního práva, respekt vůči orgánům Organizace spojených národů, k němuž jsou povinny orgány Společenství, nemůže vést k tomu, že se nebude provádět přezkum legality aktu Společenství z hlediska základních práv, která jsou nedílnou součástí obecných zásad práva Společenství.

Pravomoc svěřená Radě článkem 7 odst. 2 nařízení č. 423/2007 o omezujících opatřeních vůči Íránu je tedy pravomocí samostatnou. Povinnost „řádně zohlednit“ znění a cíle dotyčné rezoluce není v tomto ohledu nijak v rozporu s konstatováním, že Rada rozhoduje samostatně v souladu s normami vlastního právního řádu.

(viz body 100, 102–106)