ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1

Evropská komise se svou žalobou domáhá, aby Soudní dvůr: — určil, že Spolková republika Německo tím, že nepřijala všechna opatření, která vyplývají z rozsudku ze dne 23. října 2007, Komise v. Německo (C-112/05, Sb. rozh. s. I-8995), ohledně neslučitelnosti některých ustanovení zákona o převodu práv z podílů na společnosti s ručením omezeným Volkswagenwerk do soukromých rukou (Gesetz über die Überführung der Anteilsrechte an der Volkswagenwerk Gesellschaft mit beschränkter Haftung in private Hand), ze dne 21. července 1960 (BGBl. 1960 I, č. 39, s. 585, a BGBl. 1960 III, s. 641-1-1, dále jen „zákon VW“), s unijním právem, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z čl. 260 odst. 1 SFEU; — uložil Spolkové republice Německo, aby Komisi zaplatila denní penále ve výši 282725,10 eur za prodlení s plněním povinností vyplývajících z výše uvedeného rozsudku Komise v. Německo, a to od vyhlášení rozsudku v projednávané věci až do splnění povinností vyplývajících z uvedeného rozsudku Komise v. Německo; — uložil Spolkové republice Německo, aby Komisi zaplatila paušální částku ve výši součinu denní částky 31114,72 eur a počtu dní trvání protiprávního jednání, a to od vyhlášení výše uvedeného rozsudku Komise v. Německo do vyhlášení rozsudku v projednávané věci nebo do dne, kdy tento členský stát ukončí protiprávní jednání, a — uložil Spolkové republice Německo náhradu nákladů řízení.
69

Spolková země Burgenland a Rakouská republika zadruhé uvádějí, že s přihlédnutím k tomu, co bylo uvedeno výše, nejsou relevantní ani úvahy Tribunálu obsažené v bodě 132 rozsudku Burgenland týkající se naléhavosti prodeje společnosti BB. Podpůrně tvrdí, že úvahy Tribunálu vycházejí z nesprávného výkladu čl. 87 odst. 1 ES, jelikož po dvou neúspěšných a časově i finančně náročných pokusech o privatizaci společnosti BB a s ohledem na skutečnost, že by v průběhu povolovacího řízení před FMA zanikla platnost nabídky společnosti GRAWE, a skutečnost, že by FMA možná zakázala prodej společnosti BB sdružení, by soukromý prodávající nepodstoupil riziko neúspěšnosti tohoto třetího pokusu o privatizaci, a tudíž by neprodal společnost BB sdružení. Na rozdíl od konstatování Tribunálu v tomto bodě 132 daného rozsudku spolková zem Burgenland a Rakouská republika kromě toho předložily řadu důkazů o tom, že privatizace společnosti BB by byla v důsledku prodloužení řízení před FMA ohrožena. Tribunál tedy posoudil skutkové okolnosti případu neúplně a nesprávně odůvodnil rozsudek Burgenland.
33

Dále je třeba uvést, že kdyby mělo být doplňující použití vyhlášky z roku 2008 chápáno tak, že se prováděcí ustanovení stanovená v jejím oddíle 5.1 použijí, jak uvedla generální advokátka v bodech 23 až 25 svého stanoviska, nad rámec znění jediného článku odst. 2 této vyhlášky na povodí uvnitř společenství, právní situace, která by z toho vyplývala, by nesplňovala požadavky na jasnost a přesnost, kterými se musí vyznačovat vnitrostátní prováděcí opatření (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 24. ledna 2002, Komise v. Itálie, C-372/99, Recueil, s. I-819, bod 18).
57

Podle ustálené judikatury nelze k závěru, že takový akt musí být zařazen do kategorie aktů spadajících do společné obchodní politiky, dospět jen na základě pouhé okolnosti, že takový unijní akt může mít určitý dopad na mezinárodní obchod. Unijní akt naopak spadá do této politiky v případě, že se týká zvláště mezinárodního obchodu, poněvadž je jeho účelem především podpora, usnadnění nebo úprava tohoto obchodu, a má na něj přímé a bezprostřední účinky (viz zejména výše uvedený rozsudek Daiichi Sankyo a Sanofi-Aventis Deutschland, bod 51 a citovaná judikatura).
24

Podle uvedeného soudu je mechanismus vyrovnávacího doplatku, který byl převzat z unijního práva a na který se odvolává velkovévodské nařízení ze dne 19. prosince 2008, relevantní, uplatní-li se na dávku, která je kvalifikována jako rodinná dávka ve smyslu čl. 1 bodu u) písm. i) a čl. 4 odst. 1 písm. h) nařízení č. 1408/71. Naproti tomu v případě, že by se mechanismus vyrovnávacího doplatku uplatnil na zvýhodnění, která nejsou dávkami sociálního zabezpečení ve smyslu uvedeného nařízení, takové uplatnění, jehož důsledkem by bylo odepření části příhraničních pracovníků, kteří se přemisťují z jiných členských států do Lucemburska za účelem výkonu výdělečné činnosti, platby bonusu na dítě v plné výši, ačkoli tento bonus by byl v plné výši poskytnut pracovníkům s bydlištěm v Lucembursku, by mohlo představovat diskriminační opatření ve smyslu článku 7 nařízení č. 1612/68, článků 18 SFEU a 45 SFEU, jakož i článku 3 nařízení č. 1408/71.
14

Podle tohoto soudu by totiž navštěvování zařízení, které se v Německu nachází nejblíže bydlišti jejích rodičů, nabízejícího takovýto kurz, vyžadovalo pro každou cestu tam a zpět dobu delší než jedna hodina, což podle ustanovení správních předpisů k BAföG (Verwaltungsvorschriften zum BAföG) nepředstavuje přiměřenou dobu. Pokud by S. Elrick tedy změnila své bydliště do místa v Německu, v němž se nachází srovnatelné vzdělávací zařízení, měla by v zásadě nárok na podporu na vzdělávání pro tento kurz.
22

V době od 19. května 2005 do 11. července 2007 propustila společnost Sandler na základě celních prohlášení podaných elektronickou formou a s použitím systému Atlas do volného oběhu v Unii několik zásilek syntetických střižových vláken. Hauptzollamt Hamburg‑Hafen‑Waltershof [(hlavní celní úřad přístavu Hamburk-Waltershof (Německo)] propustil toto zboží do volného oběhu na základě přihlášeného původu, jímž byla Nigérie, umožňujícího poskytnutí preferenčního sazebního režimu „osvobozeno od cla“. Celní úřad nepožadoval předložení a kontrolu osvědčení EUR.1 uvedených v celních prohlášeních.
38

V tomto ohledu je třeba konstatovat, že zásada proporcionality DPH se přitom může vztahovat pouze k základu daně. I když základ daně většinou odpovídá ceně, kterou musí konečný spotřebitel zaplatit jako protiplnění za poskytnutí služby nebo dodání zboží, ze znění samotného článku 73 směrnice o DPH vyplývá, že tomu tak nemusí vždy být. Podle tohoto článku totiž základ daně zahrnuje vše, co tvoří protiplnění „získané“ poskytovatelem plnění od příjemce „nebo třetí osoby […] včetně dotací přímo vázaných k ceně těchto plnění“. Základ daně se tedy stanoví podle toho, co osoba povinná k dani skutečně obdrží jako protiplnění, a nikoli podle toho, co daný příjemce zaplatí v konkrétním případě (v tomto smyslu viz zejména rozsudek ze dne 19. června 2003, First Choice Holidays, C-149/01, Recueil, s. I-6289, body 28 až 31 a citovaná judikatura).
9

Andreas Ingemar Thiele Meneses navštěvoval německé školy v Istanbulu od roku 2001 do roku 2004, v Barceloně od roku 2004 do roku 2007 a opět v Istanbulu od roku 2007 do roku 2009. V červnu roku 2009 složil maturitní zkoušku („Abitur“). Od června 2009 do dubna 2010 žalobce v původním řízení pobýval v Jižní Americe, kde absolvoval mimo jiné tříměsíční praktikum v Santiagu (Chile). V letním semestru 2010 zahájil studium práva na univerzitě ve Würzburgu (Německo).
Z 82. bodu odůvodnění této směrnice, zejména z jeho německého („Abgesehen von den Praktiken, die unter die vorliegende Richtlinie fallen“), anglického („Apart from the practices that are covered by this Directive“), francouzského („Outre les pratiques couvertes par la présente directive“), italského („In aggiunta alle pratiche oggetto della presente direttiva“) a rumunského („Pe lângă practicile aflate sub incidența prezentei directive“) znění vyplývá, že směrnice 2010/13 se vztahuje na jiné praktiky, než na jaké se vztahuje směrnice 2005/29. Tento výklad by rovněž kolidoval s článkem 3f směrnice 89/552, ve znění směrnice 2007/65.
8

Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 593/2008 ze dne 17. června 2008 o právu rozhodném pro smluvní závazkové vztahy (Řím I) (Úř. věst. L 177, s. 6, dále jen „nařízení Řím I“) nahradilo Římskou úmluvu. Článek 9 odst. 1 a 2 tohoto nařízení, nadepsaný „Imperativní ustanovení“, zní následovně: „1. Imperativní ustanovení jsou ustanovení, jejichž dodržování je pro stát při ochraně jeho veřejných zájmů, jako např. jeho politického, společenského a hospodářského uspořádání zásadní do té míry, že se vyžaduje jejich použití na jakoukoli situaci, která spadá do jejich oblasti působnosti, bez ohledu na právo, které by se jinak na smlouvu podle tohoto nařízení použilo. 2. Tímto nařízením není v žádném případě dotčeno použití imperativních ustanovení práva země soudu.“
10

Článek 48 této směrnice, nadepsaný „Technická nebo odborná způsobilost“, stanoví: „1. Technická nebo odborná způsobilost hospodářských subjektů se posuzuje a zkoumá v souladu s odstavci 2 a 3. 2. Doklady o technické způsobilosti hospodářského subjektu mohou být poskytnuty jedním nebo několika následujícími prostředky podle povahy, množství nebo důležitosti a použití stavebních prací, dodávek nebo služeb: a) i) seznamem stavebních prací provedených za posledních pět let s připojenými osvědčeními o uspokojivém provedení nejdůležitějších prací. Tato osvědčení uvedou hodnotu, datum a místo stavebních prací a vymezí, zda byly práce provedeny podle obchodních pravidel a řádně dokončeny. Je-li to vhodné, předloží příslušný orgán tato osvědčení veřejnému zadavateli přímo; [...] b) přehledem techniků nebo zapojených technických útvarů, které patří přímo dodavateli či nikoli, zvláště těch, které jsou odpovědné za kontrolu jakosti, a v případě veřejných zakázek na stavební práce těch, které může zhotovitel povolat k provedení stavby; [...] h) výkazem nástrojů, provozních a technických zařízení, jež má poskytovatel služeb nebo zhotovitel k dispozici pro plnění zakázky; [...] 3. Hospodářský subjekt může, je-li to nezbytné a pro určitou zakázku, využít schopnosti jiných subjektů, bez ohledu na právní povahu vztahů mezi ním a těmito subjekty. V tom případě musí veřejnému zadavateli prokázat, že bude disponovat nezbytnými prostředky pro plnění zakázky, například tím, že předloží závazek poskytnout nezbytné prostředky hospodářskému subjektu. 4. Za stejných podmínek může skupina hospodářských subjektů uvedená v článku 4 využít schopnosti účastníků skupiny nebo jiných subjektů. [...]“
18

Herbert Schaible jednak tvrdí, že na rozdíl od toho, co uvedly při jednání tyto orgány a co vyplývá z návrhu nařízení Evropského parlamentu a Rady o zdraví zvířat [COM (2013) 260 final], nejsou plánovány žádné legislativní změny za účelem rozšíření individuální elektronické identifikace i na prasata. Dále poznamenává, že z uvedeného návrhu nařízení lze vyvodit, že Komise již nepovažuje elektronické a individuální identifikace za nezbytné k účinnému tlumení nákazy zvířat a že, vědoma si technických obtíží spojených s elektronickou identifikací zvířat, které je třeba ještě vyřešit, zamýšlí před zahájením vývoje integrovaných elektronických systémů umožňujících vysledovatelnost zvířat ještě vypracovat analýzy proveditelnosti a vyhodnocení dopadů.
17

I za předpokladu, že uplatnění čl. 15 odst. 1 písm. c) nařízení č. 44/2001 není podmíněno uzavřením smlouvy na dálku, je podle uvedeného soudu s ohledem na to, aby se zabránilo rozšíření působnosti tohoto ustanovení, nicméně třeba, aby internetová stránka podnikatele byla přinejmenším na počátku skutečného uzavření smlouvy se spotřebitelem. Má tedy za to, že uvedené ustanovení by nemělo být použitelné, pokud spotřebitel „náhodou“ uzavře smlouvu s „podnikatelem“.
35

Co se týče soudního přezkumu uvedených podmínek, je namístě přiznat unijnímu zákonodárci široký prostor pro uvážení, jestliže má rozhodovat v oblasti, která zahrnuje rozhodnutí politické, ekonomické a sociální povahy a ve které je povolán k učinění komplexních posouzení. Soudní dvůr tak při soudním přezkumu výkonu takové pravomoci nemůže posouzení, které provedl unijní zákonodárce, nahradit vlastním posouzením. Mohl by nanejvýš určit, že zákonodárcova volba je vadná, pokud by se jevila jako zjevně nesprávná nebo pokud by byly obtíže, které z ní plynou pro určité hospodářské subjekty, neúměrné výhodám, které jinak přináší (viz zejména rozsudky ze dne 12. listopadu 1996, Spojené království v. Rada, C-84/94, Recueil, s. I-5755, bod 57; ze dne 13. května 1997, Německo v. Parlament a Rada, C-233/94, Recueil, s. I-2405, bod 55, jakož i ze dne 14. prosince 2004, Swedish Match C-210/03, Sb. rozh. s. I-11893, bod 48).
6

Článek 5 směrnice 91/414 zní: „1. Účinná látka se na základě současných vědeckotechnických poznatků zařadí do přílohy I na počáteční dobu nepřesahující 10 let, jestliže lze očekávat, že přípravky na ochranu rostlin obsahující tuto účinnou látku splní následující podmínky: a) jejich rezidua, která jsou následkem aplikace v souladu se správnou rostlinolékařskou praxí, nemají škodlivé účinky na zdraví lidí nebo zvířat a na podzemní vody ani nepřijatelný vliv na životní prostředí a tato rezidua, jsou-li významná toxikologicky nebo z hlediska životního prostředí, lze měřit obvyklými metodami; b) jejich použití v souladu se správnou rostlinolékařskou praxí nemá škodlivé účinky na zdraví lidí nebo zvířat ani nepřijatelný vliv na životní prostředí podle čl. 4 odst. 1 písm. b) bodů iv) a v). 2. Pro zařazení účinné látky do přílohy I se bere v úvahu zejména: a) přijatelný denní příjem pro člověka, je-li to nezbytné; b) přijatelná úroveň expozice uživatelů, je-li to nezbytné; c) odhad rozpadu a distribuce v životním prostředí a účinky na necílové druhy, je-li to nezbytné. 3. Pro první zařazení účinné látky, která nebyla uvedena na trh do dvou let od oznámení této směrnice, se požadavky považují za splněné, jestliže bylo splnění podmínek prokázáno alespoň pro jeden přípravek obsahující dotyčnou účinnou látku. 4. Zařazení účinné látky do přílohy I může podléhat požadavkům, jako jsou: — minimální stupeň čistoty účinné látky, — povaha a maximální obsah některých nečistot, — omezení plynoucí z hodnocení informací podle článku 6, přičemž se zvažují příslušné zemědělské a rostlinolékařské podmínky a podmínky prostředí (včetně klimatických podmínek), — typ výroby; — způsob použití. 5. Zařazení látky do přílohy I lze na žádost jednou nebo opakovaně obnovit na období nepřesahující 10 let; toto zařazení lze kdykoliv přehodnotit, vyskytnou-li se pochybnosti, že kritéria uvedená v odstavcích 1 a 2 jsou stále plněna. Pokud byla žádost o obnovení podána včas, a v každém případě nejpozději do dvou let před uplynutím platnosti zařazení dané položky, uděluje se obnovení na dobu nezbytnou k provedení přehodnocení a na dobu nezbytnou k předložení informací požadovaných podle čl. 6 odst. 4.“
21

Tento soud si však klade otázku, zda celkový kontext, který se kromě smlouvy o převodu podílů z roku 1996 vyznačuje sporem, ke kterému došlo později ohledně dosahu této smlouvy z důvodu technologického vývoje, a soudním rozhodnutím vydaným v rámci tohoto sporu, může představovat důvod odůvodňující neprovedení veřejné soutěže. Převod práv, která byla převedena na Telenet uvedenou smlouvou, na třetí osobu, by totiž nutně vyvolal nové spory a další právní nejistotu. Navíc nevyřešení sporu se společností Telenet by mělo za následek, že by sdružení obcí nemohla poskytovat úplné televizní služby po dlouhou dobu, což by vyvolalo nejen značnou ekonomickou újmu, neboť Belgacom obsadit trh mohla, nýbrž by to i mohlo ovlivnit spotřebitele.
10

Dne 23. března 2010 podala společnost Elmar Wolf proti tomuto rozhodnutí odvolání. Toto rozhodnutí bylo zrušeno sporným rozhodnutím. Pokud jde o čl. 8 odst. 5 nařízení č. 207/2009, měl druhý odvolací senát za to, že starší ochranné známky požívají ve třech členských státech velmi dobrého jména. Dále měl za to, že mezi dotčenými ochrannými známkami existuje určitý stupeň podobnosti a že si relevantní veřejnost může mezi označeními vytvořit spojitost, a to s ohledem na rozlišovací způsobilost a dobré jméno starších ochranných známek, jakož i na podobnost výrobků, kterých se týkají dotčené ochranné známky. Konečně odvolací senát dospěl k závěru, když odkázal na argumenty uplatněné společností Elmar Wolf, že by přihlašovaná ochranná známka mohla rozmělnit jedinečný image starších ochranných známek a mohla by neprávem těžit z jejich rozlišovací způsobilosti nebo dobrého jména.
3

Body 2, 11 až 13 a 15 odůvodnění nařízení č. 44/2001 zní: „(2) Určité rozdíly mezi vnitrostátními pravidly pro určení příslušnosti a pro uznávání rozhodnutí ztěžují řádné fungování vnitřního trhu. Je třeba přijmout předpisy, které umožní sjednotit pravidla pro určení příslušnosti v občanských a obchodních věcech v mezinárodním ohledu a zjednodušit formality s ohledem na rychlé a jednoduché uznávání a výkon rozhodnutí členskými státy, pro které je toto nařízení závazné. […] (11) Pravidla pro určení příslušnosti musí být vysoce předvídatelná a založená na zásadě, podle které je příslušnost obecně založena na místě bydliště žalovaného, a musí být na tomto základě vždy určitelná, kromě několika přesně určených případů, kdy předmět sporu nebo smluvní volnost stran opravňuje k použití odlišného určujícího hlediska. Sídlo právnické osoby musí být v nařízení samostatně vymezeno tak, aby společná pravidla byla přehlednější a zamezilo se sporům o příslušnost. (12) Kromě místa bydliště žalovaného by měla existovat i jiná kritéria pro určení příslušnosti, založená na úzké vazbě mezi soudem a právním sporem nebo usnadňující řádný výkon spravedlnosti. (13) Pokud se týče pojištění, spotřebitelských a pracovních smluv, měla by být slabší strana chráněna pravidly pro určení příslušnosti, která jsou jejím zájmům příznivější než obecná pravidla. […] (15) V zájmu harmonického výkonu spravedlnosti je nezbytné minimalizovat možnost souběžných řízení a zajistit, aby ve dvou členských státech nebyla vydána vzájemně si odporující rozhodnutí. Musí existovat jasný a účinný mechanismus pro řešení souběžně probíhajících řízení, a rovněž pro zamezení obtíží vyplývajících z vnitrostátních rozdílů, pokud jde o stanovení doby, kdy se věc považuje za projednávanou. Pro účely tohoto nařízení by měla být tato doba stanovena samostatně.“
31

Uvedená vláda doplňuje, že pokud by se mělo za to, že protiplnění tvoří cena dodaného zboží snížená o částku DPH, byl by dodavatel zvýhodněn oproti svým konkurentům, což by bylo v rozporu se zásadou neutrality DPH a mohlo usnadňovat takové protiprávní jednání, jako je jednání, jehož se dopustili dodavatelé v původním řízení.
26

Z předkládacích rozhodnutí vyplývá, že v zemích původu X, Y a Z je homosexualita trestně postihována. V Sieře Leone (věc C‑199/12) je homosexuální jednání podle článku 61 zákona z roku 1861 o trestných činech proti fyzickým osobám (Offences against the Person Act 1861) trestáno odnětím svobody v délce od deseti let do doživotí. V Ugandě (věc C‑200/12) je osoba, která je shledána vinnou z trestného činu popsaného jako „pohlavní styk proti řádu přírody“ podle článku 145 trestního zákoníku z roku 1950 (Penal Code Act 1950), trestána odnětím svobody, přičemž horní hranicí tohoto trestu je doživotí. V Senegalu (věc C‑201/12) se podle čl. 319 třetího pododstavce senegalského trestního zákoníku osoba shledaná vinnou homosexuálním jednáním trestá odnětím svobody od jednoho roku do pěti let a pokutou od 100000 CFA franků (XOF) do 1500000 XOF (přibližně 150 až 2000 EUR).
23

Ačkoli DB Services nepopírala, že se na ni vztahuje LohnTV Gebäudereinigung 2004 a poté TV Mindestlohn Gebäudereinigung, měla za to, že T. Isbir ve skutečnosti obdržel již mnohem více než minimální hodinovou mzdu, které se domáhá, neboť v dotčeném období získal v souladu s kolektivními smlouvami, kterými je vázána skupina Deutsche Bahn AG, částky, které měly být podle DB Services zahrnuty do této minimální mzdy, a to: — zaprvé paušální platby v měsících srpnu 2007 a lednu 2008, — zadruhé příspěvek na vytváření jmění.
16

Předkládající soud má za to, že odpověď, kterou má poskytnout ve věci v původním řízení, může mít jisté sociální důsledky, neboť pokud by byl přijat takový výklad čl. 4 odst. 1 směrnice 87/344, bylo by nevyhnutelné pravděpodobně výrazné zvýšení pojistného.
22

C. Demir se narodil dne 25. září 1973 a je tureckým státním příslušníkem. Poprvé přicestoval do Nizozemska dne 1. října 1990. Po svém vyhoštění se do tohoto členského státu vrátil a dne 4. listopadu 1992 podal žádost o povolení k pobytu, aby mohl v Nizozemsku bydlet s osobou nizozemské státní příslušnosti.
47

Podle IPI je uplatnění výjimky z informační povinnosti na ni nebo na soukromé detektivy jednající na její účet nezbytné k naplnění jejího poslání. Tvrdí, že soukromí detektivové by nemohli účinně vykonávat svou činnost pro IPI, pokud by museli odhalit svou totožnost a důvody svého vyšetřování ještě před tím, než by vyslechli osoby, kterých se jejich vyšetřování týká. Nizozemská vláda rovněž tvrdí, že by dotčená vyšetřování byla odsouzena k neúspěchu.
49

Nelze však popřít, že ne každá procesní vada s sebou nezbytně nese důsledky, které by mohly ovlivnit vyznění takového rozhodnutí, a že tedy v tom případě nelze mít za to, že způsobuje osobě, která ji uplatňuje, újmu na právech. V takovém případě by zřejmě cíl směrnice 85/337, jímž je dát dotyčné veřejnosti široký přístup k právní ochraně, nebyl ohrožen, pokud by právo členského státu mělo za to, že se nelze domnívat, že žalobce, který se opírá o vadu takové povahy, utrpěl újmu na svých právech, a že tedy nemůže takové rozhodnutí napadnout.
25

V rozsudku vydaném v posledně zmíněné věci Soudní dvůr na základě informací poskytnutých v předkládacím rozhodnutí a písemných vyjádření, která Soudnímu dvoru předložily Regione Siciliana, italská vláda a Evropská komise, zejména rozhodl, že zákon č. 241/1990 neobsahuje dostatečně přesné údaje umožňující vyvodit, že by měl vnitrostátní zákonodárce při odkazu v článku 1 uvedeného zákona na zásady vycházející z unijního práva ohledně povinnosti odůvodnění v úmyslu odkázat na obsah ustanovení čl. 296 druhého pododstavce SFEU a čl. 41 odst. 2 písm. c) Listiny nebo i na jiná pravidla unijního práva týkající se povinnosti uvést odůvodnění aktů, a to za účelem stejného zacházení s vnitrostátními situacemi jako se situacemi spadajícími do působnosti unijního práva. Za uvedených okolností Soudní dvůr prohlásil, že nemá pravomoc k zodpovězení otázek položených Corte dei conti, sezione giurisdizionale per la Regione Siciliana.
38

Jak uvedl generální advokát v bodech 68 až 73 svého stanoviska a Soud ESVO judikoval v rozsudku ze dne 20. června 2008, Celina Nguyen v. The Norwegian State (E-8/07, EFTA Court Report, s. 224, body 26 a 27), je třeba mít s ohledem na jednotlivé jazykové verze článku 1 odst. 1 druhé směrnice a článku 1 prvního pododstavce třetí směrnice, jakož i s ohledem na ochranný cíl výše uvedených tří směrnic za to, že pod pojem „škoda na zdraví“ spadá jakákoli újma, pokud na spor použitelné vnitrostátní právo upravuje nárok na její náhradu z titulu občanskoprávní odpovědnosti pojištěného, která vychází ze zásahu do osobnostní integrity, což zahrnuje jak fyzické, tak psychické utrpení.
38

Soudní dvůr v minulosti judikoval, že dodržování práva na obhajobu představuje obecnou zásadu unijního práva, která se použije, jestliže správní orgán zamýšlí přijmout akt proti určité osobě, který nepříznivě zasahuje do jejího právního postavení (viz výše uvedený rozsudek Sopropé, bod 36). Podle uvedené zásady musí být osobám, kterých se týkají rozhodnutí významně ovlivňující jejich zájmy, umožněno se užitečně vyjádřit ke skutečnostem, na kterých správní orgán zamýšlí založit své rozhodnutí (viz zejména rozsudek ze dne 24. října 1996, Komise v. Lisrestal a další, C-32/95 P, Recueil, s. I-5373, bod 21, a výše uvedený rozsudek Sopropé, bod 37). Tato povinnost přísluší správním orgánům členských států při přijímání rozhodnutí, která spadají do rozsahu působnosti unijního práva, i když použitelná právní úprava Unie takovou formalitu výslovně nestanoví (viz výše uvedený rozsudek Sopropé, bod 38, a rozsudek ze dne 10. září 2013, G. a R., C‑383/13 PPU, bod 35).