STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

MELCHIORA WATHELETA

přednesené dne 6. září 2017 ( 1 )

Věc C‑244/16 P

Industrias Químicas del Vallés SA

proti

Evropské komisi

„Kasační opravný prostředek – Žaloba znějící na částečné zrušení – Článek 263 čtvrtý pododstavec SFEU – Nařizovací akt, který nevyžaduje přijetí prováděcích opatření – Osobní dotčení – Námitka částečné protiprávnosti – Přípravky na ochranu rostlin – Nařízení (ES) č. 1107/2009 – Prováděcí nařízení (EU) č. 540/2011 – Prováděcí nařízení (EU) 2015/408 – Uvádění přípravků na ochranu rostlin na trh a sestavení seznamu látek, které se mají nahradit – Metalaxyl“

I. Úvod

1. Předmětem projednávané věci je kasační opravný prostředek, který podala společnost Industrias Químicas del Vallés SA (dále jen „IQV“) proti usnesení Tribunálu Evropské unie ze dne 16. února 2016, Industrias Químicas del Vallés v. Komise (T‑296/15, nezveřejněné, EU:T:2016:79) (dále jen „napadené usnesení“).

2. Napadeným usnesením Tribunál odmítl jako nepřípustnou žalobu, kterou se společnost IQV domáhala částečného zrušení prováděcího nařízení Komise (EU) 2015/408 ze dne 11. března 2015 o provádění čl. 80 odst. 7 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1107/2009 o uvádění přípravků na ochranu rostlin na trh a o sestavení seznamu látek, které se mají nahradit (dále jen „sporné nařízení“) ( 2 ). Tribunál rozhodl v podstatě v tom smyslu, že navrhovatelka jednak není sporným nařízením osobně dotčena, a jednak, že uvedené nařízení vyžaduje, aby ve vztahu k ní byla přijata prováděcí opatření ve smyslu čl. 263 čtvrtého pododstavce poslední části věty SFEU.

3. Kasační opravný prostředek, který podala společnost IQV, skýtá Soudnímu dvoru příležitost k upřesnění výkladu výrazu „vyžadovat přijetí“, který je ve výše uvedeném ustanovení použit ( 3 ). Přestože má totiž tento výraz zásadní význam pro aplikaci výše uvedeného ustanovení, jeho výkladem se Soudní dvůr ve skutečnosti dosud nezabýval, a to například ani ve věcech, v nichž byly vydány rozsudky ze dne 19. prosince 2013, Telefónica v. Komise (C‑274/12 P, EU:C:2013:852), nebo ze dne 28. dubna 2015, T & L Sugars a Sidul Açúcares v. Komise (C‑456/13 P, EU:C:2015:284).

II. Právní rámec

A. Směrnice 91/414/EHS

4. Součástí přílohy I směrnice Rady 91/414/EHS ze dne 15. července 1991 o uvádění přípravků na ochranu rostlin na trh ( 4 ) je seznam účinných látek povolených pro použití v přípravcích na ochranu rostlin.

5. V souladu s článkem 1 a s přílohou směrnice Komise 2010/28/EU ze dne 23. dubna 2010, kterou se mění směrnice Rady 91/414/EHS za účelem zařazení účinné látky metalaxylu ( 5 ), byl změněn seznam uvedený v příloze I směrnice 91/414, mimo jiné za účelem jeho doplnění o metalaxyl.

B. Nařízení (ES) č. 1107/2009

6. Článek 50 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1107/2009 ze dne 21. října 2009 o uvádění přípravků na ochranu rostlin na trh a o zrušení směrnic Rady 79/117/EHS a 91/414/EHS ( 6 ), který je nadepsán „Srovnávací posouzení přípravků na ochranu rostlin obsahujících látky, které se mají nahradit“, stanoví: „1. Srovnávací posouzení provádějí členské státy při hodnocení žádosti o povolení přípravku na ochranu rostlin obsahujícího účinnou látku, jež byla schválena jako látka, která se má nahradit. Členské státy nepovolí přípravek na ochranu rostlin obsahující látku, která se má nahradit, nebo omezí jeho použití na pěstování určité plodiny, pokud ze srovnávacího posouzení rizik a výhod podle přílohy IV vyplývá, že: […] 4. U přípravků na ochranu rostlin obsahujících látku, která se má nahradit, členské státy provádějí srovnávací posouzení podle odstavce 1 pravidelně a nejpozději při obnovení nebo změně povolení. Na základě výsledků srovnávacího posouzení členské státy dané povolení zachovají, odejmou či změní.“

7. Součástí kapitoly XI nařízení č. 1107/2009, která je nadepsána „Přechodná a závěrečná ustanovení“, je článek 80, nadepsaný „Přechodná ustanovení“, v jehož odstavci 7 se stanoví: „Do 14. prosince 2013 sestaví Komise seznam látek zařazených v příloze I směrnice 91/414/EHS, které splňují kritéria stanovená v bodě 4 přílohy II tohoto nařízení a na něž se vztahuje článek 50 tohoto nařízení.“

8. Článek 83 nařízení č. 1107/2009, který je nadepsán „Zrušení“, zní takto: „Aniž je dotčen článek 80, směrnice [Rady ze dne 21. prosince 1978, kterou se zakazuje uvádění na trh a používání přípravků na ochranu rostlin obsahujících určité účinné látky (Úř. věst. 1978, L 33, s. 36; Zvl. vyd. 03/04, s. 33)] 79/117/EHS a 91/414/EHS ve znění aktů uvedených v příloze V se zrušují s účinkem ode dne 14. června 2011, aniž jsou dotčeny povinnosti členských států týkající se lhůt pro provedení směrnic uvedených ve zmíněné příloze ve vnitrostátním právu a jejich použitelnost. Odkazy na zrušené směrnice se považují za odkazy na toto nařízení. […]“

C. Prováděcí nařízení

1. Prováděcí nařízení (EU) č. 540/2011

9. V bodě 1 odůvodnění a v článku 1 prováděcího nařízení Komise (EU) č. 540/2011, kterým se provádí nařízení Evropského parlamentu a Rady č. 1107/2009, pokud jde o seznam schválených účinných látek ( 7 ), se uvádí, že účinné látky uvedené v příloze I směrnice 91/414 se považují za schválené podle nařízení č. 1107/2009.

2. Sporné nařízení

10. Článek 1 sporného nařízení, který je nadepsán „Látky, které se mají nahradit“, zní následovně: „Účinné látky zařazené v příloze I směrnice 91/414/EHS, které splňují kritéria stanovená v příloze II bodě 4 nařízení (ES) č. 1107/2009, jsou látky uvedené na seznamu v příloze tohoto nařízení. První pododstavec se použije rovněž na účinné látky schválené na základě přechodných ustanovení čl. 80 odst. 1 nařízení (ES) č. 1107/2009.“

11. Seznam uvedený v příloze tohoto nařízení obsahuje: „[…] metalaxyl […]“

III. Skutečnosti předcházející sporu

12. Stručný popis skutečností předcházejících sporu uvedl Tribunál v bodech 1 až 9 napadeného usnesení. Mohou být shrnuty následovně.

13. Navrhovatelka je společností podle španělského práva, jejíž činnosti spočívají ve výrobě, prodeji, distribuci, zastupování a uvádění přípravků na ochranu rostlin, krmiv pro zvířata a jiných chemických výrobků na trh. Tato společnost dováží zejména do Španělska účinnou chemickou látku metalaxyl a v několika členských státech uvádí na trh přípravky na ochranu rostlin obsahující tuto účinnou látku.

14. Navrhovatelka předložila společně s další společností v dubnu 1995 příslušným orgánům Portugalské republiky žádost o zařazení metalaxylu na seznam uvedený v příloze I směrnice 91/414/EHS.

15. Rozhodnutím 2003/308/ES ze dne 2. května 2003 o nezařazení metalaxylu do přílohy I směrnice Rady 91/414 a odnětí povolení přípravkům na ochranu rostlin obsahujících tuto účinnou látku ( 8 ), Komise odmítla žádost o zařazení metalaxylu na seznam účinných látek uvedených v této příloze a vyzvala členské státy, aby odňaly povolení udělená přípravkům na ochranu rostlin, které obsahují tuto účinnou látku, a aby již neudělovaly povolení novým přípravkům obsahujícím tuto účinnou látkou.

16. Rozsudkem ze dne 28. června 2005, Industrias Químicas del Vallés v. Komise (T‑158/03, EU:T:2005:253), Tribunál zamítl žalobu na neplatnost, která byla podána navrhovatelkou a která směřovala proti rozhodnutí 2003/308. Tento rozsudek však Soudní dvůr zrušil ( 9 ). Vzhledem k tomu, že měl Soudní dvůr za to, že stav soudního řízení dovoloval, mimo jiné na základě čl. 61 prvního pododstavce druhé věty statutu Soudního dvora Evropské unie, aby ve věci rozhodl, vydal sám konečné rozhodnutí ve věci samé a zrušil rozhodnutí 2003/308.

17. Komise v návaznosti na tento rozsudek přijala dne 23. dubna 2010 směrnici 2010/28 za účelem zařazení účinné látky metalaxylu. Posledně uvedená směrnice byla nakonec zrušena nařízením č. 1107/2009. Ovšem podle bodu 1 odůvodnění a článku 1 prováděcího nařízení č. 540/2011 se stanoví, že účinné látky uvedené v příloze I směrnice 91/414 se považují za schválené podle nařízení č. 1107/2009.

18. Dne 11. března 2015 Komise přijala sporné nařízení za účelem provedení čl. 80 odst. 7 nařízení č. 1107/2009, v němž se stanoví, že Komise sestaví seznam látek zařazených do přílohy I směrnice 91/414, které splňují kritéria, jež musí splňovat látky považované za látky, které se mají nahradit a na něž se vztahuje článek 50 tohoto nařízení. Uvedený seznam, který je součástí přílohy sporného nařízení, zahrnuje metalaxyl.

IV. Řízení před Tribunálem a napadené usnesení

19. Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 5. června 2015 podala navrhovatelka žalobu, kterou se domáhala toho, aby sporné nařízení bylo částečně zrušeno a nařízení č. 1107/2009 bylo prohlášeno za zčásti nepoužitelné.

20. Napadeným usnesením vyhověl Tribunál námitce nepřípustnosti, kterou vznesla Komise. Tribunál jednak konstatoval, že navrhovatelka nebyla sporným nařízením osobně dotčena ve smyslu čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU, a jednak, že toto nařízení představuje nařizovací akt, který vyžaduje přijetí prováděcích opatření ve smyslu čl. 263 čtvrtého pododstavce poslední části věty SFEU.

21. Tribunál rovněž odmítl argumenty, jež vznesla navrhovatelka v souvislosti s porušením svého práva na účinnou soudní ochranu.

V. Návrhová žádání účastnic řízení a řízení před Soudním dvorem

22. Navrhovatelka se prostřednictvím svého kasačního opravného prostředku domáhá, aby Soudní dvůr zrušil napadené usnesení, prohlásil, že žaloba na neplatnost, jíž navrhovatelka napadla sporné nařízení, je přípustná a vrátil věc Tribunálu k rozhodnutí ve věci samé. Rovněž navrhuje, aby byla Komisi uložena náhrada nákladů řízení o kasačním opravném prostředku.

23. Komise žádá Soudní dvůr, aby zamítl kasační opravný prostředek a uložil navrhovatelce náhradu nákladů řízení.

VI. Ke kasačnímu opravnému prostředku

24. Na podporu kasačního opravného prostředku předkládá navrhovatelka tři důvody. Zaprvé se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení tím, že konstatoval, že sporné nařízení je nařizovacím aktem, který vyžaduje, aby ve vztahu k ní byla přijata prováděcí opatření ve smyslu čl. 263 čtvrtého pododstavce poslední části věty SFEU. Zadruhé se Tribunál podle ní dopustil nesprávného právního posouzení tím, že konstatoval, že odmítnutím její žaloby nebude porušeno její právo na účinnou soudní ochranu. A konečně zatřetí se Tribunál podle navrhovatelky dopustil nesprávného právního posouzení, když učinil závěr, že navrhovatelka nebyla sporným nařízením osobně dotčena.

25. Navrhovatelka má dále za to, že je sporným nařízením bezprostředně dotčena.

A. K prvnímu důvodu vycházejícímu z neexistence prováděcích opatření ke spornému nařízení

1. Argumentace účastnic řízení

26. Prostřednictvím prvního důvodu zpochybňuje navrhovatelka body 39 až 41, 43 až 46, 48 až 50, 58 a 59 napadeného usnesení. Vytýká Tribunálu jeho závěr, že sporné nařízení vyžaduje přijetí prováděcích opatření ve smyslu čl. 263 čtvrtého pododstavce poslední části věty SFEU.

27. Navrhovatelka má totiž za to, že k tomu, aby mohl být metalaxyl kvalifikován jako „látka, která se má nahradit“, a aby mohl být následně použit režim zavedený nařízením č. 1107/2009, není nutné přijetí prováděcích opatření.

28. Předně, ačkoli z formálního hlediska vyplývá případné povolení melalaxylu z aktu, který přijímá Komise na základě žádosti podané společností IQV, tento akt nelze považovat za akt, jímž se provádí sporné nařízení, nýbrž za akt, jímž se provádí nařízení č. 1107/2009, které upravuje postup obnovení schválení účinných látek.

29. Navrhovatelka má dále za to, že přímým účinkem sporného nařízení je to, že přípravky na ochranu rostlin obsahující metalaxyl, jichž je majitelkou, a jejich použití podléhají srovnávacímu posouzení uvedenému v článku 50 nařízení č. 1107/2009. Článek 50 odst. 4 uvedeného nařízení totiž ukládá členským státům povinnost provádět toto srovnávací posouzení pravidelně a nejpozději při obnovení nebo změně povolení.

30. Tím, že Tribunál v bodě 43 napadeného usnesení konstatoval, že provedení srovnávacího posouzení nemá žádný dopad na okolnosti, za nichž členské státy udělí, zamítnou, obnoví, odejmou nebo změní povolení k uvedení na trh, nezohlednil skutečnost, že účinek sporného nařízení nezávisí na žádném rozhodnutí přijatém vnitrostátním orgánem.

31. Vzhledem k tomu, že opatření, jež mohou být případně přijímána vnitrostátními orgány, nebudou mít žádný dopad na skutečnost, že metalaxyl má právní postavení látek, které se mají nahradit, ani na režim zavedený nařízením č. 1107/2009, nemohou být považována za opatření, jimiž se provádí sporné nařízení.

32. A konečně má navrhovatelka za to, že k obdobnému závěru je nutné dospět i v souvislosti se zásadou vzájemného uznávání přípravků na ochranu rostlin mezi členskými státy. Vzájemné uznávání přípravku obsahujícího látku, která se má nahradit, přestalo být totiž v důsledku přijetí sporného nařízení automatickým, na rozdíl od toho, jak tomu je v případě všech ostatních účinných látek.

33. Komise tvrdí, že tento první důvod kasačního opravného prostředku je neopodstatněný.

34. Zdá se, že Komise připouští, že právním základem aktů, které přijme Komise nebo členské státy z důvodu zařazení metalaxylu na seznam látek, které se mají nahradit, nebude sporné nařízení, ale nařízení č. 1107/2009. Komise má nicméně za to, že tyto akty jsou prováděcími akty ve smyslu čl. 263 čtvrtého pododstavce poslední části věty SFEU, neboť navrhovatelce umožňují přístup k soudu, což je„v souladu s logikou tohoto ustanovení“ ( 10 ).

35. Dále má Komise za to, že argument navrhovatelky, podle kterého akty Komise ani členských států nebudou mít dopad na kvalifikaci metalaxylu jako „látky, která se má nahradit“, ani na režim, který byl pro tuto kategorii látek zaveden nařízením č. 1107/2009, není relevantní. Jak totiž Tribunál uvedl v bodě 59 napadeného usnesení, navrhovatelka by se mohla incidenčně dovolávat protiprávnosti kvalifikace metalaxylu jako „látky, která se má nahradit“, a protiprávnosti právního režimu, který byl pro tyto látky upraven nařízením č. 1107/2009.

36. Komise má dále za to, že skutečnost, že členské státy by mohly provést srovnávací posouzení přípravků na ochranu rostlin obsahujících metalaxyl, aniž by to bylo podmíněno předchozí žádostí o povolení nebo jeho obnovení, není relevantní, neboť takové rozhodnutí členských států by mohlo být napadeno u vnitrostátních soudů, pokud by změnilo právní postavení navrhovatelky. Kromě toho v případě negativního výsledku srovnávacího posouzení stran jednoho nebo několika přípravků, které by tak mohlo nepříznivě zasáhnout do zájmů navrhovatelky, by členské státy odňaly povolení, které jí bylo uděleno. Toto odnětí by přitom mělo podobu aktu, který by bylo možné rovněž napadnout.

2. Analýza

a) Úvodní poznámka k výkladu čl. 263 čtvrtého pododstavce poslední části věty SFEU

37. Společnost IQV ve svém kasačním opravném prostředku tvrdí, že ke kvalifikaci metalaxylu jako „látky, která se má nahradit“, i následnému uplatnění režimu zavedeného nařízením č. 1107/2009 dochází „bezprostředně a přímo“, aniž je nutné přijmout prováděcí opatření ( 11 ).

38. Podstatou výkladové otázky, která je položena Soudnímu dvoru, je tedy určení, zda skutečnost, že metalaxyl podléhá zvláštním pravidlům stanoveným nařízením č. 1107/2009, je pouhým „účinkem“ sporného nařízení, což by znamenalo, že přijetí prováděcích opatření stricto sensu není nutné, nebo zda naopak musí být akty přijaté Komisí nebo členskými státy považovány na základě zvláštních pravidel stanovených v nařízení č. 1107/2009 za opatření, jimiž se provádí sporné nařízení, vzhledem k tomu, že tato pravidla zakládají konkrétní účinky ve vztahu k navrhovatelce jedině prostřednictvím těchto aktů.

39. Z teoretického hlediska tkví otázka v tom, zda výraz „vyžadovat přijetí“, který je použit v čl. 263 čtvrtém pododstavci poslední části věty SFEU, zahrnuje pouze prováděcí opatření, jejichž bezprostředním základem je právní akt „B“, nebo zda může být jeho působnost rozšířena v rámci nepřímého navazujícího řetězce či na základě určitého odkazu i na akty přijímané na základě staršího nařízení „A“, které je z důvodu přijetí nařízení „B“ nezbytné k jeho použití.

40. Není již nutné připomínat, že čl. 263 čtvrtý pododstavec SFEU byl změněn Lisabonskou smlouvou, která zavedla třetí formu přímého přístupu k soudnímu přezkumu legality. Znamená to, že nyní „[k]aždá fyzická nebo právnická osoba může […] podat žalobu proti aktům, které jsou jí určeny nebo které se jí bezprostředně a osobně dotýkají, jakož i proti právním aktům s obecnou působností [nařizovacím aktům], které se jí bezprostředně dotýkají a nevyžadují přijetí prováděcích opatření“ ( 12 ).

41. Soudní dvůr sice uznal, že tato třetí možnost, kterou nabízí čl. 263 čtvrtý pododstavec SFEU, „zmírnila podmínky přípustnosti žalob na neplatnost podaných fyzickými a právnickými osobami“ ( 13 ), avšak vykládá ji restriktivně.

42. Zaprvé pojem „nařizovací akt“ vykládá Soudní dvůr v tom smyslu, že „cílem změny práva fyzických a právnických osob na podání žaloby, stanoveného v čl. 230 čtvrtém pododstavci ES, bylo umožnit těmto osobám podat za méně přísných podmínek žalobu na neplatnost proti aktům s obecnou působností [nařizovacím aktům] [, avšak] s výjimkou legislativních aktů“ ( 14 ).

43. Co se dále týče podmínky vyžadující neexistenci prováděcích opatření, obecná pravidla pro analýzu byla vymezena ve věci, v níž byl vydán rozsudek ze dne 19. prosince 2013, Telefónica v. Komise (C‑274/12 P, EU:C:2013:852): – zaprvé Soudní dvůr má za to, že vyžaduje-li nařizovací akt přijetí prováděcích opatření, „je soudní přezkum dodržení unijního právního řádu zajištěn nezávisle na otázce, zda uvedená opatření byla přijata Unií, či členskými státy“ ( 15 ). V prvně jmenovaném případě může totiž jednotlivec napadnout prováděcí opatření přímo před unijním soudem a na podporu své žaloby se na základě článku 277 SFEU může dovolávat protiprávnosti dotčeného základního aktu, a ve druhém případě může uplatňovat neplatnost dotčeného základního aktu u vnitrostátního soudu, který může na základě článku 267 SFEU předložit Soudnímu dvoru žádost o rozhodnutí o předběžné otázce ( 16 ); – zadruhé Soudní dvůr se při posouzení existence prováděcích opatření omezuje na „postavení té osoby, která se na základě čl. 263 čtvrtého pododstavce poslední části věty SFEU dovolává práva podat žalobu. Otázka, zda vůči ostatním osobám vyžaduje dotčený akt přijetí prováděcích opatření, je proto irelevantní“ ( 17 ), a – zatřetí je nutné „řídit se jen předmětem žaloby, a pokud žalobce navrhuje jen částečné zrušení určitého aktu, musí se případně vzít v úvahu jen ta prováděcí opatření, jejichž přijetí vyžaduje tato část aktu“ ( 18 ).

44. Tento restriktivní výklad Soudní dvůr použil i v rozsudku ze dne 28. dubna 2015, T & L Sugars a Sidul Açúcares v. Komise (C‑456/13 P, EU:C:2015:284), v němž měl za to, že údajná mechanická povaha opatření přijatých na vnitrostátní úrovni představuje otázku, která „postrádá relevanci pro určení, zda [dotčená] […] nařízení vyžadují přijetí prováděcích opatření ve smyslu čl. 263 čtvrtého pododstavce poslední části věty SFEU“ ( 19 ). Konkrétně to znamená, že „podmínku týkající se neexistence prováděcích opatření nelze zaměňovat za podmínku týkající se bezprostředního dotčení“ ( 20 ).

45. Tím, že Soudní dvůr vyjmul z působnosti pojmu „nařizovací akt“ legislativní akty a do působnosti pojmu „prováděcí opatření“ zahrnul veškeré akty přijímané Unií nebo členskými státy na základě unijního právního aktu s obecnou působností, omezil působnost čl. 263 čtvrtého pododstavce poslední části věty SFEU pouze na nejzákladnější smysl tohoto ustanovení.

46. Pokud by ostatně bylo nutné vykládat výraz „vyžadovat přijetí“ v tom smyslu, že zahrnuje veškeré akty přijaté na základě unijního aktu, museli bychom dát zapravdu těm, kdo dospěli bez váhání k závěru, že výklad čl. 263 čtvrtého pododstavce poslední části věty SFEU, který jsem připomněl v bodech 42 až 44 tohoto stanoviska, nemění v podstatě nic na přístupu jednotlivců k Soudnímu dvoru na základě čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU ( 21 ).

47. V nedávné době Soudní dvůr znovu potvrdil pravomoc, která mu náleží v oblasti společné zahraniční a bezpečnostní politiky, když připomněl zaprvé, že „[č]lánek 47 Listiny, který je potvrzením zásady účinné soudní ochrany, kromě toho podle svého prvního pododstavce vyžaduje, aby každý, jehož práva a svobody zaručené právem Unie byly porušeny, měl za podmínek stanovených tímto článkem právo na účinné prostředky nápravy před soudem[, a zadruhé,] […] samotná existence účinného soudního přezkumu sloužícího k zajištění dodržování ustanovení unijního práva je inherentní existenci právního státu“ ( 22 ). Z judikatury Soudního dvora v této souvislosti vyplývá, že procesní znevýhodnění, zejména pokud jde o náklady, délku řízení a pravidla zastupování, nejsou bez souvislosti s posouzením dodržování této účinné soudní ochrany, a to přinejmenším ve vztahu k členským státům ( 23 ). Nedokážu si představit, že ve vztahu k Unii by tomu mělo být jinak. Není pochyb o tom, že taková procesní znevýhodnění by vyplývala ze situace, kdy jsou jednotlivci nuceni uplatnit incidenční procesní prostředky – za předpokladu, že existují – přestože by jim mohlo být umožněno podat přímou žalobu, aniž by přitom došlo k porušení podmínek stanovených Smlouvou.

b) K výrazu „vyžadovat přijetí“

48. S ohledem na závěry plynoucí z mé úvodní poznámky mám za to, že výraz „vyžadovat přijetí“, který je použit v čl. 263 čtvrtém pododstavci poslední části věty SFEU, musí být vykládán v tom smyslu, že zahrnuje pouze prováděcí opatření, jež musí být nutně přijata bezprostředně na základě určitého nařizovacího aktu.

49. Ve prospěch výše uvedeného výkladu výrazu „vyžadovat přijetí“ hovoří i doslovný výklad, jakož i cíl sledovaný změnou článku 230 ES spolu se zásadou právní jistoty.

50. Povšimneme-li si nejprve smyslu slova, které bylo použito ve francouzské jazykové verzi, zjistíme, že slovo „comporter“ („obnášet“) lze chápat ve smyslu „inclure en soi“ („zahrnovat v sobě“) ( 24 ). Nařizovací akt, který nevyžaduje prováděcí opatření, musí být proto považován za akt, k jehož provedení není nutný ani potřebný žádný další akt, tj. za akt, který je postačující sám o sobě ( 25 ).

51. Pouhá okolnost, že bylo identifikováno opatření přijaté na základě sporného nařizovacího aktu, nepostačuje tudíž k tomu, aby mohla být odmítnuta žaloba, která byla proti němu podána. Ze skutečnosti, že právní akt s obecnou působností, který je napadnutelný na základě čl. 263 čtvrtého pododstavce poslední části věty SFEU, může být jako takový přímo napaden pouze za předpokladu, že představuje akt, který je postačující sám o sobě, naopak vyplývá, že použití slova „vyžadovat přijetí“ musí být chápáno v tom smyslu, že dané opatření musí mít bezprostřední příčinnou souvislost s normou obecné působnosti ( 26 ). Pokud mezi oběma akty žádná taková souvislost neexistuje, nelze tvrdit, že druhý z nich je vyžadován či učiněn prvním z nich nezbytným.

52. Aby bylo v nejvyšší možné míře zabráněno jakýmkoli rozporům a obtížím, měla by být tato příčinná souvislost postavena na roveň právnímu základu. Nemůže se tudíž jednat o nepřímý zásah napadeného aktu do postupu přijímání daného prováděcího opatření, což se liší od způsobu, jakým je vykládána právní vazba nezbytná k použití článku 277 SFEU ( 27 ). V projednávané věci by přitom bylo sporné nařízení pouze nepřímo použitelné na spor, který by byl iniciován v návaznosti na opatření, jež by Komise a členské státy případně přijaly přímo na základě nařízení č. 1107/2009.

53. Ve prospěch tohoto doslovného výkladu dále hovoří i cíl sledovaný doplněním třetí možnosti přístupu k soudnímu přezkumu legality do čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU. Jak totiž uvedl Soudní dvůr v bodě 60 rozsudku ze dne 3. října 2013, Inuit Tapiriit Kanatami a další v. Parlament a Rada (C‑583/11 P, EU:C:2013:625), cílem změny práva fyzických a právnických osob na podání žaloby, stanoveného v čl. 230 čtvrtém pododstavci ES, bylo umožnit těmto osobám podat za méně přísných podmínek žalobu na neplatnost. Právě „[z]a účelem posílení soudní ochrany fyzických nebo právnických osob ve vztahu k unijním aktům Lisabonská smlouva rozšířila podmínky přípustnosti žaloby na neplatnost přijetím čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU, který povoluje takovou žalobu rovněž proti nařizovacím aktům, které se takové osoby bezprostředně dotýkají a nevyžadují přijetí prováděcích opatření“ ( 28 ).

54. Čím více se přitom rozšiřuje působnost podmínky týkající se existence prováděcích opatření, tím více se zužuje působnost rozšíření doplněného do čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU.

55. A konečně s ohledem na zajištění právní jistoty je nezbytné, aby byl vymezen výraz „vyžadovat přijetí“ konkrétně. Nelze totiž zapomínat na to, že podle rozsudku ze dne 9. března 1994, TWD Textilwerke Deggendorf (C‑188/92, EU:C:1994:90), není možné, aby jednotlivec, který má nepochybně aktivní legitimaci ve smyslu čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU, pokud jde o podání žaloby na neplatnost proti unijnímu aktu, zpochybnil před vnitrostátním soudem platnost tohoto aktu po ukončení lhůty pro podání žaloby stanovené v čl. 263 šestého pododstavce SFEU. Totéž pravidlo platí i pro námitku protiprávnosti uvedenou v článku 277 SFEU ( 29 ). Soudní dvůr měl ostatně nedávno příležitost potvrdit, že již zmíněné rozšíření podmínek přípustnosti žaloby na neplatnost, které vyplývá z Lisabonské smlouvy, nemá za následek odklon od výše uvedené judikatury ( 30 ).

56. Z toho vyplývá, že čím je vazba mezi nařizovacím aktem a prováděcím opatřením volnější, tím obtížněji může jednotlivec určit, zda je oprávněn prvně uvedený akt přímo napadnout před Tribunálem na základě čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU. Z této nejednoznačnosti plyne nejen určité riziko pro jednotlivce – který se může ocitnout v situaci, kdy Tribunál prohlásí nepřípustnost jeho žaloby na neplatnost daného nařizovacího aktu nebo kdy vnitrostátní soud odmítne podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce – ale i nejistota v unijním právním řádu způsobená tím, že vymezení prováděcího opatření souvisejícího se sporným nařizovacím aktem se může u různých jednotlivců a soudů lišit.

57. S ohledem na doslovný a teleologický výklad i na zásadu právní jistoty se tudíž domnívám, že výraz „vyžadovat přijetí“, který je použit v čl. 263 čtvrtém pododstavci poslední části věty SFEU, musí být vykládán v tom smyslu, že se týká pouze těch prováděcích opatření, která musí být přijata bezprostředně na základě určitého nařizovacího aktu.

58. Je pravda, že izolované posouzení sporného nařízení se může jevit jako umělé. Není totiž pochyb o tom, že pokud by byl seznam látek, které se mají nahradit, součástí přílohy nařízení č. 1107/2009, a nikoli zvláštního nařízení, otázka existence prováděcích opatření by zřejmě nevyvstala, neboť účinky kvalifikace metalaxylu jako „látky, která se má nahradit“, by se nutně materializovaly přijetím prováděcích opatření k tomuto samotnému nařízení. Tato úvaha nemůže však podle mého názoru analýzu nijak ovlivnit. S výhradou zneužití pravomoci nebo porušení pravidla o rozdělení pravomocí, jež by zakládalo neplatnost dotčeného aktu, nespadá výběr právního nástroje do pravomoci Soudního dvora, nýbrž do výlučné pravomoci autora daného aktu.

c) Ke způsobu, jakým Tribunál použil čl. 263 čtvrtý pododstavec poslední část věty SFEU

59. Tribunál konstatoval, že sporné nařízení je nařizovacím aktem ve smyslu čl. 263 čtvrtého pododstavce poslední části věty SFEU. Tento závěr není zpochybňován.

60. Jak Tribunál správně uvedl v bodech 31 a 32 napadeného usnesení, jedná se zaprvé o akt s obecnou působností, který se použije na objektivně vymezené situace a který zakládá právní účinky ve vztahu k obecně a abstraktně určeným kategoriím osob. Zadruhé sporné nařízení musí být považováno za nelegislativní akt, neboť podle kritérií, jež zavedl Soudní dvůr pro účely použití čl. 263 čtvrtého pododstavce poslední části věty SFEU, nebyl přijat řádným ani zvláštním legislativním postupem.

61. Na druhou stranu mám za to, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení tím, že dospěl v bodech 41, 44 a 48 napadeného usnesení k následujícím závěrům: – „vzhledem k tomu, že účinky [sporného] nařízení týkající se doby platnosti obnovení schválení takové, již schválené látky, která se má nahradit, jako je metalaxyl, se ve vztahu k [společnosti IQV] mohou uplatnit pouze prostřednictvím nařízení, jež přijme Komise v rámci obnovení uvedeného schválení“, musí být toto nařízení tudíž považováno za prováděcí opatření ve smyslu čl. 263 čtvrtého pododstavce poslední části věty SFEU; – „vzhledem k tomu, že účinky [sporného] nařízení týkající se srovnávacího posouzení, jež provádějí členské státy z hlediska rizik pro zdraví nebo životní prostředí, jež představují přípravky na ochranu rostlin obsahující metalaxyl v porovnání s alternativními přípravky nebo s nechemickou metodou regulace nebo ochrany před škodlivými organismy, se ve vztahu ke [společnosti IQV] mohou uplatnit pouze prostřednictvím aktů, jež přijmou příslušné orgány členských států“, musí být tyto akty považovány za prováděcí opatření ve smyslu čl. 263 čtvrtého pododstavce poslední části věty SFEU; a – „účinky [sporného] nařízení týkající se postupu vzájemného uznávání povolení uvádět na trh přípravky na ochranu rostlin obsahující látku, která se má nahradit, se týkají výlučně prostoru pro uvážení, který byl přiznán členským státům, pokud jde o rozhodování o žádostech podaných v tomto smyslu. Tyto účinky se proto ve vztahu ke [společnosti IQV] mohou případně uplatnit pouze prostřednictvím aktů, jimiž vnitrostátní orgány rozhodují o žádostech o vzájemné uznávání podaných navrhovatelkou“, takže tyto akty musí být považovány za prováděcí opatření ve smyslu čl. 263 čtvrtého pododstavce poslední části věty SFEU.

62. Na rozdíl od toho, co konstatoval Tribunál, mám totiž za to, že jednotlivé výše uvedené akty nepředstavují opatření, jimiž se provádí sporné nařízení ve smyslu čl. 263 čtvrtého pododstavce poslední části věty SFEU, neboť nebyly přijaty bezprostředně na základě sporného nařízení. Každý z těchto aktů naopak vychází z právního základu, jímž je určité ustanovení nařízení č. 1107/2009, což – jak se zdá – připouští i sama Komise ( 31 ).

63. Je pravda, že přijetí sporného nařízení bylo nezbytnou podmínkou použití ustanovení obsažených v nařízení č. 1107/2009, jež se týkají látek, které se mají nahradit. Jakmile je však účinná látka prostřednictvím sporného nařízení zařazena na seznam látek, které se mají nahradit, použijí se bez dalšího ustanovení nařízení č. 1107/2009, jež se konkrétně týkají těchto látek. Sporné nařízení tudíž není bezprostředním základem opatření, která budou přijata Komisí nebo členskými státy.

64. Jak správně podotýká společnost IQV, sporné nařízení oproti tomu zakládá konkrétní účinky per se. Jinými slovy, jedná se o akt, který je postačující sám o sobě: k zařazení metalaxylu jako látky, která se má nahradit, dochází na základě použití samotného sporného nařízení, a to bezprostředně a přímo.

65. Přitom právě výše uvedené zařazení na seznam je předmětem žaloby na neplatnost, kterou podala společnost IQV. Vzhledem k tomu, že opatření, jež mohou Komise nebo členské státy přijmout v souvislosti s metalaxylem na základě nařízení č. 1107/2009, nebudou mít žádný účinek na zařazení metalaxylu na seznam látek, které se mají nahradit, není třeba k nim přihlížet. Má-li být posouzena přípustnost žaloby podané na základě čl. 263 čtvrtého pododstavce poslední části věty SFEU, je třeba se při posouzení existence prováděcích opatření omezit jen na postavení osoby, která se dovolává práva podat žalobu, a řídit se výlučně předmětem žaloby ( 32 ).

66. Dále nemohu souhlasit s tvrzením Komise, podle něhož jsou akty, které byly přijaty na základě nařízení č. 1107/2009 prováděcími opatření ve smyslu čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU, „jelikož skýtají […] v souladu s logikou [tohoto] ustanovení přístup k soudu“ ( 33 ).

67. Je pravda, že čl. 263 čtvrtý pododstavec SFEU byl změněn s cílem zabránit tomu, aby jednotlivci dosáhli přístupu k soudu pouze za cenu porušení unijního práva. Tuto snahu, stejně jako z ní vyplývající změnu Smlouvy, je ovšem nutné chápat v celkových souvislostech systému procesních prostředků vycházejícího z koncepce zavedené Soudním dvorem, který svou soudržností umožňuje zaručit, že systém přezkumu legality zavedený Smlouvou bude úplný.

68. Konstatování Soudního dvora, podle něhož „Smlouva o FEU […] zavedla jednak články 263 a 277 a jednak článkem 267 úplný systém procesních prostředků a řízení určený k zajištění přezkumu legality unijních aktů unijním soudem“ ( 34 ), je vedeno logikou spočívající ve snaze zjednat určitou nápravu. Soudní dvůr totiž uvádí, že zmíněný systém je úplný proto, že díky možnosti uplatnit námitku protiprávnosti a podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce týkající se posouzení platnosti jsou „[f]yzické a právnické osoby takto chráněny před tím, aby vůči nim byly použity akty s obecnou působností, jež nemohou přímo napadnout před Soudním dvorem z důvodu zvláštních podmínek přípustnosti upřesněných v čl. [263 čtvrtém pododstavci SFEU]“ ( 35 ). Incidenční mechanismy přezkumu legality mají tedy kompenzační účel ( 36 ).

69. Mám za to, že logika zmíněného systému by byla narušena, pokud by byl rozsah některé z podmínek vyplývajících z čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU rozšířen natolik, že by byla pravomoc k prohlášení neplatnosti, jež náleží Soudnímu dvoru, vyloučena ve prospěch incidenčních procesních prostředků. Nejde o to, aby podmínky přípustnosti, které jsou stanoveny v čl. 263 čtvrtém pododstavci SFEU, byly vykládány ve světle hypotetického kompenzačního procesního prostředku. Cílem je naopak to, aby byly podmínky uplatnění kompenzačních procesních prostředků případně vykládány široce z důvodu nemožnosti přímého přístupu k unijnímu soudu.

70. Mám za to, že výše uvedený přístup potvrdil Soudní dvůr ve věci, v níž bylo vydáno usnesení ze dne 16. listopadu 2000, Schiocchet v. Komise (C‑289/99 P, EU:C:2000:641). Soudní dvůr v něm totiž potvrdil, že možnost dovolávat se nepoužitelnosti nařízení, kterou zavádí článek 277 SFEU, může být považována nanejvýš za důvod uplatněný na podporu žaloby, nikoli však za předmět této žaloby, a že „přípustnost žalob jako takových musí být tedy posuzována ve světle jejich návrhových žádání, bez ohledu na případné námitky protiprávnosti, které mohou být vzneseny na jejich podporu“ ( 37 ).

71. Uplatnila-li tedy společnost IQV námitku protiprávnosti vůči nařízení č. 1107/2009, nepostrádá podle mého názoru logiku, že je možné dovolávat se v rámci meritorního přezkumu žaloby na neplatnost podané proti spornému nařízení pravidel vyplývajících z tohoto nařízení, ale nepřihlížet k nim při posuzování přípustnosti této žaloby. Mám tedy za to, že společnost IQV v projednávané věci zcela dodržela požadavky kladené na vzájemné provázání procesních prostředků, neboť zaprvé napadla sporné nařízení a zadruhé vznesla na podporu své žaloby námitku protiprávnosti nařízení č. 1107/2009 ( 38 ).

72. Tato volba procesních prostředků odlišuje ostatně projednávanou věc od věci, v níž byl vydán rozsudek ze dne 28. dubna 2015, T & L Sugars a Sidul Açúcares v. Komise (C‑456/13 P, EU:C:2015:284).

73. Na první pohled se může zdát, že se posledně uvedená věc týká podobného mechanismu, tj. případu, kdy je údaj podstatný k použití prováděcího nařízení X, které má být základem pro přijetí prováděcích opatření, určen prostřednictvím prováděcího nařízení Y.

74. Navrhovatelky ovšem nevznesly námitku protiprávnosti, nýbrž navrhly zrušení dvou nařízení. Prováděcí opatření, jež určil Soudní dvůr v bodě 40 posledně uvedeného rozsudku, vycházela výslovně z obou dotčených nařízení: zatímco žádosti o licence vycházely z prováděcího nařízení Komise (EU) č. 302/2011 ze dne 28. března 2011 o otevření výjimečné dovozní celní kvóty pro určité množství cukru pro hospodářský rok 2010/2011 ( 39 ), v rozhodnutích, jež přijaly vnitrostátní orgány na základě těchto žádostí, byly použity koeficienty stanovené prováděcím nařízením Komise (EU) č. 393/2011 ze dne 19. dubna 2011, kterým se stanoví koeficienty přidělení pro vydávání dovozních licencí na produkty v odvětví cukru v rámci některých celních kvót, o něž bylo zažádáno od 1. do 7. dubna 2011, a kterým se pozastavuje podávání žádostí o tyto licence ( 40 ).

75. Soudní dvůr totiž v bodě 40 rozsudku ze dne 28. dubna 2015, T & L Sugars a Sidul Açúcares v. Komise (C‑456/13 P, EU:C:2015:284), konstatoval, že „pokud jde o prováděcí nařízení č. 302/2011 a č. 393/2011, tato nařízení vyvolávají právní účinky ve vztahu k navrhovatelkám pouze prostřednictvím aktů přijatých vnitrostátními orgány v návaznosti na podání žádostí o licence na základě prováděcího nařízení č. 302/2011“. Soudní dvůr nicméně zdůraznil, že „[r]ozhodnutí vnitrostátních orgánů týkající se vydání takových osvědčení […] na dotčené subjekty uplatňují koeficienty stanovené prováděcím nařízením č. 393/2011“, takže „rozhodnutí týkající se odmítnutí vydání takových osvědčení v plném rozsahu či zčásti […] představují prováděcí opatření ve smyslu čl. 263 čtvrtého pododstavce poslední části věty SFEU“.

76. Naproti tomu v projednávané věci společnost IQV nenavrhuje zrušení nařízení, na základě něhož by mohla být přijata případná prováděcí opatření.

3. Závěr k prvnímu důvodu kasačního opravného prostředku

77. Vzhledem k tomu, že prováděcí opatření určená Tribunálem jsou opatřeními, jež nevycházejí bezprostředně ze sporného nařízení, nýbrž z nařízení č. 1107/2009, mám za to, že je namístě vyhovět prvnímu důvodu kasačního opravného prostředku, který uplatnila společnost IQV. Napadené usnesení by tudíž mělo být zrušeno v rozsahu, v němž Tribunál rozhodl, že sporné nařízení vyžaduje přijetí prováděcích opatření ve smyslu čl. 263 čtvrtého pododstavce poslední části věty SFEU.

78. Druhý a třetí důvod kasačního opravného prostředku tedy posoudím pouze podpůrně.

B. Ke třetímu důvodu vycházejícímu z osobního dotčení společnosti IQV

79. Nejprve se budu zabývat analýzou třetího důvodu. Druhý důvod se totiž týká otázky, zda navrhovatelce není odepřena účinná soudní ochrana, pokud jmenovaná nemá právo podat přímou žalobu k unijnímu soudu. Třetí důvod se přitom týká podmínky osobního dotčení navrhovatelky. Pokud by byl tedy tento třetí důvod opodstatněný, žaloba na neplatnost, kterou podala společnost IQV k Tribunálu, by mohla být přijata pod podmínkou, že bude výše jmenovaná rovněž sporným nařízením bezprostředně dotčena.

80. Otázka, zda je napadeným usnesením ohroženo právo společnosti IQV na účinnou soudní ochranu, vystává tedy pouze tehdy, pokud Tribunál prohlásil žalobu podanou společností IQV za nepřípustnou na základě správného výkladu čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU. Bude tedy logičtější zabývat se nejprve třetím a pak teprve druhým důvodem kasačního opravného prostředku ( 41 ).

1. Argumentace účastnic řízení

81. Prostřednictvím třetího důvodu vytýká navrhovatelka Tribunálu, že v bodech 28 a 29 napadeného usnesení rozhodl, že navrhovatelka není sporným nařízením osobně dotčena.

82. Navrhovatelka se na podporu tohoto důvodu kasačního opravného prostředku dovolává skutečnosti, že byla jediným subjektem, který oznámil metalaxyl, a tudíž i jediným subjektem, který má zájem na postupu povolení této látky v Unii. Podle navrhovatelky jsou z hlediska její individualizace relevantní rovněž předchozí řízení před Tribunálem a Soudním dvorem, jelikož jejich výsledkem bylo zrušení prvního negativního rozhodnutí Komise a přijetí směrnice, která se týká zařazení metalaxylu ( 42 ).

83. Vzhledem k tomu, že společnost IQV byla jediným podnikem, který po přijetí sporného nařízení v Unii usiloval o zařazení metalaxylu, a tudíž i jediným subjektem výhradně odpovídajícím za toto zařazení, je tímto nařízením osobně dotčena. Podle ní ji tato skutková okolnost v souvislosti s metalaxylem vymezuje oproti ostatním osobám.

84. Navrhovatelka dodává, že z bodu 4 odůvodnění sporného nařízení vyplývá, že uvedené nařízení bylo přijato mimo jiné na základě zpráv o přezkumu látek. V jedné z těchto zpráv bylo uvedeno, že navrhovatelka byla jediným oznamovatelem metalaxylu.

85. Komise tvrdí, že třetí důvod kasačního opravného prostředku je neopodstatněný, neboť navrhovatelka nevznáší argumenty, podle nichž by bylo možné mít za to, že Tribunál nesprávně konstatoval, že skutečnost, že navrhovatelka byla jediným subjektem, který podal žádost o zařazení metalaxylu na seznam aktivních látek, který je uveden v nařízení č. 1107/2009, nepostačuje k individualizaci navrhovatelky ve vztahu ke spornému nařízení.

86. Tento důvod je podle Komise každopádně neopodstatněný, jelikož navrhovatelka byla dotčena, jak je uvedeno v bodě 28 napadeného usnesení, pouze z důvodu svého objektivního postavení dovozce metalaxylu a prodejce přípravků obsahujících tuto látku, a to stejným způsobem jako jakýkoli jiný hospodářský subjekt, který se nachází nebo se může nacházet v totožné situaci.

2. Analýza

87. Souhlasím s vyjádřením Komise stran přípustnosti třetího důvodu, který na podporu svého kasačního opravného prostředku vznesla navrhovatelka.

88. Podle článku 169 jednacího řádu Soudního dvora totiž platí, že v důvodech kasačního opravného prostředku musí být „přesně identifikovány ty body odůvodnění rozhodnutí Tribunálu, které jsou napadány“. Podle ustálené judikatury to znamená, že kasační opravný prostředek musí přesným způsobem uvádět kritizované části rozhodnutí, jehož zrušení se navrhovatel domáhá, jakož i právní argumenty, které specifickým způsobem tento návrh podporují ( 43 ). Z toho vyplývá, že důvod kasačního opravného prostředku, který neobsahuje žádnou právní argumentaci, jež by mohla prokázat, v čem se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, a který představuje pouhou žádost o přezkum žaloby předložené v prvním stupni, tyto požadavky nesplňuje ( 44 ).

89. V projednávané věci navrhovatelka přesně vymezila body usnesení, které má v úmyslu napadnout. Je však nutno konstatovat, že neuvádí žádnou právní argumentaci, jež by mohla prokázat existenci nesprávného právního posouzení v bodech 28 a 29 napadeného usnesení. Společnost IQV totiž pouze opakuje skutkové okolnosti, které ji mohou individualizovat, které již uvedla v řízení před Tribunál, jelikož sama odkazuje na dotčené body žaloby ( 45 ), aniž by uváděla jakoukoli námitku vůči právním úvahám, o které se opírá napadané usnesení.

90. Třetí důvod kasačního opravného prostředku tudíž ve skutečnosti směřuje k pouhému přezkumu argumentů, které byly uplatněny před Tribunálem, a k novému posouzení skutkového stavu. Proto musí být odmítnut jako zjevně nepřípustný.

C. Ke druhému důvodu vycházejícímu z účinné soudní ochrany společnosti IQV

1. Argumentace účastnic řízení

91. Navrhovatelka vytýká prostřednictvím svého druhého důvodu kasačního opravného prostředku Tribunálu, že měl za to, že ji okolnost, že byla její žaloba odmítnuta jako nepřípustná, nezbavila práva na účinnou soudní ochranu.

92. Navrhovatelka tvrdí, že nemůže napadnout vnitrostátní prováděcí opatření, jež by jí umožňovalo zpochybnit účinky sporného nařízení. Dokud vnitrostátní orgán nerozhodne o nahrazení metalaxylu, bude totiž tato účinná látka podléhat pravidelným srovnávacím posouzením. Navrhovatelka má přitom za to, že pokud vnitrostátní orgán nerozhodne v návaznosti na tato srovnávací posouzení o nahrazení metalaxylu, nebude mít možnost tato „rozhodnutí“ napadnout, neboť ve vztahu k aktu, který nezasahuje nepříznivě do jejího právního postavení, nebude mít aktivní legitimaci.

93. Navrhovatelka by tedy byla nucena přimět vnitrostátní orgány k přijetí záporného rozhodnutí, aby měla možnost toto rozhodnutí napadnout a v rámci této žaloby zpochybnit kvalifikaci metalaxylu jako „látky, která se má nahradit“.

94. Komise má za to, že tento důvod je nepřípustný, neboť v něm společnost IQV pouze zopakovala argumenty, které uplatnila před Tribunálem, aniž přitom uvedla, k jakému nesprávnému právnímu posouzení mělo v napadeném usnesení vlastně dojít. Podpůrně považuje tento důvod za neopodstatněný.

2. Analýza

95. Na první pohled bych se rovněž klonil k vyjádřením Komise stran přípustnosti druhého důvodu, který na podporu svého kasačního opravného prostředku vznesla navrhovatelka.

96. V rozporu s požadavky, které vyplývají z článku 169 jednacího řádu, jež byly připomenuty v bodě 88 tohoto stanoviska, totiž navrhovatelka nevymezila body napadeného usnesení, proti nimž směřuje její druhý důvod kasačního opravného prostředku.

97. Lze však snadno pochopit, že její kritika se týká veškerých úvah Tribunálu o soudní ochraně navrhovatelky, a sice bodů 51 až 59 napadeného usnesení. Nesprávným právním posouzením je tedy podle navrhovatelky stižen závěr, který z těchto úvah Tribunál vyvodil.

98. Druhý důvod kasačního opravného prostředku by proto mohl být přípustným. I za tohoto předpokladu ovšem musím konstatovat, že se Tribunál každopádně žádného nesprávného právního posouzení nedopustil. Tribunál totiž pouze použil ustálenou judikaturu Soudního dvora, podle níž Smlouva o FEU zavedla jednak články 263 a 277 a jednak článkem 267 úplný systém procesních prostředků a řízení, který je určen k zajištění přezkumu legality unijních aktů unijním soudem, přestože je ve značné míře vystaven kritice ze strany právní nauky, neboť jeho „úplnost“ je někdy pouze zdánlivá ( 46 ).

99. V této souvislosti jsou fyzické či právnické osoby, které z důvodu podmínek přípustnosti stanovených v čl. 263 čtvrtém pododstavci SFEU nemohou unijní nařizovací akt napadnout přímo u unijního soudu, před použitím takovéhoto aktu vůči nim chráněny tím, že mají možnost napadnout prováděcí opatření, jež tento akt vyžaduje ( 47 ).

100. Platí totiž, že „[p]řísluší-li provádění uvedených aktů unijním orgánům, mohou [fyzické nebo právnické] osoby podat k unijnímu soudu přímou žalobu proti prováděcím aktům za podmínek uvedených v čl. 263 čtvrtém pododstavci SFEU a na podporu své žaloby se na základě článku 277 SFEU dovolávat protiprávnosti dotčeného obecného aktu. Pokud toto provádění přísluší členským státům, mohou tyto osoby uplatňovat neplatnost dotčeného základního aktu u vnitrostátních soudů a přimět tyto soudy, aby na základě článku 267 SFEU předložily v tomto ohledu Soudnímu dvoru žádost o rozhodnutí o předběžné otázce“ ( 48 ).

101. Pokud by se Soudní dvůr v projednávané věci rozhodl neřídit se mým výkladem nařizovacího aktu, „který nevyžaduje přijetí prováděcích opatření“, znamenalo by to, že Tribunál správně konstatoval, že sporné nařízení vyžaduje přijetí prováděcích opatření ve smyslu čl. 263 čtvrtého pododstavce poslední části věty SFEU.

102. V takovém případě by mělo být možné provést incidenční přezkum nařízení č. 1107/2009 i sporného nařízení. Je pravda, že sporné nařízení nepředstavuje striktně vzato právní základ daných prováděcích opatření. Z judikatury Soudního dvora nicméně vyplývá, že při určení právní souvislosti, která musí pro účely použitelnosti článku 277 SFEU existovat mezi napadeným aktem a aktem, jehož protiprávnost je namítána, není takto striktní přístup nezbytný ( 49 ). V souvislosti s přezkumem přípustnosti námitky protiprávnosti vyvstává otázka, zda by mohl být napadený akt přijat, pokud by neexistoval právní předpis, proti němuž byla vznesena námitka protiprávnosti ( 50 ).

103. V projednávané věci je v této souvislosti třeba konstatovat, že prováděcí opatření, jež budou případně přijata na základě nařízení č. 1107/2009, by nemohla být přijata, pokud by metalaxyl nebyl sporným nařízením předem zařazen na seznam látek, které se mají nahradit.

104. Pokud by byla ostatně zamítnuta námitka protiprávnosti vznesená proti spornému nařízení, znamenalo by to, že toto nařízení by nepodléhalo žádnému soudnímu přezkumu, neboť možnost podat přímou žalobu k Soudnímu dvoru by byla vyloučena z důvodu prováděcích opatření, jejichž přijetí toto nařízení „vyžaduje“. Taková nedotknutelnost by byla nepochybně v rozporu s Unií práva, jež požaduje, aby unijní orgány podléhaly přezkumu souladu svých aktů zejména se Smlouvou o FEU a s obecnými právními zásadami ( 51 ). Taková nedotknutelnost by tudíž vedla ke vzniku mezery v systému procesních prostředků a řízení, jejž zavedla Smlouva o FEU s cílem pověřit Soudní dvůr přezkumem legality unijních aktů. Uvedený systém by tím pádem již nebyl úplný.

3. Závěr ke druhému důvodu kasačního opravného prostředku a doplňující poznámky k dopadu článku 19 SEU

105. Z výše uvedených úvah vyplývá, že pokud by Soudní dvůr měl za to, že první důvod kasačního opravného prostředku je neopodstatněný, znamenalo by to, že se Tribunál nedopustil nesprávného právního posouzení, když v bodě 58 napadeného usnesení konstatoval, že musí být zamítnut argument navrhovatelky, podle něhož by byla zbavena účinné soudní ochrany v případě zamítnutí své žaloby z důvodu nepřípustnosti. Společnost IQV sice nemůže s ohledem na podmínky přípustnosti stanovené v čl. 263 čtvrtém pododstavci SFEU přímo napadnout sporné nařízení před unijním soudem, avšak je oprávněna namítat neplatnost tohoto nařízení před příslušnými soudy v incidenčním řízení, což v podstatě uvedl Tribunál v bodě 59 napadeného usnesení.

106. Tento závěr nemůže být zpochybněn argumentem, podle něhož navrhovatelka nebude moci zpochybnit srovnávací posouzení provedené členskými státy, dokud budou vnitrostátní orgány svými rozhodnutími obnovovat povolení přípravku na ochranu rostlin obsahujícího metalaxyl, neboť takovéto rozhodnutí nemění právní postavení navrhovatelky, a španělské soudy je tudíž nebudou považovat za napadnutelný akt.

107. Jak totiž Tribunál v podstatě konstatoval v bodě 57 napadeného usnesení, čl. 19 odst. 1 druhý pododstavec SEU ukládá členským státům povinnost zavést procesní prostředky nezbytné k zajištění účinné soudní ochrany v oblastech, na které se vztahuje unijní právo.

108. Mimoto judikatura Tribunal Supremo (Nejvyšší soud, Španělsko) a Tribunal Constitucional (Ústavní soud, Španělsko), která se týká požadavku aktivní legitimace a jíž se dovolává IQV na podporu svého kasačního opravného prostředku, nemůže změnit působnost článku 263 SFEU.

109. Vzhledem k tomu, že čl. 19 odst. 1 druhý pododstavec SEU ukládá členským státům povinnost dosáhnout výsledku, „je totiž věcí vnitrostátních soudů, aby podmínky přípustnosti a procesní podmínky pro žaloby, o nichž rozhodují, jako je například požadavek aktivní legitimace, vykládaly v co největším rozsahu tak, aby mohly být použity způsobem přispívajícím k naplňování cíle uvedeného v článku 47 Listiny základních práv Evropské unie, a sice zajištění účinné soudní ochrany práv, která pro právní subjekty vyplývají z unijního práva“ ( 52 ).

110. Pokud by takový výklad nebyl možný, muselo by být konstatováno, že „ze struktury dotčeného vnitrostátního právního řádu vyplývá, že neexistuje žádný procesní prostředek umožňující, ani incidenčně, zajistit dodržování práv, která právním subjektům vyplývají z unijního práva“ ( 53 ). Za takových okolností by tudíž byl dotčený členský stát povinen zavést u vnitrostátních soudů nové procesní prostředky určené k ochraně unijního práva ( 54 ).

111. Je pravda, že situace popsané v obou předchozích bodech se mohou jevit poněkud nelogicky, uvědomíme-li si, jak striktně vykládá Soudní dvůr podmínky přípustnosti žalob na neplatnost ( 55 ). Přesto jsou však v souladu s logikou, jíž se řídí článek 19 SEU, a jako jediné mohou zaplnit případné mezery v oblasti účinné soudní ochrany občanů Unie.

112. S ohledem na výše uvedené úvahy mám za to, že druhý důvod, který uplatnila navrhovatelka na podporu svého kasačního opravného prostředku, musí být zamítnut jako neopodstatněný.

VII. K přípustnosti žaloby navrhovatelky a vrácení věci zpět Tribunálu

113. Z mé analýzy důvodů, které uplatnila navrhovatelka na podporu svého kasačního opravného prostředku, vyvozuji závěr, že je třeba vyhovět prvnímu důvodu kasačního opravného prostředku. Napadené usnesení by tudíž mělo být zrušeno v rozsahu, v němž Tribunál rozhodl, že sporné nařízení vyžaduje přijetí prováděcích opatření ve smyslu čl. 263 čtvrtého pododstavce poslední části věty SFEU.

114. Podle čl. 61 prvního pododstavce statutu Soudního dvora Evropské unie může Soudní dvůr v případě zrušení rozhodnutí Tribunálu vydat sám konečné rozhodnutí ve věci, pokud to stav soudního řízení dovoluje, nebo věc vrátit zpět Tribunálu k rozhodnutí.

115. Vzhledem k tomu, že v projednávané věci Tribunál žalobu odmítl ve stadiu přezkumu přípustnosti, není možné, aby Soudní dvůr sám vydal rozhodnutí ve věci samé. Soudní dvůr naproti tomu má k dispozici informace nezbytné k tomu, aby s konečnou platností rozhodl o námitce nepřípustnosti vznesené Komisí během řízení v prvním stupni. Společnost IQV i Komise se totiž vyjádřily k otázce, zda je prvně jmenovaný subjekt bezprostředně dotčen sporným nařízením. Jelikož skutečnost, že sporné nařízení má povahu nařizovacího aktu, byla prokázána a nebyla zpochybněna, jedná se tudíž o jedinou z podmínek uložených prostřednictvím čl. 263 čtvrtého pododstavce poslední části věty SFEU, která nebyla zatím zkoumána.

116. Navrhovatelka tvrdí, že je sporným nařízením bezprostředně dotčena. Navrhovatelka zejména připomíná, že podle sporného nařízení má být účinná látka metalaxyl považována za účinnou látku, která se má nahradit, a že spadá přímo do působnosti hmotněprávních ustanovení obsažených v nařízení č. 1107/2009. To znamená, že metalaxyl podléhá přísnějším podmínkám, než jaké se použijí na účinné látky, jejichž nahrazení není zamýšleno. Dále uvádí, že výše uvedené je přímým důsledkem sporného nařízení a nezakládá žádný prostor pro posouzení, pokud jde o kvalifikaci metalaxylu jako „látky, která se má nahradit“, a to ani ve prospěch Komise v rámci budoucích postupů obnovení schválení metalaxylu, ani ve prospěch vnitrostátních orgánů v rámci postupů obnovení vnitrostátních povolení přípravků na ochranu rostlin obsahujících metalaxyl nebo v rámci žádostí o vzájemné uznání.

117. Komise se naopak domnívá, že sporné nařízení se může navrhovatelky bezprostředně dotýkat pouze tehdy, pokud by mělo účinky na její právní postavení. Navrhovatelka v této souvislosti podle Komise neupřesnila dopady, které má kvalifikace metalaxylu jako „látky, která se má nahradit“, na její právní postavení. Komise má za to, že toto upřesnění navrhovatelka nemůže poskytnout, jelikož důsledky, jichž se dovolává, nevyplývají přímo ze zařazení metalaxylu na dotčený seznam, nýbrž z případných následných rozhodnutí přijatých Komisí nebo členskými státy, jejichž přijetí předpokládá uplatnění široké posuzovací pravomoci.

118. Z ustálené judikatury Soudního dvora vyplývá, že fyzická nebo právnická osoba je bezprostředně dotčena unijním aktem, pokud má „bezprostřední účinky na právní postavení jednotlivce a […] svým adresátům pověřeným jeho provedením neponecháv[á] žádnou volnost uvážení, jelikož toto provedení je čistě automatické a vyplývá výlučně z [unijní] právní úpravy, aniž by bylo třeba použít další prováděcí předpisy“ ( 56 ).

119. Na rozdíl od toho, co tvrdí Komise, má sporné nařízení v projednávané věci bezprostřední dopad na právní postavení navrhovatelky bez nutnosti zásahu ze strany unijního orgánu nebo vnitrostátních orgánů členského státu. Právní režim, jemuž podléhá metalaxyl, byl totiž změněn již tím, že tato látka byla sporným nařízením zařazena na seznam látek, které se mají nahradit.

120. Přestože byl Komisi a členským státům přiznán určitý prostor k uvážení, pokud jde o žádosti o obnovení schválení účinné látky nebo o obnovení povolení přípravků na ochranu rostlin, jakož i v souvislosti se srovnávacím posouzením podle článku 50 nařízení č. 1107/2009, nebyl jim naopak přiznán žádný prostor pro uvážení stran kvalifikace metalaxylu jako „látky, která se má nahradit“, a tudíž ani stran použitelného režimu. Komise nebo členské státy mohou svůj prostor pro uvážení uplatnit pouze při používání nařízení č. 1107/2009. Zrušení tohoto nařízení se navrhovatelka nicméně nedomáhá.

121. Mám tedy za to, že navrhovatelka je aktivně legitimovaná, pokud jde o podání žaloby na neplatnost sporného nařízení na základě čl. 263 čtvrtého pododstavce poslední části věty SFEU, neboť se jedná o nařizovací akt, jímž je navrhovatelka bezprostředně dotčena a jež nevyžaduje přijetí prováděcích opatření ve smyslu tohoto ustanovení.

VIII. Závěry

122. Zdá se být nesporné, že takový subjekt, jako je IQV, nemá aktivní legitimaci, pokud jde o podání žaloby proti nařízení č. 1107/2009. Nejsou totiž splněny dvě ze tří podmínek vyplývajících z čl. 263 čtvrtého pododstavce poslední části věty SFEU. Předně, přestože má zmíněné nařízení povahu nařizovacího aktu ve smyslu čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU, vyžaduje přijetí prováděcích opatření. Dále uvedené nařízení nemění právní postavení dotčených osob, aniž Komise nebo členské státy uplatní posuzovací pravomoc.

123. Mám tudíž za to, že navrhovatelka beze zbytku dodržela zásady, jimiž se řídí soubor procesních prostředků zavedený Smlouvou a opakovaně zdůrazňovaný Soudním dvorem. Žalobou na neplatnost napadla nařízení, z něhož pro ni vyplývá uplatnění režimu, který jí působí újmu, a v rámci této přímé žaloby se v souladu s článkem 277 SFEU dovolává protiprávnosti nařízení, které tento odchylný režim zavádí. Toto schéma soudních řízení je s to zajistit nejen účinnou soudní ochranu navrhovatelky, ale i jistotu unijního právního řádu. Umožňuje totiž, aby byl problém legality řešen jednotně, a sice v rámci jediného řízení, které je rychlejší a snadnější než mnohonásobné podávání hypotetických budoucích žádostí o rozhodnutí o předběžné otázce.

124. S ohledem na předcházející úvahy navrhuji, aby Soudní dvůr rozhodl takto: – Primárně: „1) Usnesení Tribunálu Evropské unie ze dne 16. února 2016, Industrias Químicas del Vallés v. Komise (T‑296/15, nezveřejněné, EU:T:2016:79), se zrušuje. 2) Žaloba na neplatnost, kterou podala společnost Industrias Químicas del Vallés SA proti prováděcímu nařízení Komise (EU) 2015/408 ze dne 11. března 2015 o provádění čl. 80 odst. 7 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1107/2009 o uvádění přípravků na ochranu rostlin na trh a o sestavení seznamu látek, které se mají nahradit, je přípustná. 3) Věc se vrací zpět Tribunálu Evropské unie, aby rozhodl ve věci samé. 4) O nákladech řízení bude rozhodnuto později.“ – Podpůrně, pro případ, že by Soudní dvůr považoval první důvod za nepodložený: „1) Kasační opravný prostředek se zamítá. 2) Společnosti Industrias Químicas del Vallés SA se ukládá náhrada nákladů řízení.“

( 1 ) – Původní jazyk: francouzština.

( 2 ) – Úř. věst. 2015, L 67, s. 18

( 3 ) – Viz rovněž kasační opravný prostředek podaný proti usnesení ze dne 27. dubna 2016, European Union Copper Task Force v. Komise (T‑310/15, nezveřejněné, EU:T:2016:265) (věc C‑384/16 P, European Union Copper Task Force v. Komise), jakož i mé stanovisko z téhož dne přednesené ve výše uvedené věci.

( 4 ) – Úř. věst. 1991, L 230, s. 1; Zvl. vyd. 03/11, s. 332.

( 5 ) – Úř. věst. 2010, L 104, s. 57.

( 6 ) – Úř. věst. 2009, L 309, s. 1.

( 7 ) – Úř. věst. 2011, L 153, s. 1.

( 8 ) – Úř. věst. 2003, L 113, s. 8; Zvl. vyd. 03/38, s. 495.

( 9 ) – Rozsudek ze dne 18. července 2007, Industrias Químicas del Vallés v. Komise (C‑326/05 P, EU:C:2007:443).

( 10 ) – Viz bod 12 kasační odpovědi Komise.

( 11 ) – Viz bod 33 kasačního opravného prostředku.

( 12 ) – Článek 263 čtvrtý pododstavec SFEU. Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.

( 13 ) – Rozsudek ze dne 3. října 2013, Inuit Tapiriit Kanatami a další v. Parlament a Rada (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, bod 57).

( 14 ) – Rozsudek ze dne 3. října 2013, Inuit Tapiriit Kanatami a další v. Parlament a Rada (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, bod 60; kurzivou zvýraznil autor stanoviska). Již jsem měl příležitost upozornit na to, že zmíněný výklad vede k paradoxní situaci, kdy ve věci, v níž byl vydán rozsudek ze dne 25. července 2002, Unión de Pequeños Agricultores v. Rada (C‑50/00 P, EU:C:2002:462), by byla znovu konstatována nepřípustnost, přestože právě tato nepřípustnost vedla ke změně čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU [viz bod 58 mého stanoviska předneseného ve věci Stichting Woonpunt a další v. Komise (C‑132/12 P, EU:C:2013:335)].

( 15 ) – Rozsudek ze dne 19. prosince 2013, Telefónica v. Komise (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, bod 28).

( 16 ) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 19. prosince 2013, Telefónica v. Komise (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, bod 29).

( 17 ) – Rozsudek ze dne 19. prosince 2013, Telefónica v. Komise (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, bod 30).

( 18 ) – Rozsudek ze dne 19. prosince 2013, Telefónica v. Komise (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, bod 31).

( 19 ) – Bod 42. Viz rovněž rozsudky ze dne 10. prosince 2015, Canon Europa v. Komise (C‑552/14 P, nezveřejněný, EU:C:2015:804, bod 47), a ze dne 10. prosince 2015, Kyocera Mita Europe v. Komise (C‑553/14 P, nezveřejněný, EU:C:2015:805, bod 46).

( 20 ) – Usnesení ze dne 14. července 2015, Forgital Italy v. Rada (C‑84/14 P, nezveřejněné, EU:C:2015:517, bod 43).

( 21 ) – V tomto smyslu viz Mastroianni, R. a Pezza, A., „Striking the Right Balance: Limits on the Right to Bring an Action under Article 263(4) of the Treaty on the Functioning of the European Union“, American University International Law Review, 2015, (30:4), s. 443 až 795, zvláště s. 793. Tito autoři zašli dokonce tak daleko, že způsob, jakým Soudní dvůr vykládá pojem „prováděcí opatření“ ve smyslu čl. 263 čtvrtého pododstavce poslední části věty SFEU, popsali v tom smyslu, že „v podstatě znemožňuje“ přístup jednotlivců k unijním soudům („makes it pratically impossible for private applicants […] to bring a case before EU Courts“).

( 22 ) – Rozsudek ze dne 28. března 2017, Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236, bod 73).

( 23 ) – Soudní dvůr rozhodl v tom smyslu, že „ustanovení rámcové dohody [o pracovních poměrech na dobu určitou, uzavřené dne 18. března 1999, která je obsažena v příloze směrnice Rady 1999/70/ES ze dne 28. června 1999 o rámcové dohodě o pracovních poměrech na dobu určitou uzavřené mezi organizacemi UNICE, CEEP a EKOS,] ve spojení se zásadou efektivity musí být vykládána v tom smyslu, že brání vnitrostátním procesním pravidlům, podle kterých musí zaměstnanec na dobu určitou v případě, že soudní orgán konstatoval, že došlo ke zneužití po sobě jdoucích smluv na dobu určitou, podat za účelem stanovení přiměřené sankce nový návrh na zahájení řízení, jelikož uvedenému zaměstnanci z této povinnosti plynou procesní znevýhodnění, zejména pokud jde o náklady, délku řízení a pravidla zastupování, která mohou nadměrně ztěžovat výkon práv, jež mu přiznává unijní právní řád“ (rozsudek ze dne 14. září 2016, Martínez Andrés a Castrejana López (C‑184/15 a C‑197/15, EU:C:2016:680, bod 64; zvýrazněno autorem tohoto stanoviska). Byť Soudní dvůr zkoumal daný problém ve světle zásady efektivity, připomněl v bodě 59 uvedeného rozsudku, že požadavky rovnocennosti a efektivity „vyjadřují obecnou povinnost členských států zajistit soudní ochranu práv, která jednotlivcům vyplývají z unijního práva“ (kurzivou zvýraznil autor stanoviska).

( 24 ) – Viz Dixel Dictionnaire – Le Robert, vydání z roku 2011.

( 25 ) – V tomto smyslu viz (stran článku III‑365 odst. 4 Smlouvy zakládající Ústavu pro Evropu, který se shoduje s čl. 263 čtvrtým pododstavcem SFEU), Coutron, L., La Contestation incidente des actes de l’Union européenne, Bruylant, 2007, s. 488. Viz rovněž Blumann, C., „L’amélioration de la protection juridictionnelle effective des personnes physiques et morales résultant du traité de Lisbonne“, L’Homme et le droit. En hommage au professeur Jean-François Flauss, Éditions Pedone, 2014, s. 77 až 100, zejména s. 98. Ještě lépe tuto myšlenku vyjadřují ostatní jazyková znění Smlouvy. Například v anglickém znění je použit výraz „entail“, který představuje synonymum sloves „necessitate“ (potřebovat), „make necessary“ (učinit potřebným), „require“ (vyžadovat), „need“ (potřebovat), případně „demand“ (požadovat) (viz Oxford Thesaurus of English, 2. vyd., Oxford University Press, 2004). Viz rovněž znění v polském jazyce „nie wymagają środków wykonawczych“ nebo znění v portugalském jazyce „que não necessitam de medidas de execução“.

( 26 ) – V tomto smyslu viz Rhimes, M., „The EU Courts Stand Their Ground: Why Are the Standing Rules for Direct Actions Still So Restrictive? “, European Journal of Legal Studies, 2016, sv. 9, č. 1, s. 103 až 172, zejména s. 124.

( 27 ) – Počínaje rozsudkem ze dne 13. července 1966, Itálie v. Rada a Komise (32/65, EU:C:1966:42), má Soudní dvůr za to, že norma s obecnou působností, jejíž protiprávnost je namítána na základě článku 277 SFEU, musí být „přímo nebo nepřímo použitelná na věc, která je předmětem žaloby“ (Recueil, s. 594; zvýrazněno autorem tohoto stanoviska). Tímto pravidlem se nadále řídí také Tribunál [viz zejména rozsudek ze dne 12. června 2015, Plantavis a NEM v. Komise a EFSA (T‑334/12, EU:T:2015:376, bod 51)].

( 28 ) – Rozsudek ze dne 14. března 2017, A a další (C‑158/14, EU:C:2017:202, bod 68).

( 29 ) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 6. března 1979, Simmenthal v. Komise (92/78, EU:C:1979:53, bod 39).

( 30 ) – Rozsudek ze dne 14. března 2017, A a další (C‑158/14, EU:C:2017:202, bod 69).

( 31 ) – „Navrhovatelka se omezuje na tvrzení, že tyto akty nejsou prováděcími akty napadeného nařízení, ale nařízení č. 1107/2009 (body 34, 42 a 45 kasačního opravného prostředku). Byť je pravda, že právním základem dotčených aktů není napadené nařízení, ale nařízení č. 1107/2009, nic to nemění na tom, že tyto akty, které vyvolávají účinky, jichž se navrhovatelka dovolávala v řízení v prvním stupni, představují samy o sobě prováděcí opatření ve smyslu čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU, jelikož by jí skýtaly v souladu s logikou tohoto ustanovení přístup k soudu“ (bod 12 kasační odpovědi Komise; zvýrazněno autorem tohoto stanoviska).

( 32 ) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 19. prosince 2013, Telefónica v. Komise (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, body 30 a 31).

( 33 ) – Bod 12 kasační odpovědi Komise.

( 34 ) – Rozsudek ze dne 3. října 2013, Inuit Tapiriit Kanatami a další v. Parlament a Rada (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, bod 92). Toto konstatování bylo vůbec poprvé uvedeno v bodě 23 rozsudku ze dne 23. dubna 1986, Les Verts v. Parlament (294/83, EU:C:1986:166). Následně bylo mnohokrát zopakováno. Viz zejména rozsudky ze dne 25. července 2002, Unión de Pequeños Agricultores v. Rada (C‑50/00 P, EU:C:2002:462, bod 40), ze dne 19. prosince 2013, Telefónica v. Komise (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, bod 57), ze dne 28. dubna 2015, T & L Sugars a Sidul Açúcares v. Komise (C‑456/13 P, EU:C:2015:284, bod 45), a ze dne 28. března 2017, Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236, bod 66).

( 35 ) – Rozsudek ze dne 23. dubna 1986, Les Verts v. Parlament (294/83, EU:C:1986:166, bod 23). Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.

( 36 ) – V tomto smyslu viz Berrod, Fr., La systématique des voies de droit communautaires, Dalloz, Paříž, 2003, č. 294 v souvislosti s žádostí o rozhodnutí o předběžné otázce a č. 834 v souvislosti s námitkou nepřípustnosti, jakož i Coutron, L., La contestation incidente des actes de l’Union européenne, Bruylant, Brusel, 2007, s. 129 a 213.

( 37 ) – Bod 25, kurzivou zvýraznil autor stanoviska.

( 38 ) – Viz bod 13 napadeného usnesení.

( 39 ) – Úř. věst. 2011, L 81, s. 8.

( 40 ) – Úř. věst. 2011, L 104, s. 39.

( 41 ) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 19. prosince 2013, Telefónica v. Komise (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, bod 18).

( 42 ) – Viz rozsudek Soudního dvora ze dne 18. července 2007, Industrias Químicas del Vallés v. Komise (C‑326/05 P, EU:C:2007:443), a rozsudek Tribunálu ze dne 28. června 2005, Industrias Químicas del Vallés v. Komise (T‑158/03, EU:T:2005:253).

( 43 ) – Viz zejména rozsudky ze dne 13. září 2007, Il Ponte Finanziaria v. OHIM (C‑234/06 P, EU:C:2007:514, bod 44), a ze dne 5. března 2015, Ezz a další v. Rada (C‑220/14 P, EU:C:2015:147, bod 111).

( 44 ) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 13. září 2007, Il Ponte Finanziaria v. OHIM (C‑234/06 P, EU:C:2007:514, body 45 a 46).

( 45 ) – Viz body 56 a 59 kasačního opravného prostředku společnosti IQV.

( 46 ) – V tomto smyslu viz bod 68 tohoto stanoviska a judikatura citovaná v poznámce pod čarou 34. Z mnoha komentářů viz zejména Meij, A., „Standing in Direct Actions in the EU Courts After Lisbon“ in De Rome à Lisbonne: les juridictions de l’Union européenne à la croisée des chemins – Mélanges en l’honneur de Paolo Mengozzi, Brusel, Bruylant, 2013, s. 301 až 312; Turmo, A., „Nouveau refus d’élargir l’accès des particuliers au recours en annulation contre les actes de l’Union européenne“, R.A.E, 2013, s. 825 až 835; Waelbroeck, D. a Bombois, T., „Des requérants ‚privilégiés et des autres… À propos de l’arrêt Inuit et de l’exigence de protection juridictionnelle effective des particuliers en droit européen“, Cahiers de droit européen, 2014/1, s. 21 až 76; Van Malleghem, P.-A. a Baeten, N., „Before the Law Stands a Gatekeeper – Or, What Is a ‚Regulatory Act‘ in Article 263(4) TFEU? Inuit Tapiriit Kanatami“, Common Market Law Review, 2014, sv. 51, s. 1187 až 1216.

( 47 ) – V tomto smyslu viz rozsudky ze dne 19. prosince 2013, Telefónica v. Komise (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, bod 28), a ze dne 28. dubna 2015, T & L Sugars a Sidul Açúcares v. Komise (C‑456/13 P, EU:C:2015:284, bod 30).

( 48 ) – Rozsudek ze dne 3. října 2013, Inuit Tapiriit Kanatami a další v. Parlament a Rada (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, bod 93). Viz rovněž rozsudky ze dne 19. prosince 2013, Telefónica v. Komise (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, bod 29), a ze dne 28. dubna 2015, T & L Sugars a Sidul Açúcares v. Komise (C‑456/13 P, EU:C:2015:284, bod 31).

( 49 ) – Pokud jde o příklad, kdy Soudní dvůr připustil posouzení námitky protiprávnosti namířené proti aktu, který nebyl právním základem napadeného aktu, viz rozsudek ze dne 28. června 2005, Dansk Rørindustri a další v. Komise (C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P až C‑208/02 P a C‑213/02 P, EU:C:2005:408).

( 50 ) – V tomto smyslu viz Barav, A., „The Exception of Illegality in Community Law: a Critical Analysis“, Common Market Law Review, 1974, s. 366 až 386, zejména s. 374.

( 51 ) – V tomto smyslu viz zejména rozsudek ze dne 29. června 2010, E a F (C‑550/09, EU:C:2010:382, bod 44).

( 52 ) – Usnesení ze dne 14. července 2015, Forgital Italy v. Rada (C‑84/14 P, nezveřejněné, EU:C:2015:517, bod 66).

( 53 ) – Rozsudek ze dne 3. října 2013, Inuit Tapiriit Kanatami a další v. Parlament a Rada (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, bod 104).

( 54 ) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 3. října 2013, Inuit Tapiriit Kanatami a další v. Parlament a Rada (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, bod 103 ve spojení s bodem 104).

( 55 ) – V tomto smyslu viz Arnull, A., „Arrêt ‚Inuit‘: la recevabilité des recours en annulation introduits par des particuliers contre des actes réglementaires“, Journal de droit européen, 2014, s. 14 až 16, zvláště s. 15. Autor hovoří o „paradoxní situaci“ způsobené tím, že „Soudní dvůr klade na vnitrostátní soudy požadavky, které sám není schopen splnit“.

( 56 ) – Rozsudek ze dne 13. března 2008, Komise v. Infront WM (C‑125/06 P, EU:C:2008:159, bod 47). Ačkoli Soudní dvůr podal výše uvedený výklad v souvislosti s čl. 263 čtvrtým pododstavcem druhou částí věty SFEU, neshledávám žádné důvody, proč by tento výklad neměl platit i pro třetí část věty. V této souvislosti viz bod 66 a poznámka pod čarou 21 mého stanoviska předneseného ve věci Stichting Woonpunt a další v. Komise (C‑132/12 P, EU:C:2013:335).