STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

MACIEJE SZPUNARA

přednesené dne 7. července 2022 ( 1 )

Věc C‑351/21

ZG

proti

Beobank SA

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná justice de paix du canton de Forest (smírčí soud kantonu Forest, Belgie)]

„Řízení o předběžné otázce – Sbližování právních předpisů – Platební služby na vnitřním trhu – Informace pro plátce po přijetí platebního příkazu – Jednorázové platební transakce – Poskytování údajů týkajících se příjemce – Povinnost poskytovatele služeb“

I. Úvod

1. Posuzovaná žádost o rozhodnutí o předběžné otázce vychází ze sporu mezi majitelem účtu a bankovní institucí ohledně dvou platebních transakcí provedených prostřednictvím debetní karty majitele účtu, které tento majitel považuje za neautorizované. Majitel účtu se v rámci tohoto sporu domáhá především vrácení peněžních prostředků z těchto platebních transakcí. Bankovní instituce to odmítá s odůvodněním, že dotčené transakce byly autorizovány nebo že se majitel účtu dopustil přinejmenším hrubé nedbalosti.

2. Předkládající soud v rámci předběžných otázek žádá o výklad ustanovení ( 2 ) směrnice 2007/64/ES ( 3 ), podle kterého je poskytovatel platebních služeb plátce povinen poskytnout plátci „tam, kde je to vhodné“ údaje týkající se příjemce platební transakce. Předkládající soud se v rámci těchto otázek táže, zda je poskytovatel platebních služeb v souladu s tím, jak je třeba toto ustanovení vykládat, povinen poskytnout takové údaje ve všech případech bez výjimky, aby byl schopen vyvodit závěry ohledně odpovědnosti takového poskytovatele.

3. Z hlediska mechanismu řízení o předběžné otázce, které je nástrojem spolupráce mezi vnitrostátními soudy a Soudním dvorem, se jedná o neobvyklou situaci: k tomu, aby bylo možné v projednávané věci poskytnout předkládajícímu soudu užitečnou odpověď, je třeba ověřit, zda ustanovení směrnice 2007/64, jimiž je zaveden harmonizovaný režim odpovědnosti poskytovatele platebních služeb, brání tomu, aby uvedený soud mohl takové závěry vyvodit bez ohrožení cílů a užitečného účinku této směrnice. Uvedená směrnice totiž zavádí harmonizovaný režim odpovědnosti poskytovatele platebních služeb, a jak vyplývá z jejího článku 86, provádí „úplnou harmonizaci“.

II. Právní rámec

A. Unijní právo

4. Článek 47 odst. 1 písm. a) směrnice 2007/64 stanoví: „Po odepsání částky jednotlivé platební transakce z účtu plátce nebo po obdržení platebního příkazu v případě, že plátce nevyužívá platební účet, poskytne poskytovatel platebních služeb plátce způsobem stanoveným v čl. 41 odst. 1 danému plátci bez zbytečného odkladu tyto informace: a) odkaz umožňující plátci identifikovat každou platební transakci a tam, kde je to vhodné, údaje týkající se příjemce;“

5. Článek 60 této směrnice, nadepsaný „Odpovědnost poskytovatele platebních služeb za neautorizované platební transakce“, stanoví: „1. Aniž je dotčen článek 58, členské státy zajistí, aby v případě neautorizované platební transakce poskytovatel platebních služeb plátce okamžitě vrátil plátci částku ve výši neautorizované platební transakce a tam, kde to připadá v úvahu, platební účet, z nějž byla částka odepsána, obnovil do stavu, v jakém by byl, kdyby k neautorizované platební transakci nedošlo. 2. Další finanční náhrada může být stanovena v souladu s právními předpisy, které se vztahují na smlouvu uzavřenou mezi plátcem a jeho poskytovatelem platebních služeb.“

6. Článek 86 uvedené směrnice, nadepsaný „Úplná harmonizace“, v odstavci 1 stanoví, že „[p]okud tato směrnice obsahuje harmonizovaná ustanovení, nesmí členské státy zachovávat ani zavádět jiná ustanovení než ustanovení této směrnice; tím nejsou dotčeny […] čl. 61 odst. 3 […]“.

B. Belgické právo

7. Belgický code de droit économique (hospodářský zákoník), ve znění použitelném v roce 2017 ( 4 ) (dále jen „hospodářský zákoník“), v čl. VII.18 odst. 1 stanovil: „Po odepsání částky jednotlivé platební transakce z účtu plátce nebo po obdržení platebního příkazu v případě, že plátce nevyužívá platební účet, poskytne poskytovatel platebních služeb plátce způsobem stanoveným v čl. VII.12 [odst. 1] danému plátci bez zbytečného odkladu tyto informace: 1° odkaz umožňující plátci identifikovat každou platební transakci a tam, kde je to vhodné, údaje týkající se příjemce; […]“.

8. V článku VII.35 hospodářského zákoníku bylo uvedeno ( 5 ): „Aniž je dotčeno použití článku VII.33, v případě neautorizované platební transakce musí poskytovatel platebních služeb plátce poté, co prima facie ověří, zda se plátce nedopustil podvodu, okamžitě vrátit plátci částku ve výši neautorizované platební transakce a tam, kde to připadá v úvahu, platební účet, z nějž byla částka odepsána, obnovit do stavu, v jakém by byl, kdyby k neautorizované platební transakci nedošlo, případně spolu s úroky z této částky. Poskytovatel platebních služeb plátce kromě toho musí nahradit další případné finanční důsledky, zejména náklady, které majitel účtu vynaložil v souvislosti s určením výše nahraditelné škody.“

III. Spor v původním řízení, předběžné otázky a řízení před Soudním dvorem

9. Belgický rezident ZG je majitelem bankovního účtu u Beobank v Belgii, k němuž má debetní kartu.

10. V noci z 20. na 21. dubna 2017 provedl ZG, který se nacházel ve Valencii (Španělsko), se stejnou debetní kartou na stejném terminálu tři platby v provozovně, jejíž povaha je mezi účastníky původního řízení předmětem diskuze – v 0:35 hod. šlo o částku 100 eur (částka, která údajně odpovídá vstupnému a útratě za konzumaci), v 1:35 hod. o částku 991 eur a v 2:06 hod. o částku 993 eur. Čtvrtá transakce ve výši 994 eur byla zahájena, ale ve 2:35 hod. byla odmítnuta.

11. První platbu ZG nezpochybňuje – zpochybňuje však druhou a třetí platbu (dále jen „sporné platby“). Před předkládajícím soudem uvedl, že si již nevzpomíná na to, co se odehrálo po konzumaci v dotčené provozovně. Nepamatuje si název ani adresu této provozovny a tvrdí, že se stal obětí podvodu, jehož spáchání bylo usnadněno v důsledku podání nějaké drogy.

12. Dne 23. dubna 2017 ZG svou kartu zablokoval a dne 29. dubna 2017 podal u bruselské policie trestní oznámení týkající se krádeže a podvodného použití své bankovní karty.

13. ZG se před předkládajícím soudem kromě náhrady škody ve výši 500 eur domáhá vrácení sporných plateb, tedy částky 1984 eur – domnívá se totiž, že dotčené transakce jsou podle článku VII.35 hospodářského zákoníku neautorizované. Beobank s tím, jak ZG popsal skutkový stav, nesouhlasí a odmítá sporné platby vrátit – má za to, že tyto transakce byly autorizované nebo že se ZG dopustil přinejmenším hrubé nedbalosti.

14. Podle předkládajícího soudu je důležité vědět, kdo byl příjemcem sporných plateb. Zmíněný soud uvádí, že podvod, kterého se dopustí třetí osoba prostřednictvím debetní karty poškozeného, zpravidla podvodníkovi umožňuje obohatit se prostřednictvím nákupů nebo výběrů hotovosti.

15. Předkládající soud podotýká, že na žádost právního zástupce ZG poskytla Beobank pouze referenční číslo a zeměpisnou polohu terminálu; u totožnosti příjemce transakcí ovšem uvedla pouze označení „COM SU VALENCIA ESP“. Uvedený soud upřesnil, že jednání v dané věci bylo po přednesu řečí odročeno, aby mohla Beobank v tomto směru podat patřičné vysvětlení; Beobank tak ovšem neučinila a uvedla, že od společnosti ATOS, která spravuje použitý platební terminál, neobdržela žádné doplňující informace. Beobank tvrdí, že španělská bankovní instituce příjemce, banka Sabadell, odmítá identifikační údaje dotyčného obchodníka sdělit.

16. S odkazem na článek VII.18 hospodářského zákoníku, kterým bylo provedeno jedno z ustanovení ( 6 ) směrnice 2007/64 a který stanovil, že poskytovatel platebních služeb je mimo jiné povinen poskytnout „tam, kde je to vhodné, údaje týkající se příjemce“, má předkládající soud za to, že je nezbytné zjistit, zda má bankovní instituce na základě tohoto ustanovení, pokud jde o poskytnutí těchto informací, povinnost vynaložit veškeré úsilí nebo povinnost dosáhnout výsledku. Pokud by na základě výkladu provedeného Soudním dvorem bylo možno dospět k závěru, že Beobank svou povinnost nesplnila, podle předkládajícího soudu by z toho vyplývalo, že posledně uvedený soud „z toho může vyvodit závěry ohledně [povinnosti banky] vrátit peněžní prostředky ze sporných transakcí nebo ohledně návrhu na náhradu škody, pokud jde o ztrátu příležitosti získat zpět finanční prostředky od třetí osoby“.

17. Beobank před předkládajícím soudem tvrdí, že článek VII.18 hospodářského zákoníku jí ukládá toliko povinnost vynaložit veškeré úsilí – stanoví, že je povinna poskytnout pouze údaje, které jí předložil její obchodní partner; jsou-li tyto údaje nedostatečné, na tohoto obchodního partnera se musí obrátit spotřebitel. Beobank v projednávaném případě předkládající soud žádá, aby případně „zaslal [Sabadell] soudní výzvu“ k předložení dokumentů umožňujících určení totožnosti příjemce dané transakce. Nebude-li předložena uspokojivá odpověď, podle Beobank je třeba nařídit na základě žádosti o právní pomoc vyšetřování za účelem vyslechnutí orgánů Sabadell. Beobank opírá svůj názor o slovní spojení „tam, kde je to vhodné“ použité v dotčeném ustanovení. ZG se naproti tomu domnívá, že za to, že Sabadell nepředložila předmětné údaje, musí odpovídat Beobank.

18. Za těchto okolností se justice de paix du canton de Forest (smírčí soud kantonu Forest, Belgie) rozhodnutím ze dne 13. dubna 2021, došlým Soudnímu dvoru dne 4. června 2021, rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru k posouzení následující předběžné otázky: „1) Má poskytovatel [platebních] služeb [plátce] podle čl. 38 [prvního pododstavce písm. a)] směrnice 2007/64 povinnost vynaložit veškeré úsilí nebo povinnost dosáhnout výsledku, pokud jde o poskytnutí ‚údajů týkajících se příjemce‘? 2) Zahrnují ‚údaje týkající se příjemce‘, které jsou zmíněny v tomto ustanovení, údaje umožňující určit totožnost fyzické nebo právnické osoby, která přijala platbu?“

19. Písemná vyjádření předložili účastníci původního řízení, belgická a česká vláda a Evropská komise. Ve věci nebylo nařízeno jednání.

IV. Analýza

A. K relevantním ustanovením unijního práva a jejich vlivu na nutnost přeformulovat předběžné otázky

1. Směrnice použitelná ratione temporis

20. Předběžné otázky předkládajícího soudu se týkají jednoho z ustanovení směrnice 2007/64. Tato směrnice byla ovšem zrušena a nahrazena směrnicí (EU) 2015/2366 ( 7 ), a to s účinkem od 13. ledna 2018 ( 8 ).

21. ZG má za to, že i když ke sporným platbám došlo před provedením směrnice 2015/2366 do belgického práva, ve sporu v původním řízení se použijí její ustanovení, jelikož Beobank se španělské banky Sabadell dotázala na totožnost příjemce až v září 2020.

22. Předmětem sporu v původním řízení je však v podstatě odpovědnost poskytovatele platebních služeb plátce, pokud jde o sporné platby provedené prostřednictvím debetní karty plátce, která je vázána na účet vedený u tohoto poskytovatele. Z tohoto hlediska má spor v původním řízení původ v platebních transakcích uskutečněných v dubnu 2017, které spadají do smluvního rámce existujícího před 13. lednem 2018. Na skutkové okolnosti sporu v původním řízení se tedy ratione temporis použije směrnice 2007/64.

2. Relevantní ustanovení směrnice 2007/64 týkající se informační povinnosti

23. Předkládající soud v rámci předběžných otázek žádá Soudní dvůr o výklad čl. 38 prvního pododstavce písm. a) směrnice 2007/64. Toto ustanovení je obsaženo v kapitole 2 („Jednorázové platební transakce“) hlavy III („Transparentnost podmínek platebních služeb a požadavky na informace o platebních službách“).

24. Zmíněné ustanovení se – jak je uvedeno v článku 35 směrnice 2007/64 – použije na „jednorázové platební transakce, které nejsou upraveny rámcovou smlouvou“. Pokud se tedy nejedná o pouhou „jednorázovou platební transakci“, nýbrž o „rámcovou smlouvu“, použijí se ustanovení kapitoly 3 („Rámcové smlouvy“) hlavy III této směrnice, a nikoli ustanovení kapitoly 2 této hlavy.

25. „Rámcová smlouva“ je v čl. 4 bodě 12 směrnice 2007/64 definována jako „smlouva o platebních službách, kterou se řídí budoucí provádění jednotlivých a za sebou následujících platebních transakcí a která může obsahovat povinnosti a podmínky pro zřízení platebního účtu“. V bodě 24 odůvodnění této směrnice je kromě toho uvedeno, že „[v] praxi jsou rámcové smlouvy a platební transakce jimi upravené mnohem běžnější a ekonomicky důležitější než jednorázové platební transakce. V případě platebního účtu nebo zvláštního platebního prostředku se požaduje rámcová smlouva“.

26. Jak vyplývá ze žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, ZG je majitelem účtu u Beobank, k němuž má debetní kartu, kterou byly provedeny přinejmenším tři za sebou následující platební transakce.

27. Vzhledem k tomu, že platební transakce dotčené ve sporu v původním řízení nejsou jednorázovými transakcemi, čl. 38 první pododstavec písm. a) směrnice 2007/64 se podle všeho nepoužije. Jak naproti tomu tvrdí Beobank, česká vláda a Komise, relevantní je v projednávaném sporu zřejmě čl. 47 odst. 1 písm. a) této směrnice, který se vztahuje na platby provedené na základě rámcových smluv ( 9 ). Je třeba mít za to, že právní problém, který chce předkládající soud vyřešit, a priori vyžaduje výklad posledně uvedeného ustanovení ( 10 ).

3. Ustanovení týkající se odpovědnosti poskytovatele platebních služeb a jejich vliv na nutnost přeformulovat předběžné otázky

28. Předkládající soud podle všeho vnímá spor v původním řízení jako řízení o odpovědnosti poskytovatele platebních služeb vyplývající z toho, že uživatel těchto služeb nemůže vzhledem k absenci údajů týkajících se příjemce těchto plateb získat částky těchto plateb od jejich příjemce zpět. Dle úvah předkládajícího soudu může odpovědnost tohoto poskytovatele vzniknout pouze tehdy, je-li prokázáno, že nesplnil informační povinnost stanovenou v čl. 47 odst. 1 písm. a) směrnice 2007/64, který byl do belgického práva proveden článkem VII.18 hospodářského zákoníku. Předkládající soud za tímto účelem žádá Soudní dvůr o výklad tohoto ustanovení. V podstatě se táže, zda je poskytovatel platebních služeb povinen poskytnout takové údaje týkající se příjemce plateb ve všech případech bez výjimky ( 11 ). Tato alternativa patrně odpovídá tomu, co předkládající soud – který pravděpodobně vychází z pojmů občanského práva – označuje jako „povinnost vynaložit veškeré úsilí“ a „povinnost dosáhnout výsledku“.

29. Je pravda, že předkládající soud v žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce uvádí, že účastníci původního řízení nezpochybňují, že se na skutkové okolnosti sporu v původním řízení použije článek VII.18 hospodářského zákoníku. Z této žádosti však rovněž vyplývá, že žaloba ZG znějící na vrácení sporných plateb je založena na článku VII.35 hospodářského zákoníku ( 12 ).

30. Beobank v tomto ohledu v odpovědi na písemnou otázku Soudního dvora prohlásila, že žaloba ZG je založena na článcích VII.30 až VII.36 hospodářského zákoníku a že tato ustanovení provádějí články 56 až 61 směrnice 2007/64; zdůraznila přitom, že posledně uvedená ustanovení byla před předkládajícím soudem předmětem diskuze.

31. Belgická vláda v odpovědi na tutéž otázku Soudního dvora potvrdila, že článek VII.35 belgického hospodářského zákoníku provádí článek 60 této směrnice, a uvedla, že články 58 až 61 směrnice 2007/64 mohou být ve sporu v původním řízení relevantní.

32. Komise na dotaz, která ustanovení směrnice 2007/64 jsou pro spor v původním řízení relevantní, uvedla, že se na tento spor použijí vnitrostátní ustanovení provádějící články 58 až 61 této směrnice, a že je tudíž toho názoru, že otázky předkládajícího soudu nejsou přímo relevantní pro určení odpovědnosti poskytovatele služeb v oblasti neautorizovaných platebních transakcí.

33. Soudnímu dvoru v zásadě nepřísluší rozhodovat o otázce, zda vnitrostátní soud může v rámci občanskoprávního řízení postupovat podle svého procesního práva tak, že žalobu, která u něj byla podána, bez návrhu překvalifikuje nebo zasadí do jiných souvislostí. Kromě toho je třeba podotknout, že tato otázka ( 13 ), ani otázka, jaký dopad má skutečnost, že účastníci původního řízení nezpochybnili použitelnost jiného prováděcího ustanovení než toho, na němž je žaloba ZG výslovně založena ( 14 ), podle všeho nejsou jádrem projednávané věci. Posuzovaná žádost o rozhodnutí o předběžné otázce v každém případě neobsahuje informace, které by mi umožnily se těmito dvěma otázkami zabývat.

34. Má-li však být předkládajícímu soudu poskytnuta užitečná odpověď stran výkladu unijního práva, o který žádá, je třeba nejprve posoudit, zda ustanovení směrnice 2007/64, jimiž je zaveden harmonizovaný režim odpovědnosti za platební transakce, brání tomu, aby uvedený soud mohl z výkladu ustanovení této směrnice, jež se týká informační povinnosti, vyvodit závěry ohledně povinnosti Beobank zaplatit ZG částku odpovídající sporným platbám; předkládající soud přitom má v úmyslu takto postupovat. Jak jsem totiž zmínil v úvodu tohoto stanoviska, nadpis článku 86 uvedené směrnice naznačuje, že tato směrnice provádí úplnou harmonizaci, pokud jde o tento harmonizovaný režim odpovědnosti. Ačkoli tedy předkládající soud neformuluje své otázky přímo z tohoto hlediska, k rozhodnutí ve sporu o vrácení peněžních prostředků z platebních transakcí, které spadají do působnosti téže směrnice, v každém případě potřebuje výklad provedený v rámci řízení o předběžné otázce v tomto směru ( 15 ).

35. Navrhuji tedy posoudit obě předběžné otázky společně a přeformulovat je v tom smyslu, že jejich podstatou je, zda musí být čl. 60 odst. 1 směrnice 2007/64 ve spojení s čl. 86 odst. 1 této směrnice vykládán v tom smyslu, že nebrání tomu, aby uživatel platebních služeb mohl vůči poskytovateli těchto služeb uplatnit odpovědnost z důvodu, že poskytovatel nesplnil informační povinnost stanovenou v čl. 47 odst. 1 písm. a) uvedené směrnice, a to v rozsahu, v němž se tato odpovědnost týká vrácení peněžních prostředků z platebních transakcí.

36. Pokud jde o tento návrh na přeformulování předběžných otázek, v zájmu jasnosti bych chtěl poznamenat, že i když předkládající soud v odůvodnění žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce uvádí, že „kromě náhrady škody ve výši 500 eur“ požaduje ZG vrácení sporných plateb ve výši 1984 eur, předmětem žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce je podle všeho pouze návrh na vrácení této druhé částky.

37. Předkládající soud totiž uvádí, že žádá o výklad jednoho z ustanovení hlavy III směrnice 2007/64, aby z něj mohl vyvodit závěry ohledně povinnosti Beobank vrátit peněžní prostředky ze sporných transakcí „nebo“ ohledně návrhu na náhradu škody, pokud jde o ztrátu příležitosti získat zpět finanční prostředky od třetí osoby. Vztah mezi oběma částmi této vysvětlující věty, které jsou odděleny souřadicí spojkou „nebo“, ovšem není vůbec jasný. Dále není jisté, zda částka 500 eur odpovídá náhradě škody v důsledku ztráty příležitosti, nebo zda se spíše jedná o návrh, který s touto náhradou škody nesouvisí a jehož se předběžné otázky nikterak netýkají.

38. Ještě důležitější je ovšem poznámka předkládajícího soudu uvedená v odůvodnění žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, podle níž zní návrh ZG na to, aby byla Beobank uložena povinnost zaplatit částku 1984 eur, která představuje „neautorizovanou“ dvojí transakci uskutečněnou prostřednictvím jeho debetní karty. Tomu, že předběžné otázky nejsou položeny v souvislosti s návrhem na vrácení částky 500 eur, v souladu s touto logikou nasvědčuje i skutečnost, že předkládající soud uvádí, že ZG požaduje vrácení peněžních prostředků z platebních transakcí „kromě“ zmíněné částky. V žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce není stran tohoto návrhu uvedeno žádné vysvětlení. Tento požadavek ZG nikterak neobjasnili ani účastníci původního řízení, belgická vláda a Komise, jimž byl položen dotaz ohledně vnitrostátního právního základu žaloby, kterou podal ZG v původním řízení.

39. Ve snaze poskytnout předkládajícímu soudu užitečnou odpověď a s ohledem na můj návrh na přeformulování předběžných otázek nejprve uvedu několik poznámek k režimu odpovědnosti poskytovatele platebních služeb, který je zaveden ve směrnici 2007/64 (oddíl B), a poté ověřím, zda tato směrnice brání tomu, aby uživatel platebních služeb mohl vůči poskytovateli těchto služeb uplatnit odpovědnost z důvodu, že tento poskytovatel nesplnil informační povinnost stanovenou v čl. 47 odst. 1 písm. a) této směrnice (oddíl C).

B. K harmonizovanému režimu odpovědnosti poskytovatele platebních služeb

40. Směrnice 2007/64 upravuje kromě nároku na vrácení peněžních prostředků z autorizovaných platebních transakcí z podnětu nebo prostřednictvím příjemce (článek 62 této směrnice) ( 16 ) také nárok na vrácení peněžních prostředků z neautorizovaných platebních transakcí (článek 60 uvedené směrnice) ( 17 ). Jelikož nic nenasvědčuje tomu, že by se spor v původním řízení týkal situace, kdy by sporné platby byť jen potenciálně představovaly transakce z podnětu nebo prostřednictvím příjemce ve smyslu článku 62 téže směrnice, zaměřím se na odpovědnost za vrácení peněžních prostředků z druhého typu platebních transakcí.

41. V tomto ohledu je třeba zaprvé podotknout – jak uvedl Soudní dvůr ( 18 ) – že článek 58 směrnice 2007/64 se týká oznámení o neautorizovaných nebo nesprávně provedených transakcích. Toto oznámení musí být podle zmíněného ustanovení provedeno „nejpozději do třinácti měsíců ode dne odepsání částky z účtu […]; to neplatí v případě, kdy poskytovatel platebních služeb, kde to připadalo v úvahu, neposkytl nebo nezpřístupnil informace o dané platební transakci v souladu s hlavou III“. Článek 59 této směrnice se pak v podstatě týká rozdělení důkazního břemene v případě, kdy uživatel platebních služeb odmítá, že by kdy udělil svolení k platební transakci, která byla provedena ( 19 ). Článek 60 uvedené směrnice konečně upravuje odpovědnost poskytovatele platebních služeb plátce za neautorizované platební transakce a článek 61 této směrnice odpovědnost plátce za neautorizované platební transakce. V podstatě platí, že poskytovatel je povinen částku ve výši takové transakce vrátit, a to s výjimkou případů, kdy se plátce dopustil podvodného jednání nebo z důvodu hrubé nedbalosti či úmyslně nesplnil jednu nebo více svých povinností podle této směrnice ( 20 ).

42. Zadruhé z článku 86 směrnice 2007/64, nadepsaného „Úplná harmonizace“ ( 21 ), vyplývá, že pokud uvedená směrnice „obsahuje harmonizovaná ustanovení, nesmí členské státy zachovávat ani zavádět jiná ustanovení než ustanovení této směrnice“; tím nejsou dotčeny výjimky stanovené v této směrnici. I když se mezi těmito výjimkami nachází i čl. 61 odst. 3 téže směrnice ( 22 ), ostatní ustanovení, která tvoří jádro režimu odpovědnosti za neautorizované transakce, z úplné harmonizace provedené směrnicí 2007/64 vyloučena nejsou. Pokud jde totiž o články 58 až 60 této směrnice, žádný z nich nepatří mezi ustanovení, v souvislosti s nimiž článek 86 uvedené směrnice stanoví, že členské státy mají při jejích provádění určitý rozhodovací prostor.

43. Zatřetí vzhledem k úplné harmonizaci provedené směrnicí 2007/64, pokud jde i o režim odpovědnosti za neautorizované transakce, Soudní dvůr v rozsudku CRCAM ( 23 ) objasnil, že alespoň v zásadě členské státy nemohou zachovat souběžný režim odpovědnosti pro tutéž skutečnost zakládající odpovědnost ( 24 ). Soudní dvůr nadto uvedl, že vedle harmonizovaného režimu může alternativní režim stanovený vnitrostátním právem, který spočívá na stejných skutečnostech a na stejném základě, existovat pouze za podmínky, že nenaruší harmonizovaný režim a neohrozí cíle a užitečný účinek této směrnice ( 25 ).

44. Nyní je třeba posoudit, zda lze úvahy Soudního dvora týkající se povahy směrnice 2007/64 a harmonizace provedené touto směrnicí, které jsou obsaženy v rozsudku CRCAM, uplatnit i na okolnosti projednávané věci, a určit, zda tato směrnice nebrání tomu, aby ZG mohly být v souladu s úvahami předkládajícího soudu vráceny sporné platby.

C. K vlivu harmonizovaného režimu odpovědnosti na možnost vzniku odpovědnosti poskytovatele platebních služeb z důvodu nesplnění jeho informační povinnosti

45. Předkládající soud žádá o výklad směrnice 2007/64, aby zjistil, zda případně může Beobank uložit povinnost zaplatit částku odpovídající sporným platbám, a to v podstatě z důvodu nesprávného splnění informační povinnosti vyplývající z této směrnice, a nikoli z důvodu, že tyto platby byly provedeny, ačkoliv nebyly autorizovány, ve smyslu čl. 60 odst. 1 uvedené směrnice ve spojení s čl. 54 odst. 1 a čl. 59 odst. 2 této směrnice, ani z důvodu odmítnutí uvedené platby vrátit.

46. Rozhodující skutečnost pro případné uložení takové povinnosti podle všeho a priori neodpovídá skutečnosti zakládající odpovědnost poskytovatele platebních služeb podle čl. 60 odst. 1 směrnice 2007/64. Přinejmenším prima facie by tedy bylo možno teoreticky tvrdit, že se nejedná o vznik odpovědnosti Beobank podle režimu odpovědnosti existujícího souběžně vedle režimu upraveného v článcích 58 až 61 této směrnice.

47. Ve snaze objasnit, v čem může tkvět režim odpovědnosti, „který spočívá na stejných skutečnostech a na stejném základě“, nebo odpovědnosti „pro tutéž skutečnost zakládající odpovědnost“ ve smyslu rozsudku CRCAM, připomínám, že ve věci, v níž byl vydán tento rozsudek, se Soudní dvůr zabýval tím, zda musí být článek 58 a čl. 60 odst. 1 směrnice 2007/64 vykládány v tom smyslu, že brání tomu, aby uživatel platebních služeb mohl uplatnit odpovědnost poskytovatele těchto služeb na základě jiného režimu odpovědnosti, než je režim zakotvený v těchto ustanoveních, pokud tento uživatel nesplnil oznamovací povinnost stanovenou v článku 58 této směrnice ( 26 ). V této věci se jednalo o případné uplatnění odpovědnosti tohoto poskytovatele za situace, kdy – jak to formuloval předkládající soud v první předběžné otázce – tento poskytovatel „porušil povinnosti, které mu ukládá vnitrostátní právo“ – podle žalobce v původním řízení ve zmíněné věci přitom konkrétně šlo o „porušení je[ho] povinnosti náležité péče“ ( 27 ) – na základě obecného ustanovení ( 28 ).

48. Jelikož se v daném případě jednalo o vrácení částky platební transakce, ani okolnost, že odpovědnost poskytovatele platebních služeb mohla vzniknout z důvodu nesplnění jeho specifické povinnosti, ani okolnost, že tato odpovědnost byla založena na jiném ustanovení než na článku 60 směrnice 2007/64, podle všeho z pohledu Soudního dvora nemohla zpochybnit, že se jedná o odpovědnost, která „spočívá na stejných skutečnostech a na stejném základě“, nebo odpovědnost „pro tutéž skutečnost zakládající odpovědnost“. Dle logiky rozsudku CRCAM totiž takové okolnosti nemohou zpochybnit, že se tato odpovědnost týká vrácení částky platebních transakcí v situaci, která může spadat do působnosti článku 60 této směrnice. Tato skutečnost sama o sobě postačuje k závěru, že se jedná o souběžný režim odpovědnosti, který v zásadě není slučitelný s harmonizovaným režimem odpovědnosti upraveným v uvedené směrnici.

49. V souladu s touto logikou je třeba konstatovat, že ani skutečnost, že předkládající soud v projednávané věci hodlá konstatovat odpovědnost Beobank z důvodu nesplnění informační povinnosti stanovené v čl. 47 odst. 1 písm. a) směrnice 2007/64, ani skutečnost, že je tato odpovědnost založena na základě jiného ustanovení než článku 60 této směrnice ( 29 ), nepostačuje k závěru, že by tento soud mohl společnosti Beobank – aniž by postupoval v rozporu s harmonizovaným režimem odpovědnosti – uložit povinnost vrátit částku sporných plateb. Uložení takové povinnosti by totiž bylo důsledkem uplatnění režimu odpovědnosti existujícího souběžně vedle režimu zavedeného uvedenou směrnicí.

50. Soudní dvůr ovšem v rozsudku CRCAM rovněž vymezil podmínky, za nichž může vedle režimu zavedeného směrnicí 2007/64 existovat souběžný režim odpovědnosti – uvedl, že tento režim nesmí narušit harmonizovaný režim, ani ohrozit cíle a užitečný účinek uvedené směrnice ( 30 ). Tyto podmínky ovšem podle mého názoru v daném případě nejsou splněny.

51. Zaprvé je totiž třeba uvést, že harmonizovaný režim směrnice 2007/64 stanoví u neautorizovaných platebních transakcí specifické důsledky. V zásadě platí, že pokud uživatel platebních služeb neautorizovanou transakci oznámil ( 31 ) a nedopustil se hrubé nedbalosti ( 32 ), tato směrnice ukládá poskytovateli platebních služeb povinnost vrátit peněžní prostředky z takové transakce. Peněžní prostředky z autorizovaných platebních transakcí se naproti tomu vrací pouze, pokud se jedná o transakce z podnětu nebo prostřednictvím příjemce a – s výhradou smluvních změn – pokud jsou splněny specifické podmínky ( 33 ).

52. Na základě žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce nelze určit, zda předkládající soud považuje sporné platby za autorizované platební transakce ve smyslu směrnice 2007/64. Předkládající soud totiž pouze podotkl, že ZG tvrdí, že sporné platby jsou neautorizované transakce, zatímco Beobank uvádí, že se jedná o autorizované transakce nebo že – kdyby měly být kvalifikovány jako „neautorizované transakce“ – se pak ZG dopustil hrubé nedbalosti. Nelze vyloučit, že předkládající soud chce vyřešit spor v původním řízení pouze z hlediska nesplnění informační povinnosti stanovené v čl. 47 odst. 1 písm. a) této směrnice a nehodlá se přitom vyjádřit ani k tomu, zda jsou sporné platby autorizované, ani k tomu, zda se ZG dopustil hrubé nedbalosti, přestože nárok na vrácení těchto plateb a priori spadá do působnosti článku 60 nebo článku 62 uvedené směrnice.

53. Směrnice 2007/64 přitom na úrovni unijního práva jednotným způsobem upravuje některé důsledky jak neautorizovaných platebních transakcí ( 34 ), tak platebních transakcí, které autorizované jsou, a to s výhradou smluvních změn ( 35 ). Upravuje přitom, jakým způsobem jsou v případě neautorizovaných transakcí rozložena rizika ( 36 ). Jedná-li se o nárok na vrácení, který a priori spadá do působnosti článku 60 této směrnice (neautorizované platební transakce) nebo jejího článku 62 (autorizované platební transakce), vnitrostátní soud tedy nemůže nevzít do úvahy dichotomii, kterou uvedená směrnice uznává stran platebních transakcí v závislosti na tom, zda jsou autorizované nebo neautorizované, a rozhodnout o nároku na vrácení bez předběžné kvalifikace předmětné transakce jako „autorizované“ nebo „neautorizované“. Je třeba konstatovat, že v rámci téže směrnice tato kvalifikace určuje, jaké důsledky budou mít takové transakce, pokud jde o vrácení peněžních prostředků z těchto transakcí.

54. Zadruhé kdyby bylo připuštěno, že uživatel platebních služeb může požadovat vrácení peněžních prostředků z platební transakce z toho důvodu, že poskytovatel služeb nesplnil informační povinnost stanovenou v čl. 47 odst. 1 písm. a) směrnice 2007/64, bylo by možné konstatovat odpovědnost tohoto poskytovatele služeb a uložit mu povinnost vrátit peněžní prostředky z této platební transakce i v případech, kdy mu články 60 a 62 této směrnice takovou povinnost neukládají.

55. Z rozsudku CRCAM ( 37 ) v tomto ohledu vyplývá, že směrnice 2007/64 brání vzniku odpovědnosti poskytovatele platebních služeb za vrácení peněžních prostředků z neautorizované platební transakce, pokud uživatel těchto služeb nesplnil svou oznamovací povinnost. A fortiori tato směrnice brání i vzniku odpovědnosti poskytovatele platebních služeb za vrácení peněžních prostředků z platební transakce v situacích, kdy články 60 a 62 uvedené směrnice poskytovateli platebních služeb povinnost takového vrácení neukládají.

56. Podle směrnice 2007/64 totiž platí, že oznámení stanovené v článku 58 této směrnice a okolnosti uvedené v jejích článcích 60 a 62 představují všechny podmínky vzniku odpovědnosti poskytovatele platebních služeb, alespoň pokud se tato odpovědnost týká vrácení peněžních prostředků z platební transakce ( 38 ). S výhradou rozhodovacího prostoru, který je přiznán členským státům ( 39 ), a smluvních změn, které směrnice 2007/64 umožňuje ( 40 ), nelze těchto podmínek nedbat, aniž by došlo k narušení harmonizovaného režimu a užitečného účinku uvedené směrnice a jejího cíle harmonizovat v této oblasti vnitrostátní předpisy.

57. Zatřetí, jak již objasnil Soudní dvůr v rozsudku CRCAM ( 41 ), režim odpovědnosti upravený v čl. 60 odst. 1 směrnice 2007/64 spočívá na rovnováze mezi informační povinností poskytovatele platebních služeb a povinností oznámit jakoukoli neautorizovanou transakci ve lhůtě třinácti měsíců příslušející uživateli platebních služeb, která umožňuje založit striktní odpovědnost tohoto poskytovatele, aniž tento uživatel musí prokazovat úmyslné protiprávní jednání či nedbalost.

58. Článek 58 a čl. 60 odst. 1 směrnice 2007/64 v návaznosti na tuto logiku zavádějí vazbu mezi odpovědností poskytovatele platebních služeb založenou na těchto ustanoveních na straně jedné a informační povinností vyplývající z čl. 47 odst. 1 písm. a) této směrnice na straně druhé. Článek 58 odst. 1 uvedené směrnice totiž stanoví pro poskytovatele služeb, který nesplnil informační povinnost, zvláštní sankci. Podle tohoto ustanovení může odpovědnost poskytovatele platebních služeb vzniknout i tehdy, když uživatel platebních služeb do třinácti měsíců ode dne odepsání částky z účtu uvedeného poskytovatele neinformoval o tom, že platební transakce nebyla autorizována, jestliže uvedený poskytovatel „neposkytl nebo nezpřístupnil informace o dané platební transakci v souladu s hlavou III“. Kdyby se postupovalo v souladu s úvahami předkládajícího soudu, došlo by k uplatnění sankce odlišné a jdoucí nad rámec sankce stanovené v rámci harmonizovaného režimu odpovědnosti poskytovatele platebních služeb, který je upraven v čl. 60 odst. 1 téže směrnice, čímž by byla narušena rovnováha nastolená tímto režimem, jak na ni poukázal Soudní dvůr v rozsudku CRCAM ( 42 ).

59. Dle úvah předkládajícího soudu by tak zaprvé mohla být ve sporu v původním řízení založena odpovědnost poskytovatele platebních služeb z důvodu nesplnění informační povinnosti stanovené v čl. 47 odst. 1 písm. a) této směrnice na základě režimu existujícího souběžně vedle harmonizovaného režimu odpovědnosti zavedeného směrnicí 2007/64 ( 43 ). Tento souběžný režim by zadruhé narušoval harmonizovaný režim a ohrožoval cíle a užitečný účinek uvedené směrnice ( 44 ).

60. Navrhuji tedy, aby bylo konstatováno, že čl. 60 odst. 1 směrnice 2007/64 ve spojení s čl. 86 odst. 1 této směrnice musí být vykládán v tom smyslu, že brání tomu, aby uživatel platebních služeb mohl vůči poskytovateli těchto služeb uplatnit odpovědnost z důvodu, že tento poskytovatel nesplnil informační povinnost stanovenou v čl. 47 odst. 1 písm. a) této směrnice, a to v rozsahu, v němž se tato odpovědnost týká vrácení peněžních prostředků z platebních transakcí.

V. Závěry

61. Ve světle výše uvedených úvah navrhuji, aby Soudní dvůr odpověděl na předběžné otázky položené justice de paix du canton de Forest (smírčí soud kantonu Forest, Belgie) v jejich přeformulovaném znění následovně: „Článek 60 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2007/64/ES ze dne 13. listopadu 2007 o platebních službách na vnitřním trhu, kterou se mění směrnice 97/7/ES, 2002/65/ES, 2005/60/ES a 2006/48/ES a zrušuje směrnice 97/5/ES, ve spojení s čl. 86 odst. 1 této směrnice musí být vykládán v tom smyslu, že brání tomu, aby uživatel platebních služeb mohl vůči poskytovateli těchto služeb uplatnit odpovědnost z důvodu, že tento poskytovatel nesplnil informační povinnost stanovenou v čl. 47 odst. 1 písm. a) této směrnice, a to v rozsahu, v němž se tato odpovědnost týká vrácení peněžních prostředků z platebních transakcí.“

( 1 ) – Původní jazyk: francouzština.

( 2 ) – K otázce, jaké ustanovení je v rámci projednávané věci předmětem předběžných otázek, viz body 23 a násl. tohoto stanoviska.

( 3 ) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 13. listopadu 2007 o platebních službách na vnitřním trhu, kterou se mění směrnice 97/7/ES, 2002/65/ES, 2005/60/ES a 2006/48/ES a zrušuje směrnice 97/5/ES (Úř. věst. 2007, L 319, s. 1, a oprava Úř. věst. 2009, L 187, s. 5).

( 4 ) – K otázce časové působnosti relevantních ustanovení viz body 20 až 22 tohoto stanoviska.

( 5 ) – Byť předkládající soud podotýká, že ZG podal žádost podle článku VII.35 hospodářského zákoníku, znění tohoto ustanovení v žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce neuvedl. Toto ustanovení je nicméně obsaženo v odpovědích belgické vlády na písemné otázky Soudního dvora.

( 6 ) – K otázce, jaké ustanovení je v rámci projednávané věci předmětem předběžné otázky, viz body 23 a násl. tohoto stanoviska.

( 7 ) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 25. listopadu 2015 o platebních službách na vnitřním trhu, kterou se mění směrnice 2002/65/ES, 2009/110/ES a 2013/36/EU a nařízení (EU) č. 1093/2010 a zrušuje směrnice 2007/64 (Úř. věst. 2015, L 337, s. 35).

( 8 ) – Viz článek 114 směrnice 2015/2366.

( 9 ) – Pro úplnost podotýkám, že předkládající soud považuje článek VII.18 hospodářského zákoníku za „přepis“ článku 38 směrnice 2007/64, ale Beobank jej považuje za provedení článku 47 této směrnice.

( 10 ) – Beobank v písemném vyjádření tvrdí, že předběžné otázky jsou v rozsahu, v němž se týkají výkladu článku 38 směrnice 2007/64, nepřípustné, jelikož se toto ustanovení ve sporu v původním řízení nepoužije. Soudní dvůr však může předběžné otázky přeformulovat, a dokonce může vyložit jiná ustanovení unijního práva, než na která poukazuje předkládající soud. Předběžné otázky v projednávané věci tudíž není nutno považovat za nepřípustné z toho důvodu, že se má ve sporu v původním řízení použít článek 47 této směrnice, a nikoli článek 38 uvedené směrnice.

( 11 ) – Viz body 16 a 17 tohoto stanoviska.

( 12 ) – Viz bod 13 tohoto stanoviska.

( 13 ) – Viz bod 28 tohoto stanoviska.

( 14 ) – Viz bod 29 tohoto stanoviska.

( 15 ) – Vzhledem k tomu, že Soudní dvůr není povinen přeformulovat otázky, které jsou mu položeny, nelze vyloučit, že rozhodne, že předběžné otázky jsou v projednávané věci nepřípustné. Pokud totiž bude mít Soudní dvůr za to, že ustanovení směrnice 2007/64, kterými se zavádí harmonizovaný režim odpovědnosti, brání tomu, aby předkládající soud mohl z výkladu čl. 47 odst. 1 písm. a) této směrnice provedeného Soudním dvorem vyvodit závěry ohledně povinnosti Beobank, může dovodit, že výklad posledně uvedeného ustanovení není k tomu, aby předkládající soud mohl rozhodnout o sporu, který před ním probíhá, nezbytný. Soudní dvůr však bude moci dospět k tomuto závěru pouze tehdy, pokud uskuteční stejnou analýzu, jaká bude provedena níže při hledání odpovědi na přeformulované předběžné otázky. Následující analýza tedy bude pro Soudní dvůr užitečná v každém případěbez ohledu na to, zda se rozhodne položené předběžné otázky přeformulovat, či nikoliv.

( 16 ) – Viz Study on the impact of Directive 2007/64/EC on Payment Services in the Internal Market and on the Application of Regulation (EC) no 924/2009 on Cross-Border Payments in the Community, https://ec.europa.eu/info/sites/default/files/study-impact-psd-24072013_en.pdf, s. 239.

( 17 ) – V zájmu úplnosti podotýkám, že směrnice 2007/64 upravuje i nárok na vrácení peněžních prostředků z nesprávně provedených platebních transakcí, které spadají do působnosti článku 75 této směrnice a stejně jako neautorizované platební transakce do působnosti jejího článku 58. Ze znění článku 75 této směrnice dovozuji, že neprovedení nebo nesprávné provedení transakce se týká zejména situace, kdy příjemce částku platební transakce neobdržel nebo ji případně obdržel se zpožděním. V tomto smyslu viz rovněž zprávu Komise Evropskému parlamentu a Radě o provádění směrnice 2007/64 a nařízení (ES) č. 924/2009 o přeshraničních platbách ve Společenství [COM(2013) 549 final, s. 9]. Nic nenasvědčuje tomu, že by v projednávané věci byla ustanovení týkající se takové situace relevantní.

( 18 ) – Viz nedávný rozsudek ze dne 11. dubna 2019, Mediterranean Shipping Company (Portugal) – Agentes de Navegação (C‑295/18, EU:C:2019:320, bod 42).

( 19 ) – V takové situaci směrnice 2007/64 stanoví, že „poskytovatel platebních služeb [musí] poskytnout důkaz, že platební transakce byla ověřena, přesně zaznamenána, zanesena do účetnictví a že nebyla ovlivněna selháním techniky nebo jinou chybou“ (čl. 59 odst. 1) a dále že „použití platebního prostředku zaznamenané poskytovatelem platebních služeb nemusí být samo o sobě postačující pro prokázání, zda daná platební transakce byla plátcem autorizována nebo zda se plátce dopustil podvodu nebo zda z důvodu hrubé nedbalosti nebo úmyslně nesplnil jednu nebo více svých povinností podle článku 56“ (čl. 59 odst. 2).

( 20 ) – Viz čl. 61 odst. 2 směrnice 2007/64.

( 21 ) – K pojmu „úplná harmonizace“ viz mé stanovisko ve věci Kamenova (C‑105/17, EU:C:2018:378, poznámky pod čarou 15 a 16).

( 22 ) – Článek 61 odst. 3 směrnice 2007/64 zní takto: „V případech, kdy plátce nejednal podvodně nebo s úmyslem nesplnit své povinnosti podle článku 56, mohou členské státy snížit odpovědnost podle odstavců 1 a 2 tohoto článku s přihlédnutím zejména k povaze osobních bezpečnostních prvků platebního prostředku a k okolnostem, za nichž k jeho ztrátě, odcizení nebo zneužití došlo“.

( 23 ) – Rozsudek ze dne 2. září 2021 (C‑337/20, dále jen „rozsudek CRCAM, EU:C:2021:671).

( 24 ) – V tomto smyslu viz rozsudek CRCAM, bod 42.

( 25 ) – Rozsudek CRCAM, bod 45.

( 26 ) – Bod 30 tohoto rozsudku.

( 27 ) – Rozsudek CRCAM (bod 26).

( 28 ) – V tomto smyslu viz rozsudek CRCAM (body 2, 29 a 36).

( 29 ) – Podotýkám, že na základě žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce nelze konstatovat, zda by v souladu s úvahami předkládajícího soudu odpovědnost poskytovatele platebních služeb za porušení jeho informační povinnosti vznikla na základě jiného ustanovení směrnice 2007/64, než je ustanovení článku 60 této směrnice, nebo na základě ustanovení vnitrostátního práva.

( 30 ) – V tomto smyslu viz rozsudek CRCAM, bod 45. Viz rovněž bod 47 tohoto stanoviska.

( 31 ) – Viz článek 58 směrnice 2007/64.

( 32 ) – Viz čl. 61 odst. 2 směrnice 2007/64.

( 33 ) – Viz čl. 62 odst. 1 a 3 směrnice 2007/64.

( 34 ) – Viz rozsudek ze dne 11. dubna 2019, Mediterranean Shipping Company (Portugal) – Agentes de Navegação (C‑295/18, EU:C:2019:320, bod 47).

( 35 ) – Viz čl. 62 odst. 1 a 3 a bod 36 odůvodnění směrnice 2007/64, v němž je mimo jiné uvedeno, že „[t]ato směrnice by měla stanovit pravidla pro vracení prostředků, která by chránila spotřebitele v případě, že provedená platební transakce překračuje rozumně očekávanou částku. Poskytovatelé platebních služeb by měli mít možnost stanovit pro své zákazníky ještě příznivější podmínky, jako např. vracet peněžní prostředky ze všech platebních transakcí, jež jsou předmětem sporu“.

( 36 ) – Pokud jde o neautorizované platební transakce, viz bod 35 odůvodnění směrnice 2007/64 a vysvětlení, které uvedl Soudní dvůr v rozsudku ze dne 11. dubna 2019, Mediterranean Shipping Company (Portugal) – Agentes de Navegação (C‑295/18, EU:C:2019:320, bod 47).

( 37 ) – Bod 52 tohoto rozsudku.

( 38 ) – Podle čl. 60 odst. 2 směrnice 2007/64 platí, že „[d]alší finanční náhrada [v souvislosti s nárokem na vrácení peněžních prostředků z neautorizované platební transakce] může být stanovena v souladu s právními předpisy, které se vztahují na smlouvu uzavřenou mezi plátcem a jeho poskytovatelem platebních služeb“.

( 39 ) – Viz článek 86 směrnice 2007/64.

( 40 ) – Viz zejména čl. 62 odst. 1 a 3 směrnice 2007/64.

( 41 ) – Bod 63 tohoto rozsudku.

( 42 ) – Bod 63 tohoto rozsudku.

( 43 ) – Viz bod 49 tohoto stanoviska.

( 44 ) – Viz body 50 až 58 tohoto stanoviska.