(viz bod 23)

(viz body 24, 28–31, 33, 41–42, 45, 60–61)

Pokud jde o zvláštní případ rozhodnutí přijatého podle čl. 11 odst. 3 nařízení č. 139/2004, kterým Komise požaduje opravu informací sdělených oznamující stranou, které se ukážou jako nesprávné, nezbytnost takové opravy se posuzuje podle kritéria podstatné povahy zjištěných nesprávností, které je vhodné s ohledem na znění a systematiku uvedeného nařízení. Komise tudíž může požadovat opravu informací sdělených stranou, u nichž je zjištěno, že jsou nesprávné, pokud existuje riziko, že odhalené nesprávnosti mohou mít významný dopad na její posouzení slučitelnosti dotčeného spojení se společným trhem. Není namístě vykládat toto kritérium restriktivně, neboť požadavek rychlosti, kterým se vyznačuje celková systematika nařízení č. 139/2004, musí být uveden do souladu s cílem účinné kontroly slučitelnosti spojování podniků se společným trhem, kterou musí Komise provádět s vysokou mírou obezřetnosti a která vyžaduje, aby získala úplné a správné informace.

Krom toho skutečnost, že by požadavek nezbytnosti měl být vykládán z hlediska rozhodnutí o slučitelnosti dotčeného spojení se společným trhem, znamená, že nezbytnost informací uvedených v žádosti podle článku 11 nařízení č. 139/2004 musí být posouzena z hlediska představy, kterou Komise mohla oprávněně mít v okamžiku přípravy dotčené žádosti, ohledně rozsahu informací nezbytných k přezkumu spojení. Toto posouzení tudíž nemůže vycházet ze skutečné nezbytnosti informací v dalším průběhu řízení u Komise, která závisí na mnohých faktorech, a nemůže tedy být s jistotou určena v okamžiku přípravy žádosti o informace.

(viz bod 32)

V rámci kontroly spojování podniků disponuje Komise posuzovací pravomocí ve vztahu k hospodářským otázkám a přezkum prováděný soudem Společenství se musí omezit na ověření dodržení procesních pravidel a pravidel týkajících se odůvodnění, jakož i věcné správnosti skutkových zjištění, neexistence zjevně nesprávného posouzení a zneužití pravomoci. Tato okolnost však neznamená, že by se soud Společenství musel zdržet přezkumu výkladu údajů hospodářské povahy ze strany Komise, a konkrétně jejího posouzení nezbytnosti informací vyžádaných podle článku 11 nařízení č. 139/2004 o kontrole spojování podniků, jakož i podstatné povahy nesprávností, jimiž jsou údajně postiženy.

(viz bod 34)

Pokud jde o rozhodnutí přijaté podle čl. 11 odst. 3 nařízení č. 139/2004, kterým Komise požaduje opravu informací sdělených oznamující stranou, které se ukážou jako nesprávné, je třeba uvést, že jelikož délka pozastavení lhůt stanovených v článku 10 nařízení č. 139/2004 v důsledku přijetí takového rozhodnutí závisí na dni sdělení nezbytných informací, Komise neporuší zásadu proporcionality, když pozastaví řízení do doby, než jí jsou takové informace sděleny.

Výkon pravomocí Komisí, které jsou jí svěřeny článkem 11 nařízení č. 139/2004 o kontrole spojování podniků, podléhá dodržování zásady proporcionality, která požaduje, aby akty orgánů Společenství nepřekročily meze toho, co je vhodné a nezbytné k uskutečnění sledovaných cílů. Zejména je důležité, aby povinnost poskytnout informaci uložená podniku nepředstavovala pro tento podnik nepřiměřenou zátěž ve srovnání s požadavky souvisejícími s šetřením.

(viz body 46, 77)

(viz body 98–100, 106, 109)

Pojem „zneužití pravomoci“ se týká případů, ve kterých správní orgán užije své pravomoci za jiným účelem, než pro který mu byly svěřeny. Rozhodnutí je stiženo vadou spočívající ve zneužití pravomoci pouze tehdy, pokud se na základě objektivních, relevantních a shodujících se nepřímých důkazů jeví, že bylo přijato za takovým účelem. Tam, kde je sledován víc než jeden účel, dokonce i když důvody rozhodnutí zahrnují kromě řádných důvodů i jeden důvod nesprávný, neznamená to, že je rozhodnutí stiženo vadou spočívající ve zneužití pravomoci, jelikož není narušen jeho zásadní účel.

Právo dožadovat se ochrany legitimního očekávání předpokládá splnění tří podmínek. Zaprvé je třeba, aby byla zúčastněné osobě správou Společenství poskytnuta přesná, nepodmíněná a shodující se ujištění vyplývající z oprávněných a spolehlivých zdrojů. Zadruhé musí být tato ujištění schopna vyvolat legitimní očekávání u toho, komu jsou určena. Zatřetí musí být poskytnutá ujištění v souladu s použitelnými normami.

V rámci kontroly spojování podniků může mít Komise, aniž by zasáhla do legitimního očekávání oznamujících stran, nejprve za to, že informace poskytnuté těmito stranami jsou úplné a správné, a posléze se k tomuto posouzení vrátit.

V zájmu účinné kontroly spojování podniků a s ohledem na povinnost Komise přezkoumat s vysokou mírou obezřetnosti účinky dotčeného spojení na všech potenciálně ovlivněných trzích, si totiž Komise musí uchovat možnost požadovat opravu informací sdělených stranami a nezbytných k jejímu přezkumu, které jsou v podstatné míře nesprávné, přičemž důvody, které ji vedly k novému ověření jejich správnosti, nejsou v tomto ohledu relevantní.

Mimoto vzhledem k tomu, že přezkum Komise musí být proveden v poměrně striktních lhůtách a že strany spojení jsou povinny sdělit Komisi správné a úplné informace, spočívá řízení pro kontrolu spojování podniků nezbytně ve velké míře na důvěře, jelikož Komise nemůže být povinna ověřit okamžitě a podrobně správnost všech informací předaných uvedenými stranami.

Ověření provedená Komisí po přijetí informací ostatně nemohou nezbytně odhalit všechny podstatné nesprávnosti, které v nich mohou být.

Oznamující strany se nemohou dovolávat existence legitimního očekávání, aby se vyhnuly důsledkům porušení povinnosti poskytnout úplné a správné informace, pouze z důvodu, že toto porušení nebylo v rámci výše uvedených ověření Komisí odhaleno.

Krom toho pouhá skutečnost, že Komise v minulosti reagovala na sdělení informací ve lhůtě několika dnů, nepředstavuje dostatečně přesné ujištění o tom, že na budoucí sdělení informací Komise neodpoví po uplynutí takové lhůty.

Konečně není možné se odvolávat na praxi Komise, kterou představují rozhodnutí týkající se úplnosti informací sdělených v rámci přezkumu oznámeného spojení, v případě rozhodnutí týkajícího se správnosti informací, a tato praxe tedy nemůže vytvořit legitimní očekávání.

(viz body 68, 117–120, 122–123)