ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
7

Skutečnosti předcházející sporu byly Tribunálem vylíčeny v bodech 1 až 12 napadeného rozsudku následovně: „1 Dne 31. října 2003 podala [New Yorker Jeans] u [OHIM] přihlášku ochranné známky Společenství na základě nařízení (ES) č. 40/94. […] 2 Ochrannou známkou, jejíž zápis byl požadován, je slovní označení FISHBONE. 3 Výrobky, pro které byl zápis požadován, spadají zejména do tříd 18 a 25 ve smyslu Niceské dohody o mezinárodním třídění výrobků a služeb pro účely zápisu známek ze dne 15. června 1957, ve znění změn a doplňků […] [...] 5 Dne 28. ledna 2005 […] podala společnost Vallis K.-Vallis A. […] proti zápisu ochranné známky požadované pro výrobky uvedené v bodě 3 výše námitky na základě článku 42 nařízení č. 40/94 (nyní článek 41 nařízení č. 207/2009), založené na: — řeckém zápisu obrazové ochranné známky č. 121579, přihlášené dne 24. ledna 1994 a zapsané dne 17. května 1996 pro výrobky ‚trička, plážové oděvy‘ zařazené do třídy 25 […] [...] 7 OHIM vyhověl žádosti [New Yorker Jeans] a dopisem ze dne 5. dubna 2006 vyzval [Vallis K.-Vallis A.], aby podle článku 43 nařízení č. 40/94 (nyní článek 42 nařízení č. 207/2009) nejpozději do 6. června 2006 předložila důkaz o užívání starší národní obrazové ochranné známky. [Vallis K.-Vallis A.] předložila v dopise ze dne 6. června 2006 důkazy spočívající v čestném prohlášení ze dne 1. června 2006, fakturách a několika fotografiích. 8 Dopisem ze dne 25. září 2006 [New Yorker Jeans] zejména namítala, že předložené důkazy nedostatečně prokazují skutečné užívání starší ochranné známky. Dopisem ze dne 14. listopadu 2006 vyzval OHIM [Vallis K.-Vallis A.], aby v odpovědi na tyto námitky podala své vyjádření do 14. ledna 2007. 9 Dopisem doručeným OHIM dne 15. ledna 2007 předložila [Vallis K.-Vallis A.] zejména dodatečné důkazy o užívání, které spočívaly v katalozích z let 2000, 2001 a 2003. 10 Dne 26. května 2008 námitkové oddělení vyhovělo na základě čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009 námitkám u části napadených výrobků, a sice pro ‚tašky, batohy‘, zařazené do třídy 18, a všechny výrobky zařazené do třídy 25. K závěru o existenci nebezpečí záměny mezi dotčenými ochrannými známkami dospělo námitkové oddělení zejména s přihlédnutím k jednomu z výše uvedených katalogů, pocházejícímu z léta 2001. 11 Dne 16. července 2008 podala žalobkyně u OHIM proti rozhodnutí námitkového oddělení na základě článků 57 až 62 nařízení č. 40/94 (nyní články 58 až 64 nařízení č. 207/2009) odvolání. 12 První odvolací senát OHIM [sporným rozhodnutím] částečně vyhověl odvolání v rozsahu, v němž námitky pro ‚tašky, batohy‘ zařazené do třídy 18 zamítl a rozhodnutí námitkového oddělení týkající se výrobků zařazených do třídy 25 potvrdil. Měl za to, že námitkové oddělení bylo oprávněné zohlednit dodatečné důkazy předložené dne 15. ledna 2007, a dále, že v projednávané věci existují dostatečné důkazy o užívání starší řecké ochranné známky. […]“
7

Body 1, 5, 11 a 16 odůvodnění směrnice 2003/4 uvádějí: „1. Lepší přístup veřejnosti k informacím o životním prostředí a šíření těchto informací přispívají k větší osvětě v otázkách životního prostředí, k volné výměně názorů, k účinnější účasti veřejnosti při rozhodování o otázkách životního prostředí a ve svém výsledku k lepšímu životnímu prostředí. [...] 5. [...] Ustanovení právních předpisů Společenství musí být v souladu [s Aarhuskou úmluvou] vzhledem k jejímu závěru přijatému [vzhledem k jejímu uzavření] Evropským společenstvím. [...] 11. K zohlednění zásad uvedených v článku 6 Smlouvy, že požadavky na ochranu životního prostředí by měly být zahrnuty do vymezení a provádění politik a činností Společenství, je nezbytné rozšířit definici orgánů veřejné správy o vládu nebo jiné orgány veřejné správy na vnitrostátní, regionální nebo místní úrovni bez ohledu na to, zda nese konkrétní odpovědnost za životní prostředí nebo ne. Definici je potřebné obdobně rozšířit o jiné osoby nebo subjekty vykonávající funkce veřejné správy ve vztahu k životnímu prostředí podle vnitrostátních právních předpisů a osoby nebo subjekty jimi řízené, které jsou veřejně odpovědné nebo zastávají funkce ve vztahu k životnímu prostředí. [...] 16. Právem na informace se rozumí, že poskytování informací by mělo být obecným pravidlem a že orgánům veřejné správy by se mělo umožnit odmítnout žádost o informace v určitých a jasně vymezených případech. […]“
88

Na základě judikatury uvedené v bodě 86 tohoto rozsudku má totiž Komise povinnost především dbát na to, aby se sankce nestala – zejména s ohledem na finanční schopnost dotyčných podniků – „zanedbatelnou“, což ovšem neznamená, že podniku s mimořádně vysokým obratem ve srovnání s ostatními účastníky kartelové dohody musí být uložena pokuta zvýšená v přesně takovém poměru, v jakém je její obrat k obratům všech ostatních podniků podílejících se na dotčené kartelové dohodě. Pokud by tomu tak bylo, mohly by sice pokuty uložené největším podnikům kartelové dohody a zvýšené touto aritmetickou metodou mít dostatečně odrazující účinek, avšak mohly by být i nepřiměřené s ohledem na závažnost protiprávního jednání spáchaného v jednotlivých případech, a to zejména v situaci, kdy stejně jako v projednávaném případě existují značné rozdíly mezi obraty dotyčných podniků (viz rozsudek ze dne 13. června 2013, Versalis v. Komise, C-511/11 P, bod 105).
53

Soudní dvůr již rozhodl, že na tento závěr je nutno nahlížet z hlediska okolností věci, v níž byl vydán uvedený rozsudek, podle nichž by návrh na předběžný výslech svědka adresovaný přímo soudu členského státu bydliště svědka, který však nebyl příslušný k rozhodnutí ve věci samé, skutečně mohl být použit jako prostředek k obejití pravidel nařízení č. 1206/2001, jelikož může příslušný soud, kterému by měl být tento návrh adresován, připravit o možnost provést výslech uvedeného svědka podle pravidel stanovených uvedeným nařízením (viz výše uvedený rozsudek Lippens a další, bod 36). Okolnosti projednávané věci se však liší od okolností věci, v níž byl vydán výše uvedený rozsudek St. Paul Dairy, jelikož důkaz, který má být opatřen, se z větší části nachází v jiném členském státě, než je stát soudu, který rozhoduje o sporu, takže tento posledně uvedený soud má možnost aplikovat nařízení č. 1206/2001.
172

Proto i za předpokladu, že by Tribunál uznal, že společnost Ziegler měla sníženou platební schopnost ve smyslu uvedeného bodu 35, samotná tato okolnost by nemohla mít za následek, že by učinila situaci společnosti Ziegler s ohledem na uvedený bod 37 srovnatelnou se situací jiného dotčeného podniku.
27

Úvodem je třeba poukázat na to, že BEST žádá Soudní dvůr, aby rozhodl bez návrhu o otázce, zda čl. 3 odst. 1 písm. b) a c) první směrnice Rady 89/104/EHS ze dne 21. prosince 1988, kterou se sbližují právní předpisy členských států o ochranných známkách (Úř. věst. 1989, L 40, s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 92), brání zápisu ochranné známky, která je vnímána jako propagační nebo sugestivní. Kromě toho BEST vyzývá Soudní dvůr, aby odpověděl na otázku, zda se ochrana přiznaná obchodní firmě článkem 8 pařížské úmluvy na ochranu průmyslového vlastnictví, podepsané v Paříži dne 20. března 1883, naposledy revidované ve Stockholmu dne 14. července 1967 a pozměněné dne 28. září 1979 (Recueil des traités des Nations unies, sv. 828, č. 11851, s. 305), ve spojení s články 1 a 2 Dohody o obchodních aspektech práv k duševnímu vlastnictví, která je přílohou 1 C k Dohodě o zřízení Světové obchodní organizace podepsané v Marrákeši dne 15. dubna 1994 a schválené rozhodnutím Rady 94/800/ES ze dne 22. prosince 1994 o uzavření dohod jménem Evropského společenství s ohledem na oblasti, které jsou v jeho pravomoci, v rámci Uruguayského kola mnohostranných jednání (1986–1994) (Úř. věst. L 336, s. 1; Zvl. vyd. 11/21, s. 80) váže na podmínku, že lze konstatovat, že tato obchodní firma vykazuje rozlišovací způsobilost.
41

Za těchto podmínek postačí k tomu, aby bylo možné předpokládat, že mateřská společnost vykonává rozhodující vliv na obchodní politiku dceřiné společnosti, aby Komise prokázala, že veškerý nebo téměř veškerý kapitál této dceřiné společnosti vlastní její mateřská společnost. Komise může následně shledat mateřskou společnost společně a nerozdílně odpovědnou za zaplacení pokuty uložené její dceřiné společnosti, ledaže by tato mateřská společnost, které přísluší tuto domněnku vyvrátit, předložila dostatečné důkazy, které by mohly prokázat, že se její dceřiná společnost chová na trhu samostatně (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Akzo Nobel a další v. Komise, bod 61; výše uvedený rozsudek Elf Aquitaine v. Komise, body 57 a 63; výše uvedený rozsudek Alliance One International a Standard Commercial Tobacco v. Komise a Komise v. Alliance One International a další, bod 47, jakož i výše uvedený rozsudek ENI v. Komise, bod 47).
15

V tomto kontextu se Oberster Gerichtshof rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1) Jde o ‚spravedlivou odměnu‘ ve smyslu čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29, pokud: a) oprávněné osoby ve smyslu článku 2 uvedené směrnice mají nárok na přiměřenou náhradu, kterou mohou uplatnit pouze prostřednictvím organizace pro kolektivní správu práv vůči tomu, kdo na tuzemském trhu jako první pro komerční účely a za úplatu uvede do oběhu záznamové nosiče, které mohou sloužit k rozmnožování jejich děl, b) tento nárok nezávisí na tom, zda k uvedení do oběhu dochází ve vztahu ke zprostředkujícím obchodníkům [anebo] k fyzickým nebo právnickým osobám k užití pro jiné než soukromé účely, anebo ve vztahu k fyzickým osobám k užití pro soukromé účely, c) avšak ten, kdo tyto záznamové nosiče užívá k rozmnožování na základě souhlasu oprávněného nebo je před prodejem konečnému spotřebiteli znovu vyveze, může vůči organizaci pro kolektivní správu práv uplatnit nárok na vrácení náhrady? 2) Bude-li na první otázku odpovězeno záporně: a) Šlo by o ‚spravedlivou odměnu‘ ve smyslu čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29, pokud nárok označený v první otázce písm. a) existuje pouze v případě uvedení do oběhu ve vztahu k fyzickým osobám, které užívají záznamové nosiče k rozmnožování pro soukromé účely? b) Bude-li na druhou otázku písm. a) odpovězeno kladně: Je třeba v případě uvedení na trh ve vztahu k fyzickým osobám vycházet z domněnky, že záznamové nosiče budou používat k rozmnožování pro soukromé účely, dokud se neprokáže opak? 3) Bude-li na první otázku nebo druhou otázku písm. a) odpovězeno kladně: Vyplývá z článku 5 směrnice 2001/29 nebo z jiných ustanovení unijního práva, že nárok na poskytnutí spravedlivé odměny, který musí uplatnit organizace pro kolektivní správu práv, neexistuje, pokud je organizace pro kolektivní správu práv ze zákona povinna vyplatit polovinu výtěžku nikoli oprávněným příjemcům, nýbrž ji věnovat sociálním a kulturním zařízením? 4) Bude-li na první otázku nebo druhou otázku písm. a) odpovězeno kladně: Brání čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29 nebo jiné ustanovení unijního práva vzniku nároku na poskytnutí spravedlivé odměny, který musí uplatnit organizace pro kolektivní správu práv, pokud již v jiném členském státě – i když případně na právním základě, který je v rozporu s unijním právem – byla zaplacena přiměřená odměna za uvedení záznamových nosičů do oběhu?“
31

Co se týče určení konkrétních okolností, za kterých lze mít za to, že pojistná povinnost ve smyslu uvedeného ustanovení nebyla splněna, je důležité, jak uvedl generální advokát v bodě 32 svého stanoviska, že unijní zákonodárce se nespokojil jen se stanovením toho, že subjekt musí vyplatit náhradu v případě škod způsobených vozidlem, u něhož nebyla obecně splněna pojistná povinnost, ale upřesnil, že tak tomu má být pouze v případě škod způsobených vozidlem, u něhož nebyla splněna pojistná povinnost stanovená v čl. 3 odst. 1 první směrnice, to znamená vozidlem, pro které nebyla uzavřena pojistná smlouva. Důvodem pro takové omezení je skutečnost, že toto ustanovení, jak bylo připomenuto v bodě 28 tohoto rozsudku, každému členskému státu ukládá povinnost zajistit, aby s výhradou odchylek stanovených v článku 4 posledně uvedené směrnice každý vlastník nebo držitel vozidla, které má obvyklé stanoviště na jeho území, uzavřel s pojišťovnou smlouvu, která se do výše stanovené unijním právem zaručí za jeho občanskoprávní odpovědnost z provozu uvedeného vozidla. Z tohoto hlediska pouhá skutečnost, že škoda byla způsobena nepojištěným vozidlem, představuje selhání v systému, který měl členský stát zavést, což odůvodňuje vyplacení náhrady škody vnitrostátním subjektem pro odškodnění.
11

Bod 4.8.4 zprávy o síti stanoví: „V případě nepředvídaného narušení provozu vlaků následkem technického selhání nebo nehody učiní provozovatel infrastruktury veškeré nezbytné kroky k obnovení běžného stavu. Zejména uplatní postupy RGE [Règlement Général de l’Exploitation Technique (všeobecný technickoprovozní řád)] upravené pro případ závad a nehod. V ohrožení a v případech naprosté nutnosti, zejména v případě nehody, poruchy, v jejímž důsledku infrastrukturu dočasně nelze používat, nebo z důvodu jiné skutečnosti, jež brání v používání infrastruktury za běžných bezpečnostních podmínek, lze odebrat přidělené trasy bez předchozího upozornění, pokud je to nezbytné k opravení systému nebo k odstranění příčiny výluky na trati. [ACF] přidělí alternativní kapacity co nejvíce odpovídající specifikacím dotčených železničních podniků. Provozovatel infrastruktury může požadovat, pokud to považuje za nezbytné, aby mu železniční podniky zpřístupnily zdroje, které pokládá za nejvhodnější k nastolení běžného stavu v co nejkratší době, nebo může využít vlastní záchranné a vyprošťovací prostředky. S tím spojené náklady nese subjekt odpovědný za narušení provozu.“
80

K argumentu, že Komise nebyla oprávněna převzít do sporného nařízení doslovné znění ustanovení obsažených v nařízení č. 727/2007, tento orgán poznamenává, že kasační opravný prostředek neuvádí konkrétní vytýkané skutečnosti z napadeného rozsudku. Podle názoru Komise navrhovatelka každopádně nekonkretizuje důvod, proč by Komise nemohla převzít do sporného nařízení opatření z dřívějšího nařízení, jestliže tato byla odůvodněná, nýbrž Soudní dvůr žádá, aby provedl nové posouzení skutkového stavu, neboť Tribunálu vytýká pouze to, že si vyložil stanoviska EFSA stejně jako Komise.
27

Tato vláda má tak za to, že i kdyby se zohlednila aktiva stálé provozovny nacházející se v jiném členském státě než Belgickém království, daňový výsledek tuzemské hlavní společnosti by i tak nemohl být snížen. Uvedená vláda je toho názoru, že pokud jde o zahraniční stálé provozovny, které nejsou na základě smlouvy o zamezení dvojímu zdanění osvobozeny od daně, provádí se výpočet odpočtu za rizikový kapitál odděleně ve vztahu k aktivům připisovaným stálé provozovně a uplatňuje se přednostně na zisky dosažené touto provozovnou. Belgická vláda dospěla per analogiam k závěru, že pokud by bylo nutné zohlednit aktiva stálé provozovny, která se nachází v jiném členském státě než Belgickém království a jejíž příjmy jsou na základě smlouvy osvobozeny od daně, musel by se odpočet za rizikový kapitál přenést na zisky připisované této provozovně. Tyto zisky přitom nepodléhají v Belgii zdanění.
17

Předkládající soud má za to, že toto nařízení se na skutkové okolnosti v původním řízení vztahuje, jelikož smluvní vztah mezi společností SIMSA a pojišťovnou, která byla vyzvána, aby vstoupila do řízení, spadá do oblasti pojištění, pro kterou je mediační řízení na základě čl. 5 odst. 1 tohoto nařízení povinné pod sankcí nepřípustnosti soudní žaloby. Giudice di pace di Mercato San Severino si nicméně klade otázku, zda je pro účely stanovení data dalšího jednání třeba zohlednit lhůtu 45 dní stanovenou pro vstup do řízení, nebo i čtyřměsíční lhůtu nezbytnou pro průběh mediačního řízení. Kromě toho předkládající soud sdílí pochybnosti společnosti SIMSA týkající se slučitelnosti ustanovení legislativního nařízení č. 28/2010 s unijním právem.
3

Podle článku 59 tohoto nařízení, nadepsaného „Identifikace látek uvedených v článku 57“: „1. Postup stanovený v odstavcích 2 až 10 tohoto článku se použije k identifikaci látek splňujících kritéria v článku 57 a sestavení seznamu látek pro případné zahrnutí do přílohy XIV [(dále jen ‚kandidátský seznam‘)]. [...] [...] 3. Každý členský stát může připravit dokumentaci podle přílohy XV pro látky, které podle jeho názoru splňují kritéria stanovená v článku 57, a předat ji [ECHA]. [...] [ECHA] tuto dokumentaci do 30 dnů od obdržení zpřístupní ostatním členským státům. 4. [ECHA] na své internetové stránce oznámí, že pro látku byla vypracována dokumentace podle přílohy XV. [ECHA] vyzve všechny zúčastněné osoby, aby jí do stanovené lhůty podaly připomínky. 5. Do 60 dnů od rozeslání mohou ostatní členské státy nebo [ECHA] vznést připomínky k identifikaci látky podle kritérií článku 57 v dokumentaci určené [ECHA]. 6. Pokud [ECHA] neobdrží ani nevznese žádné připomínky, zapíše látku na seznam uvedený v odstavci 1. [...] 7. V případě vznesení nebo obdržení připomínek postoupí [ECHA] dokumentaci Výboru členských států do patnácti dnů od uplynutí lhůty 60 dnů uvedené v odstavci 5. 8. Dosáhne-li Výbor členských států do 30 dnů od postoupení jednomyslné dohody o identifikaci, může [ECHA] zapsat tuto látku na seznam uvedený v odstavci 1. [...] [...] 10. [ECHA] neprodleně po přijetí rozhodnutí o zahrnutí látky zveřejní seznam uvedený v odstavci 1 na své internetové stránce a aktualizuje jej.“
27

Úvodem je třeba připomenout, že čl. 2 písm. d) směrnice o nekalých obchodních praktikách vymezuje, když používá zvláště širokou formulaci, pojem „obchodní praktiky“ jako „jednání, opomenutí, chování nebo prohlášení, obchodní komunikace včetně reklamy a uvedení na trh ze strany obchodníka přímo související s propagací, prodejem nebo dodáním produktu spotřebiteli“ (viz zejména rozsudky ze dne 23. dubna 2009, VTB-VAB a Galatea, C-261/07 a C-299/07, Sb. rozh. s. I-2949, bod 49; ze dne 14. ledna 2010, Plus Warenhandelsgesellschaft, C-304/08, Sb. rozh. s. I-217, bod 36, jakož i ze dne 9. listopadu 2010, Mediaprint Zeitungs- und Zeitschriftenverlag, C-540/08, Sb. rozh. s. I-10909, bod 17). Kromě toho v souladu s čl. 2 písm. c) téže směrnice pojem „produkt“ v jejím smyslu zahrnuje rovněž služby.
60

Pokud má být společnost Gauquie od okamžiku projevu vůle společnosti Martin Y Paz vykonávat výlučné právo vůči společnosti Gauquie považována za užívající označení totožná s ochrannými známkami společnosti Martin Y Paz bez jejího souhlasu, což přísluší přezkoumat předkládajícímu soudu, bude příslušet tomuto soudu, aby v souladu s tím, co bylo uvedeno v bodě 58 tohoto rozsudku, posoudil, zda toto užívání za okolností projednávané věci zasahuje nebo může zasáhnout do jedné z funkcí uvedených ochranných známek. V případě, že by se prokázalo, že takový zásah nebo takové nebezpečí zásahu existuje, bylo by třeba dospět k závěru, že skutečnost, že je společnost Martin Y Paz zbavena možnosti výkonu svého výlučného práva vůči tomuto užívání společností Gauquie, překračuje omezení vyplývající z článků 5 až 7 směrnice 89/104.
24

Zadruhé je třeba nejprve připomenout, že v souladu se zásadou subsidiarity, která je stanovena v čl. 5 druhém pododstavci ES, jedná Unie v oblastech, které nespadají do její výlučné pravomoci, pouze tehdy a do té míry, nemůže-li být sledovaných cílů dosaženo uspokojivě na úrovni členských států, a proto jich z důvodu jejich rozsahu či účinků může být lépe dosaženo na úrovni Unie (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 8. června 2010, Vodafone a další, C-58/08, Sb. rozh. s. I-4999, bod 72).
10

DO obsahuje následující ustanovení: „§ 25 Skončení služebního poměru 1) Služební poměr zaměstnanců, kteří mají nárok na důchod, skončí: a) odchodem do dočasného nebo trvalého důchodu [...] 2) Služební poměr zaměstnanců, kteří mají postavení zaměstnance, kterému nelze dát výpověď, skončí: a) dosažením určitého věku [...] 3) Služební poměr zaměstnance, kterému nelze dát výpověď, může být dále zaměstnavatelem skončen proti vůli zaměstnance, [...] c) jestliže zaměstnanec získal v okamžiku skončení služebního poměru podle právní úpravy v oblasti sociálního zabezpečení nárok na pobírání důchodu z vlastního pojištění. § 26 Odchod do důchodu 1) Rozhodnutí o odchodu zaměstnance do dočasného nebo trvalého důchodu proti jeho vůli je vyhrazeno ústřednímu výboru [NÖ-LLWK] a řídí se ustanoveními důchodového řádu. [...] § 65 Přechod do trvalého důchodu Zaměstnanec odchází do trvalého důchodu uplynutím kalendářního roku, ve kterém dovršil 65. rok života, zaměstnankyně uplynutím kalendářního roku, ve kterém dovršila 60. rok života.“
7

Článek 17 této směrnice stanoví: „1. Nárok na odpočet daně vzniká okamžikem vzniku daňové povinnosti z odpočitatelné daně. 2. Jsou‑li zboží a služby použity pro účely jejích zdanitelných plnění, je osoba povinná k dani oprávněna odpočíst od daně, kterou je povinna odvést: a) [DPH] která je splatná nebo byla odvedena s ohledem na zboží nebo služby, jež jí byly nebo mají být dodány jinou osobou povinnou k dani; b) [DPH], která je splatná nebo byla odvedena s ohledem na dovezené zboží; c) [DPH] splatnou podle čl. 5 odst. 7 písm. a) a čl. 6 odst. 3. 3. Členské státy mohou přiznat [rovněž přiznají] každé osobě povinné k dani nárok na odpočet nebo vrácení [DPH] uvedený v odstavci 2, jsou‑li zboží a služby použity za účelem: a) plnění souvisejících s hospodářskými činnostmi uvedenými v čl. 4 odst. 2, která byla uskutečněna v jiné zemi a na která by se vztahoval nárok na odpočet daně, kdyby byla uskutečněna v tuzemsku; b) plnění, která jsou osvobozena od daně podle čl. 14 odst. 1 písm. i), článku 15 a čl. 16 odst. 1 bodů B, C a D a odst. 2; c) jakýchkoli plnění osvobozených od daně podle čl. 13 části B písm. a) a d) body 1 až 5, je‑li zákazník usazen mimo Společenství nebo je‑li toto plnění přímo vázáno na zboží určené k vývozu do země mimo Společenství. […] 5. V případě zboží a služeb, které osoba povinná k dani hodlá použít jak pro plnění, na která se vztahují odstavce 2 a 3 a u nichž je [DPH] odpočitatelná, tak i pro plnění, u nichž [DPH] odpočitatelná není, je odpočitatelný jen podíl [DPH] připadající na hodnotu prvního druhu plnění. Tento podíl se stanoví v souladu s článkem 19 pro všechna plnění uskutečňovaná osobou povinnou k dani. Členské státy nicméně mohou: a) oprávnit osobu povinnou k dani k tomu, aby si tento podíl stanovila pro každou oblast své činnosti, s podmínkou, že pro každou oblast vede oddělené účetnictví; b) zavázat osobu povinnou k dani, aby si tento podíl stanovila pro každou oblast své činnosti a vedla pak pro každou oblast oddělené účetnictví; c) oprávnit nebo zavázat osobu povinnou k dani, aby provedla odpočet daně buď pro veškeré zboží a služby, nebo pro některou část [aby provedla odpočet daně na základě použití buď veškerého zboží a služeb, nebo jejich části]; d) oprávnit nebo zavázat osobu povinnou k dani, aby provedla odpočet daně podle pravidla stanoveného v prvním pododstavci, tj. z veškerého zboží a služeb použitých při všech plněních tam uvedených; e) stanovit, že pokud je [DPH], jež není osobou povinnou k dani odpočitatelná, zanedbatelná, nepřihlédne se k ní. […]“