10

V tomto ohledu dospěl k následujícímu: „36 [...] judikatura o zásadě účinné soudní ochrany s přihlédnutím k článku 47 Listiny (rozsudky Otis a dalšíC‑199/11, EU:C:2012:684, body 54 až 63, a Koninklijke Grolsch v. Komise, T‑234/07, EU:T:2011:476, body 39 a 40) doznala vývoje, který odůvodňuje, aby znovu přezkoumal, zda je vhodné uplatnit pravidlo shody, pokud byla námitka protiprávnosti vznesena poprvé až v žalobě (rozsudek ze dne 12. března 2014, CR v. Parlament, F‑128/12, RecFP, EU:F:2014:38, bod 29). 37 Zejména v rozsudku Koninklijke Grolsch v. Komise (EU:T:2011:476, body 37, 39 et 40) Tribunál Evropské unie poté, co konstatoval, že žádné ustanovení unijního práva neukládá osobě, jíž je určeno oznámení námitek pro porušení pravidel hospodářské soutěže, povinnost zpochybnit v průběhu správního řízení různé skutkové nebo právní okolnosti uvedené v tomto oznámení, neboť jinak by později ve stadiu soudního řízení již neměla právo tak učinit, zamítl argument Evropské komise, která napadla přípustnost žalobního důvodu s odůvodněním, že nebyl předložen jednoznačným a přesným způsobem během správního řízení. Tribunál Evropské unie totiž za popsaných okolností rozhodl, že takový argument omezuje přístup žalobkyně k soudu, a konkrétně její právo na projednání věci před soudem. Jak přitom připomněl Tribunál Evropské unie, právo na účinnou právní ochranu a spravedlivý proces je zaručeno článkem 47 Listiny. 38 I když je pravda, že výše citovaná judikatura vznikla v odlišných oblastech, než je oblast sporů mezi orgány Evropské unie a jejími zaměstnanci, rozsudek Koninklijke Grolsch v. Komise (EU:T:2011:476) se týká slučitelnosti omezení přístupu k soudu, jež nebylo vysloveně stanoveno normotvůrcem, s článkem 47 Listiny. Pravidlo shody mezi důvody vznesenými v rámci postupu před zahájením soudního řízení a důvody vznesenými v žalobě v oblasti sporů veřejné služby, tedy pravidlo, jež je sice založeno na čl. 91 odst. 1 služebního řádu, a pokud jde o zaměstnance ECB, na článku 41 pracovního řádu a článku 8.1 pravidel pro zaměstnance, ale je přesto pravidlem, které má původ v judikatuře. 39 [Soud pro veřejnou službu] je přitom toho názoru, že existují tři důvody, které brání tomu, aby byla námitka protiprávnosti vznesená poprvé až v žalobě prohlášena za nepřípustnou jen proto, že nebyla vznesena ve stížnosti, která předcházela uvedené žalobě. Tyto důvody souvisí zaprvé s účelem postupu před zahájením soudního řízení, zadruhé s povahou námitky protiprávnosti a zatřetí se zásadou účinné soudní ochrany. 40 Pokud jde zaprvé o účel postupu před zahájením soudního řízení, které je stejný jak v kontextu článku 91 služebního řádu, tak v kontextu sporů zaměstnanců ECB, z ustálené judikatury vyplývá, že uvedený postup postrádá smysl, pokud výtky směřují proti rozhodnutí, které administrativa nemůže změnit. Judikatura proto v kontextu článku 91 služebního řádu vyloučila nezbytnost podat stížnost proti rozhodnutím přijatým výběrovými komisemi, anebo ve vztahu k hodnotící zprávě (rozsudek CR v. Parlament, EU:F:2014:38, bod 33 a citovaná judikatura). 41 Povinnost podat námitku protiprávnosti ve stížnosti pod sankcí nepřípustnosti rovněž nemůže odpovídat účelu postupu před zahájením soudního řízení [...] 42 Vzhledem k zásadě domněnky legality aktů orgánů Evropské unie, podle níž unijní právní úprava zůstává v plném rozsahu účinná do té doby, než její protiprávnost určí příslušný soud, si totiž administrativa nemůže zvolit možnost neuplatnit platný akt s obecnou působností, který podle jejího názoru odporuje normě vyšší právní síly, s jediným cílem umožnit mimosoudní řešení sporu (rozsudek CR v. Parlament, EU:F:2014:38, bod 35 a citovaná judikatura). 43 Tuto volbu je potřeba tím spíše vyloučit v případě, jedná-li dotčená administrativa v situaci přesně stanovené pravomoci, neboť v takovém případě nemůže vzít zpět či změnit rozhodnutí napadené zaměstnancem, i kdyby námitku protiprávnosti směřující proti ustanovení, na jehož základě bylo napadené rozhodnutí přijato, považovala za odůvodněnou (rozsudek CR v. Parlament, EU:F:2014:38, bod 36). 44 Kromě toho skutečnost, že námitka protiprávnosti byla vznesena poprvé až v žalobě, nemůže ovlivnit zásadu právní jistoty, neboť i kdyby dotčená osoba vznášela takovou námitku od stadia stížnosti, nemohla by administrativa tuto okolnost využít k vyřešení sporu se svým zaměstnancem cestou smírného urovnání sporu. 45 Zadruhé, pokud jde o povahu námitky protiprávnosti, podle ustálené judikatury je článek 277 SFEU vyjádřením obecné zásady, jež zaručuje každému účastníkovi řízení právo zpochybnit prostřednictvím procesní námitky, s cílem dosáhnout zrušení aktu, proti kterému může podat žalobu, platnost aktu s obecnou působností přijatého unijním orgánem, jenž je právním základem napadeného aktu, pokud tento účastník řízení neměl právo podat přímou žalobu proti takovému aktu, jehož důsledky tak byl účastník dotčen, aniž by měl možnost podat proti němu mohl žalobu na neplatnost (rozsudky Simmenthal v. Komise, 92/78, EU:C:1979:53, bod 39, Andersen a další v. Parlament, 262/80, EU:C:1984:18, bod 6, a Sina Bank v. Rada, T‑15/11, EU:T:2012:661, bod 43). Cílem článku 277 SFEU je tak chránit jednotlivce proti použití protiprávního normativního aktu, přičemž se má za to, že účinky rozsudku, který konstatuje nepoužitelnost takového aktu, jsou omezeny pouze na účastníky řízení a že tento rozsudek nezpochybňuje samotný akt, který se stal nenapadnutelným (rozsudky Carius v. Komise, T‑173/04, EU:T:2006:333, bod 45 a citovaná judikatura, a CR v. Parlament, EU:F:2014:38, bod 38). 46 I kdybychom připustili, že povinnost vznést námitku protiprávnosti ve stížnosti pod sankcí nepřípustnosti by mohla splňovat účel postupu před zahájením soudního řízení, [Soud pro veřejnou službu] má za to, že samou podstatou námitky protiprávnosti je uvést do souladu zásadu legality se zásadou právní jistoty (rozsudek CR v. Parlament, EU:F:2014:38, bod 39). 47 Mimoto ze znění článku 277 SFEU plyne, že možnost zpochybnit akt s obecnou působností po uplynutí lhůty k podání žaloby je dána účastníkovi řízení pouze v případě sporu řešeném před některým z unijních soudů. Taková námitka tedy nemůže být plně účinná v rámci řízení o administrativní stížnosti (rozsudek CR v. Parlament, EU:F:2014:38, bod 40). 48 Zatřetí a závěrem [Soud pro veřejnou službu] připomíná, že zásada účinné soudní ochrany je obecnou zásadou unijního práva, která je v současnosti vyjádřena v článku 47 druhém pododstavci Listiny a podle které „má ‚[k]aždý […] právo na to, aby jeho záležitost byla […] projednána nezávislým a nestranným soudem zřízeným zákonem […]‘. Tento pododstavec odpovídá čl. 6 odst. 1 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod, podepsané v Římě dne 4. listopadu 1950 (dále jen ‚EÚLP‘) (rozsudek Přezkum Arango Jaramillo a další v. EIB, C‑334/12 RX-II, EU:C:2013:134, body 40 a 42). 49 Z judikatury Evropského soudu pro lidská práva týkající se výkladu čl. 6 odst. 1 EÚLP, z níž je třeba v souladu s čl. 52 odst. 3 Listiny vycházet, vyplývá, že využití práva na soudní ochranu může být omezeno, a to zejména podmínkami přípustnosti žaloby. I když dotčené osoby musí očekávat, že pravidla týkající se těchto podmínek budou použita, nesmí jejich použití jednotlivcům bránit v možnosti uplatnit dostupné prostředky nápravy (v tomto smyslu viz rozsudek Evropského soudu pro lidská práva ze dne 6. prosince 2011, Anastasakis v. Řecko, žaloba č. 41959/08, dosud nezveřejněný ve Sbírce rozsudků a rozhodnutí, bod 24; rozsudek Přezkum Arango Jaramillo a další v. EIB, EU:C:2013:134, bod 43; usnesení Internationale Fruchtimport Gesellschaft Weichert v. Komise, C‑73/10 P, EU:C:2010:684, bod 53, a rozsudek CR v. Parlament, EU:F:2014:38, bod 42). 50 Evropský soud pro lidská práva zejména upřesnil, že omezení práva na soudní ochranu týkající se podmínek přípustnosti žaloby nesmí bránit jednotlivci ve volném přístupu k soudu takovým způsobem nebo v takové míře, aby byla zasažena samotná podstata jeho práva na soudní ochranu. Tato omezení jsou v souladu s čl. 6 odst. 1 EÚLP pouze tehdy, pokud sledují legitimní cíl a existuje odpovídající vztah přiměřenosti mezi použitými prostředky a sledovaným účelem (viz rozsudky Evropského soudu pro lidská práva ze dne 24. května 2006, Liakopoulou v. Řecko, žaloba č. 20627/04, nezveřejněný ve Sbírce rozsudků a rozhodnutí, bod 17; ze dne 24. dubna 2008, Kemp a další v. Lucembursko, žaloba č. 17140/05, nezveřejněný ve Sbírce rozsudků a rozhodnutí, bod 47, a ze dne 9. ledna 2014, Viard v. Francie, žaloba č. 71658/10, nezveřejněný ve Sbírce rozsudků a rozhodnutí, bod 29). Právo na přístup k soudu je totiž porušeno, pokud jeho právní úprava přestává sloužit cílům právní jistoty a řádné správy soudnictví a představuje určitou překážku, která jednotlivci brání, aby dosáhl meritorního rozhodnutí příslušného soudu v jeho sporu (názor generálního advokáta P. Mengozziho na rozsudek Přezkum Arango Jaramillo a další v. EIB, EU:C:2013:134, body 58 až 60; rozsudek Evropského soudu pro lidská práva ze dne 24. února 2009, L’Erablière A.S.B.L. v. Belgie, zveřejněný formou výňatků ve Sbírce rozsudků a rozhodnutí, žaloba č. 49230/07, bod 35, a rozsudek CR v. Parlament, EU:F:2014:38, bod 43). 51 Sankcionování nepřípustnosti námitky protiprávnosti vznesené poprvé v žalobě přitom představuje omezení práva na účinnou soudní ochranu, jež není přiměřené cíli sledovanému pravidlem shody, a sice umožnit smírné urovnání sporů mezi dotyčným úředníkem a administrativou a dodržet zásadu právní jistoty (rozsudek CR v. Parlament, EU:F:2014:38, bod 44 a citovaná judikatura). 52 V tomto ohledu [Soud pro veřejnou službu] připomíná, že podle judikatury má každý úředník postupující s běžnou péčí znát pravidla pro zaměstnance (viz rozsudek BM v. ECB, F‑106/11, EU:F:2013:91, bod 45, pokud jde o pravidla pro odměňování zaměstnanců ECB; a pokud jde o služební řád, viz rozsudek CR v. Parlament, EU:F:2014:38, bod 45 a citovaná judikatura). Námitka protiprávnosti však může vést [Soud pro veřejnou službu] k posouzení legality uvedených pravidel s přihlédnutím k obecným zásadám nebo pravidlům vyšší právní síly, které mohou přesahovat rámec pravidel, jež se na zaměstnance přímo vztahují. Vzhledem k samotné povaze námitky protiprávnosti a úvah, jež dotyčnou osobu vedou k tomu, aby takovou protiprávnost zjišťoval a uplatňoval, nelze po zaměstnanci ECB, který podá stížnost a který nutně nemá odpovídající právní kvalifikaci, požadovat, aby pod sankcí pozdější nepřípustnosti takovou námitku uplatnil ve stadiu postupu před zahájením soudního řízení. Takové prohlášení nepřípustnosti tedy pro dotyčného zaměstnance představuje nepřiměřenou a neodůvodněnou sankci. 53 Kromě toho, pokud by byla možnost vznést námitku protiprávnosti ve stadiu žaloby vázána na dodržení pravidla o shodě se stížností, hrozilo by neoprávněné zvýhodnění jedné kategorie úředníků a zaměstnanců, a sice těch, kteří mají právní vzdělání, oproti všem ostatním kategoriím úředníků a zaměstnanců. 54 S přihlédnutím k předchozím úvahám je nutno námitku protiprávnosti vznesenou poprvé v žalobě prohlásit za přípustnou.“