(viz body 46–49, 57, výrok 1)

Článek 11 odst. 1 nařízení stanoví, že odstavce 2 až 8 tohoto článku se použijí v případě, že osoba mající právo péče o dítě požádá příslušné orgány v členském státě o vydání rozhodnutí na základě Haagské úmluvy z roku 1980, aby dosáhla navrácení dítěte, které bylo protiprávně přemístěno do jiného členského státu nebo zadrženo „v jiném členském státě než v členském státě, ve kterém mělo dítě obvyklé bydliště bezprostředně před neoprávněným odebráním [protiprávním přemístěním] nebo zadržením“. Z toho vyplývá, že tomu tak není, pokud dítě nemělo obvyklé bydliště v členském státě původu bezprostředně před přemístěním nebo zadržením. Jak z čl. 2 bodu 11, tak z čl. 11 odst. 1 uvedeného nařízení tedy vyplývá, že posledně uvedené ustanovení se může pro účely vyhovění žádosti o navrácení dítěte použít pouze tehdy, pokud dítě mělo bezprostředně před údajným protiprávním zadržením obvyklé bydliště v členském státě původu.

Článek 2 bod 11 a článek 11 nařízení č. 2201/2003 o příslušnosti a uznávání a výkonu rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti musí být vykládány v tom smyslu, že v případě, kdy k přemístění dítěte došlo v souladu s předběžně vykonatelným soudním rozhodnutím, které bylo následně zrušeno soudním rozhodnutím, jež stanovilo obvyklé bydliště dítěte v místě bydliště rodiče žijícího v členském státě původu, musí soud členského státu, do kterého bylo dítě přemístěno, rozhodující o žádosti o navrácení dítěte prostřednictvím posouzení všech konkrétních okolností daného případu ověřit, zda dítě mělo bezprostředně před údajným protiprávním zadržením obvyklé bydliště stále v členském státě původu. V rámci tohoto posouzení je třeba přihlédnout ke skutečnosti, že soudní rozhodnutí umožňující přemístění mohlo být vykonáno předběžně a že proti němu bylo podáno odvolání.

(viz body 50–56)

S ohledem na nutnost zajistit ochranu nejlepšího zájmu dítěte je třeba v rámci posouzení všech konkrétních okolností poměřit tyto skutečnosti s dalšími skutkovými okolnostmi, které mohou prokazovat určitou integraci dítěte do sociálního a rodinného prostředí po jeho přemístění, a zejména čas, který uplynul mezi tímto přemístěním a soudním rozhodnutím, kterým bylo zrušeno rozhodnutí prvního stupně a stanoveno, že obvyklé bydliště dítěte je v místě bydliště rodiče žijícího v členském státě původu. Naopak čas, který uplynul po tomto rozhodnutí, nelze v žádném případě zohlednit.

Při přezkumu zejména důvodů pobytu dítěte v členském státě, do kterého bylo dítě přemístěno, a úmyslu rodiče, který je tam přivezl, je důležité přihlédnout ke skutečnosti, že soudní rozhodnutí umožňující přemístění mohlo být vykonáno předběžně a že proti němu bylo podáno odvolání. Tyto skutečnosti totiž nehovoří ve prospěch závěru, že obvyklé bydliště dítěte bylo přemístěno.

Pojem „obvyklé bydliště“ dítěte uvedený v čl. 2 bodě 11 a v článku 11 nařízení č. 2201/2003 nemůže mít jiný obsah než pojem „obvyklé bydliště“ uvedený v článcích 8 a 10 uvedeného nařízení. Soudu členského státu, do kterého bylo dítě přemístěno, rozhodujícímu o žádosti o navrácení založené na Haagské úmluvě z roku 1980 o občanskoprávních aspektech mezinárodních únosů dětí a článku 11 nařízení č. 2201/2003, tedy přísluší ověřit, zda dítě mělo bezprostředně před údajným protiprávním přemístěním nebo zadržením obvyklé bydliště v členském státě původu, s přihlédnutím ke všem konkrétním skutkovým okolnostem v každém jednotlivém případě podle výše uvedených kritérií posouzení.

Za tím účelem je třeba přihlédnout zejména k trvání, pravidelnosti, podmínkám a důvodům pobytu na území členského státu a přestěhování rodiny do tohoto státu, ke státní příslušnosti dítěte, k místu a podmínkám školní docházky, k jazykovým znalostem, jakož i k rodinným a sociálním vazbám dítěte v uvedeném státě. Záměr rodičů či jednoho z nich usadit se s dítětem v jiném členském státě vyjádřený pomocí určitých hmatatelných opatření, jako je koupě či nájem bytu v tomto členském státě, může být indicií pro přemístění obvyklého bydliště dítěte.

Nařízení č. 2201/2003 o příslušnosti a uznávání a výkonu rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti musí být vykládáno v tom smyslu, že v případě, kdy k přemístění dítěte došlo v souladu s předběžně vykonatelným soudním rozhodnutím, které bylo následně zrušeno soudním rozhodnutím, jež stanovilo obvyklé bydliště dítěte v místě bydliště rodiče žijícího v členském státě původu, je nenavrácení dítěte do tohoto členského státu v návaznosti na toto druhé rozhodnutí protiprávní a uplatní se článek 11 tohoto nařízení, je-li konstatováno, že dítě mělo bezprostředně před zadržením obvyklé bydliště stále v uvedeném členském státě.

Je-li naopak konstatováno, že dítě v tomto okamžiku již nemělo obvyklé bydliště v členském státě původu, je rozhodnutí o zamítnutí žádosti o navrácení založené na tomto ustanovení přijato, aniž je tím dotčeno použití pravidel týkajících se uznávání a výkonu rozhodnutí vydaných v jiném členském státě stanovených v kapitole III téhož nařízení.

V tomto ohledu nemůže okolnost, že obvyklé bydliště dítěte se mohlo v návaznosti na rozsudek prvního stupně v průběhu odvolacího řízení změnit a že tuto změnu případně konstatuje soud projednávající žádost o navrácení založenou na Haagské úmluvě z roku 1980 o občanskoprávních aspektech mezinárodních únosů dětí a článku 11 výše uvedeného nařízení, představovat skutečnost, jíž by se mohl dovolávat rodič, který zadržením dítěte porušuje právo péče o dítě, aby prodloužil faktickou situaci vzniklou v důsledku jeho protiprávního jednání a zabránil výkonu rozhodnutí o výkonu rodičovské zodpovědnosti vydaného v členském státě původu, v němž je vykonatelné a které bylo doručeno.

Kdyby se vycházelo z toho, že konstatování změny obvyklého bydliště dítěte ze strany soudu projednávajícího takovou žádost umožňuje tuto faktickou situaci prodlužovat a bránit výkonu takového rozhodnutí, znamenalo by to obcházet mechanismus stanovený oddílem 2 kapitoly III nařízení č. 2201/2003 a zbavilo by jej smyslu.

Podobně nemůže mít podání opravného prostředku proti takovému rozhodnutí o výkonu rodičovské zodpovědnosti vydanému členským státem původu vliv na výkon tohoto rozhodnutí.

(viz body 67–69, výrok 2)