ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
4

Článek 4 uvedené směrnice, nadepsaný „Posuzování skutečností a okolností“, zněl takto: „1. Členské státy mohou pokládat za povinnost žadatele předložit co nejdříve všechny náležitosti potřebné k doložení žádosti o mezinárodní ochranu. Povinností členského státu je posoudit významné náležitosti žádosti ve spolupráci se žadatelem. 2. Náležitosti uvedené v odstavci 1 zahrnují prohlášení žadatele a všechny dokumenty, jež má žadatel k dispozici a které uvádějí jeho věk, jeho původ, jeho vztahy včetně dotčených příbuzných, jeho totožnost, státní příslušnost nebo příslušnosti, zemi nebo země a místo nebo místa jeho předchozího pobytu, předchozí žádosti o azyl, cestovní trasy, průkazy totožnosti a cestovní doklady a důvody podání žádosti o mezinárodní ochranu. 3. Posouzení žádosti o mezinárodní ochranu se provádí jednotlivě a jsou při něm zohledněny a) všechny významné skutečnosti týkající se země původu v době rozhodování o žádosti, včetně právních předpisů země původu a způsobu jejich uplatňování; b) významná prohlášení a dokumenty předložené žadatelem, včetně informací o tom, zda žadatel byl nebo by mohl být pronásledován nebo zda utrpěl nebo by mohl utrpět vážnou újmu; c) konkrétní postavení a osobní situace žadatele, včetně takových faktorů jako jsou původ, pohlaví a věk, aby na základě osobní situace žadatele bylo možno posoudit, zda by jednání, kterým žadatel byl nebo mohl být vystaven, mohla být považována za pronásledování nebo vážnou újmu; d) skutečnost, zda žadatel po opuštění země původu vyvíjel činnost, jejímž jediným nebo hlavním účelem bylo vytvoření nezbytných podmínek pro požádání o mezinárodní ochranu, aby bylo možno posoudit, zda by tato činnost vystavila žadatele pronásledování nebo vážné újmě, kdyby se do uvedené země vrátil; e) skutečnost, zda by od žadatele bylo možné rozumně očekávat, že by využil ochrany jiné země, ve které mohl požádat o občanství. 4. Skutečnost, že žadatel již byl pronásledován nebo utrpěl vážnou újmu nebo byl vystaven přímým hrozbám pronásledování nebo způsobení vážné újmy, je závažným ukazatelem odůvodněnosti obav žadatele z pronásledování nebo reálného nebezpečí utrpění vážné újmy, neexistují-li závažné důvody domnívat se, že pronásledování nebo způsobení újmy se již nebude opakovat. 5. Uplatňují-li členské státy zásadu, podle které je povinností žadatele, aby žádost o mezinárodní ochranu zdůvodnil, a nejsou-li jednotlivá prohlášení žadatele doložena písemnými nebo jinými doklady, nevyžadují tato prohlášení důkazy při splnění těchto podmínek: a) žadatel vynaložil skutečné úsilí, aby svou žádost odůvodnil; b) žadatel předložil všechny náležitosti, které měl k dispozici, a podal uspokojivé vysvětlení ohledně jiných chybějících náležitostí; c) prohlášení žadatele byla shledána souvislými a hodnověrnými a nejsou v rozporu s dostupnými zvláštními i obecnými informacemi o případu žadatele; d) žadatel požádal o mezinárodní ochranu v nejkratším možném čase, ledaže může prokázat dobrý důvod, proč tak neučinil; e) byla zjištěna celková hodnověrnost žadatele.“
31

Dne 16. března 2010 podal M. Lounani žádost o azyl u belgických orgánů, přičemž vyjádřil obavu, že by v důsledku odsouzení v Belgii byl v případě návratu do země svého původu pronásledován, neboť by mohl být marockými orgány považován za radikálního islámistu a džihádistu. O uvedené žádosti o azyl vydal dne 8. prosince 2010 Commissaire général rozhodnutí, v němž M. Lounaniho vyloučil z postavení uprchlíka na základě článku 55/2 zákona ze dne 15. prosince 1980 o vstupu na území, pobytu, usazení a ukončení pobytu cizinců a článku 1 oddílu F písm. c) Ženevské úmluvy.
47

Soudní dvůr již připustil, že ochrana spotřebitele není absolutní. Konkrétně měl za to, že unijní právo neukládá vnitrostátnímu soudu, aby nepoužil vnitrostátní procesní pravidla spojující s určitým rozhodnutím zejména překážku věci rozsouzené, i kdyby to umožňovalo napravit porušení ustanovení jakéhokoli druhu obsaženého ve směrnici 93/13 (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 6. října 2009, Asturcom Telecomunicaciones, C‑40/08, EU:C:2009:615, bod 37, jakož i ze dne 21. prosince 2016, Gutiérrez Naranjo a další, C‑154/15, C‑307/15 a C‑308/15, EU:C:2016:980, bod 68), ledaže vnitrostátní právo přiznává takovému soudu tuto pravomoc v případě porušení vnitrostátních kogentních pravidel (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 6. října 2009, Asturcom Telecomunicaciones, C‑40/08, EU:C:2009:615, bod 53).
1

Evropská komise se svým kasačním opravným prostředkem domáhá zrušení rozsudku Tribunálu Evropské unie ze dne 9. září 2014, Hansestadt Lübeck v. Komise (T‑461/12, dále jen „napadený rozsudek“, EU:T:2014:758), kterým Tribunál zrušil rozhodnutí Komise C (2012) 1012 final ze dne 22. února 2012 o státních podporách SA.27585 a SA.31149 (2012/C) (ex NN/2012, ex CP 31/2009 a CP 162/2010) – Německo (dále jen „sporné rozhodnutí“) v rozsahu, v němž se toto rozhodnutí týká letištního ceníku letiště Lübeck (Německo), jenž byl přijat v roce 2006 (dále jen „letištní ceník z roku 2006“), a ve zbývající části žalobu zamítl.
43

V takovém kontextu, jako je kontext ve věci v původním řízení, který se týká mateřské společnosti členského státu, jejíž dceřiná společnost má sídlo v jiném členském státě, který používá přísnější pravidla týkající se podkapitalizace, by situace, kdy by členský stát, v němž má sídlo mateřská společnost, přiznal této společnosti osvobození od daně pro příjmy z úroků zaplacených touto dceřinou společností do výše částky, kterou by tato dceřiná společnost nemohla odečíst podle právních předpisů posledně uvedeného členského státu týkajících se podkapitalizace, neohrozila vyvážené rozdělení daňové pravomoci a představovala by méně omezující opatření pro svobodu usazování než opatření stanovené právní úpravou dotčenou ve věci v původním řízení (obdobně viz rozsudek ze dne 12. prosince 2006, Test Claimants in the FII Group Litigation, C‑446/04, EU:C:2006:774, bod 52, jakož i ze dne 30. června 2011, Meilicke a další, C‑262/09, EU:C:2011:438, bod 32).
85

Kromě toho z písemností ve spisu neplyne, že by bylo možné tento rozdíl vysvětlit objektivně rozdílnou situací, a mimo to, Portugalská republika před Soudním dvorem ani v nejmenším netvrdila, že by tomu tak bylo.
Číslo 9025 kombinované nomenklatury uvedené v příloze I nařízení č. 2658/87 o celní a statistické nomenklatuře a o společném celním sazebníku, ve znění nařízení č. 1549/2006, musí být vykládáno v tom smyslu, že zahrnuje papírové indikátory teploty prostředí potažené případně plastovým filmem, které nezvratnou změnou barvy bez možnosti dalšího opětovného použití ukazují, zda bylo dosaženo jedné nebo více mezních teplot.

Ze znění uvedeného čísla totiž vyplývá, že zahrnuje konkrétně teploměry.

Ačkoli kombinovaná nomenklatura tento pojem nedefinuje, je běžně chápán tak, že odkazuje na přístroj na měření teploty, jak ostatně naznačuje spojení dvou slov řeckého původu ve velkém množství jazykových znění kombinovaná nomenklatura.

Výše uvedené výrobky jsou podle svých objektivních charakteristik a vlastností určeny k výlučnému využití jako přístroje na měření teploty.

To, že jsou uvedené výrobky z papíru, vybavené případně plastovým filmem a mají jednodušší funkci než některé jiné měřicí přístroje využívající sofistikovanější mechanismy, nebo to že umožňují měřit pouze určité předem stanovené mezní teploty či to, že je nelze použít vícekrát s ohledem na nevratnost označení po dosažení takových mezních teplot, nebrání tomu, aby byly tyto výrobky zařazeny do čísla 9025 kombinované nomenklatury.

(viz body 26, 27, 30, 36, 40 a výrok)
Věc C‑163/15

Youssef Hassan

proti

Breiding Vertriebsgesellschaft mbH

(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Oberlandesgericht Düsseldorf)

„Řízení o předběžné otázce — Ochranná známka Společenství — Nařízení (ES) č. 207/2009 — Článek 23 — Licence — Rejstřík ochranných známek Společenství — Právo nabyvatele licence uplatnit nároky vyplývající z porušení práv k ochranné známce i přes nezapsání licence do rejstříku“

Shrnutí – rozsudek Soudního dvora (sedmého senátu) ze dne 4. února 2016

Ochranná známka Společenství — Ochranná známka Společenství jako předmět vlastnictví — Účinky vůči třetím stranám — Právo nabyvatele licence uplatnit nároky vyplývající z porušení práv k ochranné známce i přes nezapsání licence do rejstříku ochranných známek Společenství

(Nařízení Rady č. 207/2009, čl. 23 odst. 1)

Článek 23 odst. 1 první věta nařízení č. 207/2009 o ochranné známce Společenství musí být vykládán v tom smyslu, že nabyvatel licence může uplatnit nároky vyplývající z porušení práv k ochranné známce Společenství, která je předmětem licence, i když tato licence nebyla zapsána do rejstříku ochranných známek Společenství. Soudní dvůr totiž i přes skutečnost, že by tato věta vykládaná izolovaně mohla být vykládána v tom smyslu, že nabyvatel licence nemůže, není-li licence zapsána do rejstříku, uplatňovat práva vyplývající z této licence vůči třetím stranám, a to včetně osoby, jež se dopustila porušení práva k ochranné známce, připomněl, že pro výklad ustanovení unijního práva je třeba vzít v úvahu nejen jeho znění, ale i jeho kontext a cíle sledované právní úpravou, jíž je součástí.

Pokud jde o účel pravidla uvedeného v čl. 23 odst. 1 první větě nařízení č. 207/2009, je třeba mít za to, že cílem nemožnosti uplatnit vůči třetím stranám právní úkony uvedené v článcích 17, 19 a 22 uvedeného nařízení, které nebyly zapsány do rejstříku ochranných známek Společenství, je chránit toho, kdo má nebo může mít práva k ochranné známce Společenství jako předmětu vlastnictví. Z toho vyplývá, že uvedený čl. 23 odst. 1 první věta se nepoužije na situaci, kdy třetí strana tím, že neoprávněně užívá ochrannou známku, porušuje práva vyplývající z ochranné známky Společenství.

(viz body 18, 19, 25, 26 a výrok)
Věc C‑667/15

Loterie Nationale – Nationale Loterij NV van publiek recht

v.

Paul Adriaensen a další

(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná hof van beroep te Antwerpen)

„Řízení o předběžné otázce – Směrnice 2005/29/ES – Nekalé obchodní praktiky vůči spotřebitelům – Klamavá obchodní praktika – Pyramidový program – Platby poskytnuté novými členy a odměny, které obdrží stávající členové – Nepřímá finanční souvislost“

Shrnutí – rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 15. prosince 2016

Sbližování právních předpisů – Nekalé obchodní praktiky vůči spotřebitelům – Směrnice 2005/29 – Klamavá obchodní praktika – Pojem – Pyramidový program – Zahrnutí – Nezbytnost přímé finanční souvislosti mezi platbami poskytnutými novými členy a odměnami, které obdrží stávající členové – Neexistence

(Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2005/29, bod 14 přílohy I)

Bod 14 přílohy I směrnice 2005/29 o nekalých obchodních praktikách vůči spotřebitelům na vnitřním trhu musí být vykládán v tom smyslu, že toto ustanovení umožňuje určitou obchodní praktiku kvalifikovat jako „pyramidový program“ i v případě, že mezi platbami poskytnutými do takového programu novými členy a odměnami, které obdrží stávající členové, existuje pouze nepřímá souvislost.

Ze znění bodu 14 přílohy I směrnice 2005/29 totiž nelze vyvodit, že vyžadovaná finanční souvislost musí být nezbytně přímá. Rozhodující je, aby platby poskytnuté do takového programu novými členy byly kvalifikovány tak, že „zejména“ nebo „především“ financují příslušnou odměnu. Kromě toho by hrozilo, že výklad tohoto ustanovení v opačném smyslu zbaví toto ustanovení užitečného účinku, neboť požadavek přímé souvislosti by umožnil snadno obejít absolutní zákaz pyramidových programů.

V každém případě se jeví, že program splňuje podmínky umožňující kvalifikovat jej jako „obchodní praktiku“ ve smyslu přílohy I směrnice 2005/29, jelikož je jeho cílem vytvářet zisk pro samotný program, to znamená pro zakladatele tohoto programu, a nikoli pouze pro hráče. Vnitrostátnímu soudu přísluší, aby to ověřil.

(viz body 30, 31, 33, 34 a výrok)
Směrnice 98/59 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se hromadného propouštění musí být vykládána v tom smyslu, že v zásadě nebrání vnitrostátní právní úpravě, podle které zaměstnavatel v případě, kdy nedošlo k dohodě se zástupci zaměstnanců ohledně návrhu na hromadné propouštění, může takové propouštění provést jen za podmínky, že příslušný vnitrostátní orgán veřejné moci, kterému musí být tento návrh oznámen, nepřijme ve lhůtě stanovené uvedenou právní úpravou a po přezkoumání skutečností obsažených ve spise a posouzení podmínek na trhu práce, situace podniku, jakož i zájmu národního hospodářství odůvodněné rozhodnutí nepovolit zcela nebo zčásti plánované propouštění. Jinak je tomu ovšem v případě, že vyjde najevo – což musí případně ověřit vnitrostátní soud – že tato právní úprava vzhledem ke třem kritériím posuzování, jež jsou v ní uvedena, a způsobu, jakým tato kritéria konkrétně uplatňuje daný orgán veřejné moci pod kontrolou příslušných soudů, vede k tomu, že ustanovení této směrnice jsou zbavena užitečného účinku.

Směrnice 98/59 totiž zajišťuje pouze částečnou harmonizaci pravidel ochrany zaměstnanců v případě hromadného propouštění, a sice postup, který je třeba při takovém propouštění dodržet. Tato směrnice tedy nezasahuje do svobody zaměstnavatele provést nebo neprovést hromadné propouštění. Tato směrnice zejména nestanoví okolnosti, za kterých musí zaměstnavatel uvažovat o provedení hromadného propouštění, ani se nijak nedotýká volnosti jeho rozhodování v otázce, zda a kdy má učinit návrh na hromadné propouštění. Hmotněprávní podmínky, kterým případně podléhá možnost zaměstnavatele provést či neprovést hromadné propouštění, tedy v zásadě nespadají do působnosti směrnice 98/59, takže nadále zůstávají v pravomoci členských států.

Nicméně ačkoliv platí, že směrnice 98/59 zajišťuje pouze částečnou harmonizaci pravidel na ochranu zaměstnanců v případě hromadného propouštění, nic to nemění na tom, že omezená povaha takové harmonizace nemůže vést k tomu, že články 2 až 4 této směrnice budou zbavena užitečného účinku. Členský stát tudíž nesmí přijmout vnitrostátní opatření, které sice může ve větší míře zajistit ochranu práv zaměstnanců před hromadným propouštěním, avšak v jehož důsledku by články 2 až 4 uvedené směrnice byly zbaveny užitečného účinku. Tak by tomu bylo v případě vnitrostátní právní úpravy, která hromadné propouštění podmiňuje předchozím povolením orgánu veřejné moci, kdyby například v důsledku kritérií, podle kterých má tento orgán rozhodovat, nebo způsobu, jakým je konkrétně vykládá nebo uplatňuje, byla prakticky vyloučena jakákoli možnost, aby zaměstnavatel takové hromadné propouštění skutečně provedl.

(viz body 29–31, 33, 36–38, 44, výrok 1)
Ustanovení směrnice 2004/18 o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek na stavební práce, dodávky a služby, zejména ustanovení jejího článku 2 a bodu 17 její přílohy VII A, ve spojení se zásadou rovného zacházení a s povinností transparentnosti, které z nich plynou, musí být vykládána v tom smyslu, že brání tomu, aby veřejný zadavatel rozhodl o zadání veřejné zakázky uchazeči, který se dopustil vážného profesního pochybení, protože vyloučení tohoto uchazeče ze zadávacího řízení by bylo v rozporu se zásadou proporcionality, ačkoli podle podmínek zadávacího řízení této zakázky měl být uchazeč, který se dopustil vážného profesního pochybení, automaticky vyloučen bez ohledu na to, zda je taková sankce přiměřená.

Někteří zájemci z řad hospodářských subjektů by totiž navzdory svému obeznámení s ustanovením o vyloučení obsaženým v dokumentaci k zakázce a svému vědomí toho, že se dopustili profesního pochybení, jež by mohlo být kvalifikováno jako vážné, mohli mít snahu podat nabídku v naději, že jim na základě pozdějšího posouzení jejich situace podle zásady proporcionality, jak stanoví příslušná vnitrostátní právní úprava, bude vyloučení prominuto, zatímco jiní zájemci ve srovnatelné situaci by s ohledem na znění tohoto ustanovení o vyloučení, v němž o takovém posuzování proporcionality není zmínka, takovou nabídku nepodali. Tento druhý případ se může týkat především hospodářských subjektů z jiných členských států, které se nemusí tolik vyznat ve znění dotčené vnitrostátní právní úpravy a v podmínkách jejího uplatňování. To platí tím spíše v situaci, kdy povinnost veřejného zadavatele posoudit proporcionalitu vyloučení za vážné profesní pochybení nevyplývá ze znění příslušného vnitrostátního ustanovení, nýbrž jen z části důvodové zprávy, která se týká daného ustanovení. Posuzování dotčeného vyloučení z hlediska zásady proporcionality – přestože podmínky zadávacího řízení dotčené zakázky stanoví, že nabídky, na které se vztahuje takový důvod pro vyloučení, mají být odmítnuty bez posuzování vzhledem k této zásadě – tak může u zájemců z řad hospodářských subjektů vyvolat pochybnosti a představovat nedodržení zásady rovného zacházení i povinnosti transparentnosti.

(viz body 41–44, výrok 2)
I když je pravda, jak vyplývá z bodů 1 a 4 odůvodnění směrnice 2002/47 o dohodách o finančním zajištění, že uvedená směrnice byla přijata v právním rámci tvořeném mimo jiné směrnicí 98/26 o neodvolatelnosti zúčtování v platebních systémech a v systémech vypořádání obchodů s cennými papíry a že unijní normotvůrce měl za to, že je výhodné podřídit společným pravidlům zajištění poskytovaná v platebních systémech a systémech vypořádání obchodů s cennými papíry, na které se vztahuje posledně citovaná směrnice, nic to nemění na tom, že směrnice 2002/47, jak se rovněž uvádí v bodě 4 jejího odůvodnění, stávající právní akty doplňuje tím, že pojednává o dalších sporných otázkách a uvedené právní akty rozšiřuje. Z toho vyplývá, že v případě oblasti věcné působnosti směrnice 2002/47 nelze mít za to, že by se omezovala na prostředky uložené na účtech, jež jsou využívány v rámci platebních systémů a systémů vypořádání obchodů s cennými papíry ve smyslu směrnice 98/26.

(viz body 34 a 35)
Směrnice 2000/35 o postupu proti opožděným platbám v obchodních transakcích musí být vykládána v tom smyslu, že nebrání vnitrostátnímu právnímu ustanovení, které stanoví, že narostlé, avšak nezaplacené úroky z prodlení přestanou plynout, když jejich částka dosáhne výše jistiny (pravidlo ne ultra alterum tantum).

Jelikož totiž směrnice 2000/35 neupravuje pravidla týkající se období, po které běží úroky z prodlení nebo maximální částky těchto úroků, členské státy mohou upravit tuto otázku, avšak s výhradou, že neporuší cíle sledované touto směrnicí a nezbaví tuto směrnici jejího užitečného účinku. V této souvislosti takové pravidlo může tím, že limituje částku úroku z prodlení výší jistiny, omezit odrazující účinek spojený s platbou těchto úroků. Nicméně takové limitování nevede ke zpochybnění cíle ochrany věřitelů sledovaného směrnicí 2000/35 ani ke zbavení této směrnice jejího užitečného účinku. Pravidlo ne ultra alterum tantum totiž nemá za následek takové omezení částky úroků z prodlení, které by zbavilo podstaty právo věřitele domáhat se takových úroků v případě opožděné platby stanovené v čl. 3 odst. 1 písm. a) až c) této směrnice nebo by zbavilo tyto úroky veškeré odrazující funkce vůči dlužníkovi. Uvedené pravidlo mimoto nemá dopad na použitelnou výši úrokové sazby, která musí odpovídat výši stanovené v čl. 3 odst. 1 písm. d) uvedené směrnice. Kromě toho je třeba poukázat na to, že vnitrostátní zákonodárce může na základě prostoru pro uvážení, kterým disponuje, mít za to, že je třeba nastolit rovnováhu mezi cílem ochrany věřitelů a potřebou zamezit tomu, aby byl dlužník zatížen neúměrným dluhem. V rámci tohoto prostoru pro uvážení může mít tento zákonodárce za to, že takové pravidlo, jako je pravidlo ne ultra alterum tantum, představuje pro tyto účely vhodný nástroj.

(viz body 48, 49, 52–55, 59, výrok 2)
Článek 3 odst. 3 nařízení č. 604/2013, kterým se stanoví kritéria a postupy pro určení členského státu příslušného k posuzování žádosti o mezinárodní ochranu podané státním příslušníkem třetí země nebo osobou bez státní příslušnosti v některém z členských států (Dublin III), musí být vykládán v tom smyslu, že členský stát může rovněž využít práva na vrácení žadatele o mezinárodní ochranu do bezpečné třetí země poté, co uvedený členský stát na základě uplatnění uvedeného nařízení a v rámci postupu přijetí zpět rozhodl o tom, že je příslušný k posouzení žádosti o mezinárodní ochranu, která byla předložena žadatelem, který tento členský stát opustil před tím, než bylo vydáno rozhodnutí ve věci samé o jeho první žádosti o mezinárodní ochranu.

Pokud by totiž bylo členským státům zakázáno uplatnit právo uvedené v čl. 3 odst. 3 nařízení Dublin III, vedlo by to k tomu, že žadatel, který uprchl, aniž by vyčkal na konečné rozhodnutí o své žádosti, do jiného členského státu, než je stát, v němž dotyčný žádost učinil, by se nacházel v případě jeho zpětného přijetí příslušným členským státem ve výhodnějším postavení oproti žadateli, který by vyčkal na ukončení posuzování své žádosti v příslušném členském státě. Takový výklad by mohl podněcovat státní příslušníky třetích zemí nebo osoby bez státní příslušnosti, kteří podali žádost o mezinárodní ochranu v jednom členském státě, k tomu, aby se snažili dostat do dalších členských států, což by vedlo k druhotnému pohybu, kterému má výše uvedené nařízení právě zabránit, a to stanovením jednotných kritérií a postupů pro určení příslušného členského státu.

(viz body 51 až 53, výrok 1)
(viz body 38–40)

Viz znění rozhodnutí.

Článek 45 SFEU a čl. 7 odst. 2 nařízení č. 492/2011 o volném pohybu pracovníků uvnitř Unie musí být vykládány v tom smyslu, že dítětem příhraničního pracovníka, které nepřímo požívá sociální výhody uvedené v posledně jmenovaném ustanovení, jako je financování studia poskytované členským státem dětem pracovníků, kteří v tomto státě vykonávají nebo vykonávali činnost, je třeba rozumět nikoliv pouze dítě, které má příbuzenský vztah s tímto pracovníkem, ale rovněž dítě manžela či manželky nebo registrovaného partnera či partnerky uvedeného pracovníka, pokud tento pracovník zajišťuje výživu tohoto dítěte.

Tento poslední požadavek vyplývá z faktické situace, jejíž posouzení přísluší správě a případně vnitrostátním soudům, a není potřeba, aby určily důvody takového příspěvku či podrobně vyčíslily jeho rozsah.

Již totiž bylo v rámci výkladu článku 10 nařízení č. 1612/68 o volném pohybu pracovníků uvnitř Společenství rozhodnuto, že postavení vyživovaného rodinného příslušníka ve smyslu tohoto ustanovení nepředpokládá právo na výživné. Pokud by tomu tak bylo, sloučení rodiny, které je upraveno v tomto ustanovení, by záviselo na vnitrostátních právních předpisech, které se liší stát od státu, což by vedlo k nejednotnému uplatňování unijního práva. Článek 10 odst. 1 a 2 nařízení č. 1612/68 tak byl vykládán v tom smyslu, že postavení vyživovaného rodinného příslušníka je výsledkem faktické situace. Jedná se o rodinného příslušníka, kterého podporuje pracovník, a není nezbytné zjišťovat důvody využití této podpory a zabývat se tím, zda je dotyčná osoba schopna zajistit své potřeby výkonem výdělečné činnosti. Tento výklad vyžaduje zásada, podle které ustanovení, která zakotvují volný pohyb pracovníků, jenž je součástí základů Unie, musí být vykládána široce.

Takový výklad se použije rovněž na příspěvek příhraničního pracovníka na výživu dětí jeho manžela či manželky nebo uznaného partnera či partnerky.

Postavení rodinného příslušníka příhraničního pracovníka, který je vyživován posledně uvedeným, tak může vyplývat, pokud jde o situaci dítěte manžela či manželky nebo uznaného partnera či partnerky tohoto pracovníka, z objektivních skutečností, jako je existence společné domácnosti tohoto pracovníka a studenta.

(viz body 58–60, 64 a výrok)