ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
5.

Podle bodu 105 odůvodnění: „Je důležité zajistit, aby subdodavatelé plnili příslušné povinnosti v oblasti environmentálního, sociálního a pracovního práva stanovené právními předpisy Unie, vnitrostátními právními předpisy, kolektivními smlouvami nebo prostřednictvím ustanovení mezinárodního environmentálního, sociálního a pracovního práva uvedených v této směrnici, pokud jsou tato pravidla a jejich uplatňování v souladu s právem Unie […] […] Je rovněž třeba vyjasnit, že podmínky související s vymáháním plnění příslušných povinností v oblasti environmentálního, sociálního a pracovního práva stanovených právními předpisy Unie, vnitrostátními právními předpisy, kolektivními dohodami nebo prostřednictvím ustanovení mezinárodního environmentálního, sociálního a pracovního práva uvedených v této směrnici, pokud jsou tato pravidla a jejich uplatňování v souladu s právem Unie, by se měly použít ve všech případech, kdy vnitrostátní právní předpisy členského státu stanoví mechanismus společné odpovědnosti mezi subdodavateli a hlavním dodavatelem. Dále je třeba výslovně uvést, že členské státy by měly mít možnost přijmout další opatření, například rozšířit povinnosti týkající se transparentnosti, umožnit přímé platby subdodavatelům nebo umožnit či nařídit veřejným zadavatelům, aby ověřili, že subdodavatelé nejsou v některé ze situací, jež vyžadují vyloučení hospodářských subjektů. Pokud se na subdodavatele použijí tato opatření, měla by být zajištěna konzistentnost s ustanoveními, která se vztahují na hlavní dodavatele, aby v případě, že se vyskytnou důvody pro povinné vyloučení, následoval požadavek, aby hlavní dodavatel dotčeného subdodavatele nahradil. Pokud dané ověření prokáže výskyt nepovinných důvodů pro vyloučení, mělo by být vyjasněno, že veřejní zadavatelé mohou nahrazení vyžadovat. Mělo by však být rovněž výslovně stanoveno, že veřejní zadavatelé mohou být nuceni vyžadovat nahrazení dotčeného subdodavatele, pokud se v těchto případech ukázalo jako nutné vyloučit hlavní dodavatele. Rovněž by mělo být výslovně stanoveno, že členské státy mají i nadále možnost stanovit v rámci vnitrostátních právních předpisů přísnější pravidla odpovědnosti nebo přijmout podle vnitrostátních právních předpisů další opatření týkající se přímých plateb subdodavatelům.“
21.

V opačném případě, pokud by takové vnitrostátní ustanovení bylo považováno za slučitelné s unijním právem, vedlo by to k tomu, že v každém případě, kdy NSO poskytuje služby také osobám, které nejsou jeho členy, stalo by se osobou povinnou k DPH také pro účely plnění poskytovaných svým členům.
24.

Předkládající soud má za to, že při srovnávání pracovníka, který neodešel do zahraničí a který pobírá k tíži Španělska dávky při předčasném odchodu do důchodu ve výši 1193,38 eura ( 8 ), a migrujícího pracovníka, který pobírá tutéž částku vyplácenou dvěma či více členskými státy, je migrující pracovník znevýhodněn a diskriminován z důvodu svého odchodu do jiných členských států (v tomto případě Německa) a je mu bráněno v získání dávky při předčasném odchodu do důchodu, na kterou by měl pracovník, který neodešel do zahraničí, nárok. Uvedený soud má tudíž za to, že v případech, kdy čl. 208 odst. 1 písm. c) obecného zákona o sociálním zabezpečení odkazuje na „příslušející částku důchodu“, by uvedený pojem měl být vykládán ve smyslu celkového součtu skutečné dávky ve stáří pobírané k tíži Španělska a skutečné dávky ve stáří pobírané k tíži Německa. Předkládající soud je rovněž toho názoru, že by takový přístup byl v souladu s cílem daného předpisu, jímž je předejít tomu, aby Španělsko bylo povinno poskytovat doplatek k dávce ve stáří do zákonného minima, přičemž je třeba mít na paměti, jak již bylo uvedeno, že podle španělské a unijní právní úpravy by nárok na doplatek do minimální výše vyžadoval také zohlednění součtu obou dávek.
75.

Pojistník nesmí ztratit právo na odstoupení od smlouvy ani takříkajíc nedopatřením v důsledku výpovědi. Pojistník, který využil možnosti vyvázat se z nevyhovující smlouvy a který byl v domnění, že je to jeho jediná možnost, by tak byl v horší pozici než pojistník nečinný. To by totiž ve zvlášť velké míře odporovalo účelu sledovanému unijní úpravou práva na odstoupení, kterou by měla být pojistníkovi dána jednoduchá možnost vyvázat se ze smlouvy, která neodpovídá jeho očekávání, potřebám nebo finančním prostředkům ( 48 ).
76.

Pokud by takový výklad nebyl možný, bulharská procesní pravidla – podle toho, jak je předkládající soud popisuje ( 22 ) – by nemusela zajišťovat právo na účinný opravný prostředek stanovené v článku 8 směrnice 2012/13, neboť by žádný soud neměl pravomoc posoudit, zda byla ve fázi předcházející řízení podle článků 427 a násl. NPK dodržena práva chráněná uvedenou směrnicí. V takovém případě by příslušelo vnitrostátnímu právnímu řádu vyvodit důsledky (podle potřeby případné vrácení věci ke zhojení vzniklých vad) z uvedených porušení, pokud se vážně dotýkají procesních záruk dotčené osoby.
145.

I v projednávané věci je sporné, zda existuje selektivní výhoda. Dotčené osvobození od daně a nižší daň zvýhodnění nepředstavují. Všechny podniky – malé stejně jako velké – nejsou zdaněny při obratu do 500 milionů forintů a podléhají značně snížené sazbě při obratu od 500 milionů do 30 miliard forintů a snížené sazbě při obratu od 30 miliard do 100 miliard forintů. To platí i pro Tesco.
5.

V návaznosti na korespondenci mezi Komisí a Polskem Komise rozhodnutím ze dne 2. července 2013 zahájila formální vyšetřovací řízení podle čl. 108 odst. 2 SFEU a vyzvala zúčastněné strany k podání připomínek [rozhodnutí C(2013) 4045 final, ze dne 2. července 2013, týkající se opatření SA.35388 (2013/C) (ex 2013/NN a ex 2012/N) – Polsko – Výstavba letiště Gdyně-Kosakowo (Úř. věst. 2013, C 243, s. 25, dále jen „rozhodnutí o zahájení řízení“)]. Komise od Polska ani zúčastněných stran neobdržela žádné připomínky; poté, dne 11. února 2014, přijala Komise rozhodnutí 2014/883, v němž dospěla k závěru, že dotčená státní podpora (a to jak investiční, tak provozní podpora) je neslučitelná s vnitřním trhem. Komise přezkoumávala tuto podporu z hlediska výjimky zakotvené v čl. 107 odst. 3 písm. a) SFEU a Pokynů k regionální podpoře na období 2007–2013 (Úř. věst. C 54, s. 13; dále jen „pokyny k regionální podpoře“).
34.

Oberlandesgericht Düsseldorf (Vrchní zemský soud v Düsseldorfu) dále uvedl, že pokud by tvrzení na přední straně vnějšího obalu mělo být považováno za zvláštní zdravotní tvrzení, splňovalo by požadavky čl. 10 odst. 1, neboť by byly předloženy důkazy o jednotlivých zvláštních tvrzeních na zadní straně vnějšího obalu. Oberlandesgericht Düsseldorf (Vrchní zemský soud v Düsseldorfu) však uvedl, že za zvláštní zdravotní tvrzení lze považovat pouze tvrzení týkající se zvláštních tělesných funkcí, což však není případ projednávané věci.
115.

Pokud jde o argument, že by se žadatelé o registraci mohli zdráhat svěřit agentuře EMA informace, jelikož by se obávali jejich zpřístupnění dle nařízení č. 1049/2001, jedná se skutečně o argument, který míří na otázku důvěrnosti informací chráněných čl. 4 odst. 2 první odrážkou nařízení č. 1049/2001, spíše než na otázku rozhodovacího procesu chráněného dle čl. 4 odst. 3 nařízení č. 1049/2001. Mám tedy za to, že se Tribunál nedopustil nesprávného právního posouzení, když dospěl k závěru, že čl. 4 odst. 3 první pododstavec nařízení č. 1049/2001 použitelný není, neboť proces vyřizování žádosti o registraci byl ukončen, a rozhodnutí v dané věci již proto bylo vydáno. Dále se domnívám, že se Tribunál nedopustil nesprávného právního posouzení, když konstatoval, že poskytnutí přístupu k dotčeným zprávám by neohrozilo nikterak vážně rozhodovací proces agentury EMA.
152.

Dále lze dodat, že pokud by došlo ke zpřístupnění a údaje obsažené ve sporné zprávě by se staly veřejně dostupnými, jevilo by se docela dobře možné, že by jakýkoliv takový konkurent přizpůsobil svou zprávu o klinickém hodnocení sporné zprávě pro přípravek Translarna, jelikož ten již agentura EMA schválila, a to dokonce i v průběhu období exkluzivity údajů stanoveném v čl. 14 odst. 11 nařízení č. 726/2004. Také by neexistoval žádný důvod, proč by takový konkurent nemohl přiložit spornou zprávu ke své zprávě o klinickém hodnocení, aby prokázal, že obě žádosti byly v podstatě stejné, a tím snad znatelně urychlil schvalovací postup.
34.

Z některých jazykových verzí čl. 30 odst. 1 směrnice o odpadech by skutečně mohlo vyplývat, že se lhůta šesti let vztahuje výlučně na hodnocení, zatímco revize této lhůtě nutně nepodléhá. To vyplývá gramaticky z pořadí pojmů například ve francouzštině („que les programmes de prévention des déchets soient évalués au moins tous les six ans et révisés, s‘il y a lieu“), angličtině („the waste management plans and waste prevention programmes are evaluated at least every sixth year and revised as appropriate“), italštině („i piani di gestione e i programmi di prevenzione dei rifiuti siano valutati almeno ogni sei anni e, se opportuno, riesaminati“) a španělštině („los planes de gestión de residuos y los programas de prevención de residuos se evalúen, como mínimo, cada seis años y se revisen en la forma apropiada“).
3)

V případě, že odpověď na první otázku bude záporná, a pokud tedy členský stát může uplatnit jiné požadavky kromě těch, jež jsou uvedeny v čl. 10 odst. 2 směrnice [2003/86] (který je ‚na uprchlíkovi závislý‘), znamená to, že členský stát je oprávněn, považuje-li to za vhodné, uložit jakoukoli podmínku, včetně těch, které jsou ve vztahu k jiným rodinným příslušníkům stanoveny v čl. 4 odst. 2 a 3 [téže směrnice], nebo může uplatnit jen podmínku uvedenou v čl. 4 odst. 3 [uvedené směrnice]? Jakou skutkovou situaci v takovém případě předpokládá požadavek ‚objectively unable to provide for their own needs on account of their state of health‘ uvedený v čl. 4 odst. 3 směrnice? Musí být vykládán v tom smyslu, že rodinný příslušník nedokáže ‚uspokojit své potřeby‘, nebo ve smyslu, že ‚není schopný‘ se ‚postarat sám o sebe‘, nebo musí být vykládán jinak?“
Za těchto okolností se tribunal de première instance francophone de Bruxelles (frankofonní soud prvního stupně v Bruselu) rozhodnutím ze dne 26. ledna 2018, došlým kanceláři Soudního dvora dne 13. června 2018, rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:

„Musí být článek 4 směrnice [90/435], ve spojení s jinými zdroji [unijního práva], vykládán v tom smyslu, že brání tomu, aby takový právní předpis vydaný vnitrostátním orgánem, jako je [CIR 1992] a [AR/CIR 1992], ve zněních platných pro zdaňovací období 2011,

kterým byl zvolen režim osvobození od daně (upuštění od zdanění rozdělených zisků, jež obdrží mateřská společnost z důvodu svého podílu na dceřiné společnosti), jež spočívá v tom, že dividendy vyplacené dceřinou společností jsou nejprve zahrnuty do základu daně mateřské společnosti a následně se 95 % těchto dividend odečte od základu daně jako [DZP],

z důvodu, že se pro určení základu pro výpočet korporační daně mateřské společnosti uvedený belgický režim odpočtu [DZP] použije ve vzájemném spojení s (1) pravidly týkajícími se jiného odpočtu představujícího daňové zvýhodnění stanoveného v uvedeném právním předpise ([ORK]), (2) právem na odpočet neuplatněných ztrát minulých období, které je možné převést do dalších období, (3) právem převést do dalších zdaňovacích období neuplatněný odpočet [DZP], neuplatněný [ORK] a neuplatněné ztráty minulých období, které lze převést do dalších období, pokud výše těchto položek v určitém zdaňovacím období přesahuje výši zdanitelných zisků, a (4) pořadím odpočtů, podle kterého se v následujících zdaňovacích obdobích odečítají až do vyčerpání výše zdanitelných zisků nejprve převedené [DZP], poté převedený [ORK] (u něhož je možnost převedení omezena na ‚sedm následujících zdaňovacích období‘) a nakonec neuplatněné ztráty minulých období, které lze převést do dalších let,

vedl k tomu, že se o částku odpovídající veškerým dividendám obdrženým od dceřiné společnosti nebo jejich části sníží ztráty mateřské společnosti, které by si mohla odečíst, pokud by byly dotčené dividendy jednoduše vyloučeny ze zisků za zdaňovací období, ve kterém byly obdrženy (a tím se snížil zdanitelný výsledek hospodaření za dané zdaňovací období nebo případně zvýšily daňové ztráty, které je možné převést do dalších období), místo toho, aby byly nejprve zahrnuty do těchto zisků a poté s nimi bylo naloženo podle pravidel osvobození od daně a převodu částek, na které se toto osvobození od daně vztahuje, do dalších období v případě nedostatečného zisku,

tedy ke snížení výše neuplatněných ztrát minulých období mateřské společnosti, které je možné převést do dalších období, k němuž by mohlo dojít ve zdaňovacích obdobích následujících po zdaňovacím období, ve kterém výše [DZP], [ORK] a neuplatněných ztrát minulých období přesáhla výši zdanitelných zisků[?]“
15.

Nároky země Horní Rakousko na náhradu škody odpovídají ušlým úrokům, jejichž výše se vypočítá takto: v důsledku kartelem způsobeného předražení výtahů instalovaných v dotovaných nemovitostech byly podpůrné úvěry za zvýhodněný úrok vyšší, než by tomu bylo bez kartelové dohody. Pokud by země Horní Rakousko investovala rozdíl mezi částkou, kterou vyplatila příjemcům podpory, a nižší částkou, kterou by těmto příjemcům vyplatila bez zvýšených nákladů způsobených kartelovou dohodou, za průměrnou úrokovou sazbu spolkových dluhopisů, získala by podstatně vyšší částku úroků než tu, kterou získala ze zvýhodněných úroků vrácených ze strany příjemců podpory. Škoda, jejíž náhradu tato spolková země požaduje v původním řízení, tedy odpovídá rozdílu mezi úrokovým výnosem vráceným příjemcem podpory a úrokovým výnosem, který by získala z investování částky podpory navýšené v důsledku kartelové dohody za průměrnou úrokovou sazbu spolkových dluhopisů.
87.

Dále si dovoluji zdůraznit, že článek 345 SFEU v žádném případě nebrání použití právní úpravy státních podpor na veřejné podniky, jako je společnost FSI. Článek 345 SFEU, v němž se uvádí, že SEU a SFEU „se nijak nedotýkají úpravy vlastnictví uplatňované v členských státech“, totiž členským státům umožňuje zachovat nebo ustanovit veřejné vlastnictví pro určité podniky. Nedochází tím k vynětí systémů veřejného vlastnictví z působnosti právní úpravy státních podpor, jelikož podle čl. 106 odst. 1 SFEU se pravidla hospodářské soutěže, včetně čl. 107 odst. 1 SFEU, na veřejné podniky vztahují. Pokud by tomu tak nebylo, pak by se veřejným a soukromým vlastníkům určitého podniku nedostalo stejného zacházení ( 37 ). Pokud by byl přijat závěr, že z důvodu skutečnosti, že společnost FSI je zcela ve vlastnictví státní instituce, nemůže být příjemcem státní podpory, umožnilo by to členským státům obcházet právní úpravu státních podpor tím, že by byl výkon hospodářských činností svěřován státním institucím, nikoli podnikům s právní subjektivitou.
65.

Snad by v tomto případě mohla být užitečná nedokonalá analogie. Představte si cestujícího v letecké dopravě (státního příslušníka třetí země), který prošel bezpečnostní a pasovou kontrolou a nastoupil do letadla mířícího do místa určení. Poté, co prošel pasovou kontrolou, bylo jeho schengenské vízum opatřeno razítkem. Jakmile je cestující na palubě letadla, přestává mít kontrolu nad svou fyzickou polohou. Kapitán rozhodne o tom, zda a kdy letadlo vzlétne. Pokud dojde ke zpoždění v řízení letového provozu, kapitán rozhodne, zda budou cestující trpělivě čekat na palubě letadla, nebo zda (jestliže je zpoždění delší) z letadla vystoupí a opět do něj nastoupí později. V druhém uvedeném případě se bude cestující po vystoupení z letadla opět nacházet v budově terminálu, a sice v „neveřejném prostoru letiště“. Pokud by se tak rozhodl, nic by mu nebránilo v tom, aby opět prošel pasovou kontrolou a aby opět vstoupil na území členského státu (v tomto okamžiku by jeho schengenské vízum bylo opatřeno novým vstupním razítkem). Ale dokud zůstane v „neveřejném prostoru letiště“, je jasné, že vystoupil [ze schengenského prostoru], a to bez ohledu na skutečnost, že se již nenachází na palubě letadla, ale že si dává kávu a nějaké občerstvení v budově terminálu.
67.

Připomínám, že v rámci druhého důvodu kasačního opravného prostředku ESVČ v podstatě tvrdí, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení tím, že měl za to, že článek 10 přílohy X služebního řádu je ustanovením, které může vyžadovat přijetí OPU. Tribunál měl konkrétně podle mého názoru za to, že toto ustanovení postrádá jasnost a přesnost do takové míry, že je nevhodné k uplatnění, které by nebylo svévolné. ESVČ přitom tvrdí, že v rámci přijetí prováděcích pravidel týkajících se PŽP čl. 10 odst. 1 čtvrtý pododstavec přílohy X služebního řádu ukládá, aby bylo přijato stanovisko výboru zaměstnanců, jak tomu bylo při přijímání rozhodnutí ze dne 17. prosince 2013 a ze dne 3. prosince 2014. Tato etapa by sama o sobě umožnila vyloučit jakékoliv riziko, že kritéria určující výši PŽP budou stanovena správním orgánem s cílem dosáhnout požadovaného výsledku. Míra podrobnosti tohoto článku 10, který stanoví parametry, jež mají být zohledněny při stanovení PŽP, a zavádí jeho každoroční přezkum, ostatně sama o sobě prokazuje, že dotčená ustanovení neponechávají prostor pro svévolné použití.
27.

Podle uvedeného členského státu jsou zákazy zakotvené v čl. 21 odst. 2 nového etického kodexu IPCF (který odpovídá původnímu čl. 21 odst. 3 etického kodexu IPCF) nezbytné k zaručení nezávislosti a nestrannosti účetních IPCF a k zajištění dodržování striktní povinnosti mlčenlivosti. Tato nezávislost se podle něj odráží v povinnosti jednat výhradně na účet klienta, přičemž pokud by účetní vykonával současně více činností, mohl by se řídit i jinými úvahami než těmi, jež jsou vedeny výlučně zájmem jeho klienta. To má podle uvedeného státu obzvláštní význam vzhledem k tomu, že realitní makléři, pojišťovací zprostředkovatelé a burzovní makléři jsou odměňováni formou provize, která může být vyšší než odměna za poskytování účetních služeb, což by mohlo vést ke střetu zájmů.
38.

Ve vztahu k zásadě legitimního očekávání společnost Idealmed zdůrazňuje, že ustanovení portugalského práva, podle nichž by měla setrvat v sebou zvoleném daňovém režimu po dobu nejméně pěti let, u ní způsobily vznik legitimního očekávání, že tento režim nebude změněn, a to ani rozhodnutím daňových orgánů.
Pokud by tomu tak bylo, pak by společnost Herst vystupovala během přeshraniční přepravy (tj. od rafinérie až do propuštění ke spotřebě v České republice) pouze jako zasílatel ( 32 ). To by sice bylo poněkud neobvyklé, ale není to vyloučeno. Článek 32 první pododstavec směrnice o DPH to rovněž umožňuje, protože stanoví, že zboží může být přepraveno dodavatelem (zde subjekty A a B), pořizovatelem (zde subjektem B a společností Herst) nebo třetí osobou (tj. zasílatelem, v tomto případě společností Herst na účet A nebo B). V takovém případě by přeprava ve smyslu čl. 32 prvního pododstavce směrnice o DPH musela být přičtena buď dodání uskutečněnému subjektem A pro subjekt B, nebo dodání uskutečněnému subjektem B pro společnost Herst.
47.

Mám za to, že vzhledem k tomu, že účast na výběrovém řízení vyžaduje vynaložení času, úsilí a peněz, předkupní právo, jako je právo dotčené ve věci v původním řízení, by nepochybně odradilo lékárníky z jiných členských států od účasti v takovémto řízení. V tomto ohledu platí, že přestože lékárník z jiného členského státu předloží hospodářsky nejvýhodnější nabídku, nemá absolutně žádnou záruku toho, že zvítězí ve výběrovém řízení, a to z toho důvodu, že zaměstnanec obecní lékárny může v důsledku uplatnění svého předkupního práva a předložení srovnatelné nabídky skutečně „trumfnout“ jeho nabídku ( 20 ). Je tedy zřejmé, že dotčené vnitrostátní předkupní právo poskytuje nespornou výhodu každému zaměstnanci obecní lékárny, který by chtěl uplatnit toto právo, a to i na úkor hospodářsky nejvýhodnější nabídky.
47.

Z judikatury Soudního dvora však vyplývá, že Soudní dvůr má pravomoc na základě článku 267 SFEU vykládat právo Unie, v případě, že dotčená situace není upravena přímo právem Unie, pokud se vnitrostátní zákonodárce, při provedení ustanovení směrnice do vnitrostátního práva, rozhodl použít stejné zacházení na čistě vnitřní situace a na situace, které jsou upravené směrnicí, tedy uvedl své vnitrostátní právní předpisy s právem Unie do souladu ( 13 ). Pokud totiž vnitrostátní právní předpisy přizpůsobí řešení situací, které nespadají do rozsahu působnosti unijního práva, řešením upraveným unijním právem, existuje jasný unijní zájem na tom, aby se za účelem vyloučení rizika budoucích rozdílných výkladů dostalo ustanovením nebo pojmům převzatým z unijního práva jednotného výkladu, a to bez ohledu na podmínky, za kterých se mají uplatnit ( 14 ).
6.

Článek 3 směrnice 2009/72 stanoví: „1. Členské státy zabezpečí na základě svého institucionálního uspořádání, při zohlednění zásady subsidiarity a aniž je dotčen odstavec 2, aby elektroenergetické podniky byly provozovány v souladu se zásadami této směrnice a s cílem dosažení konkurenčního a bezpečného trhu s elektřinou udržitelného z hlediska životního prostředí a aby nebyly diskriminovány z hlediska svých práv nebo povinností. 2. S plným ohledem na související ustanovení Smlouvy, zejména na její článek 86, mohou členské státy uložit z důvodů obecného hospodářského zájmu podnikům působícím v elektroenergetice povinnosti veřejné služby, které se mohou týkat bezpečnosti, včetně zabezpečení dodávek, pravidelnosti, kvality a cen dodávek, jakož i ochrany životního prostředí, včetně energetické účinnosti, energie z obnovitelných zdrojů a ochrany klimatu. Tyto povinnosti musí být jasně vymezené, transparentní, nediskriminační a ověřitelné a musí zaručovat rovnost přístupu pro [unijní] elektroenergetické podniky […] k spotřebitelům v jednotlivých členských státech. Ve vztahu k bezpečnosti dodávek, řízení energetické účinnosti/řízení poptávky a v zájmu plnění cílů v oblasti životního prostředí a energie z obnovitelných zdrojů uvedených v tomto odstavci mohou členské státy zavést dlouhodobé plánování, přičemž berou v úvahu možnost, že o přístup do systému by mohly mít zájem třetí osoby. […] 6. Případné finanční náhrady, jiné formy náhrady a výhradní práva, jež členské státy udělují za plnění povinností stanovených v odstavcích 2 a 3, jsou poskytovány nediskriminačním a transparentním způsobem. […] 14. Členské státy se mohou rozhodnout neuplatňovat články 7, 8, 32 nebo 34, pokud by jejich použití právně nebo fakticky bránilo plnění povinností uložených elektroenergetickým podnikům z důvodů obecného hospodářského zájmu a pokud tím rozvoj obchodu nebude ovlivněn do té míry, že by to bylo v rozporu se zájmy [Unie]. Zájmy [Unie] mimo jiné zahrnují hospodářskou soutěž s ohledem na oprávněné zákazníky v souladu s touto směrnicí a s článkem 86 Smlouvy. […]“
20.

Žalované v původním řízení tvrdí, že užíváním určitého označení mohou být dotčena výlučná práva majitele ochranné známky, pouze pokud takové označení zasahuje do některé z jejích funkcí, že ochranná známka plní své základní funkce, pouze pokud je majitelem skutečně užívána jako označení obchodního původu jeho výrobků a služeb, pro které je zapsána, a že pokud majitel neužívá svou ochrannou známku v souladu s její základní funkcí, nemůže namítat žádný zásah ani nebezpečí zásahu do zmíněné funkce. Uvedené společnosti tvrdí, že pokud majitel neužívá svou známku k rozlišení svých výrobků, nehrozí žádné nebezpečí, že by veřejnost jakkoli spojovala jeho výrobky s výrobky třetí osoby, jež užívá podobné označení, a že by se mohla zmýlit v původu dotčených výrobků. Podle těchto společností by právo ochranných známek pozbylo jakéhokoli účinku a neplnilo by svůj základní účel základního prvku systému spravedlivé hospodářské soutěže, pokud by bylo přípustné, aby se osoba, která pouze přihlásila ochrannou známku, aniž ji kdykoli použila, mohla domáhat náhrady škody proti třetím osobám, které užívaly podobné označení. Tím by byla majiteli ochranné známky přiznána zcela neodůvodněná konkurenční výhoda.