(viz body 22, 23)

Podle informací uvedených v předkládacím rozhodnutí byl článek 187b TUF přijat za účelem provést tato ustanovení směrnice 2003/6 do italského práva. Správní řízení dotčené v původním řízení a peněžitá správní sankce podle tohoto článku 187b uložená S. Ricuccimu tedy představují uplatňování unijního práva ve smyslu čl. 51 odst. 1 Listiny. Musí tedy respektovat mimo jiné i základní právo zaručené v článku 50 Listiny nebýt dvakrát trestně stíhán nebo trestán za stejný trestný čin.

(viz bod 24)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 28, 32, 33)

Pokud jde o druhé kritérium, týkající se samotné povahy porušení práva, to vyžaduje ověřit, zda dotčená sankce sleduje zejména represivní účel (viz rozsudek ze dne 5. června 2012, Bonda, C‑489/10 , EU:C:2012:319 , bod 39 ). Z toho plyne, že sankce, která má represivní účel, má trestní povahu ve smyslu článku 50 Listiny, a pouhá okolnost, že sleduje rovněž preventivní účel, ji nemůže zbavit její kvalifikace coby trestní sankce. Naproti tomu opatření, které se omezuje na nahrazení škody způsobené předmětným porušením práva, nemá trestní povahu.

Použití článku 50 Listiny nicméně není omezeno pouze na stíhání a sankce, které vnitrostátní právo kvalifikuje jako „trestní“, nýbrž – bez ohledu na takovou kvalifikaci – se vztahuje i na stíhání a sankce, o nichž je třeba mít za to, že mají trestní povahu na základě ostatních dvou kritérií uvedených ve zmíněném bodě 28.

Pokud jde o posouzení trestní povahy takových stíhání a sankcí, o jaké jde v původním řízení, je třeba připomenout, že podle judikatury Soudního dvora jsou relevantní tři kritéria. Prvním je právní kvalifikace porušení práva v rámci vnitrostátního práva, druhým samotná povaha porušení práva a třetím stupeň přísnosti sankce, která hrozí dotčené osobě (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 5. června 2012, Bonda, C‑489/10 , EU:C:2012:319 , bod 37 , a ze dne 26. února 2013, Åkerberg Fransson, C‑617/10 , EU:C:2013:105 , bod 35 ).

(viz body 37, 38)

Podle judikatury Soudního dvora je kritériem rozhodným pro posouzení existence téhož činu kritérium totožnosti skutkových okolností, chápané jako existence souboru konkrétních okolností, které jsou vzájemně neoddělitelně spojeny a které vedly ke konečnému osvobození nebo odsouzení dotčené osoby (obdobně viz rozsudky ze dne 18. července 2007, Kraaijenbrink, C‑367/05 , EU:C:2007:444 , bod 26 a citovaná judikatura, jakož i ze dne 16. listopadu 2010, Mantello, C‑261/09 , EU:C:2010:683 , body 39 a 40 ). Článek 50 Listiny tak zakazuje uložit za stejné skutky po provedení různých řízení vedených za tímto účelem více sankcí trestní povahy.

Pokud jde o to, zda omezení zásady ne bis in idem plynoucí z takové vnitrostátní právní úpravy, o jakou se jedná v původním řízení, odpovídá cíli obecného zájmu, ze spisu, který má Soudní dvůr k dispozici, vyplývá, že cílem této právní úpravy je chránit integritu finančních trhů Unie a důvěru veřejnosti ve finanční nástroje. S ohledem na význam, který judikatura Soudního dvora přisuzuje při dosahování tohoto cíle boji proti porušování zákazu manipulace s trhem (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 23. prosince 2009, Spector Photo Group a Van Raemdonck, C‑45/08, EU:C:2009:806, body 37 a 42), může být kumulace stíhání a sankcí trestní povahy odůvodněna, pokud mají tato stíhání a tyto sankce k dosažení takového cíle doplňkové účely, jejichž předmětem jsou případně různé aspekty téhož dotčeného protiprávního jednání, což musí ověřit předkládající soud.

V tomto ohledu se v oblasti protiprávních jednání souvisejících s manipulací s trhem zdá být legitimní, že členský stát chce odrazovat od jakéhokoliv porušení, ať již úmyslného či nikoliv, zákazu manipulace s trhem a tato porušení postihovat tím, že ukládá správní sankce, které jsou případně stanoveny paušálně, a vedle toho odrazovat od závažných porušení takového zákazu, která jsou obzvláště škodlivá pro společnost a odůvodňují přijetí přísnějších trestních sankcí, a taková porušení postihovat.

(viz body 46, 47)