STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

JÁNA MAZÁKA

přednesené dne 20. listopadu 2008 ( 1 )

Věc C-489/06

Komise Evropských společenství

v.

Řecká republika

„Nesplnění povinnosti státem — Směrnice 93/36/EHS a 93/42/EHS — Veřejné zakázky — Postupy při zadávání veřejných zakázek na dodávky — Dodávky do nemocnic“

1. Projednávanou žalobou se Komise domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Řecko tím, že odmítlo nabídky týkající se zdravotnických prostředků opatřených označením CE, aniž by v každém případě příslušní zadavatelé řeckých nemocnic dodrželi postup stanovený směrnicí 93/42/EHS (směrnice o zdravotnických prostředcích) ( 2 ), nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z čl. 8 odst. 2 směrnice Rady 93/36/EHS (směrnice o veřejných zakázkách na dodávky) ( 3 ) a z článků 17 a 18 směrnice 93/42.

I – Právní rámec

A – Právo Společenství

2. Pokud jde o směrnici 93/42, jak vysvětluji v bodě 33 tohoto stanoviska, Soudní dvůr v rozsudku Medipac-Kazantzidis ( 4 ), vyhlášeném po skončení písemné části řízení v projednávané věci, podle mého názoru rozhodl o otázce týkající se povinností zadavatelů a postupu, který mají dodržet, v takových případech, jako jsou případy, o něž jde v projednávané věci. Proto si nemyslím, že je nezbytné vyložit celý právní rámec směrnice 93/42, jelikož tak bylo vyčerpávajícím způsobem učiněno v rozsudku Medipac-Kazantzidis.

3. Článek 8 odst. 1 až 4 směrnice 93/36 stanoví: „1. Technické specifikace uvedené v příloze III se uvádějí v obecné nebo zadávací dokumentaci spojené s každou zakázkou. 2. Aniž jsou dotčeny právně závazné vnitrostátní technické předpisy, pokud jsou slučitelné s právem Společenství, stanoví zadavatelé technické specifikace uvedené v odstavci 1 odkazem na vnitrostátní normy provádějící evropské normy, nebo odkazem na evropská technická schválení nebo obecné technické specifikace. 3. Zadavatel se může odchýlit od odstavce 2, pokud: a) normy, evropská technická schválení nebo obecné technické specifikace nezahrnují ustanovení pro zabezpečení shody, nebo pokud neexistují technické prostředky k tomu, aby byla uspokojivě zajištěna shoda výrobku s těmito normami, evropskými technickými schváleními nebo s obecnými technickými specifikacemi; b) použití odstavce 2 by bylo na újmu použití směrnice Rady 86/361/EHS [ ( 5 )] […] nebo rozhodnutí Rady 87/95/EHS [ ( 6 )] […] nebo jiných nástrojů Společenství v určité oblasti služeb nebo výrobků; c) použití těchto norem, evropských technických schválení nebo obecných technických specifikací by nutilo zadavatele, aby odebíral dodávky neslučitelné s již používaným zařízením nebo by znamenalo neúměrné náklady nebo neúměrné technické obtíže, ale pouze jako součást jasně definované a dokumentované strategie s povinností převzetí evropských norem, evropských technických schválení nebo obecných technických specifikací; d) daný projekt má skutečně inovační charakter a použití stávajících evropských norem, evropských technických schválení a obecných technických specifikací by nebylo vhodné. 4. Zadavatelé uplatňující odstavec 3 uvedou, je-li to možné, důvody ve vyhlášení veřejné zakázky zveřejněném v Úředním věstníku Evropských společenství nebo v zadávací dokumentaci a ve všech případech zaprotokolují tyto důvody ve své interní dokumentaci a poskytnou tyto informace na požádání členským státům a Komisi.“

4. Příloha III směrnice 93/36 s názvem „Definice určitých technických specifikací“ stanoví: „Pro účely této směrnice se rozumí: 1. Technickou specifikací: souhrn všech technických popisů obsažených zvláště v zadávací dokumentaci, které vymezují vlastnosti požadované u prací, materiálů, výrobků nebo dodávek, jež umožňují, aby materiály, výrobky nebo dodávka byly popsány takovým způsobem, aby splňovaly účel, který sleduje zadavatel. Tyto technické popisy zahrnují úrovně jakosti, provedení, bezpečnosti a rozměrů, včetně požadavků na materiály, výrobky nebo dodávky, pokud se týká zabezpečení jakosti, terminologie, symbolů, přezkoušení a zkušebních metod, balení, označování a štítkování. 2. Normou: technická specifikace schválená uznávaným normalizačním subjektem pro opětovné a průběžné používání, jejíž dodržování v zásadě povinné není. 3. Evropskou normou: norma schválená Evropským výborem pro normalizaci (CEN) nebo Evropským výborem pro normalizaci v elektrotechnice (CENELEC) jako ‚evropská norma (EN)‘ nebo ‚harmonizační dokumenty (HD)‘ podle obecných pravidel těchto organizací. 4. Evropským technickým schválením: příznivé technické hodnocení vhodnosti výrobku k použití, založené na splnění základních požadavků na stavební práce, prostřednictvím základní charakteristiky výrobku a definovanými podmínkami pro použití. Evropské schválení vydává schvalovací subjekt, který je určený k tomuto účelu členským státem. 5. Obecnou technickou specifikací: technická specifikace stanovená podle postupu uznávaného členskými státy k zajištění jednotného použití ve všech členských státech, zveřejněná v Úředním věstníku Evropských společenství.“

B – Vnitrostátní právo

5. Směrnice 93/36 byla do řeckého právního řádu provedena zejména dekretem prezidenta republiky č. 370 (FEK A’ 199/1995). Článek 16 tohoto dekretu v podstatě přejímá znění článku 8 směrnice 93/36.

6. Směrnice 93/42 byla do řeckého právního řádu provedena společnou vyhláškou ministerstev č. DY7/oik.2480 ze dne 19. srpna 1994 (FEK B’ 679), která uvedla řecké právní předpisy do souladu s touto směrnicí.

7. Kromě toho podle článku 19 zákona č. 2889/2001 byl Ethnikou Organismos Farmakon (řecký orgán odpovědný za zajištění provedení směrnic Společenství o zdravotnických prostředcích; dále jen „EOF“) určen za příslušný orgán v oblasti zdravotnických prostředků.

II – Skutkový stav, postup před zahájením soudního řízení a návrhová žádání účastníků řízení

8. Komise obdržela stížnost týkající se odmítání zdravotnických prostředků, zejména chirurgického šicího materiálu, v rámci veřejných zakázek na dodávky do veřejných nemocnic v Řecku z důvodů souvisejících s „celkovou dostatečností a bezpečností jejich použití“, ačkoli tyto zdravotnické prostředky byly opatřeny označením CE ( 7 ), a v každém případě aniž by byl uplatněn postup stanovený směrnicí 93/42.

9. Dne 20. dubna 2004 zaslaly řecké orgány Komisi v rámci jejího šetření oběžník EOF č. 19384 ze dne (dále jen „oběžník č. 19384“). V oběžníku bylo uznáno, že „některé výbory odpovědné za dodávky v nemocnicích […] odmítly z důvodu nesouladu nabídky předložené společnostmi, které se týkaly řady zdravotnických prostředků, jež nesly označení CE, aniž by EOF provedl nezbytné předchozí přezkoumání“ a že „v některých případech se nesoulad týkal specifikací svévolně stanovených nemocnicemi“. Oběžník dále uváděl, že „dotčené společnosti proto předložily věc řeckým soudům a příslušným evropským orgánům, které rozhodly ve prospěch společností“. Podle řeckých orgánů oběžník č. 19384 tedy sloužil jako připomenutí právního postupu, který jsou výbory povinny dodržovat, a podrobností tohoto postupu.

10. Ve světle výše uvedených úvah služby Komise informovaly stěžovatele, že mají v úmyslu věc uzavřít. Dopisem ze dne 8. listopadu 2004 nicméně stěžovatel poskytl další informace a uvedl, že navzdory rozeslání oběžníku příslušné výbory některých nemocnic (včetně všeobecných nemocnic v Komotini, Messolonghi, Agios Nikolaos na Krétě a Venizeleio-Pananeio v Heraklionu na Krétě) pokračují v porušování pravidel.

11. Například v jednom konkrétním nabídkovém řízení všeobecná nemocnice v Komotini odmítla velkou část nabídky stěžovatele z toho důvodu, že prostředky jsou nevhodné, navzdory tomu, že byly opatřeny označením CE a že byly vyrobeny v souladu s Evropským lékopisem. Přestože nemocnice obdržela oběžník EOF, odmítla řídit se pokyny a zaslat prostředky ke kontrole EOF.

12. Podobně všeobecná nemocnice v Messolonghi odmítla nabídku stěžovatele a ukončila nabídkové řízení, aniž by informovala EOF nebo zaslala vzorky ke kontrole. Podobný sled událostí nastal v rámci nabídkového řízení organizovaného všeobecnou nemocnicí v Agios Nikolaos na Krétě.

13. Nakonec v případě týkajícím se nabídkového řízení organizovaného všeobecnou nemocnicí v Heraklionu na Krétě, ačkoli tato nemocnice předem informovala EOF v souladu s oběžníkem, nejednala v souladu s rozhodnutím EOF, které dospělo k závěru, že zdravotnické prostředky jsou bezpečné.

14. Na základě těchto informací zaslala Komise Řecké republice výzvu dopisem ze dne 21. března 2005 a zahájila proti tomuto členskému státu formální řízení podle článku 226 ES pro nesplnění povinnosti.

15. Řecké orgány ve své odpovědi ze dne 24. května 2005 nezpochybnily skutečnost, že některé řecké nemocnice nejednaly v souladu s příslušnými ustanoveními Společenství, ale pouze zdůraznily výjimečnou povahu případů uvedených Komisí. Podle jejich názoru tyto případy nenasvědčovaly rozsáhlému horizontálnímu porušování práva Společenství.

16. Dne 19. prosince 2005 Komise vydala odůvodněné stanovisko, ve kterém uvedla, že Řecká republika nesplnila své povinnosti vyplývající z čl. 8 odst. 2 směrnice 93/36 a článků 17 a 18 směrnice 93/42, pokud jde o zadávání veřejných zakázek na dodávky zdravotnických prostředků, a vyzvala tento členský stát, aby tomuto stanovisku vyhověl do dvou měsíců od jeho oznámení.

17. Ve své odpovědi ze dne 9. února 2006 Řecko tvrdilo, že přijalo nezbytná opatření k zajištění řádného uplatnění práva Společenství a že případy vyjmenované v odůvodněném stanovisku byly jenom výjimkami ze všeobecné praxe. Rovněž uvedlo, že řecké právní předpisy jsou jako takové v souladu s právem Společenství. Kromě oběžníku č. 19384 a upomínky ze dne se Řecko rovněž dovolávalo skutečnosti, že na žádost nemocnic provádí EOF systematické kontroly kvality dodávek. Řecko nakonec zdůraznilo skutečnost, že dodržování pokynů EOF ze strany vnitrostátních nemocnic je stále systematičtější.

18. Komise však na základě nových informací zjistila, že sporné porušování ve skutečnosti stále pokračuje. Z informací vyplývalo, že případy nebyly ani zdaleka izolované a výjimečné a že navíc zadavatelům nebyla za jejich protiprávní jednání uložena žádná sankce. Podle stěžovatele byly případy dodržování pokynů EOF ze strany nemocnic ve skutečnosti velice zřídkavé. Z informací poskytnutých Komisi navíc jasně vyplývá, že EOF není oprávněn provádět žádné správní kontroly v nemocnicích ani jim ukládat žádné sankce a že doposud žádný jiný orgán (soudní nebo jiný) v rámci řeckého právního řádu nevykonával v této oblasti žádné pravomoci. Na podporu svých tvrzení Komise uvádí řadu rozhodnutí Nejvyššího správního soudu, Státní rady, zvláště jejího „suspenzního výboru“, jako příklady obecné tendence soudu zamítat odvolání proti rozhodnutím zadavatelů, kteří porušili pokyny a oběžníky použitelné v této oblasti.

19. Komise tudíž dospěla k závěru, že porušení, jehož skutkové okolnosti řecké orgány nikdy nezpochybnily, trvá, a že opatření přijatá vnitrostátními orgány za účelem ukončení porušení nebyla dostatečná ani účinná. Komise tedy předložila Soudnímu dvoru tuto žalobu.

20. Účastníci řízení předložili písemné připomínky a žádný z nich nežádal o konání jednání.

21. Komise navrhuje, aby Soudní dvůr: — „– určil, že Řecká republika tím, že odmítla nabídky týkající se zdravotnických prostředků s označením CE, aniž by, v každém případě, příslušní zadavatelé řeckých nemocnic dodrželi postup stanovený směrnicí 93/42, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z čl. 8 odst. 2 směrnice 93/36 a z článků 17 a 18 směrnice 93/42; – uložil Řecké republice náhradu nákladů řízení.“

22. Řecká vláda navrhuje, aby Soudní dvůr žalobu zamítl.

III – Analýza

A – Argumenty účastníků řízení

23. Komise tvrdí, že směrnice 93/36 o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek na dodávky stanoví přesný rámec pro to, jak má každý zadavatel definovat technické požadavky na prostředky uvedené v nabídce. Podle čl. 8 odst. 2 této směrnice je odkaz na vnitrostátní normy provádějící evropské normy, evropská technická schválení nebo obecné technické specifikace povinný jak v oznámení o vyhlášení veřejné zakázky, tak i při posouzení souladu výrobků, které jsou předmětem nabídky. Komise zdůrazňuje to, že výjimky ze zásady zakotvené v čl. 8 odst. 2 jsou taxativně stanoveny v čl. 8 odst. 3.

24. Komise dále tvrdí, že vyhlášení veřejných zakázek vydaná řeckými nemocnicemi odkazují na požadavek uvedený v čl. 8 odst. 2 směrnice 93/36 na evropské technické schválení specifické pro zdravotnické prostředky, a sice označení CE, které stanoví rovněž směrnice 93/42. Zadavatelé přesto vyloučili nabídky zdravotnických prostředků s označením CE, třebaže vyloučení na tomto základě jasně není žádnou z výjimek stanovených v čl. 8 odst. 3 směrnice 93/36.

25. Pokud jde o směrnici 93/42 o zdravotnických prostředcích, Komise tvrdí, že zvláštní a výlučné postupy týkající se certifikace takových prostředků a jejich uvedení na trh, jakož i zpochybnění jejich vhodnosti, jsou stanoveny tak podrobně, že nemůže existovat pochybnost, pokud jde o certifikované kvalitativní vlastnosti, a ani vnitrostátní orgány nemají žádný prostor pro uvážení mimo rámce stanoveného směrnicí.

26. Komise tvrdí, že podstatné požadavky souladu a bezpečnosti, které se vztahují na zdravotnické prostředky, jsou vyjmenovány v příloze I směrnice 93/42 a že výrobky s označením CE splňují všechny tyto požadavky. Článek 3 ve spojení s článkem 17 směrnice 93/42 stanoví základ pro uznání, že dotčené prostředky jsou vyhovující a mohou se volně pohybovat na vnitrostátním trhu.

27. Podle Komise je možné, že přes označení CE jsou některé zdravotnické prostředky považovány lékaři za nebezpečné pro zdraví a bezpečnost pacientů. Komise však jasně uvádí, že v takových případech mohou být prostředky zadavateli odmítnuty pouze v rámci ochranného postupu stanoveného v článcích 8 a 18 směrnice 93/42 a popsaného v oběžníku č. 19384.

28. Komise tvrdí, že řečtí zadavatelé namísto toho, aby uplatnili ochranný postup, přímo odmítli nabídky zdravotnických prostředků s označením CE.

29. Podle Komise však z ustálené judikatury vyplývá, že existence takových směrnic sbližujících právní předpisy členských států, jako jsou směrnice 93/36 a směrnice 93/42, které stanoví, že soulad výrobků zahrnutých do nabídek s veškerými technickými ustanoveními směrnice je nutně certifikován označením CE, zakládá povinnost členského státu dodržovat zvláštní postupy stanovené směrnicí, které se týkají sporu o platnost certifikace ( 8 ).

30. Komise tvrdí, že navzdory přijetí oběžníku č. 19384 a zaslání upomínky o dva roky později, protiprávní jednání zadavatelů, jakož i neprovádění kontrol a neukládání sankcí ze strany řeckých orgánů stále trvá.

31. Řecká vláda tvrdí, že nemocnice jednají jako zadavatelé v souladu s příslušnými ustanoveními práva Společenství a vnitrostátního práva v oblasti zadávání veřejných zakázek. Zastává názor, že skutečnost, že některé nemocnice nejednaly v souladu s příslušnými ustanoveními práva Společenství, je pouze výjimkou z obecného pravidla, z níž by se nemělo vyvozovat rozsáhlé horizontální porušování práva Společenství v dotčené oblasti.

32. Kromě toho řecká vláda tvrdí, že EOF v každém případě rozeslal oběžník č. 19384 a dne 19. ledna 2006 oběžník č. 4051, přičemž oba sloužily k připomenutí toho, jak řádně posuzovat prostředky pro účely jejich dodávky. EOF proto přijal opatření nezbytná k zajištění řádného použití práva Společenství. Řecká vláda navíc vysvětluje, že důvod, proč ještě nestanovila sankce, jež mají být uloženy nemocnicím, které nejednají v souladu s příslušnými ustanoveními Společenství, je ten, že inspektoři ze Soma Epitheoriton Ypiresion Ygeias kai Pronoias (Orgán kontroly zdravotnických služeb a služeb sociální péče) ještě stále provádějí šetření.

B – Posouzení

33. Zaprvé, pokud jde o směrnici 93/42, chtěl bych odkázat na nedávný rozsudek Medipac-Kazantzidis ( 9 ), vyhlášený po skončení písemné částí tohoto řízení, v němž Soudní dvůr rozhodl, že „zadavatel, který vyhlásil nabídkové řízení na dodávky zdravotnických prostředků a upřesnil, že tyto prostředky musí být ve shodě s Evropským lékopisem a opatřeny označením CE, [nesmí odmítnout] přímo a mimo rámec ochranného postupu upraveného v článcích 8 a 18 směrnice 93/42 z důvodů ochrany veřejného zdraví nabídnutý materiál, pokud splňuje tuto požadovanou technickou podmínku. Pokud se zadavatel domnívá, že takové prostředky mohou ohrozit veřejné zdraví, má za účelem provedení uvedeného ochranného postupu povinnost informovat o tom příslušný vnitrostátní orgán“.

34. Jelikož tato část projednávané věci je vyřešena, hlavním problémem, který je nezbytné vyřešit, je otázka důkazního břemene.

35. V této souvislosti se Komise snaží na základě některých konkrétních případů prokázat, že jednání řeckých nemocnic jako zadavatelů svědčí o stálé správní praxi, která je protiprávní a kterou příslušné orgány nekontrolují ani za ni neukládají sankce. Proto Komise navrhuje, aby Soudní dvůr určil, že Řecko obecně nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z práva Společenství.

36. V rozsudku Komise v. Německo ( 10 ) Soudní dvůr rozhodl, že „i když je použitelná vnitrostátní právní úprava sama o sobě v souladu s právem Společenství, může nesplnění povinnosti vyplývat z existence správní praxe, která toto právo porušuje“.

37. V této souvislosti Soudní dvůr v jiném rozsudku Komise v. Řecko ( 11 ) rozhodl, že „co se týče možnosti určení nesplnění povinnosti na základě správní praxe prováděné v členském státě, Soudní dvůr již určil použitelná kritéria. V takovém případě totiž může být nesplnění povinnosti stanoveno pouze na základě dostatečně doloženého a podrobného prokázání vytýkané praxe, dále je třeba, aby tato správní praxe vykazovala určitý stupeň stálosti a obecnosti, a k tomu, aby mohla dojít k závěru, že existuje obecná a stálá praxe, se Komise nemůže opírat o žádnou domněnku“.

38. V projednávané věci Komise vydala dne 19. prosince 2005 odůvodněné stanovisko, v němž uvedla, že Řecko nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z čl. 8 odst. 2 směrnice 93/36 a článků 17 a 18 směrnice 93/42, pokud jde o zadávání veřejných zakázek na dodávky zdravotnických prostředků, a vyzvala tento členský stát, aby vyhověl stanovisku během dvou měsíců od jeho oznámení.

39. Dne 9. února 2006 odpovědělo Řecko na odůvodněné stanovisko a uvedlo, že přijalo nezbytná opatření k zajištění řádného uplatnění práva Společenství, krom jiného tím, že dne rozeslalo oběžník č. 19384 a dne upomínku, které upozorňovaly nemocnice na jejich povinnosti vyplývající z práva Společenství. Podle mého názoru z tohoto přístupu vyplývá, že řecká vláda: (i) připustila existenci skutkového stavu, na němž se zakládají tvrzení uvedená v odůvodněném stanovisku; (ii) ve snaze o vyřešení problému přijala další opatření (a to upomínku ze dne ); a (iii) nepředložila žádnou relevantní odpověď týkající se vytýkaného jednání.

40. Komise ve své žalobě tvrdí, že přestože byl přijat oběžník č. 19384 a dva roky poté zaslána upomínka, protiprávní jednání zadavatelů, jakož i neprovádění kontroly řeckými orgány přetrvává. Podle názoru Komise případy, na které byla upozorněna, naznačují, že se zřejmě jedná o běžnou praxi v řeckých nemocnicích, že dotčené porušení vůbec není pouze ojedinělé a výjimečné, jak tvrdí řecká vláda, a že jednání odpovědných zadavatelů je i nadále bez kontroly.

41. Než posoudím žalobní důvody Komise, přezkoumám nejprve tvrzení řecké vlády, že Komise není oprávněna vyvozovat z přezkoumání konkrétních případů, které tento stát považuje za „výjimečné“, obecné závěry, pokud jde o existenci rozsáhlého horizontálního porušení práva Společenství, a tak předpokládat, že Řecko systematicky neplní své povinnosti.

42. V následujících bodech se budu snažit prokázat, proč je podle mého názoru možné údajné porušení považovat za porušení obecné a trvající povahy.

43. V této souvislosti si myslím, že by bylo užitečné uvést relevantní části rozsudku Komise v. Irsko („věc týkající se nakládání s odpady v Irsku“) ( 12 ). V této věci Soudní dvůr uvedl, že i když prokázat existenci tvrzeného nesplnění povinnosti přísluší Komisi ( 13 ), „[č]lenské státy jsou […] podle článku 10 ES povinny usnadnit Komisi plnění jejího poslání spočívajícího podle článku 211 ES zejména v dbaní na provádění ustanovení Smlouvy, jakož i aktů přijatých orgány na jejím základě [ ( 14 )] […] Z tohoto hlediska je třeba zohlednit skutečnost, že pokud jde o přezkum správného praktického použití vnitrostátních ustanovení určených k zajištění účinného provedení směrnice, Komise, která […], nemá vlastní vyšetřovací pravomoci v této oblasti, je z velké části odkázána na poznatky předložené případnými stěžovateli, jakož i dotyčným členským státem [ ( 15 )] […] Z toho zejména plyne, že pokud Komise předložila dostatečné poznatky o některých skutečnostech, ke kterým došlo na území žalovaného členského státu, přísluší tomuto členskému státu, aby zevrubně a podrobně zpochybnil předložené údaje a důsledky, jež z nich vyplývají [ ( 16 )] […] Za takových okolností totiž přísluší v první řadě vnitrostátním orgánům, aby provedly nezbytný přezkum na místě v duchu loajální spolupráce, v souladu s úlohou každého členského státu […] usnadňovat obecné poslání Komise [ ( 17 )] […] Pokud se tedy Komise dovolává zevrubných stížností, které poukazují na opakovaná neplnění povinností z ustanovení směrnice, přísluší dotyčnému členskému státu, aby konkrétním způsobem zpochybnil skutečnosti tvrzené v těchto stížnostech [ ( 18 )] […] Rovněž pokud Komise předložila dostatečné poznatky, které dávají najevo, že orgány členského státu vytvořily opakovanou a trvající praxi, která je v rozporu s ustanoveními směrnice, přísluší tomuto členskému státu, aby zevrubně a podrobně popřel předložené údaje a důsledky z nich vyplývající“ ( 19 ).

44. Kromě toho v rozsudku Komise v. Itálie ( 20 ) Soudní dvůr rozhodl, že „tato povinnost pro členské státy vyplývá během celého řízení upraveného v článku 226 ES z povinnosti loajální spolupráce, stanovené v článku 10 ES“.

45. Právě v tomto kontextu přezkoumám skutkovou podstatu projednávané věci.

46. Zaprvé, jak Soudní dvůr rozhodl v rozsudku Komise v. Irsko ( 21 ), „Komise se může u Soudního dvora domáhat určení nesplnění povinností plynoucích z ustanovení směrnice z důvodu, že orgány členského státu přijaly obecnou praxi, která je s těmito ustanoveními v rozporu, přičemž tuto praxi osvětlí na konkrétních situacích“.

47. Domnívám se, že v projednávané věci z dokumentů, které byly předloženy Soudnímu dvoru, vyplývá, že došlo nejméně ke čtrnácti případům, o nichž Komise ví, kdy nemocnice jako zadavatelé jednaly výše popsaným nesprávným a protiprávním způsobem.

48. Těchto čtrnáct případů údajného porušení práva Společenství se týká následujících nemocnic: Attika, aténská nemocnice Agios Savvas, Elpis, Argos, aténská nemocnice (Červeného kříže) Korgialeneio-Benakeio, všeobecná nemocnice Geniko Nosokomeio v Kalamatě (na Peloponéském poloostrově), všeobecná nemocnice v Naupliu, aténská všeobecná dětská nemocnice P. & A. Kyriakoy, Syros (na Kykladských ostrovech), všeobecná nemocnice v Spartě, všeobecná nemocnice Panakardiko Tripolis, všeobecná nemocnice a porodnice Elena Venizelou, všeobecná nemocnice Asklipieio Voulas Attiqus a Kos.

49. Z dokumentů předložených Soudnímu dvoru vyplývá, že na tomto seznamu se nacházejí některé z největších nemocnic v Řecku, a to: Attika, Agios Savvas (dobře známá nemocnice pro léčbu rakoviny), Korgialeneio-Benakeio, Kyriakoy a Elena Venizelou.

50. Kromě toho se domnívám, že tyto případy se vztahují jak na zeměpisně rozsáhlé území, tak na mnohé oblasti specializace, včetně všeobecných nemocnic, dětské nemocnice, nemocnice pro léčbu rakoviny a porodnice ( 22 ).

51. V této souvislosti souhlasím s názorem, který uvedl generální advokát L. A. Geelhoed ve svém stanovisku předneseném ve věci Komise v. Irsko ( 23 ) , že „ačkoli i jednotlivé případy mohou samy o sobě postačovat k tomu, aby bylo určeno nesplnění povinností […], strukturální nesplnění povinností předpokládá, že existuje určitá obecnější praxe či povaha neplnění povinností, ke kterému může docházet opakovaně. Pokud jde o směrnici, ke strukturálnímu nesplnění povinností dochází tehdy, když není věcný obsah směrnice z jakéhokoli důvodu uveden do praxe a cíle směrnice není v dotčeném členském státu dosaženo. Na takové nesplnění povinnosti může ukazovat skutečnost, že dotčená praxe není omezena jen na určitou oblast členského státu, nýbrž je rozšířenější v tom smyslu, že na území členského státu dochází současně k více situacím, které jsou v rozporu s ustanoveními směrnice“. Zdá se, že tak je tomu v projednávané věci.

52. Nakonec by se v této souvislosti mělo pamatovat na to, že relevantním výrobkem v projednávaném případě je výrobek, který nemocnice potřebují kupovat opakovaně a pravidelně. Proto vzhledem k povaze výrobku dotčeného v projednávaném případě – na rozdíl od výrobku, který se kupuje jednorázově – bude podle mého názoru obecná praxe zpochybňovaná Komisí pravděpodobně přetrvávat.

53. Proto se tedy domnívám, že na základě úvah uvedených výše v bodech 45 až 51, podobnosti dotčených situací a toho, že k nim dochází opakovaně, se zdá, že zadavatelé a Řecká republika obecně a soustavně nedodržují směrnice 93/36 a 93/42 ( 24 ).

54. Ve světle výše uvedeného je třeba poznamenat, že jakmile Komise předložila dostatečné poznatky, které svědčí o tom, že orgány členského státu vytvořily opakovanou a trvající praxi, která je v rozporu s ustanoveními směrnic 93/36 a 93/42, přísluší tomuto členskému státu, aby zevrubně a podrobně popřel předložené údaje a důsledky z nich vyplývající.

55. Zásadním problémem v projednávané věci je však to, že řecká vláda nevyvrátila žádné z tvrzení týkajících se těchto nemocnic. ( 25 ) Kromě toho Řecko nepředložilo žádné argumenty ani konkrétní důkaz, které by věcně a podrobně popřely nebo zpochybnily tvrzení Komise.

56. Ve skutečnosti v oběžníku č. 19384, ve stadiu před zahájením soudního řízení a zejména ve své obraně v tomto řízení řecká vláda uznává skutečnost, že „některé nemocnice jednaly v rozporu s příslušnými ustanoveními Společenství“.

57. Proto vzhledem k tomu, že řecká vláda nezpochybnila tvrzení Komise a nepředložila dostatečné důkazy prokazující opak, musí být tato tvrzení považována za prokázaná ( 26 ).

58. Domnívám se, že Komise předložila dostatečné důkazy o tom, že Řecko porušilo právo Společenství. Tyto důkazy pouze potvrzuje skutečnost, která vyplývá z dokumentů předložených Soudnímu dvoru a kterou řecká vláda nezpochybnila, že protiprávní jednání zadavatelů tento členský stát nekontroluje ani za něj neukládá sankce.

59. Z judikatury citované v bodě 43 tohoto stanoviska vyplývá, že Řecko bylo podle článku 10 ES povinno usnadnit Komisi plnění jejího poslání v rámci v řízení podle článku 226 ES.

60. Řecko proto mělo namísto pouhého popírání skutečnosti ( 27 ), že lze na základě jednotlivých případů (které v každém případě nezpochybnilo) určit obecné nesplnění povinností, v souladu se svou povinností vyplývající z článku 10 ES spíše prokázat případy, v nichž byly obě dotčené směrnice použity správně. Za tímto účelem mělo poskytnout odhad průměrného počtu veřejných zakázek vyhlášených nemocnicemi za rok, aby prokázalo, že případy, o kterých Komise ví, byly s ohledem na svůj počet, zeměpisné rozmístění a povahu specializace skutečně výjimečné, a že ve všech ostatních případech se nevyskytly žádné obecné nedostatky. Řecká vláda však zjevně neučinila ani jedno, a to ani ve fázi před zahájením řízení, ani v písemných vyjádřeních předložených v tomto řízení.

61. Řecká vláda uvedla pouze jeden argument, a sice že Komise neprokázala, že případy, o kterých věděla, nejsou ojedinělé a výjimečné.

62. Podle mého názoru, jednak vzhledem k počtu, zeměpisnému rozmístění a oblastem specializace nemocnic, a jednak vzhledem ke skutečnosti, že k těmto nemocnicím patří některé z největších nemocnic v Řecku, se zdá, že jednání řeckých nemocnic představuje obecné porušování, a proto se o něm nemůže mít za to, že je omezeno na těchto čtrnáct případů, o nichž Komise ví.

63. Jak totiž prokázala Komise, počet případů porušení ze strany zadavatelů a neprovádění kontroly takového jednání a neukládání sankcí za něj na správní a soudní úrovni, obecně i v jednotlivých případech, vede k jinému závěru, než je závěr, který zastává Řecko. Proto se domnívám, že jak jednání zadavatelů, tak i praxe příslušných kontrolních orgánů vedly k soustavnému porušování zákonného postupu.

64. Komise prokázala, že skutkové okolnosti jednotlivých případů, proti nimž směřují stížnosti, mohou být s ohledem na jejich počet a povahu vysvětleny pouze tendencí k nedodržování práva Společenství ve větším měřítku. V takové situaci případy, které byly předmětem stížností, posuzovány společně a v kontextu, nemohou být považovány pouze za ojedinělé, ale spíše za příznačné pro politiku správní praxe, která je v rozporu s povinnostmi tohoto členského státu ( 28 ).

65. Provádění nabídkových řízení velkým počtem nemocnic v rozporu se směrnicí 93/36 je totiž v rozporu s povinnostmi řeckých orgánů stanovenými v čl. 8 odst. 2 směrnice 93/36.

66. Komise správně zdůrazňuje, že opatření, která přijala řecká vláda na nápravu těchto porušení poté, co jí je doporučila Komise, spočívají pouze v přijetí podzákonného právního aktu EOF, a sice oběžníku č. 19384, a v zaslání upomínky o dva roky později. Je třeba poznamenat, že upomínka byla zaslána dne 19. ledna 2006, tedy měsíc poté, co Komise zaslala řeckým orgánům odůvodněné stanovisko.

67. Z dokumentů, které byly předloženy Soudnímu dvoru, však vyplývá, že protiprávní jednání zadavatelů, jakož i neprovádění kontroly a neukládání sankcí řeckými orgány přetrvává.

68. S ohledem na výše uvedené úvahy souhlasím s Komisí, že případy, na které byla upozorněna, představují příklady, jež ukazují na běžnou praxi řeckých nemocnic, pokud jde o dodávky zdravotnických prostředků.

69. Argument řeckých orgánů, který je založen na existenci vnitrostátních (odvolacích) postupů určených k tomu, aby řešily každé porušení týkající se veřejných zakázek, neodůvodňuje porušení příslušných ustanovení Společenství členským státem.

70. Jak Soudní dvůr uvedl v rozsudku ze dne 5. března 1996 ( 29 ), „podle ustálené judikatury právo jednotlivců dovolávat se před vnitrostátními soudy přímo účinných ustanovení Smlouvy je pouze minimální zárukou a samo o sobě nestačí k zajištění řádného a úplného provedení Smlouvy“.

71. Předpokladem nesplnění povinnosti vyplývající ze správní praxe členského státu je, že je možné identifikovat určitý model jednání orgánů žalovaného členského státu ( 30 ).

72. Jsem toho názoru, že tomu tak je v projednávané věci. Jak vyplývá z dokumentů předložených Soudnímu dvoru, vytýkaná správní praxe, ilustrovaná na mnohých příkladech, je zjevně do určité míry ustálené a obecné povahy a je zároveň spojena s neprováděním kontroly, neprováděním právních předpisů a neukládáním sankcí ( 31 ). Navíc podle tvrzení Komise, jak je uvedeno v bodě 18 tohoto stanoviska, se zdá – jak vyplývá z obecné tendence zamítat odvolání proti rozhodnutím zadavatelů – že není pravda, že Státní rada nesouhlasila s nesprávným a protiprávním výkladem použitelných ustanovení zadavateli, ale spíše jej potvrdila ( 32 ).

73. Na tomto základě se domnívám, že správní praxe vytýkaná Komisí, jak je výše popsáno, pravděpodobně přetrvává. Navíc se zdá, že takové porušení ze strany Řecké republiky má nepříznivé účinky nejen na zvláštní zájmy chráněné směrnicemi 93/36 a 93/42, ale rovněž obecněji na cíle podporované těmito směrnicemi.

74. V projednávané věci totiž náprava této situace nespočívá pouze v přistoupení k vyřešení řady jednotlivých případů, které nejsou v souladu s dotčenou povinností vyplývající z práva Společenství, ale ve změně obecné politiky a správní praxe dotčeného členského státu ( 33 ).

75. Kromě toho závěr, že vytýkaná správní praxe je zjevně do určité míry ustálená a má obecnou povahu a je spojena s neprováděním kontroly, neprováděním právních předpisů a neukládáním sankcí, se zdá být paradoxně potvrzen argumentem řecké vlády, že sankce (zatím) nemohly být uloženy, protože v době předložení repliky šetření Orgánu kontroly zdravotnických služeb a služeb sociální péče stále pokračovalo. Ve skutečnosti se toto šetření zdá prima facie příliš zdlouhavé, přinejmenším proto, že údaje, které byly odhaleny v průběhu správního řízení podle článku 226 ES, mohly řeckým orgánům pomoct postoupit v jejich šetření. Konkrétněji z dokumentů předložených Soudnímu dvoru vyplývá, že Komise poprvé informovala Řecko o jednání zadavatelů dne 26. září 2003 a Řecko předložilo svoji repliku dne . Proto uplynulo nejméně tři a půl roku od doby, kdy bylo Řecko poprvé vyrozuměno o dotčeném jednání.

76. Podle mého názoru by se na tomto místě mělo poznamenat, že projednávaný případ zjevně splňuje kritérium doby trvání (skutečnost, že neplnění povinností přetrvávalo dlouhou dobu) a závažnosti (míru, ve které se skutečná situace v členském státě odchyluje od výsledku, jehož dosažení bylo zamýšleno povinností vyplývající z práva Společenství) ( 34 ).

77. Nakonec, žaloba pro nesplnění povinnosti je objektivní a zdlouhavá povaha vyšetřování orgánů nemůže vést k tomu, že nesplnění povinnosti Řeckem zanikne. V rozsudku Komise v. Belgie ( 35 ) Soudní dvůr uvedl, že „v souladu s ustálenou judikaturou se členský stát nemůže dovolávat ustanovení, praxe a okolností svého vnitrostátního právního řádu, aby tím odůvodnil nesplnění povinností vyplývajících ze směrnic Společenství“.

78. Proto z judikatury, na níž bylo výše odkázáno, vyplývá, že vzhledem k tomu, že řecká vláda nepředložila důkaz prokazující opak, je třeba konstatovat, že Komise prokázala právně dostačujícím způsobem, že Řecko tím, že odmítlo nabídky týkající se zdravotnických prostředků opatřených označením CE, aniž by v každém případě příslušní zadavatelé v řeckých nemocnicích postupovali v souladu s postupem stanoveným ve směrnici 93/42, nesplnilo své povinnosti, které pro něj vyplývají ze směrnic 93/36 a 93/42 ( 36 ).

IV – Náklady řízení

79. Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu bude účastníku řízení, který byl ve sporu neúspěšný, uložena náhrada nákladů řízení, pokud účastník, který byl ve sporu úspěšný, náhradu nákladů ve svém návrhu požadoval. Komise požadovala po Řecku náhradu nákladů řízení.

V – Závěry

80. Mám proto za to, že Soudní dvůr by měl: — určit, že Řecká republika tím, že odmítla nabídky týkající se zdravotnických prostředků opatřených označením CE, aniž by v každém případě příslušní zadavatelé v řeckých nemocnicích postupovali v souladu s postupem stanoveným ve směrnici Rady ze dne 14. června 1993 o zdravotnických prostředcích ve znění nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1882/2003 ze dne , nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z čl. 8 odst. 2 směrnice Rady 93/36/EHS ze dne o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek na dodávky a z článků 17 a 18 směrnice 93/42 o zdravotnických prostředcích; — uložit Řecké republice náhradu nákladů řízení.

( 1 ) – Původní jazyk: angličtina.

( 2 ) – Směrnice Rady ze dne 14. června 1993 o zdravotnických prostředcích (Úř. věst. L 169, 1993, s. 1; Zvl. vyd. 13/12, s. 82) ve znění nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1882/2003 ze dne (Úř. věst. L 284, 2003, s. 1) (dále jen „směrnice 93/42“).

( 3 ) – Směrnice ze dne 14. června 1993 o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek na dodávky (Úř. věst. L 199, 1993, s. 1; Zvl. vyd. 06/02, s. 110) ve znění směrnice Komise 2001/78/ES ze dne (Úř. věst. L 285, 2001, s. 1; Zvl. vyd. 06/04, s. 94) (dále jen „směrnice 93/36“). Směrnice 93/36 byla zrušena směrnicí Evropského Parlamentu a Rady 2004/18/ES ze dne o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek na stavební práce, dodávky a služby (Úř. věst. L 134, 2004, s. 114; Zvl. vyd. 06/07, s. 132), nicméně směrnice 93/36 je směrnicí použitelnou na skutkové okolnosti projednávané věci.

( 4 ) – Rozsudek Soudního dvora ze dne 14. června 2007 (C-6/05, Sb. rozh. s. I-4557).

( 5 ) – Směrnice ze dne 24. července 1986 o počátečním stádiu vzájemného uznávání typového schvalování telekomunikačních koncových zařízení (Úř. věst. L 217, 5. srpna 1986, s. 21).

( 6 ) – Rozhodnutí ze dne 22. prosince 1986 o normalizaci v oblasti informačních technologií a telekomunikací (Úř. věst. L 36, 7. února 1987, s. 31; Zvl. vyd. 13/08, s. 236).

( 7 ) – Podle stížnosti příslušné výbory, obvykle složené z lékařů zaměstnaných v nemocnicích, tvrdí, že jsou oprávněny ověřovat celkovou dostatečnost a bezpečnost použití sporných zdravotnických prostředků, a jelikož jsou toho názoru, že označení CE není řádnou a závaznou zárukou, často konstatují nedostatky ve standardech, které podle názoru výborů omezují platnost nebo dokonce způsobují neplatnost oficiálního certifikátu CE.

( 8 ) – Komise odkazuje na rozsudky Soudního dvora ze dne 8. května 2003, ATRAL (C-14/02, Recueil, s. I-4431, body 50 až 53); ze dne , Komise v. Německo (C-103/01, Recueil, s. I-5369, body 28 a 29); ze dne , Yonemoto (C-40/04, Sb. rozh. s. I-7755, body 31 a 32); a stanovisko generální advokátky E. Sharpston ve věci Medipac-Kazantzidis (výše uvedené v poznámce pod čarou 4, body 83 až 87).

( 9 ) – Citovaný v poznámce pod čarou 4, bod 55.

( 10 ) – C-441/02, Sb. rozh. s. I-3449, bod 47, který odkazuje na rozsudek Soudního dvora ze dne 12. května 2005, Komise v. Itálie (C-278/03, Sb. rozh., s. I-3747, bod 13). Viz rovněž rozsudek Soudního dvora ze dne , Komise v. Finsko (C-342/05, Sb. rozh. s. I-4713, bod 22).

( 11 ) – Rozsudek Soudního dvora ze dne 7. června 2007 (C-156/04, Sb. rozh. s. I-4129, bod 50), který odkazuje na rozsudek Soudního dvora ze dne , Komise v. Německo (C-441/02, již citovaný v poznámce pod čarou 10, body 49, 50 a 99) a judikaturu v něm citovanou. Pokud jde o případ, kdy Komise neprokázala v členském státě existenci správní praxe s vlastnostmi požadovanými judikaturou Soudního dvora, viz rozsudek Soudního dvora ze dne , Komise v. Belgie (C-287/03, Sb. rozh. s. I-3761, bod 28).

( 12 ) – C-494/01, Sb. rozh. s. I-3331, body 41 až 47. Viz rovněž rozsudek Soudního dvora ze dne 26. dubna 2007, Komise v. Itálie (C-135/05, Sb. rozh. s. I-3475, body 26 až 32). Viz Lenaerts, K. „The Rule of Law and the Coherence of the Judicial System of the European Union“, 44 CML Rev. (2007), 1636, poznámka č. 70, který odkazuje na Wenneråse, P. „A New Dawn for Commission Enforcement under Articles 226 and 228 EC: General and Persistent (GAP) Infringements, Lump Sums and Penalty Payments“, 43 CML Rev. (2006), 31, a Schrauwena, A.. „Fishery, waste management and persistent and general failure to fulfil control obligations: The role of lump sums and penalty payments in enforcement actions under Community law“, 18 Journal of Environmental Law (2006), 289.

( 13 ) – Viz zejména rozsudky Soudního dvora ze dne 25. května 1982, Komise v. Nizozemsko (C-96/81, Recueil, s. 1791, bod 6), a ze dne , Komise v. Nizozemsko (C-408/97, Recueil, s. I-6417, bod 15). Viz rovněž rozsudek Soudního dvora ze dne , Komise v. Řecko (C-272/86, Recueil, s. 4875, bod 21).

( 14 ) – Rozsudky Soudního dvora ze dne 25. května 1982, Komise v. Nizozemsko (již citovaný v poznámce pod čarou 13, bod 7), a ze dne , Komise v. Nizozemsko (již citovaný v poznámce pod čarou 13, bod 16).

( 15 ) – Viz obdobně rozsudek Soudního dvora ze dne 12. září 2000, Komise v. Nizozemsko (již citovaný v poznámce pod čarou 13, bod 17).

( 16 ) – Viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne 9. listopadu 1999, Komise v. Itálie, zvaný „San Rocco“, C-365/97, Recueil, s. I-7773, body 84 a 86.

( 17 ) – Rozsudek San Rocco ( již citovaný v poznámce pod čarou 16, bod 85).

( 18 ) – Viz obdobně rozsudek Soudního dvora ze dne 22. září 1988, Komise v. Řecko (272/86, již citovaný v poznámce pod čarou 13, bod 19).

( 19 ) – Viz obdobně rozsudky ze dne 22. září 1988, Komise v. Řecko (již citovaný v poznámce pod čarou 13, bod 21) a San Rocco (již citovaný v poznámce pod čarou 16, body 84 a 86).

( 20 ) – C-135/05, již citovaný v poznámce pod čarou 12, bod 32.

( 21 ) – C-248/05, Sb. rozh. s. I-9261, bod 64 a v něm citovaná judikatura.

( 22 ) – Z dokumentů předložených Soudnímu dvoru vyplývá, že praxe, které se týkají stížnosti, se vztahuje na mnohé další nemocnice, včetně: nemocnice Ippokratio v Soluni („jedna z největších v zemi“), všeobecné nemocnice v Trikale, nemocnice G. Papanikolaou v Soluni („jedna z největších v zemi“), univerzitní nemocnice v Patras, nemocnice řeckého námořnictva v Aténách, nemocnice Agia Sofia v Aténách („největší dětská nemocnice v zemi“), úrazové nemocnice Kifisia (KAT, „jedna z nejvýznamnějších nemocnic v Aténách“) a nemocnice Tzanio („nejvýznamnější nemocnice v Piraeus“).

( 23 ) – C-494/01, již citovaný v poznámce pod čarou 12, bod 44.

( 24 ) – Na rozdíl například od rozsudku Soudního dvora ze dne 12. června 2003, Komise v. Finsko (C-229/00, Recueil, s. I-5727, bod 53).

( 25 ) – Viz rozsudek Soudního dvora ze dne 26. dubna 2005, Komise v. Irsko (C-494/01, již citovaný v poznámce pod čarou 12), ve kterém Irsko zpochybnilo pravdivost většiny tvrzení Komise. Viz rovněž rozsudek Soudního dvora ze dne , Komise v. Řecko (C-375/90, Recueil, s. I-2055, bod 34), v němž, vzhledem k tomu, že „Řecká republika ve svých spisech a na jednání uvedla podrobné údaje za účelem prokázání, že ve skutečnosti splnila požadavky přílohy III, a Komise nezpochybnila správnost těchto údajů“, Soudní dvůr dospěl k závěru, že Komise neprokázala, že ustanovení příslušného nařízení byla porušena.

( 26 ) – Rozsudek Soudního dvora ze dne 22. září 1988, Komise v. Řecko (C-272/86, již citovaný v poznámce pod čarou 13, bod 21). Viz rovněž rozsudek Soudního dvora ze dne , Komise v. Spojené království (C-508/03, Sb. rozh. s. I-3969, bod 80).

( 27 ) – Viz podstatu rozsudku Soudního dvora ze dne 22. září 19888, Komise v. Řecko (272/86, již citovaný v poznámce pod čarou 13), podle níž i když přísluší Komisi, aby prokázala svá tvrzení, členský stát není oprávněn, pokud Komise předložila dostatečné důkazy k prokázání nesplnění povinností, pouze popřít jeho existenci. Členský stát musí věcně a podrobně popřít předložené údaje a důsledky z nich vyplývající. Pokud tak neučiní, tvrzení musí být považována za prokázána.

( 28 ) – Viz v tomto smyslu stanovisko generálního advokáta L. A. Geelhoeda přednesené dne 23. září 2004 ve věci Komise v. Irsko (C-494/01, již citovaný v poznámce pod čarou 12, bod 55).

( 29 ) – C-46/93 a C-48/93, Recueil, s. I-1029, bod 20.

( 30 ) – Lenaerts, K., Arts, D., Maselis, I.: Procedural Law of the European Union, 2. Vydání, Londýn, 2006, s. 133, část 5-008, kde se citují například rozsudky Soudního dvora ze dne 5. května 1985, Komise v. Francie (C-21/84, Recueil, s. 1355); ze dne , Komise v. Itálie (C-35/84, Recueil s. 545); ze dne , Komise v. Rakousko (C-150/00, Recueil, s. I-3887); a ze dne , Komise v. Nizozemsko (C-41/02, Sb. rozh. s. I-11375).

( 31 ) – Podobně jako v rozsudku Soudního dvora, Komise v. Irsko (C-494/01, již citovaný v poznámce pod čarou 12), se zdá, že Řecko (i) obecně nevytvořilo nebo neprosadilo nezbytný právní a správní rámec pro řádné použití a provedení ustanovení směrnic 93/36 a 93/42, ani (ii) nepoužilo a neprovedlo ustanovení in casu. Objektivně se totiž zdá, že ze strany řeckých orgánů existuje obecná tendence tolerovat situace, kdy nebyl zajištěn soulad s těmito ustanoveními (rozsudek Soudního dvora ze dne 26. dubna 2005, Komise v. Irsko (C-494/01, již citovaný v poznámce pod čarou 12, bod 132).

( 32 ) – Pokud jde o slučitelnost praxe týkající se „neutrálního“ ustanovení vnitrostátního práva s právem Společenství v kontextu jednání soudů, viz rozsudek Soudního dvora ze dne 9. prosince 2003, Komise v. Itálie (C-129/00, Recueil, s. I-14637). Soudní dvůr v tomto rozsudku určil okolnosti, za nichž může vnitrostátní praxe soudů představovat nesplnění povinností členským státem podle článku 226 ES.

( 33 ) – Viz stanovisko generálního advokáta L. A. Geelhoeda přednesené dne 23. září 2004, Komise v. Irsko (C-494/01, již citovaný v poznámce pod čarou 12, bod 48), v němž se uvádí, že: „omezení nápravných opatření na zjištěné případy nesplnění povinností by v konečném důsledku znamenalo, že ostatní případy nesplnění povinností nebudou řešeny do té doby, než budou zjištěny a stíhány […] Komisí v rámci nového řízení […] Mezitím bude rozpor s opatřením Společenství nadále přetrvávat“.

( 34 ) – Tamtéž, body 45 a 46.

( 35 ) – 301/81, Recueil, s. 467, bod 6.

( 36 ) – Viz v této souvislosti rozsudek San Rocco (již citovaný v poznámce pod čarou 16, bod 91).