ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2.

Musí být zásada rovného zacházení pro muže a ženy (podle článku 157 SFEU ve spojení s článkem 5 směrnice 2006/54/ES) vykládána v tom smyslu, že nepřímé nerovné zacházení jako takové, které – případně – vyplývá z režimu valorizace důchodů v roce 2018 použitelných v původním řízení, také s přihlédnutím k již dříve přijatým podobným opatřením a významné ztrátě způsobené jejich kumulativním účinkem v poměru k valorizaci reálné hodnoty důchodů podle inflace (v projednávané věci o 25 %), je odůvodněné, přičemž důvodem je zejména — zamezení „propasti“ mezi vyššími a nižšími důchody (vznikající při pravidelné valorizaci jednotnou sazbou), ačkoliv by tato byla čistě nominální a poměr hodnot by zůstal beze změny — zohlednění obecného „sociální aspektu“ ve smyslu posílení kupní síly osob pobírajících nižší důchody, ačkoliv a) tohoto cíle by bylo možno dosáhnout také bez omezení vyšších dávek a b) zákonodárce nestanoví takovéto opatření stejným způsobem pro posílení kupní síly při inflační úpravě nižších platů úředníků v aktivní službě (v neprospěch úpravy vyšších platů) a nepřijal ani žádné ustanovení týkající se srovnatelného zásahu do valorizace důchodů z jiných systémů sociálního zabezpečení pracovníků (bez státního podílu), aby (v neprospěch valorizace vyšších důchodů) bylo dosaženo posílení kupní síly nižších důchodů — udržení a financování „systému“, ačkoliv důchody úředníků nejsou hrazeny pojišťovnou ze systému organizovaného jako pojištění a financovaného z příspěvků, nýbrž Spolkem jako zaměstnavatelem úředníků v důchodu jako odměna za vykonanou práci, relevantní proto bylo nikoliv udržení nebo financování systému, nýbrž pouze rozpočtové hledisko — protože skutečnost, že statisticky podstatně vyšší dotčenost mužů ve skupině příjemců vyšších důchodů je nutno považovat za důsledek zejména v minulosti typické neexistence rovných příležitostí pro ženy v oblasti zaměstnání a povolání, je samostatným odůvodněním nebo již předem vylučuje domněnku nepřímé diskriminace na základě pohlaví ve smyslu směrnice 2006/54/ES v neprospěch mužů, nebo — protože toto ustanovení je přípustné jako pozitivní opatření ve smyslu čl. 157 odst. 4. SFEU?
2)

Musí být ustanovení čl. 6 odst. 1 směrnice 93/13 o zneužívajících ujednáních ve spotřebitelských smlouvách vykládáno v tom smyslu, že brání takové vnitrostátní úpravě, jako je zvláštní zákon posuzovaný v původním řízení – ZID ZPK 2015 – Zakon o konverziji (zákon o transformaci), jenž na jedné straně prostřednictvím kogentního ustanovení ukládá poskytovateli služby, aby způsobem stanoveným tímto zákonem nabídl spotřebiteli uzavření dodatku k úvěrové smlouvě, jímž se jednotlivá smluvní ujednání, která ke dni nabytí účinnosti tohoto zákona (ujednání týkající se jednostranné změny úrokové sazby) nebo později (ujednání týkající se měnové doložky spojené s CHF) byla soudním rozhodnutím prohlášena za neplatná, nahradí platnými smluvními ujednáními, a to takovým způsobem, jako by mezi stranami od začátku platila ujednání obsažená v dodatku, čímž zajistí platnost smlouvy, a na straně druhé stanoví, že platby provedené na základě zneužívajících ujednání spotřebitelem, který dobrovolně souhlasil s uzavřením dodatku, budou započteny na splnění jeho závazků vyplývajících z ujednání platného dodatku, a to prostřednictvím dohody týkající se nakládání s případným přeplatkem nebo vrácením plateb spotřebiteli, pokud přeplatek převyšuje součet anuitních splátek podle nového splátkového kalendáře úvěru, přičemž shora uvedené je prováděno způsobem stanoveným tímto zákonem?
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Consiglio di Stato (Itálie) dne 23. září 2020 – PJ v. Agenzia delle dogane e dei monopoli – Ufficio dei monopoli per la Toscana, Ministero dell'Economia e delle Finanze

(Věc C-452/20)

(2020/C 423/43)

Jednací jazyk: italština

Předkládající soud

Consiglio di Stato

Účastníci původního řízení

Navrhovatel: PJ

Odpůrci: Agenzia delle dogane e dei monopoli – Ufficio dei monopoli per la Toscana, Ministero dell'Economia e delle Finanze

Předběžná otázka

Porušuje čl. 25 odst. 2 královského nařízení č. 2316 ze dne 24. prosince 1934, ve znění čl. 24 odst. 3 legislativního nařízení č. 6 z roku 2016 (Provedení směrnice 2014/40/EU (1) o sbližování právních a správních předpisů členských států týkajících se výroby, obchodní úpravy a prodeje tabákových a souvisejících výrobků a o zrušení směrnice 2001/37/ES) – v části, ve které stanoví, že „Každému, kdo prodává nebo podává tabákové výrobky nebo elektronické cigarety nebo náhradní náplně s obsahem nikotinu nebo tabákové výrobky nové generace nezletilým osobám ve věku do 18 let, bude uložena peněžitá správní sankce ve výši od 500 do 3 000 eur a oprávnění k výkonu činnosti bude na patnáct dní pozastaveno“ – unijní zásady proporcionality a předběžné opatrnosti vyplývající z článku 5 SEU, čl. 23 odst. 3 směrnice 2014/40, jakož i z bodů 21 a 60 odůvodnění této směrnice, když upřednostňuje zásadu předběžné opatrnosti, aniž by ji zmírňoval zásadou proporcionality, a tím nepřiměřeně obětuje zájmy hospodářských subjektů ve prospěch ochrany práva na zdraví, čímž nezaručuje správnou rovnováhu mezi různými základními právy, navíc prostřednictvím sankce, která v rozporu s bodem 8 odůvodnění směrnice účinně nesleduje cíl odrazování od šíření kouření mezi mladými lidmi?

(1) Úř. věst. 2014, L 127, s. 1.
C 414/22

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Tribunal de première instance francophone de Bruxelles (Belgie) dne 3. září 2020 – Viasat UK Ltd, Viasat Inc. v. Institut belge des services postaux et des télécommunications (IBPT), État belge, Inmarsat Ventures SE

(Věc C-417/20)

(2020/C 414/30)

Jednací jazyk: francouzština

Předkládající soud

Tribunal de première instance francophone de Bruxelles

Účastníci původního řízení

Žalobkyně: Viasat UK Ltd, Viasat Inc.

Žalovaní: Institut belge des services postaux et des télécommunications (IBPT), État belge, Inmarsat Ventures SE

Usnesením ze dne 8. října 2020 předseda Soudního dvora nařídil vyškrtnutí věci.
1)

Brání čl. 4 odst. 3 a čl. 19 odst. 1 SEU, čl. 2 odst. 1 a 2 a článek 267 SFEU, vykládané rovněž ve světle článku 47 Listiny základních práv Evropské unie, takovému výkladu, jako je výklad čl. 111 osmého pododstavce Ústavy, čl. 360 prvního pododstavce bodu 1, čl. 362 prvního pododstavce občanského soudního řádu a článku 110 soudního řádu správního – v rozsahu, v němž tato ustanovení připouští kasační opravný prostředek proti rozsudkům Consiglio di Stato (Státní rada) z „důvodů týkajících se pravomoci“ – který vyplývá z rozsudku Corte costituzionale (Ústavní soud) č. 6 z roku 2018 a následné vnitrostátní judikatury, která prostřednictvím změny předchozího právního názoru stanovila, že kasační opravný prostředek z hlediska takzvaného „nedostatku soudní pravomoci“ nelze podat proti rozsudkům Consiglio di Stato (Státní rada), jež uplatňují výklady stanovené na vnitrostátní úrovni, které jsou v rozporu s rozsudky Soudního dvora v oblastech upravených unijním právem (v projednávané věci v oblasti zadávání veřejných zakázek), v nichž se členské státy vzdaly výkonu svých svrchovaných pravomocí způsobem neslučitelným s unijním právem, čehož účinkem je utvrzení porušení unijního práva, které by mohlo být napraveno prostřednictvím výše uvedeného opravného prostředku, a ohrožení jednotného uplatňování unijního práva a účinné soudní ochrany subjektivních práv přiznaných unijním právem, a to v rozporu s požadavkem, aby toto právo bylo plně a řádně uplatňováno všemi soudy způsobem, který je povinně v souladu s jeho správným výkladem stanoveným Soudním dvorem, a to s přihlédnutím k omezením „procesní autonomie“ členských států při stanovení procesních pravidel?
2.

K informacím, které mají být uvedeny podle čl. 10 odst. 2 směrnice 2008/48/ES a) Je třeba čl. 10 odst. 2 písm. a) směrnice 2008/48 vykládat v tom smyslu, že u druhu úvěru je případně třeba uvést, že se jedná o smlouvu o vázaném úvěru? Pokud ne: b) Je třeba čl. 10 odst. 2 písm. l) směrnice 2008/48 vykládat v tom smyslu, že úroková sazba použitelná v případě opožděných plateb platná při uzavření úvěrové smlouvy musí být sdělena jako absolutní číslo, přinejmenším ale musí být jako absolutní číslo uvedena platná referenční úroková sazba [v tomto případě základní úroková sazba podle § 247 BGB (Bürgerliches Gesetzbuch, občanský zákoník)], ze které se navýšením (v tomto případě o pět procentních bodů podle § 288 odst. 1 druhé věty BGB) vypočte platná úroková sazba použitelná v případě opožděných plateb? Pokud ne: c) Je třeba čl. 10 odst. 2 písm. t) směrnice 2008/48 vykládat tak, že v textu úvěrové smlouvy musejí být sděleny podstatné formální předpoklady pro mimosoudní urovnávání stížností a prostředků nápravy? V případě kladné odpovědi na některou z výše uvedených otázek 2. a) až c) d) Je třeba čl. 14 odst. 1 druhou větu písm. b) směrnice 2008/48 vykládat v tom smyslu, že lhůta pro odstoupení od smlouvy začíná běžet pouze tehdy, pokud informace podle čl. 10 odst. 2 směrnice 2008/48 byly poskytnuty v úplné a obsahově správné podobě, aniž záleží na tom, zda je absence nebo nesprávnost informace způsobilá ovlivnit možnost spotřebitele posoudit rozsah jeho povinnosti? V případě kladné odpovědi na výše uvedené otázky 1. a) a/nebo jednu z otázek 2. a) až c):
1)

Je soudní výklad článku 251, čl. 394 odst. 3 a článku 411 Ley de Enjuiciamiento Civil (občanský soudní řád) provedený rozhodnutím ze dne 1. října 2019, podle kterého je hodnota předmětu řízení postavena na roveň hospodářskému významu sporu a lze tedy snížit odměnu, kterou spotřebitel zaplatil svému advokátovi, a to na základě pevné částky (18 000 eur), stanovené zákonem pouze pro neurčitou hodnotu, v rozporu s čl. 6 odst. 1 a čl. 7 odst. 1 směrnice (1), protože nemůže obnovit právní a faktickou situaci spotřebitele, ve které by se nacházel, kdyby uvedené ujednání nebylo sjednáno, a to přestože soud prohlásil ujednání za zneužívající, a protože neodstraňuje nepřiměřenou procesní podmínku související s omezením nákladů řízení, přičemž toto odstranění by spotřebiteli zaručilo vhodnější a účinnější prostředky k legitimnímu uplatnění jeho práv?
3)

Je přiměřené uložit sankce za volbu případně nesprávné účetní metody konstatováním existence daňového rozdílu kvalifikovaného jako dluh, navíc při zohlednění toho, že bude uložena povinnost zaplatit pokutu – ačkoli by se jednalo pouze o částku 10 % – a úrok z prodlení, jestliže daň, která je předmětem sporu, byla zaplacena před datem splatnosti a figurovala zde v průběhu řízení až do konce jako přeplatek na běžném účtu žalobkyně, a nevznikla zde tedy žádná ztráta na příjmech do státní pokladny, a neexistují indicie o zneužití?
C 433/31

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Amtsgericht Hamburg (Německo) dne 28. září 2020 – BC v. Deutsche Lufthansa AG

(Věc C-467/20)

(2020/C 433/38)

Jednací jazyk: němčina

Předkládající soud

Amtsgericht Hamburg

Účastnici původního řízení

Žalobce: BC

Žalovaná: Deutsche Lufthansa AG

Předběžná otázka

Musí být čl. 5 odst. 1 písm. c) a čl. 7 odst. 1 nařízení č. 261/2004 (1), ve spojení s jeho čl. 3 odst. 5, vykládány v tom smyslu, že cestující, který v případě letu sestávajícího ze dvou úseků letu (tedy s mezipřistáním), který byl rezervován v rámci jediné rezervace, s odletem z letiště nacházejícího se mimo území členského státu (třetí země), s mezipřistáním na letiště ve třetí zemi, s cílovým letištěm na území jednoho z členských států, dorazí do svého cílového místa určení se zpožděním tří hodin nebo více, přičemž toto zpoždění vzniklo v první části letu, který provozoval v rámci dohody o sdílení kódů letecký dopravce se sídlem ve třetí zemi, může podat žalobu na náhradu škody podle tohoto nařízení vůči leteckému dopravci Společenství, u kterého si rezervoval jediný let a který provozoval jen druhý úsek letu?

(1) Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 261/2004 ze dne 11. února 2004, kterým se stanoví společná pravidla náhrad a pomoci cestujícím v letecké dopravě v případě odepření nástupu na palubu, zrušení nebo významného zpoždění letů a kterým se zrušuje nařízení (EHS) č. 295/91 (Úř. věst. 2004, L 46, s. 1).
3.V případě zápor né odpo vědi na první otázku:
3a) Musí být čl. 49 odst. 3 Listiny základních práv Evropsk é unie (1) (dále jen „Listina“) vykládán v tom smyslu , že brání 
vnitrostátní právní normě, která za zpřístupňování loterií zakázaných na základě zákona o hazardních hrách 
v rámci podnikat elské činnosti stanoví povinné uložení pokuty za každý výher ní automa t bez absolutního omezení 
celk ové výše uložených pokut?
3b) Musí být čl. 49 odst. 3 Listiny vykládán v tom smyslu , že brání vnitrostátní právní normě, která za zpřístupňování 
loterií zakázaných na základě zákona o hazardních hrác h v rámci podnikatelsk é činnosti stanoví povinné uložení 
minimální pokuty za každý výher ní auto mat ve výši 3 000 eur?
3c) Musí být čl. 49 odst. 3 Listiny vykládán v tom smyslu , že brání vnitrostátní právní normě, která za zpřístupňování 
loterií zakázanýc h na základě zákona o hazardních hrách v rámci podnikat elské činnosti stanoví uložení 
náhradního trestu odnětí svobody za každý výher ní automa t bez absolutního omezení celk ové délky odnětí 
svobody?
3d) Musí být čl. 49 odst. 3 Listiny vykládán v tom smyslu , že brání vnitrostátní právní normě, která stanovuje v případě 
uložení sankce za zpřístupňování loterií zakázanýc h na základě zákona o hazardních hrác h v rámci podnikate lské 
činnosti uložení povinnosti zaplatit příspěvek na úhradu nákladů řízení ve výši 10 % uloženýc h pokut?
(1) Úř. věst. 2010, C 83, s. 389.
Žaloba podaná dne 12. října 2020 – Evropsk á komise v. Bulharsk á republika
(Věc C-510/20)
(2020/C 433/48)
Jednací jazyk: bulharština
Účastni ce řízení
Žalobkyně: Evropská komise (zástupci: O. Beynet , I. Zaloguin, zmocněnci)
Žalo vaná: Bulharská republika
Návrho vá žádání žalobkyně
—určit, že Bulharská republika nesplnila povinnos ti, které pro ni vyplýva jí z čl. 5 odst. 2 písm. a) bodů i), ii) a iii) a čl. 17 
odst. 2 a 3 směr nice Evropského parlamentu a Rady 2008/56/ES (1) ze dne 17. června 2008, kterou se stanoví rámec 
pro činnost Společenství v oblasti mořsk é environmentální politiky ;
—uložit Bulharsk é republice náhradu nákladů řízení.
Žalobní dův ody a hlavní argumenty
Podle Komise Bulharská republika v rozpor u s uvedenými ustano veními směr nice 2008/56/ES nezaslala Komisi ve 
stanove né lhůtě povinné aktualizace i) počát ečního posouzení stavu mořského prostředí, ii) stanove ní dobrého stavu 
prostředí a iii) stanovení envir onmentálních cílů. 
(1) Úř. věst. 2008, L 164, s. 1914.12.2020 CS Úřední věstník Evropsk é unie C 433/39
3)

a) Je při posouzení, zda se jedná o vztah závislosti ve smyslu první otázky, relevantní, zda se rodič, který je státním příslušníkem třetí země, před podáním žádosti nebo před vydáním rozhodnutí o zamítnutí jeho práva pobytu nebo před okamžikem, kdy (vnitrostátní) soud rozhodne v řízení týkajícím se tohoto zamítnutí, o nezletilého občana Unie každodenně staral a zda dosud tento úkol plnily jiné osoby a/nebo jej (i nadále) mohou plnit? b) Lze v této souvislosti od nezletilého občana Unie požadovat, aby se ke skutečnému výkonu svých nároků plynoucích z unijního práva usadil na území Unie u svého druhého rodiče, který je občanem Unie, ale který již možná nemá nezletilého ve své péči? c) Je-li tomu tak, činí v tomto ohledu rozdíl, zda nezletilý je nebo byl svěřen do péče tohoto rodiče a/nebo tento rodič o něj z právního, finančního nebo citového hlediska pečuje, příp. pečoval a zda je ochoten tuto péči převzít a/nebo se o nezletilého starat? d) Pokud se ukáže, že nezletilý občan Unie byl svěřen do výhradní péče rodiče, který je státním příslušníkem třetí země, znamená to pak, že otázka právní, finanční a/nebo citové péče má nižší váhu?
1)

a. Musí být slovní spojení „místa, kde došlo […] ke škodné události“ v čl. 7 bodě 2 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1215/2012 ze dne 12. prosince 2012 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (přepracované znění) (Úř. věst. 2012, L 351, s. 1, dále jen „nařízení Brusel Ia“) (1) vykládáno v tom smyslu, že „místo, kde došlo k události, která je příčinou této škody“ („Handlungsort“), je místo sídla společnosti, která nemůže uspokojit pohledávky svých věřitelů, zakládá-li se tato nevymahatelnost na skutečnosti, že hlavní mateřská společnost této společnosti porušila svou povinnost náležité péče vůči těmto věřitelům? b. Musí být slovní spojení „místa, kde došlo […] ke škodné události“ v čl. 7 bodě 2 nařízení Brusel Ia vykládáno v tom smyslu, že „místo, kde došlo ke vzniku škody“ („Erfolgsort“), je místo sídla společnosti, která nemůže uspokojit pohledávky svých věřitelů, zakládá-li se tato nevymahatelnost na skutečnosti, že hlavní mateřská společnost této společnosti porušila svou povinnost náležité péče vůči těmto věřitelům? c. Jsou zapotřebí další okolnosti, které odůvodňují, že příslušný je soud v místě sídla společnosti, která nemůže uspokojit pohledávky věřitelů, pokud ano, které to jsou? d. Je pro určení příslušného soudu podle čl. 7 bodu 2 nařízení Brusel Ia relevantní okolnost, že nizozemský insolvenční správce společnosti, která nemůže uspokojit pohledávky svých věřitelů, podal v rámci svého zákonem stanoveného úkolu zpeněžit majetkovou podstatu a ve prospěch (avšak nikoliv jménem) všech věřitelů žalobu na náhradu škody na základě deliktní odpovědnosti? Taková žaloba má za následek, že není posuzována individuální situace jednotlivých věřitelů a žalovaná třetí osoba nemá ve vztahu k insolvenčnímu správci k dispozici všechny prostředky obrany, které by jinak mohla mít vůči jednotlivým věřitelům. e. Je pro určení příslušného soudu podle čl. 7 bodu 2 nařízení Brusel Ia relevantní okolnost, že se bydliště [nebo sídlo] části věřitelů, v jejichž prospěch podává insolvenční správce žalobu, nenachází na území Evropské unie?
2.

Je motivační účinek podpory každopádně vyloučen, jestliže investice, která je důvodem podpory, byla učiněna z důvodu změny podmínek environmentálního povolení – a to i v případě, že by žadatel, jako v projednávané věci, svou činnost z důvodu přísnějších podmínek pro povolení pravděpodobně ukončil, pokud by státní podporu nezískal?
C 9/5

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Amtsgericht Hamburg (Německo) dne 6. srpna 2020 – SP v. KLM Royal Dutch Airlines, Direktion für Deutschland

(Věc C-367/20)

(2021/C 9/08)

Jednací jazyk: němčina

Předkládající soud

Amtsgericht Hamburg

Účastnice původního řízení

Žalobkyně: SP

Žalovaná: KLM Royal Dutch Airlines, Direktion für Deutschland

Předběžná otázka

Musí být čl. 5 odst. 1 písm. c) a čl. 7 odst. 1 nařízení (ES) č. 261/2004 (1), ve spojení s jeho čl. 3 odst. 5, vykládány v tom smyslu, že v případě letu s mezipřistáním sestávajícího ze dvou úseků, na něž byla učiněna jediná rezervace, a směřujícího z letiště umístěného mimo území jakéhokoli členského státu (v třetí zemi) na letiště umístěné na území členského státu přes letiště v jiném [členském státě] může cestující, který do cílového místa určení dorazil se zpožděním v rozsahu tří hodin nebo více majícím původ v prvním úseku letu provozovaném v rámci dohody o sdílení kódů dopravcem se sídlem ve třetí zemi, uplatnit svůj nárok na náhradu podle tohoto nařízení vůči leteckému dopravci Společenství, u kterého rezervoval let jako celek a který provedl pouze druhý úsek letu?

Soudní dvůr Evropské unie (devátý senát) rozhodl usnesením ze dne 12. listopadu 2020 následovně:

Článek 5 odst. 1 písm. c) a čl. 7 odst. 1 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 261/2004 ze dne 11. února 2004, kterým se stanoví společná pravidla náhrad a pomoci cestujícím v letecké dopravě v případě odepření nástupu na palubu, zrušení nebo významného zpoždění letů a kterým se zrušuje nařízení (EHS) č. 295/91, ve spojení s čl. 3 odst. 1 písm. b) a odst. 5 tohoto nařízení, musí být vykládány v tom smyslu, že v případě letu s mezipřistáním sestávajícího ze dvou úseků, na něž byla učiněna jediná rezervace, a směřujícího z letiště umístěného na území třetí země na letiště umístěné na území členského státu přes letiště umístěné v jiném členském státě může cestující, který do cílového místa určení dorazil se zpožděním v rozsahu tří hodin nebo více majícím původ v prvním úseku letu provozovaném v rámci dohody o sdílení kódů dopravcem se sídlem ve třetí zemi, uplatnit svůj nárok na náhradu podle tohoto nařízení vůči leteckému dopravci Společenství, který provedl druhý úsek letu.

(1) Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 261/2004 ze dne 11. února 2004, kterým se stanoví společná pravidla náhrad a pomoci cestujícím v letecké dopravě v případě odepření nástupu na palubu, zrušení nebo významného zpoždění letů a kterým se zrušuje nařízení (EHS) č. 295/91 (Úř. věst. 2004, L 46, s. 1).
2.

Článek 1 odst. 6 písm. d) nařízení 2020/1054, který ukládá povinnost dopravcům zajistit, aby se jejich řidiči vraceli každé čtyři týdny do místa svého bydliště nebo do místa provozovny zaměstnavatele, je v rozporu s: 2.1 článkem 45 SFEU, jelikož povinnost návratu řidičů do místa svého bydliště nebo do místa provozovny zaměstnavatele, bez možnosti, aby si sami zvolili, kde chtějí trávit dobu odpočinku, porušuje jejich svobodu volného pohybu pracovníků; 2.2 článkem 26 SFEU a obecnou zásadou zákazu diskriminace, jelikož omezuje volný pohyb pracovníků a diskriminuje ty, kdo pracují pro dopravce v okrajových členských státech, tím, že se musejí vracet do místa svého bydliště nebo místa provozovny zaměstnavatele za účelem strávení doby odpočinku, protože jsou tak nuceni absolvovat značné vzdálenosti a plýtvat značně větším množstvím času než řidiči, kteří pracují pro přepravce v členských státech, které se nacházejí v blízkosti centra Evropské unie; aby splnili ustanovení o návratu pracovníků, budou dopravci v okrajových členských státech postaveni do nepříznivé situace ve srovnání se situací ostatních podniků působících na vnitřním trhu; 2.3 článkem 3 odst. 3 SEU, články 11 a 191 SFEU a politikou Unie v oblasti životního prostředí a změn klimatu, neboť požadavek zajistit povinný návrat řidičů každé čtyři týdny způsobí umělé zvýšení dopravy na silnicích v Evropské unii a počtu řidičů vracejících se s vozidly bez nákladu, počtu dalších organizovaných přeprav, množství spotřebovaného paliva a emisí CO2 do životního prostředí 2.4 zásadou proporcionality, jelikož povinné pravidelné návraty řidičů stanovené tímto ustanovením je opatřením, které je zjevně nepřiměřené a nevhodné k dosažení veřejně deklarovaného cíle zlepšování podmínek doby odpočinku pracovníků.
2.

Musí být povinnost poskytnou spotřebiteli informace a zpřístupnit mu je jasným a srozumitelným jazykem, jak je stanovena v čl. 8 odst. 1 směrnice 2011/83, vykládána a uplatňována tak, že povinnost informovat spotřebitele je považována za řádně splněnou, pokud jsou informace uvedeny v podmínkách zprostředkovatele pro poskytování služeb na internetových stránkách tiketa.lt před tím, než spotřebitel uskuteční platbu, při níž potvrdí, že se seznámil s těmito podmínkami, a zaváže se k jejich dodržování jakožto součástí podmínek transakce uzavírané prostřednictvím tzv. „click-wrap smlouvy“, to znamená aktivním zaškrtnutím určitého políčka v on-line systému a kliknutím na specifický odkaz? 2.1. Je pro výklad a uplatňování tohoto požadavku relevantní, že tyto informace nejsou poskytnuty na trvalém nosiči a že na trvalém nosiči nebylo poskytnuto následné potvrzení smlouvy obsahující veškeré nezbytné informace podle čl. 6 odst. 1 směrnice 2011/83, jak to vyžaduje čl. 8 odst. 7 směrnice 2011/83? 2.2. Představují podle čl. 6 odst. 5 směrnice 2011/83 tyto informace poskytnuté v podmínkách zprostředkovatele pro poskytování služeb nedílnou součást smlouvy uzavřené na dálku bez ohledu na to, že nejsou poskytnuty na trvalém nosiči nebo že na trvalém nosiči nedojde k následnému potvrzení smlouvy?