Účastníci řízení

Odůvodnění rozsudku

Výrok



Účastníci řízení

Ve věci T‑541/08,

Sasol, se sídlem v Rosebank (Jihoafrická republika),

Sasol Holding in Germany GmbH, se sídlem v Hamburku (Německo),

Sasol Wax International AG, se sídlem v Hamburku,

Sasol Wax GmbH, se sídlem v Hamburku,

zastoupené W. Boschem, U. Denzelem, C. von Köckritzem, advokáty,

žalobkyně,

proti

Evropské komisi, zastoupené F. Castillem de la Torre a R. Sauerem, jako zmocněnci, ve spolupráci s M. Grayem, advokátem,

žalované,

jejímž předmětem je návrh na částečné zrušení rozhodnutí Komise C (2008) 5476 final ze dne 1. října 2008 v řízení podle článku 81 [ES] a článku 53 Dohody o EHP (věc COMP/39.181 – Svíčkové vosky), jakož i podpůrně návrh na zrušení pokuty uložené žalobkyním nebo snížení její výše,

TRIBUNÁL (třetí senát),

ve složení O. Czúcz (zpravodaj), předseda, I. Labucka a D. Gratsias, soudci,

vedoucí soudní kanceláře: N. Rosner, rada,

s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 3. července 2013,

vydává tento

Rozsudek

Odůvodnění rozsudku

Skutkový základ sporu

1. Správní řízení a přijetí napadeného rozhodnutí

1. Rozhodnutím C (2008) 5476 final ze dne 1. října 2008 v řízení podle článku 81 [ES] a článku 53 Dohody o EHP (věc COMP/39.181 – Parafínové vosky) (dále jen „napadené rozhodnutí“) určila Komise Evropských společenství, že žalobkyně, Sasol Wax GmbH, Sasol Wax International AG, Sasol Holding in Germany GmbH a Sasol (dále jen „Sasol Ltd“) (žalobkyně společně dále jen „Sasol“) porušily společně s dalšími podniky čl. 81 odst. 1 ES a čl. 53 odst. 1 Dohody o EHP tím, že se účastnily kartelové dohody na trhu parafínových vosků v EHP a na německém trhu parafínového gáče.

2. Kromě Sasol je napadené rozhodnutí určeno těmto společnostem: ENI SpA, Esso Deutschland GmbH, Esso Société anonyme française, ExxonMobil Petroleum and Chemical BVBA a Exxon Mobil Corp. (dále jen společně „ExxonMobil“), H & R ChemPharm GmbH, H & R Wax Company Vertrieb GmbH a Hansen & Rosenthal KG (dále jen společně „H & R“), Tudapetrol Mineralölerzeugnisse Nils Hansen KG, MOL Nyrt., Repsol YPF Lubricantes y Especialidades SA, Repsol Petróleo SA a Repsol YPF SA (dále jen společně „Repsol“), Shell Deutschland Oil GmbH, Shell Deutschland Schmierstoff GmbH, Deutsche Shell GmbH, Shell International Petroleum Company Ltd, The Shell Petroleum Company Ltd, Shell Petroleum NV a The Shell Transport and Trading Company Ltd (dále jen společně „Shell“), RWE Dea AG a RWE AG (dále jen společně „RWE“), jakož i Total SA a Total France SA (dále jen společně „Total“) (první bod odůvodnění napadeného rozhodnutí).

3. Parafinové vosky jsou vyráběny v rafineriích ze surové ropy. Používají se k výrobě výrobků, jako jsou svíčky, chemikálie, pneumatiky a výrobky automobilového průmyslu, jakož i v gumárenském průmyslu a odvětvích pryže, obalů, lepidel a žvýkaček (bod 4 napadeného rozhodnutí).

4. Parafínový gáč je surovina nezbytná pro výrobu parafinových vosků. Vyrábí se v rafineriích jako vedlejší produkt vznikající při výrobě základních olejů ze surové ropy. Je také prodáván konečným uživatelům, například výrobcům třískových desek (bod 5 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

5. Komise zahájila své šetření poté, co ji Shell Deutschland Schmierstoff v dopise ze dne 17. března 2005 informovala o existenci kartelové dohody a podala žádost o ochranu před pokutou na základě oznámení Komise o ochraně před pokutami a snížení pokut v případech kartelů (Úř. věst. 2002, C 45, s. 3; Zvl. vyd. 08/02, s. 155, dále jen „oznámení o spolupráci z roku 2002“) (bod 72 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

6. Dne 28. a 29. dubna 2005 provedla Komise podle čl. 20 odst. 4 nařízení Rady (ES) č. 1/2003 ze dne 16. prosince 2002 o provádění pravidel hospodářské soutěže stanovených v článcích 81 [ES] a 82 [ES] (Úř. věst 2003, L 1 s. 1; Zvl. vyd. 08/02, s. 205) šetření na místě v prostorách „H & R/Tudapetrol“, ENI, MOL, jakož i v prostorách patřících společnostem skupin Sasol, ExxonMobil, Repsol a Total (bod 75 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

7. Mezi 25. a 29. květnem 2007 zaslala Komise oznámení námitek všem společnostem uvedeným v bodě 2 výše, tedy včetně žalobkyň (bod 85 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Dopisem ze dne 13. srpna 2007 Sasol Wax a Sasol Wax International společně odpověděly na oznámení námitek. Dopisem z téhož dne Sasol Holding in Germany a Sasol Ltd. rovněž společně odpověděly na oznámení námitek.

8. Dne 10 a 11. prosince 2007 Komise uspořádala slyšení, kterého se žalobkyně zúčastnily (bod 91 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

9. V napadeném rozhodnutí se Komise vzhledem k důkazům, které měla, domnívala, že se osoby, kterým bylo určeno a které tvoří většinu výrobců parafínových vosků a parafínového gáče v EHP, podílely na jediném, komplexním a trvajícím porušování článku 81 Smlouvy o ES a článku 53 Dohody o EHP, zahrnujícím území EHP. Toto protiprávní jednání spočívalo v dohodách nebo jednáních ve vzájemné shodě týkajících se stanovení cen a výměny a zpřístupňování citlivých obchodních informací ohledně parafínových vosků (dále jen „hlavní část protiprávního jednání“). Co se týče společností RWE (později Shell), ExxonMobil, MOL, Repsol, Sasol a Total, týkalo se protiprávní jednání vztahující se na parafinové vosky také rozdělení zákazníků nebo trhů (dále jen „druhá část protiprávního jednání“). Kromě toho se protiprávní jednání, kterého se dopustily RWE, ExxonMobil, Sasol a Total týkalo rovněž parafínového gáče prodávaného konečným zákazníkům na německém trhu (dále jen „složka protiprávního jednání týkající se parafínového gáče“) (body 2, 95, 328 odůvodnění a článek 1 napadeného rozhodnutí).

10. Protiprávní jednání byla konkretizována na protisoutěžních schůzkách nazývaných jejich účastníky „technické schůzky“ nebo někdy schůzky „Blauer Salon“ a na „schůzkách týkajících se parafínového gáče“ věnovaných konkrétně otázkám týkajícím se parafínového gáče.

11. Uložené pokuty byly vypočítány na základě pokynů pro výpočet pokut uložených podle čl. 23 odst. 2 písm. a) nařízení č. 1/2003 (Úř. věst. 2006, C 210, s. 2) (dále jen „pokyny z roku 2006“), které byly v platnosti v okamžiku oznámení námitek společnostem uvedeným v bodě 2 výše.

12. Napadené rozhodnutí obsahuje mimo jiné následující ustanovení:

„Článek 1

Následující podniky porušily čl. 81 odst. 1 [ES] a od 1. ledna 1994 článek 53 Dohody o EHP tím, že se během uvedených období účastnily trvající dohody nebo jednání ve vzájemné shodě v odvětví parafínových vosků na společném trhu a od 1. ledna 1994 v rámci EHP:

[…]

Sasol Wax GmbH: od 3. září 1992 do 28. dubna 2005,

Sasol Wax International AG: od 1. května 1995 do 28. dubna 2005,

Sasol Holding in Germany GmbH: od 1. května 1995 do 28. dubna 2005,

Sasol [Ltd]: od 1. května 1995 do 28. dubna 2005,

[…]

Pokud jde o následující podniky, protiprávní jednání se v uvedených obdobích týká rovněž parafínového gáče prodávaného konečným zákazníkům na německém trhu:

[…]

Sasol Wax GmbH: od 30. října 1997 do 12. května 2004,

Sasol Wax International AG: od 30. října 1997 do 12. května 2004,

Sasol Holding in Germany GmbH: od 30. října 1997 do 12. května 2004,

Sasol [Ltd]: od 30. října 1997 do 12. května 2004,

[…]

Článek 2

Z důvodu protiprávního jednání uvedeného v článku 1 se ukládají tyto pokuty:

ENI SpA: 29 120 000 eur,

Esso Société Anonyme Française: 83 588 400 eur,

z toho společně a nerozdílně s:

ExxonMobil Petroleum and Chemical BVBA a ExxonMobi1 Corporation ve výši 34 670 400 eur, z toho společně a nerozdílně s Esso Deutschland GmbH ve výši 27 081 600 eur,

Tudapetrol Mineralölerzeugnisse Nils Hansen KG: 12 000 000 eur,

Hansen & Rosenthal KG společně a nerozdílně se společností H & R Wax Company Vertrieb GmbH: 24 000 000 eur,

z toho společně a nerozdílně s

H & R ChemPharm GmbH ve výši 22 000 000 eur,

MOL Nyrt.: 23 700 000 eur,

Repsol YPF Lubricantes y Especialidades SA společně a nerozdílně s Repsol Petróleo SA a Repsol YPF SA: 19 800 000 eur,

Sasol Wax GmbH: 318 200 000 eur,

z toho společně a nerozdílně s

Sasol Wax International AG, Sasol Holding in Germany GmbH a Sasol [Ltd] ve výši 250 700 000 eur,

Shell Deutschland Oil GmbH, Shell Deutschland Schmierstoff GmbH, Deutsche Shell GmbH, Shell International Petroleum Company Limited, Shell Petroleum Company Limited, Shell Petroleum NV a The Shell Transport and Trading Company Limited: 0 eur,

RWE-Dea AG společně a nerozdílně s RWE AG: 37 440 000 eur,

Total France SA společně a nerozdílně s Total SA: 128 163 000 eur.“

2. Ke struktuře skupiny Sasol a společnosti Vara a k přičtení odpovědnosti mateřským společnostem v napadeném rozhodnutí

13. V bodě 449 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise nejprve označila, pokud šlo o skupinu Sasol, společnost přímo odpovědnou za protiprávní jednání. Takto došla k závěru, že mezi osobami zúčastněnými na technických schůzkách byli zaměstnanci společnosti Hans-Otto Schümann GmbH & Co KG (dále jen „HOS“), a to od počátku protiprávního jednání, dne 3. září 1992, do 30. dubna 1995. Od 1. května 1995 do 31. prosince 2002 se dále jednalo o společnost Schümann Sasol GmbH & Co. KG, z níž se v roce 2000 stala Schümann Sasol GmbH (dále společně jen „Schümann Sasol“). Od 1. ledna 2003 byla zaměstnavatelkou dotčených zaměstnanců Sasol Wax.

14. Proto byla v bodě 452 odůvodnění napadeného rozhodnutí Sasol Wax, nástupkyně HOS a Schümann Sasol, shledána odpovědnou za protiprávní jednání jako jeho přímá účastnice v období od 3. září 1992 do 28. dubna 2005.

15. Komise rovněž zkoumala, jak se v čase měnilo držení kapitálu HOS, Schümann Sasol a společnosti Sasol Wax. V tomto ohledu rozlišovala tři období (bod 454 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

16. Pokud jde o první období, od 3. září 1992 do 30. dubna 1995 (dále jen „období Schümann“), Komise konstatovala, že HOS byla v poslední řadě kontrolována panem Schümannem osobně prostřednictvím společnosti Vara Holding GmbH & Co KG (dále jen „Vara“), která byla jediným komanditistou HOS (body 450 a 457 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Základní kapitál společnosti Vara byl většinově držen panem Schümannem, ostatními držiteli byli členové jeho rodiny. V napadeném rozhodnutí nebyli ani Vara ani pan Schümann činěni odpovědnými za protiprávní jednání spáchané společností HOS.

17. Druhé období trvalo od 1. května 1995 do 30. června 2002 (dále jen „období společného podniku“). Dne 1. května 1995 Sasol Ltd získala dvě třetiny společnosti HOS. V důsledku reorganizace se z HOS stala Schümann Sasol a nadále byla společností přímo odpovědnou za protiprávní jednání. Schümann Sasol byla dceřinou společností společnosti Schümann Sasol International AG, s podílem 99,9 %, přičemž třetina základního kapitálu posledně uvedené společnosti byla nadále držena společností Vara, a v poslední řadě rodinou Schümann. Dvě třetiny základního kapitálu společnosti Schümann Sasol International byly drženy společností Sasol Holding in Germany, přičemž sama tato společnost byla 100% dceřinou společností společnosti Sasol Ltd. Na základě tohoto období Komise činila solidárně odpovědnými společnosti Sasol Wax (jakožto právní nástupkyně společnosti Schümann Sasol), Sasol Wax International (jakožto právní nástupkyně společnosti Schümann Sasol International, mateřské společnosti Schümann Sasol), Sasol Holding in Germany (jakožto mateřské společnosti držící dvě třetiny základního kapitálu Schümann Sasol International) a Sasol Ltd (jakožto mateřské společnosti Sasol Holding in Germany) (body 451 a 478 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Domnívala se totiž, že tři posledně uvedené společnosti vykonávaly rozhodující vliv na společnost Schümann Sasol (bod 453 napadeného rozhodnutí). Ani společnosti Vara, držitelce jedné třetiny základního kapitálu společnosti Schümann Sasol International, ani rodině Schümannových, vlastníku společnosti Vara, nebyla připsána odpovědnost za protiprávní jednání spáchané společností Schümann Sasol, která byla tehdy držena společností Schümann Sasol International (dále jen „Schümann Sasol International“ nebo „společný podnik“), společností drženou společně ze strany společnosti Vara a skupiny Sasol.

18. Třetí období trvalo od 1. července 2002 do 28. dubna 2005, dne ukončení protiprávního jednání (dále jen „období Sasol“). Dne 30. června 2002 skupina Sasol získala zbývající třetinu základního kapitálu společnosti Schümann Sasol International, do té doby vlastněnou společností Vara. Schümann Sasol, přejmenovaná na Sasol Wax, zůstala dceřinou společností společnosti Schümann Sasol International, která byla přejmenována na Sasol Wax International. Veškerý základní kapitál společnosti Sasol Wax International byl napříště držen společností Sasol Holding in Germany a v poslední řadě společností Sasol Ltd. Na základě tohoto období Komise činila tyto čtyři žalobkyně společně a nerozdílně odpovědnými za protiprávní jednání spáchané společností Sasol Wax, domnívajíc se, že tři prvně uvedené žalobkyně vykonávaly rozhodující vliv na společnost Sasol Wax (body 451 a 453 napadeného rozhodnutí).

Řízení a návrhová žádání účastnic řízení

19. Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 15. prosince 2008 podaly žalobkyně projednávanou žalobu.

20. Na základě zprávy soudce zpravodaje rozhodl Tribunál (třetí senát) o zahájení ústní části řízení. V rámci organizačních procesních opatření upravených v článku 64 jednacího řádu vyzval Tribunál účastníky řízení, aby odpověděli na některé otázky a předložili některé dokumenty. Účastníci řízení této žádosti vyhověli ve stanovené lhůtě.

21. Řeči účastnic řízení a jejich odpovědi na otázky Tribunálu byly vyslechnuty na jednání dne 3. července 2013.

22. Vzhledem ke skutkovým souvislostem s případy T‑540/08, Esso a další v. Komise, T‑543/08, RWE a RWE Dea v. Komise, T‑544/08, Hansen & Rosenthal a H & R Wax Company Vertrieb v. Komise, T‑548/08, Total v. Komise, T‑550/08, Tudapetrol v. Komise, T‑551/08, H & R ChemPharm v. Komise, T‑558/08, ENI v. Komise, T‑562/08, Repsol Lubricantes y Especialidades a další v. Komise a T‑566/08, Total Raffinage a Marketing v. Komise, jakož i vzhledem k blízkosti a obtížnosti vznesených právních otázek, Tribunál rozhodl, že rozsudek v uvedených spojených věcech bude vydán až po posledním jednání, tedy jednání dne 3. července 2013, konaném v projednávané věci.

23. Žalobkyně ve své žalobě navrhují, aby Tribunál:

– zrušil napadené rozhodnutí v rozsahu, v němž se jich týká;

– podpůrně zrušil pokutu, která jim byla uložena v napadeném rozhodnutí, nebo přiměřeným způsobem snížil její částku,

– uložil Komisi náhradu nákladů řízení.

24. Komise navrhuje, aby Tribunál:

– zamítl žalobu v plném rozsahu, včetně podpůrných návrhových žádání,

– uložil žalobkyním náhradu nákladů řízení.

Právní otázky

25. Na podporu své žaloby žalobkyně vznášejí sedm žalobních důvodů. První žalobní důvod vychází z chybného přičtení odpovědnosti za protiprávní jednání spáchané společností Schümann Sasol během období společného podniku k tíži společností Sasol Ltd, Sasol Holding in Germany a Sasol Wax International. Druhý žalobní důvod vychází z chybného přičtení odpovědnosti za protiprávní jednání spáchané společností Sasol Wax během období Sasol k tíži společností Sasol Ltd, Sasol Holding in Germany a Sasol Wax International. Třetí žalobní důvod vychází z porušení zásady rovného zacházení v rozsahu, v němž Komise nečinila společnost Vara solidárně odpovědnou pro období Schümann a období společného podniku. Čtvrtý žalobní důvod vychází z nesprávného určení základní částky pokuty. Pátý žalobní důvod vychází z chybného zohlednění vedoucí úlohy společnosti Sasol. Šestý žalobní důvod vychází z protiprávnosti nerozlišené maximální výše pokuty vzhledem k různým obdobím protiprávního jednání. Sedmý žalobní důvod vychází z protiprávního nepřiznání úplné ochrany společnosti Sasol před pokutou, pokud jde o některé části pokuty.

1. K prvnímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z chybného přičtení odpovědnosti za protiprávní jednání, pokud jde o období společného podniku, k tíži společností Sasol Ltd, Sasol Holding in Germany a Sasol Wax International

26. Žalobkyně se domnívají, že Komise nesprávně dospěla k závěru, že Sasol Ltd, prostřednictvím společnosti Sasol Holding in Germany, své 100 % vlastněné dceřiné společnosti, vykonávala sama rozhodující vliv na společnost Schümann Sasol International, a tak mylně přičetla společnostem Sasol Ltd, Sasol Holdingu in Germany a Sasol Wax International odpovědnost vztahující se k období společného podniku. Organizační, hospodářské a právní vztahy mezi společností Schümann Sasol a uvedenými společnostmi, ze kterých Komise v napadeném rozhodnutí vycházela, takový závěr nepodporují.

27. Žalobkyně se domnívají, že Vara, druhá mateřská společnost, sama vykonávala rozhodující vliv na společnost Schümann Sasol International v období společného podniku. Podpůrně se domnívají, že tento rozhodující vliv byl vykonáván společně oběma mateřskými společnostmi.

28. Komise odpovídá, že Sasol byla potrestána vzhledem k její odpovědnosti a v souladu s pokyny z roku 2006. Mimoto je podle ní třeba připomenout, že Komise není povinna odůvodnit skutečnost, že nepřijala rozhodnutí o protiprávním jednání vůči třetím stranám a že podnik nemůže zpochybnit sankci, která mu byla uložena, na základě toho, že jiný podnik pokutě unikl.

Úvodní poznámky

29. Pokud jde o společnou a nerozdílnou odpovědnost mateřské společnosti za jednání její dceřiné společnosti nebo společného podniku, který vlastní, je třeba připomenout, že okolnost, že dceřiná společnost nebo společný podnik má vlastní právní subjektivitu, nestačí k vyloučení možnosti, že její nebo jeho chování bude přičteno mateřské společnosti (v tomto smyslu viz rozsudek Soudního dvora ze dne 14. července 1972, Imperial Chemical Industries v. Komise, 48/69, Recueil, s. 619, bod 132).

30. Unijní právo hospodářské soutěže se totiž vztahuje na činnost podniků a pojem „podnik“ zahrnuje jakoukoli jednotku vykonávající hospodářskou činnost nezávisle na právním postavení této jednotky a způsobu jejího financování (rozsudek Soudního dvora ze dne 10. září 2009, Akzo Nobel a další v. Komise, C‑97/08 P, Sb. rozh. s. I‑8237, bod 54, a rozsudek Tribunálu ze dne 13. července 2011, General Technic-Otis a další v. Komise, T‑141/07, T‑142/07, T‑145/07 a T‑146/07, Sb. rozh. s. II‑4977, bod 53).

31. Unijní soud rovněž upřesnil, že pojem „podnik“ v tomto kontextu musí být chápán tak, že označuje hospodářskou jednotku, i když z právního hlediska je tato hospodářská jednotka složena z několika fyzických a právnických osob (viz rozsudky Soudního dvora ze dne 12. července 1984, Hydrotherm Gerätebau, 170/83, Recueil, s. 2999, bod 11, a Akzo Nobel a další v. Komise, bod 30 výše, bod 55 a citovaná judikatura; rozsudek Tribunálu ze dne 29. června 2000, DSG v. Komise, T‑234/95, Recueil, s. II‑2603, bod 124). Zdůraznil tak, že pro účely použití pravidel hospodářské soutěže není rozhodující formální oddělenost mezi dvěma společnostmi vyplývající z jejich oddělené právní subjektivity, ale otázka, zda existuje jednota v jejich tržním chování. Může se tedy ukázat nezbytným určit, zda dvě nebo více společnosti s oddělenými právními subjektivitami tvoří nebo patří do jednoho a téhož podniku či hospodářské jednotky, která má jednotné tržní chování (rozsudek Imperial Chemical Industries v. Komise, bod 29 výše, bod 140; rozsudky Tribunálu ze dne 15. září 2005, DaimlerChrysler v. Komise, T‑325/01, Sb. rozh. s. II‑3319, bod 85, a General Technic-Otis a další v. Komise, bod 30 výše, bod 54).

32. Pokud taková hospodářská jednotka poruší pravidla hospodářské soutěže, musí nést za toto protiprávní jednání odpovědnost na základě zásady osobní odpovědnosti (rozsudek Akzo Nobel a další v. Komise, bod 30 výše, bod 56, a rozsudek General Technic-Otis a další v. Komise, bod 30 výše, bod 55).

33. Chování dceřiné společnosti může být z důvodu, že patří ke stejnému podniku, přičteno mateřské společnosti, pokud tato dceřiná společnost neurčuje své chování na trhu samostatně, protože v tomto ohledu podléhá rozhodujícímu vlivu mateřské společnosti, zvláště s ohledem na hospodářské, organizační a právní vazby, které tyto dva právní subjekty spojují (v tomto smyslu viz rozsudek Akzo Nobel a další v. Komise, bod 30 výše, bod 58, a rozsudek Tribunálu ze dne 20. března 2002, HFB a další v. Komise, T‑9/99, Recueil, s. II‑1487, bod 527).

34. Dceřiná společnost je na trhu pod rozhodujícím vlivem mateřské společnosti, zejména pokud dceřiná společnost uplatňuje v zásadě pokyny udělované v tomto ohledu mateřskou společností (rozsudek Soudního dvora Imperial Chemical Industries v. Komise, bod 29 výše, body 133, 137 a 138, v tomto smyslu viz rozsudek Soudního dvora ze dne 16. listopadu 2000, Metsä-Serla a další v. Komise, C‑294/98 P, Recueil, s. I‑10065, bod 27).

35. Dceřiná společnost je na trhu v zásadě pod rozhodujícím vlivem mateřské společnosti i tehdy, když má mateřská společnost pouze pravomoc definovat nebo schvalovat určitá strategická obchodní rozhodnutí, případně prostřednictvím svých zástupců v orgánech dceřiné společnosti, kdežto pravomoc definovat obchodní politiku stricto sensu dceřiné společnosti je delegována na vedoucí pracovníky pověřené jejím provozním řízením, které vybrala mateřská společnost a kteří zastupují a prosazují její obchodní zájmy (v tomto smyslu viz rozsudek Tribunálu ze dne 9. září 2011, Alliance One International v. Komise, T‑25/06, Sb. rozh. s. II‑5741, body 138 a 139, potvrzený usnesením Soudního dvora ze dne 13. prosince 2012, Alliance One International v. Komise, C‑593/11 P a C‑654/11 P,bod 30).

36. Je-li zajištěna jednotnost chování dceřiné společnosti a její mateřské společnosti na trhu, zejména v případech popsaných v bodech 34 a 35 výše nebo prostřednictvím jiných hospodářských, organizačních a právních vazeb spojujících dotčené společnosti, jsou součástí téže hospodářské jednotky, a tvoří tudíž jediný podnik ve smyslu judikatury uvedené v bodě 31 výše. Skutečnost, že mateřská společnost a její dceřiná společnost představují jediný podnik ve smyslu článku 81 ES, tak umožňuje Komisi určit rozhodnutí ukládající pokuty mateřské společnosti, aniž je vyžadováno prokázání osobního zapojení této společnosti do protiprávního jednání (v tomto smyslu viz rozsudek Akzo Nobel a další v. Komise, bod 30 výše, bod 59).

37. Judikatura uvedená v bodech 29 až 36 výše je rovněž použitelná pro přičtení odpovědnosti jedné nebo vícero mateřským společnostem za protiprávní jednání spáchané jejich společným podnikem (rozsudek General Technic-Otis a další v. Komise, bod 30 výše, body 52 až 56).

38. Právě ve světle těchto pravidel je třeba zkoumat argumenty žalobkyň a správnost zjištění obsažených v napadeném rozhodnutí, pokud jde o přičtení odpovědnosti za dotčené protiprávní jednání žalobkyním, co se týče úkonů společnosti Schümann Sasol a její mateřské společnosti Schümann Sasol International, vlastněné během období společného podniku ve výši dvou třetin společností Sasol Holding in Germany a ve výši jedné třetiny společností Vara.

Napadené rozhodnutí

39. V napadeném rozhodnutí Komise zamítla argumentaci žalobkyň mající prokázat, že v období společného podniku Schümann Sasol International byla fakticky kontrolována společností Vara. Tento závěr v podstatě opřela o následující úvahy:

„[…]

(471) Komise se domnívá, že Sasol, prostřednictvím své 100 % dceřiné společnosti Sasol Holding in Germany GmbH, vykonávala rozhodující vliv na společnost Schümann Sasol International.

(472) Jak vysvětluje Sasol, [řídící orgán], odpovědný za běžné činnosti, byl složen z jednoho zástupce Sasol, zástupce společnosti Vara a předsedy. Podle jednacího řádu [řídícího orgánu], tento orgán, pokud je to možné, přijímá svá rozhodnutí jednomyslně nebo prostou většinou. V případě rovnosti hlasů, má předseda [řídícího orgánu] rozhodující hlas. Sasol tvrdí, že předsedou byl po většinu období společného podniku zástupce společnosti Vara. Na základě důkladnějšího šetření Komise popírá tvrzení společnosti Sasol v tomto bodě. Dotyčná osoba vděčila za svou funkci předsedy spíše svým znalostem z oblasti činnosti a skutečnosti, že si Sasol také přála vidět ho jako předsedu [řídícího orgánu] společného podniku. Pro společnost Sasol, jakožto majoritního akcionáře, bylo důležité, aby v [řídícím orgánu] měla osobu, která už znala předchozí činnosti HOS. Dotčená osoba pracovala pro německého předchůdce společnosti Schümann Sasol International, a proto dokonale znala fungování společnosti, získané poté společností Sasol. Kromě toho v době, kdy se dotčená osoba stala předsedou (dne 2. května 1995), nebyla zaměstnána společností Vara. Tato osoba ve skutečnosti nebyla společností Vara zaměstnána do roku 1997. Tato osoba byla předsedou společného podniku od 2. května 1995 do 30. června 2001, kdy byla nahrazena panem [D. S. R.], ze společnosti Sasol.

(473) Dozorčí rada společného podniku se skládala ze šesti členů, čtyř zástupců společnosti Sasol a dvou ze společnosti Vara. Jak vysvětlila Sasol, dohoda akcionářů o hlasovacích právech uzavřená mezi společnostmi Sasol a Vara stanovila, že Sasol a Vara budou přijímat rozhodnutí jednomyslně, přičemž každá z nich má jeden hlas, čímž byla většina zastávaná společnosti Sasol v dozorčí radě zrušena. Při nedosažení konsensu, byl návrh považován za zamítnutý. Nicméně dohoda akcionářů o hlasovacích právech stanovila rovněž v článku 3, týkajícím se rozhodnutí dozorčí rady, že článek 1 dohody je použitelný obdobně. Článek 1.5 dohody stanoví, že pokud nelze dosáhnout jednomyslného rozhodnutí o otázkách uvedených v bodech a) až d) uvedeného článku, bude mít přednost návrh společnosti Sasol, jelikož drží více než 50 % základního kapitálu společnosti, a že Vara bude hlasovat v souladu s rozhodnutím společnosti Sasol. Otázkami, na něž je odkázáno v bodech a) až d) článku 1.5, jsou: příprava ročních účetních závěrek, jmenování auditorů, jmenování speciálních auditorů a schvalování [kapitálových] investic [společnosti], nebo některé z jejích dceřiných společností.

(474) [Pokud jde o valnou hromadu], Sasol vysvětluje, že Vara měla blokační menšinu, jelikož rozhodnutí vyžadovala tříčtvrtinovou většinu odevzdaných hlasů, přičemž Vara měla třetinu hlasů. Kromě toho podle Sasol dohoda akcionářů o hlasovacích právech stanovila, že se Sasol a Vara zavázaly společně činit jakékoli rozhodnutí akcionáře a hlasovat jednomyslně za všech okolností, přičemž každá z nich má jeden hlas, a že pokud nebude možno dosáhnout jednomyslnosti, ani Sasol ani Vara nemají jednat, v důsledku čehož se Vara nemohla dostat do menšinového postavení. Nicméně, jak bylo vysvětleno výše, dohoda akcionářů o hlasovacích právech uvádí, v článku 1.5, který se použije na [valnou] hromadu, seznam některých témat, ve kterých mají mít přání společnosti Sasol přednost [viz bod 473 odůvodnění].

(475) Pokud jde o situaci popsanou v bodech (472)–(474) odůvodnění, a zejména schopnost společnosti Sasol prosadit svou vůli v rámci důležitých strategických rozhodnutí, pokud nelze dosáhnout konsensu, jak jsou popsána v článku 1.5 dohody akcionářů o hlasovacích právech (např. schválení kapitálových investic), je třeba Sasol považovat za společnost de facto ovládající společný podnik. Skutečnost, že, jak tvrdí Sasol, manažeři společnosti [Schümann Sasol] dříve pracovali v rámci HOS, tomuto závěru neprotiřečí, jelikož je pro taková rozhodnutí o přijetí do zaměstnání týkající se vrcholných řídících postů vyžadováno schválení dozorčí radou (čl. 2 odst. 2, [písm.] c) jednacího řádu řídícího orgánu) a jelikož se proto Sasol může proti těmto rozhodnutím postavit.

[…]

(481) Z výše uvedených důvodů Komise považuje nejen jednající společnost, [Schümann Sasol], ale také její mateřské společnosti Sasol International AG, Sasol Ltd a Sasol Holding in Germany GmbH za odpovědné během období společného podniku, jelikož byla prokázána kontrola společného podniku společností Sasol [...] Jak je stanoveno v bodech (329)–(333), jednotlivé společnosti náležející do téže skupiny tvoří jednu hospodářskou jednotku, a tedy podnik ve smyslu článku 81 [ES], pokud dotčené společnosti neurčují své chování na trhu samostatně. V případě společného podniku, je možné dojít k závěru, že společný podnik a mateřské společnosti tvoří hospodářskou jednotku pro účely článku 81 [ES], pokud společný podnik nerozhodoval o svém jednání na trhu samostatně. V tomto kontextu otázka, zda má nebo nemá společný podnik být považován za plně funkční společný podnik, [je irelevantní], protože věcné důkazy prokazují výkon rozhodujícího vlivu. Skutečnost, že mateřské společnosti společného podniku lze považovat za odpovědné, je v souladu s praxí Komise v této konkrétní otázce, podle obecných právních zásad vysvětlených v bodě (340) odůvodnění a definovaných soudy Společenství. Skutečnost, že za jiných okolností, rozhodnutí nebylo určeno mateřským společnostem společného podniku, za daných okolností neznamená, že Sasol International AG, Sasol Ltd a Sasol Holding in Germany GmbH, jakožto mateřské společnosti patřící do skupiny Sasol, nemohou být činěny zodpovědnými za činnosti své dceřiné společnosti, jelikož Komise totiž má prostor pro uvážení, pokud jde o její rozhodnutí přičíst odpovědnost za protiprávní jednání některým entitám podniku, a provádí svá posouzení případ od případu.“

K rozlišení mezi pojmem „kontrola“ a pojmem „skutečný výkon rozhodujícího vlivu“, jak je uplatňováno v kontextu článku 81 ES

40. Úvodem je třeba uvést, že při zkoumání přičitatelnosti protiprávního jednání spáchaného společností Schümann Sasol, dceřiné společnosti společného podniku, Komise výslovně neodlišila pojmy „kontrola“ a „kontrolní pravomoc“ na jedné straně a pojmy „hospodářská jednotka“ a „skutečný výkon rozhodujícího vlivu na obchodní jednání“ na straně druhé.

41. Žalobkyně tvrdí, že tento přístup je nesprávný, neboť pojem „kontrola“ nezahrnuje skutečný výkon rozhodujícího vlivu.

42. Zaprvé je třeba připomenout, že podle čl. 3 odst. 2 nařízení Rady (ES) č. 139/2004 ze dne 20. ledna 2004 o kontrole spojování podniků („nařízení ES o spojování“) (Úř. věst L 24, s. 1; Zvl. vyd. 08/03, s. 40), „se kontrola skládá z práv, smluv nebo jiných prostředků, které jednotlivě nebo společně a s ohledem na dané skutečnosti nebo právní předpisy poskytují možnost rozhodujícího vlivu v určitém podniku“.

43. Podle judikatury nemůže Komise pro přičtení protisoutěžního chování jedné společnosti na úkor druhé společnosti podle článku 81 ES, vycházet z pouhé schopnosti vykonávat rozhodující vliv, jako je to v rámci uplatnění nařízení č. 139/2004 při prokazování kontroly, aniž je třeba ověřit, zda byl tento vliv skutečně vykonáván (rozsudek General Technic-Otis a další v. Komise, bod 30 výše, bod 69).

44. Komise má naopak v zásadě povinnost prokázat takový rozhodující vliv na základě souhrnu skutkových okolností (viz rozsudek Tribunálu ze dne 27. září 2006, Avebe v. Komise, T‑314/01, Sb. rozh. s. II‑3085, bod 136 a citovaná judikatura). Mezi tyto okolnosti patří zejména souběh funkcí stejných fyzických osob v řízení mateřské společnosti a její dceřiné společnosti nebo společného podniku (rozsudek Tribunálu ze dne 12. července 2011, Fuji Electric v. Komise, T‑132/07, Sb. rozh. s. II‑4091, bod 184; viz rovněž v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne 28. června 2005, Dansk Rørindustri a další v. Komise, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P až C‑208/02 P a C‑213/02 P, Sb. rozh. s. I‑5425, body 119 a 120), nebo skutečnost, že uvedené společnosti byly povinny uplatňovat pokyny vydané jejich jediným vedením, aniž se mohou na trhu chovat samostatně (v tomto smyslu viz rozsudek HFB a další v. Komise, bod 33 výše, bod 527).

45. V projednávaném případě Komise nevycházela z takového přímého prokázání výkonu rozhodujícího vlivu společností Sasol Ltd a Sasol Holding in Germany na společnost Schümann Sasol International.

46. Komise totiž v podstatě zkoumala rozhodovací pravomoc, kterou Sasol mohla vykonávat v orgánech společného podniku prostřednictvím svých zástupců. Analýza v tomto ohledu v podstatě spočívá na abstraktním zkoumání způsobů rozhodování v uvedených orgánech, založeném na ustanoveních dohody akcionářů a jednacího řádu řídícího orgánu, která převzala způsoby hlasování stanovené ve stanovách společné struktury. Kromě toho Komise zakládá svůj závěr týkající se přičtení odpovědnosti za jednání společnosti Schümann Sasol International na úkor společností Sasol Holding in Germany a Sasol Ltd zejména na tvrzení, podle kterého „byla prokázána kontrola společného podniku společností Sasol“ (bod 481 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

47. Z toho vyplývá, že v projednávaném případě Komise k závěru, že Sasol Ltd a Sasol Holding in Germany vykonávala rozhodující vliv na obchodní chování společnosti Schümann Sasol International, došla v podstatě na základě abstraktní analýzy dokumentů podepsaných před zahájením činnosti Schümann Sasol International, podobně jako u analýzy provedené podle pravidel, kterými se řídí povolování spojení podniků.

48. Zadruhé je Tribunál vyzván, aby zkoumal, do jaké míry taková abstraktní a výhledová analýza prováděná v oblasti spojení podniků, kde přijetí rozhodnutí o povolení spojení předchází zahájení činnosti společného podniku, může rovněž sloužit k prokázání skutečného výkonu rozhodujícího vlivu na obchodní chování společného podniku v rozhodnutí, jímž se mateřským společnostem přičítá odpovědnost za porušení článku 81 ES spáchané v minulosti uvedeným společným podnikem.

49. V tomto ohledu z judikatury vyplývá, že i když pravomoc nebo možnost určovat obchodní rozhodnutí společného podniku závisí sama o sobě na pouhé schopnosti vykonávat rozhodující vliv na jeho obchodní chování, a tím na pojmu „kontrola“ ve smyslu nařízení č. 139/2004, mohou Komise a unijní soud předpokládat, že legislativní ustanovení a ustanovení dohod týkajících se činnosti uvedeného podniku, zvláště ustanovení smlouvy o založení společného podniku a dohody akcionářů o hlasování, byla prováděna a dodržována. V tomto rozsahu může zkoumání skutečného výkonu rozhodujícího vlivu na obchodní chování společného podniku spočívat v abstraktní analýze dokumentů podepsaných před zahájením jeho fungování, podobně jako analýza týkající se kontroly. Zvláště pokud uvedená ujednání stanoví, že jsou k přijetí rozhodnutí v rámci orgánu společného podniku nezbytné hlasy každé mateřské společnosti, mohou Komise a unijní soud, pokud není prokázán opak, konstatovat, že mateřské společnosti přijímají uvedené rozhodnutí společně (v tomto smyslu viz rozsudky Avebe v. Komise, bod 44 výše, body 137 a 139, Fuji Electric v. Komise, bod 44 výše, body 186 až 193, a General Technic-Otis a další v. Komise, bod 30 výše, body 112 a 113). Stejně tak, umožňují-li dotčená ujednání jedné mateřské společnosti určovat rozhodnutí orgánů společného podniku, mohou Komise a unijní soud, pokud není prokázán opak, konstatovat, že uvedená mateřská společnost vykonávala rozhodující vliv na uvedená rozhodnutí.

50. Jelikož je však přezkum týkající se skutečného výkonu rozhodujícího vlivu zpětný, a může tedy spočívat na konkrétních skutečnostech, jak Komise, tak dotčené strany mohou předložit důkaz, že obchodní rozhodnutí společného podniku byla určována podle jiných postupů, než které vyplývaly z pouhého abstraktního přezkumu dohody o činnosti společného podniku (v tomto smyslu viz rozsudky Fuji Electric v. Komise, bod 44 výše, body 194 a 195, General Technic-Otis a další v. Komise, bod 30 výše, body 115 až 117). Zvláště mohou Komise nebo dotčené strany prokázat, že navzdory pravomoci jedné mateřské společnosti přijímat dotčená rozhodnutí prostřednictvím svých zástupců v orgánech společného podniku, byla ve skutečnosti tato rozhodnutí přijímána několika nebo všemi mateřskými společnostmi jednomyslně.

K opodstatněnosti konstatování Komise týkajícího se přičtení protiprávního jednání spáchaného společností Schümann Sasol International společnostem Sasol Holding in Germany a Sasol Ltd

51. Žalobkyně v podstatě zpochybňují analýzu Komise týkající se přičtení protiprávního jednání spáchaného společností Schümann Sasol International společnostem Sasol Holding in Germany a Sasol Ltd ze dvou důvodů. Na jedné straně se domnívají, že se Komise dopustila nesprávného posouzení tím, že neuznala, že pan B. I., předseda řídícího orgánu společnosti Schümann Sasol International, byl zástupcem společnosti Vara. Podle nich totiž Vara mohla prostřednictvím svého zástupce pana B. I. ovlivňovat sama rozhodnutí řídícího orgánu po většinu období společného podniku, protože podle jednacího řádu řídícího orgánu měl předseda rozhodující hlas v případě rovnosti hlasů členů v rámci uvedeného řídícího orgánu. Na druhé straně uvádějí, že podle stanov společného podniku a dohody akcionářů mohla Vara blokovat většinu rozhodnutí na valné hromadě a dozorčí rady společného podniku, takže Sasol Holding in Germany nemohla sama přijmout tato rozhodnutí prostřednictvím hlasování svých zástupců. Na tomto základě se žalobkyně domnívají, že Sasol Holding in Germany nemohla vykonávat rozhodující vliv na obchodní chování společnosti Schümann Sasol International.

52. Úvodem je třeba připomenout, že pokud jde o přičtení odpovědnosti za protiprávní jednání spáchané společným podnikem několika mateřským společnostem, může Komise prokázat skutečný výkon rozhodujícího vlivu tím, že prokáže společné řízení společného podniku jeho mateřskými společnostmi. Pokud jde o povahu tohoto společného řízení, Tribunál v rozsudku Avebe v. Komise, bod 44 výše (body 136 až 138) považoval za relevantní indicie vycházející ze skutečnosti, že členové orgánu společného podniku jmenovaní každou mateřskou společností, zastupující jejich obchodní zájmy, museli úzce spolupracovat při vymezování a provádění obchodní politiky společného podniku, a že jimi přijatá rozhodnutí musela nezbytně odrážet shodu vůle všech mateřských společností činěných odpovědnými ze strany Komise. Tribunál zkoumal nejen přijímání strategických rozhodnutí v rámci společného podniku, ale také správu běžných záležitostí, a uvedl, že oba ředitelé jmenovaní těmito dvěma mateřskými společnostmi museli také v tomto ohledu úzce spolupracovat (rozsudek Avebe v. Komise, bod 44 výše, body 136 až 138).

53. Nicméně Komise v projednávané věci nepřičetla odpovědnost za protiprávní jednání spáchané Schümann Sasol International oběma mateřským společnostem, ale pouze společnosti Sasol Holding in Germany a její mateřské společnosti Sasol Ltd.

54. Přičte-li však Komise odpovědnost za protiprávní jednání spáchané společným podnikem pouze jedné z jeho mateřských společností, musí prokázat, že rozhodující vliv na obchodní chování společného podniku byl vykonáván jednostranně touto mateřskou společností.

55. Z napadeného rozhodnutí a písemností Komise v řízení před Tribunálem vyplývá, že se Komise domnívá, že podmínka popsaná v bodě 54 výše byla v projednávaném případě splněna. V bodě 471 odůvodnění napadeného rozhodnutí totiž konstatovala, že „Sasol [Limited] prostřednictvím své stoprocentní dceřiné společnosti Sasol Holding in Germany GmbH uplatňovala rozhodující vliv na společnost Schümann Sasol International AG“. Kromě toho Komise v bodě 49 žalobní odpovědi tvrdí, že „Sasol [Ltd] (prostřednictvím společnosti Sasol Holding) vykonávala výlučnou kontrolu nad [společností Schümann Sasol International]“ a v bodě 67 téže žalobní odpovědi, že „společnosti Vara nemůže být protiprávní jednání přičítáno, protože Sasol byla jedinou společností, která vykonávala rozhodující vliv na společný podnik“.

56. Je proto třeba zkoumat, zda Komise mohla na základě skutečností uvedených v napadeném rozhodnutí a navzdory tvrzením žalobkyň vyjádřeným během správního řízení, pokud jde o význam společnosti Vara při řízení společného podniku, právem dospět k závěru, že Sasol jednostranně vykonávala rozhodující vliv na společnost Schümann Sasol International.

K řídícímu orgánu společnosti Schümann Sasol International

57. Žalobkyně uvádějí, že rozhodnutí řídícího orgánu společnosti Schümann Sasol International byla přijímána prostou většinou a že v případě rovnosti hlasů byl rozhodující hlas předsedy řídícího orgánu. Předseda řídícího orgánu pan B. I. přitom zastupoval zájmy společnosti Vara.

58. Žalobkyně v podstatě tvrdí, že se Komise dopustila nesprávného hodnocení důkazů, které měla k dispozici, tím, že došla k závěru, že pan B. I. nezastupoval společnost Vara, ale předsedal společnému podniku na žádost společnosti Sasol. Komise své konstatování údajně opřela o prohlášení společnosti Vara ze dne 11. října 2007, ve kterém pan B. I. odpověděl jménem společnosti Vara na otázky Komise a paradoxně prohlásil, že během období společného podniku nezastupoval společnost Vara, ačkoli se označoval za jejího zástupce v případě jakékoli jiné otázky, kterou by si Komise mohla položit.

59. Mimoto žalobkyně odkazují na své prohlášení ze dne 18. dubna 2008, podle kterého pán B. I. ve skutečnosti vždy jednal jako pravá ruka pana Schümanna a zastupoval společnost Vara ve společném podniku se společností Sasol. Před obdobím společného podniku byl pan B. I. údajně fyzickou osobou vykonávající rozhodující funkci ve společnosti HOS, ovládané společností Vara, v níž byl generálním ředitelem od roku 1987, a jednal jako důvěrník pana Schümanna. Kromě toho pan B. I. podle žalobkyň také vykonával vedoucí řídící funkce ve společnosti Vara a dalších společnostech ve vlastnictví pana Schümanna během období společného podniku a po tomto období. Úzké vazby pana B. I. se společností Vara a s panem Schümannem podle nich vyplývají i z oznámení o vytvoření společné struktury ze dne 6. června 1995.

60. Žalobkyně tvrdí, že Komise v době správního řízení o těchto skutečnostech věděla, nicméně je nevzala v úvahu a bezdůvodně upřednostnila prohlášení společnosti Vara, které pocházelo osobně od pana B. I., tedy od osoby, která sama jako komanditista měla určitý podíl na základním kapitálu společnosti Vara.

61. Komise nejprve poukazuje na skutečnost, že se pojem „rozhodující vliv“ netýká provozního řízení společného podniku, nýbrž základního směrování jeho obchodní politiky. Jak však vyplývá ze stanov společnosti Schümann Sasol International, řídící orgán jednal pod dohledem dozorčí rady a rozhodnutí řídícího orgánu týkající se významných aspektů její obchodní politiky podléhala předchozímu schválení dozorčí radou.

62. Komise dále trvá na svém názoru, že pan B. I. nezastupoval společnost Vara, ale že za svou funkci vděčil znalostem z oblasti, v níž byla Schümann Sasol činná, a že jeho jmenování odpovídalo vůli společnosti Sasol. Vara svým prohlášením ze dne 11. října 2007 informovala Komisi, že pan B. I. byl jmenován předsedou společnosti Sasol International, protože Sasol chtěla využít jeho hluboké znalosti činností společnosti HOS a proto z něj učinit člena řídícího orgánu. Podle Komise je tato informace hodnověrná, jelikož Sasol měla zvláště zájem na tom, aby byl společný podnik řádně spravován, a jelikož chtěla zajistit kontinuitu jeho řízení tím, že jeho každodenní provoz svěří členu řídícího orgánu, který zná odvětví parafinových vosků a zvláště bývalé činnosti společnosti HOS. Každopádně se Komise v bodě 10 dupliky domnívala, že z jejích konstatování, jak jsou uvedena v bodě 472 odůvodnění napadeného rozhodnutí, vyplývá, že pan B. I. v řídícím orgánu společnosti Schümann Sasol International zastupoval společnost Sasol, a nikoli společnost Vara.

63. Tribunál považuje za užitečné přezkoumat nejprve úlohu pana B. I. v řídícím orgánu společnosti Schümann Sasol International a následně obecnější otázku, zda Sasol mohla sama určovat rozhodnutí přijímaná v uvedeném řídícím orgánu.

K úloze pana B. I.

64. Je třeba připomenout, že téměř po celé období společného podniku byl pan B. I. předsedou řídícího orgánu společnosti Schümann Sasol International.

65. Během správního řízení žalobkyně tvrdily, že pan B. I. byl zástupcem společnosti Vara, zatímco Vara prohlašovala, že jeho jmenování odpovídalo vůli společnosti Sasol, takže ji pan B. I. nezastupoval.

66. Úvodem je třeba uvést, že konstatování uvedená v bodě 472 odůvodnění napadeného rozhodnutí přesně odrážejí obsah prohlášení společnosti Vara ze dne 11. října 2007. Naproti tomu stanovisko vyjádřené v prohlášení společnosti Sasol ze dne 18. dubna 2008, podle kterého pan B. I. zastupoval společnost Vara, jakož i dokumenty, jež je podporují, Komise odmítla.

67. Co se týče obsahu tvrzení Komise týkajících se úlohy pana B. I., žalobkyně v podstatě tvrdí, že se Komise dopustila nesprávného posouzení tím, že neuznala, že pan B. I. v řídícím orgánu zastupoval společnost Vara.

68. Zaprvé je třeba uvést, že pan B. I. zastával významné funkce ve společnostech vlastněných panem Schümannem a skupinou Vara před obdobím společného podniku, jakož i během něho a po něm.

69. Je třeba připomenout, že pan B. I. se dne 29. listopadu 1996 stal komanditistou společnosti Vara, jedné z přímých mateřských společností společnosti Schümann Sasol International. Toto postavení znamenalo, že vlastnil určitý podíl na základním kapitálu společnosti Vara, přičemž dalšími vlastníky společnosti Vara byli členové rodiny Schümann. Tribunál se v tomto ohledu domnívá, že vlastnictví určitého podílu na základním kapitálu představuje okolnost, na jejímž základě lze prokázat, že se pan B. I. mohl ztotožnit s konkrétními obchodními zájmy společnosti Vara.

70. Stejně tak byl pan B. I., během přinejmenším jedné části období společného podniku a souběžně s výkonem svých úkolů předsedy řídícího orgánu společnosti Schümann Sasol International, generálním ředitelem společnosti Vara.

71. Z ustálené judikatury však vyplývá, že souběh funkcí v řízení jedné z mateřských společností a společného podniku těchto společností představuje významný ukazatel toho, že uvedená mateřská společnost uplatňuje vliv na obchodní rozhodnutí společného podniku prostřednictvím rozhodovací pravomoci takového člena řídícího orgánu společného podniku (v tomto smyslu viz rozsudek Fuji Electric v. Komise, bod 44 výše, bod 199).

72. Poté byl pan B. I. od 15. června 1995 jednatelem společnosti Vara Beteiligungsgesellschaft mbH. Podle jednoho z důkazů, který předložily žalobkyně, v roce 2011 tento post stále zastával, spolu s panem Schümannem. Kromě toho byl jednatelem společnosti Beteiligungsgesellschaft Hans-Otto Schümann mbH v období od 4. dubna 1989 do zániku této společnosti 13. září 1996. Tato posledně uvedená společnost je také spojena s panem Schümannem, zakladatelem a hlavním vlastníkem společnosti Vara.

73. Mimoto je třeba poznamenat, že dne 1. července 2001, když pan D. S. R. nahradil pana B. I. ve funkci předsedy řídícího orgánu společnosti Schümann Sasol International, se pan B. I. stal jedním ze šesti členů dozorčí rady uvedené společnosti. Pan B. I. tak nahradil pana E. B. R., který byl podle Komise také zástupcem společnosti Vara, přičemž složení dozorčí rady se jinak neměnilo. To naznačuje, že pan B. I. zastupoval společnost Vara v dozorčí radě. Tato skutečnost je sama o sobě dostatečná k zamítnutí teze Komise, podle které pan B. I. zastupoval společnost Sasol v řídícím orgánu, protože je nemyslitelné, že by v takovém případě ihned po skončení svého mandátu mohl začít zastupovat společnost Vara v dozorčí radě.

74. Konečně je třeba uvést, že v dopise ze dne 2. února 1995 zaslaném všem zaměstnancům společnosti HOS pánové Schümann a B. I. informovali uvedené zaměstnance o jednáních, která v té době vedli se společností Sasol. Uvedli v něm, že „v budoucnu budeme moci uplatňovat náš vliv na [nové vedení společného podniku], tak jak jsme to dělali v minulosti“.

75. Tribunál na tomto základě konstatuje, že žalobkyně ve fázi správního řízení předložily důkazy dostačující k prokázání toho, že pan B. I. udržoval úzké vztahy se skupinou Vara a panem Schümannem, mohl se ztotožnit se zvláštními obchodními zájmy společnosti Vara, zejména z důvodu svého postavení komanditisty, a Vara mohla uplatňovat rozhodující vliv na rozhodnutí řídícího orgánu společného podniku z důvodu kumulace funkcí panem B. I., což mohlo vést ke sladění obchodní politiky společnosti Schümann Sasol International s obchodní politikou společnosti Vara.

76. V důsledku toho se Komise dopustila nesprávného posouzení, když v rámci své analýzy nezohlednila tento soubor relevantních důkazů a v napadeném rozhodnutí pouze zdůraznila, že jmenování pana B. I. bylo v souladu s vůlí společnosti Sasol. Taková prezentace poskytuje zkreslený obraz relevantních okolností ve věci a nesplňuje kritérium, podle kterého musí být odpovědnost za porušení článku 81 ES prokázána na základě přesných a shodujících se důkazů a podle kterého musí Komise nestranně zohlednit všechny právní a skutkové okolnosti, které jí byly předloženy (v tomto smyslu viz rozsudek Tribunálu ze dne 27. září 2006, Dresdner Bank a další v. Komise, T‑44/02 OP, T‑54/02 OP, T‑56/02 OP, T‑60/02 OP a T‑61/02 OP, Sb. rozh. s. II‑3567, body 59 až 63; viz obdobně rozsudek Soudního dvora ze dne 17. května 2001, IECC v. Komise, C‑450/98 P, Recueil, s. I‑3947, bod 57 a citovaná judikatura).

77. Žádný z argumentů Komise nemůže tento závěr zpochybnit.

78. Zaprvé Komise odkazuje na skutečnost, že Sasol vyjádřila svůj souhlas se jmenováním pana B. I. předsedou řídícího orgánu.

79. V tomto ohledu je třeba poznamenat, že podle stanov společnosti Schümann Sasol International a dohody akcionářů musejí být všichni členové řídícího orgánu a jeho předseda jmenováni dozorčí radou na základě jednomyslného hlasování zástupců společností Vara a Sasol. Proto zaprvé složení řídícího orgánu muselo vyjadřovat dohodu mezi oběma mateřskými společnostmi, to znamená vůli každé z nich. Zadruhé i Vara musela dát svůj souhlas se jmenováním členů jmenovaných společností Sasol, které Komise považovala za zástupce společnosti Sasol.

80. V důsledku toho skutečnost, že Sasol dala svůj souhlas se jmenováním pana B. I. předsedou řídícího orgánu, neumožňuje ani konstatovat, že tento pán zastupoval obchodní zájmy společnosti Sasol nad rámec toho, co je potřeba v rámci loajální správy společného podniku ve vlastnictví dvou mateřských společností, ani vyvrátit důkazy předložené žalobkyněmi, které směřují k prokázání toho, že Vara vykonávala vliv v řídícím orgánu prostřednictvím rozhodovací pravomoci pana B. I.

81. Zadruhé je třeba uvést, že jediným konkrétním důkazem, o který opřela Komise svůj závěr, podle kterého pan B. I. nezastupoval společnost Vara, ale jeho jmenování odráželo vůli společnosti Sasol, je prohlášení společnosti Vara ze dne 11. října 2007, uvedené v bodě 66 výše.

82. Podle Komise je toto prohlášení mimořádně hodnověrné, protože bylo zasláno jako odpověď na žádost Komise o informace. Vara měla primární zájem na správném popsání situace, jelikož nesprávné prohlášení by mohlo být sankcionováno procesní pokutou, jak stanoví čl. 23 odst. 1 nařízení č. 1/2003.

83. V tomto ohledu je třeba uvést, že první strana odpovědi ze dne 11. října 2007 na žádost o informace obsahující dotčené prohlášení uvádí, že osobou odpovědnou za odpovědi byl v první řadě pan B. I. Rovněž je nesporné, jak tvrdí žalobkyně, že v té době byl pan B. I. stále komanditistou společnosti Vara.

84. Kromě toho je třeba konstatovat, že Komise ve své žádosti o informace zaslané společnosti Vara a mimoto ani v napadeném rozhodnutí nevymezila, co rozumí pod pojmem „zastupování“. Proto, jelikož pan BI nebyl formálně pověřen zastupovat společnost Vara v řídícím orgánu společného podniku, mohla Vara ve svém prohlášení tvrdit neexistenci zastoupení, aniž riskovala procesní pokutu.

85. Dále je třeba zdůraznit, že přezkum organizačních vazeb mezi společným podnikem a mateřskou společností se nutně nemusí týkat otázky zastoupení mateřské společnosti vyplývajícího z formálního pověření, které tato mateřská společnost udělila řídícímu pracovníku společného podniku. Relevantnější je zohlednit zastupování obchodních zájmů mateřské společnosti v širším slova smyslu (viz bod 35 výše) a vliv na rozhodnutí orgánů společného podniku s cílem sladit obchodní politiku uvedeného podniku s obchodní politikou mateřské společnosti, o čemž svědčí zejména souběh funkcí ve vedení mateřské společnosti a společného podniku, jakož i vlastnictví podílu na základním kapitálu mateřské společnosti řídícím pracovníkem společného podniku (viz bod 44 výše).

86. Z tohoto hlediska je třeba dodat, že otázka zastupování obchodních zájmů mateřské společnosti v řídícím orgánu společného podniku není jednoduchou skutečností, jejíž popření může důvodně vést k uložení procesní pokuty, kromě případu zkreslení skutkového stavu. Naopak tato otázka podléhá posouzení, které Komise musí provést tak, že nestranně zohlední všechny relevantní právní a skutkové okolnosti, které jí předložily mateřské společnosti, jež mají často protichůdné zájmy, které je vedou ke zdůraznění jedné nebo druhé relevantní skutečnosti. Mimoto je třeba poznamenat, že v projednávaném případě Komise neuložila ani společnosti Sasol ani společnosti Vara procesní pokutu, přestože v této otázce předložily zcela protichůdná prohlášení.

87. S ohledem k výše uvedenému je třeba zkoumat, zda by nesprávné posouzení, kterého se dopustila Komise při zkoumání úlohy pana B. I. (viz vod 76 výše), mohlo ovlivnit posouzení vlivu, který Sasol vykonávala na řídící orgán společnosti Schümann Sasol International.

K určení rozhodnutí řídícího orgánu společnosti Schümann Sasol International

88. Žalobkyně tvrdí, že společnosti Sasol Ltd a Sasol Holding in Germany nemohly z důvodu dominantní role členů řídícího orgánu zastupujících společnost Vara, zvláště role pana B. I., určovat rozhodnutí uvedeného řídícího orgánu.

89. V první řadě je třeba uvést, že pan B. I. ve svém sdělení ze dne 6. června 1995 určeném spolupracovníkům společnosti Schümann Sasol AG (později Schümann Sasol International) popsal úlohy řídícího orgánu společného podniku. Uvedl, že „si vedle koordinace činnosti řídícího orgánu ponechává odpovědnost za marketing, prodej a nákup, jakož i kontrolu dceřiných společností“, zatímco pan D. S. R. (ze společnosti Sasol) si ponechal své pracovní místo v Jižní Africe a zabýval se výrobou a technickými aspekty. Pan B. I. také uvedl, že třetí člen bude přidělen do Hamburku (Německo).

90. Je třeba konstatovat, že rozhodovací pravomoci pana B. I. jsou nepřímými důkazy o jeho ústřední roli v rámci řídícího orgánu společnosti Schümann Sasol International.

91. Zadruhé je třeba uvést, že v dopise ze dne 2. února 1995, který pan B. I. a pan Schümann zaslali všem zaměstnancům společnosti HOS, upozornili na to, že budou moci ovlivňovat nové vedení společného podniku stejně jako v minulosti, kdy byla společnost Vara jediným akcionářem společnosti HOS (viz bod 74 výše).

92. Z tohoto dopisu také vyplývá, že podle očekávání pana B. I a pana Schümanna, pan Schümann a společnost Vara mohou prostřednictvím pana B. I. hrát ústřední roli ve vedení společnosti Schümann Sasol International.

93. Zatřetí je třeba uvést, že Komise v napadeném rozhodnutí nezmínila žádnou skutečnost, která by mohla prokázat, že Sasol mohla navzdory rozhodovacím pravomocem pana B. I. a jeho rozhodujícímu hlasu v případě rovnosti hlasů, vyplývajícímu z jeho postavení předsedy, určovat jednostranně rozhodnutí řídícího orgánu v případě, kdy by se potvrdilo, že pan B. I. ve skutečnosti zastupoval společnost Vara a pana Schümanna v řídícím orgánu společnosti Schümann Sasol International.

94. Začtvrté taková schopnost společnosti Sasol určovat rozhodujícím způsobem rozhodnutí řídícího orgánu nijak nevyplývá ani z poznatků týkajících se různých složení řídícího orgánu, které žalobkyně předložily během správního řízení.

95. V období mezi 2. květnem a 31. říjnem 1995 byli členy řídícího orgánu společnosti Schümann Sasol International pan B. I. a pan D. S. R., zástupce společnosti Sasol. Jak právem uvádějí žalobkyně, pan B. I. mohl v řídícím orgánu prosazovat svá vlastní rozhodnutí z důvodu svého rozhodujícího hlasu.

96. V období od 1. listopadu 1995 do 30. června 2001 byl řídící orgán společnosti Schümann Sasol International tvořen jeho předsedou, panem B. I., panem D. S. R. a panem H. G. B. Žalobkyně se domnívají, že posledně uvedený byl zástupcem společnosti Vara, kdežto Komise zastává názor, že zastupoval společnost Sasol.

97. Je třeba konstatovat, že Komise v napadeném rozhodnutí nezkoumala otázku, zda pan H. G. B. skutečně zastupoval obchodní zájmy jedné nebo druhé mateřské společnosti. Kromě toho existují náznaky, podle nichž pan H. G. B. zastupoval zájmy společnosti Vara (viz bod 99 výše). V důsledku toho toto složení řídícího orgánu také neumožňuje učinit závěr, že Sasol jednostranně určovala rozhodnutí tohoto řídícího orgánu.

98. V období mezi 1. červencem 2001 a 16. květnem 2002 byl pan D. S. R. (ze společnosti Sasol) předsedou řídícího orgánu, přičemž dalším členem byl pan H. G. B.

99. Nejprve je třeba uvést, že toto složení řídícího orgánu svědčí o tom, že pan H. G. B. byl zástupcem společnosti Vara. Není totiž rozumné si myslet, že by Vara, která vlastnila třetinu základního kapitálu společnosti Schümann Sasol International, souhlasila s tím, že by se řídící orgán skládal výlučně ze zástupců společnosti Sasol.

100. Žalobkyně tvrdí, že během tohoto období se všechna rozhodnutí řídícího orgánu přijímala jednomyslně.

101. Je třeba zdůraznit, že napadené rozhodnutí neobsahuje ani nejmenší analýzu v souvislosti s dotčeným obdobím. Jelikož celá odpovědnost za protiprávní jednání, kterého se dopustil společný podnik, byla připsána pouze společnosti Sasol, náleželo Komisi, aby prokázala, že Sasol jednostranně uplatňovala rozhodující vliv na obchodní politiku společnosti Schümann Sasol International (viz bod 54 výše).

102. Je však třeba připomenout (viz bod 52 výše), že jednomyslné přijímání rozhodnutí v řídícím orgánu svědčí o úzké spolupráci zástupců mateřských společností, a tím o společném řízení společného podniku, což je indicií společného výkonu rozhodujícího vlivu, a nikoliv výkonu rozhodujícího vlivu pouze jednou z mateřských společností (v tomto smyslu viz rozsudky Avebe v. Komise, bod 44 výše, body 137 a 138, a Fuji Electric v. Komise, bod 44 výše, bod 194).

103. Toto složení řídícího orgánu proto také nemůže podporovat závěr, podle kterého Sasol jednostranně určovala rozhodnutí společnosti Schümann Sasol International.

104. Konečně v období od 17. května 2002 do 24. září 2002 byli členy řídícího orgánu společnosti Schümann Sasol International pánové D. S. R, H. G. B. a C. D. I.

105. Žalobkyně tvrdí, že dva posledně uvedení členové řídícího orgánu, zmínění výše, byli zástupci společnosti Vara, takže tito členové řídícího orgánu mohli pana D. S. R., i jakožto předsedu, uvést do menšinového postavení.

106. Je třeba konstatovat, že napadené rozhodnutí neobsahuje žádné přezkoumání výkonu rozhodujícího vlivu jednou nebo druhou mateřskou společností prostřednictvím pana H. G. B. a pana C. D. I., ani obecný popis tohoto složení řídícího orgánu. Kromě toho existují údaje směřující k prokázání, že pan H. G. B. zastupoval zájmy společnosti Vara (viz bod 99 výše). Z napadeného rozhodnutí proto nevyplývá, že by Sasol mohla během dotčeného období prostřednictvím svých zástupců v řídícím orgánu sama určovat jeho rozhodnutí.

107. S ohledem na předchozí zkoumání je třeba konstatovat, že Komise v napadeném rozhodnutí neprokázala, že Sasol vzhledem k rozhodovací pravomoci pana B. I. a ostatních členů řídícího orgánu, kteří mohli být spojeni se společností Vara, skutečně jednostranně určovala obsah rozhodnutí řídícího orgánu společnosti Schümann Sasol International prostřednictvím členů, kteří zastupovali její obchodní zájmy, a dohlíželi na sladění chování společnosti Schümann Sasol International s chováním společnosti Sasol. Napadené rozhodnutí navíc neobsahuje přímé důkazy (viz bod 44 výše), které by mohly prokázat takový rozhodující vliv společnosti Sasol.

K relevantnosti provozního řízení

108. Komise poukazuje na skutečnost, že řídící orgán společnosti Schümann Sasol International byl pověřen správou běžných záležitostí této společnosti. Podle rozsudku Soudu ze dne 12. prosince 2007, Akzo Nobel a další v. Komise (T‑112/05, Sb. rozh. s. II‑5049, body 63 až 65, 82 a 83) je však provozní řízení dceřiné společnosti irelevantní při posuzování existence hospodářské jednotky mezi dceřinou společností a její mateřskou společností, neboť kontrola vykonávaná na obchodní politiku stricto sensu není podmínkou nezbytnou pro přijetí závěru, že mateřská společnost tvoří s dceřinou společností jeden podnik. Naopak by stačilo, že mateřská společnost hraje významnou roli při otázkách, které vymezují obchodní politiku dceřiné společnosti.

109. Je třeba zdůraznit, že rozsudek, na který se odvolává Komise, se týká skutkové situace, kdy mateřská společnost vlastnila 100 % kapitálu dceřiné společnosti.

110. Je nesporné, že otázka provozního řízení může být irelevantní v rozsahu, v němž se jedná o dceřinou společnost ve stoprocentním vlastnictví jediné mateřské společnosti, neboť prokázání provozní nezávislosti dceřiné společnosti nemůže samo o sobě vyvrátit domněnku výkonu rozhodujícího vlivu (viz judikatura citovaná v bodě 153 níže).

111. V případě jediného akcionáře však všechna rozhodnutí – včetně těch, která se týkají provozního řízení dceřiné společnosti – přijímají řídící pracovníci, kteří jsou určeni a jmenováni buď přímo, nebo nepřímo (prostřednictvím orgánů, jejichž členy jmenovala mateřská společnost) jedinou mateřskou společností. Rovněž bez dalšího akcionáře jsou jedinými obchodními zájmy, které se projevují v rámci dceřiné společnosti, v zásadě obchodní zájmy jediného akcionáře. Komise tak může předpokládat skutečný výkon rozhodujícího vlivu i v případě, kdy provozní řízení dceřiné společnosti vykonávají řídící pracovníci dceřiné společnosti samostatně.

112. Naproti tomu v případě společných podniků existuje pluralita akcionářů a rozhodnutí orgánů společného podniku jsou přijímána členy zastupujícími obchodní zájmy jednotlivých mateřských společností, které se mohou shodovat, ale také lišit. Proto je relevantní otázka, zda mateřská společnost vykonávala skutečný vliv na provozní řízení společného podniku, zejména prostřednictvím řídících pracovníků, které jmenovala nebo kteří zároveň zastávají funkce ve vedení mateřské společnosti.

113. Konečně je třeba připomenout, že Tribunál v rozsudcích Fuji Electric v. Komise, bodě 44 výše (bod 195) a General Technic-Otis a další v. Komise, bod 30 výše (body 112 až 117) podrobně přezkoumal způsoby přijímání rozhodnutí náležejících do provozního řízení, aby posoudil výkon rozhodujícího vlivu žalobkyněmi v uvedených věcech ve vztahu k chování jejich společných podniků na trhu.

114. V důsledku toho je třeba zamítnout argument Komise, podle něhož je určování obchodní politiky stricto sensu společného podniku jeho mateřskou společností irelevantní při zkoumání existence hospodářské jednoty mezi nimi.

Závěr o řídícím orgánu společnosti Schümann Sasol International

115. Zaprvé je třeba připomenout, že se Komise v napadeném rozhodnutí dopustila nesprávného posouzení při zkoumání úlohy pana B. I. (viz bod 76 výše). Není vyloučeno, že by v případě neexistence tohoto pochybení dospěla k závěru, že Vara uplatňovala rozhodující vliv na rozhodnutí řídícího orgánu společnosti Schümann Sasol International během podstatné části období společného podniku. Zadruhé Komise každopádně nijak neprokázala, že Sasol skutečně jednostranně určovala obsah rozhodnutí řídícího orgánu společnosti Schümann Sasol International (viz bod 107 výše). Zatřetí je třeba zdůraznit, že vliv vykonávaný na rozhodnutí řídícího orgánu společného podniku je v plné míře relevantní z hlediska přičitatelnosti odpovědnosti za protiprávní jednání, kterého se dopustil tento společný podnik, jeho mateřským společnostem (viz bod 114 výše).

K dozorčí radě a valné hromadě společnosti Schümann Sasol International

116. Žalobkyně tvrdí, že Komise nemohla platně přijmout závěr, že Sasol rozhodujícím způsobem ovlivňovala rozhodnutí přijatá dozorčí radou a valnou hromadou společnosti Schümann Sasol International z důvodu rozhodujících pravomocí, které měla společnost Vara.

117. Je třeba uvést, že poznatky, které Komise uvedla v bodech 473 a 474 napadeného rozhodnutí, naznačují, že jak Sasol, tak Vara mohly blokovat všechna rozhodnutí valné hromady a dozorčí rady společnosti Schümann Sasol International s výjimkou rozhodnutí, na které se vztahuje článek 1.5 dohody akcionářů.

118. Z rozhodnutí uvedených v článku 1.5 dohody akcionářů patří podle konsolidovaného sdělení Komise k otázkám příslušnosti podle nařízení č. 139/2004 (Úř. věst. C 95, s. 1) jedině schvalování investic do kategorie strategických obchodních rozhodnutí, které se týkají společného podniku.

119. Kromě toho je třeba uvést, že podle bodu 69 konsolidovaného sdělení Komise k otázkám příslušnosti podle nařízení č. 139/2004 se nejdůležitější práva veta týkají rozhodování o jmenování a odvolání nejvyššího managementu a schvalování rozpočtu společného podniku. Rovněž je tam stanoveno, že pravomoc spolurozhodovat o struktuře nejvyššího managementu (např. o členech představenstva), obvykle jejího držitele opravňuje vykonávat rozhodující vliv na obchodní politiku podniku. Totéž platí s ohledem na rozhodnutí o rozpočtu, protože rozpočet určuje přesný rámec činnosti společného podniku a zvláště investice, které může provádět.

120. Podle právních předpisů a ustanovení dohod upravujících fungování společného podniku Schümann Sasol International však Sasol Holding in Germany měla pravomoc určovat jednostranně pouze rozhodnutí týkající se schvalování investic, a nikoliv nejvýznamnější strategická obchodní rozhodnutí, totiž ta, které se týkají rozpočtu, jmenování a odvolávání řídících pracovníků, ani rozhodnutí týkající se podnikatelského plánu.

121. Komise proto v abstraktní analýze založené na právních předpisech a ustanoveních dohod upravujících činnost společného podniku (viz bod 49 výše) neprokázala, že Sasol mohla sama určovat v rámci dozorčí rady a valné hromady společnosti Schümann Sasol International všechna strategická obchodní rozhodnutí týkající se této společnosti. Naopak z abstraktní analýzy vyplývá, že podstatná část uvedených rozhodnutí měla být přijata společně společnostmi Sasol Holding in Germany a Vara.

122. Kromě toho napadené rozhodnutí neobsahuje žádný důkaz, který by byl založen na konkrétních skutečnostech (viz bod 50 výše), z něhož by vyplývalo, že Sasol Ltd a Sasol Holding in Germany skutečně samy navzdory právu blokovat rozhodnutí, kterou měla Vara, určovaly strategická obchodní rozhodnutí společného podniku Schümann Sasol International.

123. Vzhledem k výše uvedeným skutečnostem Tribunál zastává názor, že Komise neprokázala, že by Sasol jednostranně určovala podstatnou část rozhodnutí dozorčí rady a valné hromady společnosti Schümann Sasol International, a zvláště strategických obchodních rozhodnutí týkajících se rozpočtu, podnikatelského plánu a jmenování nejvyššího managementu v souvislosti s tímto podnikem.

Ke skutečnému výkonu rozhodujícího vlivu ze strany společnosti Sasol Holding in Germany na tržní chování společnosti Schümann Sasol International

124. Je třeba připomenout, že podle bodu 475 napadeného rozhodnutí „s ohledem na situaci popsanou v bodech 472 až 474 odůvodnění a zejména na schopnost společnosti Sasol prosadit svou vůli v rámci významných strategických rozhodnutí, jaké jsou uvedeny v článku 1.5 dohody akcionářů o hlasovacích právech (například schvalování kapitálových investic), v případě, že nebylo možné dosáhnout konsensu, musí být Sasol považována za subjekt, který skutečně ovládal společný podnik“. V bodě 481 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise usoudila, že „kontrola společného podniku společností Sasol byla prokázána“ a že „skutkové důkazy prokazují výkon rozhodujícího vlivu“ společností Sasol Holding in Germany na společnost Schümann Sasol International.

125. Z výše uvedené analýzy vyplývá, že Komise v napadeném rozhodnutí neprokázala, že Sasol jednostranně určovala rozhodnutí řídícího orgánu společnosti Schümann Sasol International a podstatnou část strategických rozhodnutí přijímaných valnou hromadou a dozorčí radou tohoto podniku (viz body 115 a 123 výše).

126. Stejně tak je třeba připomenout, že Komise neprokázala prostřednictvím přímých důkazů výkon rozhodujícího vlivu společnostmi Sasol Holding in Germany a Sasol Ltd na obchodní chování společnosti Schümann Sasol International.

127. V důsledku toho analýza Komise vedoucí k přičtení odpovědnosti za protiprávní jednání, kterého se dopustila společnost Schümann Sasol, dceřiná společnost společnosti Schümann Sasol International, společnostem Sasol Holding in Germany a Sasol Ltd obsahuje nesprávné posouzení. Je proto třeba vyhovět prvnímu žalobnímu důvodu a zrušit napadené rozhodnutí v rozsahu, v jakém se v něm společnostem Sasol Holding in Germany a Sasol Ltd přičítá odpovědnost za protiprávní jednání, kterého se dopustila Schümann Sasol.

128. Napadené rozhodnutí je tak třeba zrušit v rozsahu, v němž Komise konstatovala, že se společnosti Sasol Holding in Germany a Sasol Ltd účastnily protiprávního jednání v období před 1. červencem 2002.

K důkazům navrhovaným žalobkyněmi

129. Žalobkyně navrhují, aby byl pan C. D. I. (současný člen správní rady společnosti Sasol Wax International) vyslechnut jako svědek v souvislosti se skutečností, že v období společného podniku bylo základní směřování strategie a obchodních operací společné struktury stanovováno společností Vara, prostřednictvím pánů Schümanna a B. I.

130. S ohledem na předcházející analýzu se Tribunál domnívá, že toto svědectví není nutné, takže navrhované důkazy zamítají.

2. K druhému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z nesprávného přičtení odpovědnosti společnostem Sasol Ltd, Sasol Holding in Germany a Sasol Wax International za protiprávní jednání týkající se období Sasol

131. Žalobkyně tvrdí, že Komise protiprávně přičetla odpovědnost za chování společnosti Sasol Wax její mateřské společnosti, Sasol Wax International, mateřské společnosti posledně uvedené společnosti, Sasol Holding in Germany, a hlavní mateřské společnosti skupiny, Sasol Ltd, pokud jde o období Sasol od 1. července 2002 do 28. dubna 2005.

K první části, vycházející z nesprávného právního posouzení možnosti přičíst protiprávní jednání, kterého se dopustila dceřiná společnost, její mateřské společnosti pouze na základě domněnky založené na vlastnictví 100 % základního kapitálu

132. V bodě 494 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise uvedla následující:

„Z judikatury vyplývá, že Komise se může domnívat, že mateřské společnosti uplatňují rozhodující vliv na své dceřiné společnosti, které jsou v jejich stoprocentním vlastnictví. V případě uplatnění takové domněnky, jak to je v tomto případě, pokud jde o společnosti Sasol Wax International AG, Sasol Holding in Germany GmbH a Sasol Ltd, mateřským společnostem přísluší vyvrátit domněnku předložením důkazů, že jejich dceřiná společnost rozhodovala o svém chování na trhu samostatně.“

133. Podle žalobkyň se Komise dopustila nesprávného právního posouzení, jelikož použila nesprávnou právní normu. Žádný platný právní základ neumožňuje domnívat se, že stoprocentní podíl sám o sobě stačí k prokázání toho, že mateřská společnost je odpovědná za kartelovou dohodu, které se zúčastnila její dceřiná společnost. Taková domněnka je v rozporu se zásadou osobní právní odpovědnosti a presumpcí neviny.

134. Je třeba připomenout, že v konkrétním případě, kdy mateřská společnost vlastní 100 % kapitálu své dceřiné společnosti, která porušila unijní pravidla hospodářské soutěže, může zaprvé tato mateřská společnost vykonávat rozhodující vliv na chování této dceřiné společnosti a zadruhé existuje vyvratitelná domněnka, podle které uvedená mateřská společnost skutečně vykonává rozhodující vliv na chování své dceřiné společnosti. Za těchto podmínek postačí k tomu, aby se dalo předpokládat, že mateřská společnost vykonává rozhodující vliv na obchodní politiku dceřiné společnosti, aby Komise prokázala, že veškerý kapitál této dceřiné společnosti je vlastněn její mateřskou společností. Komise následně může činit mateřskou společnost solidárně odpovědnou za uhrazení pokuty uložené její dceřiné společnosti, s výjimkou případu, kdy tato mateřská společnost, které náleží danou domněnku vyvrátit, předloží dostatečné důkazy způsobilé prokázat, že její dceřiná společnost jedná na trhu samostatně (viz rozsudek ze dne 10. září 2009, Akzo Nobel a další v. Komise, bod 30 výše, body 60 a 61 a citovaná judikatura).

135. Kromě toho se podle judikatury domněnka odpovědnosti vycházející z vlastnictví, ze strany jedné společnosti, veškerého kapitálu jiné společnosti, použije nejen v případech, kdy existuje přímý vztah mezi mateřskou společností a její dceřinou společností, ale rovněž v případech, kdy – jako v projednávané věci – je takový vztah nepřímý vzhledem ke skutečnosti, že se mezi uvedenými společnostmi nachází další společnost (rozsudek Soudního dvora ze dne 20. ledna 2011, General Química a další v. Komise, C‑90/09 P, Sb. rozh. s. I‑1, bod 90).

136. Komise se proto nedopustila nesprávného právního posouzení, když usoudila, že v případě, kdy mateřská společnost vlastní 100 % kapitálu dceřiné společnosti, může se domnívat, že uvedená mateřská společnost, jakož i nepřímé mateřské společnosti, skutečně vykonávaly rozhodující vliv na obchodní politiku dceřiné společnosti.

137. V případě, že domněnka uplatňování rozhodujícího vlivu mateřskou společností na dceřinou společnost není vyvrácena, může Komise konstatovat, že dceřiná společnost, jakož i přímé a nepřímé mateřské společnosti, jsou součástí téže hospodářské jednotky, a tedy tvoří jeden podnik ve smyslu judikatury uvedené v bodě 31 výše. Skutečnost, že mateřské společnosti a dceřiná společnost představují jeden podnik ve smyslu článku 81 ES, umožňuje Komisi určit rozhodnutí ukládající pokuty mateřským společnostem, aniž je vyžadováno prokázání osobního zapojení těchto společnosti do protiprávního jednání (viz judikatura uvedená v bodě 36 výše).

138. Takový postup není v rozporu se zásadou osobní odpovědnosti. Společnosti Sasol Wax International, Sasol Holding in Germany a Sasol Ltd byly totiž osobně sankcionovány za protiprávní jednání, kterého se měli osobně dopustit z důvodu úzkých hospodářských a právních vazeb, které je spojovaly se společností Sasol Wax a které vyplývaly z vlastnictví veškerého kapitálu posledně uvedené společnosti (v tomto smyslu viz rozsudek Metsä-Serla a další v. Komise, bod 34 výše, bod 34)

139. Pokud jde o údajné porušení zásady presumpce neviny, je třeba připomenout, že podle této zásady se každá obviněná osoba považuje za nevinnou, dokud její vina není zákonným způsobem prokázána. Brání tak jakémukoli formálnímu konstatování, a dokonce naznačování odpovědnosti osoby obviněné z daného protiprávního jednání v rozhodnutí, kterým se končí řízení, ačkoli tato osoba nemůže využít všech záruk, které jsou inherentní výkonu práva na obhajobu v rámci řízení, jež má běžný průběh a vede k přijetí rozhodnutí ve věci samé (rozsudek Tribunálu ze dne 12. října 2007, Pergan Hilfsstoffe für industrielle Prozesse v. Komise, T‑474/04, Sb. rozh. s. II‑4225, bod 76).

140. Uplatnění zásady presumpce neviny v oblasti práva hospodářské soutěže se musí přizpůsobit skutečnosti, že na rozdíl od trestního řízení, které se nevyhnutelně týká osoby s procesní způsobilostí (fyzická nebo právnická osoba), právo hospodářské soutěže se vztahuje na podnik, který představuje hospodářskou jednotku případně složenou z několika právnických osob. Kromě toho společnosti v čele skupiny mají volnost reorganizovat své vnitřní struktury, a to zejména vytvořením společností, které mají samostatnou právní subjektivitu v případě některých činností.

141. Za takových okolností, aby byl zachován užitečný účinek unijního práva hospodářské soutěže, pouhá skutečnost, že mateřská společnost je stoprocentním nebo téměř stoprocentním vlastníkem dceřiné společnosti, která se přímo podílela na protiprávním jednání, může Komisi stačit k tomu, aby založila odpovědnost této mateřské společnosti. Jakmile Komise tuto výhradu oznámí, přísluší mateřské společnosti předložit důkazy o opaku, aby prokázala neexistenci hospodářské jednoty mezi ní a její dceřinou společností. Komise se v projednávaném případě řídila tímto přístupem, přičemž pozorně přezkoumala důkazy předložené žalobkyněmi, čímž dodržela zásadu presumpce neviny.

142. Z toho vyplývá, že první část druhého žalobního důvodu musí být zamítnuta.

K druhé části, vycházející z údajně nesprávného konstatování nevyvrácení domněnky

143. Žalobkyně se domnívají, že prostřednictvím důkazů uvedených v jejich odpovědích na oznámení námitek prokázaly, že Sasol Wax International ve skutečnosti neuplatnila rozhodující vliv na společnost Sasol Wax, protože nezasahovala ani do jejích strategických obchodních rozhodnutí ani do jejího provozního řízení.

K napadenému rozhodnutí

144. Co se týče důkazů předložených žalobkyněmi v rámci jejich odpovědí na oznámení námitek, Komise v napadeném rozhodnutí uvedla:

„[…]

(498) Co se týče členů správní rady, jakož i složení a úlohy dozorčí rady společnosti Sasol Wax GmbH, Sasol uznává, že Sasol Wax International AG měla právo jmenovat členy správní rady a členy dozorčí rady společnosti Sasol Wax GmbH. Je také potvrzeno, že několik členů dozorčí rady společnosti Sasol Wax GmbH bylo v průběhu let členy správní rady společnosti Sasol Wax International AG. Sasol však tvrdí, že tyto skutečnosti jsou nepodložené, protože správní rada nehrála významnou roli (žádná účinná kontrola řízení a/nebo strategie společnosti Sasol Wax GmbH), ovládali ji bývalí zaměstnanci společnosti Vara a nevykonávala žádný vliv na chování společnosti Sasol Wax GmbH. Zaprvé k tomu, aby bylo bezpředmětné vědět, zda byla nadále závislá na bývalých zaměstnancích společnosti Vara, stačí, že Sasol International AG měla právo jmenovat členy správní a dozorčí rady. Zadruhé, co se týče úlohy dozorčí rady, stanovy obsahují seznam některých otázek, u nichž má pravomoc dozorčí rada, například jmenování, odvolávání a kontrola vedení, schvalování účetních závěrek a rozpočtu, schvalování investic nad 0,5 milionu eur a změny týkající se obchodní organizace. Ačkoli Sasol tvrdí, že žádná z těchto pravomocí nehrála významnou roli v obchodním chování společnosti Sasol Wax GmbH, že nikdy neexistoval příklad okolností, kdy by dozorčí rada uplatňovala jakýkoliv vliv na řízení činností společnosti Sasol Wax GmbH, a že členové správní rady společnosti Sasol Wax GmbH obvykle rozhodovali o podstatných opatřeních týkajících se strategického obchodního chování společnosti Sasol Wax GmbH, aniž si vyžádali souhlas dozorčí rady, pravomoci přiznané dozorčí radě prokazují, že bylo stanoveno, že dozorčí rada skutečně hraje strategickou a finanční úlohu a vykonává různé odpovědnosti týkající se správy běžných záležitostí společnosti, které obvykle řídí správní rada a řídící osoby této společnosti.

(499) Sasol také tvrdí, že neexistence vlivu společnosti Sasol Wax International AG je potvrzena skutečností, že zástupci společnosti Sasol, kteří se zúčastnili technických schůzek, byli i nadále bývalí zaměstnanci společnosti Vara a že vedoucí obchodních útvarů, jejichž činnosti byly dotčeny technických schůzkami, nepojil žádný vztah se společností Sasol Ltd. Pokud jde o chování tzv. bývalých zaměstnanců společnosti Vara, tyto osoby byly v době, kdy se dopustily protiprávních činností, zaměstnanci skupiny Sasol, a skutečnost, že byly bývalými zaměstnanci společnosti Vara nebo že jejich přímým zaměstnavatelem byla dceřiná společnost společností Sasol Wax international AG, Sasol Holding in Germany GmbH nebo Sasol Ltd, je bezpředmětná v rozsahu, v jakém lze prokázat, že mateřské společnosti vykonávaly na tuto dceřinou společnost rozhodující vliv.“

Obecné poznámky

145. Podle judikatury pro účely vyvrácení domněnky výkonu rozhodujícího vlivu mateřské společnosti na chování její dceřiné společnosti, jak je popsána v bodě 134 výše, žalobkyním přísluší předložit veškeré důkazy týkající se organizačních, hospodářských a právních vazeb existujících mezi společnostmi Sasol Wax a Sasol Wax International, o kterých se domnívají, že mohou prokázat, že netvoří hospodářskou jednotku. Tribunál musí totiž při svém posouzení zohlednit všechny předložené důkazy, jejichž povaha a význam se mohou lišit podle charakteristických rysů každého projednávaného případu (rozsudek Tribunálu ze dne 12. prosince 2007, Akzo Nobel a další v. Komise, bod 108 výše, bod 65, potvrzený rozsudkem ze dne 10. září 2009, Akzo Nobel a další v. Komise, bod 30 výše, a rozsudek ze dne 13. července 2011, Eni v. Komise, T‑39/07, Sb. rozh. s. II‑4457, bod 95).

146. Dotčená domněnka se opírá o konstatování, že zaprvé až na zcela výjimečné okolnosti společnost vlastnící veškeré jmění určité dceřiné společnosti může už jen vzhledem k tomuto podílu na jmění vykonávat rozhodující vliv na jednání této dceřiné společnosti, a zadruhé že neexistenci skutečného uplatnění této schopnosti ovlivňovat lze nejúčinněji vyhledávat ve sféře entit, ve vztahu k nimž se tato domněnka uplatňuje (rozsudek Soudního dvora ze dne 29. září 2011, Elf Aquitaine v. Komise, C‑521/09 P, Sb. rozh. s. I‑8947, bod 60).

147. Navíc uplatnění takové domněnky je odůvodněno skutečností, že pokud je mateřská společnost jediným akcionářem dceřiné společnosti, disponuje všemi možnými nástroji, aby uvedla obchodní jednání dceřiné společnosti do souladu se svým obchodním chováním. Především právě jediný akcionář je ten, který v zásadě definuje rozsah samostatnosti dceřiné společnosti vypracováním jejích stanov, který vybírá její řídící pracovníky a který přijímá nebo schvaluje strategická obchodní rozhodnutí dceřiné společnosti, případně prostřednictvím přítomnosti svých zástupců v orgánech dceřiné společnosti. Stejně tak hospodářská jednota mezi mateřskou společností a její dceřinou společností je obvykle navíc zachována povinnostmi vyplývajícími z práva společností členských států, jako jsou vedení konsolidovaných účetních závěrek, povinnost dceřiné společnosti informovat pravidelně o svých činnostech mateřskou společnost, jakož i vyhotovování ročních účetních závěrek dceřiné společnosti valnou hromadou, kterou tvoří mateřská společnost samotná, což nevyhnutelně znamená, že mateřská společnost sleduje, přinejmenším v zásadních bodech, obchodní činnosti dceřiné společnosti.

148. Kromě toho je třeba zdůraznit, že v případě dceřiné společnosti ve stoprocentním nebo téměř stoprocentním vlastnictví jediné mateřské společnosti, existuje v zásadě jediný obchodní zájem a členové orgánů dceřiné společnosti jsou určováni a jmenováni jediným akcionářem, který jim může dávat přinejmenším neformální pokyny a určovat jim kritéria výkonnosti. V takovém případě proto mezi řídícími pracovníky dceřiné společnosti a řídícími pracovníky mateřské společnosti nutně existuje vztah důvěry, přičemž řídící pracovníci dceřiné společnosti nutně jednají tak, že zastupují a podporují pouze stávající obchodní zájmy, a to zájmy mateřské společnosti (viz rovněž bod 35 výše). Jednotnost jednání mateřské společnosti a její dceřiné společnosti na trhu je tak zajištěna navzdory jakékoliv samostatnosti přiznané řídícím pracovníkům dceřiné společnosti, pokud jde o provozní řízení této dceřiné společnosti, které spadá pod určování obchodní politiky dceřiné společnosti stricto sensu . Navíc obecně právě jediný akcionář sám a podle vlastních zájmů určuje pravidla rozhodování dceřiné společnosti a rozhoduje o rozsahu provozní samostatnosti této dceřiné společnosti, což může změnit z vlastní vůle tím, že změní pravidla fungování dceřiné společnosti, nebo v rámci restrukturalizace, nebo dokonce vytvořením neformálních rozhodovacích mechanismů.

149. Použití domněnky skutečného výkonu rozhodujícího vlivu mateřskou společností na obchodní chování její dceřiné společnosti je tak odůvodněno v rozsahu, v němž se týká typických situací, pokud jde o vztahy mezi dceřinou společností a její jedinou mateřskou společností, přičemž skutečnost, že jediná mateřská společnost vlastní celý nebo téměř celý základní kapitál dceřiné společnosti, s sebou v zásadě nese jednotnost jejich chování na trhu.

150. Nic to však nemění na skutečnosti, že dotčené společnosti mají poté, co jim bylo doručeno oznámení námitek, v plné míře možnost prokázat, že mechanismy popsané v bodech 147 a 148 výše, které obvykle uvádějí obchodní chování dceřiné společnosti v soulad s obchodním chováním její mateřské společnosti, nefungovaly řádně, v důsledku čehož byla hospodářská jednota skupiny narušena.

K provoznímu řízení společnosti Sasol Wax

151. Žalobkyně se domnívají, že prokázaly, že politikou skupiny Sasol bylo nevměšovat se do samostatného chování její dceřiné společnosti Sasol Wax. V této souvislosti poukazují na oznámení, které 9. dubna 2001 podepsali vedoucí zaměstnanci společnosti Sasol Wax International.

152. Takto se podle žalobkyň „záležitostmi do běžnéh o provozu měla zabývat Sasol Wax […] jako samostatný subjekt“, zatímco „vize, úkoly a strategie“ měla rozvíjet Sasol Wax International. Kromě toho řídící pracovníci společnosti Sasol Wax údajně nikdy nečelili uplatnění práva veta ze strany společnosti Sasol Wax International a řídící pracovníci společnosti Sasol Wax International si v rámci období Sasol nepamatují na žádný pokyn daný řídícím pracovníkům společnosti Sasol Wax.

153. V tomto ohledu Tribunál již rozhodl, že skutečnost, že dceřiná společnost má vlastní místní vedení a vlastní prostředky, sama o sobě neprokazuje, že určuje své chování na trhu nezávisle na své mateřské společnosti. Rozdělení úkolů mezi dceřiné společnosti a jejich mateřské společnosti a zvláště svěření řízení běžných činností místnímu vedení stoprocentně vlastněné dceřiné společnosti je obvyklou praxí velkých podniků složených z více dceřiných společností, vlastněných v konečném důsledku stejnou zastřešující společností. V důsledku toho v případě vlastnictví veškerého nebo téměř veškerého kapitálu dceřiné společnosti, která se přímo podílela na protiprávním jednání, nemohou důkazy, které byly v této souvislosti předloženy, vyvrátit domněnku skutečného výkonu rozhodujícího vlivu ze strany mateřské společnosti a zastřešující mateřské společnosti na chování dceřiné společnosti (v tomto smyslu viz rozsudek Alliance One International v. Komise, bod 35 výše, body 130 a 131).

154. Takové řešení navíc odůvodňují úvahy uvedené v bodech 35, 147 a 148 výše, z nichž vyplývá, že řídící pracovníci dceřiné společnosti ve stoprocentním nebo téměř stoprocentním vlastnictví jediné mateřské společnosti jednají obvykle tak, že zastupují nebo podporují jediné stávající obchodní zájmy, a to zájmy jediné mateřské společnosti. Zajišťují tak soulad obchodního chování dceřiné společnosti s obchodním chováním zbytku skupiny v rámci uplatňování svých samostatných pravomocí.

155. Z toho vyplývá, že argumenty žalobkyň vycházející z provozní samostatnosti společnosti Sasol Wax, které nemohou prokázat, že došlo k narušení hospodářské jednoty mezi společnostmi Sasol Wax a Sasol Wax International, je třeba zamítnout.

Ke strategickým obchodním rozhodnutím

156. Zaprvé žalobkyně uvádějí, že Sasol Wax International nevyužila svou pravomoc určit řídící pracovníky společnosti Sasol Wax a nevyměnila bývalé vedení společnosti HOS. Sasol Wax údajně byla řízena jako samostatná hospodářská jednotka podle tradice rodiny Schümann třemi jednateli, kteří dříve působili ve společnosti HOS. Komise se údajně dopustila nesprávného právního posouzení, když odmítla relevantnost této skutečnosti v napadeném rozhodnutí a usoudila, že stačilo, aby Sasol Wax International měla pravomoc určit řídící pracovníky.

157. Je třeba uvést, že takové tvrzení již Tribunál odmítl ve svém rozsudku Alliance One v. Komise, bod 35 výše (bod 137). Vzhledem k pravomoci jediného společníka, v projednávaném případě společnosti Sasol Wax International, vybírat po získání celého základního kapitálu této společnosti řídící pracovníky společnosti Sasol Wax je ponechání uvedených řídících pracovníků ve funkci jen rozhodnutím jediné mateřské společnosti a představuje napojení uvedených řídících pracovníků na tuto společnost. Tato skutečnost proto nemůže vyvrátit domněnku skutečného výkonu rozhodujícího vlivu mateřskou společností na chování její dceřiné společnosti.

158. Zadruhé žalobkyně zdůrazňují, že předložily zápisy ze všech zasedání dozorčí rady společností Sasol Wax a Sasol Wax international. Žádný z těchto dokumentů údajně neobsahuje náznak jakéhokoliv významného vlivu vykonávaného na společnost Sasol Wax jejími přímými nebo nepřímými mateřskými společnostmi. Navíc řídící pracovníci společnosti Sasol Wax měli ve zvyku přijímat iniciativy, pokud jde o její strategické obchodní chování, aniž žádali o souhlas dozorčí rady nebo společníků. Tak tomu bylo v případě dlouhodobých smluv o dodávkách uzavřených se společnostmi ExxonMobil a Shell, které byly projednány a uzavřeny pouze řídícími pracovníky společnosti Sasol Wax, přidělení zaměstnanců ziskových center společnosti Sasol Wax, jakož i programu snižování nákladů a zadávání třetím osobám zakázek týkajících logistických služeb společnosti Sasol Wax.

159. Je třeba konstatovat, že iniciativy řídících pracovníků společnosti Sasol Wax se netýkají nejvýznamnějších strategických obchodních rozhodnutí z hlediska posouzení jednoty chování dceřiné společnosti a její mateřské společnosti na trhu, jako jsou rozhodnutí týkající se rozpočtu, podnikatelského plánu, velkých investic nebo také jmenování nejvyššího managementu. Stejně tak žalobkyně nezpochybňují, že dozorčí rada měla pravomoc schválit roční účetní závěrky společnosti Sasol Wax.

160. Vzhledem k předcházejícím úvahám je proto třeba učinit závěr, že argumenty žalobkyň neprokazují, že by obvyklé mechanismy zajišťující jednotu chování mateřské společnosti a její stoprocentně vlastněné dceřiné společnosti, poskytující základ pro domněnku skutečného výkonu rozhodujícího vlivu, byly narušeny (viz body 147 a 148 výše), takže Komise mohla oprávněně konstatovat existenci hospodářské entity odpovídající pojmu „podnik“ ve smyslu článku 81 ES.

K nevyvratitelné povaze domněnky

161. Podle žalobkyň za předpokladu, že by byl přijat závěr, že navzdory všem poznatkům, které předložily žalobkyně, by tyto poznatky nestačily k vyvrácení domněnky skutečného výkonu, ze strany mateřské společnosti, rozhodujícího vlivu na chování její dceřiné společnosti, tato domněnka by byla fakticky nevyvratitelná v rozporu s článkem 2 nařízení č. 1/2003, povinností odůvodnění, zásadou osobní odpovědnosti a presumpcí neviny.

162. V tomto ohledu je třeba poznamenat, že tvrzení žalobkyň, které byla shromážděna pro účely vyvrácení dotčené domněnky, popisují obvyklé fungování velkého mezinárodního podniku, jehož místní jednotka, Sasol Wax, je řízena řídícími pracovníky, kteří byli ponecháni ve svých funkcích rozhodnutím společnosti Sasol Wax International, její stoprocentní mateřské společnosti, která se také rozhodla delegovat pravomoci určovat obchodní politiku stricto sensu na uvedené řídící pracovníky a ponechala si pravomoc přijímat strategická obchodní rozhodnutí v rámci dozorčí rady a valné hromady společnosti Sasol Wax.

163. Vyvrácení domněnky skutečného výkonu rozhodujícího vlivu mateřskou společností na chování její dceřiné společnosti však není otázkou množství a podrobnosti důkazů v případě, kdy se tyto důkazy týkají obvyklé situace organizace velkého nadnárodního podniku, kde jsou pravomoci v oblasti provozního řízení delegovány na řídící pracovníky jeho místních jednotek. K vyvrácení této domněnky je třeba uvést neobvyklé okolnosti, které prokazují, že navzdory tomu, že veškerý základní kapitál dceřiných společností skupiny byl držen jejich mateřskými společnostmi, byla hospodářská jednota skupiny narušena, protože mechanismus zajišťující soulad obchodního chování dceřiných a mateřských společností nefungoval obvyklým způsobem.

164. Žalobkyně však v projednávaném případě takové důkazy nepředložily.

165. Rovněž je třeba připomenout, že Soudní dvůr a Tribunál již konstatovaly, že domněnka výkonu rozhodujícího vlivu mateřské společnosti na jednání její dceřiné společnosti není nevyvratitelná. Podle judikatury i domněnka, kterou je obtížné vyvrátit, zůstává v přijatelných mezích, je-li přiměřená ve vztahu ke sledovanému legitimnímu účelu, je-li možné podat protidůkaz a je-li zajištěno právo na obhajobu (rozsudek Elf Aquitaine v. Komise, bod 146 výše, bod 62, a rozsudek Tribunálu ze dne 27. září 2012, Shell Petroleum a další v. Komise, T‑343/06, bod 54). Tak tomu je, pokud jde o domněnku týkající se existence hospodářské jednoty mezi dceřinou společností a její jedinou mateřskou společností, rovněž s ohledem na úvahy uvedené v bodech 147 až 150 výše.

166. Výtku žalobkyň vycházející z nevyvratitelné povahy dotčené domněnky je proto třeba zamítnout.

Závěr

167. S ohledem na všechny předchozí úvahy je třeba učinit závěr, že se Komise právem domnívala, že společnosti Sasol Wax a Sasol Wax International tvořily hospodářskou jednotku ve smyslu judikatury citované v bodě 36 výše, přičemž společnosti tvořící tuto jednotku lze činit solidárně odpovědnými za dotčené protiprávní jednání.

168. Ostatně je třeba poznamenat, že žalobkyně nepředložily žádný konkrétní argument, pokud jde o vyvrácení domněnky skutečného výkonu rozhodujícího vlivu společností Sasol Holding in Germany na obchodní chování společnosti Sasol Wax International nebo společnosti Sasol Ltd na obchodní chování společnosti Sasol Holding in Germany.

169. Proto je třeba zamítnout druhý důvod v plném rozsahu.

K důkazům navrhovaným žalobkyněmi

170. Žalobkyně navrhují, aby byly pánové C. D. I. a R. G. S, řídící pracovníci společnosti Sasol Wax během období Sasol, vyslechnuti jako svědci ohledně skutečnosti, že ani Sasol Wax International ani Sasol Ltd nedávaly své dceřiné společnosti pokyny a že Sasol Wax určovala své obchodní chování samostatně.

171. S ohledem na předchozí analýzu Tribunál soudí, že uvedená svědectví nemohou ovlivnit otázku přičtení protiprávního jednání, kterého se dopustila Sasol Wax, společnostem Sasol Wax International, Sasol Holding in Germany a Sasol Ltd. V důsledku toho není třeba přijmout návrhy žalobkyň na provedení důkazů.

3. K třetímu žalobnímu důvodu, týkajícímu se neexistence solidární odpovědnosti společnosti Vara v období Schümann a v období společného podniku

172. Žalobkyně uvádějí, že v období Schümann společnost, která se přímo podílela na protiprávním jednání, HOS, byla ovládána společností Vara a v poslední řadě osobně panem Schümannem. Stejně tak v období společného podniku Vara údajně také vykonávala přinejmenším společnou kontrolu nad provozní entitou, Schümann Sasol. Komise se údajně tím, že společnosti Vara nepřičetla odpovědnost za jednání společností HOS a Schümann Sasol a uplatnila výlučně solidární odpovědnost společnosti Sasol za období společného podniku, dopustila diskriminace společnosti Sasol ve vztahu ke společnosti Vara.

173. Komise údajně nijak nevysvětlila důvody, ze kterých zacházela odlišně na jedné straně se společností Sasol a na druhé straně se společností Vara/ pan Schümann. Žalobkyně mimoto připomínají zásady vyplývající z rozsudku HFB a další v. Komise, bod 33 výše (bod 105).

174. Tento postup Komise údajně vážně ohrozil opravné prostředky, kterými disponují společnosti Sasol Ltd, Sasol Holding in Germany a Sasol Wax International pro účely uplatnění regresního nároku proti panu Schümannovi nebo společnosti Vara, protože Sasol by musela prokázat, že se pan Schümann a společnost Vara podíleli na protiprávním jednání. Takové prokázání by však bylo obzvláště obtížné, neboť žalobkyně by musely vysvětlit důvody, ze kterých Komise nezohlednila odpovědnost ani společnosti Vara ani pana Schümanna. Kromě toho konstatování solidární odpovědnosti společnosti Vara a pana Schümanna bylo pro společnost Sasol o to významnější, protože kartelová dohoda byla vytvořena zejména společností HOS a panem Schümannem v době, kdy Sasol nevykonávala žádnou činnost v evropském odvětví parafínových vosků.

175. Konečně z důvodu nekonstatování solidární odpovědnosti společnosti Vara Komise údajně neuplatnila ve vztahu k obratu společnosti Vara maximální výši 10 % stanovenou v čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003.

176. Komise tvrdí, že disponuje posuzovací pravomocí při rozhodování, které entity tvořící podnik shledá odpovědnými za protiprávní jednání, přičemž její posouzení se uskutečňuje podle každého jednotlivého případu a není povinna odůvodnit skutečnost, že ve vztahu ke třetím osobám nepřijala akty podobné těm, které určila entitám, jimž byla přičtena odpovědnost.

177. Každopádně Komise uvádí, že podle judikatury, pokud podnik svým jednáním porušil čl. 81 odst. 1 ES, nemůže se zcela vyhnout sankci z důvodu, že jinému hospodářskému subjektu pokuta uložena nebyla. I kdyby se Komise dopustila pochybení tím, že protiprávní jednání nepřičetla společnosti Vara, dodržení zásady rovného zacházení musí být v souladu se zásadou legality, podle níž nikdo nemůže ve svůj prospěch uplatňovat protiprávnost, k níž došlo ve prospěch jiné osoby.

178. Úvodem je třeba uvést, že vzhledem k tomu, že prvnímu žalobnímu důvodu bylo vyhověno, není třeba zkoumat porušení zásady rovného zacházení, pokud jde o období společného podniku, protože napadené rozhodnutí je v tomto ohledu zrušeno.

179. V následujících úvahách bude Tribunál zkoumat výlučně námitku žalobkyň ohledně diskriminace vůči společnosti Vara a panu Schümannovi, pokud jde o období Schümann.

180. Nejprve je třeba uvést, že Komise v bodě 457 napadeného rozhodnutí výslovně připustila, že „HOS, společnost, která se přímo podílela na protiprávním jednání, byla koneckonců ve vlastnictví pana […] Schümanna osobně a že odpovědnost za protiprávní jednání, ke kterému došlo v tomto období, v konečném důsledku přísluší panu Schümannovi“. Komise však z důvodu protiprávního jednání, kterého se dopustila společnost HOS, solidárně nepotrestala ani společnost Vara, která je její přímou mateřskou společností, ani pana Schümanna.

181. Podle judikatury zásada rovného zacházení, která vyžaduje, aby se srovnatelnými situacemi nebylo zacházeno odlišně a s odlišnými situacemi stejně, pokud takové zacházení není objektivně odůvodněno, představuje obecnou zásadou unijního práva zakotvenou v článcích 20 a 21 Listiny základních práv Evropské unie (usnesení Soudního dvora ze dne 15. června 2012, Otis Luxembourg a další v. Komise, C‑494/11 P, bod 53; viz rovněž v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne 14. září 2010, Akzo Nobel Chemicals a Akcros Chemicals v. Komise, C‑550/07 P, Sb. rozh. s. I‑8301, body 54 a 55).

182. Kromě toho je třeba uvést, že možnost, stanovená judikaturou uvedenou v bodě 36 výše, uložit mateřské společnosti sankci ve vztahu k protiprávnímu jednání její dceřiné společnosti sama o sobě nebrání tomu, aby sama dceřiná společnost byla sankcionována. Podnik – tedy hospodářská jednotka zahrnující osobní, hmotné a nehmotné prvky (rozsudek Soudního dvora ze dne 13. července 1962, Mannesmann v. Vysoký úřad, 19/61, Recueil, s. 675, 705 a 706) – je totiž řízen orgány stanovenými jeho právním statutem a každé rozhodnutí, kterým se mu ukládá pokuta, může být určeno statutárnímu orgánu podniku (představenstvu, výboru ředitelů, předsedovi, jednateli atd.), i když finanční důsledky nakonec nesou jeho vlastníci. Toto pravidlo by bylo popřeno, kdyby se od Komise vždy, když se zabývá protiprávním jednáním podniku, vyžadovalo ověřovat, kdo je vlastníkem vykonávajícím rozhodující vliv na podnik, aby tak mohla sankcionovat pouze tohoto vlastníka (v tomto smyslu viz rozsudek Tribunálu ze dne 29. dubna 2004, Tokai Carbon a další v. Komise, T‑236/01, T‑239/01, T‑244/01 až T‑246/01, T‑251/01 a T‑252/01, Recueil, s. II‑1181, body 279 až 281). Vzhledem k tomu, že možnost sankcionovat mateřskou společnost za jednání dceřiné společnosti nemá dopad na legalitu rozhodnutí určeného pouze dceřiné společnosti, která se účastnila protiprávního jednání, má