(viz body 38–39)

Ačkoli článek 228 ES neupřesňuje lhůtu, v níž musí být vyhověno rozsudku Soudního dvora, kterým bylo určeno, že stát nesplnil svoji povinnost, z ustálené judikatury vyplývá, že zájem na okamžitém a jednotném uplatňování práva Společenství vyžaduje, aby plnění povinností vyplývajících z rozsudku bylo započato okamžitě a bylo završeno v co nejkratší možné lhůtě.

(viz bod 47)

Ačkoli musí být na řízení podle článku 228 odst. 2 ES nahlíženo jako na zvláštní soudní řízení za účelem výkonu rozsudků Soudního dvora, toto řízení, obdobně jako řízení podle článku 226 ES, vyžaduje, aby byl dodržen postup před zahájením soudního řízení.

V rámci žaloby podané na základě článku 226 ES, výzva dopisem zaslaná Komisí členskému státu a odůvodněné stanovisko vydané uvedeným orgánem vymezují v tomto ohledu předmět sporu, který již nemůže být následně rozšířen. Možnost dotčeného členského státu předložit vyjádření totiž představuje, i když se tento stát rozhodne této možnosti nevyužít, základní záruku zamýšlenou Smlouvou a dodržování této záruky je podstatnou procesní náležitostí řízení pro nesplnění povinnosti členským státem. V důsledku toho musí být odůvodněné stanovisko a žaloba Komise založeny na stejných vytýkaných skutečnostech, jako byly skutečnosti vytýkané ve výzvě dopisem, kterou se zahajuje postup před zahájením soudního řízení.

Je tomu tak i v případě žaloby podané podle čl. 228 odst. 2 ES, jejíž předmět je vymezen postupem před zahájením soudního řízení upraveným v tomto ustanovení v tom směru, že Komise ve své žalobě nemůže rozšířit předmět sporu uplatněním nových vytýkaných skutečností oproti těm uvedeným v odůvodněném stanovisku, ve kterém Komise upřesnila body, v nichž dotyčný členský stát nevyhověl rozsudku Soudního dvora, kterým bylo určeno nesplnění povinnosti.

Je pravda, že požadavek, podle kterého je předmět žaloby podané na základě článků 226 ES a 228 odst. 2 ES vymezen postupem před zahájením soudního řízení upraveným těmito ustanoveními, nemůže jít tak daleko, aby ve všech případech trval na dokonalé shodě mezi vytýkanými skutečnostmi uvedenými ve výzvě dopisem, výrokem odůvodněného stanoviska a návrhovými žádáními žaloby, jestliže předmět sporu nebyl rozšířen nebo změněn. Pokud tedy byla změna právních předpisů přijata v průběhu postupu před zahájením soudního řízení, pak se žaloba může týkat vnitrostátních ustanovení, která nejsou totožná s těmi, která jsou uvedena v odůvodněném stanovisku. Tak je tomu zejména tehdy, když členský stát následně po vydání odůvodněného stanoviska přijme změny vnitrostátních ustanovení, která jsou předmětem odůvodněného stanoviska, aby tak odstranil vytýkané skutečnosti plynoucí z nevyhovění rozsudku, kterým bylo určeno nesplnění povinnosti.

V žalobě podané podle čl. 228 odst. 2 ES však Komise nemůže kritizovat vnitrostátní ustanovení, která, přestože byla použitelná již v průběhu postupu před zahájením soudního řízení, nebyla jeho předmětem, ať již výslovně anebo – existuje-li přímý vztah mezi těmito ustanoveními a aspekty vnitrostátní právní úpravy kritizovanými v odůvodněném stanovisku – implicitně. Proto vzhledem k tomu, že Komise je povinna v odůvodněném stanovisku vydaném na základě čl. 228 odst. 2 ES upřesnit body, v nichž dotyčný členský stát nevyhověl rozsudku Soudního dvora, kterým bylo určeno nesplnění povinnosti, nemůže být předmět sporu rozšířen na povinnosti neuvedené v odůvodněném stanovisku, jinak by totiž došlo k porušení podstatných formálních náležitostí zajišťujících řádný postup. Komise tedy nemůže, aniž by rozšířila předmět sporu, a tudíž aniž by porušila právo na obhajobu, předložit důvod, který neuplatnila ve fázi před zahájením soudního řízení, poprvé až ve fázi žaloby.

(viz body 54–60, 77)