STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

PRIITA PIKAMÄEA

přednesené dne 13. ledna 2022 ( 1 )

Věc C‑260/20 P

Evropská komise

proti

Hansol Paper Co. Ltd

„Kasační opravný prostředek – Dumping – Prováděcí nařízení (EU) 2017/763 – Dovoz určitého typu lehkého termografického papíru pocházejícího z Korejské republiky – Konečné antidumpingové clo – Výpočet dumpingového rozpětí – Výpočet rozpětí újmy – Stanovení újmy“

I. Úvod

1. Kasačním opravným prostředkem se Evropská komise domáhá zrušení rozsudku Tribunálu Evropské unie ze dne 2. dubna 2020, Hansol Paper Co. Ltd v. Komise (T‑383/17, nezveřejněný, dále jen napadený rozsudek, EU:T:2020:139), který vyhověl žalobě podané společností Hansol Paper Co. Ltd (dále jen „Hansol“) – podniku se sídlem v Jižní Koreji, který působí v oblasti výroby a vývozu termografického papíru – proti prováděcímu nařízení Komise (EU) 2017/763 ze dne 2. května 2017 o uložení konečného antidumpingového cla na dovoz určitého typu lehkého termografického papíru pocházejícího z Korejské republiky a o konečném výběru uloženého prozatímního cla ( 2 ) (dále jen „sporné nařízení“) tím, že zrušil toto nařízení v rozsahu, ve kterém se týká výše uvedeného podniku.

2. Projednávaný kasační opravný prostředek poskytuje Soudnímu dvoru příležitost upřesnit výklad ustanovení nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2016/1036 ze dne 8. června 2016 o ochraně před dumpingovým dovozem ze zemí, které nejsou členy Evropské unie ( 3 ) (dále jen „základní nařízení“), a zejména ustanovení zmocňujících Komisi k tomu, aby určila existenci dumpingu, který může způsobit újmu výrobnímu odvětví Evropské unie. Právní otázky, o kterých má Soudní dvůr rozhodnout, se konkrétně týkají různých etap přezkumu, který musí Komise provést při uplatňování tohoto nástroje obchodní ochrany, jakož i vyšetřovacích pravomocí, kterými disponuje vůči hospodářským subjektům podezřelým z nekalých obchodních praktik, které případně odůvodňují antidumpingová opatření.

II. Právní rámec

A. Právo WTO

3. Rozhodnutím Rady 94/800/ES ze dne 22. prosince 1994 o uzavření dohod jménem Evropského společenství s ohledem na oblasti, které jsou v jeho pravomoci, v rámci Uruguayského kola mnohostranných jednání (1986–1994) ( 4 ) Rada Evropské unie schválila Dohodu o zřízení Světové obchodní organizace (WTO) podepsanou v Marrákeši 15. dubna 1994, jakož i dohody uvedené v přílohách 1, 2 a 3 uvedené dohody, mezi něž patří i Dohoda o provádění článku VI Všeobecné dohody o clech a obchodu 1994 (dále jen „antidumpingová dohoda“) ( 5 ).

4. Článek 2 antidumpingové dohody, nadepsaný „Zjišťování dumpingu“, stanoví: „2.1 Pro účely této Dohody může být výrobek považován za dumpingový, tj. uvedený na trh jiné země za cenu nižší, než je běžná hodnota, jestliže vývozní cena výrobku, vyváženého z jedné země do druhé, je nižší, než je při běžném obchodu srovnatelná cena obdobného výrobku, určeného pro spotřebu ve vývozní zemi. 2.2 Jestliže nejsou žádné prodeje obdobného výrobku při běžném obchodu na domácím trhu vývozní země nebo když pro zvláštní situaci na trhu nebo nízký objem prodejů na domácím trhu vývozní země […] takové prodeje nedovolují řádné srovnání, dumpingové rozpětí bude určeno srovnáním se srovnatelnou cenou obdobného výrobku, vyváženého do některé třetí země za předpokladu, že tato cena je reprezentativní, nebo srovnáním s výrobními náklady v zemi původu, zvýšenými o rozumnou částku, představující administrativní, prodejní a všeobecné náklady a zisk.“

B. Základní nařízení

5. Článek 2 základního nařízení v příslušných částech stanoví: „1. Běžná hodnota se obvykle zakládá na cenách, které jsou zaplaceny nebo mají být zaplaceny nezávislým odběratelem v zemi vývozu v běžném obchodním styku. Pokud však nejsou obdobné výrobky vývozcem v zemi vývozu vyráběny ani prodávány, může být běžná hodnota určena na základě cen jiných prodejců nebo výrobců. Ceny mezi stranami, které jsou podle všeho v obchodním spojení nebo mají dohodu o vyrovnání, nelze pokládat za ceny v běžném obchodním styku a nelze je použít k určení běžné hodnoty, pokud není zjištěno, že tímto vztahem nejsou ovlivněny. V rámci šetření otázky, zda jsou dvě strany v obchodním spojení, je možné použít výklad podle definice „osob ve spojení“ uvedené v článku 127 prováděcího nařízení Komise (EU) 2015/2447[ ( 6 )]. 2. K určení běžné hodnoty by měl být obvykle použit prodej obdobných výrobků ke spotřebě na domácím trhu, pokud jeho objem činí nejméně 5 % objemu prodeje posuzovaného výrobku v Unii. Přípustný je však i nižší objem prodeje, pokud například jsou účtované ceny považovány za reprezentativní pro daný trh. 3. Pokud obdobné výrobky v běžném obchodním styku nejsou prodávány vůbec nebo jen v neuspokojivém množství nebo tento prodej neumožňuje z důvodu zvláštní situace na trhu přiměřené srovnání, určí se běžná hodnota obdobného výrobku na základě výrobních nákladů v zemi původu s připočtením přiměřené částky pro prodejní, správní a režijní náklady a pro zisk, nebo na základě cen platných při vývozu do vhodné třetí země v běžném obchodním styku, pokud jsou tyto ceny reprezentativní. […] 9. Neexistuje-li vývozní cena nebo ukáže-li se, že vývozní cena z důvodu obchodního spojení nebo dohody o vyrovnání mezi vývozcem a dovozcem nebo třetí stranou není spolehlivá, lze vývozní cenu zjistit početně na základě ceny, za niž je dovezený výrobek poprvé znovu prodán nezávislému kupujícímu, nebo pokud výrobek není prodán nezávislému kupujícímu nebo není znovu prodán ve stavu, ve kterém byl dovezen, na jakémkoli jiném přiměřeném základě. […] 11. S výhradou příslušných ustanovení o spravedlivé srovnání se existence dumpingového rozpětí v průběhu šetření obvykle zjišťuje na základě srovnání váženého průměru běžné hodnoty s váženým průměrem cen všech srovnatelných vývozních obchodů do Unie nebo srovnáním jednotlivých běžných hodnot a jednotlivých vývozních cen do Unie za každý obchod. Běžná hodnota určená na základě váženého průměru však může být srovnána s cenami všech jednotlivých vývozních obchodů do Unie, jestliže se struktura vývozních cen výrazně liší mezi různými kupujícími, oblastmi nebo obdobími a jestliže by metody uvedené v první větě tohoto odstavce neodrážely v plném rozsahu dumpingové praktiky. Tento odstavec nevylučuje výběr vzorku v souladu s článkem 17. 12. Dumpingové rozpětí odpovídá částce, o niž běžná hodnota přesahuje vývozní cenu. Pokud jsou dumpingová rozpětí rozdílná, lze stanovit vážené průměrné dumpingové rozpětí.“

6. Článek 3 odst. 3 základního nařízení stanoví: „3. S ohledem na objem dumpingového dovozu se posoudí, zda došlo k významnému zvýšení dumpingového dovozu v absolutních hodnotách nebo v poměru k výrobě nebo spotřebě v Unii. Pokud jde o účinek dumpingového dovozu na ceny, posoudí se, zda ve srovnání s cenou obdobného výrobku výrobního odvětví Unie existuje značné cenové podbízení ze strany dumpingového dovozu nebo zda tento dovoz jinak významnou měrou způsobil pokles cen nebo zabránil významnou měrou jejich růstu, ke kterému by jinak došlo. Žádné z uvedených kritérií nemusí být rozhodující.“

7. Článek 6 odst. 7 a 8 základního nařízení stanoví: „7. Žadatelé, dovozci a vývozci a jejich zájmové svazy, uživatelé a organizace spotřebitelů, kteří se sami přihlásili v souladu s čl. 5 odst. 10, a zástupci země vývozu mohou na základě písemné žádosti nahlédnout do všech informací, které předal Komisi některý účastník šetření, s výjimkou interních dokumentů orgánů Unie nebo členských států, pokud mají tyto informace význam pro uplatnění jejich věci, nejsou důvěrné ve smyslu článku 19 a jsou používány při šetření. Strany se mohou k těmto informacím vyjádřit a k jejich stanoviskům se přihlédne, pokud jsou v odpovědi řádně zdůvodněna. 8. S výjimkou okolností uvedených v článku 18 se co nejdůkladněji ověřuje správnost informací poskytnutých účastníky řízení, o něž se závěry opírají.“

8. Článek 9 odst. 3 a 4 základního nařízení stanoví: „3. U řízení zahájených podle čl. 5 odst. 9 se újma zpravidla pokládá za zanedbatelnou, je-li podíl dotyčného dovozu na trhu nižší než objemy uvedené v čl. 5 odst. 7. Stejné řízení se neprodleně zastaví, pokud je zjištěno, že dumpingové rozpětí vyjádřené jako procentní podíl z vývozní ceny činí méně než 2 %, přičemž je-li dumpingové rozpětí pro jednotlivé vývozce nižší než 2 %, zastaví se ve vztahu k nim pouze šetření a tito vývozci zůstávají předmětem řízení a mohou se znovu stát předmětem šetření v rámci pozdějšího přezkumu podle článku 11 pro danou zemi. 4. Pokud z konečného zjištění skutkového stavu vyplývá, že existuje dumping a jím způsobená újma a v zájmu Unie je nutné zasáhnout v souladu s článkem 21, uloží Komise přezkumným postupem podle čl. 15 odst. 3 konečné antidumpingové clo. Pokud byla uložena prozatímní cla, zahájí Komise tento postup nejpozději jeden měsíc před tím, než tato cla pozbudou platnosti.“

9. Článek 18 odst. 1 a 3 základního nařízení stanoví: „1. Pokud účastník řízení odepře přístup k nezbytným informacím nebo je neposkytne ve lhůtách stanovených tímto nařízením nebo pokud závažným způsobem brání šetření, mohou prozatímní nebo konečná pozitivní nebo negativní zjištění vycházet z dostupných údajů. Pokud se zjistí, že účastník řízení předložil nepravdivé nebo zavádějící informace, nepřihlédne se k nim a vychází se z dostupných údajů. Účastníci řízení by měli být obeznámeni s důsledky nedostatečné spolupráce. […] 3. Nejsou-li informace předložené účastníkem řízení ve všech ohledech dokonalé, přesto se k nim přihlédne, pokud nedostatky neúměrně neztěžují učinění přiměřeně správných závěrů, pokud jsou předloženy náležitě a včas, pokud je lze ověřit a pokud účastník řízení jednal podle svých nejlepších schopností. […]“

III. Skutečnosti předcházející sporu, řízení před Tribunálem a napadený rozsudek

A. Skutečnosti předcházející sporu

10. Dne 18. února 2016 Komise na základě stížnosti zveřejnila oznámení o zahájení antidumpingového řízení týkajícího se dovozu určitého typu lehkého termografického papíru pocházejícího z Jižní Korey ( 7 ).

11. Výrobkem, který je předmětem šetření, je lehký termografický papír o hmotnosti 65 g/m2 nebo nižší; v rolích o šířce 20 cm nebo více, o hmotnosti role (včetně papíru) 50 kg nebo více a průměru role (včetně papíru) 40 cm nebo více (dále jen „role jumbo“); také s podkladovým nátěrem na jedné nebo na obou stranách; potažený termosenzitivní látkou (tj. směsí barviva a vývojky, která reaguje a působením tepla vytváří obraz) na jedné nebo na obou stranách; také s povrchovým nátěrem, pocházející z Jižní Koreje, spadající pod kódy KN ex48099000, ex48119000, ex48169000 a ex48239085 (dále jen „posuzovaný výrobek“).

12. Šetření dumpingových praktik a újmy se týkalo období od 1. ledna do 31. prosince 2015 (dále jen „období šetření“). Průzkum trendů významných pro posouzení újmy se týkal období od 1. ledna 2012 do konce období šetření.

13. Žalobkyně a odpůrkyně v řízení o kasačním opravném prostředku, společnost Hansol, se sídlem v Jižní Koreji, působí v oblasti výroby a vývozu posuzovaného výrobku, zejména do Evropské unie. Uvedený výrobek byl v Unii prodáván v průběhu období šetření nezávislým zákazníkům, jakož i obchodníkovi ve spojení, společnosti Hansol Europe BV, a čtyřem zpracovatelům ve spojení, a to společnostem Schades Ltd, Schades Nordic A/S, Heipa technische Papiere GmbH (dále jen „Heipa“) a R+S Group GmbH (dále jen „R+S“). Činnost zpracovatelů ve spojení spočívala zejména v přeměně tohoto výrobku na nové výrobky, označované jako „malé role“, které byly v Unii prodávány nezávislým zákazníkům nebo zákazníkům ve spojení.

14. Další korejský vyvážející výrobce, společnost Hansol Artone Co. Ltd (dále jen „Artone“), jenž byl ve spojení s žalobkyní, v antidumpingovém šetření spolupracoval. Dne 3. března 2017 se sloučil s žalobkyní.

15. Dne 18. února 2016 obdržela žalobkyně antidumpingový dotazník určený vyvážejícím výrobcům posuzovaného výrobku.

16. Dne 19. února 2016 žalobkyně vzhledem k neexistenci či omezenému počtu prodejů posuzovaného výrobku některými společnostmi s ní ve spojení nezávislým zákazníkům v Unii požádala, aby společnosti Schades Nordic, Heipa a R+S byly osvobozeny od povinnosti vyplnit dotazník pro společnosti ve spojení s vyvážejícím výrobcem, obsažený v příloze I antidumpingového dotazníku.

17. Dne 23. února 2016 Komise této žádosti vyhověla a vyhradila si právo zaslat další dotazy či žádosti o informace.

18. Dne 7. března 2016 po přezkumu některých informací poskytnutých žalobkyní Komise rozhodla, že společnosti Schades Nordic, Heipa a R+S musí odpovědět na oddíly F a G týkající se výrobních nákladů a ziskovosti a vyplnit přílohu I antidumpingového dotazníku.

19. Dne 8. března 2016 požádala žalobkyně o intervenci úředníka pro slyšení ohledně žádostí Komise zaslaných společnostem Schades Nordic, Heipa a R+S. Zejména upozornila na značné pracovní zatížení vyžadované k poskytnutí údajů o prodejích a nákladech týkajících se malých rolí, kterých se řízení netýká, a na irelevantnost této žádosti vzhledem k tomu, že nebylo možné určit, zda byly malé role vyrobeny z rolí jumbo nebo z jiných zdrojů.

20. Dne 10. března 2016 se konalo slyšení s Komisí, jemuž předsedal úředník pro slyšení.

21. Ve dnech 16. a 17. března 2016 provedla Komise v prostorách společnosti Schades kontrolu.

22. Dne 21. března 2016 oznámila Komise žalobkyni, že žádosti o informace zaslané dne 7. března 2016 jsou napříště určeny jen společnosti Schades.

23. Dne 15. dubna 2016 potvrdila Komise přijetí odpovědí žalobkyně a společnosti Artone na antidumpingové dotazníky a odpovědí společností Hansol Europe a Schades na přílohu I antidumpingového dotazníku.

24. V období od 15. června do 26. srpna 2016 provedla Komise inspekce na místě v prostorách žalobkyně, společností Artone, Hansol Europe a Schades.

25. Dne 16. listopadu 2016 přijala Komise prováděcí nařízení (EU) 2016/2005, kterým se ukládá prozatímní antidumpingové clo na dovoz určitého typu lehkého termografického papíru pocházejícího z Korejské republiky ( 8 ).

26. Dne 17. listopadu 2016 byl žalobkyni zaslán informační dokument obsahující prozatímní závěry Komise. Komise předložila vyjádření k uvedeným prozatímním závěrům dne 8. prosince 2016.

27. Dne 13. prosince 2016 se na žádost žalobkyně konalo slyšení s Komisí, kterému předsedal úředník pro slyšení.

28. Dne 17. února 2017 byl žalobkyni zaslán konečný informační dokument obsahující konečné závěry Komise. Žalobkyně podala vyjádření k tomuto dokumentu dne 27. února 2017.

29. Ve dnech 2. a 22. března 2017 se na žádost žalobkyně konala slyšení s Komisí, jimž předsedal úředník pro slyšení.

30. Ve dnech 20. a 23. března 2017 předložila Komise dodatečné konečné závěry a revidované konečné závěry, ke kterým se žalobkyně vyjádřila.

31. Dne 2. května 2017 přijala Komise sporné nařízení, zejména na základě čl. 9 odst. 4 základního nařízení.

32. Článek 1 sporného nařízení stanoví uložení konečného antidumpingového cla na dovoz posuzovaného výrobku ve formě pevné částky ve výši 104,46 eura na tunu čisté hmotnosti.

B. Řízení před Tribunálem a napadený rozsudek

33. Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 20. června 2017 podala společnost Hansol žalobu na neplatnost sporného nařízení v rozsahu, v němž se jí dotýká.

34. V žalobní odpovědi ze dne 22. září 2017 navrhla Komise žalobu na neplatnost zamítnout a uložit společnosti Hansol náhradu nákladů řízení.

35. Usnesením ze dne 27. listopadu 2017 povolil Tribunál vedlejší účastenství European Thermal Paper Association (dále jen „ETPA“) na podporu návrhových žádání Komise.

36. Napadeným rozsudkem Tribunál žalobě podané společností Hansol vyhověl z důvodu protiprávností zjištěných v rámci přezkumu žalobních důvodů. V důsledku toho Tribunál zrušil sporné nařízení v rozsahu, v němž se týká společnosti Hansol.

37. Části právní úvahy Tribunálu, které jsou považovány za relevantní pro účely projednávaného kasačního opravného prostředku, jsou shrnuty v následujících bodech.

38. První žalobní důvod uplatněný v prvním stupni vycházel z porušení čl. 2 odst. 11 a čl. 17 odst. 2 základního nařízení, jakož i z protiprávnosti výpočtu dumpingového rozpětí. Tribunál zkoumá první část prvního žalobního důvodu v bodech 57 až 69 a jeho druhou část v bodech 70 až 93 napadeného rozsudku.

39. První část prvního žalobního důvodu vycházela z použití výběru vzorku Komisí a z porušení čl. 17 odst. 2 základního nařízení. Tribunál v bodech 63 a 64 napadeného rozsudku konstatuje, že východisko, podle kterého Komise použila čl. 17 odst. 1 základního nařízení, když se rozhodla použít údaje společnosti Schades k výpočtu dumpingového rozpětí prodejů posuzovaného výrobku zpracovatelům ve spojení, je chybné. Tribunál konkrétně v bodě 68 konstatuje, že „z bodu 32 odůvodnění [sporného] nařízení vyplývá, že Komise výslovně odkázala na čl. 2 odst. 9 základního nařízení jako na právní základ pro stanovení vývozní ceny pro prodej posuzovaného výrobku zpracovatelům ve spojení“. Tribunál tedy tuto část prvního žalobního důvodu zamítl.

40. Druhá část prvního žalobního důvodu vzneseného v prvním stupni se týkala výpočtů, které Komise provedla ohledně dumpingového rozpětí pro prodeje posuzovaného výrobku do Unie. Druhá část se skládá ze dvou žalobních bodů.

41. Tribunál zkoumá první žalobní bod druhé části prvního žalobního důvodu v bodech 84 až 87 a 92 napadeného rozsudku. V těchto bodech Tribunál konstatuje, že Komise měla k dispozici údaje od zpracovatele ve spojení, společnosti Schades Nordic, třebaže sama společnost Schades Nordic na antidumpingový dotazník neodpověděla. Poukazuje rovněž na to, že „se Komise rozhodla použít údaje společnosti Schades pro výpočet dumpingového rozpětí u prodejů uskutečněných žalobkyní ostatním třem zpracovatelům ve spojení. Naproti tomu Tribunál konstatuje, že „s ohledem na skutečnost, že Komise věděla, že část prodejů posuzovaného výrobku společnosti Schades byla bez zpracování dále prodána nezávislým zákazníkům, měla tuto situaci zohlednit na úrovni prodejů posuzovaného výrobku ostatním zpracovatelům ve spojení. Tím, že Komise tuto okolnost nezohlednila, přiložila příliš velkou váhu prodejům zpracovatelům ve spojení za účelem zpracování na malé role, čímž zvýšila skutečný dumping žalobkyně“.

42. V důsledku toho Tribunál dospěl v bodech 87 a 92 k závěru, že „[v]ýpočty provedené Komisí neodráží skutečný rozsah dumpingu žalobkyně a je třeba konstatovat porušení čl. 2 odst. 11 základního nařízení“.

43. Pokud jde o druhý žalobní bod, Tribunál v bodě 90 dospěl k závěru, že „žádná skutečnost zejména předložená žalobkyní neumožňuje mít za to, že metoda použitá Komisí a úpravy provedené za účelem zohlednění zvláštní situace projednávaného případu jsou v rozporu s čl. 2 odst. 11 základního nařízení“.

44. V bodech 94 až 121 Tribunál zkoumá druhý žalobní důvod v prvním stupni, který je rozdělen na dvě části.

45. Hlavní úvahy Tribunálu týkající se první části druhého žalobního důvodu jsou uvedeny v bodech 100 až 106 napadeného rozsudku.

46. Tribunál zaprvé zamítl námitku nepřípustnosti vznesenou Komisí. V bodě 100 napadeného rozsudku má za to, že „i když žalobkyně požádala o uložení pevného antidumpingového cla spíše než valorického antidumpingového cla, může zpochybnit výši pevného cla uloženého Komisí“.

47. V bodě 105 napadeného rozsudku Tribunál dále bez dalšího konstatuje, že „z důvodů uvedených v rámci prvního žalobního bodu druhé části prvního žalobního důvodu […], výpočty provedené Komisí neodráží skutečný rozsah dumpingu praktikovaného žalobkyní“. Tribunál má za to, že „[t]ento omyl související s poměrným vážením použitým Komisí má tedy rovněž vliv na uložení konečného antidumpingového cla“. Bez dalšího vysvětlení Tribunál konstatuje, že clo „tak překračuje dumping skutečně uplatňovaný žalobkyní v rozporu s čl. 9 odst. 4 druhým pododstavcem základního nařízení“.

48. Druhou částí druhého žalobního důvodu se Tribunál zabývá v bodech 107 až 119 napadeného rozsudku. Tato část poukazuje na porušení zásady řádné správy. Tribunál tuto část druhého žalobního důvodu zamítl.

49. V bodech 122 až 143 napadeného rozsudku zkoumá Tribunál třetí žalobní důvod vznesený v prvním stupni vycházející z nesprávného použití čl. 2 odst. 9 a 10 základního nařízení, neboť Komise provedla nadměrné úpravy pro prodeje malých rolí získaných z rolí jumbo, které společnost Schades zakoupila od evropských výrobců. Tento žalobní důvod byl Tribunálem zčásti odmítnut jako nepřípustný a zčásti zamítnut jako neopodstatněný.

50. V bodech 144 až 160 napadeného rozsudku Tribunál zkoumá čtvrtý žalobní důvod vznesený v prvním stupni vycházející z porušení čl. 2 odst. 1 základního nařízení, jelikož Komise nesprávně určila běžnou hodnotu podle čl. 2 odst. 3 uvedeného nařízení.

51. V bodě 152 napadeného rozsudku Tribunál provádí výklad čl. 2 odst. 1 druhého pododstavce a čl. 2 odst. 3 základního nařízení, přičemž konstatuje rozdíl mezi situacemi uvedenými v čl. 2 odst. 1 druhém pododstavci základního nařízení (první situace) a situacemi uvedenými v čl. 2 odst. 3 prvním pododstavci uvedeného nařízení (druhá situace).

52. S odkazem na sporné nařízení Tribunál konstatuje, že Komise při výpočtu běžné hodnoty společnosti Artone vycházela z druhé situace. V bodě 157 dospěl k závěru, že „[o]kolnosti uváděné Komisí, podle nichž se ‚struktura nákladů‘ či ‚prodejní cena‘ mezi žalobkyní a společností Artone výrazně lišily (bod 21 odůvodnění [sporného] nařízení), nepatří k odchylkám od metody stanovení běžné hodnoty založené na skutečných cenách, které mají […] taxativní povahu“. Mimo jiné uvádí, že pokud jde o skutečnost, že „u jednoho ze dvou typů dotčených výrobků prodávaných žalobkyní nebylo množství domácího prodeje reprezentativní, žádný poznatek, jenž uvádí Komise ve svých písemnostech, neumožňuje určit, zda se tato okolnost týkala typu výrobku uvedeného v bodě 20 odůvodnění prováděcího nařízení, který společnost Artone neprodávala. Kromě toho toto konstatování každopádně nemá vliv na okolnost uvedenou žalobkyní, podle které společnost Artone neprodávala oba typy dotčených výrobků na svém domácím trhu.“

53. V bodě 158 napadeného rozsudku Tribunál dospěl k závěru, že „Komise porušila čl. 2 odst. 1 základního nařízení při určování běžné hodnoty společnosti Artone“.

54. V bodech 161 až 213 napadeného rozsudku se Tribunál zabývá pátým žalobním důvodem vzneseným v prvním stupni vycházejícím z porušení čl. 1 odst. 1 a čl. 3 odst. 1 až 3 a 5 až 8 základního nařízení, judikatury unijních soudů a rozhodnutí WTO, předchozí rozhodovací praxe Komise a zásad spravedlivého srovnání a rovného zacházení při výpočtu rozpětí újmy.

55. V bodech 162 až 169 Tribunál vysvětluje, proč považuje pátý žalobní důvod za přípustný. Tribunál má zejména za to, že tímto žalobním důvodem žalobkyně zpochybnila zjištění újmy a příčinné souvislosti, neboť metoda použitá Komisí pro určení vývozní ceny neumožnila správné posouzení skutečné újmy a zvláště účinků na ceny.

56. V bodech 170 až 177 napadeného rozsudku Tribunál zkoumá první část pátého žalobního důvodu vycházející z toho, že Komise porušila čl. 1 odst. 1 a čl. 3 odst. 2, 3 a 6 základního nařízení tím, že zahrnula další prodej malých rolí do výpočtu rozpětí újmy. V bodě 174 konstatuje, že předpoklad žalobkyně, podle kterého „analýza újmy způsobené výrobnímu odvětví Unie vychází z nesprávného srovnání malých rolí prodávaných zpracovateli ve spojení s žalobkyní s rolemi jumbo prodávanými výrobním odvětvím Unie“, je skutkově nesprávný. Tribunál zamítl první část pátého žalobního důvodu jako neopodstatněnou.

57. V bodech 178 až 205 Tribunál zkoumá druhou část pátého žalobního důvodu vycházející z porušení čl. 3 odst. 1 až 3 a 5 až 8 základního nařízení, judikatury unijních soudů a rozhodnutí WTO, předchozí rozhodovací praxe Komise a zásad spravedlivého srovnání a rovného zacházení, jelikož Komise použila per analogiam čl. 2 odst. 9 uvedeného nařízení pro určení rozpětí újmy. Úvahy Tribunálu začínají v bodě 191, kde na úvod uvádí, že „z žaloby jasně vyplývá, že žalobkyně tvrdí, že Komise měla použít jako cenu ve volném oběhu pro další prodeje dotyčného výrobku společností Schades ceny účtované nezávislým zákazníkům této společnosti, snížené na úroveň cen ze závodu“.

58. Analýza Tribunálu, pokud jde o meritum druhé části pátého žalobního důvodu, začíná v bodě 196. V bodě 197 Tribunál s odkazem na existující judikaturu uvádí, že zjištění újmy zahrnuje přezkum otázky, „zda u dumpingového dovozu existuje značné cenové podbízení ve vztahu k ceně obdobného výrobku“. Tribunál mimo to v bodě 198 uvádí, že je třeba přezkoumat otázku, zda se Komise dopustila zjevně nesprávného posouzení tím, že určila referenční bod, ve vztahu k němuž bylo třeba v projednávaném případě vypočítat cenu výrobků žalobkyň, kterou je nutno srovnat s cenami výrobního odvětví Společenství.

59. V tomto ohledu Tribunál v bodě 200 konstatuje, že „pokud Komise mohla snížit vývozní cenu posuzovaného výrobku na úroveň ceny CIF [náklady, pojištění, přepravné] na hranice Unie v případě jeho prodeje a následného zpracování na malé kotouče, je výpočet provedený Komisí ohledně dalších prodejů posuzovaného výrobku společností Schades nezávislým zákazníkům, tedy aniž došlo k jeho zpracování, chybný“. V bodech 201 a 202 Tribunál zaprvé vysvětluje, že „referenční bod“, pokud jde o prodeje společnosti Schades, […] se nenachází na úrovni ceny na celní hranici Unie, ale na úrovni ceny nezávislých zákazníků společnosti Schades“. Zadruhé, ačkoli „hospodářská soutěž probíhala ‚z velké části‘ na úrovni zpracovatelů ve spojení, [Komise] se nedomnívala, že ‚veškerá‘ hospodářská soutěž probíhala na této úrovni. V tomto ohledu je třeba mít za to, že pokud jde o přímý a nepřímý prodej posuzovaného výrobku, hospodářská soutěž probíhala na úrovni nezávislých zákazníků“. Z těchto dvou zjištění dovozuje, že „Komise pochybila, když za účelem stanovení vývozních cen uvedeného výrobku v rámci zjišťování újmy rozhodla o odečtení [prodejních, správních a jiných režijních] nákladů a ziskového rozpětí pro další prodeje posuzovaného výrobku nezávislým zákazníkům uskutečněné společností Schades“.

60. V dalším bodě Tribunál analyzuje dopad tohoto pochybení a uvádí, že „další prodeje posuzovaného výrobku společností Schades nezávislým zákazníkům představovaly jen malou část prodejů, které byly vzaty v potaz při určení vývozní ceny žalobkyně v rámci analýzy újmy.“ Poukazuje však, že „jak vyplývá z analýzy prvního žalobního bodu druhé části prvního žalobního důvodu, další prodeje posuzovaného výrobku nezávislým zákazníkům měly představovat větší část, než byla ta stanovená Komisí. Dodává, že „žádná skutečnost neumožňuje přesně změřit dopad změny referenčního bodu dalších prodejů posuzovaného výrobku nezávislým zákazníkům na úroveň cenového podbízení stanoveného Komisí, které činí v projednávané věci 9,4 % (bod 67 odůvodnění [sporného] nařízení)“. Tribunál dospěl k závěru, že druhé části pátého žalobního důvodu musí být vyhověno.

61. V bodech 206 až 213 Tribunál zkoumá třetí část pátého žalobního důvodu, vycházející z porušení čl. 3 odst. 2, 3 a 6 základního nařízení a rozsahu cenového podbízení u posuzovaného výrobku. Tribunál opětovným odkazem na judikaturu citovanou v bodě 197 a poukázáním na to, že konstatované cenové podbízení činilo 9,4 %, zamítl „argumenty žalobkyně vznesené na základě první části pátého žalobního důvodu […] ze stejných důvodů, jaké byly uvedeny v bodech 173 až 177 výše […]“.

62. V bodě 211 Tribunál zkoumá argumenty žalobkyně vznesené na základě druhé části prvního žalobního důvodu a uvádí, že „v rámci této části bylo konstatováno, že se Komise dopustila pochybení při poměrném vážení prodejů zpracovatelům ve spojení za účelem dalšího prodeje ve formě malých rolí nezávislým podnikům (mezi 75 a 85 %) […]. Jelikož Komise použila stejné poměrné vážení pro výpočet cenového podbízení, pochybení uvedené v druhé části prvního žalobního důvodu ovlivňuje rovněž tento výpočet“. Tribunál vyhověl rovněž třetí části pátého žalobního důvodu, jelikož „nelze vyloučit, že toto pochybení spolu s pochybením uvedeným v rámci druhé části pátého žalobního důvodu ovlivnilo závěry Komise týkající se analýzy cenového podbízení a přezkumu dopadu dumpingového dovozu na podobné výrobky výrobního odvětví Unie podle článku 3 odst. 2 a 3 základního nařízení“.

63. V bodě 213 napadeného rozsudku dospěl Tribunál k závěru, že je třeba sporné nařízení zrušit v rozsahu, v němž se týká žalobkyně.

C. Řízení před Soudním dvorem a návrhová žádání účastnic řízení

1. Řízení před Soudním dvorem

64. Soudní dvůr v souladu s čl. 76 odst. 2 jednacího řádu rozhodl, že se nebude konat jednání.

65. Organizačním procesním opatřením ze dne 7. září 2021 vyzval Soudní dvůr všechny účastnice řízení, aby odpověděly písemně na jím položené otázky. Odpovědi na otázky byly předloženy v určené lhůtě.

2. Návrhová žádání účastnic řízení o hlavním kasačním opravném prostředku

66. Kasační opravný prostředek podala Komise dne 11. června 2020 a zapsán do rejstříku kanceláře Soudního dvora byl dne 15. června 2020. Komise navrhuje, aby Soudní dvůr: – zrušil napadený rozsudek, zamítl žalobu podanou v prvním stupni a uložil společnosti Hansol náhradu nákladů řízení; případně – vrátil věc Tribunálu k novému rozhodnutí a určil, že o nákladech řízení v prvním stupni a řízení o kasačním opravném prostředku bude rozhodnuto později.

67. Dne 19. října 2020 předložila ETPA kasační odpověď na podporu kasačního opravného prostředku Komise, zapsanou do rejstříku kanceláře Soudního dvora dne 20. října 2020.

68. Společnost Hansol předložila kasační odpověď dne 27. srpna 2020 ta byla do rejstříku kanceláře Soudního dvora zapsána dne 28. srpna 2020, a navrhuje v ní, aby Soudní dvůr: – zamítl kasační opravný prostředek; – uložil Komisi náhradu nákladů řízení o kasačním opravném prostředku, jakož i nákladů řízení v prvním stupni; – uložil vedlejšímu účastníku řízení, který může vstoupit do řízení na podporu kasačního opravného prostředku, náhradu nákladů tohoto řízení o kasačním opravném prostředku.

3. Návrhová žádání účastnic řízení o vedlejším kasačním opravném prostředku

69. ETPA předložila vedlejší kasační opravný prostředek dne 19. října 2020; ten byl do rejstříku kanceláře Soudního dvora zapsán dne 20. října 2020 a navrhuje v něm, aby Soudní dvůr: – zrušil napadený rozsudek, zamítl žalobu podanou v prvním stupni a uložil odpůrkyni náhradu nákladů řízení; případně – vrátil věc Tribunálu k novému rozhodnutí a určil, že o nákladech řízení v prvním stupni a řízení o kasačním opravném prostředku bude rozhodnuto později.

70. Dne 5. listopadu 2020 předložila společnost Hansol kasační odpověď k vedlejšímu kasačnímu opravnému prostředku, zapsanou téhož dne do rejstříku kanceláře Soudního dvora, ve které navrhuje, aby Soudní dvůr: – zamítl vedlejší kasační opravný prostředek; – uložil ETPA náhradu nákladů řízení.

IV. Právní analýza

A. Úvodní poznámky

1. Evropská unie v mnohostranném obchodním systému

71. WTO dbá o zajištění mnohostranného obchodního systému založeného na pravidlech. Evropská unie má jakožto regionální organizace s vlastní právní subjektivitou zvláštní postavení v rámci WTO, neboť vedle svých členských států je jeho plnohodnotným členem. Vzhledem k výlučné pravomoci, kterou čl. 3 odst. 1 písm. e) SFEU svěřuje Unii v rámci společné obchodní politiky, musela převzít závazky svých členských států vyplývající z dohod WTO. Antidumpingová dohoda, která je jejich součástí, upravuje uplatňování antidumpingových opatření členy WTO. Tato dohoda formuluje určitá hmotněprávní pravidla, která musí být dodržována za účelem uplatňování antidumpingového opatření, jakož i podrobná procesní pravidla upravující provádění antidumpingových šetření a zavádění a ponechání takových opatření v platnosti. Nedodržení těchto pravidel může vést k použití mechanismu řešení sporů WTO a může vést k zneplatnění takových opatření.

72. Normotvůrce přijal základní nařízení již zmíněné v úvodu tohoto stanoviska ( 9 ) v souladu s čl. 207 odst. 2 SFUE za účelem zajištění implementace antidumpingové dohody do vnitřního právního řádu Unie ( 10 ). Komise uplatňuje nástroje na ochranu obchodu stanovené v tomto nařízení vůči podnikům se sídlem ve třetích zemích, které vyvážejí své výrobky do Unie v rozporu s antidumpingovými pravidly na úkor průmyslových odvětví Unie. Vzhledem k tomu, že právní stát představuje jednu ze základních zásad právního řádu Unie a že je Unie odhodlána plně dodržovat své závazky vůči ostatním členům WTO ( 11 ), zdá se být logické, že Smlouvy stanoví, že uplatňování těchto mechanismů Komisí podléhá přezkumu legality unijními soudy, a to Tribunálem v prvním stupni a Soudním dvorem v rámci řízení o kasačním opravném prostředku. V projednávané věci, která zahrnuje hlavní kasační opravný prostředek, jakož i vedlejší kasační opravný prostředek, je Soudní dvůr povolán vykonat v této oblasti své pravomoci.

2. Soudní přezkum v rámci řízení o kasačním opravném prostředku

73. Než posoudím jednotlivé důvody kasačního opravného prostředku, je třeba připomenout, že podle čl. 256 odst. 1 druhého pododstavce SFEU a čl. 58 prvního pododstavce statutu Soudního dvora Evropské unie je kasační opravný prostředek omezen na právní otázky. Jak totiž potvrzuje ustálená judikatura, jedině Tribunál je příslušný nejprve zjistit skutkový stav a posléze tento skutkový stav posoudit. Naproti tomu Soudní dvůr není příslušný ke zjišťování skutkového stavu ani v zásadě k přezkoumávání důkazů, které Tribunál přijal na podporu tohoto skutkového stavu. Posouzení důkazů Tribunálem tudíž nepředstavuje právní otázku, která jako taková podléhá kontrole Soudního dvora ( 12 ).

74. Pokud však Tribunál zjistil nebo posoudil skutkový stav, je Soudní dvůr podle článku 256 SFEU příslušný k přezkumu právní kvalifikace těchto skutkových zjištění a právních důsledků, které z nich Tribunál vyvodil. Soudní dvůr může výjimečně vykonat přezkum posouzení skutkového stavu provedeného Tribunálem, pokud navrhovatel tvrdí, že Tribunál zkreslil důkazy ( 13 ). V takovém případě musí navrhovatel přesně označit důkazy, jež byly zkresleny a prokázat nesprávné posouzení, které dle jeho názoru vedlo k tomuto zkreslení. Jak potvrzuje judikatura, o zkreslení se jedná, pokud se posouzení existujících důkazů jeví zjevně nesprávné a nejsou uplatněny nové důkazy ( 14 ).

75. Tyto úvodní poznámky jsou v této souvislosti obzvláště relevantní, jelikož Tribunál zpochybňuje posouzení různých skutkových okolností, jakož i některé závěry vyvozené Komisí ve správním řízení, které vedlo k přijetí sporného nařízení. Vzhledem k tomu, že Komise a ETPA napadají odůvodnění napadeného rozsudku, aby zabránily zrušení uvedeného nařízení Tribunálem, je třeba připomenout, že řízení o kasačním opravném prostředku nelze použít jako prostředek, kterým donutí Soudní dvůr k tomu, aby sám přehodnotil skutkové okolnosti. S ohledem na rozdělení pravomocí mezi Komisi a unijní soudy je tedy nezbytné omezit přezkum kasačního opravného prostředku na striktní analýzu právních otázek předložených Soudnímu dvoru. Za těchto okolností je dále třeba posoudit v první řadě důvody hlavního kasačního opravného prostředku ( 15 ) a posléze důvody vedlejšího kasačního opravného prostředku ( 16 ) v pořadí, v jakém byly předloženy.

B. K hlavnímu kasačnímu opravnému prostředku

1. K prvnímu důvodu kasačního opravného prostředku

a) Argumenty účastnic řízení

76. V rámci prvního důvodu kasačního opravného prostředku se Komise domnívá, že Tribunál zkreslil důkazy, když v bodě 85 napadeného rozsudku prohlásil, že během správního řízení získala důkazy prokazující, že společnost Schades Nordic prodávala dále posuzovaný výrobek nezávislým zákazníkům v Unii v průběhu období šetření navzdory skutečnosti, že společnost Schades Nordic neodpověděla na přílohu I dotazníku. Podpůrně má Komise za to, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když Komisi uložil povinnost založit své závěry na neověřených údajích týkajících se společnosti Schades Nordic (které však jako takové nebyly předloženy společností Schades Nordic). Komise se domnívá, že Tribunál porušil pravidla týkající se rozsahu důkazů, ze kterých je Komise oprávněna vycházet při formulování svých závěrů v rámci antidumpingových šetření podle základního nařízení, konkrétně čl. 6 odst. 8 uvedeného nařízení.

77. V odpovědi na první důvod kasačního opravného prostředku společnost Hansol tvrdí, že Tribunál správně uvedl, že důkazy byly předloženy v průběhu správního řízení. Na podporu tohoto tvrzení společnost Hansol odkazuje na různé kontakty, které proběhly s Komisí v minulosti, konkrétně na žádost o osvobození předloženou dne 19. února 2016, jakož i na slyšení, kterému předsedal úředník pro slyšení dne 10. března 2016, jejichž prostřednictvím obdržela Komise informace uvádějící, že společnost Schades Nordic dále prodala určité množství posuzovaného výrobku nezávislým zákazníkům v Unii v průběhu období šetření. Podle společnosti Hansol tedy Tribunál nezkreslil dotčené důkazy. Kromě toho na rozdíl od toho, co prohlašuje Komise, ji Tribunál nenutil založit své závěry na neověřených údajích. Podle společnosti Hansol se jedná o informaci, která byla ověřena Komisí a která není zpochybňována.

b) Posouzení

78. Úvodem je třeba upřesnit, že právní otázka, která je jádrem prvního důvodu kasačního opravného prostředku, se v podstatě týká povinnosti Komise zohlednit informace získané v rámci šetření vedoucího k přijetí antidumpingových opatření. Komise tvrdí, že obdržela dotčené informace způsobem, jenž není stanoven právním rámcem upravujícím šetření, což jí podle ní zabránilo v jejich zohlednění. Toto tvrzení je popíráno společností Hansol, která má za to, že Komise měla do své analýzy začlenit dotčené informace, jelikož se o nich dozvěděla v průběhu správního řízení.

79. Je nutno konstatovat, že Tribunál vychází z předpokladu, že Komise měla zohlednit dotčené informace zejména z důvodu významu, který mají pro analýzu prováděnou v souladu se základním nařízením. V bodě 85 napadeného rozsudku totiž Tribunál uvedl, že alespoň jeden jiný zpracovatel ve spojení, a to společnost Schades Nordic, prodal určitý objem posuzovaného výrobku zakoupeného od žalobkyně. V bodě 86 napadeného rozsudku měl Tribunál za to, že s ohledem na získané informace měla Komise tuto situaci zohlednit na úrovni prodeje posuzovaného výrobku ostatním zpracovatelům ve spojení. Tribunál dospěl k závěru, že Komise tím, že nezohlednila tuto okolnost, přisoudila příliš velkou váhu prodejům zpracovatelům ve spojení za účelem zpracování na malé role, čímž zvýšila skutečný dumping žalobkyně. V bodě 87 napadeného rozsudku Tribunál konstatoval porušení čl. 2 odst. 11 základního nařízení z důvodu, že výpočty provedené Komisí neodrážely rozsah dumpingu praktikovaného žalobkyní. Jak vyplývá z bodu 105 napadeného rozsudku, toto pochybení související s poměrným vážením Komise ovlivnilo rovněž stanovení konečného pevného antidumpingového cla ve výši 104,46 eura za tunu čisté hmotnosti, které podle Tribunálu přesahovalo skutečný dumping ze strany žalobkyně a bylo v rozporu s čl. 9 odst. 4 druhým pododstavcem základního nařízení.

80. V tomto ohledu bych nejprve rád zdůraznil, jak již Tribunál konstatoval v bodě 85 napadeného rozsudku, že Komise nezpochybňuje ani obsah, ani přijetí této informace. Komise v kasačním opravném prostředku nijak neopravuje tento skutkový stav. Nic ve spise tedy nenaznačuje, že by se jednalo o nepřesnou informaci, která by mohla mít za následek nesprávné posouzení skutkového stavu provedené Tribunálem.

81. Komise se ve svých písemnostech omezuje spíše na vysvětlení, že povinnost Komise založit své závěry na údajích předložených dotčeným účastníkem, které nebyly podrobeny procesu ověřování upravenému základním nařízením a právem WTO, je v rozporu se základním právním rámcem antidumpingových šetření. Podle Komise Tribunál nahradil orgán pověřený antidumpingovým šetřením, jelikož začlenil dotčené informace do svých úvah.

82. Takový postoj se mi zdá nejen příliš formalistický, ale také obtížně slučitelný s povinnostmi, které přísluší Komisi v rámci celého antidumpingového šetření. Soudě dle ustanovení článku 6 základního nařízení se jedná o fázi správního řízení vyznačující se snahou o účinnost a rychlost v získávání informací ( 17 ). Skutečnost, že nebyly zohledněny nezbytné důkazy za účelem dosažení právně vyhovujícího rozhodnutí o přijetí antidumpingového opatření, může být proto odůvodněna pouze naléhavými důvody. Dále vysvětlím hlavní důvody, které mě vedou k domněnce, že Tribunál měl právem za to, že Komise měla zohlednit informace obdržené během správního řízení.

83. V prvé řadě je nesporné, že mezi Komisí a společností Hansol došlo k několika výměnám s cílem předložit důkazy naznačující, že společnost Schades Nordic během období šetření prodala dále určité množství posuzovaného výrobku nezávislým zákazníkům v Unii ( 18 ). Společnost Hansol zmínila sdělení ze dne 19. února 2016, ve kterém požádala Komisi, aby tři ze čtyř zpracovatelů ve spojení zcela osvobodila od vyplnění dotazníku. Odkazuje rovněž na slyšení dne 10. března 2016, jemuž předsedal úředník pro slyšení a během něhož byly předloženy a podrobněji vysvětleny informace o dalších prodejích posuzovaného výrobku uskutečněné společností Schades Nordic. Po tomto slyšení a po návštěvě v prostorách společnosti Schades ve Spojeném království ve dnech 16. a 17. března 2016 potvrdila Komise v dopise ze dne 21. března 2016 své rozhodnutí zprostit společnost Schades Nordic a dva další podniky povinnosti odpovědět na přílohu I dotazníku. V témže dopise Komise dodala, že si rovněž v průběhu řízení vyhrazuje právo požádat společnost Schades Nordic a další podniky o doplňující informace.

84. Z toho vyplývá, že Komise byla plně seznámena se skutečnostmi, o které se Tribunál opíral při rozvíjení svých úvah. Komise nicméně tvrdí, že neměla možnost tyto informace ověřit. Podle mého názoru však neposkytuje žádné přesvědčivé vysvětlení skutečnosti, že nebyla schopna splnit povinnost provést co možná nejdříve takové ověření. I když je pravda, že se Komise rozhodla na žádost společnosti Hansol osvobodit společnost Schades Nordic od povinnosti odpovědět na dotazník, skutečností zůstává, že si výslovně vyhradila právo požadovat od tohoto podniku doplňující informace ( 19 ). Z tohoto důvodu na rozdíl od toho, co Komise již několikrát uvedla, nelze rozhodnutí o výjimce považovat za absolutní právní překážku pro získání informací nezbytných pro zjištění existence dumpingu.

85. V této souvislosti je třeba uvést, že se zdá, že Komise společnosti Hansol vytýká, že vytrvala v žádosti o tuto výjimku ( 20 ), i když to byla nakonec Komise sama, kdo přijal konečné rozhodnutí. Vzhledem k tomu, že se zdá, že se Komise domnívá, že jí tato výjimka zabránila provést nezbytná ověření, je třeba zdůraznit, že za tuto okolnost musí být odpovědná spíše ona. Kromě toho je těžko pochopitelné, proč Komise souhlasila s udělením takové výjimky s rizikem, že od dotčených podniků neobdrží všechny nezbytné informace. Zdá se mi, že argumenty předložené Komisí slouží spíše jako záminka k odůvodnění neprovedení šetření s náležitou péčí a nezohlednění informace poskytnuté společností Hansol při přezkumu existence dumpingu.

86. Mám za to, že pravidla WTO, na která Komise odkazuje ve svých písemnostech, nemohou poskytnout náležitý právní základ na podporu jejího stanoviska. Ze zprávy skupiny odborníků WTO ve věci Čína – výrobky z brojlerů ( 21 ) totiž jasně vyplývá, že i když pojem „důkaz“ v antidumpingovém řízení není definován v antidumpingové dohodě, zahrnuje přinejmenším „informace poskytnuté účastníkem řízení orgánu provádějícímu šetření, bez ohledu na to, zda jsou pozitivní, správné či přiměřené“ ( 22 ). Společnost Hansol takto předložila důkazy, že společnost Schades Nordic posuzovaný výrobek prodávala dále.

87. Jelikož Komise tvrdí, že důkazy poskytnuté společností Hansol nesplňují její požadavky z důvodu, že nebyly poskytnuty náležitým způsobem, tedy v odpovědi na dotazník zaslaný podnikům na základě článku 6 základního nařízení, stačí poznamenat, že zpráva skupiny odborníků WTO zmíněná v předchozím bodě výslovně uvádí, že „[n]ic v antidumpingové dohodě nebo v dohodě o WTO jako celku nenaznačuje, že informace ztrácejí svou ‚povahu důkazu‘, protože nesplňují určitá kritéria“. Zpráva uvádí, že „[o]tázka, zda důkazy splňují tato kritéria, je odlišnou otázkou, kterou musí orgán provádějící šetření posoudit“ ( 23 ). V důsledku toho je možné na základě výše uvedeného dospět k závěru, že Komise nemůže popřít, že má k dispozici důkazy předložené společností Hansol v rámci správního řízení.

88. Argument předložený Komisí, podle kterého informace obdržené v žádosti o nezpřístupnění údajů nejsou součástí vyšetřovacího spisu přístupného účastníkům řízení na základě čl. 6 odst. 7 základního nařízení, není přesvědčivý. Komise totiž nevysvětluje, v jakém rozsahu mohla být práva účastníků porušena. V každém případě, jak uvádí společnost Hansol, zpráva vypracovaná úředníkem pro slyšení ze dne 10. března 2016 je úředním dokladem založeným do vyšetřovacího spisu přístupného účastníkům řízení, z něhož Komise vycházela při rozhodování o zavedení opatření. Navíc vyjádření společnosti Hansol k dokumentu obsahujícímu konečné informace bylo rovněž založeno do vyšetřovacího spisu přístupného účastníkům řízení. Komise se tedy nemůže platně dovolávat údajného zájmu na ochraně práv zúčastněných stran, proto aby nezohlednila důkazy předložené společností Hansol.

89. I když má Komise v zásadě právo vyjádřit výhrady k soudržnosti a platnosti získaných informací, nevidím, do jaké míry by to mohlo tento závěr změnit. Komise se omezila na prohlášení, že neměla možnost ověřit získané informace, avšak nezaujala stanovisko k samotnému obsahu informací. Nic nenasvědčuje tomu, že Komise měla v úmyslu takové ověření provést vzhledem k tomu, že jí antidumpingová dohoda tak, jak ji vykládají unijní soudy ( 24 ) a jak uznává sama Komise v písemné odpovědi na otázky položené Soudním dvorem, ukládá, aby se v průběhu šetření ujistila o správnosti informací poskytnutých dotčenými účastníky. Okolnosti projednávané věci naopak nasvědčují tomu, že sporné nařízení přijala, přičemž zcela ignorovala významnou etapu řízení. Jelikož celkové přehlížení skutečnosti, že v rámci šetření byly skutečně získány podstatné důkazy, by v konečném důsledku znamenalo „odměnit“ závažné správní opomenutí, zdráhám se přijmout argumentaci Komise, podle které důkazy nesplňují její požadavky ( 25 ). Pokud bychom připustili, že Komise může vést šetření bez ohledu na dostupné relevantní informace a bez možnosti soudního přezkumu, toto šetření by se mohlo stát svévolným, neúčinným a nesprávným. Takový vývoj se mi nezdá vůbec žádoucí.

90. Článek 18 odst. 1 základního nařízení stanovuje, že pokud účastník řízení odmítne umožnit přístup k nezbytným informacím, pokud je neposkytne ve lhůtě stanovené nařízením nebo pokud klade závažným způsobem překážky šetření, mohou prozatímní nebo konečná pozitivní nebo negativní zjištění vycházet z dostupných údajů. Podmínky použití tohoto ustanovení však nejsou v projednávaném případě splněny. Zaprvé neexistuje žádná indicie o absenci spolupráce mezi Komisí a společností Hansol a zadruhé, jak jsem již uvedl, dotčené důkazy měla Komise k dispozici právě díky této spolupráci v rámci šetření.

91. Tribunál tedy právem vytkl Komisi, že nejednala s náležitou péčí. Domnívám se, že Tribunál, aniž chtěl nahradit Komisi, chtěl spíše upozornit na zásadní informaci, kterou měla Komise zohlednit s rizikem zkreslení skutkových okolností, o něž se opírají závěry sporného nařízení. Tribunál tedy řádně vykonal své pravomoci, když poukázal na pochybení Komise při uplatňování základního nařízení. V důsledku toho je třeba konstatovat, že v projednávaném případě nedošlo ani ke zkreslení skutkového stavu, ani k nesprávnému výkladu použitelného práva ze strany Tribunálu.

92. Totéž platí pro přezkum učiněný Tribunálem ohledně první části druhého žalobního důvodu vycházejícího z porušení čl. 9 odst. 3 antidumpingové dohody a čl. 9 odst. 4 druhého pododstavce základního nařízení. V bodě 105 napadeného rozsudku měl Tribunál za to, že výpočty provedené Komisí neodrážely skutečný rozsah dumpingu ze strany společnosti Hansol z důvodů uvedených v bodech 83 až 87 napadeného rozsudku včetně nezohlednění skutečnosti, že část prodejů posuzovaného výrobku určená společnosti Schades byla bez zpracování prodána dále nezávislým zákazníkům. Podle Tribunálu Komise tím, že nezohlednila tuto okolnost, přisoudila příliš velkou váhu prodejům zpracovatelům ve spojení za účelem zpracování na malé role, čímž zvýšila skutečný dumping společnosti Hansol. Vzhledem k tomu, že se závěry uvedené v bodě 85 napadeného rozsudku dotýkají úvah Tribunálu rozvinutých v bodě 105 napadeného rozsudku, mám za to, že je třeba rovněž zamítnout důvod kasačního opravného prostředku Komise týkající se tohoto bodu.

93. Na základě těchto úvah je třeba dospět k závěru, že se Tribunál nedopustil nesprávného právního posouzení při posouzení prvního žalobního bodu druhé části prvního žalobního důvodu uplatněného v prvním stupni a první části druhého žalobního důvodu uplatněného v prvním stupni. Navrhuji proto, aby byl první důvod kasačního opravného prostředku zamítnut jako zjevně neopodstatněný.

2. K druhému důvodu kasačního opravného prostředku

a) Argumenty účastnic řízení

94. Ve druhém důvodu kasačního opravného prostředku Komise Tribunálu vytýká, že se dopustil nesprávného právního posouzení, když prohlásil, že běžná hodnota podobného výrobku může být stanovena podle čl. 2 odst. 1 druhého pododstavce základního nařízení, a to na základě cen jiných prodejců nebo výrobců v případech, kdy dotyčný vývozce (tedy společnost Artone) podobný výrobek na svém domácím trhu nevyrábí ani neprodává. Komise tvrdí, že byla oprávněna stanovit běžnou hodnotu obou typů výrobků neprodávaných společností Artone na korejském trhu na základě čl. 2 odst. 3 základního nařízení.

95. Na podporu svého stanoviska Komise uvádí řadu argumentů vycházejících zejména z výkladu čl. 2 odst. 1 druhého pododstavce základního nařízení, jakož i z článku 2.2 antidumpingové dohody WTO, který naznačuje neexistenci jakékoli povinnosti Komise upřednostnit určitou metodu za účelem stanovení běžné hodnoty, což představuje základní krok při zjišťování dumpingu. Komise proto zvolila metodu uvedenou v čl. 2 odst. 3 základního nařízení, která stanoví výpočet běžné hodnoty na základě výrobních nákladů. Podle Komise se Tribunál rozhodl pro restriktivní výklad, který nemá základ v základním nařízení. V poslední řadě má Komise za to, že Tribunál marně odkazuje na rozsudek Rada v. Alumina ( 26 ).

96. ETPA podporuje kasační opravný prostředek podaný Komisí v jeho druhém důvodu, přičemž v podstatě uplatňuje stejné argumenty založené na výkladu relevantních ustanovení základního nařízení, jakož i antidumpingové dohody WTO.

97. Společnost Hansol zpochybňuje, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení. Domnívá se, že argumentace Komise je neopodstatněná a v rozporu s její vlastní praxí. Konkrétněji má pochybnosti o výkladu navrženém Komisí z důvodu, že v článku 2 základního nařízení existuje hierarchické uspořádání metod pro stanovení běžné hodnoty a běžná hodnota by měla být založena především na domácích cenách. Kromě toho se domnívá, že pravidla WTO nejsou relevantní při výkladu ustanovení základního nařízení, která se liší od ustanovení antidumpingové dohody, jako je tomu v projednávané věci. Na rozdíl od Komise považuje společnost Hansol skutečnost, že Tribunál vycházel z rozsudku Rada v. Alumina ( 27 ), za relevantní pro přezkum čtvrtého žalobního důvodu uplatněného v prvním stupni, který je předmětem druhého důvodu kasačního opravného prostředku.

b) Posouzení

98. Druhý důvod kasačního opravného prostředku se v podstatě týká otázky, zda se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když v bodech 152 až 157 napadeného rozsudku vyložil čl. 2 odst. 1 a 3 základního nařízení a stanovil, že Komise porušila čl. 2 odst. 1 uvedeného nařízení v rámci výpočtu běžné hodnoty společnosti Artone v bodě 158 napadeného rozsudku.

99. V tomto ohledu je třeba podotknout, že Tribunál k této otázce uvedl odůvodnění, když v bodě 148 napadeného rozsudku nejprve připomněl judikaturu Soudního dvora, podle níž „určení běžné hodnoty [výrobku představuje] jednu ze základních etap umožňujících zjistit existenci případného dumpingu“ ( 28 ).

100. Tribunál dále zkoumal ustanovení článku 2 základního nařízení a dospěl k závěru, že existuje jisté hierarchické uspořádání mezi těmito ustanoveními, přesněji mezi ustanoveními uvedenými v odstavcích 1 a 3, které je třeba zohlednit při stanovení běžné hodnoty výrobku. Na podporu tohoto tvrzení Tribunál citoval rozsudek vydaný ve věci Rada v. Alumina, ve kterém Soudní dvůr konstatoval, že „jak vyplývá ze znění i struktury [čl. 2 odst. 1 prvního pododstavce základního nařízení] je nutné v zásadě přednostně pro účely stanovení této [běžné] hodnoty zohlednit cenu, která je skutečně zaplacena nebo má být skutečně zaplacena v běžném obchodním styku“ ( 29 ).

101. V bodě 150 napadeného rozsudku Tribunál znovu citoval rozsudek Rada v. Alumina a vysvětlil, že podle odst. 3 prvního pododstavce téhož článku se lze „odchýlit [od zásady použití cen, které jsou zaplaceny nebo mají být zaplaceny nezávislým odběratelem v zemi vývozu v běžném obchodním styku] pouze v případě, že v běžném obchodním styku nejsou prodávány obdobné výrobky nebo jsou prodávány jen v neuspokojivém množství, anebo pokud tento prodej neumožňuje přiměřené srovnání“ ( 30 ). Tribunál s odkazem na rozsudek Rada v. Alumina zdůraznil, že „tyto odchylky od metody stanovení běžné hodnoty odvíjející se od skutečných cen mají vyčerpávající povahu“ ( 31 ).

102. Tento výklad odůvodnění napadeného rozsudku ukazuje, že se Tribunál omezil na uvedení relevantní judikatury Soudního dvora, aby podpořil tezi hierarchického pořadí mezi jednotlivými ustanoveními článku 2 základního nařízení. Uznal, aniž se dopustil nesprávného právního posouzení, že mezi různými metodami výpočtu existuje zásada přednosti, od níž se lze výjimečně odchýlit, jsou-li splněny podmínky ( 32 ). Je zřejmé, že v tomto ohledu nemohl porušit unijní právo, neboť Soudní dvůr již ve své vlastní judikatuře dospěl k podobnému závěru. Proto se mi zdá, že Tribunál správně kritizoval skutečnost, že Komise okamžitě použila čl. 2 odst. 3 základního nařízení, aniž předem ověřila možnost uplatnění čl. 2 odst. 1 uvedeného nařízení na projednávaný případ.

103. Přezkum tohoto důvodu by se v zásadě mohl omezit na pouhý odkaz na tuto judikaturu, který považuji za zcela relevantní v tomto kontextu řízení o kasačním opravném prostředku. Nicméně pro úplnost a za účelem odstranění veškerých pochybností o platnosti tohoto výkladu ustanovení článku 2 základního nařízení zastávaného Tribunálem v napadeném rozsudku stručně posoudím ostatní argumenty předložené Komisí na podporu jejího stanoviska.

104. Komise a ETPA jsou toho názoru, že výklad přijatý Tribunálem nebere v potaz skutečnost, že dotčené ustanovení, tedy čl. 2 odst. 1 druhý pododstavec základního nařízení, je vyjádřeno ve formě „povolující“, a nikoli ve formě „nařizující“. Podle nich je tento výklad podpořen srovnávací analýzou jednotlivých jazykových verzí. Komise a ETPA tak zřejmě naznačují, že Komise má možnost použít metodu výpočtu, kterou považuje za nejvhodnější, bez toho, aby musela zohlednit zásadu přednosti upravující různé metody výpočtu stanovené v článku 2 základního nařízení.

105. Tento výklad se mi jeví jako nesprávný v tom, že směšuje dva zcela odlišné základní aspekty unijního správního práva, a sice na jedné straně pravomoci přiznané normotvůrcem Komisi za účelem plnění určitých správních úkolů a na druhé straně diskreční pravomoc, jež může být přiznána Komisi za určitých okolností. Na rozdíl od toho, co tvrdí Komise, je třeba ustanovení uvedená v článku 2 základního nařízení chápat tak, že spadají do první kategorie, a nikoliv do druhé kategorie. Zaprvé to vyplývá ze zásady svěřených pravomocí zakotvené v čl. 13 odst. 2 SEU, podle níž „každý orgán jedná v mezích působnosti svěřené mu Smlouvami a v souladu s postupy, podmínkami a cíli v nich stanovenými“ (kurzivou zvýraznil autor stanoviska). V této souvislosti je totiž třeba konstatovat, že ustanovení článku 2 se zásadně neliší od jiných podobných ustanovení základního nařízení, která rovněž svěřují rozhodovací pravomoci Komisi za předpokladu, že jsou splněny určité podmínky stanovené normotvůrcem. Jak ze znění, tak ze systematiky uvedených ustanovení je tedy možné vyvodit, že cílem unijního normotvůrce bylo upřesnit způsob, jakým je Komise povinna v každém jednotlivém případě postupovat při stanovení běžné hodnoty výrobku, a stanovit za tímto účelem pořadí přednosti mezi různými metodami obecně uznávanými v oblasti antidumpingu.

106. Znění dotčených ustanovení, zejména použití slovesa „moci“ v některých jazykových verzích ( 33 ), může vést k nejasnostem vzhledem k tomu, že jej lze v zásadě chápat v obou směrech, přinejmenším pokud se přehlíží zásada tak důležitá, jako je zásada zmíněná v předchozím odstavci. Nicméně, jak uznává sama Komise ve svých písemnostech, francouzské znění čl. 2 odst. 1 druhého pododstavce základního nařízení („la valeur normale est établie“; kurzivou zvýraznil autor stanoviska) neumožňuje s absolutní jistotou výklad přiznávající diskreční pravomoc ( 34 ), zatímco u ostatních jazykových verzí přetrvává značná nejednoznačnost výkladu. Srovnávací analýza jednotlivých jazykových verzí tedy nepřináší žádnou rozhodující skutečnost pro výklad zastávaný Komisí.

107. Pokud jde o argument vycházející z nutnosti dospět k výkladu v souladu s výše uvedeným právem WTO, je třeba úvodem připomenout, že podle ustálené judikatury Soudního dvora musí být texty unijního práva vykládány v co největším možném rozsahu ve světle mezinárodního práva, zvláště týkají-li se takových textů, jejichž účelem je právě provádění mezinárodní dohody uzavřené Unií ( 35 ). Z ustálené judikatury Soudního dvora rovněž však vyplývá, že dohody WTO s ohledem na svou povahu a strukturu v zásadě nepatří mezi normy, ve vztahu k nimž musí unijní soudy přezkoumávat legalitu aktů unijních orgánů ( 36 ). Pouze za situace, kdy Unie zamýšlela splnit zvláštní závazek, který na sebe vzala v rámci WTO, nebo v případě, že unijní akt výslovně odkazuje na konkrétní ustanovení dohod WTO, přísluší unijním soudům přezkoumat legalitu dotčeného unijního aktu ve vztahu k pravidlům WTO. Výše uvedené zásady a priori platí i pro povinnost vykládat základní nařízení s ohledem na antidumpingovou dohodu WTO ( 37 ) vzhledem ke skutečnosti, že Unie přijala toto nařízení právě proto, aby splnila mezinárodní závazky, které převzala v rámci WTO ( 38 ).

108. Analýza ustanovení základního nařízení ukazuje, že znění čl. 2 odst. 1 se liší od znění článku 2.2 antidumpingové dohody WTO. Článek 2.2 antidumpingové dohody sice odpovídá znění čl. 2 odst. 3 základního nařízení, avšak antidumpingová dohoda neobsahuje ustanovení podobné čl. 2 odst. 1 druhému pododstavci základního nařízení. S ohledem na zjevně odlišnou formulaci použitou v základním nařízení a v antidumpingové dohodě se nelze dovolávat práva WTO za účelem odchýlení se od jasného znění čl. 2 odst. 1 základního nařízení ( 39 ). V důsledku toho je třeba odmítnout argumentaci Komise vycházející z údajné relevance antidumpingové dohody, alespoň pokud jde o výklad odstavce 1, jakož i její vztah k odstavci 3. Z toho vyplývá, že Komise nemůže vycházet z ustanovení antidumpingové dohody za účelem upřednostnění metody výpočtu stanovené v čl. 2 odst. 3 základního nařízení.

109. Kromě toho Komise tvrdí, že individuální povaha antidumpingového cla s výjimkou případu, kdy základní nařízení stanoví jinak, například v případě výběru vzorku, ukazuje, že při stanovení běžné hodnoty a dumpingového rozpětí obecně je třeba upřednostnit údaje specifické pro vývozce spíše než údaje jiných výrobců.

110. V tomto ohledu je třeba poznamenat, že Komise pouze potvrzuje to, co stanoví čl. 2 odst. 1 základního nařízení, a to že pro stanovení běžné hodnoty je třeba upřednostnit domácí ceny vyvážejícího výrobce před domácími cenami jiných prodejců nebo výrobců. Je však zřejmé, že tento argument nelze platně uplatnit za účelem upřednostnění použití metody stanovené v čl. 2 odst. 3 základního nařízení, která spočívá ve stanovení běžné hodnoty. Takový výklad by byl ve skutečnosti v rozporu s tím, jak Soudní dvůr rozhodl ve věci Rada v. Alumina, tedy že stanovení běžné hodnoty na základě cen představuje pravidlo, zatímco početní zjištění běžné hodnoty je výjimkou, jak jsem již vysvětlil výše ( 40 ) při výkladu úvah Tribunálu v bodech 148 až 152 napadeného rozsudku. Tento argument je tudíž třeba odmítnout jako neopodstatněný.

111. Komise je toho názoru, že Tribunál nezohlednil skutečnost, že situace uvedené v čl. 2 odst. 1 druhém pododstavci a v čl. 2 odst. 3 základního nařízení (tedy „žádný prodej“ a „žádný prodej v běžném obchodním styku“) nemohou být odděleny a ve skutečnosti se částečně překrývají. Podle Komise je neexistence prodejů ve smyslu čl. 2 odst. 1 druhého pododstavce základního nařízení již z podstaty věci situací, kdy „výrobky v běžném obchodním styku nejsou prodávány vůbec“ ve smyslu čl. 2 odst. 3 prvního pododstavce základního nařízení. Komise dodává, že ke skutečnému oddělení obou ustanovení dojde až tehdy, když „nejsou obdobné výrobky […] vyráběny“ vyvážejícím výrobcem v zemi, v níž je usazen: v této výjimečné situaci fakticky neexistují výrobní náklady, ze kterých by orgán pověřený šetřením mohl vycházet při početním zjištění běžné hodnoty a jedinou možností by bylo použít prodejní ceny na domácím trhu jiných výrobců.

112. Tento argument založený na nepřesném výkladu výše uvedených ustanovení a zjevně směřující ke zpochybnění jejich působností, nemůže být přesvědčivý, jelikož je v rozporu se závěry, které Soudní dvůr vyvodil v rozsudku ze dne 1. října 2014, Rada v. Alumina (C‑393/13 P, EU:C:2014:2245). Jak Soudní dvůr jasně vysvětlil v tomto rozsudku, čl. 2 odst. 1 druhý pododstavec se vztahuje na situace, kdy dochází k prodejům (jinými prodejci nebo výrobci) podobného výrobku v běžném obchodním styku v zemi vývozu, zatímco čl. 2 odst. 3 první pododstavec se vztahuje na situace, kdy nedochází k žádnému nebo nedostatečnému prodeji podobného výrobku v běžném obchodním styku v zemi vývozu. Na rozdíl od toho, co tvrdí Komise, tak neexistuje žádná nejednoznačnost, pokud jde o působnost uvedených ustanovení. Tento argument je tedy třeba rovněž odmítnout jako neopodstatněný.

113. V poslední řadě Komise zpochybňuje relevanci rozsudku Rada v. Alumina citovaného Tribunálem v napadeném rozsudku. Podle Komise se tento případ týkal definice pojmu „prodej[e] […] [uskutečněné] v běžném obchodním styku“ ve smyslu čl. 2 odst. 3 základního nařízení. Při této příležitosti se Soudní dvůr nezabýval otázkou, která mu nebyla položena, a sice výkladem čl. 2 odst. 1 druhého pododstavce základního nařízení, ani údajnou existencí úplného oddělení situací neexistence prodejů uvedených v čl. 2 odst. 1 druhém pododstavci základního nařízení od situací uvedených v čl. 2 odst. 3 prvním pododstavci základního nařízení.

114. Tento argument si žádá několik mých komentářů z důvodu, že vychází z nesprávného výkladu rozsudku Rada v. Alumina. Souhrnně řečeno, Soudní dvůr v uvedeném rozsudku rozhodl, že je nutné v zásadě přednostně pro účely stanovení běžné hodnoty zohlednit „cenu, která je skutečně zaplacena nebo má být skutečně zaplacena v běžném obchodním styku“ ( 41 ) a že „odchylky od metody stanovení běžné hodnoty odvíjející se od skutečných cen mají vyčerpávající povahu a souvisí s vlastnostmi prodeje, a nikoli cenou výrobku“ ( 42 ). Vzhledem k tomu, že jak je správně uvedeno v bodě 149 napadeného rozsudku, čl. 2 odst. 1 druhý pododstavec základního nařízení „umožňuje […] použitím cen jiných prodejců nebo výrobců stanovit běžnou hodnotu na základě cen, které byly zaplaceny nebo mají být zaplaceny nezávislými odběrateli v zemi vývozu v běžném obchodním styku“, Tribunál dodržel pravidlo zavedené Soudním dvorem ve věci Rada v. Alumina, a sice že musí přednostně pro účely stanovení běžné hodnoty zohlednit cenu, která je skutečně zaplacena nebo má být skutečně zaplacena v běžném obchodním styku. Z toho vyplývá, že tento argument Komise musí být považován za irelevantní.

115. Pro úplnost je třeba dodat, že unijní správní praxe v oblasti antidumpingu neodráží výklad zastávaný Komisí v projednávané věci. Společnost Hansol totiž uvedla několik příkladů, které ukazují, že běžná hodnota je obecně založena na domácích cenách v souladu s čl. 2 odst. 1 základního nařízení. Běžná hodnota se v souladu s čl. 2 odst. 3 základního nařízení zjistí početně pouze v případě neexistence reprezentativních domácích prodejů uskutečněných jinými výrobci, nebo pokud ceny těchto prodejů nejsou přiměřené ( 43 ). Za těchto podmínek je pozoruhodné, že se Komise v projednávaném případě snažila od této správní praxe odchýlit, aniž však poskytla objektivní odůvodnění.

116. Závěrem mám s ohledem na výše uvedené za to, že se Tribunál při posouzení čtvrtého žalobního důvodu uplatněného v prvním stupni nedopustil nesprávného právního posouzení. Navrhuji proto, aby byl druhý důvod kasačního opravného prostředku zamítnut jako zjevně neopodstatněný.

3. K třetímu žalobnímu důvodu

a) Argumenty účastnic řízení

117. V rámci třetího důvodu kasačního opravného prostředku Komise tvrdí, že Tribunál nesprávně vyložil pravidla stanovená v článku 3 základního nařízení, když definoval rozpětí cenového podbízení v případě vývozů do Unie prostřednictvím entit ve spojení. Tento důvod kasačního opravného prostředku se týká závěrů týkajících se rozpětí újmy, které Tribunál vyvodil v rámci přezkumu druhé části pátého žalobního důvodu a třetí části pátého žalobního důvodu v prvním stupni.

118. Komise uvádí řadu argumentů na podporu svého tvrzení. Zaprvé připomíná širokou posuzovací pravomoc, jíž disponuje v kontextu komplexních hospodářských situací. Vzhledem k neexistenci definice pojmu „cenové podbízení“ má Komise za to, že použití vývozní ceny početně zjištěné v souladu s čl. 2 odst. 9 základního nařízení v rámci výpočtů cenového podbízení nebylo ani neodůvodněné, ani nepřiměřené. Zadruhé se Komise dovolává čl. 3 odst. 3 základního nařízení na podporu svého stanoviska, podle kterého musí být existence značného cenového podbízení posouzena na úrovni „dumpingového dovozu“, a nikoliv tedy na úrovni pozdější ceny dalšího prodeje dovážených výrobků na unijním trhu. Zatřetí se Komise domnívá, že by bylo absurdní použít vývozní cenu početně zjištěnou za účelem stanovení existence a výše dumpingu a poté použít jinou vývozní cenu pro přezkum účinků na ceny stejných dovozů, u nichž již bylo prokázáno, že byly dumpingové v kontextu zjišťování újmy. Pouze tedy na této úrovni (tedy vývozní ceny CIF ( 44 ), která je skutečná nebo jako taková stanovená, na hranicích Unie) lze pozorovat dumping a lze vyvolat související cenové účinky, ať již vyvážející výrobce prodává prostřednictvím entit ve spojení nebo přímo v Unii. Začtvrté Komise uvádí, že použití vývozní ceny početně zjištěné v souladu s čl. 2 odst. 9 základního nařízení v případech, kdy vyvážející výrobce (jako je společnost Hansol) prodává prostřednictvím entit ve spojení, rovněž zajišťuje soudržnost a nediskriminaci.

119. ETPA podporuje kasační opravný prostředek podaný Komisí v jeho třetím důvodu, přičemž v podstatě uplatňuje stejné argumenty založené na údajném prostoru pro uvážení, kterým disponuje Komise, jakož i na výkladu výše uvedených ustanovení základního nařízení.

120. Společnost Hansol tuto argumentaci popírá, když zpochybňuje legalitu obdobného použití čl. 2 odst. 9 základního nařízení Komisí při výpočtu rozpětí cenového podbízení, které je jedním z aspektů zjišťování újmy. Zpochybňuje rovněž výklad čl. 3 odst. 3 základního nařízení navržený Komisí, když tvrdí, že požadavek, aby existence značného cenového podbízení byla přezkoumána na úrovni dumpingového dovozu, není v tomto ustanovení nikde uveden. Mimoto přezkum existence značného cenového podbízení vyžaduje, aby Komise porovnala ceny, jež jsou srovnatelné. Metoda Komise spočívající v použití čl. 2 odst. 9 základního nařízení pro výpočet rozpětí cenového podbízení by přitom znamenala srovnávat ceny, které jsou neporovnatelné, neboť by nezahrnovaly tytéž složky ceny. Společnost Hansol předkládá řadu věcí, z nichž vyplývá, že Komise zpravidla bere v úvahu prodejní ceny vůči prvnímu nezávislému zákazníkovi, aby zjistila, zda se jedná o cenové podbízení. Nakonec společnost Hansol tvrdí, že metodika použitá Komisí porušuje zásadu rovného zacházení při výpočtu rozpětí cenového podbízení, protože zachází stejným způsobem s odlišnými situacemi, tedy se situací vyvážejících výrobců, kteří si zřídili v Unii prodejní entity ve spojení, a se situací vyvážejících výrobců, kteří v Unii prodávali přímo nezávislým zákazníkům.

b) Posouzení

121. Konkrétní právní otázka vznesená ve třetím důvodu kasačního opravného prostředku, kterou je třeba nyní analyzovat, se v podstatě týká určení „referenčního bodu“, který má být použit pro výpočet rozpětí cenového podbízení v případě vývozu posuzovaného výrobku do Unie prostřednictvím stran ve spojení. Komise vytýká Tribunálu, že nesprávně vyložil pravidla stanovená v článku 3 základního nařízení, když definoval rozpětí cenového podbízení v případě vývozů do Unie prostřednictvím entit ve spojení.

122. Z důvodu srozumitelnosti je vhodné stručně shrnout část odůvodnění napadeného rozsudku, kterou Komise zpochybňuje, před tím, než se budu zabývat vznesenou právní otázkou. Tribunál vytýkal Komisi, že se dopustila nesprávného právního posouzení při použití čl. 2 odst. 9 základního nařízení per analogiam na další prodeje rolí jumbo uskutečněné společnostmi ve spojení. Tribunál totiž rozhodl, že Komise měla spíše vypočítat rozpětí cenového podbízení na základě prodejních cen dohodnutých mezi společností Schades a nezávislými zákazníky.

123. Na podporu svých úvah Tribunál v bodě 199 napadeného rozsudku prohlásil, že to byly ceny sjednané mezi podnikem a zákazníky, a nikoliv ceny na úrovni obchodního mezičlánku, které mohly přimět zákazníky k rozhodnutí koupit výrobek tohoto podniku, a nikoli výrobek výrobního odvětví Unie. Tribunál v bodě 201 napadeného rozsudku vysvětlil, že jelikož posuzovaný výrobek konkuroval podobnému výrobku výrobního odvětví Unie a způsobil tomuto výrobnímu odvětví újmu, „referenční bod“, pokud jde o další prodeje posuzovaného výrobku společností Schades za účelem stanovení újmy, se nenachází na úrovni hranic Unie, ale na úrovni prodejů nezávislým zákazníkům. Tento výklad potvrzuje analýzu společnosti Hansol, podle které Komise měla použít skutečně účtované prodejní ceny a odečíst pouze náklady vynaložené na prodej.

124. Nejprve je třeba poznamenat, že cenové podbízení je obecně definováno jako rozdíl mezi vývozní cenou vyvážejících výrobců a prodejní cenou výrobního odvětví Unie ( 45 ). Tento pojem však není definován, a tím méně regulován základním nařízením nebo antidumpingovou dohodou WTO. V důsledku toho je nezbytné vytvořit proveditelnou a dostatečně přesnou metodu pro spolehlivý výpočet rozpětí cenového podbízení, což rovněž vyžaduje, aby mohl být „referenční bod“ stanoven v případě dalších prodejů příslušných výrobků prostřednictvím stran ve spojení. Mám za to, že metoda navrhovaná Tribunálem těmto požadavkům odpovídá, jak vysvětlím níže.

125. Podle mého názoru Tribunál v bodě 197 napadeného rozsudku správně připomněl, že v souladu s pravidlem uvedeným v čl. 1 odst. 1 základního nařízení k uložení antidumpingového cla nestačí, aby dovážené zboží bylo předmětem dumpingu, je ještě třeba, aby jeho propuštění do volného oběhu způsobilo újmu. Toto zjištění je klíčové v úvahách učiněných Tribunálem. Tribunál totiž správně uvedl, že objektivní přezkum účinků dovozu na ceny podobných výrobků na unijním trhu musí být proveden za účelem zjištění újmy. Tribunál se tedy nedopustil nesprávného právního posouzení, když v bodě 201 napadeného rozsudku určil zaprvé, který výrobek konkuroval podobnému výrobku výrobního odvětví Unie a způsobil mu újmu, a zadruhé, na jaké úrovni distribučního řetězce k tomuto účinku došlo, tedy na úrovni nezávislých zákazníků (a nikoliv na úrovni hranice Unie).

126. Argumenty předložené Komisí a ETPA na podporu třetího důvodu kasačního opravného prostředku nevyvracejí závěry učiněné Tribunálem.

127. Skutečnost, že Komise má určitý rozhodovací prostor při šetřeních na ochranu obchodu, ji nijak nezbavuje povinnosti dodržovat ustanovení základního nařízení. Chtěl bych však uvést, že nic v uvedeném nařízení nenaznačuje, že by čl. 2 odst. 9 mohl být použit per analogiam pro výpočet rozpětí cenového podbízení, který je jedním z aspektů, jež je třeba zohlednit při zjišťování újmy. Kromě toho v metodě právního výkladu použití analogie zpravidla podléhá určitým podmínkám, a to potřebě vyplnit právní mezeru tím, že se použije právní norma na odlišný případ, s níž však právně neupravený případ vykazuje podobnost, co se týče „ratio legis“ nebo „podstatné totožnosti“. To samozřejmě platí pouze za podmínky, že normotvůrce není zásadně proti tomu ( 46 ). Je však třeba konstatovat, že Komise nevysvětlila, zda a případně v jakém rozsahu byly tyto podmínky v projednávaném případě splněny. Tento nedostatek odůvodnění použití analogie při uplatňování základního nařízení vyvolává pochybnosti o legalitě přístupu Komise, zejména s ohledem na zásadu svěřených pravomocí již zmíněnou v tomto stanovisku ( 47 ) a na nutnost zajistit účinný soudní přezkum ( 48 ). V tomto ohledu z ustálené judikatury vyplývá, že povinnost odůvodnit individuální rozhodnutí má dvojí cíl, jednak umožnit zúčastněné osobě, aby se mohla seznámit s důvody, které vedly k přijetí opatření, za účelem obrany svých práv, a jednak umožnit unijnímu soudu výkon přezkumu legality dotyčného rozhodnutí ( 49 ). Proto se domnívám, že je správné, že Tribunál nepotvrdil legalitu tohoto přístupu.

128. Na rozdíl od toho, co tvrdí Komise ve svých písemnostech, čl. 3 odst. 3 základního nařízení nestanoví, že existenci značného cenového podbízení je třeba posoudit „na úrovni ‚dumpingového dovozu‘ “. Nic v tomto ustanovení nevyžaduje ověření existence značného cenového podbízení na úrovni dumpingového dovozu.

129. Navíc, jak společnost Hansol správně podotýká, přezkum existence značného cenového podbízení vyžaduje, aby Komise porovnala ceny ( 50 ), jež jsou srovnatelné ( 51 ). To znamená, že ceny jsou porovnávány na stejné obchodní úrovni ( 52 ). Tato obchodní úroveň musí být definována v závislosti na typu zákazníků, takže porovnávané transakce zahrnují všechny složky ceny pro prodej stejnému typu zákazníků, jako jsou velkoobchodníci, maloobchodníci nebo koneční spotřebitelé. Je však třeba konstatovat, jak vysvětluje společnost Hansol, že při srovnání uměle vytvořené ceny mezi touto společností a entitou s ní ve spojení podle čl. 2 odst. 9 s cenami unijních výrobců účtovaných jejich prvním nezávislým zákazníkům Komise neporovnala ceny na stejné obchodní úrovni, neboť ceny společnosti Hansol jsou na vyšší úrovni než ceny prodejního řetězce.

130. Je o to překvapivější, že Komise patrně sama vychází z předpokladu, že ke srovnání cen musí dojít „na úrovni, kde probíhá hospodářská soutěž v Evropské unii“ (kurzivou zvýraznil autor stanoviska), jak výslovně vyplývá z bodu 122 odůvodnění sporného nařízení. V této souvislosti je třeba zmínit rozsudek Kazchrome ( 53 ), který nabyl právní moci a v němž Tribunál prohlásil, že hospodářská soutěž probíhá na úrovni cen, „které mohly ovlivnit rozhodnutí zákazníků zakoupit výrobky žalobkyň, a nikoliv výrobky výrobního odvětví Společenství“ ( 54 ). K tomu musí nutně dojít, když prodávající entita ve spojení s vyvážejícím výrobcem se sídlem v Unii uskutečňuje prodej svému konečnému zákazníkovi, a nikoliv na úrovni obchodního mezičlánku ( 55 ). V tomto kontextu je třeba uvést, že tento přístup byl v nedávné době uplatněn v rozsudku Jindal Saw ( 56 ), a musí být tudíž považován v judikatuře za dostatečně ustálený.

131. V tomto ohledu musím zdůraznit, že právě to prohlásil Tribunál v bodě 202 napadeného rozsudku. Tribunál totiž prokázal, aniž se dopustil nesprávného právního posouzení, že „pokud jde o přímé a nepřímé prodeje posuzovaného výrobku, probíhala hospodářská soutěž na úrovni nezávislých zákazníků“ (kurzivou zvýraznil autor stanoviska). Tribunál tak v podstatě vyhověl argumentaci předložené v prvním stupni společností Hansol, podle které hospodářská soutěž u prodejů posuzovaného výrobku uskutečňovaných prostřednictvím společnosti Schades byla přítomna na úrovni ceny ze závodu společnosti Schades. Konečná cena tak měla být výchozí cenou, kterou společnost Schades účtovala svým nezávislým zákazníkům v Unii za posuzovaný výrobek. Závěrem je třeba uvést, že konečná cena nemohla být teoretickou „cenou ve volném oběhu“ určenou Komisí.

132. V této souvislosti je třeba poznamenat, že se zdá, že správní praxe Unie v oblasti dumpingu nasvědčuje, že rovněž užívá jako „referenční bod“ pro určení, zda se jedná o cenové podbízení „ceny pro prvního nezávislého zákazníka na úrovni prodejních entit“ ( 57 ) (kurzivou zvýraznil autor stanoviska). V důsledku toho je pozoruhodné, že se Komise v projednávaném případě snažila od této správní praxe odchýlit, aniž však poskytla objektivní odůvodnění.

133. Z toho vyplývá, že metodika Komise spočívající v použití čl. 2 odst. 9 základního nařízení pro výpočet rozpětí cenového podbízení znamená srovnávat ceny, které jsou neporovnatelné, neboť nezahrnují tytéž složky ceny.

134. Argument, podle kterého metoda použitá Komisí zaručuje soudržnost a nediskriminaci, je rovněž nepřesvědčivý. Je třeba připomenout, že dle ustálené judikatury soulad s obecnou zásadou rovného zacházení vyžaduje, aby se srovnatelnými situacemi nebylo zacházeno odlišně a s odlišnými situacemi stejně, není-li takové zacházení objektivně odůvodněné ( 58 ). Mám však předně za to, že Komise nepředložila žádný důkaz na podporu své argumentace. Navíc se zdá, že metoda přijatá Komisí zachází při výpočtu rozpětí cenového podbízení stejným způsobem s odlišnými situacemi, a to s vyvážejícími výrobci, kteří si v Unii zřídili prodejní entity ve spojení a vyvážejícími výrobci, kteří prodávali přímo nezávislým zákazníkům v Unii. Vzhledem k tomu, že neexistuje žádné objektivní odůvodnění, může tak metoda použitá Komisí porušovat zásadu rovného zacházení.

135. Z toho vyplývá, že se Tribunál nedopustil nesprávného právního posouzení, když konstatoval, že Komise nemohla použít per analogiam čl. 2 odst. 9 základního nařízení pro výpočet rozpětí cenového podbízení.

136. S ohledem na výše uvedené úvahy navrhuji zamítnout i třetí důvod kasačního opravného prostředku v rozsahu, v němž se týká bodů 196 až 205 napadeného rozsudku, které obsahují přezkum druhé části pátého žalobního důvodu v prvním stupni. Z důvodu tematické souvislosti platí totéž pro body 208 až 213 napadeného rozsudku, jež se týkají přezkumu třetí části pátého žalobního důvodu v prvním stupni.

4. Závěry týkající se hlavního kasačního opravného prostředku

137. Z výše uvedeného vyplývá, že kasační opravný prostředek Komise je třeba zamítnout v plném rozsahu.

C. K vedlejšímu kasačnímu opravnému prostředku

138. Ve vedlejším kasačním opravném prostředku kromě důvodů vznesených Komisí v kasačním opravném prostředku ETPA uvádí, že posouzení Tribunálu obsahuje další nesprávná právní posouzení.

1. K prvnímu důvodu vedlejšího kasačního opravného prostředku

a) Argumenty účastnic řízení

139. V rámci prvního důvodu ETPA tvrdí, že posouzení Tribunálu v bodech 86 a 87 napadeného rozsudku je neslučitelné s čl. 2 odst. 11 základního nařízení. Konkrétněji ETPA v podstatě tvrdí, že čl. 2 odst. 11 základního nařízení nestanoví žádný požadavek ani pokyny ohledně metody výpočtu váženého průměru, a neobsahuje tak povinnost určit objemy prodeje tří osvobozených zpracovatelů na základě objemu prodeje společnosti Schades. Podpůrně ETPA tvrdí, že čl. 2 odst. 11 základního nařízení neukládá Komisi, aby při výpočtu běžné hodnoty použila metodu použitou pro výpočet vývozní ceny. Na podporu své argumentace ETPA odkazuje na pravidla WTO.

140. Společnost Hansol považuje tato tvrzení za neopodstatněná a zdůrazňuje, že Tribunál výslovně uvedl, v čem Komise porušila čl. 2 odst. 11 základního nařízení, tak že porušila účel sledovaný tímto ustanovením spočívající v tom, že použitá metoda odráží skutečný rozsah dumpingové praktiky. Společnost Hansol vychází z judikatury Soudního dvora, který uvedený účel uznal při výkladu čl. 2 odst. 11 základního nařízení. Tribunál tuto judikaturu jednoduše použil v napadeném rozsudku.

b) Posouzení

141. Úvodem je třeba připomenout, že na rozdíl od toho, co tvrdí ETPA, existují zásady rozvinuté v judikatuře Soudního dvora, které upravují použití čl. 2 odst. 11 základního nařízení. Jak vysvětlím níže, Tribunál tyto zásady v napadeném rozsudku použil správně. Je nezbytné stručně shrnout důvody, které vedly Tribunál v bodě 87 napadeného rozsudku k závěru, že posouzení Komise nesplňuje požadavky stanovené judikaturou, a tedy že Komise porušila výše uvedené ustanovení.

142. Tribunál v bodech 74 a 75 napadeného rozsudku rozhodl, že čl. 2 odst. 11 základního nařízení „stanoví dvě metody srovnání běžné hodnoty a vývozní ceny: tzv. ‚symetrickou‘ metodu, která je založena na srovnání váženého průměru běžné hodnoty s váženým průměrem cen všech srovnatelných vývozních obchodů do Unie v jednotlivých obchodních případech navzájem, a tzv. ‚asymetrickou‘ metodu, která je založena na srovnání váženého průměru běžné hodnoty s cenami všech jednotlivých vývozních obchodů do Unie“.

143. Z bodu 47 odůvodnění prováděcího nařízení 2016/2005 však vyplývá, že Komise použila tzv. „symetrickou“ metodu pro výpočet dumpingového rozpětí odpůrkyně vedlejšího kasačního opravného prostředku.

144. Důvodem, proč měl Tribunál za to, že určení dumpingového rozpětí představuje porušení čl. 2 odst. 11 základního nařízení, je jeho neslučitelnost se zásadou uvedenou Soudním dvorem v rozsudku vydaném ve spojených věcech Changshu City Standard Parts Factory a Ningbo Jinding Fastener v. Rada ( 59 ), a sice že „jak symetrická, tak asymetrická metoda výpočtu dumpingového rozpětí musí umožnit odrážet skutečný rozsah dumpingových praktik“ ( 60 ).

145. Je tedy zřejmé, že na rozdíl od toho, co tvrdí ETPA, čl. 2 odst. 11 základního nařízení nepřiznává Komisi absolutní diskreční pravomoc, pokud jde o volbu metody srovnání za účelem zjištění dumpingu. I když se Komise může rozhodnout jak pro symetrickou srovnávací metodu, tak pro asymetrickou metodu, musí vždy zohlednit cíl sledovaný čl. 2 odst. 11 základního nařízení, to znamená, že použitá metoda musí odrážet skutečný rozsah dumpingu, jak rozhodl Soudní dvůr.

146. Vrátíme-li se k přezkumu vedlejšího kasačního opravného prostředku, je třeba uvést, že Tribunál měl v bodech 86 a 87 napadeného rozsudku za to, že poměrné vážení dumpingového rozpětí, pokud jde o prodeje rolí jumbo společnosti Hansol ke zpracování na malé role za účelem dalšího prodeje v Unii stranám, které nejsou ve spojení, a prodeje rolí jumbo společnosti Hansol jako takových nezávislým zákazníkům, přímo či nepřímo zprostředkovaných společností Schades, „neodráželo skutečný rozsah dumpingu [společnosti Hansol]“. Jinými slovy, hodnocení provedené Komisí nebylo přesné, a v důsledku toho nepředstavovalo dostatečný základ k odůvodnění přijetí antidumpingových opatření, jak jsou stanovena ve sporném nařízení.

147. Přesněji v bodě 86 napadeného rozsudku Tribunál uvedl, že pro účely výpočtu dumpingového rozpětí společnosti Hansol, co se týče rolí jumbo zpracovaných na malé role, „se Komise rozhodla použít údaje společnosti Schades pro výpočet dumpingového rozpětí z prodejů uskutečněných žalobkyní třem dalším zpracovatelům ve spojení. Proto s ohledem na skutečnost, že Komise věděla, že část prodejů posuzovaného výrobku určených společnosti Schades byla bez zpracování dále prodána nezávislým zákazníkům, měla tuto situaci zohlednit na úrovni prodejů posuzovaného výrobku určených ostatním zpracovatelům ve spojení [společnostem Schades Nordic, Heipa a R+S]. Tím, že Komise tuto okolnost nezohlednila, připsala příliš velkou váhu prodejům zpracovatelům ve spojení za účelem zpracování na malé role, čímž zvýšila skutečný dumping žalobkyně“.

148. Právě z tohoto důvodu Tribunál správně dospěl v bodě 87 napadeného rozsudku k závěru, že „[v]ýpočty provedené Komisí neodráží skutečný rozsah dumpingu žalobkyně a je třeba konstatovat porušení čl. 2 odst. 11 základního nařízení“. Tento právní závěr se mi zdá být nenapadnutelný vzhledem k nesprávnému posouzení, které Tribunál řádně konstatoval v rámci výkonu svých pravomocí.

149. Z toho vyplývá, že na rozdíl od toho, co tvrdí ETPA, je zjevné, že Tribunál dostatečně jasně a přesně uvedl požadavek čl. 2 odst. 11 základního nařízení, který Komise porušila při posouzení skutkového stavu, tedy nutnost, aby použitá metoda odrážela skutečný rozsah dumpingu.

150. Argument ETPA založený na výkladu pravidel WTO nemůže vyvrátit závěry Tribunálu. ETPA v podstatě tvrdí, že tvrzenou neexistenci dodatečných požadavků, pokud jde o metodu výpočtu váženého průměru, potvrdila skupina odborníků WTO ve věci Evropská společenství – ložní prádlo (článek 21.5) ( 61 ), ve které rozhodla, že vzhledem k tomu, že ustanovení vyžadující vážený průměr se nezmiňují o metodách výpočtu, je na orgánu pověřeném šetřením, aby stanovil vhodnou metodu.

151. V tomto ohledu stačí poznamenat, že ve věci, na kterou odkazuje ETPA, se otázka položená skupině odborníků WTO týkala toho, zda čl. 2.2.2 bod ii) antidumpingové dohody WTO ukládá požadavky ve vztahu k základu, na němž musí být váženy průměrné částky nákladů a zisků použité při stanovení běžné hodnoty ( 62 ). Je přitom třeba poznamenat, že ustanovením antidumpingové dohody WTO, jež odpovídá čl. 2 odst. 11 základního nařízení, je článek 2.4.2, a nikoliv čl. 2.2.2 bod ii). ETPA se tedy opírá o zprávu skupiny odborníků WTO týkající se otázky, která se zjevně netýká projednávaného případu. Z toho vyplývá, že z toho nelze vyvodit žádný smysluplný závěr pro účely výkladu čl. 2 odst. 11 základního nařízení. Proto mám za to, že je třeba tento argument zamítnout.

152. Závěrem lze říci, že argument podpůrně předložený ETPA, a to že čl. 2 odst. 11 základního nařízení neukládá Komisi, aby při výpočtu běžné hodnoty použila metodu použitou pro výpočet vývozní ceny, je rovněž neopodstatněný.

153. Je třeba uvést, že metoda početního zjištění vývozní ceny je uvedena v čl. 2 odst. 9 základního nařízení. Tribunál však nikdy nenavrhoval, aby Komise při výpočtu poměrného vážení dumpingového rozpětí vycházela z čl. 2 odst. 9 základního nařízení. Tribunál se spíše omezil na to, že v bodech 86 a 87 napadeného rozsudku uvedl, že poměrné vážení dumpingového rozpětí použité Komisí neodráží skutečný rozsah dumpingu společnosti Hansol, tedy v rozporu s čl. 2 odst. 11 základního nařízení. Argument podpůrně předložený ETPA je tedy rovněž neopodstatněný.

154. S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba odmítnout argument ETPA, podle kterého Komise není povinna dodržovat žádné požadavky ani pokyny, pokud jde o metodu výpočtu váženého průměru.

2. K druhému důvodu vedlejšího kasačního opravného prostředku

a) Argumenty účastnic řízení

155. Ve druhém důvodu vedlejšího kasačního opravného prostředku ETPA tvrdí, že poměrné vážení dumpingového rozpětí provedené Komisí spočívající ve srovnání – ve vztahu k celkovému prodeji posuzovaného výrobku v Unii – přímého a nepřímého prodeje nezávislým zákazníkům na jedné straně a prodeje zpracovatelům ve spojení za účelem zpracování na malé role na straně druhé bylo legální, jelikož Komise byla oprávněna vypočítat poměrnou váhu různých prodejních kanálů společnosti Hansol na základě nejlepších dostupných údajů, jak stanoví článek 18 základního nařízení. ETPA tvrdí, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když měl za to, že výpočet dumpingového rozpětí provedený Komisí neodrážel skutečný rozsah dumpingu, kterého se dopustila odpůrkyně vedlejšího kasačního opravného prostředku.

156. Společnost Hansol tvrdí, že Komise v projednávané věci nepoužila článek 18 základního nařízení. V důsledku toho nelze Tribunálu vytýkat, že ve svém rozsudku nezohlednil ustanovení, k jehož použití má pravomoc pouze Komise, jež ho ve skutečnosti v rámci správního řízení nepoužila.

b) Posouzení

157. V rámci druhého důvodu vedlejšího kasačního opravného prostředku ETPA tvrdí, že napadený rozsudek je stižen vadou spočívající v nesprávném právním posouzení, jelikož Komise byla oprávněna vypočítat poměrnou váhu různých prodejních kanálů společnosti Hansol na základě nejlepších dostupných údajů, jak stanoví čl. 18 základního nařízení.

158. V tomto ohledu je v zájmu jasnosti nejprve třeba připomenout, že článek 18 základního nařízení nabízí řešení situacím, kdy Komise nemá přístup k nezbytným informacím kvůli tomu, že účastníci nespolupracují. Článek 18 základního nařízení upřesňuje, že v takovém případě mohou zjištění Komise vycházet z nejlepších dostupných údajů za předpokladu, že jsou účastníci řízení informováni o důsledcích nedostatečné spolupráce.

159. Je však třeba zdůraznit, že zaprvé Komise toto ustanovení v projednávaném případě nepoužila k přijetí sporného nařízení, jak sama uvádí ve svých spisech předložených v rámci řízení o hlavním kasačním opravném prostředku, a že zadruhé, na rozdíl od toho, co uvádí ETPA ve svých spisech účastníka řízení, došlo v průběhu antidumpingového šetření k účinné spolupráci mezi Komisí a společností Hansol. Tvrzení ETPA naznačující údajný nedostatek spolupráce vycházející ze skutečností, že tři zpracovatelé neodpověděli na dotazník, je zjevně nesprávné.

160. Tyto tři podniky byly totiž rozhodnutím přijatým Komisí vyňaty z povinnosti odpovědět na dotazník, jak bylo řečeno výše ( 63 ). Tyto tři podniky tedy nebyly povinny poskytnout informace Komisi jako orgánu provádějícímu šetření. I když je pravda, že si Komise výslovně vyhradila právo požadovat od těchto podniků doplňující informace, nic to nemění na tom, že takovou žádost nikdy nevznesla. V důsledku toho nebyly v projednávaném případě splněny ani podmínky pro použití čl. 18 základního nařízení ( 64 ).

161. Je tedy třeba odmítnout argument ETPA, podle kterého byla Komise oprávněna vycházet z nejlepších dostupných údajů v souladu s článkem 18 základního nařízení. Vzhledem k tomu, že Tribunál nezohlednil toto ustanovení ve svých úvahách, je třeba dospět k závěru, že rozsudek není stižen vadou spočívající v nesprávném právním posouzení.

162. S ohledem na všechny tyto úvahy je třeba rovněž zamítnout druhý důvod vedlejšího kasačního opravného prostředku.

3. Závěry týkající se vedlejšího kasačního opravného prostředku

163. Za těchto okolností mám za to, že vedlejší kasační opravný prostředek společnosti ETPA musí být v celém rozsahu zamítnut.

V. K nákladům řízení

164. Podle čl. 184 odst. 2 jednacího řádu rozhodne Soudní dvůr o nákladech řízení, není-li kasační opravný prostředek opodstatněný.

165. Podle čl. 138 odst. 1 jednacího řádu, jenž se na řízení o kasačním opravném prostředku použije na základě čl. 184 odst. 1 téhož jednacího řádu, se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Pokud Soudní dvůr bude souhlasit s mým posouzením kasačních opravných prostředků, tak Komise a ETPA nebudou mít ve svých kasačních opravných prostředcích úspěch. Vzhledem k tomu, že společnost Hansol požadovala náhradu nákladů řízení, navrhuji Soudnímu dvoru, aby Komisi a ETPA uložil, že ponesou vlastní náklady řízení v rámci příslušných kasačních opravných prostředků, ale rovněž nahradí náklady vynaložené společností Hansol.

166. Článek 184 odst. 4 jednacího řádu stanoví, že pokud se řízení o kasačním opravném prostředku účastní vedlejší účastník řízení v prvním stupni, může Soudní dvůr rozhodnout, že tento účastník řízení ponese vlastní náklady řízení. Vzhledem k tomu, že ETPA se účastnila řízení o hlavním kasačním opravném prostředku na podporu návrhových žádání Komise, navrhuji, aby nesla vlastní náklady řízení.

VI. Závěry

167. S přihlédnutím k výše uvedeným úvahám navrhuji Soudnímu dvoru, aby rozhodl následovně: – Hlavní kasační opravný prostředek a vedlejší kasační opravný prostředek se zamítají. – Evropská komise ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené společností Hansol Paper Co. Ltd v rámci hlavního kasačního opravného prostředku. – European Thermal Paper Association (ETPA) ponese vlastní náklady řízení vynaložené v souvislosti s hlavním kasačním opravným prostředkem. – ETPA ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené společností Hansol Paper v rámci vedlejšího kasačního opravného prostředku.

( 1 ) – Původní jazyk: francouzština.

( 2 ) – Úř. věst. 2017, L 114, s. 3.

( 3 ) – Úř. věst. 2016, L 176, s. 21.

( 4 ) – Úř. věst. 1994, L 336, s. 1; Zvl. vyd. 11/21, s. 80.

( 5 ) – Úř. věst. 1994, L 336, s. 103; Zvl. vyd. 11/21, s. 91.

( 6 ) – Prováděcí nařízení ze dne 24. listopadu 2015, kterým se stanoví prováděcí pravidla k některým ustanovením nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 952/2013, kterým se stanoví celní kodex Unie (Úř. věst. 2015, L 343, s. 558).

( 7 ) – Úř. věst. 2016, C 62, s. 7.

( 8 ) – Úř. věst. 2016, L 310, s. 1.

( 9 ) – Viz bod 2 tohoto stanoviska.

( 10 ) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 13. ledna 2015, Rada a další v. Vereniging Milieudefensie a Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht (C‑401/12 P až C‑403/12 P, EU:C:2015:4, bod 59).

( 11 ) – V zásadě platí, že podle čl. 3 odst. 5 SEU Unie „přispívá k […] volnému a spravedlivému obchodování“, jakož i „k přísnému dodržování a rozvoji mezinárodního práva“, což zahrnuje i normy mnohostranného obchodního systému přijaté v rámci WTO. Přijímá-li tedy Unie určitý akt, je povinna dodržovat mezinárodní právo jako celek. Z článku 216 odst. 2 SFEU vyplývá, že „[mezinárodní] dohody uzavřené Unií jsou závazné pro orgány Unie“, a tyto dohody tudíž mají přednost před akty, které unijní orgány vydávají.

( 12 ) – Viz rozsudky ze dne 25. ledna 2007, Sumitomo Metal Industries a Nippon Steel v. Komise (C‑403/04 P a C‑405/04 P, EU:C:2007:52, bod 38); ze dne 16. prosince 2020, Rada a další v. K. Chrysostomides & Co. a další (C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P a C‑604/18 P, EU:C:2020:1028, bod 128) a ze dne 17. prosince 2020, BP v. FRA (C‑601/19 P, nezveřejněný, EU:C:2020:1048, bod 71).

( 13 ) – Viz rozsudky ze dne 25. ledna 2007, Sumitomo Metal Industries a Nippon Steel v. Komise (C‑403/04 P a C‑405/04 P, EU:C:2007:52, bod 39), a ze dne 17. prosince 2020, Inpost Paczkomaty v. Komise (C‑431/19 P a C‑432/19 P, EU:C:2020:1051, bod 51).

( 14 ) – Viz rozsudky ze dne 26. ledna 2017, Duravit a další v. Komise (C‑609/13 P, EU:C:2017:46, bod 86), a ze dne 28. listopadu 2019, Brugg Kabel a Kabelwerke Brugg v. Komise (C‑591/18 P, nezveřejněný, EU:C:2019:1026, bod 63).

( 15 ) – Viz body 76 a následující tohoto stanoviska.

( 16 ) – Viz body 138 a následující tohoto stanoviska.

( 17 ) – V tomto smyslu viz Czako, J., Miranda, J., Human, J., A Handbook on Anti-Dumping Investigation, Cambridge 2008, s. 43, které vysvětlují, že komplexní povaha antidumpingového šetření, jeho četné fáze, počet etap, které je třeba projít, rozvrh akcí a přidělování zdrojů odpovídajících různým úkolům, které jsou všechny vykonávány v omezeném časovém období, vyžadují náležité plánování šetření.

( 18 ) – Viz bod 26 odůvodnění sporného nařízení.

( 19 ) – Viz bod 26 odůvodnění sporného nařízení.

( 20 ) – Viz body 26 a 32 odůvodnění sporného nařízení.

( 21 ) – Zpráva skupiny odborníků, Čína – antidumpingová a vyrovnávací opatření vztahující se na výrobky z brojlerů ze Spojených států, WT/DS427/RW, bod 7.33.

( 22 ) – Viz výše, bod 7.33 (kurzivou zvýraznil autor stanoviska).

( 23 ) – Viz výše, bod 7.33 (kurzivou zvýraznil autor stanoviska).

( 24 ) – Viz rozsudek ze dne 22. září 2021, NLMK v. Komise (T‑752/16, nezveřejněný, EU:T:2021:611, bod 39).

( 25 ) – Je třeba upozornit na skutečnost, že podle čl. 18 odst. 3 základního nařízení „[n]ejsou-li informace předložené účastníkem řízení ve všech ohledech dokonalé, přesto se k nim přihlédne“ (kurzivou zvýraznil autor stanoviska); v tomto ohledu viz rozsudek ze dne 19. března 2015, City Cycle Industries v. Rada, (T‑413/13, nezveřejněný, EU:T:2015:164, bod 120).

( 26 ) – Rozsudek ze dne 1. října 2014 (C‑393/13 P, EU:C:2014:2245).

( 27 ) – Rozsudek ze dne 1. října 2014 (C‑393/13 P, EU:C:2014:2245).

( 28 ) – Rozsudek ze dne 22. března 2012, GLS (C‑338/10, EU:C:2012:158, bod 19).

( 29 ) – Rozsudek ze dne 1. října 2014, Rada v. Alumina (C‑393/13 P, EU:C:2014:2245, bod 20). Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.

( 30 ) – Rozsudek ze dne 1. října 2014, Rada v. Alumina (C‑393/13 P, EU:C:2014:2245, bod 20). Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.

( 31 ) – Rozsudek ze dne 1. října 2014, Rada v. Alumina (C‑393/13 P, EU:C:2014:2245, bod 21). Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.

( 32 ) – Ze znění a systematiky ustanovení článku 2 základního nařízení jasně vyplývá, že mezi různými metodami existuje určitý druh pořadí přednosti. Kromě toho musím zdůraznit, že z metodologického hlediska se zdá rozumné upřednostnit metodu výpočtu, která se opírá o skutečné údaje (a to prodejní cenu posuzovaného výrobku), spíše než metodu založenou zejména na domněnkách, jako je početně zjištěná hodnota. Toto pořadí přednosti je tedy rovněž odůvodněno důvody přesnosti a účinnosti.

( 33 ) – Mimo jiné viz jazykové znění španělské („el valor normal podrá ser calculado“), dánské („kan den normale værdi […] fastsættes“), německé („kann der Normalwert […] ermittelt werden“), estonské („võib normaalväärtuse kehtestada“), italské („il valore normale può […] essere stabilito..“), nizozemské („kan de normale waarde […] worden vastgesteld“) nebo polské („wartość normalna może zostać ustalona“). Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.

( 34 ) – Anglické znění čl. 2 odst. 1 prvního pododstavce základního nařízení uvádí „may be established“ (může být určena), zatímco francouzské znění používá formulaci „est établie“ (je určena). Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.

( 35 ) – Za tímto účelem viz rozsudky ze dne 14. července 1998, Safety Hi-Tech (C‑284/95, EU:C:1998:352, bod 22), a ze dne 19. prosince 2019, Nederlands Uitgeversverbond a Groep Algemene Uitgevers (C‑263/18, EU:C:2019:1111, bod 38).

( 36 ) – Viz zejména rozsudky ze dne 23. listopadu 1999, Portugalsko v. Rada (C‑149/96, EU:C:1999:574, bod 47); ze dne 1. března 2005, Van Parys (C 377/02, EU:C:2005:121, bod 39); ze dne 4. února 2016, C & J Clark International a Puma (C‑659/13 a C‑34/14, EU:C:2016:74, bod 85), jakož i ze dne 18. října 2018, Rotho Blaas (C‑207/17, EU:C:2018:840, bod 44).

( 37 ) – Za tímto účelem viz rozsudky ze dne 16. července 2015, Komise v. Rusal Armenal (C‑21/14 P, EU:C:2015:494, body 40 a 41); ze dne 8. září 2015, Philips Lighting Poland a Philips Lighting v. Rada (C‑511/13 P, EU:C:2015:553, body 60 a 61), jakož i ze dne 18. října 2018, Rotho Blaas (C‑207/17, EU:C:2018:840, body 47 a 48).

( 38 ) – Viz bod 72 tohoto stanoviska.

( 39 ) – V této souvislosti je třeba připomenout, jak uvedl Soudní dvůr v rozsudku ze dne 16. července 2015, Komise v. Rusal Armenal (C‑21/14 P, EU:C:2015:494, bod 48), že některá ustanovení základního nařízení odhalují „úmysl unijního normotvůrce zaujmout v této oblasti [nástrojů obchodní ochrany] přístup vlastní unijnímu právnímu řádu“ (kurzivou zvýraznil autor stanoviska).

( 40 ) – Viz body 99 až 103 tohoto stanoviska.

( 41 ) – Rozsudek ze dne 1. října 2014, Rada v. Alumina (C‑393/13 P, EU:C:2014:2245, bod 20).

( 42 ) – Rozsudek ze dne 1. října 2014, Rada v. Alumina (C‑393/13 P, EU:C:2014:2245, bod 21).

( 43 ) – Viz například bod 36 odůvodnění naří