ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Věc C‑478/17

IQ

proti

JP

(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Tribunalul Cluj)

„Řízení o předběžné otázce – Soudní spolupráce v občanských věcech – Příslušnost ve věcech rodičovské zodpovědnosti – Nařízení (ES) č. 2201/2003 – Článek 15 – Postoupení věci soudu s lepšími předpoklady k jejímu projednání – Oblast působnosti – Článek 19 – Překážka věci zahájené“

Shrnutí – rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 4. října 2018

Soudní spolupráce v občanských věcech – Příslušnost a uznávání a výkon rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti – Nařízení č. 2201/2003 – Příslušnost ve věcech rodičovské zodpovědnosti – Postoupení věci soudu s lepšími předpoklady k jejímu projednání – Oblast působnosti – Postoupení věci soudu již příslušnému k rozhodnutí ve věci samé – Vyloučení

(Nařízení Rady č. 2201/2003, článek 15)

Článek 15 nařízení Rady (ES) č. 2201/2003 ze dne 27. listopadu 2003 o příslušnosti a uznávání a výkonu rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti a o zrušení nařízení (ES) č. 1347/2000 musí být vykládán v tom smyslu, že se neuplatní v takové situaci, jako je situace, která je předmětem věci v původním řízení, v níž jsou dva soudy příslušné k rozhodnutí ve věci samé, jeden na základě článku 12 a druhý na základě článku 8 tohoto nařízení.

V tomto ohledu je třeba připomenout, že čl. 15 odst. 1 nařízení č. 2201/2003 stanoví, že soudy členského státu příslušné k rozhodování ve věci samé mohou postoupit tuto věc nebo její určitou část k projednání soudu jiného členského státu, ke kterému má dítě zvláštní vztah, pokud tento soud má lepší předpoklady k jejímu projednání, a v případě, že je to v nejlepším zájmu dítěte. Z toho vyplývá, že čl. 15 odst. 1 nařízení č. 2201/2003 opravňuje soud obvykle příslušný k rozhodnutí ve věci samé ve věcech rodičovské zodpovědnosti, a to buď na základě obecného pravidla podle čl. 8 odst. 1 tohoto nařízení, nebo pokračováním příslušnosti na základě článku 12 uvedeného nařízení, aby postoupil příslušnost k věci, která mu byla předložena, a to buď k celé věci, nebo k její konkrétní části, soudu, který není v těchto věcech obvykle příslušný, ale v projednávaném případě musí být považován za soud s „lepšími předpoklady“ k projednání této věci. Z toho vyplývá, že soudem jiného členského státu, s nímž má dotyčné dítě zvláštní vztah, jenž má lepší předpoklady k projednání věci podle čl. 15 odst. 1 nařízení č. 2201/2003, nemůže být soud obvykle příslušný k rozhodnutí ve věci samé na základě článků 8 nebo 12 tohoto nařízení.

(viz body 30, 33, 39, 49 a výrok)
Z toho důvodu rozhodnutí, kterým Rada stanoví postoj, který má být jménem Unie zaujat v orgánu zřízeném dohodou na základě čl. 218 odst. 9 SFEU, a které se týká výlučně SZBP, je třeba v zásadě přijmout jednomyslně podle čl. 218 odst. 8 druhého pododstavce SFEU. Naproti tomu, jestliže má takové rozhodnutí více složek nebo sleduje několik cílů, z nichž některé spadají do SZBP, je třeba pravidlo hlasování, které se použije pro přijetí tohoto rozhodnutí, určit s ohledem na jeho hlavní nebo převažující účel či složku. Pokud tedy hlavní nebo převažující účel či složka rozhodnutí spadá do oblasti, v níž není pro přijetí unijního aktu vyžadována jednomyslnost, musí být uvedené rozhodnutí přijato v souladu s čl. 218 odst. 8 prvním pododstavcem SFEU kvalifikovanou většinou.

Tato spojitost dohody o posíleném partnerství a spolupráci mezi Evropskou unií a jejími členskými státy na jedné straně a Republikou Kazachstán na straně druhé se SZBP nepostačuje k tomu, aby bylo možné mít za to, že právní základ rozhodnutí o jejím podpisu jménem Evropské unie a o jejím prozatímním provádění měl zahrnovat článek 37 SEU. Většina ustanovení této dohody totiž spadá částečně do společné obchodní politiky Unie a částečně do politiky v oblasti rozvojové spolupráce Unie a ustanovení dohody, která ji spojují se SZBP, se dále kromě toho, že v porovnání se všemi ustanoveními této dohody nejsou početná, omezují na prohlášení smluvních stran o účelech, které je třeba sledovat prostřednictvím jejich spolupráce, a tématech, jichž se musí tato spolupráce dotýkat, aniž určují konkrétní podmínky provádění této spolupráce. Rada nesprávně zahrnula do právního základu rozhodnutí o postoji, který má být zaujat jménem Evropské unie v Radě pro spolupráci zřízené podle uvedené dohody, čl. 31 odst. 1 SEU a přijala toto rozhodnutí jednomyslným hlasováním.

(viz body 43–45, 47)
(viz body 27–31)

Viz znění rozhodnutí.

Ustanovení 4 bod 1 rámcové dohody o pracovních poměrech na dobu určitou, uzavřené dne 18. března 1999, která je obsažena v příloze směrnice Rady 1999/70/ES ze dne 28. června 1999 o rámcové dohodě o pracovních poměrech na dobu určitou uzavřené mezi organizacemi UNICE, CEEP a EKOS, musí být vykládáno v tom smyslu, že nebrání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je právní úprava dotčená ve věci v původním řízení, podle níž v případě, že propuštění stálého zaměstnance ve veřejné službě ze zaměstnání z disciplinárních důvodů je prohlášeno za protiprávní, musí být dotyčný zaměstnanec přijat zpět do zaměstnání, kdežto v tomtéž případě, jde-li o dočasného zaměstnance nebo dočasného zaměstnance na dobu neurčitou, který plní tytéž úkoly jako tento stálý zaměstnanec, existuje možnost nepřijmout ho zpět do zaměstnání a namísto toho mu vyplatit odstupné.

Je třeba konstatovat, že ačkoli dotčené rozdílné zacházení nemůže být odůvodněno veřejným zájmem, který se sám o sobě váže k podmínkám přijímání stálých zaměstnanců do zaměstnání, nic to nemění na tom, že úvahy vyplývající z takových charakteristik vnitrostátních právních předpisů v oblasti veřejné služby, jako jsou charakteristiky uvedené v bodech 42 až 44 tohoto rozsudku, mohou takové rozdílné zacházení odůvodnit. V tomto ohledu úvahy o nestrannosti, efektivitě a nezávislosti správních orgánů implikují určitý stupeň trvalosti a stability zaměstnání. Tyto úvahy, které nemají obdobnou oporu v obecných pracovněprávních předpisech, objasňují a odůvodňují meze výkonu pravomoci veřejných zaměstnavatelů jednostranně ukončit pracovní smlouvu, a tudíž volbu vnitrostátního zákonodárce nepřiznat těmto zaměstnavatelům možnost výběru mezi přijetím zpět do zaměstnání a odškodněním újmy způsobené protiprávním propuštěním ze zaměstnání.

Proto je třeba dospět k závěru, že automatické přijetí stálých zaměstnanců zpět do zaměstnání zapadá do kontextu, který se z hlediska skutkového a právního výrazně liší od situace, ve které se nacházejí dočasní zaměstnanci (viz obdobně rozsudek ze dne 5. června 2018, Grupo Norte Facility,C‑574/16, EU:C:2018:390, bod 56).

Za těchto podmínek je třeba mít za to, že zjištěné nerovné zacházení je odůvodněno určitými a konkrétními skutečnostmi charakterizujícími pracovní podmínky, o které se jedná, ve zvláštním kontextu, v němž se nachází, a na základě objektivních a transparentních kritérií ve smyslu judikatury připomenuté v bodě 39 tohoto rozsudku.

(viz body 46–49 a výrok)
(viz body 33, 34, 36)

Viz znění rozhodnutí.

Článek 17 odst. 1 písm. b) směrnice Evropského parlamentu a Rady 2011/95/EU ze dne 13. prosince 2011 o normách, které musí splňovat státní příslušníci třetích zemí nebo osoby bez státní příslušnosti, aby mohli požívat mezinárodní ochrany, o jednotném statusu pro uprchlíky nebo osoby, které mají nárok na doplňkovou ochranu, a o obsahu poskytnuté ochrany, musí být vykládán v tom smyslu, že brání právní úpravě členského státu, podle které se žadatel o doplňkovou ochranu považuje za osobu, která „se [dopustila] vážného zločinu“ ve smyslu tohoto ustanovení, což jej může vyloučit z nároku na takovou ochranu, pouze na základě trestu, který lze za daný trestný čin uložit podle práva tohoto členského státu. Příslušnému vnitrostátnímu orgánu nebo soudu, který rozhoduje o žádosti o doplňkovou ochranu, přísluší posoudit závažnost dotčeného trestného činu na základě úplného přezkoumání všech okolností daného jednotlivého případu.

V tomto ohledu je nutné zdůraznit, že i když kritérium trestu, který lze uložit podle trestního práva dotyčného členského státu je zvláště důležité pro posouzení závažnosti trestného činu, který odůvodňuje vyloučení z doplňkové ochrany podle čl. 17 odst. 1 písm. b) směrnice 2011/95, příslušný orgán dotyčného členského státu může použít důvod pro vyloučení stanovený v tomto ustanovení teprve poté, co pro každý jednotlivý případ provede posouzení jemu známých konkrétních skutečností za účelem určení, zda existují závažné důvody se domnívat, že činy spáchané dotyčným, který jinak splňuje kritéria pro získání požadovaného statusu, spadají pod tento důvod pro vyloučení (per analogiam viz rozsudky ze dne 9. listopadu 2010, B a D, C‑57/09 a C‑101/09, EU:C:2010:661, bod 87, a ze dne 31. ledna 2017, Lounani, C‑573/14, EU:C:2017:71, bod 72).

(viz body 55, 58 a výrok)
Věc C‑49/17

Koppers Denmark ApS

v.

Skatteministeriet

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Østre Landsret (odvolací soud východního regionu, Dánsko)]

„Řízení o předběžné otázce – Směrnice 2003/96/ES – Zdanění energetických produktů a elektřiny – Článek 21 odst. 3 – Zdanitelné plnění – Spotřeba energetických produktů vyrobených ve vlastních prostorách podniku, který vyrábí energetické produkty – Energetické produkty používané pro jiné účely než jako pohonné hmoty nebo paliva – Spotřeba rozpouštědla jako paliva v zařízení k destilaci dehtu“

Shrnutí – rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 6. června 2018

Daňová ustanovení – Harmonizace právních předpisů – Zdanění energetických produktů a elektřiny – Osvobození od daně energetických produktů spotřebovávaných ve vlastních prostorách podniku – Oblast působnosti – Energetické produkty používané pro jiné účely než jako pohonné hmoty nebo paliva – Vyloučení

[Směrnice Rady 2003/96, bod 22 odůvodnění a čl. 2 odst. 1 a 4 písm. b) a čl. 21 odst. 3]

Článek 21 odst. 3 směrnice Rady 2003/96/ES ze dne 27. října 2003, kterou se mění struktura rámcových předpisů Společenství o zdanění energetických produktů a elektřiny, musí být vykládán v tom smyslu, že spotřeba energetických produktů ve vlastních prostorách podniku, který je vyrobil, pro účely výroby jiných energetických produktů, nepředstavuje výjimku týkající se zdanitelného plnění, již upravuje toto ustanovení, pokud jsou v takové situaci, jako je situace dotčená v původním řízení, energetické produkty vyrobené v rámci hlavní činnosti daného zařízení používány pro jiné účely než jako pohonné hmoty nebo paliva.

Je však třeba podotknout, že jak vyplývá z bodu 22 odůvodnění téže směrnice, unijní zákonodárce měl za to, že energetické produkty by měly v zásadě podléhat společnému předpisovému rámci v členských státech, pokud se používají jako paliva nebo pohonné hmoty, a že tedy z povahy a logiky daňového systému vyplývá, že je třeba vyloučit z oblasti působnosti tohoto rámce zejména energetické produkty používané pro jiné účely než jako pohonné hmoty nebo paliva. Třebaže spadají pod definici pojmu „energetické produkty“ ve smyslu čl. 2 odst. 1 směrnice 2003/96, jsou takové produkty vyloučeny z oblasti působnosti této směrnice odstavcem 4 písm. b) první odrážkou uvedeného článku, jestliže nejsou určeny k použití jako pohonné hmoty nebo paliva (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 5. července 2007, Fendt Italiana,C‑145/06 a C‑146/06, EU:C:2007:411, body 35 a 43).

(viz body 24, 37 a výrok)
Věc C‑227/17

Medtronic GmbH

v.

Finanzamt Neuss

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Finanzgericht Düsseldorf (finanční soud Düsseldorf, Německo)]

„Řízení o předběžné otázce – Nařízení (EHS) č. 2658/87 – Celní unie a společný celní sazebník – Sazební zařazení zboží – Kombinovaná nomenklatura – Podpoložky 90211010, 90211090 a 90219090 – Systém spinální fixace – Prováděcí nařízení (ES) č. 1214/2014“

Shrnutí – rozsudek Soudního dvora (desátého senátu) ze dne 12. dubna 2018

Celní unie – Společný celní sazebník – Položky sazebníku – Systém spinální fixace, který je sestaven podle individuálních potřeb pacienta a slouží k léčbě degenerativních onemocnění meziobratlových plotének, stenózy páteřního kanálu a dislokace páteře nebo v případech předchozí neúspěšné léčby obratlových fúzí, nádorů či skoliózy, anebo k léčbě zlomenin – Zařazení do podpoložek 90219090 nebo 90211010 nebo 90211090 – Ověření vnitrostátním soudem

(Nařízení Rady č. 2658/87, ve znění nařízení č. 2015/1754, příloha I)

Kombinovaná nomenklatura, která je uvedena v příloze I nařízení Rady (EHS) č. 2658/87 ze dne 23. července 1987 o celní a statistické nomenklatuře a o společném celním sazebníku, ve znění prováděcího nařízení Komise (EU) 2015/1754 ze dne 6. října 2015, musí být vykládána v tom smyslu, že zařazení takových systémů spinální fixace, jako jsou systémy dotčené v původním řízení, do podpoložky 90219090 KN je vyloučeno, pokud lze tyto systémy zařadit pod jinou podpoložku čísla 9021 kombinované nomenklatury. Případné zařazení těchto systému do podpoložky 90211010 nebo do podpoložky 90211090 kombinované nomenklatury musí být učiněno podle hlavní funkce, která je charakterizuje, a je na předkládajícím soudu, aby tuto funkci určil při zohlednění objektivních charakteristik a vlastností takových systémů a použití, pro které jsou určeny a k němuž v konkrétním případě slouží.

(viz bod 65 a výrok)
Článek 2 odst. 6 směrnice Rady 89/665/EHS ze dne 21. prosince 1989 o koordinaci právních a správních předpisů týkajících se přezkumného řízení při zadávání veřejných zakázek na dodávky a stavební práce, ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2014/23/EU ze dne 26. února 2014 o udělování koncesí, musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání takové vnitrostátní procesněprávní úpravě, jako je úprava dotčená ve věci v původním řízení, která podmiňuje možnost uplatnit občanskoprávní nárok v případě porušení právních předpisů v oblasti veřejných zakázek nebo řízení o zadávání těchto zakázek tím, že rozhodčí komise pro veřejné zakázky nebo – v případě soudního přezkumu nálezu této rozhodčí komise – soud pravomocně konstatoval existenci takového porušení.

Jak opakovaně rozhodl Soudní dvůr, zajisté platí, že je na členských státech, aby při vymezování procesních podmínek soudní žaloby určené k ochraně práv přiznaných unijním právním řádem zájemcům a uchazečům poškozeným rozhodnutími veřejných zadavatelů zajistily, aby nebyla ohrožena účinnost směrnice 89/665 ani nebylo zasaženo do práv, která přiznává jednotlivcům unijní právo (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 15. září 2016, Star Storage a další, C‑439/14 a C‑488/14, EU:C:2016:688, body 43 a 44). V tomto ohledu Soudní dvůr konstatoval, že možnost, kterou členským státům poskytuje čl. 2 odst. 6 směrnice 89/665, není neomezená a zůstává podmíněna možností účinného uplatnění žaloby na neplatnost předcházející jakýmkoli žalobám na náhradu škody (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 26. listopadu 2015, MedEval, C‑166/14, EU:C:2015:779, body 36 až 44). Členským státům tedy konkrétně přísluší, aby zajistily plné dodržování práva na účinné prostředky nápravy před soudem a práva na přístup k nestrannému soudu v souladu s prvním a druhým pododstavcem článku 47 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“) (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 15. září 2016, Star Storage a další, C‑439/14 a C‑488/14, EU:C:2016:688, bod 46).

(viz body 38, 39, 41, výrok 1)
Věc C‑89/17

Secretary of State for the Home Department

proti

Rozanne Banger

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná

Upper Tribunal (Immigration and Asylum Chamber) vrchní soud (oddělení pro imigrační a azylové záležitosti), Spojené království]

„Řízení o předběžné otázce – Občanství Evropské unie – Článek 21 SFEU – Právo občanů Unie na volný pohyb a pobyt v rámci území Unie – Směrnice 2004/38/ES – Článek 3 odst. 2 první pododstavec písm. b) – Partner, se kterým má občan Unie řádně doložený trvalý vztah – Návrat do členského státu, jehož je občan Unie státním příslušníkem – Žádost o povolení k pobytu – Pečlivé posouzení osobních poměrů žadatele – Články 15 a 31 – Účinná soudní ochrana – Listina základních práv Evropské unie – Článek 47“

Shrnutí – rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 12. července 2018

Občanství Unie – Ustanovení Smlouvy – Právo na volný pohyb a pobyt na území členských států – Občan Unie vracející se do členského státu, jehož je státním příslušníkem, poté, co pobýval v jiném členském státě na základě samotného postavení občana Unie – Odvozené právo pobytu jeho rodinných příslušníků, kteří jsou státními příslušníky třetího státu – Podmínky – Obdobné použití podmínek pro přiznání stanovených směrnicí 2004/38 (Článek 21 odst. 1 SFEU; směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/38) Občanství Unie – Ustanovení Smlouvy – Právo na volný pohyb a pobyt na území členských států – Občan Unie vracející se do členského státu, jehož je státním příslušníkem, poté, co pobýval v jiném členském státě na základě samotného postavení občana Unie – Žádost o udělení povolení k pobytu neregistrovanému partnerovi, s nímž má uvedený občan Unie řádně doložený trvalý vztah – Povinnost členského státu usnadnit udělení takového povolení (Článek 21 odst. 1 SFEU; směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/38) Občanství Unie – Ustanovení Smlouvy – Právo na volný pohyb a pobyt na území členských států – Občan Unie vracející se do členského státu, jehož je státním příslušníkem, poté, co pobýval v jiném členském státě na základě samotného postavení občana Unie – Žádost o udělení povolení k pobytu neregistrovanému partnerovi, s nímž má uvedený občan Unie řádně doložený trvalý vztah – Zamítnutí – Povinnost vydat rozhodnutí o zamítnutí na základě pečlivého posouzení osobních poměrů žadatele (Článek 21 odst. 1 SFEU; směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/38, čl. 3 odst. 2) Občanství Unie – Právo na volný pohyb a pobyt na území členských států – Směrnice 2004/38 – Adresáti – Ostatní rodinní příslušníci občana Unie, kteří jsou státními příslušníky třetích států a nevztahuje se na ně definice podle čl. 2 bodu 2 směrnice – Partner, který má s uvedeným občanem řádně doložený trvalý vztah – Žádost o povolení k pobytu – Zamítnutí – Nárok na opravný prostředek – Soudní přezkum – Rozsah (Listina základních práv Evropské unie, článek 47; směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/38, čl. 3 odst. 2, čl. 15 odst. 1, čl. 30 a 31)
Článek 4 odst. 5 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/47/ES ze dne 6. června 2002 o dohodách o finančním zajištění ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/44/ES ze dne 6. května 2009 musí být vykládán v tom smyslu, že členským státům ukládá přijmout právní úpravu, která umožní příjemci zajištění na základě dohody o finančním zajištění s poskytnutím jistoty uspokojit svou pohledávku, která vznikla z neplnění zajištěných finančních závazků, z tohoto zajištění, když událost rozhodná pro vymáhání zajištění nastane po zahájení úpadkového řízení proti jeho osobě.

Výklad čl. 4 odst. 5 uvedené směrnice, podle něhož se finanční zajištění s poskytnutím jistoty stává po zahájení úpadkového řízení vůči jejímu příjemci nepoužitelným, jelikož posledně uvedenému brání uspokojit svou pohledávku z uvedeného zajištění a nutí v praxi poskytovatele zaplatit mu částku představující toto zajištění podruhé, by byl v rozporu se zněním uvedeného článku i s cíli směrnice 2002/47. Takový výklad by totiž vedl k tomu, že by uvedená dohoda byla z velké části zbavena svého účinku a mohla by případně poskytovateli zajištění způsobit finanční problémy, což by bylo v rozporu s cílem spočívajícím v omezení dominového efektu v případě neplnění některé ze stran.

Je třeba doplnit, že jak uvedl generální advokát v bodech 59 a 60 svého stanoviska, platí, že když čl. 4 odst. 5 směrnice 2002/47 neupřesňuje způsob, jakým je třeba zajistit užitečný účinek finančního zajištění nezávisle na zahájení úpadkového řízení, přísluší členským státům určit prostředky vhodné pro zajištění takového účinku, mezi něž by mohlo patřit i to, že se finanční zajištění nestane součástí majetkové podstaty příjemce zajištění.

(viz body 28–30 a výrok 1)
(viz body 37–41)

Viz znění rozhodnutí.

Unijní právo, zejména pak článek 288 SFEU, musí být vykládáno v tom smyslu, že vnitrostátní soud rozhodující spor mezi jednotlivci, který není schopen ustanovení vnitrostátního práva, která jsou v rozporu s ustanovením určité směrnice, které splňuje všechny podmínky požadované k tomu, aby vyvolávalo přímý účinek, vyložit ve smyslu, který by byl v souladu s posledně uvedeným ustanovením, není na základě samotného unijního práva povinen neuplatnit daná vnitrostátní ustanovení, jakož i výluku uvedenou v souladu s nimi v pojistné smlouvě. V takové situaci, jako je situace dotčená ve věci v původním řízení, by se však účastník řízení poškozený neslučitelností vnitrostátního práva s unijním právem nebo osoba, jež vstoupila do jeho práv, mohli dovolávat judikatury vzešlé z rozsudku ze dne 19. listopadu 1991, Francovich a další (C‑6/90 a C‑9/90, EU:C:1991:428), aby případně dosáhli náhrady utrpěné újmy od členského státu.

Soudní dvůr výslovně rozhodl, že se směrnice nelze dovolávat ve sporu mezi jednotlivci s cílem vyloučit použití právní úpravy členského státu, která je s touto směrnicí v rozporu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 27. února 2014, OSA, C‑351/12, EU:C:2014:110, bod 48). Vnitrostátní soud je totiž povinen vyloučit použití vnitrostátního ustanovení, které je v rozporu s určitou směrnicí, pouze tehdy, je-li uplatňováno vůči členskému státu, jeho správním orgánům, včetně decentralizovaných orgánů, nebo vůči subjektům nebo entitám řízeným státem nebo podléhajícím jeho dohledu či těm, kterým byl členským státem svěřen úkol ve veřejném zájmu a které jsou za tímto účelem nadány výjimečnými pravomocemi ve srovnání s těmi, které vyplývají z pravidel použitelných ve vztazích mezi jednotlivci (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 24. ledna 2012, Dominguez, C‑282/10, EU:C:2012:33, body 40 a 41; ze dne 25. června 2015, Indėlių ir investicijų draudimas a Nemaniūnas, C‑671/13, EU:C:2015:418, body 59 a 60, jakož i ze dne 10. října 2017, Farrell, C‑413/15, EU:C:2017:745, body 32 až 42).

(viz body 44, 45, 57 a výrok)
2.

Úředníci – Důchody – Nárok na důchod nabytý před vstupem do služby u Unie – Převod do unijního systému – Povinnosti členských států a dotyčného orgánu – Dosah – Opožděné sdělení nezbytných informací vnitrostátní penzijní pojišťovnou – Povinnost dotyčného orgánu použít ustanovení, která by platila, kdyby byly informace včas sděleny – Neexistence (Služební řád úředníků, článek 77a příloha VIII, čl. 11 odst. 2) (viz body 58, 59)