Keywords

Summary



Keywords

1. Kasační opravný prostředek – Důvody kasačního opravného prostředku – Přípustnost – Podmínky

[Článek 225 ES; Statut Soudního dvora čl. 58 první pododstavec; Jednací řád Soudního dvora čl. 112 odst. 1 písm. c)]

2. Kasační opravný prostředek – Důvody kasačního opravného prostředku – Důvod předložený poprvé v rámci kasačního opravného prostředku – Nepřípustnost

3. Žaloba na náhradu škody – Pravomoc soudu Společenství – Žaloba v rámci hlavy VI Smlouvy o Evropské unii – Vyloučení

(Články 235 ES a 288 druhý pododstavec ES, článek 35 EU, čl. 41 odst. 1 EU a článek 46 EU)

4. Evropská unie – Policejní a soudní spolupráce v trestních věcech – Právo na účinnou soudní ochranu

(Článek 34 EU a čl. 35 odst. 1 a 6 EU)

5. Evropská unie – Akty Evropské unie – Výklad

Summary

1. Z článku 225 ES, čl. 58 prvního pododstavce statutu Soudního dvora a čl. 112 odst. 1 písm. c) jeho jednacího řádu vyplývá, že kasační opravný prostředek musí přesně vymezovat kritizované části rozsudku nebo usnesení, jejichž zrušení je navrhováno, jakož i právní argumenty, které tento návrh konkrétně podporují.

(viz bod 22)

2. Umožnit účastníku řízení, aby vznesl žalobní důvod, který nevznesl u Soudu, poprvé až před Soudním dvorem, znamená umožnit mu, aby předložil Soudnímu dvoru, jehož pravomoc ve věci kasačního opravného prostředku je omezena, spor v širším rozsahu než spor, který projednával Soud. V rámci kasačního opravného prostředku je příslušnost Soudního dvora omezena na posouzení právního řešení žalobních důvodů a důvodů na obranu projednávaných u Soudu prvního stupně.

(viz bod 30)

3. Z článku 46 EU vyplývá, že ustanovení Smlouvy o ES a o ESAE, která se týkají pravomocí Soudního dvora, se vztahují na hlavu VI Smlouvy o EU pouze za podmínek stanovených v článku 35 EU. Přitom tento posledně uvedený článek Soudnímu dvoru nepřiznává pravomoc rozhodovat o jakékoliv žalobě na náhradu škody. Kromě toho čl. 41 odst. 1 EU neuvádí mezi články Smlouvy ES, které se použijí na oblasti uvedené v hlavě VI Smlouvy o EU, čl. 288 druhý pododstavec ES, podle kterého Společenství nahradí v souladu s obecnými zásadami společnými právním řádům členských států škody způsobené jeho orgány nebo jeho zaměstnanci při výkonu jejich funkce, ani článek 235 ES, podle kterého má Soudní dvůr pravomoc rozhodovat spory o náhradu škody podle čl. 288 druhého pododstavce ES.

Z toho vyplývá, že v rámci hlavy VI Smlouvy o EU není stanovena žádná žaloba na náhradu škody. Prohlášení Rady týkající se práva na náhradu škody, uvedené v příloze protokolu při přijetí aktu Evropské unie, nepostačuje k vytvoření právního prostředku, který není stanoven použitelnými texty a nepostačuje tedy k tomu, aby přiznalo Soudnímu dvoru pravomoc v tomto ohledu.

(viz body 44, 46–48, 60–61)

4. Pokud jde o Evropskou unii, Smlouvy zavedly systém procesních prostředků, ve kterých jsou pravomoci Soudního dvora v rámci hlavy VI Smlouvy o Evropské unii na základě článku 35 EU omezenější nežli pravomoci na základě Smlouvy o ES. I když je jistě možné si představit jiný systém procesních prostředků, a zejména jiný režim mimosmluvní odpovědnosti, než je režim zavedený smlouvami, je věcí členských států, aby v souladu s článkem 48 EU případně v současnosti platný systém změnily.

Navrhovatelé, kteří chtějí napadnout soudní cestou legalitu společného postoje přijatého na základě článku 34 EU nejsou nicméně zbaveni veškeré soudní ochrany. Tím, že totiž nestanoví možnost vnitrostátních soudů obrátit se na Soudní dvůr s předběžnou otázkou týkající se společného postoje, ale pouze s otázkou týkající se aktů uvedených v čl. 35 odst. 1 EU, tento článek považuje za akty, jež mohou být předmětem takové předběžné otázky, všechna ustanovení, která jsou přijata Radou a vyvolávají právní účinky ve vztahu k třetím osobám. Jelikož řízení, které umožňuje Soudnímu dvoru rozhodnout o předběžné otázce, směřuje k zajištění dodržování práva při výkladu a uplatňování Smlouvy, bylo by v rozporu s tímto cílem vykládat čl. 35 odst. 1 EU restriktivně. Možnost obrátit se na Soudní dvůr s předběžnou otázkou musí tedy náležet ve vztahu ke všem ustanovením přijatým Radou, bez ohledu na jejich povahu nebo formu, která vyvolávají právní účinky ve vztahu k třetím osobám. V důsledku toho musí být možné, aby společný postoj, který by měl na základě svého obsahu dosah překračující dosah vytyčený Smlouvou o EU pro tento typ aktů, podléhal přezkumu Soudního dvora. Proto vnitrostátní soud rozhodující o sporu, v němž by incidenčně vyvstala otázka ohledně platnosti nebo výkladu společného postoje přijatého na základě článku 34 EU a který by měl vážnou pochybnost o otázce, zda tento společný postoj ve skutečnosti nevyvolává právní účinky ve vztahu k třetím osobám, by mohl požádat Soudní dvůr, aby rozhodl o předběžné otázce za podmínek stanovených v článku 35 EU. Bylo by pak věcí Soudního dvora, aby případně určil, že společný postoj vyvolává právní účinky ve vztahu k třetím osobám, aby mu vrátil jeho opravdovou kvalifikaci a rozhodl o předběžné otázce.

Soudní dvůr by měl rovněž pravomoc přezkoumat legalitu takových aktů, podal-li členský stát nebo Komise žalobu za podmínek stanovených v čl. 35 odst. 6 EU.

Konečně je věcí členských států, a zejména jejich soudů vykládat a uplatňovat vnitrostátní procesní pravidla upravující podání žaloby takovým způsobem, který umožňuje fyzickým a právnickým osobám napadnout soudní cestou legalitu všech rozhodnutí nebo jiných vnitrostátních opatření týkajících se vypracování nebo použití aktu Evropské unie vůči nim a požadovat náhradu případně utrpěné škody.

(viz body 50–51, 53–56)

5. Prohlášení Rady uvedenému v příloze protokolu při přijetí aktu Evropské unie nemůže být přiznán žádný právní dosah ani nemůže být použito pro výklad práva vyplývajícího ze Smlouvy o EU, pokud obsah prohlášení nenachází žádné vyjádření v textu dotčeného ustanovení.

(viz bod 60)