STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

PRIITA PIKAMÄEA

přednesené dne 11. prosince 2019 ( 1 )

Věc C‑457/18

Republika Slovinsko

proti

Chorvatské republice

„Nesplnění povinnosti státem – Článek 259 SFEU – Námitka nedostatku pravomoci a nepřípustnosti – Určení společné hranice mezi dvěma členskými státy – Spor o hranice mezi Chorvatskou republikou a Slovinskou republikou – Dohoda o rozhodčím řízení – Rozhodčí řízení – Oznámení učiněné Chorvatskou republikou o zániku dohody o rozhodčím řízení – Částečný a konečný rozhodčí nález vydaný rozhodčím soudem – Platnost a účinky ‚konečného rozhodčího nálezu‘“

1. Je-li Soudnímu dvoru předložena členským státem žaloba pro nesplnění povinnosti na základě článku 259 SFEU, má Soudní dvůr pravomoc o ní rozhodnout v případě, že se tvrzení o porušeních unijního práva zakládají na znění „rozhodčího nálezu“ vydaného podle dvoustranné dohody o rozhodčím řízení, na niž se sice vztahuje mezinárodní právo veřejné, přičemž však jedna ze smluvních stran upírá tomuto nálezu jakékoliv právní účinky? Tak zní hlavní otázka vyvstávající v projednávané věci, jež je jednou z nemnoha žalob pro nesplnění povinnosti podaných členským státem proti jinému členskému státu na základě článku 259 SFEU ( 2 ), jehož první pododstavec stanoví, že „má-li členský stát za to, že jiný členský stát nesplnil povinnost, která pro něj vyplývá ze Smluv, může věc předložit Soudnímu dvoru Evropské unie“.

2. Slovinská republika se svou žalobou zejména domáhá toho, aby Soudní dvůr určil, že Chorvatská republika porušila článek 2 a čl. 4 odst. 3 SEU, jakož i celou řadu norem sekundárního práva v oblasti společné rybářské politiky, přeshraničního pohybu osob (Schengenský hraniční kodex) a územního plánování námořních prostor.

3. Chorvatská republika před obhajobou ve věci samé vznesla námitku nedostatku pravomoci a námitku nepřípustnosti žaloby, jejichž analýza je předmětem tohoto stanoviska a které se Soudní dvůr rozhodl přezkoumat odděleně předtím, než případně rozhodne o věci samé.

4. Soudní dvůr se tak musí zabývat otázkou, zda spor o hranice mezi Chorvatskou republikou a Slovinskou republikou, snaha Slovinské republiky o jeho řešení a rozhodčí řízení, k němuž spor vedl, představují otázky mezinárodního práva veřejného, na kterých může být založena žaloba pro nesplnění povinnosti podaná podle článku 259 SFEU. V tomto stanovisku objasním důvody, proč mám za to, že Soudní dvůr nemá pravomoc o této žalobě rozhodnout, jak tvrdí Chorvatská republika. Dále navrhuji, aby bylo vyhověno žádosti Chorvatské republiky na vynětí právního stanoviska Evropské komise, které je obsaženo v příloze C.2 odpovědi Slovinské republiky, ze spisu.

I. Právní rámec

A. Mezinárodní právo

1. Dohoda o rozhodčím řízení

5. Třetí bod preambule dohody podepsané dne 4. listopadu 2009 mezi Chorvatskou republikou a Slovinskou republikou (dále jen „dohoda o rozhodčím řízení“) připomíná prostředky pokojného řešení sporů uvedené v článku 33 Charty Organizace spojených národů ( 3 ). Článek 1 dohody o rozhodčím řízení pak ustavuje rozhodčí soud.

6. Článek 2 této dohody upravuje složení rozhodčího soudu a zejména podmínky jmenování jeho členů, jakož i podmínky jejich nahrazení.

7. Článek 3 dohody o rozhodčím řízení, nadepsaný „Úloha rozhodčího soudu“, v odstavci 1 stanoví, že rozhodčí soud rozhoduje o a) vedení hranice mezi Chorvatskem a Slovinskem, b) přístupu Slovinska k volnému moři [do mezinárodních vod] a c) režimu využívání souvisejících námořních prostor. Odstavec 2 tohoto ustanovení zakotvuje pravidla pro vymezení předmětu sporu. V odstavci 3 se stanoví, že rozhodčí soud vydá ve sporu rozhodčí nález. Podle odstavce 4 má rozhodčí soud pravomoc vykládat dohodu o rozhodčím řízení.

8. Podle čl. 4 písm. a) dohody o rozhodčím řízení rozhodčí soud při provádění ustanovení čl. 3 odst. 1 písm. a) uplatňuje pravidla a zásady mezinárodního práva. Článek 4 písm. b) uvedené dohody stanoví, že rozhodčí soud při provádění ustanovení čl. 3 odst. 1 písm. b) a c) uplatňuje mezinárodní právo, požadavky ekvity a zásadu dobrých sousedských vztahů za účelem dosažení správného a spravedlivého výsledku při zohlednění všech relevantních okolností.

9. V článku 6 odst. 2 dohody o rozhodčím řízení se uvádí, že není-li stanoveno jinak, rozhodčí soud v řízení postupuje podle opčních pravidel Stálého rozhodčího soudu (Permanent Court of Arbitration, dále jen „PCA“) pro rozhodování sporů mezi dvěma státy. Podle odstavce 4 téhož ustanovení rozhodčí soud rozhodne většinou hlasů, bezodkladně a po vyjádření stran, o každé procesní otázce.

10. Článek 7 odst. 1 dohody o rozhodčím řízení zejména stanoví, že rozhodčí soud po řádném zvážení všech relevantních skutečností vydá bez zbytečného odkladu rozhodčí nález. Podle odstavce 2 tohoto ustanovení je rozhodčí nález pro strany závazný a je konečným řešením sporu. Podle jeho odstavce 3 strany přijmou veškerá opatření nezbytná pro provedení nálezu, a to v případě potřeby včetně změny vnitrostátní právní úpravy, ve lhůtě šesti měsíců od vydání nálezu.

11. Z článku 9 odst. 1 dohody o rozhodčím řízení vyplývá, že Slovinská republika zruší výhrady týkající se otevření a uzavření kapitol vyjednávání o přistoupení k Evropské unii, jestliže se překážka týká předmětného sporu.

12. Podle čl. 11 odst. 3 dohody o rozhodčím řízení se všechny procesní lhůty stanovené touto dohodou použijí počínaje dnem, kdy Chorvatská republika podepsala smlouvu mezi členskými státy Evropské unie a Chorvatskou republikou o přistoupení Chorvatské republiky k Evropské unii ( 4 ) (dále jen „smlouva o přistoupení“).

2. Vídeňská úmluva o smluvním právu

13. Vídeňská úmluva o smluvním právu ze dne 23. května 1969 ( 5 ) (dále jen „Vídeňská úmluva“) v odstavci 1 článku 60, nadepsaného „Zánik smlouvy nebo přerušení jejího provádění v důsledku jejího porušení“, stanoví: „Podstatné porušení dvoustranné smlouvy jednou ze stran opravňuje druhou stranu, aby se dovolávala porušení jako důvodu pro zánik smlouvy nebo pro přerušení jejího provádění zcela nebo zčásti.“

B. Unijní právo

1. Akt o přistoupení

14. Článek 15 Aktu o podmínkách přistoupení Chorvatské republiky a o úpravách Smlouvy o Evropské unii, Smlouvy o fungování Evropské unie a Smlouvy o založení Evropského společenství pro atomovou energii ( 6 ) (dále jen „akt o přistoupení“) připojeného ke smlouvě o přistoupení stanoví: „Akty uvedené v seznamu v příloze III se upravují podle zmíněné přílohy.“

15. Příloha III tohoto aktu stanoví v bodě 5 úpravy, které mají být provedeny v nařízení týkajícím se společné rybářské politiky ( 7 ), použitelném v době přistoupení. Podle uvedeného bodu 5 se v příloze I tohoto nařízení doplňuje bod 11, nadepsaný „Pobřežní vody Chorvatska“, a bod 12, nadepsaný „Pobřežní vody Slovinska“. Zmíněné body 11 a 12 zahrnují odkaz na poznámky pod čarou 2 a 3, které stanoví, že „[u]vedený režim se použije ode dne, kdy bude plně proveden nález rozhodčího soudu v souladu se smírčí dohodou [dohodou o rozhodčím řízení] mezi vládou Slovinské republiky a vládou Chorvatské republiky, podepsanou dne 4. listopadu 2009 ve Stockholmu“.

2. Sekundární právo

a) Nařízení (EU) č. 1380/2013

16. Článek 5 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1380/2013 ze dne 11. prosince 2013 o společné rybářské politice ( 8 ), nadepsaný „Obecná pravidla pro přístup do vod“, v odstavcích 1 a 2 stanoví: „1. Rybářská plavidla Unie musí mít rovný přístup do vod a ke zdrojům ve všech jiných vodách Unie, než jsou vody uvedené v odstavcích 2 a 3, s výhradou opatření přijatých podle části III. 2. Členské státy jsou do 31. prosince 2022 oprávněny ve vodách do 12 námořních mil od základních linií, které jsou pod jejich svrchovaností nebo jurisdikcí, omezit rybolov na rybářská plavidla, která tradičně působí v těchto vodách z přístavů na přilehlém pobřeží. Tímto oprávněním nejsou dotčena pravidla pro rybářská plavidla Unie, která plují pod vlajkou jiných členských států v rámci stávajících sousedských vztahů mezi členskými státy, a opatření uvedená v příloze I, která pro každý členský stát stanoví zeměpisné oblasti v rámci pobřežních pásem jiných členských států, kde se tyto činnosti provozují, a druhy, kterých se tyto činnosti týkají. Členské státy informují Komisi o omezeních zavedených podle tohoto odstavce.“

17. Příloha I nařízení č. 1380/2013, nadepsaná „Přístup do pobřežních vod ve smyslu čl. 5 odst. 2“, odkazuje v bodě 8, nadepsaném „Pobřežní vody [Ch]horvatska, a v bodě 10, nadepsaném „Pobřežní vody [S]lovinska“, na poznámky pod čarou 2 a 3, které stanoví, že „[u]vedený režim se použije ode dne, kdy bude plně proveden nález rozhodčího soudu v souladu se smírčí dohodou [dohodou o rozhodčím řízení] mezi vládou Slovinské republiky a vládou Chorvatské republiky, podepsanou dne 4. listopadu 2009 ve Stockholmu“.

18. Slovinská republika se dále odvolává na ustanovení nařízení Rady (ES) č. 1224/2009 ze dne 20. listopadu 2009 o zavedení kontrolního režimu Společenství k zajištění dodržování pravidel společné rybářské politiky ( 9 ) a prováděcího nařízení Komise (EU) č. 404/2011 ze dne 8. dubna 2011, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení Rady (ES) č. 1224/2009 ( 10 ).

b) Schengenský hraniční kodex

19. Článek 4 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2016/399 ze dne 9. března 2016, kterým se stanoví kodex Unie o pravidlech upravujících přeshraniční pohyb osob (Schengenský hraniční kodex) ( 11 ) (dále jen „Schengenský hraniční kodex“), nadepsaný „Základní práva“ stanoví, že „[p]ři uplatňování tohoto nařízení jednají členské státy v plném souladu s příslušnými ustanoveními práva Unie [jakož i] […] příslušnými normami mezinárodního práva […] v plném souladu se […] závazky ohledně přístupu k mezinárodní ochraně“.

20. Článek 13 Schengenského hraničního kodexu zakotvuje ostrahu hranic, přičemž podle odstavce 1 tohoto ustanovení jejím „hlavním účelem […] je zabránit nedovolenému překračování hranic, čelit přeshraniční trestné činnosti a přijímat opatření proti osobám, které překročily hranice nezákonně“. Pravidla pro tuto ostrahu jsou stanovena v odstavcích 2 až 5 uvedeného článku a v příloze V části A tohoto kodexu.

21. Článek 17 uvedeného kodexu upravuje povinnost spolupráce mezi členskými státy. Odstavec 1 tohoto ustanovení zejména stanoví, že „[č]lenské státy si vzájemně pomáhají a udržují úzkou a stálou spolupráci s cílem účinného zajišťování ochrany hranic podle článků 7 až 16“ a „[v]yměňují si veškeré důležité informace“.

c) Směrnice 2014/89/EU

22. Bod 7 odůvodnění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2014/89/EU ze dne 23. července 2014, kterou se stanoví rámec pro územní plánování námořních prostor ( 12 ), stanoví: „V preambuli Úmluvy Organizace spojených národů o mořském právu z roku 1982 (dále jen ‚úmluva UNCLOS‘) se uvádí, že otázky týkající se využívání mořského prostoru jsou vzájemně úzce propojeny a je třeba je zvažovat jako celek. Plánování mořských prostor je logickým dalším krokem, strukturací povinností a využívání práv udělených v rámci úmluvy UNCLOS a praktickým nástrojem, který pomůže členským státům plnit jejich povinnosti.“

23. Článek 2 odst. 4 této směrnice zní: „Touto směrnicí nejsou dotčena výsostná práva a jurisdikce, jež členské státy vykonávají nad mořskými vodami na základě příslušných mezinárodněprávních norem, zejména úmluvy UNCLOS. Použití této směrnice zejména nemá vliv na vymezení a stanovení námořních hranic členskými státy podle příslušných ustanovení úmluvy UNCLOS.“

24. Článek 11 odst. 1 směrnice 2014/89 stanoví: „V rámci procesu plánování a řízení členské státy sdílející mořské vody spolupracují s cílem zajistit, aby územní plány námořních prostor byly v celé dotčené mořské oblasti soudržné a koordinované. Tato spolupráce zohledňuje zejména otázky nadnárodní povahy.“

II. Skutkový stav a postup před zahájením soudního řízení

25. Dne 25. června 1991 vyhlásily Slovinsko a Chorvatsko nezávislost na Socialistické federativní republice Jugoslávii. V průběhu let 1992 až 2001 Chorvatská republika a Slovinská republika usilovaly o vyřešení otázek týkajících se stanovení jejich pozemní a námořní hranice v rámci dvoustranných jednání.

26. Slovinská republika se stala členským státem Evropské unie dne 1. května 2004.

27. Dne 4. listopadu 2009 podepsaly Chorvatská republika a Slovinská republika dohodu o rozhodčím řízení, která měla řešit jejich spor o hranice a na jejímž základě se tyto státy zavázaly podřídit se rozhodnutí rozhodčího soudu ustaveného k tomu účelu. Tato dohoda vstoupila v platnost dne 29. listopadu 2010.

28. Dne 9. prosince 2011 podepsaly členské státy Unie a Chorvatská republika smlouvu o přistoupení. Tato smlouva byla ratifikována Chorvatskou republikou v lednu 2012 a byla zveřejněna dne 24. dubna 2012 v Úředním věstníku Evropské unie. Dne 1. července 2013 se Chorvatská republika stala členským státem Unie.

29. Dne 17. ledna 2012 Chorvatská republika a Slovinská republika určily na základě čl. 2 odst. 1 dohody o rozhodčím řízení předsedu a dva členy rozhodčího soudu ( 13 ). Dva členové soudu, kteří měli být rovněž určeni stranami podle čl. 2 odst. 2 dohody o rozhodčím řízení, byli jmenováni koncem ledna téhož roku ( 14 ). Pravidla pro jmenování byla podepsána v dubnu 2012 a PCA ( 15 ) byl určen, aby působil jako kancelář rozhodčího soudu ( 16 ), oběma dotčenými státy ( 17 ). V souladu s čl. 6 druhým pododstavcem dohody o rozhodčím řízení měl rozhodčí soud v řízení postupovat podle opčních pravidel PCA pro rozhodování sporů mezi dvěma státy ( 18 ).

30. Písemná část řízení byla zahájena dne 11. února 2013. Jednání proběhlo mezi 2. a 13. červnem 2014.

31. Z písemných vyjádření Chorvatské republiky vyplývá, že v průběhu rozhodčího řízení došlo k procesnímu incidentu z důvodu komunikace ex parte mezi rozhodcem jmenovaným Slovinskou republikou a zmocněncem tohoto státu před rozhodčím soudem během porady soudu. Poté, co byly v tisku uveřejněny některé články, tyto dvě osoby z funkce rozhodce a zmocněnce odstoupily. Dne 30. července 2015 odstoupil i rozhodce původně jmenovaný Chorvatskou republikou.

32. Dopisem ze dne 24. července 2015 zaslaným rozhodčímu soudu vyjádřila Chorvatská republika mimořádné znepokojení nad předmětnou komunikací ex parte, která dle jejího názoru vážně zpochybnila integritu a nestrannost celého rozhodčího řízení, a požádala o dočasné přerušení řízení před rozhodčím soudem ( 19 ).

33. Dne 29. července 2015 přijal Parlament Chorvatské republiky jednomyslně usnesení týkající se povinnosti vlády Chorvatské republiky zahájit řízení o výpovědi dohody o rozhodčím řízení.

34. Diplomatickou nótou ze dne 30. července 2015 Chorvatská republika informovala Slovinskou republiku, že podle jejího názoru je oprávněna dohodu o rozhodčím řízení ukončit ( 20 ) z důvodu jejího podstatného porušení Slovinskou republikou, a to na základě čl. 60 odst. 1 Vídeňské úmluvy. Chorvatská republika upřesnila, že nóta je oznámením ve smyslu čl. 65 odst. 1 Vídeňské úmluvy, kterým navrhuje okamžitě ukončit dohodu o rozhodčím řízení. Chorvatská republika uvedla, že podle jejího názoru je nestrannost a integrita rozhodčího řízení nezvratně narušena, v důsledku čehož došlo ke zjevnému porušení jejích práv. Rozhodčí soud obdržel kopii uvedené nóty.

35. Dopisem ze dne 31. července 2015 informovala Chorvatská republika rozhodčí soud o svém rozhodnutí ukončit dohodu o rozhodčím řízení a vysvětlila důvody tohoto ukončení.

36. Slovinská republika jmenovala nového člena rozhodčího soudu, ten nicméně ze své funkce dne 3. srpna 2015 odstoupil. Předseda rozhodčího soudu v návaznosti na to v souladu s postupem pro nahrazování rozhodce podle článku 2 dohody o rozhodčím řízení jmenoval na uvolněná místa dva nové rozhodce.

37. Dopisem ze dne 1. prosince 2015 rozhodčí soud obě strany vyzval, aby předložily nová návrhová žádání a vyjádření „k právním důsledkům otázek vznesených Chorvatsk[ou republikou] v jejích dopisech ze dne 24. a 31. července 2015“. Rozhodčí soud oběma stranám nařídil, aby předložily písemná vyjádření nejpozději dne 15. ledna 2016 (Chorvatská republika) a 26. února 2016 (Slovinská republika). Dále obě strany informoval o svém záměru nařídit jednání k těmto otázkám na den 17. března 2016.

38. Jednání k uvedeným otázkám proběhlo dne 17. března 2016. Slovinská republika předložila písemné vyjádření a zúčastnila se jednání. Chorvatská republika se jednání nezúčastnila.

39. Dne 30. června 2016 rozhodl rozhodčí soud o předmětném procesním incidentu částečným rozhodčím nálezem. Rozhodčí soud má zejména za to, že Slovinská republika tím, že navázala kontakt ex parte s rozhodcem, kterého původně jmenovala, porušila ustanovení dohody o rozhodčím řízení. Povaha těchto porušení nicméně neumožňovala Chorvatské republice dohodu o rozhodčím řízení ukončit a ta byla nadále použitelná. Podle rozhodčího soudu uvedené porušení neovlivnilo možnost rozhodčího soudu vydat ve svém pozměněném složení konečný rozhodčí nález nezávisle a nestranně. Rozhodčí soud tudíž dospěl k závěru, že není dána překážka bránící tomu, aby řízení pokračovalo podle dohody o rozhodčím řízení.

40. Dne 29. června 2017 vydal rozhodčí soud konečný rozhodčí nález určující pozemní a námořní hranici těchto dvou států, jehož platnost, a tudíž jakýkoliv závazný účinek však Chorvatská republika zpochybňuje.

41. Dne 16. března 2018 zahájila Slovinská republika postup podle článku 259 SFEU tím, že předložila Komisi stížnost pro porušení unijního práva Chorvatskou republikou.

42. Komise nevydala odůvodněné stanovisko v tříměsíční lhůtě stanovené v článku 259 SFEU.

III. Řízení před Soudním dvorem a návrhová žádání účastníků řízení

43. Návrhem došlým kanceláři Soudního dvora dne 13. července 2018 podala Slovinská republika projednávanou žalobu.

44. Samostatným podáním ze dne 21. prosince 2018 vznesla Chorvatská republika námitku nepřípustnosti projednávané žaloby na základě článku 151 jednacího řádu Soudního dvora. Chorvatská republika navrhuje, aby Soudní dvůr předmětnou žalobu odmítl v plném rozsahu jako nepřípustnou z důvodu nedostatku pravomoci Soudního dvora rozhodnout o návrhových žádáních předložených Slovinskou republikou na základě článku 259 SFEU. Podpůrně Chorvatská republika předkládá tentýž návrh s odůvodněním, že žaloba není v souladu s článkem 21 statutu Soudního dvora Evropské unie a článkem 120 jednacího řádu Soudního dvora.

45. Dne 12. února 2019 předložila Slovinská republika vyjádření k této námitce. Navrhuje, aby byla žaloba prohlášena za přípustnou, a v podstatě tvrdí, že Soudní dvůr má pravomoc rozhodnout o této žalobě na základě článku 259 SFEU, a že tato žaloba splňuje podmínky stanovené v článku 21 statutu Soudního dvora a článku 120 jednacího řádu Soudního dvora.

46. Rozhodnutím ze dne 14. května 2019 rozhodl Soudní dvůr o přidělení věci velkému senátu za účelem rozhodnutí o námitce nepřípustnosti.

47. Dopisem kanceláře Soudního dvora ze dne 7. června 2019 Soudní dvůr na základě čl. 24 druhého pododstavce statutu Soudního dvora Evropské unie vyzval Komisi, aby písemně, anebo případně na jednání, odpověděla na otázky týkající se nařízení č. 1380/2013.

48. Dopisem ze dne 31. května 2019 Chorvatská republika podala Soudnímu dvoru návrh na vynětí interního pracovního dokumentu Komise, který se týkal stanoviska její právní služby a byl obsažen v příloze C.2 odpovědi Slovinské republiky na námitku nepřípustnosti, ze spisu ( 21 ).

49. Dopisem kanceláře Soudního dvora ze dne 20. června 2019 Soudní dvůr požádal Komisi, aby předložila vyjádření k uvedenému návrhu.

50. Dne 28. června 2019 předložila Komise uvedené vyjádření. V samostatném dopise z téhož dne odpověděla Komise na otázky, které jí byly zaslány dne 7. června 2019.

51. Dne 8. července 2019 se konalo jednání, na kterém byly Chorvatská republika a Slovinská republika řádně zastoupeny.

52. V odpovědi na otázku položenou na jednání Slovinská republika upřesnila, že trvá na svém návrhu týkajícím se ukončení tvrzených neplnění povinností.

IV. Argumentace Slovinské republiky předložená v rámci žaloby

53. Na podporu své žaloby uplatňuje Slovinská republika šest žalobních důvodů.

54. V rámci prvního žalobního důvodu Slovinská republika tvrdí, že Chorvatská republika tím, že jednostranně neplní závazek přijatý v rámci procesu přistoupení k Evropské unii, a sice respektovat rozhodčí nález, který bude vydán, hranici určenou sporným rozhodčím nálezem, jakož i ostatní povinnosti z něj vyplývající, odmítá v rozporu s článkem 2 SEU respektovat hodnotu právního státu, jakož i zásadu loajální spolupráce a zásadu res iudicata.

55. V rámci svého druhého žalobního důvodu Slovinská republika tvrdí, že Chorvatská republika tím, že jednostranně odmítá plnit povinnosti, které pro ni vyplývají ze sporného rozhodčího nálezu, brání Slovinské republice v plném výkonu svrchovanosti na celém jejím pevninském a mořském území v souladu se Smlouvami a s ustanoveními sekundárního práva. Tím podle jejího názoru Chorvatská republika porušuje povinnost loajální spolupráce zakotvenou v čl. 4 odst. 3 SEU a ohrožuje dosažení cílů Unie, mezi něž patří podpora a upevňování míru a vytváření stále užšího svazku mezi národy, ohrožuje dosažení cílů unijních ustanovení týkajících se území členských států, jakož i účinné provádění práva Unie Slovinskou republikou. V tomto kontextu Slovinská republika vytýká Chorvatské republice, že jí brání v plnění povinnosti provádět celou řadu aktů sekundárního práva ( 22 ).

56. V rámci třetího žalobního důvodu Slovinská republika tvrdí, že Chorvatská republika tím, že nerespektuje slovinské území ani hranice, porušuje unijní právo v oblasti společné rybářské politiky.

57. V tomto ohledu Slovinská republika tvrdí, že Chorvatská republika tím, že zpochybňuje hranici, která byla určena sporným rozhodčím nálezem, jakož i tím, že se staví proti vytyčení a uplatňování této hranice, porušuje výlučná práva Slovinské republiky k jejím teritoriálním vodám a brání jí v plnění povinností, které pro ni vyplývají z nařízení č. 1380/2013.

58. Slovinská republika Chorvatské republice zejména vytýká, že porušuje režim vzájemného přístupu zavedený nařízením č. 1380/2013, jenž se na tyto dva členské státy použije ode dne 30. prosince 2017 a jenž poskytuje 25 lodím každého z uvedených států volný přístup do teritoriálních vod druhého členského státu, jak byly vymezeny v souladu s mezinárodním právem, a to sporným rozhodčím nálezem. Chorvatská republika podle jejího názoru brání uplatňování režimu vzájemného přístupu, odmítá uznat platnost právních předpisů přijatých za tímto účelem Slovinskou republikou a tím, že slovinským rybářům soustavně ukládá sankce, jim brání ve volném přístupu do teritoriálních vod přidělených sporným rozhodčím nálezem Slovinské republice, a, a fortiori, do chorvatských teritoriálních vod, na které se působnost tohoto režimu vztahuje.

59. V rámci čtvrtého žalobního důvodu Slovinská republika tvrdí, že Chorvatská republika porušuje kontrolní režim Společenství k zajištění dodržování pravidel společné rybářské politiky (dále jen „kontrolní režim“) zavedený nařízením č. 1224/2009 a prováděcím nařízením č. 404/2011, jelikož jí brání v plnění povinností, které jí v rámci uvedeného kontrolního režimu přísluší, a protiprávně vykonává ve slovinských vodách práva, která Slovinské republice náležejí jakožto pobřežnímu státu. Podle Slovinské republiky tato nařízení ukládají členským státům vlajky dvě kategorie povinností, a sice povinnost sledování (čl. 9 odst. 3 nařízení č. 1224/2009 a články 21 až 23 prováděcího nařízení č. 404/2011) a informační povinnost (článek 15 nařízení č. 1224/2009 a články 43 a 44 prováděcího nařízení č. 404/2011).

60. V rámci svého pátého žalobního důvodu Slovinská republika tvrdí, že Chorvatská republika porušuje Schengenský hraniční kodex, a to vzhledem k tomu, že hranice mezi oběma státy je také vnější hranicí, na niž se použijí ustanovení hlavy II kodexu. Chorvatská republika podle ní porušuje jak povinnosti ochrany hranice, které ukládá článek 17 Schengenského hraničního kodexu, tak povinnost ostrahy hranice podle článku 13 tohoto kodexu. Dále neplní povinnost jednat v plném souladu s příslušnými ustanoveními použitelného mezinárodního práva, stanovenou v článku 4 uvedeného kodexu, a to tím, že odmítá uznat sporný rozhodčí nález.

61. V rámci svého šestého žalobního důvodu Slovinská republika tvrdí, že Chorvatská republika tím, že odmítá uznat sporný rozhodčí nález, který vymezil hranice teritoriálních vod mezi těmito dvěma členskými státy, a tím, že zahrnuje slovinské teritoriální vody do svého územního plánování námořních prostor ( 23 ), porušuje čl. 4 odst. 1 a článek 8 směrnice 2014/89. Chorvatská republika tím podle Slovinské republiky rovněž znemožňuje jakoukoliv spolupráci, a to v rozporu s čl. 11 odst. 1 této směrnice, který stanoví povinnost spolupráce.

V. Shrnutí argumentů účastníků řízení k námitce nedostatku pravomoci a námitce nepřípustnosti

A. Námitky vycházející z nedostatku pravomoci Soudního dvora k projednání předmětné věci

62. První námitka týkající se nedostatku pravomoci vychází z akcesorické povahy tvrzení Slovinské republiky. V tomto ohledu mají podle Chorvatské republiky tato tvrzení, tak jak jsou uvedena v žalobě, akcesorickou povahu ve vztahu k řešení sporu, který se týká platnosti a právních účinků dohody o rozhodčím řízení a sporného rozhodčího nálezu. V rámci řízení podle článku 259 SFEU přitom Soudní dvůr podle Chorvatské republiky nemá pravomoc rozhodnout o uvedeném sporu ani o takových tvrzeních akcesorické povahy. Chorvatská republika má za to, že v tomto ohledu vyplývá z rozsudku ve věci Komise v. Belgie ( 24 ), že v rámci takového řízení nemá Soudní dvůr pravomoc rozhodovat o nesplnění povinností vyplývajících z unijního práva, jedná-li se o povinnosti, které mají akcesorickou povahu ve vztahu k předchozímu urovnání jiného sporu, na který se nevztahuje pravomoc Soudního dvora.

63. V rámci druhé námitky týkající se nedostatku pravomoci Chorvatská republika tvrdí, že skutečný předmět sporu mezi oběma státy tkví na jedné straně ve výkladu a použitelnosti dohody o rozhodčím řízení, která není nedílnou součástí unijního práva, jakož i, na straně druhé, v platnosti a případných právních důsledcích sporného rozhodčího nálezu.

64. V tomto ohledu Chorvatská republika zdůrazňuje, že zpochybňuje již samu existenci sporného rozhodčího nálezu, jelikož dohodu o rozhodčím řízení platně vypověděla ještě předtím, než byl tento rozhodčí nález vydán. Pokud by měl Soudní dvůr tyto otázky posuzovat, musel by se zejména věnovat zaprvé otázce platnosti této výpovědi a jejím účinkům, zadruhé otázce, zda poté, co byla dohoda vypovězena, rozhodčí soud nadále existoval, zatřetí, zda tento soud byl oprávněn rozhodnout o tom, zda nadále existuje, a začtvrté, jestli sporná výpověď ukončila činnost rozhodčího soudu ( 25 ). V rámci takového posouzení by se Soudní dvůr musel navíc zabývat odůvodněním obsaženým v částečném rozhodčím nálezu. To jsou nicméně otázky, na něž se vztahují pravidla mezinárodního práva a jsou především věcí výkladu ustanovení článku 60 Vídeňské úmluvy, jakož i dohody o rozhodčím řízení, které nejsou nedílnou součástí unijního práva.

65. V rámci třetí námitky týkající se nedostatku pravomoci má Chorvatská republika za to, že Soudní dvůr nemá podle článku 259 SFEU pravomoc k tomu, aby rozhodl o platnosti a účincích dohody o rozhodčím řízení, a to z důvodu, že tato dohoda není nedílnou součástí unijního práva, ani k tomu, aby rozhodl o platnosti a účincích sporného rozhodčího nálezu, který měl být na základě této dohody o rozhodčím řízení vydán. Podle Chorvatské republiky vliv, který by řešení dvoustranného sporu mohlo mít na fungování unijního práva, nemůže rozšířit pravomoc Soudního dvora nad rámec toho, co stanoví Smlouvy. Žalobní důvody vznesené Slovinskou republikou, které se týkají porušení unijního práva, avšak jejichž řešení závisí na předchozím urovnání sporu ohledně platnosti a případných právních účinků dohody o rozhodčím řízení, podle jejího názoru nepostačují k tomu, aby založily pravomoc Soudního dvora rozhodnout v předmětné věci na základě článku 259 SFEU.

66. V rámci čtvrté námitky týkající se nedostatku pravomoci Chorvatská republika tvrdí, že na rozdíl od sporu, který je Soudnímu dvoru předložen na základě článku 273 SFEU, nepostačuje, aby spor souvisel s unijním právem. Žalobní důvody Slovinské republiky týkající se porušení unijního práva, které nicméně závisí na předchozím urovnání sporu ohledně platnosti a případných právních účinků dohody o rozhodčím řízení, nepostačují k tomu, aby založily pravomoc Soudního dvora rozhodnout v předmětné věci na základě článku 259 SFEU.

67. V rámci páté námitky týkající se nedostatku pravomoci Chorvatská republika zdůrazňuje, že jakýkoliv závěr Soudního dvora v tom smyslu, že se Chorvatská republika dopustila tvrzených porušení unijního práva, by mohl být nanejvýše hypotetický. Soudní dvůr totiž nemá v rámci řízení podle článku 259 SFEU pravomoc rozhodovat o hypotetických porušeních unijního práva.

68. V rámci šesté námitky týkající se nedostatku pravomoci má Chorvatská republika za to, že v projednávaném sporu nevyvstává otázka výkladu unijního práva. Je tudíž podle ní nemožné v projednávané věci odůvodnit pravomoc Soudního dvora na základě článku 259 SFEU nutností vyřešit spor týkající se výkladu unijního práva a zaručit tak jeho jednotné uplatňování.

69. Slovinská republika navrhuje, aby námitka nedostatku pravomoci vznesená Chorvatskou republikou byla zamítnuta.

70. Slovinská republika se v prvé řadě domnívá, že tato námitka spočívá na nesprávném předpokladu, že její návrh zní na určení, že Chorvatská republika nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají nikoliv z unijního práva, ale z dohody o rozhodčím řízení, případně ze sporného rozhodčího nálezu. Slovinská republika to považuje za snahu Chorvatské republiky jednostranně zkreslit předmět žaloby.

71. V tomto ohledu má Slovinská republika zaprvé za to, že z ustanovení Smluv a judikatury vyplývá, že pravomoc Soudního dvora se odvíjí od toho, že žalující členský stát se ve svých návrhových žádáních dovolává porušení unijního práva nebo použitelnosti tohoto práva na uvedená návrhová žádání. Chorvatská republika nemůže měnit ve svůj prospěch vymezení předmětu žaloby, jak je uveden v žalobě, přičemž je dáno, že Slovinská republika v návrhových žádáních své žaloby Soudnímu dvoru v žádném ohledu nenavrhuje, aby určil, že Chorvatská republika nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z mezinárodního práva, nýbrž aby konstatoval, že nesplnila povinnosti, které pro tento stát vyplývají z unijního práva.

72. Zadruhé Slovinská republika zastává názor, že pravomoc Soudního dvora podle článku 259 SFEU není vyloučena, pokud se na skutečnosti, na kterých se zakládají tvrzení o porušení unijního práva, vztahuje i mezinárodní právo. V tomto ohledu má podle ní význam pouze to, že se tyto skutečnosti týkají porušení povinností uložených unijním právem. To ovšem nebrání Soudnímu dvoru v tom, aby zohlednil hmotněprávní pravidla mezinárodního práva, která unijní právo převzalo nebo má v úmyslu převzít do svého právního systému.

73. Zatřetí Slovinská republika tvrdí, že ani existence bilaterálního sporu ohledně výkladu aktu mezinárodního práva použitelného mezi účastníky řízení o nesplnění povinnosti nevylučuje pravomoc Soudního dvora. V tomto duchu podle ní Soudní dvůr v rozsudku ve věci Španělsko v. Spojené království ( 26 ) vyložil jednostranné prohlášení Spojeného království reflektující obsah dohody uzavřené mezi Španělským královstvím a Spojeným královstvím, a to i přesto, že mezi těmito účastníky řízení panoval spor ohledně významu tohoto nástroje mezinárodního práva.

74. Začtvrté pro účely rozhodnutí o přípustnosti žaloby založené na článku 259 SFEU má podle názoru Slovinské republiky význam toliko otázka, zda základ návrhových žádání odpovídá „povinnost[em], kter[é] […] vyplýv[ají] ze Smluv“. Chorvatská republika podle ní nesprávně tvrdí, že by Soudní dvůr k prohlášení své pravomoci musel být přesvědčen, že členský stát nesplnil povinnosti, které pro něj vyplývají ze Smluv. Výklad a použití norem unijního práva nepředstavují podle Slovinské republiky otázky, kterými by se měl Soudní dvůr v takové fázi zabývat. Naopak, tyto otázky spadají do přezkumu věci samé.

75. V druhé řadě, pokud jde o první námitku týkající se nedostatku pravomoci, která vychází ze skutečnosti, že tvrzení vztahující se k unijnímu právu mají akcesorickou povahu, Slovinská republika má za to, že Soudní dvůr k tomu, aby rozhodl o tvrzených porušeních unijního práva, nemusí rozhodnout o nesplnění povinností, které vyplývají z mezinárodního práva, ani o jednání Chorvatské republiky v rozporu s mezinárodním právem. Vzhledem k tomu, že území Chorvatské republiky a Slovinské republiky byla vymezena hranicí stanovenou podle mezinárodního práva, a to sporným rozhodčím nálezem, Soudnímu dvoru nepřísluší, aby určil, že došlo k porušení mezinárodního práva, ani aby rozhodl o mezinárodním sporu.

76. Co se týče druhé námitky týkající se nedostatku pravomoci, která vychází ze „skutečného“ předmětu sporu, kterým má být výklad mezinárodního práva, Slovinská republika zdůrazňuje, že hranice mezi Slovinskou republikou a Chorvatskou republikou je skutkovou otázkou, ve vztahu k níž může Soudní dvůr vyjít z výsledku řešení územního sporu, a nikoliv otázkou právní, o které by mohl Soudní dvůr rozhodnout. Naopak, Soudní dvůr by měl dodržovat a uplatňovat mezinárodní právo v rozsahu, který je nezbytný pro výklad nebo použití unijního práva.

77. Ke třetí námitce týkající se nedostatku pravomoci, která vychází z předchozího urovnání sporu ohledně platnosti a případných právních účinků dohody o rozhodčím řízení, Slovinská republika zdůrazňuje, že pro stanovení rozsahu a respektování povinností, které vyplývají pro členské státy z unijního práva, a to včetně povinnosti nebránit jinému členskému státu v provádění a uplatňování unijního práva na jeho vlastním území, je nezbytné vyjít z hranice mezi dotyčnými členskými státy tak, jak byla stanovena na základě mezinárodního práva. Podle Slovinské republiky musí Soudní dvůr přihlédnout k existujícím prvkům mezinárodního práva jakožto ke skutkovým okolnostem.

78. Slovinská republika dodává, že otázka platnosti dohody o rozhodčím řízení a otázka platnosti a právních účinků sporného rozhodčího nálezu nejsou předmětem sporu před Soudním dvorem, nespadají do jeho pravomoci a v každém případě byly vyřešeny částečným rozhodčím nálezem rozhodčího soudu. Nespokojenost Chorvatské republiky se sporným rozhodčím nálezem nemůže znamenat, že existuje nevyřešený spor o hranice či že by měl Soudní dvůr o této již vyřešené otázce rozhodnout.

79. Argument Chorvatské republiky, podle něhož není sporný rozhodčí nález přímo použitelný, je navíc, kromě toho, že se netýká přípustnosti, ale přezkumu věci samé, podle Slovinské republiky nesprávný, a to vzhledem k tomu, že tento rozhodčí nález je závazný podle mezinárodního práva a konečným způsobem stanoví hranici mezi těmito dvěma členskými státy.

80. Pokud jde o pátou námitku týkající se nedostatku pravomoci, která se týká hypotetické povahy porušení unijního práva, která jsou vytýkána Chorvatské republice, podle názoru Slovinské republiky se Chorvatská republika omezuje na tvrzení, že z její strany nedošlo k nesplnění povinností, které pro ni vyplývají z unijního práva. Takový argument se přitom podle Slovinské republiky týká merita věci. Slovinská republika má v každém případě za to, že se jedná nikoliv o hypotetická, ale o skutečná porušení, k nimž dochází každodenně a která se Slovinská republika snaží ukončit prostřednictvím projednávané žaloby podané na základě článku 259 SFEU.

81. K šesté námitce týkající se nedostatku pravomoci, která vychází ze skutečnosti, že v projednávaném sporu nevyvstávají otázky výkladu unijního práva, jelikož účastníci řízení chápou povinnosti, které pro ně vyplývají z unijního práva, stejným způsobem, Slovinská republika uvádí, že existence sporu ohledně výkladu nebo použití unijního práva není sama o sobě podmínkou pro založení pravomoci Soudního dvora podle článku 259 SFEU. Postačuje, že Slovinská republika tvrdí, že Chorvatská republika nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z unijního práva.

B. Námitky vycházející z nepřípustnosti žaloby

82. Podpůrně, pro případ, že by Soudní dvůr shledal, že má pravomoc rozhodnout v projednávané věci, Chorvatská republika tvrdí, že žalobu je třeba odmítnout jako nepřípustnou, jelikož nesplňuje požadavky článku 21 statutu Soudního dvora Evropské unie a článku 120 jednacího řádu Soudního dvora. Slovinská republika podle ní v návrhových žádáních žaloby výslovně neuvádí předmět žaloby, který má spočívat v údajném nesplnění povinností, které pro Chorvatskou republiku vyplývají ze sporného rozhodčího nálezu. Chorvatská republika má za to, že uvedená návrhová žádání se nezmiňují o údajném porušení sporného rozhodčího nálezu a v žalobě nejsou obsaženy argumenty prokazující, že existuje platný rozhodčí nález, a Chorvatská republika si tudíž nemůže připravit svou obhajobu a na tyto argumenty reagovat.

83. Slovinská republika tvrdí, že žaloba splňuje všechny požadavky článku 21 statutu Soudního dvora Evropské unie a článku 120 jednacího řádu Soudního dvora. Předmět žaloby je podle ní řádně a konkrétně určen, je shrnut v úvodu žaloby, rozvinut a podložen konkrétními skutkovými okolnostmi a jasnými právními argumenty a je opětovně uveden v návrhových žádáních žaloby. Tvrzená porušení ustanovení unijního práva jsou vymezena přesně a nevyvolávají žádné pochybnosti.

84. Proto argument Chorvatské republiky, podle kterého si nemohla připravit obhajobu proti tvrzení o porušení sporného rozhodčího nálezu, je taktéž nesprávný. I pokud by musel Soudní dvůr k tomuto tvrzení přihlédnout, toto tvrzení by se netýkalo přípustnosti, ale věci samé.

C. K návrhu na vyloučení stanoviska právní služby Komise z předmětu řízení

85. Chorvatská republika navrhuje, aby Soudní dvůr v souladu s článkem 151 jednacího řádu Soudního dvora vyňal ze spisu stanovisko právní služby Komise, které je obsaženo na stranách 38 až 45 přílohy C.2 odpovědi Slovinské republiky na námitku nepřípustnosti (dále jen „dotčené právní stanovisko“).

86. Na podporu svého návrhu Chorvatská republika uvádí, že dotčené právní stanovisko je interní dokument, který nebyl Komisí nikdy zveřejněn. Jeho zveřejnění bez souhlasu by podle tohoto orgánu mohlo mít negativní vliv na řádné fungování Komise.

87. Komise s odvoláním na usnesení ze dne 23. října 2002 ve věci Rakousko v. Rada ( 27 ) tvrdí, že předložení takových interních dokumentů v rámci sporu před Soudním dvorem, aniž by s tím daný orgán vyslovil souhlas nebo to nařídil tento soud, je v rozporu s veřejným zájmem, který si žádá, aby unijní orgány mohly využívat nezávisle poskytovaných stanovisek svých právních služeb. Podle Komise představuje dotčené právní stanovisko interní dokument, který nebyl určen ke zveřejnění a veřejnosti nebyl zpřístupněn. Komise upřesňuje, že k jeho předložení v rámci sporu před Soudním dvorem nebyl dán souhlas. Dotčené právní stanovisko by tedy mělo být ze spisu vyňato.

VI. Analýza

88. Chorvatská republika namítá, že Soudní dvůr nemá k rozhodnutí o žalobě pro nesplnění povinnosti pravomoc, a podpůrně namítá nepřípustnost této žaloby z důvodu nesplnění podmínek článku 21 statutu Soudního dvora Evropské unie a článku 120 jednacího řádu Soudního dvora. Předesílám, že z důvodů, které dále zmíním, mám za to, že Soudní dvůr nemá pravomoc tuto žalobu přezkoumat, a není tudíž třeba zabývat se otázkou její nepřípustnosti ve vztahu k případnému nedodržení výše uvedených ustanovení.

89. Zaprvé před posouzením námitek týkajících se nedostatku pravomoci a nepřípustnosti, je třeba se zabývat návrhem směřujícím k vyloučení stanoviska právní služby Komise z předmětu řízení (oddíl A). Zadruhé v rámci posouzení pravomoci Soudního dvora jsem považoval za nezbytné formulovat několik úvodních poznámek k pravomoci Soudního dvora, a to konkrétně s ohledem na přítomnost právních nástrojů mezinárodního práva (oddíl B), a ve světle těchto poznámek posoudit v rámci analýzy jednotlivých žalobních důvodů vznesených žalobkyní předmět žaloby (oddíl C).

A. K návrhu na vyloučení stanoviska právní služby Komise z předmětu řízení

90. Chorvatská republika navrhuje, aby Soudní dvůr v souladu s článkem 151 jednacího řádu Soudního dvora vyňal ze spisu dotčené právní stanovisko.

91. V tomto ohledu je třeba zaprvé zdůraznit, že usnesením ze dne 23. října 2002 ve věci Rakousko v. Rada ( 28 ) rozhodl Soudní dvůr o tom, že ze spisu bude vyňato stanovisko právní služby Komise, které bylo předloženo jako příloha žaloby na neplatnost nařízení podané Rakouskem. V bodě 12 tohoto usnesení Soudní dvůr zejména uvedl, že by bylo v rozporu s veřejným zájmem, který si žádá, aby unijní orgány mohly využívat nezávisle poskytovaných stanovisek svých právních služeb, připustit, aby takové interní dokumenty mohly být předloženy v rámci sporu projednávaného před Soudním dvorem, aniž by s jeho předložením daný orgán vyslovil souhlas nebo to soud nařídil.

92. Je třeba podotknout, že v projednávané věci bylo dotčené právní stanovisko zpracováno právní službou Komise a bylo určeno vedoucímu kabinetu předsedy Komise. Toto stanovisko bylo vypracováno v rámci řízení, které zahájila Slovinská republika podle čl. 259 druhého pododstavce SFEU, a to za účelem předchozího předložení věci Komisi. Stanovisko obsahuje analýzu tvrzení vznesených proti Chorvatské republice s cílem získat souhlas vedoucího kabinetu k přípravě odůvodněného stanoviska ve smyslu čl. 259 třetího pododstavce SFEU. Je zřejmé, že dotčené právní stanovisko nebylo určeno ke zveřejnění ( 29 ).

93. Zadruhé v souladu s judikaturou je vynětí právního stanoviska orgánu odůvodněné v případě, že existuje předvídatelné riziko, že daný orgán bude v rámci probíhajícího soudního řízení týkajícího se platnosti rozhodnutí přijatého tímto orgánem, nucen zaujmout veřejně postoj ke stanovisku, které bylo vydáno jeho vlastní právní službou. Taková perspektiva by měla nevyhnutelně negativní dopad na zájem daného orgánu žádat o právní stanoviska a možnost obdržet nezávislá, objektivní a úplná stanoviska ( 30 ).

94. V projednávané věci, v rámci řízení podle čl. 259 druhého pododstavce SFEU, Komise, které byla věc předložena Slovinskou republikou, nevydala odůvodněné stanovisko ve smyslu třetího pododstavce tohoto ustanovení. Komise tudíž nevyjádřila k tomuto řízení oficiální stanovisko. Projednávaná věc se tak odlišuje od výše zmíněných věcí, které se týkaly soudního řízení ve věci platnosti rozhodnutí přijatého a obhajovaného daným orgánem. Nicméně navzdory této odlišnosti mám mutatis mutandis za to, že úvahy uvedené v bodě 93 tohoto stanoviska jsou relevantní pro projednávanou věc. Není totiž vyloučeno, že se Komise rozhodne následně vstoupit do řízení před Soudním dvorem nebo bude vyzvána, aby předložila své vyjádření, a bude tím pádem nucena vyjádřit oficiální stanovisko k věci předložené Soudnímu dvoru, a tudíž veřejně zaujmout postoj ohledně stanoviska vydaného její právní službou. Vynětí dotčeného právního stanoviska se tudíž jeví jako důvodné s ohledem na zájem uvedeného orgánu žádat a obdržet nezávislá, objektivní a úplná stanoviska své právní služby ( 31 ).

95. Ostatně Soudní dvůr již rozhodl, že pokud by členskému státu bylo umožněno vložit do spisu právní stanovisko, k jehož zpřístupnění nedal dotčený orgán souhlas, znamenalo by to zejména obcházení postupu pro podávání žádosti o přístup k takovému dokumentu, upraveného nařízením č. 1049/2001 ( 32 ). V projednávané věci, jak upřesnila Komise ve svém písemném vyjádření, nebylo dotčené právní stanovisko zpřístupněno účastníkům řízení ani veřejnosti, nýbrž bylo uveřejněno jako příloha novinového článku ( 33 ). Je tudíž třeba konstatovat, že Slovinská republika neobdržela dotčené právní stanovisko za podmínek stanovených nařízením č. 1049/2001.

96. Za těchto podmínek a s přihlédnutím k tomu, že Komise Soudnímu dvoru sdělila, že si nepřeje, aby byl v rámci projednávané žaloby dotčený dokument předložen, navrhuji vyhovět žádosti Chorvatské republiky o vynětí právního stanoviska Evropské komise, které je obsaženo na stranách 38 až 45 přílohy C.2 odpovědi Slovinské republiky na námitku nepřípustnosti, ze spisu.

B. Úvodní poznámky týkající se pravomoci Soudního dvora

97. Zaprvé je třeba formulovat několik úvodních poznámek týkajících se pravomoci Soudního dvora v oblasti žalob pro nesplnění povinnosti (1), zadruhé určit věcnou působnost unijního práva s ohledem na přítomnost právních nástrojů mezinárodního práva (2) a zatřetí posoudit územní působnost unijního práva (3).

1. K pravomoci Soudního dvora v oblasti žalob pro nesplnění povinnosti

98. Článek 19 SEU svěřuje Soudnímu dvoru úkol zajistit dodržování práva při výkladu a provádění Smluv ( 34 ). Podle čl. 19 odst. 3 písm. a) SEU Soudní dvůr rozhoduje v souladu se Smlouvami o žalobách podaných členským státem, orgánem nebo fyzickými či právnickými osobami. Tato pravomoc nachází svou konkrétní podobu v žalobě pro nesplnění povinnosti upravené v článku 259 SFEU.

99. Cílem řízení podle článku 259 SFEU je určit, zda je jednání členského státu v rozporu s unijním právem, a přimět tento členský stát, aby v tomto jednání ustal ( 35 ). Dané ustanovení váže pravomoc Soudního dvora rozhodnout o tom, že členský stát nesplnil povinnost, „na povinnost, která pro něj vyplývá ze Smluv“. V tomto rámci Soudnímu dvoru nepřísluší, aby se zabýval tím, jaké cíle jsou sledovány žalobou pro nesplnění povinnosti, která mu byla předložena ( 36 ).

100. Co se týče významu výrazu „povinnost […] ze Smluv“, pojem „Smlouvy“ znamená, že žalobu lze podat pro údajné nesplnění povinností vyplývajících ze Smlouvy o EU a Smlouvy o FEU a z Listiny základních práv Evropské unie, a to za podmínky, že jednání členského státu spadá do oblasti jejich působnosti ( 37 ). Mimoto je zřejmé, že tento výraz zahrnuje i akty sekundárního práva ( 38 ).

101. Pravomoc Soudního dvora tudíž závisí na působnosti unijního práva ( 39 ). Vzhledem k tomu, že projednávaná věc zpochybňuje mezinárodní dohodu o rozhodčím řízení a rozhodčí nález vydaný na jejím základě, navrhuji přezkoumat věcnou působnost unijního práva s ohledem na přítomnost právních nástrojů mezinárodního práva.

2. K věcné působnosti unijního práva s ohledem na přítomnost právních nástrojů mezinárodního práva

102. Vzhledem k tomu, že jsou dohoda o rozhodčím řízení a sporný rozhodčí nález, o které se jedná v projednávané věci, nástroji mezinárodního práva, vyvstává otázka, jaký mají vztah k unijnímu právu, zda tvoří součást právního řádu Unie a zda je jimi Unie vázána.

a) K nástrojům mezinárodního práva v judikatuře Soudního dvora

103. Podle ustálené judikatury „je Unie […] povinna vykonávat své pravomoci v souladu s mezinárodním právem jako celkem, kam patří nejen pravidla a zásady obecného a obyčejového mezinárodního práva, ale také ustanovení mezinárodních úmluv, které ji zavazují“ ( 40 ).

104. Z této judikatury podle mého názoru vyplývá, že případy, ve kterých je Unie vázána mezinárodním právem, jsou jasně omezeny. Zaprvé je Unie vázána mezinárodními dohodami, které uzavřela na základě ustanovení Smluv a které tvoří od jejich vstupu v platnost nedílnou součást unijního právního řádu ( 41 ). Zadruhé je Unie mezinárodní úmluvou vázána v případě, že převzala pravomoci, které předtím v oblasti působnosti této úmluvy vykonávaly členské státy ( 42 ). Zatřetí je Unie povinna vykonávat své pravomoci v souladu s mezinárodním obyčejovým právem ( 43 ). Z toho vyplývá, že mezinárodní úmluvy nespadající do výše zmíněných kategorií nejsou unijními akty a ani Unii nezavazují. Vzhledem k tomu, že se nejedná o unijní právo, Soudní dvůr nemá pravomoc přezkoumávat platnost takových úmluv a vykládat je.

b) K akcesorické povaze tvrzení týkajících se povinností vyplývajících z unijního práva

105. Na podporu své první námitky týkající se nedostatku pravomoci Chorvatská republika tvrdila, že z rozsudku ve věci Komise v. Belgie ( 44 ) vyplývá, že v rámci žaloby pro nesplnění povinnosti nemá Soudní dvůr pravomoc rozhodnout o tvrzeném nesplnění povinností vyplývajících z unijního práva, „jedná-li se o povinnosti, které mají akcesorickou povahu ve vztahu k předchozímu urovnání jiného sporu, na který se pravomoc Soudního dvora nevztahuje“.

106. V tomto ohledu podle mého názoru z uvedeného rozsudku vyplývá, že v rámci žaloby pro nesplnění povinnosti, může mít skutečnost, že se na věc vztahují také nástroje mezinárodního práva, které nejsou unijními akty, negativní dopad na pravomoc Soudního dvora posoudit tvrzení o porušení unijního práva. Jedná se o případ tvrzení o nesplnění povinnosti, které je formálně založeno na unijním právu, avšak ve skutečnosti se týká nástroje mezinárodního práva vymykajícího se věcné působnosti unijního práva, a tudíž pravomoci Soudního dvora. Ve zmíněném rozsudku tak Soudní dvůr rozhodl, že nemá pravomoc rozhodnout o údajném nesplnění povinností vyplývajících z unijního práva, které mají pouze akcesorickou povahu ve vztahu k povinnostem vyplývajícím z nástroje mezinárodního práva.

107. Konkrétně se ve věci, v níž byl vydán tento rozsudek, Komise dovolávala současně porušení dohody o sídle uzavřené dne 12. října 1962 mezi Nejvyšší radou Evropských škol a vládou Belgického království a porušení článku 10 ES (nyní čl. 4 odst. 3 SEU). Soudní dvůr za účelem posouzení přesného rozsahu žalobního důvodu vzneseného Komisí vůči Belgickému království přistoupil k zevrubné analýze žaloby. Soudní dvůr měl za to, že předmětné porušení ustanovení unijního práva bylo pouhým důsledkem nesplnění povinností, které pro daný členský stát vyplývaly z dohody o sídle, což vyjádřil formálně výrazem „vedlejší [akcesorický]“, který použil na tvrzení o porušení článku 10 ES. Poté, co na základě druhé analýzy dospěl k závěru, že uvedená dohoda není součástí unijního práva, ale vztahuje se na ni pouze mezinárodní právo, Soudní dvůr logicky konstatoval, že nemá pravomoc o žalobě pro nesplnění povinnosti podané Komisí rozhodnout.

108. Mám za to, že úvahy obsažené v tomto rozsudku jsou z hlediska projednávané věci důležité. Navrhuji proto zabývat se v rámci přezkumu jednotlivých žalobních důvodů, které uplatnila žalobkyně na podporu své žaloby (oddíl C dále), kritérii formulovanými v tomto rozsudku.

3. Územní působnost unijního práva

109. Je třeba zdůraznit, že dle petitu žaloby není tato věc, formálně vzato, předkládána Soudnímu dvoru s tím, aby se zabýval použitelností dohody o rozhodčím řízení či platností sporného rozhodčího nálezu, nýbrž aby rozhodl o otázce, zda Chorvatskou republikou byla porušena taková ustanovení unijního práva, jakými jsou článek 2 a čl. 4 odst. 3 SEU, jakož i ustanovení týkající se společné rybářské politiky, Schengenského hraničního kodexu a územního plánování námořních prostor, a zda se tedy tato ustanovení v projednávané věci použijí.

110. V tomto ohledu Unie, na rozdíl od státu, nedisponuje „územní jurisdikcí“ ve smyslu mezinárodního práva, tedy svrchovaností nad svým územím, ani „územím Unie“ srovnatelným s „federálním územím“ ( 45 ). „Území Unie“ odpovídá zeměpisnému prostoru uvedenému v článku 52 SEU a článku 355 SFEU, které definují oblast územní působnosti Smluv ( 46 ). Článek 52 SEU v prvním pododstavci zejména stanoví, že Smlouvy se vztahují na členské státy ( 47 ). Detailní pravidla pro územní působnost Smluv upravuje článek 355 SFEU. Článek 52 SEU a článek 355 SFEU jsou relevantní nejen pro určení vnější hranice Unie, ale také pro vymezení pravomocí jednotlivých členských států v rámci provádění unijního práva. V rozsudku Aktiebolaget NN ( 48 ) Soudní dvůr v souvislosti s článkem 299 ES, nyní článkem 355 SFEU, v tomto smyslu rozhodl, že „[p]ři neexistenci přesnější definice území, které spadá pod svrchovanost každého členského státu, ve Smlouvě přísluší každému členskému státu určit rozsah a hranice tohoto území v souladu s pravidly veřejného mezinárodního práva“ ( 49 ).

111. Územní působnost unijního práva tudíž není a priori určena Unií, nýbrž odpovídá spíše objektivní skutečnosti, která je pro Unii dána. Z toho vyplývá, že v rámci takové žaloby podané podle článku 259 SFEU, jako je dotčená žaloba, ve které je členskému státu vytýkáno, že brání provádění unijního práva na území jiného členského státu, se na vymezení území spadajícího pod jurisdikci členského státu nevztahuje pravomoc Unie, a Unie tudíž musí v tomto ohledu vycházet z mezinárodního práva veřejného a jeho platných nástrojů definujících hranice tohoto území.

4. Dílčí závěr

112. S ohledem na výše uvedené úvahy mám za to, že pravomoc Soudního dvora v rámci žaloby pro nesplnění povinnosti závisí na oblasti působnosti unijního práva. Toto právo zahrnuje na jedné straně dvě skupiny mezinárodních pravidel smluvní povahy, a sice mezinárodní úmluvy, které Unie uzavřela na základě ustanovení Smluv, a úmluvy, ve vztahu k nimž Unie převzala pravomoci, které předtím v oblasti působnosti předmětných úmluv vykonávaly členské státy, jakož i na straně druhé obyčejová pravidla mezinárodního práva, kterými je Unie při výkonu svých pravomocí vázána. V rámci žaloby pro nesplnění povinnosti ( 50 ) Soudní dvůr naproti tomu nemá pravomoc rozhodovat spory mezi členskými státy, které se týkají platnosti, výkladu a použití mezinárodních úmluv, na které se nevztahuje unijní právo. Z toho důvodu Soudní dvůr odmítl svou pravomoc v případě, že žaloba byla formálně založena na unijním právu, avšak údajné nesplnění povinnosti se ve skutečnosti týkalo nástroje mezinárodního práva vymykajícího se věcné působnosti unijního práva, a tudíž pravomoci Soudního dvora, a přiznal tak žalobním důvodům vycházejícím z unijního práva akcesorickou povahu. Územní působnost Smluv je definována v článku 52 SEU a článku 355 SFEU a reflektuje pro Unii danou objektivní skutečnost předem určenou členskými státy. Jelikož ve Smlouvách není přesnějším způsobem definováno území, které spadá pod svrchovanost každého členského státu, přísluší každému členskému státu, aby určil rozsah a hranice tohoto území v souladu s pravidly mezinárodního práva veřejného. Vzhledem k tomu, že Soudní dvůr má v rámci žaloby pro nesplnění povinnosti pravomoc rozhodovat pouze o jednání členského státu, které je v rozporu s unijním právem, nemá pravomoc k tomu, aby se zabýval mezistátními rozepřemi týkajícími se sporů o území.

C. K předmětu žaloby

113. Ve světle výše uvedených poznámek se Soudní dvůr nemůže při určení, zda má pravomoc rozhodnout o návrhu Slovinské republiky, kterým se domáhá určení, že se Chorvatská republika dopustila údajného porušení ustanovení unijního práva, omezit na formální přezkum znění žalobních důvodů uvedených v petitu žaloby, nýbrž by měl přistoupit k důkladné analýze žalobních důvodů vznesených Slovinskou republikou ( 51 ).

1. Analýza jednotlivých žalobních důvodů Slovinské republiky

114. Šest žalobních důvodů předložených Slovinskou republikou lze rozčlenit takto: první dva žalobní důvody vycházejí z porušení ustanovení primárního práva (článku 2 SEU a čl. 4 odst. 3 SEU) a další čtyři žalobní důvody vycházejí z porušení sekundárního práva, a sice povinností vyplývajících ze společné rybářské politiky upravené v nařízení č. 1380/2013 (třetí žalobní důvod), z kontrolního režimu stanoveného nařízením č. 1224/2009 a prováděcím nařízením č. 404/2011, kterážto nařízení náleží do společné rybářské politiky (čtvrtý žalobní důvod), z Schengenského hraničního kodexu (pátý žalobní důvod) a konečně z územního plánování námořních prostor upraveného směrnicí 2014/89 (šestý žalobní důvod).

115. Tyto žalobní důvody lze rozdělit do dvou skupin, a sice na žalobní důvody vycházející z porušení ustanovení primárního práva a na žalobní důvody vycházející z porušení ustanovení sekundárního práva. Když se blíže seznámíme s argumenty předloženými na podporu těchto žalobních důvodů, je zjevné, že se jejich struktura mění podle toho, do jaké skupiny patří.

116. V tomto ohledu žalobní důvody vycházející z porušení primárního práva směřují k určení, že neuplatnění dohody o rozhodčím řízení a nesplnění rozhodčího nálezu ze strany Chorvatské republiky představuje porušení hodnoty právního státu zakotvené v článku 2 SEU a zásady loajální spolupráce ve smyslu čl. 4 odst. 3 SEU.

117. Pokud jde konkrétně o první žalobní důvod vycházející z tvrzeného nesplnění povinnosti ve vztahu k hodnotě právního státu zakotvené v článku 2 SEU, Slovinská republika se domnívá, že Chorvatská republika tím, že jednostranně neplní závazek přijatý v rámci procesu přistoupení k Evropské unii respektovat rozhodčí nález, který bude vydán, a hranici určenou sporným rozhodčím nálezem, jakož i ostatní povinnosti z něho vyplývající, odmítá respektovat hodnotu právního státu v tomto ustanovení zakotvenou, a tím porušuje zásadu loajální spolupráce a zásadu res iudicata. Co se týče druhého žalobního důvodu vycházejícího z porušení zásady loajální spolupráce, která je zakotvena v čl. 4 odst. 3 SEU a podle které se Unie a členské státy navzájem respektují a pomáhají si při plnění úkolů vyplývajících ze Smluv, je nutno konstatovat, že Slovinská republika vytýká Chorvatské republice dvě kategorie nesplnění povinnosti, a sice že narušuje dosažení cílů Unie ( 52 ) a brání provádění unijního práva na slovinském území.

118. Z argumentace týkající se těchto dvou žalobních důvodů podle mého názoru vyplývá, že se Slovinská republika snaží prokázat, že pokud Chorvatská republika neuplatňuje dohodu o rozhodčím řízení a nesplnila sporný rozhodčí nález, jedná se o porušení unijního práva, zejména článku 2 SEU a zásady loajální spolupráce a zásady res iudicata.

119. Naproti tomu žalobní důvody vycházející z porušení ustanovení sekundárního práva se zakládají na předpokladu, že hranice mezi Chorvatskou republikou a Slovinskou republikou je určena sporným rozhodčím nálezem, takže odmítnutí Chorvatské republiky jej splnit představuje porušení těchto ustanovení.

120. S ohledem na to, že žalobní důvody vycházející z porušení primárního práva a žalobní důvody vycházející z porušení sekundárního práva jsou strukturovány odlišně, je namístě je přezkoumat ve dvou etapách.

2. K žalobním důvodům vycházejícím z porušení primárního práva

121. S přihlédnutím k dílčímu závěru, ke kterému jsem dospěl (bod 112 tohoto stanoviska), je třeba si položit otázku, jaký je vztah mezi dohodou o rozhodčím řízení a sporným rozhodčím nálezem vydaným na základě této dohody na straně jedné a unijním právem na straně druhé.

a) Ke vztahu dohody o rozhodčím řízení a sporného rozhodčího nálezu k unijnímu právu

122. Je nutno zdůraznit, že dohoda o rozhodčím řízení a tím pádem sporný rozhodčí nález vydaný na jejím základě nespadají pod žádný z případů, ve kterých je Unie vázána mezinárodním právem a které jsou uvedeny v bodech 103 a 104 tohoto stanoviska.

123. K prvnímu případu zmíněnému v bodě 104 tohoto stanoviska, kdy je Unie vázána mezinárodními dohodami, které uzavřela na základě ustanovení Smluv, je třeba uvést, že sporný rozhodčí nález byl vydán mezinárodním soudem ustaveným podle dvoustranné dohody o rozhodčím řízení. Je nesporné, že Unie není smluvní stranou této dohody o rozhodčím řízení a nebyla ani stranou rozhodčího řízení, které vedlo k přijetí uvedeného nálezu. Unie poskytla stranám dobré služby (good offices) ( 53 ) a uvedenou dohodu podepsala pouze jako „svědek“. Podle čl. 4 písm. a) a b) dohody o rozhodčím řízení rozhodčí soud uplatňuje pravidla a zásady mezinárodního práva, jakož i požadavky ekvity a zásadu dobrých sousedských vztahů. V souladu s článkem 8 této dohody neměla mít přístupová jednání probíhající dle článku 9 na práci rozhodčího soudu vliv. Dohoda o rozhodčím řízení, kterou Unie vzala na vědomí dokumentem ze dne 25. září 2009 ( 54 ), tedy použití unijního práva nepředpokládá. Je tak zjevné, že sporný rozhodčí nález je aktem, který přijal rozhodčí soud ustavený na základě dvoustranné dohody o rozhodčím řízení a který uplatňuje zejména mezinárodní právo.

124. Co se týče druhého případu uvedeného v bodě 104 tohoto stanoviska, kdy je Unie mezinárodní úmluvou vázána, převzala-li pravomoci, které předtím v oblasti působnosti této úmluvy vykonávaly členské státy, je zřejmé, že v oblasti, na niž se vztahuje dohoda o rozhodčím řízení, k žádnému přenosu pravomocí z členských států na Unii nedošlo.

125. Konečně třetí případ uvedený v bodě 104 tohoto stanoviska, který vyjadřuje nutnost respektovat pravidla mezinárodního obyčejového práva, přichází do úvahy pouze tehdy, když Unie vykonává své pravomoci, přičemž v projednávané věci tomu tak není, jelikož dohoda o rozhodčím řízení a sporný rozhodčí nález jsou mezinárodními nástroji stojícími mimo oblast pravomocí Unie.

126. Pokud jde o otázku, zda je možné dohodu o rozhodčím řízení či sporný rozhodčí nález začlenit do unijního práva prostřednictvím aktu o přistoupení Chorvatské republiky, ze spisu předloženého Soudnímu dvoru vyplývá, že jednou z politických podmínek přistoupení Chorvatské republiky k Unii bylo vyřešení jejího sporu o hranice se Slovinskou republikou ( 55 ). Je nesporné, že v okamžiku podpisu smlouvy o přistoupení byla dohoda o rozhodčím řízení uzavřena, avšak rozhodčí řízení nebylo dosud zahájeno ( 56 ). Nic ve spise však nenasvědčuje tomu, že tato politická podmínka našla své vyjádření v konkrétních ustanoveních aktu o přistoupení nebo smlouvy o přistoupení. Domnívám se, že odkaz na rozhodčí nález, který bude vydán, uvedený v příloze III aktu o přistoupení, který je ostatně jediným odkazem na spor ohledně hranice oddělující Chorvatskou republiku a Slovinskou republiku v tomto aktu, je třeba vykládat jako konstatování, že právní úprava v oblasti společné rybářské politiky měla být, co se týče vymezení pobřežních vod obou dotčených států, změněna tak, aby byl uplatněn konkrétní režim vyplývající ze sousedských vztahů. Tento odkaz, vyjdeme-li z jeho formulace ( 57 ), nelze pojímat jako právní povinnost vyplývající z unijního práva a ukládající Chorvatské republice povinnost vyřešit spor, který má se Slovinskou republikou stran společné hranice, v intencích rozhodčího nálezu, který bude vydán ( 58 ).

127. S ohledem na výše uvedené zastávám názor, že Unie není dohodou o rozhodčím řízení ve smyslu judikatury uvedené v bodě 103 tohoto stanoviska vázána, stejně jako není vázána ani rozhodčím nálezem v dohodě zmiňovaným, neboť tyto právní nástroje nespadají do věcné působnosti unijního práva.

128. Zejména za účelem posouzení, zda má Soudní dvůr pravomoc rozhodnout o dvou žalobních důvodech vycházejících z primárního práva, které předkládá žalobkyně, je třeba zaprvé přezkoumat první žalobní důvod vycházející z tvrzeného nesplnění povinnosti v souvislosti s hodnotou právního státu, která je zakotvena v článku 2 SEU (b), a zadruhé se zabývat druhým žalobním důvodem vycházejícím z porušení zásady loajální spolupráce ve smyslu čl. 4 odst. 3 SEU (c).

b) K prvnímu žalobnímu důvodu vycházejícímu z tvrzeného nesplnění povinnosti ve vztahu k hodnotě právního státu zakotvené v článku 2 SEU

129. Úvodem je třeba poznamenat, že Slovinská republika se dovolává hodnoty právního státu jednak samostatně a jednak ve spojení se zásadou loajální spolupráce a zásadou res iudicata. Mám za to, že v rámci posouzení předmětného žalobního důvodu se v obou těchto případech uplatní úvahy, které souvisejí s akcesorickou povahou tvrzení týkajících se údajných porušení unijního práva a jsou uvedeny v bodě 105 až 107 tohoto stanoviska.

130. Třebaže jsou v petitu žaloby uvedena porušení hodnoty právního státu, zásady loajální spolupráce a zásady res iudicata, tvrzení samotné se týká údajného porušení mezinárodního práva Chorvatskou republikou vyplývajícího z nesplnění sporného rozhodčího nálezu. Jak plyne z bodu 127 tohoto stanoviska, Unie není vázána dohodou o rozhodčím řízení ani sporným rozhodčím nálezem v dohodě zmiňovaným; problematika související s porušeními unijního práva má tak ve vztahu k problematice vymezení pozemních a námořních hranic těchto dvou členských států akcesorickou povahu.

131. Jak už jsem ostatně nastínil v bodě 126 tohoto stanoviska, domnívám se, že snaha spojovat závazky přijaté v rámci přistoupení Chorvatské republiky k Unii se zmíněnými hodnotami a zásadami nepostačuje k tomu, aby na nich mohla být samostatně založena žaloba. Argumentaci vycházející z toho, že nedošlo ke splnění závazků přijatých v rámci procesu přistoupení, je tudíž třeba odmítnout s tím, že tyto závazky nepředstavují právní povinnosti vyplývající z unijního práva a nelze se jich dovolávat na základě článku 259 SFEU.

132. Každopádně si pro úplnost zaprvé kladu otázku, zda by byl i za předpokladu, že by se na vytýkaná porušení vztahovala působnost unijního práva, žalobní důvod založený na hodnotě právního státu, která je zakotvena v článku 2 SEU, v rámci žaloby pro nesplnění povinnosti podle článku 259 SFEU přípustný. V tomto ohledu Soudní dvůr v nedávné době uplatnil hodnotu právního státu v řadě věcí ( 59 ). Podotýkám však, že tato hodnota nebyla v judikatuře zmiňována samostatně, ale vždy spolu s normou, která tuto hodnotu „vyjadřuje“ či „je jejím konkrétním projevem“ ( 60 ), a sice článkem 19 SEU. Spojitost mezi hodnotou právního státu a pravomocí Unie tak byla shledána na základě toho, že soudní přezkum v unijním právním řádu zajišťuje nejen Soudní dvůr, ale i vnitrostátní soudy.

133. Zajisté v souvislosti s prováděním článku 2 SEU existuje široký konsenzus, že článek 7 SEU a řízení pro nesplnění povinnosti jsou komplementární ( 61 ) a že porušení článku 2 SEU v zásadě může v rámci žaloby pro nesplnění povinnosti přicházet v úvahu ( 62 ). Nic to však nemění na tom, že žaloba pro nesplnění povinnosti je soudním prostředkem vázaným na oblasti spadající do působnosti unijního práva (a to v projednávané věci, jak bylo uvedeno v bodech 130 a 131 tohoto stanoviska, splněno není), který vyžaduje, aby se dovolávala konkrétních právních povinností ( 63 ). Soudní dvůr ovšem může vždy článek 2 SEU využít pro potřeby výkladu za účelem určení, zda došlo k porušení unijního práva. Mám tudíž za to, že i kdyby měl Soudní dvůr pravomoc přezkoumat žalobní důvod vycházející z hodnoty právního státu, za okolností projednávané věci se této hodnoty nelze dovolávat samostatně.

134. Zadruhé v rozsahu, v němž se tento první žalobní důvod týká zásady dobré víry, která se v unijním právu promítá do zásady loajální spolupráce, a zásady res iudicata, vzhledem k tomu, že dohoda o rozhodčím řízení ani rozhodčí nález nejsou akty unijního práva či mezinárodními závazky Unie ( 64 ), dovolat se těchto zásad ve spojení s hodnotou právního státu nepostačuje, pokud není uplatněno konkrétní ustanovení unijního práva či konkrétní ustanovení zavazující Unii. Přitom v případě žalobního důvodu vycházejícího z nesplnění rozhodčího nálezu a dohody o rozhodčím řízení, tedy bilaterálních nástrojů, na které se vztahuje výlučně mezinárodní právo, taková souvislost chybí.

135. Mám tudíž za to, že za takových okolností nemá Soudní dvůr pravomoc rozhodnout o žalobním důvodu vycházejícím z hodnoty právního státu, neboť tento žalobní důvod má ve vztahu k problematice porušení povinností mezinárodního práva akcesorickou povahu.

c) Ke druhému žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení zásady loajální spolupráce zakotvené v čl. 4 odst. 3 SEU

136. Zaprvé Slovinská republika v zásadě tvrdí, že Chorvatská republika tím, že odmítá splnit povinnosti, které pro ni vyplývají ze sporného rozhodčího nálezu, brání Slovinské republice v plném výkonu svrchovanosti na celém jejím území. Takové jednání podle Slovinské republiky ohrožuje dosažení cílů Unie ( 65 ). Zadruhé Slovinská republika vytýká Chorvatské republice, že jí brání v plnění povinnosti provést směrnici 2008/56, směrnici 92/43, nařízení č. 1143/2014, jakož i směrnici 2000/60.

137. Jak jsem již objasnil v bodech 105 až 107 tohoto stanoviska, tvrzení zakládající se na této zásadě mají akcesorickou povahu ve vztahu k řešení sporu o území týkajícího se platnosti a plnění sporného rozhodčího nálezu. V tomto ohledu je obzvlášť vypovídající způsob, jakým Slovinská republika formulovala svůj druhý žalobní důvod. Slovinská republika má za to, že Chorvatská republika „tím, že jednostranně neplní povinnosti, které pro [ni] vyplývají z[e sporného] rozhodčího nálezu“, porušila zásadu loajální spolupráce ( 66 ). Brání tak Slovinské republice v plném výkonu svrchovanosti na celém jejím pevninském a mořském území v souladu se Smlouvami a ustanoveními sekundárního práva ( 67 ).

138. Žalobní důvod vycházející z porušení zásady loajální spolupráce zakotvené v čl. 4 odst. 3 SEU je každopádně třeba odmítnout. Dle mé rešerše byla totiž tato zásada samostatným základem povinností ve věcech, kde byla Unie stranou smíšené dohody ( 68 ) anebo v případě plnění povinností vyplývajících ze Smlouvy o EU a FEU ( 69 ). V projednávané věci přitom vytýkané chování nespadá pod žádný z těchto dvou případů. Jak vyplývá z výše uvedené analýzy, domnívám se, že dohoda o rozhodčím řízení ani sporný rozhodčí nález nepředstavují akty unijního práva či mezinárodní závazky Unie ( 70 ). Jejich provádění není povinností vyplývající ze Smluv o EU a FEU. Jedinou možností, jak se dovolat cílů Unie, je tak uplatnění teorie mezí výkonu pravomocí. Podle této teorie výkon pravomoci vyhrazené členským státům podléhá v zájmu dosažení cílů Unie určitým mezím ( 71 ). Nicméně na rozdíl od věcí, ve kterých Soudní dvůr meze výkonu pravomocí uplatnil ( 72 ), v projednávané věci nemá vytýkané jednání, tedy nesplnění rozhodčího nálezu, žádnou vazbu na unijní ustanovení.

139. Mám tudíž za to, že za takových okolností Soudní dvůr nemá pravomoc rozhodnout o tomto žalobním důvodu vycházejícím z porušení čl. 4 odst. 3 SEU.

140. Domnívám se proto, že žalobní důvody vycházející z primárního práva je třeba odmítnout, jelikož Soudní dvůr nemá pravomoc přezkoumávat spor převážně mezinárodního charakteru a porušení unijního práva má toliko akcesorickou povahu. Nyní je nutné přezkoumat žalobní důvody vycházející ze sekundárního práva.

3. K žalobním důvodům založeným na sekundárním právu

141. Jak vyplývá z obecné analýzy žalobních důvodů vycházejících z tvrzeného nesplnění povinností týkajících se sekundárního práva, které předkládá Slovinská republika, posledně uvedená se na podporu těchto žalobních důvodů opírá o předpoklad, podle kterého je hranice mezi Chorvatskou republikou a Slovinskou republikou určena sporným rozhodčím nálezem vydaným na základě dohody o rozhodčím řízení. Přitom jak jsem v tomto stanovisku opakovaně zdůraznil, na uvedenou dohodu a sporný rozhodčí nález se unijní právo nevztahuje. Stejně tak, jak bylo nastíněno v části týkající se úvodních poznámek, a to zejména v bodech 109 až 112 tohoto stanoviska, z článku 52 SEU a článku 355 SFEU vyplývá, že územní působnost Smluv reflektuje pro Unii danou objektivní skutečnost předem určenou členskými státy. V tomto kontextu je třeba posoudit, zda sporný rozhodčí nález může být přímo použitelný v rámci žaloby pro nesplnění povinnosti.

a) Absence samovykonatelné povahy sporného rozhodčího nálezu a jeho nesplnění

142. Předně se domnívám, že je v zásadě možné připustit tvrzení Slovinské republiky, podle kterého rozhodnutí uznaných mezinárodních soudů, jako je Mezinárodní soudní dvůr (dále jen „MSD“) nebo PCA, představuje pro náš Soudní dvůr právní skutečnost (res iudicata) ( 73 ). V projednávané věci proběhlo podle dohody o rozhodčím řízení ( 74 ) před předmětným rozhodčím soudem řízení pod záštitou stálého rozhodčího orgánu, PCA ( 75 ), který byl určen, aby působil jako soudní kancelář ( 76 ), oběma dotčenými státy ( 77 ).

143. Dále mám za to, že z pohledu unijního práva (článek 52 SEU a článek 355 SFEU), a zejména v souvislosti s pravomocí provádět unijní právo, kterou mají členské státy, je nezbytné, aby hranice mezi členskými státy nejen byla vymezena ve smyslu politickém a právním, ale aby takové vymezení bylo realizováno a bylo funkční. Smlouvy nezakotvují žádnou pravomoc Unie za účelem určení, kde začínají a končí území dvou sousedících států. Určení rozsahu a hranice území je věcí svrchovanosti každého členského státu, a to v souladu s pravidly mezinárodního práva veřejného, jak to mutatis mutandis vyplývá z rozsudku ve věci Aktiebolaget NN ( 78 ).

144. V této souvislosti je třeba uvést, že na straně jedné, podle zásady svěření pravomocí zakotvené v čl. 5 odst. 2 SEU, jedná Unie pouze v mezích pravomocí svěřených jí ve Smlouvách členskými státy pro dosažení cílů, které jsou stanoveny ve Smlouvách ( 79 ), a že na straně druhé, podle čl. 4 odst. 1 SEU, náležejí pravomoci, které nejsou Unii svěřeny, členským státům. V projednávané věci mám za to, že se jedná o pravomoc vyhrazenou členským státům. Přitom k tomu, aby bylo možné unijní právo uplatňovat, musí být státní hranice nejen určeny z hlediska mezinárodního práva veřejného, ale také vymezeny fakticky.

145. Jakkoli je sporná hranice mezi Chorvatskou republikou a Slovinskou republikou, jak vyplývá ze spisu předloženého Soudnímu dvoru, určena sporným rozhodčím nálezem, je třeba poukázat na to, že v projednávané věci je použitelnost a platnost sporného rozhodčího nálezu Chorvatskou republikou důrazně zpochybňována. Nelze totiž odhlédnout od skutečnosti, že diplomatickou nótou ze dne 30. července 2015 Chorvatská republika oznámila Slovinské republice ukončení dohody o rozhodčím řízení a informovala ji o případném uplatnění postupu podle článku 65 Vídeňské úmluvy ( 80 ). Dne 31. července 2015 byl o tomto oznámení informován také rozhodčí soud. Po tomto oznámení Chorvatská republika z rozhodčího řízení odstoupila a již se ho neúčastnila. Ve svém písemném vyjádření i na jednání uvedla, že rozhodčí soud tím, že přijal uvedený rozhodčí nález, překročil své pravomoci ( 81 ).

146. Obecněji vzato je třeba podotknout, že v historii mezinárodního práva, a to i v současné době ( 82 ), není situace, kdy jedna ze stran rozhodčího řízení neuznává platnost rozhodčího nálezu vydaného rozhodčím soudem nebo ho odmítá splnit, neznámá ( 83 ). I když neexistuje závazný mechanismus přezkumu mezistátních rozhodčích nálezů, může stát zpochybňující takový nález předložit spor týkající se jeho platnosti MSD ( 84 ).

147. V tomto kontextu není nijak překvapivé, že se Chorvatská republika při vysvětlení důvodů, pro které odmítá uznat sporný rozhodčí nález, opírá o údajné překročení pravomoci rozhodčího soudu vycházející ze samotného přijetí tohoto rozhodčího nálezu ( 85 ). Prakticky vzato, pokud stát zpochybňuje mezistátní rozhodčí nález, je tento nález ve skutečnosti jen pokusem o řešení předmětného sporu, jelikož v mezinárodním právu veřejném a s ohledem na to, co bychom mohli považovat za jeho nedokonalou podstatu, neexistuje donucovací mechanismus, který by zaručoval výkon mezistátních rozhodčích rozhodnutí a který by byl nezávislý na svrchované vůli států ( 86 ).

148. I za předpokladu, že z hlediska mezinárodního práva obsahuje částečný rozhodčí nález právní posouzení týkající se skutečností uvedených v bodě 145 tohoto stanoviska ( 87 ), nic to nemění na tom, že tento nález nebyl k dnešnímu dni ve vztazích mezi Chorvatskou republikou a Slovinskou republikou proveden. V tomto ohledu podotýkám, že čl. 7 odst. 3 dohody o rozhodčím řízení stanoví, že „strany přijmou veškerá opatření nezbytná pro splnění nálezu, a to v případě potřeby včetně změny vnitrostátní právní úpravy ve lhůtě šesti měsíců od vydání nálezu“. V tomto smyslu se ztotožňuji s tvrzením Chorvatské republiky, uvedeným na jednání, podle něhož sporný rozhodčí nález není „samovykonatelný“ ( 88 ), což podle mého názoru znamená, že není přímo použitelný ( 89 ).

149. Mám tudíž za to, že sporný rozhodčí nález nebyl ve vztazích mezi Chorvatskou republikou a Slovinskou republikou proveden, takže hranice mezi těmito dvěma členskými státy nebyla z hlediska unijního práva stanovena ve smyslu článku 52 SEU a článku 355 SFEU ani ve smyslu judikatury Aktiebolaget NN ( 90 ), podle které přísluší každému členskému státu, aby určil rozsah a hranice svého území v souladu s pravidly mezinárodního práva veřejného. Vzhledem k tomu, že určení hranic mezi členskými státy není svěřenou pravomocí Unie ve smyslu čl. 5 odst. 2 SEU a nespadá do věcné působnosti unijního práva, nemohou být dotčené otázky předmětem žaloby pro nesplnění povinnosti podle článku 259 SFEU.

150. S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba odděleně přezkoumat jednotlivé žalobní důvody, které vycházejí ze sekundárního práva a které žalobkyně na podporu své žaloby předkládá. Je třeba analyzovat pravomoc Soudního dvora rozhodnout o žalobních důvodech založených na straně jedné [oddíl b)] na čl. 5 odst. 2 a příloze I nařízení č. 1380/2013 (třetí žalobní důvod) a na straně druhé [oddíl c)] na systému kontroly, inspekci a provádění kontrolního režimu stanoveného nařízením č. 1224/2009 a prováděcím nařízením č. 404/2011 (čtvrtý žalobní důvod), na článcích 4 a 17 ve spojení s článkem 13 Schengenského hraničního kodexu (pátý žalobní důvod), jakož i na čl. 2 odst. 4 a čl. 11 odst. 1 směrnice 2014/89 (šestý žalobní důvod).

b) Ke třetímu žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení nařízení č. 1380/2013

151. V rámci třetího žalobního důvodu Slovinská republika tvrdí, že Chorvatská republika tím, že nerespektovala slovinské území, porušila unijní právo v oblasti společné rybářské politiky, konkrétně čl. 5 odst. 2 a přílohu I nařízení č. 1380/2013 ( 91 ).

152. Předesílám, že na rozdíl od ostatních aktů sekundárního práva, kterých se Slovinská republika dovolává, nařízení č. 1380/2013 obsahuje výslovný odkaz na rozhodčí nález, který bude vydán. Podle poznámek pod čarou vztahujících se k bodům 8 a 10 přílohy I nařízení č. 1380/2013, nadepsaným „Pobřežní vody [Ch]orvatska“ (bod 8) a „Pobřežní vody [S]lovinska“ (bod 10), se „uvedený režim […] použije ode dne, kdy bude plně proveden nález rozhodčího soudu […]“. V tomto ohledu, jelikož nařízení č. 1380/2013 představuje legislativní akt Unie ve smyslu článku 297 SFEU, je zřejmé, že Soudní dvůr má pravomoc rozhodnout, zda podmínky pro použití tohoto nařízení jsou splněny, tedy zda se s ohledem na upřesnění obsažená v příloze I uplatní specifický režim sousedských vztahů podle čl. 5 odst. 2 uvedeného nařízení.

153. Mám nicméně za to, že vzhledem k tomu, že se Slovinská republika v rámci tohoto třetího žalobního důvodu vycházejícího z porušení čl. 5 odst. 2 a přílohy I nařízení č. 1380/2013 ( 92 ) domáhá určení, že Chorvatská republika porušila režim podle tohoto ustanovení, nemá Soudní dvůr pravomoc tento žalobní důvod přezkoumat.

154. V tomto ohledu je třeba poukázat na to, že článek 5 nařízení č. 1380/2013 v odstavci 1 zakotvuje rovný přístup do vod a ke zdrojům ve všech vodách Unie, vyjma zejména těch, které jsou uvedeny v odstavci 2 tohoto ustanovení. Zmíněný odstavec 2 opravňuje členské státy k tomu, aby do 31. prosince 2022 ve vodách do 12 námořních mil od základních linií, které jsou pod jejich svrchovaností nebo jurisdikcí, omezily rybolov na rybářská plavidla, která tradičně působí v těchto vodách z přístavů na přilehlém pobřeží, aniž by tím byla dotčena pravidla pro rybářská plavidla Unie, která plují pod vlajkou jiných členských států v rámci stávajících sousedských vztahů mezi členskými státy, a opatření uvedená v příloze I, která stanoví pro každý členský stát zeměpisné oblasti v rámci pobřežních pásem jiných členských států, kde se tyto činnosti provozují, a druhy, kterých se tyto činnosti týkají. Příloha I uvedeného nařízení stanoví podmínky přístupu do pobřežních vod ve smyslu čl. 5 odst. 2 téhož nařízení. Jak vyplývá z poznámek pod čarou vztahujících se k bodům 8 a 10 přílohy I nařízení č. 1380/2013, nadepsaným „Pobřežní vody [Ch]orvatska“ (bod 8) a „Pobřežní vody [S]lovinska“ (bod 10), „[u]vedený režim se použije ode dne, kdy bude plně proveden nález rozhodčího soudu […]“. K pochopení toho, jaký význam má odkaz na rozhodčí nález, který bude vydán, je třeba podat výklad uvedené formulace, a to proto, že chybí její další upřesnění.

155. Co se týče výrazu „uvedený režim“, Soudní dvůr již upřesnil, že se vztahuje na určité zvláštní režimy poskytující rybářským plavidlům Společenství plujícím pod vlajkou jiných členských států právo rybolovu v pásmech do 12 mil. v rámci stávajících sousedských vztahů mezi členskými státy ( 93 ). Zmíněný výraz je proto třeba chápat tak, že se jedná o zvláštní režim přístupu na základě reciprocity „pro rybářská plavidla Unie, která plují pod vlajkou jiných členských států v rámci stávajících sousedských vztahů mezi členskými státy“ (dále jen „specifický režim v rámci sousedských vztahů“).

156. Pokud jde o výraz „ode dne, kdy bude plně proveden nález rozhodčího soudu“ obsažený v bodech 8 a 10 přílohy I nařízení č. 1380/2013, které reflektují obsah aktu o přistoupení ( 94 ), vyplývá z něj, že konečný rozhodčí nález je aktem, který podmiňuje časovou působnost specifického režimu v rámci sousedských vztahů, jehož pravidla jsou upraveny v příloze I nařízení. Tento režim tak nebude moci vstoupit v platnost předtím, než bude Chorvatskou republikou a Slovinskou republikou „plně proveden“ nález rozhodčího soudu, který bude vydán. Jinými slovy, body 8 a 10 mají odložit použití zmíněného režimu po dobu řešení sporu týkajícího se sporných hranic mezi těmito dvěma státy. V projednávané věci, jak potvrdila na jednání Chorvatská republika, sporný rozhodčí nález nebyl proveden proto, že tento členský stát má za to, že dohodu o rozhodčím řízení platně vypověděl ( 95 ), a odmítá uznat sporný rozhodčí nález vydaný na základě této dohody. Na základě toho se domnívám, že specifický režim v rámci sousedských vztahů se na chorvatské a slovinské pobřežní vody ratione temporis neuplatní. Vzhledem k tomu, že žalobkyně Chorvatské republice vytýká, že porušila specifický režim v rámci sousedských vztahů ve smyslu čl. 5 odst. 2 nařízení č. 1380/2013, který nebyl v okamžiku vytýkaných údajných nesplnění povinností ani během tohoto řízení použitelný, neboť sporný rozhodčí nález nebyl proveden, zastávám názor, že Soudní dvůr nemá pravomoc třetí žalobní důvod přezkoumat.

c) Čtvrtý až šestý žalobní důvod předložený na podporu žaloby

157. V rámci čtvrtého až šestého žalobního důvodu se Slovinská republika dovolává ustanovení týkajících se kontrolního režimu zavedeného nařízením č. 1224/2009 a prováděcím nařízením č. 404/2011 (čtvrtý žalobní důvod), článků 4 a 17 ve spojení s článkem 13 Schengenského hraničního kodexu (pátý žalobní důvod), jakož i čl. 2 odst. 4 a čl. 11 odst. 1 směrnice 2014/89 (šestý žalobní důvod).

158. V tomto ohledu zaprvé, co se týče čtvrtého žalobního důvodu vycházejícího z porušení ustanovení obsažených v nařízení č. 1224/2009 a prováděcím nařízení č. 404/2011, tvrzené jednání má spočívat v tom, že „lodě chorvatské policie, [které] doprovázejí chorvatské rybáře, kteří provádějí rybolov ve slovinských vodách, čímž brání slovinským inspektorům rybolovu, aby prováděli kontrolu“. Žalobkyně dále uvádí, že „chorvatské úřady ukládají slovinským rybářům, kteří provádějí rybolov ve slovinských vodách, jež si [Chorvatská republika] přivlastňuje, pokuty za protiprávní překročení hranice a protiprávní rybolov“ a že Chorvatská republika „nesděluje [Slovinské republice] žádné informace o činnostech chorvatských lodí ve slovinských vodách, jak to vyžaduje nařízení“. Konečně tvrdí, že Chorvatská republika tím „brání [Slovinské republice], aby prováděla kontrolu ve vodách, na které se vztahuje její svrchovanost a jurisdikce, a nerespektuje výlučné pravomoci Slovinské republiky k teritoriálním vodám jakožto pobřežního státu“ ( 96 ).

159. Zadruhé k pátému žalobnímu důvodu vycházejícímu z ustanovení Schengenského hraničního kodexu uvádím, že Slovinská republika má za to, že Chorvatská republika „neuznává hranici určenou v rozhodčím nálezu jako společnou hranici se [Slovinskou republikou], nespolupracuje s [tímto státem] při ochraně této ‚vnější hranice‘ a není schopna zajistit její dostatečnou ochranu“, čímž porušuje články 4, 13 a 17 uvedeného kodexu.

160. Zatřetí stran šestého žalobního důvodu založeného na údajném porušení ustanovení směrnice 2014/89/EU je třeba poukázat na to, že vychází přímo ze skutečnosti, že nebyl vykonán sporný rozhodčí nález, který vymezil teritoriální vody ve smyslu čl. 2 odst. 4 této směrnice. Podle žalobkyně zahrnuje Chorvatská republika slovinské teritoriální vody do svého územního plánování námořních prostor, čímž znemožňuje přizpůsobení se mapám Slovinské republiky.

161. V tomto ohledu je nutno konstatovat, že argumentace Slovinské republiky týkající se údajných porušení sekundárního práva se zakládá na předpokladu, že sporná hranice je fakticky určená. Tento závěr je podpořen skutkovými okolnostmi předloženými na podporu tvrzení Slovinské republiky, ze kterých vyplývá, že by nenastaly, pokud by byla mezi Chorvatskou republikou a Slovinskou republikou funkční hranice. Ovšem jak vyplývá z bodů 145 až 150 tohoto stanoviska, podle mého názoru tomu tak není, jelikož sporný rozhodčí nález nebyl nikdy proveden. Z toho je patrno, že se Slovinská republika implicitně snaží dosáhnout výkonu sporného rozhodčího nálezu. Takový návrh na výkon však nespadá do pravomocí Unie. Pokud by měl Soudní dvůr rozhodnout o čtvrtém až šestém žalobním důvodu, znamenalo by to, že by sám Soudní dvůr rozhodl problematiku sporné hranice, ačkoliv taková pravomoc, jak plyne z bodů 143 a 144 tohoto stanoviska, přísluší členským státům (viz bod 110 tohoto stanoviska). Z toho vyplývá, že údajná porušení sekundárního práva vykazují ve své podstatě akcesorickou povahu ve vztahu k problematice týkající se faktického určení hranice mezi Chorvatskou republikou a Slovinskou republikou. Soudnímu dvoru proto navrhuji, aby prohlásil, že nemá pravomoc rozhodnout o čtvrtém až šestém žalobním důvodu, které Slovinská republika na podporu své žaloby uplatňuje.

162. S ohledem na výše uvedené Soudnímu dvoru navrhuji, aby prohlásil, že nemá pravomoc rozhodnout o žalobních důvodech založených na primárním a na sekundárním právu, a tudíž rozhodnout o této žalobě jako celku.

163. Není tudíž nutné se dále zabývat otázkou výtek Chorvatské republiky ohledně nepřípustnosti žaloby.

D. Shrnutí analýzy

164. Třebaže se žalobní důvody vycházející z údajných nesplnění povinnosti, které předkládá Slovinská republika, mohou prima facie jevit jako související s unijním právem ve smyslu článku 259 SFEU, na základě důkladné analýzy jsem dospěl k závěru, že by jakýkoliv případný závěr, že se Chorvatská republika dopustila vytýkaných nesplnění povinnosti, vycházel z předpokladu určení hranice mezi Chorvatskou republikou a Slovinskou republikou. Takové určení hranice je přitom ze své podstaty otázkou mezinárodního práva veřejného, což potvrzuje rozbor dohody o rozhodčím řízení a sporného rozhodčího nálezu, na které nelze pohlížet jakožto na akty unijního práva. Otázky týkající se platnosti, výkladu a výkonu těchto dvou mezinárodních právních nástrojů nemohou být předmětem nesplnění povinnosti na základě článku 259 SFEU. Dále poukazuji na to, že ve vztazích mezi těmito dvěma členskými státy nebyl sporný rozhodčí nález, který ostatně není samovykonatelný, vykonán. Z toho vyplývá, že z hlediska unijního práva nebyla hranice mezi Chorvatskou republikou a Slovinskou republikou ve smyslu článku 52 SEU a článku 355 SFEU stanovena. Vzhledem k tomu, že se tvrzení Slovinské republiky ohledně nesplnění povinnosti týkají sporné hranice mezi těmito dvěma členskými státy, je třeba mít za to, že mají ve vztahu k řešení sporu mezinárodní povahy, na který se unijní právo nevztahuje, jen akcesorickou povahu a Soudní dvůr ve vztahu k němu nemá pravomoc.

165. Závěrem musím konstatovat, že je politováníhodné, že spor o hranice nebyl s konečnou platností vyřešen ani po vydání sporného rozhodčího nálezu. Jsem však přesvědčen, že tento spor je řešitelný na politické úrovni.

VII. K nákladům řízení

166. Podle čl. 138 odst. 1 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval.

167. Z výše uvedeného odůvodnění vyplývá, že Slovinská republika je účastníkem řízení, který neměl úspěch ve věci a ponese vlastní náklady řízení, jakož i náklady řízení vynaložené Chorvatskou republikou.

VIII. Závěry

168. Vzhledem k výše uvedeným úvahám navrhuji, aby Soudní dvůr: – rozhodl o vynětí právního stanoviska Evropské komise, které je obsaženo v příloze C.2 odpovědi Republiky Slovinsko na námitku nepřípustnosti, ze spisu; – prohlásil, že nemá pravomoc rozhodnout o projednávané žalobě; – rozhodl, že Republika Slovinsko ponese vlastní náklady řízení, jakož i nahradí náklady řízení vynaložené Chorvatskou republikou.

( 1 ) – Původní jazyk: francouzština.

( 2 ) – Článek 259 SFEU odpovídá dřívějšímu článku 170 Smlouvy o EHS a článku 227 Smlouvy o ES. K žalobám na základě těchto ustanovení viz zejména rozsudky ze dne 4. října 1979, Francie v. Spojené království (141/78, EU:C:1979:225); ze dne 16. května 2000, Belgie v. Španělsko (C‑388/95, EU:C:2000:244); ze dne 12. září 2006, Španělsko v. Spojené království (C‑145/04, EU:C:2006:543); ze dne 16. října 2012, Maďarsko v. Slovensko (C‑364/10, EU:C:2012:630), jakož i ze dne 18. června 2019, Rakousko v. Německo (C‑591/17, EU:C:2019:504).

( 3 ) – Podepsané v San Francisku dne 26. června 1945.

( 4 ) – Úř. věst. 2012, L 112, s. 10.

( 5 ) – Sbírka smluv Organizace spojených národů, sv. 1155, s. 331.

( 6 ) – Úř. věst. 2012, L 112, s. 21.

( 7 ) – Nařízení Rady (ES) č. 2371/2002 ze dne 20. prosince 2002 o zachování a udržitelném využívání rybolovných zdrojů v rámci společné rybářské politiky (Úř. věst. 2002, L 358, s. 59; Zvl. vyd. 04/05, s. 460).

( 8 ) – Nařízení o změně nařízení Rady (ES) č. 1954/2003 a (ES) č. 1224/2009 a o zrušení nařízení Rady (ES) č. 2371/2002 a (ES) č. 639/2004 a rozhodnutí Rady 2004/585/ES (Úř. věst. 2013, L 354, s. 22).

( 9 ) – Nařízení o změně nařízení (ES) č. 847/96, (ES) č. 2371/2002, (ES) č. 811/2004, (ES) č. 768/2005, (ES) č. 2115/2005, (ES) č. 2166/2005, (ES) č. 388/2006, (ES) č. 509/2007, (ES) č. 676/2007, (ES) č. 1098/2007, (ES) č. 1300/2008 a (ES) č. 1342/2008 a o zrušení nařízení (EHS) č. 2847/93, (ES) č. 1627/94 a (ES) č. 1966/2006 (Úř. věst. 2009, L 343, s. 1).

( 10 ) – Úř. věst. 2011, L 112, s. 1.

( 11 ) – Úř. věst. 2016, L 77, s. 1.

( 12 ) – Úř. věst. 2014, L 257, s. 135.

( 13 ) – Bod 17 částečného rozhodčího nálezu vydaného rozhodčím soudem dne 30. června 2016 (dále jen „částečný rozhodčí nález“).

( 14 ) – Bod 18 částečného rozhodčího nálezu.

( 15 ) – PCA je složen ze 122 smluvních stran, které přistoupily k první nebo druhé zakládající úmluvě PCA, či k oběma z nich. Co se týče projednávané věci, Slovinská republika přistoupila k oběma úmluvám, a to k první z nich dne 1. října 1996 a ke druhé dne 29. března 2004. Chorvatská republika přistoupila k úmluvě z roku 1899 dne 7. října 1998. Viz https://pca-cpa.org/fr/about/introduction/contracting-parties/.

( 16 ) – Bod 148 konečného rozhodčího nálezu vydaného rozhodčím soudem dne 29. června 2017 (dále jen „sporný rozhodčí nález“).

( 17 ) – Bod 19 částečného rozhodčího nálezu.

( 18 ) – Dostupný na https://pca-cpa.org/fr/documents/pca-conventions-and-rules/.

( 19 ) – Příloha B.6 námitky nepřípustnosti.

( 20 ) – Příloha B.6 námitky nepřípustnosti a bod 84 částečného rozhodčího nálezu.

( 21 ) – Soudní dvůr dosud o této námitce nerozhodl.

( 22 ) – Slovinská republika odkazuje zejména na směrnici Evropského Parlamentu a Rady 2008/56/ES ze dne 17. června 2008, kterou se stanoví rámec pro činnost Společenství v oblasti mořské environmentální politiky (rámcová směrnice o strategii pro mořské prostředí) (Úř. věst. 2008, L 164, s. 19), směrnici Rady 92/43/EHS ze dne 21. května 1992 o ochraně přírodních stanovišť, volně žijících živočichů a planě rostoucích rostlin (Úř. věst. 1992, L 206, s. 7; Zvl. vyd. 15/02, s. 102), nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1143/2014 ze dne 22. října 2014 o prevenci a regulaci zavlékání či vysazování a šíření invazních nepůvodních druhů (Úř. věst. 2014, L 317, s. 35), jakož i směrnici Evropského parlamentu a Rady 2000/60/ES ze dne 23. října 2000, kterou se stanoví rámec pro činnost Společenství v oblasti vodní politiky (Úř. věst. 2000, L 327, s. 1; Zvl. vyd. 15/05, s. 275).

( 23 ) – Přijatého dne 13. října 2017.

( 24 ) – Rozsudek ze dne 30. září 2010 (C‑132/09, EU:C:2010:562).

( 25 ) – Chorvatská republika zejména zdůrazňuje, že v tomto rámci se Soudní dvůr musí vyslovit k dopadu zásady nemo judex in causa sua na pravomoc rozhodčího soudu rozhodnout, v částečně shodném složení, o své vlastní pravomoci. V případě, že by měl Soudní dvůr za to, že dohoda o rozhodčím řízení zůstala platná, musel by pak rozhodnout o právních účincích rozhodčího nálezu, který měl být ve smyslu dohody o rozhodčím řízení stranami proveden, přičemž se tak ovšem dosud nestalo.

( 26 ) – Rozsudek ze dne 12. září 2006 (C‑145/04, EU:C:2006:543).

( 27 ) – C‑445/00, EU:C:2002:607.

( 28 ) – C‑445/00, EU:C:2002:607.

( 29 ) – Z toho vyplývá, že tento dokument je možné označit za „právní poradenství“ ve smyslu čl. 4 odst. 2 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1049/2001 ze dne 30. května 2001 o přístupu veřejnosti k dokumentům Evropského parlamentu, Rady a Komise (Úř. věst. 2001, L 145, s. 43; Zvl. vyd. 01/03, s. 331).

( 30 ) – Rozsudek ze dne 1. července 2008, Švédsko a Turco v. Rada (C‑39/05 P a C‑52/05 P, EU:C:2008:374, bod 42), jakož i usnesení ze dne 14. května 2019, Maďarsko v. Parlament, (C‑650/18, nezveřejněné, EU:C:2019:438, bod 16).

( 31 ) – Rozsudek ze dne 1. července 2008, Švédsko a Turco v. Rada, C‑39/05 P a C‑52/05 P, EU:C:2008:374, bod 42, a usnesení ze dne 14. května 2019, Maďarsko v. Parlament, C‑650/18, nezveřejněné, EU:C:2019:438, bod 16.

( 32 ) – V tomto smyslu viz usnesení ze dne 29. ledna 2009, Donnici v. Parlament (C‑9/08, nezveřejněné, EU:C:2009:40, bod 18).

( 33 ) – Novinový článek obsažený na stranách 32 až 37 přílohy C.2 odpovědi Slovinské republiky na námitku nepřípustnosti.

( 34 ) – Rozsudek ze dne 19. července 2016, H v. Rada a Komise (C‑455/14 P, EU:C:2016:569, bod 40). Soudní dvůr již kromě toho upřesnil, že mezinárodní úmluva nemůže zasahovat do výlučné pravomoci Soudního dvora, pokud jde o řešení sporů mezi členskými státy o výklad a provádění unijního práva (rozsudek ze dne 30. května 2006, Komise v. Irsko, C‑459/03, EU:C:2006:345, bod 132).

( 35 ) – Rozsudek ze dne 16. října 2012, Maďarsko v. Slovensko (C‑364/10, EU:C:2012:630, bod 67 a citovaná judikatura).

( 36 ) – V tomto smyslu a obdobně viz rozsudek ze dne 21. června 1988, Komise v. Spojené království (416/85, EU:C:1988:321, bod 9 a citovaná judikatura).

( 37 ) – Viz stanovisko generálního advokáta E. Tančeva ve věci Komise v. Polsko (Nezávislost Nejvyššího soudu) (C‑619/18, EU:C:2019:325, bod 48 a poznámka pod čarou 19).

( 38 ) – Rozsudek ze dne 6. dubna 2017, Komise v. Německo (C‑58/16, nezveřejněný, EU:C:2017:279, bod 36).

( 39 ) – K věcné pravomoci viz rozsudek ze dne 28. března 2017, Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236, bod 76).

( 40 ) – Viz zejména rozsudek ze dne 27. února 2018, Western Sahara Campaign UK (C‑266/16, EU:C:2018:118, bod 47 a citovaná judikatura).

( 41 ) – Viz zejména rozsudek ze dne 27. února 2018, Western Sahara Campaign UK (C‑266/16, EU:C:2018:118, body 45 a 46, jakož i citovaná judikatura). Soudní dvůr má pravomoc vykládat ustanovení takových dohod [z nedávné doby viz rozsudek ze dne 11. července 2018, Bosphorus Queen Shipping (C‑15/17, EU:C:2018:557, bod 44)].

( 42 ) – V tomto smyslu viz rozsudky ze dne 22. října 2009, Bogiatzi (C‑301/08, EU:C:2009:649, bod 33), a ze dne 21. prosince 2011, Air Transport Association of America a další (C‑366/10, EU:C:2011:864, bod 63).

( 43 ) – Co se týče mezinárodního obyčejového práva mořského, viz zejména rozsudek ze dne 24. listopadu 1992, Poulsen a Diva Navigation (C‑286/90, EU:C:1992:453, body 9 a 10). K obyčejové zásadě sebeurčení viz zejména rozsudek ze dne 21. prosince 2016, Rada v. Fronta Polisario (C‑104/16 P, EU:C:2016:973, bod 88). K obyčejové zásadě dobré víry viz zejména rozsudek ze dne 11. července 2018, Bosphorus Queen Shipping (C‑15/17, EU:C:2018:557, bod 45).

( 44 ) – Rozsudek ze dne 30. září 2010 (C‑132/09, EU:C:2010:562).

( 45 ) – Viz Ziller, J., „Champ d’application de l’Union – Application territoriale“, JurisClasseur Europe Traité, svazek 470, 2013, bod 4.

( 46 ) – Rozsudek ze dne 4. května 2017, El Dakkak a Intercontinental (C‑17/16, EU:C:2017:341, bod 22).

( 47 ) – Rozsudek ze dne 15. prosince 2015, Parlament a Komise v. Rada (C‑132/14 až C‑136/14, EU:C:2015:813, bod 64).

( 48 ) – Rozsudek ze dne 29. března 2007 (C‑111/05, EU:C:2007:195).

( 49 ) – Rozsudek ze dne 29. března 2007, Aktiebolaget NN (C‑111/05, EU:C:2007:195, bod 54); kurzivou zvýraznil autor stanoviska.

( 50 ) – Není vyloučeno, že Soudní dvůr má pravomoc rozhodovat o tomto druhu sporů v rámci žaloby podle článku 273 SFEU, na základě kterého Soudní dvůr může „rozhodovat všechny spory mezi členskými státy, které souvisejí s předmětem Smluv, jsou-li mu tyto spory předloženy na základě rozhodčí smlouvy“.

( 51 ) – Co se týče zejména úvah formulovaných v rozsudku ze dne 30. září 2010, Komise v. Belgie (C‑132/09, EU:C:2010:562), viz bod 107 výše.

( 52 ) – Body 62 až 71 žaloby.

( 53 ) – Viz příloha A.3 žaloby, jakož i, v obecnější rovině, Geddes, A., Taylor, A., „Those Who Knock on Europe’s Door Must Repent? Bilateral Border Disputes and EU Enlargement“, Political Studies, sv. 64, č. 4, s. 930 až 947. Co se týče definice pojmu „bons offices“ (good offices), jedná se o „působení třetí strany, nejčastěji státu nebo mezinárodní organizace, která vstupuje do sporu mezi dvěma či více stranami, z nichž alespoň jedna je stát, s cílem navrhnout stranám, které ji akceptovali jako prostředníka řešení sporů, v zájmu smírného vyřešení jejich sporu“ (definice je dostupná na http://www.operationspaix.net/15-lexique-bons-offices.html).

( 54 ) – V tomto ohledu viz příloha A.3 žaloby, obsahující výměnu dopisů mezi zástupci chorvatské a švédské vlády, se kterou byla seznámena Konference o přistoupení Chorvatské republiky k Evropské unii.

( 55 ) – V tomto ohledu viz příloha A.3 žaloby, obsahující výměnu dopisů mezi zástupci chorvatské a švédské vlády ze dne 25. září 2009.

( 56 ) – Viz body 27 až 29 tohoto stanoviska.

( 57 ) – Připomínám, že příloha III stanoví, jak je uvedeno v bodě 15 tohoto stanoviska, že „[u]vedený režim se použije ode dne, kdy bude plně proveden nález rozhodčího soudu v souladu se smírčí dohodou [dohodou o rozhodčím řízení] mezi vládou Slovinské republiky a vládou Chorvatské republiky, podepsanou dne 4. listopadu 2009 ve Stockholmu“.

( 58 ) – Tento výklad je podpořen také odpovědí Komise na otázky Soudního dvora ze dne 28. června 2019, v níž Komise tvrdí, že „ze znění poznámek pod čarou [bodů 8 a 10 přílohy I nařízení č. 1380/2013], které reflektuje obsah aktu o přistoupení, vyplývá, že se režim přístupu do příslušných pobřežních vod použije ode dne, kdy bude plně proveden nález rozhodčího soudu vydaný na základě dohody o arbitráži“. Komise dále uvádí, že znění ustanovení lze chápat tak, že „jeho autoři nepředpokládali, že se režimy přístupu do vod použijí s okamžitým účinkem nebo automaticky od určitého data“.

( 59 ) – Viz rozsudek ze dne 27. února 2018, Associação Sindical dos Juízes Portugueses (C‑64/16, EU:C:2018:117, bod 32), ve kterém Soudní dvůr rozhodl, že „[č]lánek 19 SEU, který vyjadřuje hodnotu právního státu potvrzenou v článku 2 SEU, pověřuje soudním přezkumem v unijním právním řádu nejen Soudní dvůr, ale i vnitrostátní soudy“. Tatáž pasáž je převzata v rozsudcích ze dne 25. července 2018, Minister for Justice and Equality (Nedostatky soudního systému) (C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, bod 50 a citovaná judikatura), jakož i ze dne 24. června 2019, Komise v. Polsko (Nezávislost Nejvyššího soudu) (C‑619/18, (EU:C:2019:531, bod 47).

( 60 ) – Výraz použitý generálním advokátem E. Tančevem v jeho stanovisku ve věci Komise v. Polsko (Nezávislost obecných soudů) (C‑192/