ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
14

Hof van beroep te Gent (odvolací soud v Gentu, Belgie), ke kterému Procureur-Generaal (generální prokurátor, Belgie) podal odvolání proti tomuto usnesení, má pochybnosti o znění práva vystavujícího členského státu, které je třeba zohlednit při určení, zda je splněna podmínka týkající se horní hranice sazby trestu odnětí svobody v délce nejméně tří let, stanovená v čl. 2 odst. 2 rámcového rozhodnutí 2002/584. Má za to, že s ohledem na článek 578 trestního zákoníku, ve znění platném v době rozhodné z hlediska skutkového stavu ve věci v původním řízení, byl rechtbank van eerste aanleg Oost-Vlaanderen, afdeling Gent (soud prvního stupně ve Východních Flandrech, oddělení Gent) oprávněn ověřit oboustrannou trestnost tohoto činu a odmítnout výkon doplňujícího evropského zatýkacího rozkazu, jelikož v tomto znění článek 578 tohoto zákoníku stanovil trest odnětí svobody v délce nejvýše dvou let. Uvádí však, že pokud by zněním tohoto článku, které je třeba vzít v úvahu, bylo znění platné ke dni vydání tohoto evropského zatýkacího rozkazu, bylo by třeba mít za to, že rechtbank van eerste aanleg Oost-Vlaanderen, afdeling Gent (soud prvního stupně ve Východních Flandrech, oddělení Gent) nebyl oprávněn ověřit oboustrannou trestnost činu, a nemohl by tedy odmítnout výkon uvedeného evropského zatýkacího rozkazu, jelikož v tomto novém znění uvedený článek nyní stanoví trest odnětí svobody s horní hranicí sazby nejméně tří let.
63

Pokud by v takové situaci, jako je situace popsaná v bodě 61 tohoto rozsudku, nebylo nahrazení zneužívajícího ujednání dispozitivním ustanovením vnitrostátního práva možné, v důsledku čehož by byl soud nucen zrušit smlouvu v plném rozsahu, mohl by být spotřebitel vystaven zvláště nepříznivým důsledkům, takže by mohl být ohrožen odrazující charakter plynoucí ze zrušení smlouvy. Pokud jde o úvěrovou smlouvu, důsledkem takového zrušení by v zásadě totiž bylo, že by se zbývající dlužná částka úvěru stala okamžitě splatnou, což by mohlo přesahovat finanční možnosti spotřebitele, a postihovat tak spíše jeho než věřitele, který by v důsledku nebyl odrazen od vkládání takových ujednání do smluv, jejichž uzavření nabízí (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 30. dubna 2014, Kásler a Káslerné Rábai, C‑26/13, EU:C:2014:282, body 83 a 84, jakož i ze dne 26. března 2019, Abanca Corporación Bancaria a Bankia, C‑70/17 a C‑179/17, EU:C:2019:250, bod 58).
35

V tomto ohledu je nesporné, že doplatek k odměně stanovený zákony spolkové země Sasko-Anhaltsko ze dne 18. prosince 2015 a 8. prosince 2016 byl dotyčným soudcům a úředníkům přiznán, aby jim zajistil platové ohodnocení úměrné významu jejich úřadu, jak to ukládá základní zákon, za období od 1. ledna 2008 do 31. prosince 2011, a to ve výši procentního podílu základního platu dříve pobíraného v rámci základního platového stupně, který byl zase stanoven pro každou platovou třídu při nástupu těchto soudců a úředníků do služebního poměru na základě jejich věku, v souladu s dřívějším spolkovým zákonem o platech. Soudní dvůr přitom rozhodl, že článek 2 a čl. 6 odst. 1 směrnice 2000/78 brání vnitrostátnímu opatření, podle kterého je základní platový stupeň úředníka v rámci každé funkční platové třídy určen při jeho nástupu do služebního poměru v závislosti na jeho věku (rozsudek ze dne 19. června 2014, Specht a další, C‑501/12 až C‑506/12, C‑540/12 a C‑541/12, EU:C:2014:2005, bod 52).
2)

V každém případě bez ohledu na výše uvedené a na odpověď na první otázku, brání článek 20 SFEU s ohledem na judikaturu Soudního dvora Evropské unie, mezi kterou patří mimo jiné [rozsudek ze dne 8. května 2018, K. A. a další (Sloučení rodiny v Belgii) (C‑82/16, EU:C:2018:308)], takové praxi španělského státu, která spočívá v automatickém uplatňování právní úpravy obsažené v článku 7 královského nařízení 240/2007 a odmítnutí udělit povolení k pobytu rodinnému příslušníkovi občana Unie, který nikdy nevyužil práva volného pohybu, pouze z toho důvodu, že občan Unie nesplňuje podmínky stanovené v tomto článku, aniž je konkrétně a individuálně posuzováno, zda mezi tímto občanem Unie a státním příslušníkem třetí země existuje takový vztah závislosti, který by měl z jakéhokoli důvodu a s ohledem na konkrétní okolnosti daného případu za následek, že v případě odepření práva pobytu státnímu příslušníkovi třetí země by se občan Unie nemohl od svého rodinného příslušníka, na kterém je závislý, odloučit a musel by opustit území Unie?“
16

SBN tvrdí, že vzhledem k platným technickým a environmentálním normám bylo vyloučeno převzetí autobusů novým úspěšným uchazečem o dotčenou veřejnou zakázku. Předpisy týkající se zadávacích řízení totiž vyžadují, aby autobusy nepřekračovaly maximální stáří 15 let. Měly by rovněž splňovat alespoň environmentální normu „Euro 6“. Přitom ke dni zadání této veřejné zakázky, která byla uzavřena na dobu deseti let, bylo podle společnosti SBN průměrné stáří autobusů této společnosti 13 let. Kromě toho tyto autobusy splňují pouze normy „Euro 3“ nebo „Euro 4“. Dále nesplňují požadavky dostupnosti pro zdravotně postižené osoby. SBN dodává, že využívání služeb autobusových dep již není nezbytné, jelikož údržba nebo oprava autobusů mohly být svěřeny specializovaným dílnám.
21

Zadruhé je pak třeba zkoumat, zda je s touto svobodou slučitelná vnitrostátní právní úprava, která neumožňuje společnosti uplatnit v hostitelském členském státě ztrátu vzniklou v členském státě původu před přemístěním místa jejího skutečného vedení do hostitelského členského státu. Předkládající soud poukazuje na to, že oblast přímých daní v zásadě nepodléhá harmonizaci a že jsou členské státy v dané oblasti svrchované, zároveň si však klade otázku, zda tato svoboda znamená, že změna daňové rezidence z jednoho členského státu do jiného musí být vždy z daňového hlediska neutrální.
59

Skutečnost, že tito soudci nebudou vystaveni kárným řízením nebo sankcím za využití takové možnosti obrátit se na Soudní dvůr, která spadá do jejich výlučné pravomoci, představuje ostatně záruku vlastní jejich nezávislosti (v tomto smyslu viz usnesení ze dne 12. února 2019, RH, C‑8/19 PPU, EU:C:2019:110, bod 47), kterážto nezávislost je klíčová zvláště pro řádné fungování systému soudní spolupráce, který ztělesňuje mechanismus řízení o předběžné otázce upravený v článku 267 SFEU [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 25. července 2018, Minister for Justice and Equality (Nedostatky soudního systému), C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, bod 54 a citovaná judikatura].
56

Soudní příslušnost se určí podle uvedeného oddílu 4, jsou-li splněny všechny tři podmínky stanovené v čl. 15 odst. 1 nařízení č. 44/2001: zaprvé má některá ze smluvních stran postavení spotřebitele, který jedná v rámci, o němž lze mít za to, že nespadá do jeho profesionální nebo podnikatelské činnosti, zadruhé smlouva mezi takovýmto spotřebitelem a profesionálem či podnikatelem byla skutečně uzavřena a zatřetí spadá takováto smlouva do některé z kategorií uvedených v odst. 1 písm. a) až c) uvedeného článku 15. Tyto podmínky musí být splněny kumulativně, takže není-li některá z oněch tří podmínek splněna, příslušnost nemůže být určena podle pravidel platných ve věcech spotřebitelských smluv (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 28. ledna 2015, Kolassa, C‑375/13, EU:C:2015:37, bod 23 a citovaná judikatura).
„(2)

Směrnice [89/665] a [92/13] se […] v souladu s výkladem Soudního dvora Evropských společenství použijí pouze na zakázky, které spadají do oblasti působnosti směrnic [2004/18] a [2004/17], a to bez ohledu na druh zadávacího řízení či výzvy k účasti v soutěži, včetně soutěže o návrh, kvalifikačních systémů a dynamických nákupních systémů. V souladu s judikaturou Soudního dvora by měly členské státy zajistit, aby byly k dispozici účinné a rychlé prostředky nápravy vůči rozhodnutím veřejných zadavatelů a zadavatelů o tom, zda konkrétní zakázka spadá do osobní a věcné působnosti směrnic [2004/18] a [2004/17].
38

Vzhledem ke všem předcházejícím úvahám je třeba na položenou otázku odpovědět tak, že v případě převodu podniku, do něhož je zapojeno více nabyvatelů musí být čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/23 vykládán tak, že práva a povinnosti vyplývající z pracovní smlouvy jsou převedeny na každého z nabyvatelů v poměru k úkolům, které vykonává dotyčný zaměstnanec, a to pod podmínkou, že rozdělení pracovní smlouvy, které z toho vyplývá, je možné nebo nebude mít za následek zhoršení pracovních podmínek a nezasahuje nepříznivě do zachování práv zaměstnanců, která zaručuje tato směrnice, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu. V případě, že by se takové rozdělení ukázalo neuskutečnitelným nebo by nepříznivě zasahovalo do práv uvedeného zaměstnance, by podle článku 4 uvedené směrnice byli za osobu, z jejíž strany byl pracovní poměr v důsledku toho případně ukončen, považováni nabyvatel nebo nabyvatelé, i kdyby k tomuto ukončení došlo na podnět zaměstnance.
8

Body 7, 9, 19, 20 a 44 odůvodnění směrnice 2008/48 znějí takto: „(7) Pro usnadnění vzniku dobře fungujícího vnitřního trhu spotřebitelských úvěrů je nezbytné zajistit harmonizovaný rámec Společenství v celé řadě klíčových oblastí. Právní předpisy Společenství zaměřené na budoucnost, schopné přizpůsobit se budoucím formám úvěrů a umožňující členským státům odpovídající stupeň pružnosti při jejich provádění by měly s ohledem na neustále se vyvíjející trh spotřebitelských úvěrů a vzrůstající mobilitu evropských občanů napomoci při zavedení moderní právní úpravy spotřebitelského úvěru. […] […] (9) Úplná harmonizace je nezbytná pro zajištění vysoké a rovnocenné úrovně ochrany zájmů všech spotřebitelů ve Společenství a pro vytvoření skutečného vnitřního trhu. […] […] (19) Aby se mohli spotřebitelé rozhodovat na základě úplné znalosti věci, měli by před uzavřením úvěrové smlouvy získat přiměřené informace o podmínkách a nákladech úvěru a o svých povinnostech, přičemž by měli mít možnost vzít si tyto informace s sebou a posoudit je. Pro zajištění co největší průhlednosti a srovnatelnosti nabídek by tyto informace měly zahrnovat především roční procentní sazbu nákladů úvěru určovanou stejným způsobem v celém Společenství. […] (20) Celkové náklady úvěru pro spotřebitele by měly zahrnovat veškeré náklady, včetně úroku, provizí, daní, poplatků pro zprostředkovatele úvěru a veškerých poplatků, které musí spotřebitel zaplatit v souvislosti s úvěrovou smlouvou, s výjimkou nákladů na notáře. Otázka, zda věřitel skutečně zná náklady, by měla být posouzena objektivně se zohledněním požadavků náležité profesionální péče. […] (44) K zajištění průhlednosti a stability trhu by členské státy měly až do další harmonizace zajistit zavedení vhodných opatření pro regulaci věřitelů nebo dohled nad nimi.“
29

Tvrdí, že pokud jde o porušení práv formou napodobeniny, Soudní dvůr rozhodl, že užívání označení totožného nebo podobného ochranné známce, které u veřejnosti vyvolává nebezpečí záměny, zasahuje nebo je schopné zasáhnout do základní funkce ochranné známky [rozsudek ze dne 12. června 2008, O2 Holdings a O2 (UK), C‑533/06, EU:C:2008:339, bod 59], a že i když funkce označení původu ochranné známky není jedinou funkcí ochranné známky, které je přiznána ochrana proti zásahům ze strany třetích osob (rozsudek ze dne 22. září 2011, Interflora a Interflora British Unit, C‑323/09, EU:C:2011:604, bod 39), ochrana poskytnutá proti porušení práv rozmnožováním, vzhledem k tomu, že je absolutní a že je vyhrazena zásahům nejen do základní funkce ochranné známky, ale i do jejích dalších funkcí, jako jsou funkce sdělovací, investiční či reklamní, je širší než ochrana stanovená proti porušení práv formou napodobeniny, jejíž provedení vyžaduje důkaz o existenci nebezpečí záměny, a tedy možnost zásahu do základní funkce ochranné známky (rozsudek ze dne 18. června 2009, L’Oréal a další, C‑487/07, EU:C:2009:378, body 58 a 59).
3

Body 11, 12, 18, 43, 44, 50, 56 a 60 odůvodnění směrnice 2013/32 znějí: „(11) Aby bylo možné komplexně a účinně posoudit potřeby žadatelů v oblasti mezinárodní ochrany ve smyslu směrnice Evropského parlamentu a Rady 2011/95/EU ze dne 13. prosince 2011 o normách, které musí splňovat státní příslušníci třetích zemí nebo osoby bez státní příslušnosti, aby mohli požívat mezinárodní ochrany, o jednotném statusu pro uprchlíky nebo osoby, které mají nárok na doplňkovou ochranu, a o obsahu poskytnuté ochrany [(Úř. věst. 2011, L 337, s. 9)], měl by rámec Unie týkající se řízení pro přiznání a odnímání mezinárodní ochrany vycházet z pojetí jednotného azylového řízení. (12) Hlavním cílem této směrnice je stanovit další normy řízení v členských státech pro přiznávání a odnímání mezinárodní ochrany s cílem zavést v Unii společné azylové řízení. […] (18) Je v zájmu členských států i žadatelů o mezinárodní ochranu, aby bylo rozhodnutí o žádosti o mezinárodní ochranu přijato[]co možná nejdříve, aniž by tím bylo dotčeno provedení přiměřeného a úplného posouzení. […] (43) Členské státy by měly všechny žádosti zhodnotit po věcné stránce, to jest posoudit, zda dotyčný žadatel může být uznán za osobu způsobilou pro mezinárodní ochranu podle směrnice 2011/95/EU, pokud tato směrnice nestanoví jinak, zejména v případech, kdy lze důvodně předpokládat, že posouzení provede nebo dostatečnou ochranu poskytne jiná země. […] (44) Členské státy by rovněž neměly mít povinnost hodnotit věcnou stránku žádosti o mezinárodní ochranu, pokud lze důvodně předpokládat, že žadatel s ohledem na dostatečnou vazbu k některé třetí zemi ve smyslu vnitrostátních právních předpisů může požádat o ochranu v této třetí zemi, a existují důvody se domnívat, že bude žadatel touto zemí převzat nebo zpětně převzat. Členské státy by takto měly postupovat pouze tehdy, pokud by v dané třetí zemi byl tento konkrétní žadatel v bezpečí. V zájmu zamezení dalšího pohybu žadatelů by měly být stanoveny společné zásady, na základě nichž členské státy pokládají nebo označují třetí země za bezpečné. […] (50) Skutečnost, že proti rozhodnutí o žádosti o mezinárodní ochranu, […] musí být k dispozici účinné opravné prostředky k soudu, odráží jednu ze základních zásad práva Unie. […] (56) Jelikož cíle této směrnice, totiž stanovení společných řízení pro přiznávání a odnímání mezinárodní ochrany […] […] (60) Tato směrnice respektuje základní práva a ctí zásady uznané v Listině. Cílem této směrnice je zejména zajistit plné respektování lidské důstojnosti a podpořit uplatňování článků 1, 4, 18, 19, 21, 23, 24 a 47 Listiny a v souladu s tím musí být prováděna.“
19

V bodech 147 a 148 uvedeného rozsudku Soudní dvůr nicméně upřesnil, že čl. 46 odst. 3 směrnice 2013/32 by byl zbaven veškerého užitečného účinku, pokud by bylo připuštěno, že po vydání rozsudku, jímž prvostupňový soud provedl v souladu s tímto ustanovením úplné a ex nunc posouzení potřeby mezinárodní ochrany žadatele podle směrnice 2011/95, může uvedený orgán přijmout rozhodnutí, které je v rozporu s tímto posouzením, anebo může nechat uplynout značně dlouhou dobu, která může zvýšit riziko, že nastanou skutečnosti, které vyžadují nové, aktualizované posouzení. I když tedy účelem směrnice 2013/32 není zavést společnou normu upravující pravomoc přijmout nové rozhodnutí o žádosti o mezinárodní ochranu po zrušení původního rozhodnutí, z jejího cíle zajistit co nejrychlejší vyřízení žádostí této povahy, z povinnosti zajistit užitečný účinek jejího čl. 46 odst. 3, jakož i z potřeby zajistit účinnost opravného prostředku vyplývající z článku 47 Listiny plyne, že každý členský stát vázaný uvedenou směrnicí musí upravit své vnitrostátní právo takovým způsobem, aby po zrušení původního rozhodnutí a v případě vrácení věci kvazisoudnímu nebo správnímu orgánu podle čl. 2 písm. f) uvedené směrnice bylo nové rozhodnutí přijato v krátké lhůtě a bylo v souladu s posouzením obsaženým ve zrušujícím rozsudku.
3

Body 1, 5 a 10 odůvodnění rámcového rozhodnutí Rady 2005/212/SVV ze dne 24. února 2005 o konfiskaci výnosů a majetku z trestné činnosti a nástrojů trestné činnosti (Úř. věst. 2005, L 68, s. 49) zní následovně: „(1) Hlavním motivem přeshraniční organizované trestné činnosti je finanční prospěch. Aby byly veškeré snahy v oblasti předcházení této trestné činnosti a boje proti ní účinné, musí se zaměřit na vysledování, zmrazení, zajištění a konfiskaci výnosů z trestné činnosti. To však ztěžují mimo jiné rozdíly mezi právními předpisy členských států v této oblasti. […] (5) Podle doporučení 19 akčního plánu z roku 2000 s názvem ‚Předcházení organizované trestné činnosti a boj proti ní: Strategie Evropské unie pro počátek nového tisíciletí‘, který [Rada Evropské unie] schválila dne 27. března 2000 […], by se mělo posoudit, zda není zapotřebí nástroj, který by s přihlédnutím k osvědčeným postupům užívaným v členských státech a za dodržení základních právních zásad zavedl možnost zmírnit v trestním, občanském nebo daňovém právu důkazní břemeno týkající se zdroje majetku v držení osoby odsouzené za trestný čin související s organizovanou trestnou činností. […] (10) Účelem tohoto rámcového rozhodnutí je zajistit, aby všechny členské státy měly účinná pravidla pro konfiskaci výnosů z trestné činnosti, mimo jiné i ve vztahu k důkaznímu břemeni týkajícímu se zdroje majetku osoby odsouzené za trestný čin související s organizovanou trestnou činností. Toto rámcové rozhodnutí navazuje na dánský návrh rámcového rozhodnutí o vzájemném uznávání rozhodnutí o konfiskaci výnosů z trestné činnosti a o dělení majetku v rámci Evropské unie, který se předkládá současně.“
3

Body 4, 6, 19 a 30 až 32 odůvodnění směrnice 2013/48 uvádí: „(4) Provádění zásady vzájemného uznávání rozhodnutí v trestních věcech předpokládá vzájemnou důvěru členských států v systémy trestního soudnictví ostatních členských států. Rozsah vzájemného uznávání závisí do značné míry na řadě činitelů, mezi něž patří mechanismy na ochranu práv podezřelých nebo obviněných osob a společné minimální normy nezbytné pro snazší uplatňování zásady vzájemného uznávání. […] (6) Vzájemné uznávání rozhodnutí v trestních věcech lze úspěšně provádět pouze v prostředí důvěry, v němž nejen justiční orgány, ale i všichni účastníci trestního řízení považují rozhodnutí justičních orgánů jiných členských států za rovnocenná rozhodnutím vlastních orgánů, což vyžaduje nejen důvěru v přiměřenost pravidel jiných členských států, ale i důvěru v to, že jsou uvedená pravidla správně uplatňována. Posílení vzájemné důvěry vyžaduje podrobná pravidla pro ochranu procesních práv a záruk vyplývajících z Listiny, [Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod, podepsané v Římě dne 4. listopadu 1950] a [Mezinárodního paktu o občanských a politických právech, který byl přijat Valným shromážděním OSN dne 16. prosince 1966 a vstoupil v platnost dne 23. března 1976]. Vyžaduje rovněž, aby se pomocí této směrnice a jiných opatření v [Evropské] Unii dále rozvíjely minimální normy stanovené v Listině a Evropské úmluvě o ochraně lidských práv a základních svobod. […] (19) Členské státy by měly zajistit, aby podezřelé nebo obviněné osoby měly právo na přístup k obhájci bez zbytečného prodlení v souladu s touto směrnicí. V každém případě by podezřelým nebo obviněným osobám měl být umožněn přístup k obhájci během trestního řízení probíhajícího před soudem, pokud se tohoto práva nevzdaly. […] (30) V případech zeměpisné vzdálenosti podezřelé nebo obviněné osoby, například v zámořských územích nebo v případě, kdy členský stát provádí vojenské operace mimo své území nebo se takových operací účastní, mají členské státy možnost se dočasně odchýlit od práva podezřelé nebo obviněné osoby na přístup k obhájci bez zbytečného prodlení po zbavení svobody. […] (31) Členské státy by měly mít možnost se dočasně odchýlit od práva na přístup k obhájci v přípravném řízení, pokud je v naléhavých případech třeba odvrátit vážné nepříznivé důsledky pro život, svobodu nebo tělesnou nedotknutelnost určité osoby. […] Jakékoli zneužití této odchylky by v zásadě nenapravitelně poškodilo právo na obhajobu. (32) Členské státy by měly mít rovněž možnost se dočasně odchýlit od práva na přístup k obhájci v přípravném řízení, pokud vyšetřovací orgány musí nezbytně přijmout okamžitá opatření umožňující zabránit závažnému ohrožení trestního řízení, zejména zničení nebo pozměnění nejdůležitějších důkazů nebo ovlivňování svědků. […] Zneužití této odchylky by v zásadě nenapravitelně poškodilo právo na obhajobu.“
13

Článek R. 541-1 uvedeného zákoníku zní takto: „Pro účely použití prvního pododstavce článku L. 541-1 musí procentní podíl trvalého postižení, který musí vykazovat dítě se zdravotním postižením, aby vznikl nárok na příspěvek na výchovu dítěte se zdravotním postižením, činit alespoň 80 %. Míra postižení se posuzuje podle vzorové stupnice připojené k Décret no 93–1216 du 4 novembre 1993 relatif au guide-barème applicable pour l’attribution de diverses prestations aux personnes handicapées et modifiant le code de la famille et de l’aide sociale, le code de la sécurité sociale (deuxième partie: Décrets en Conseil d’État) et le décret no 77-1549 du 31 décembre 1977 [nařízení č. 93–1216 ze dne 4. listopadu 1993 o vzorové stupnici použitelné na poskytování různých dávek osobám se zdravotním postižením a kterým se mění zákoník o rodině a sociální pomoci, zákoník sociálního zabezpečení (druhá část: Nařízení Conseil d’État (Státní rada) a nařízení č. 77–1549 ze dne 31. prosince 1977]. […]“
3

Body 1 a 2 a 12 až 15 odůvodnění nařízení č. 261/2004 uvádějí: „(1) Činnost Společenství v oblasti letecké dopravy [by měla] mimo jiné směřovat k zajištění vysoké úrovně ochrany cestujících. Kromě toho by měl být obecně brán zásadní zřetel na požadavky ochrany spotřebitele. (2) Odepření nástupu na palubu a zrušení nebo významné zpoždění letů způsobuje cestujícím závažné potíže a nepohodlí. […] (12) Obtíže a nepohodlí způsobené cestujícím zrušením jejich letů by se měly rovněž zmírnit. Toho by mělo být dosaženo povinností dopravců informovat cestující o zrušení letu před plánovaným časem odletu a navíc jim nabídnout přiměřené přesměrování tak, aby cestující mohli provést jiná opatření. Pokud tak neučiní, měli by letečtí dopravci cestující odškodnit s výjimkou případu, kdy ke zrušení letu dojde za mimořádných okolností, kterým by nebylo možné zabránit, i kdyby byla všechna přiměřená opatření přijata. (13) Cestujícím, jejichž lety jsou zrušeny, by mělo být umožněno proplacení jejich letenek nebo využití přesměrování za uspokojivých podmínek a mělo by být o ně v průběhu čekání na pozdější let dostatečně postaráno. (14) Stejně jako podle Montrealské úmluvy by měly být povinnosti provozujících leteckých dopravců omezeny nebo vyloučeny v případech, kdy byla událost způsobena mimořádnými okolnostmi, kterým by nebylo možné zamezit, i kdyby byla přijata všechna přiměřená opatření. Tyto mimořádné okolnosti se mohou vyskytnout zejména v případech politické nestability, povětrnostních podmínek neslučitelných s uskutečněním dotčeného letu, bezpečnostních rizik, neočekávaných nedostatků letové bezpečnosti a stávek, které postihují provoz provozujícího leteckého dopravce. (15) Za vznik mimořádných okolností by se měl považovat případ, kdy dopad rozhodnutí řízení letového provozu, které se vztahuje k jednotlivému letadlu v určitý den, vyvolá velké [významné] zpoždění, zpoždění do dalšího dne nebo zrušení jednoho nebo více letů uvedeného letadla, i když byla dotčeným leteckým dopravcem přijata všechna přiměřená opatření, aby zabránil zpoždění nebo zrušení.“