ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3.

Rozhodnutím ze dne 12. listopadu 2008 (dále jen „původní rozhodnutí“) Komise schválila nouzovou rekapitalizaci ve prospěch ING, v jejímž rámci Nizozemsko upsalo cenné papíry ve výši 10 miliard eur ING (dále jen „kapitálový vklad“). Podle původních podmínek si ING mohla vybrat mezi odkupem cenných papírů za 15 eur za každý cenný papír (což představovalo o 50 % více než jejich emisní kurs) během tří let, nebo je po třech letech převést na kmenové akcie. V druhém případě by se ovšem Nizozemsko mohlo rozhodnout pro odkoupení cenných papírů od ING za 10 eur za cenný papír s připočtením úroků. Kupón (vyplacení úroků) k cenným papírům se měl vyplatit státu, pouze pokud ING vyplatila dividendy z kmenových akcií. Komise konstatovala, že kapitálový vklad představoval státní podporu pro ING a dočasně ji schválila. V případě, že by byl restrukturalizační plán předložen Komisi do šesti měsíců, schválení by bylo automaticky prodlouženo až do rozhodnutí Komise o tomto plánu. Původní rozhodnutí zohlednilo řadu závazků stanovených Nizozemskem, mimo jiné to, že růst bilanční sumy ING bude omezen.
25.

A konečně společnost CTP tvrdí, že postup stanovený v článcích 4 a 6 nařízení (EHS) č. 1191/69 je pouze přechodný, neboť pro předložení žádostí o zrušení závazků veřejné služby byla stanovena lhůta do 1. ledna 1973. Podle jejího názoru by bylo absurdní, kdyby vyrovnání záviselo na podání uvedené žádosti, neboť by to znamenalo, že by právo na vyrovnání ztratily všechny podniky, jimž byl uložen závazek veřejné služby po 1. lednu 1973.
25.

Bez čl. 3 odst. 6 směrnice 2001/83, ve znění směrnice 2004/27, by se směrnice 2002/98 vztahovala na odběr a vyšetření, jakož i na zpracování, skladování a distribuci plazmy připravené průmyslovým způsobem pro účely transfuze. To by vyplývalo z čl. 2 odst. 1 směrnice 2002/98 ve spojení s definicemi obsaženými v jejím čl. 3 písm. b) a c).
29.

Úvodem je třeba poznamenat, že pokud by otázka b) položená vnitrostátním soudem byla zodpovězena kladně a rozhodnutí monitorovacího výboru estonsko-lotyšského programu 2007-2013 bylo aktem orgánu, instituce nebo jiného subjektu Unie pro účely článku 263 SFEU, projednání žaloby podané MTÜ Liivimaa Lihaveis by skutečně příslušelo Tribunálu Evropské unie, a nikoli estonským soudům, což je předmětem otázky c) vnitrostátního soudu. Nejprve se tedy budu zabývat právními otázkami vyplývajícími z otázek b) a c) a až poté přikročím k otázce a), která se týká slučitelnosti bodu 6.6 průvodce programem s právem Evropské unie.
19.

V této souvislosti je důležité poukázat na to, že mezi účastníky řízení je nesporné, že i) příjemce podpory nevrátil neslučitelnou podporu do uplynutí lhůty stanovené v předmětném rozhodnutí Komise; ii) podpora nebyla vrácena do 4. prosince 2013, to znamená do dne, kdy se uskutečnilo jednání v projednávané věci, a iii) podpora, která má být navrácena, činí 651007 eur plus úroky.
81.

Pokud by totiž mělo být odloženo použití čl. 10 odst. 2 nařízení, změna označení by byla v každém případě nezbytná po uplynutí přechodného období, neboť by buď bylo tvrzení od daného okamžiku uvedeno na seznamu schválených tvrzení, a výrobce by tak musel doplnit informace podle čl. 10 odst. 2 nařízení č. 1924/2006, nebo by toto tvrzení nebylo schváleno a výrobce by jej musel z označení používaného během přechodného období odstranit. V obou případech budou nezbytně provedeny změny. Použitelnost čl. 10 odst. 2 nařízení od 1. července 2007 proto pouze uspíší nevyhnutelný zápis – v případě schválení – informací, které tento článek obsahuje.
52.

Pokud jde o zachování rozdělení daňové pravomoci mezi členskými státy, které nebylo zmíněno na jednání, Finanzamt Essen-Süd a německá vláda poukazují ve svých písemných vyjádřeních na to, že cílem ustanovení InvStG je stejné daňové zacházení jak s investicemi do fondů a přímými investicemi, tak i s investicemi do zahraničních fondů a investicemi do tuzemských fondů. Finanzamt Essen-Süd připomíná, že Spolková republika Německo zdaňuje celosvětový příjem svých rezidentů, kteří tedy musejí podléhat dani z příjmů neomezeně.
78.

Především konstatuji, že z protokolu z jednání, jehož pravdivost nebyla Francouzskou republikou zpochybněna, nepochybně vyplývá, že tento stát v odpovědi na otázku Tribunálu uvedl, že nepopírá, že se jednalo o státní prostředky, za předpokladu, že by Tribunál dospěl k závěru o existenci neomezené implicitní záruky. Navíc Francouzská republika v rámci výměny dopisů po jednání před Tribunálem ( 72 ) potvrdila, že „pokud by Tribunál dospěl k závěru o existenci neomezené implicitní záruky, jednalo by se o státní prostředky“. V témže dopise Francouzská republika následně upřesnila povahu důkazů, které podle ní musí být podány Komisí, aby bylo možno dospět k závěru o existenci takovéto záruky. Z toho vyvozuji, že Francouzská republika nepopírá stanovisko, které zaujala na jednání. Případné zkreslení důkazů musí ostatně zjevně vyplývat z písemností ve spise, aniž by bylo nutné provádět nové posouzení skutkového stavu a důkazů ( 73 ). Tak tomu však v projednávaném případě není.
48.

Druhá, třetí a čtvrtá otázka se týkají použití volného pohybu služeb. Nejprve je třeba objasnit, zda sporná služba spadá do oblasti působnosti volného pohybu služeb, pokud je poskytována z Lucemburska na území Maďarska (k tomu viz níže část 1). Následně je třeba přezkoumat, zda je s touto svobodou slučitelná situace, kdy orgány přijímajícího členského státu s ohledem na uvedenou službu vedou správní řízení (k tomu viz níže část 2), a dále, zda tento stát může vyžadovat registraci [k tomu viz níže část 3 písm. b)] nebo založení pobočky na svém státním území [k tomu viz níže část 3 písm. c)].
150.

Unijní právo tedy zatím neupravuje „přinejmenším“ právo na přenos po drátě nebo pomocí kabelu, kdežto v úmluvě by být upraveno mohlo, a členské státy jsou v současné době oprávněny upravit jej v rámci vlastního práva. Zda tak učiní ze své iniciativy nebo v důsledku mezinárodního závazku, není v tomto směru podstatné. Je rovněž bez významu, zda je taková širší ochrana charakterizována jako nové právo nebo širší rozsah použití stávajícího práva. Je pravdou, že unijní právo výslovně stanoví, že členské státy mají pravomoc rozšířit ochranu poskytovanou nositelům práv, pokud jde o přenos, jako právo odlišné od ostatních práv upravených relevantními směrnicemi Evropské unie. Stejné odůvodnění by platilo pro právo na sdělování veřejnosti mimo místa přístupná veřejnosti za vstupné (například v obchodech či restauracích), pokud by úmluva takové právo upravovala. V dostupné dokumentaci však nenacházím nic, co by naznačovalo, že by úmluva mohla takto rozšířit oblast působnosti práva na sdělování veřejnosti. Pro účely prvního žalobního důvodu by tedy nemělo být bráno v potaz.
29.

Situace může být jasněji popsána pomocí příkladu, který na jednání uvedlo Spojené království. Kdyby fond namísto investování výlučně do akcií nebo jiných finančních produktů investoval do nemovitého majetku za účelem získání příjmu z pronájmu (a to není nepravděpodobná situace), pak by jeho pronajímatelská činnost, pokud by se rozhodl pro zdanění podle čl. 13 části C písm. a) šesté směrnice (což je rovněž věrohodné), podléhala DPH ( 15 ). V takovém případě by byly jakékoliv služby auditu, konzultační služby, správní nebo administrativní služby, které by fond používal pro účely své pronajímatelské činnosti, přímo přičitatelné uvedené zdanitelné činnosti a DPH fakturovaná z těchto činností by byla odpočitatelná od DPH, kterou by fond musel účtovat u svých plnění na výstupu. Tato daň by nebyla odpočitatelná z daně odvedené PPG na výstupu, protože by služby byly použity pro účely zdanitelných činností fondu, a nikoliv PPG, a to i kdyby je PPG hradila. Pokud jde o řetězec přičitatelnosti, nevím, proč by tato situace měla být jiná pouze proto, že činnost fondu nepodléhá DPH.
46.

Naopak francouzské znění uvádí „percevoir une contrepartie provenant essentiellement de l’entrée d’autres consommateurs dans le système plutôt que de la vente ou de la consommation de produits“ a španělské znění uvádí „la oportunidad de recibir una compensación derivada fundamentalmente de la entrada de otros consumidores en el plan, y no de la venta o el consumo de productos“. Anglická verze odpovídá těmto zněním, neboť hovoří o možnosti „to receive compensation that is derived primarily from the introduction of other consumers into the scheme rather than from the sale or consumption of products“ [získat odměnu, která vyplývá zejména ze získání dalších spotřebitelů do tohoto programu, a nikoli z prodeje nebo spotřeby produktů]. Tyto verze budu nazývat verze „s relativní podmínkou“ ( 21 ).
18.

Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia (správní soud regionu Lombardie) v prvním stupni zamítl žalobu, kterou společnost Cascina Tre Pini podala proti tomuto rozhodnutí. V současnosti odvolání této společnosti projednává Consiglio di Stato (dále jen „Státní rada“). Tento orgán pokládá Soudnímu dvoru následující otázky: „1. Brání články 9 a 10 směrnice 92/43/EHS vnitrostátnímu právnímu předpisu (čl. 3 odst. 4a DPR č. 357/1997), který na regiony a autonomní provincie přenáší pravomoc navrhnout ex officio změnu klasifikace lokalit významných pro Společenství, aniž stanov[uje] povinnost těchto územněsprávních celků tuto pravomoc uplatnit v případě, kdy jim byla za účelem uplatnění této pravomoci předložena odůvodněná žádost soukromých vlastníků ploch zahrnutých do LVS, a to ani v případě, kdy tito soukromí vlastníci tvrdí, že došlo k poškození životního prostředí? 2. Brání články 9 a 10 směrnice o přírodních stanovištích vnitrostátnímu právnímu předpisu (čl. 4a DPR č. 357/1997), který na regiony a autonomní provincie přenáší pravomoc navrhnout ex officio na základě pravidelného přezkoumání změnu klasifikace LVS, aniž by stanovil, v jakých intervalech se má toto přezkoumání provádět (např. jednou za dva nebo tři roky.), a aniž stanov[uje], že zahájení pravidelného přezkoumání bude zveřejněno s cílem umožnit dotčeným osobám, aby předložily připomínky nebo návrhy? 3. Brání články 9 a 10 směrnice o přírodních stanovištích vnitrostátnímu právnímu předpisu (čl. 3 odst. 4a DPR č. 357/1997), který na regiony a autonomní provincie přenáší pravomoc navrhnout změnu klasifikace LVS, aniž takovou pravomoc přiznává státu alespoň podpůrně, pro případ nečinnosti regionů a autonomních provincií? 4. Brání články 9 a 10 směrnice o přírodních stanovištích vnitrostátnímu právnímu předpisu (čl. 3 odst. 4a DPR č. 357/1997), který regionům a autonomním provinciím stanoví pravomoc, navrhovat na základě zcela volného uvážení ex officio změnu klasifikace LVS, aniž jim stanov[uje] povinnost využít této pravomoci, a to ani v případě, že dojde – k formálně zjištěnému – znečištění nebo poškození životního prostředí?“
97.

Je pravda, že v bodě 52 napadeného rozsudku je uvedeno, že „existence těchto nesrovnalostí [je] dostatečná k provedení finanční opravy, aniž by rozpočtu Společenství musela vzniknout konkrétní finanční újma“. To neznamená nutně, že Tribunál měl za to, že v tomto případě došlo ke konkrétní újmě. V bodě 50 Tribunál ve skutečnosti uvádí, že konkrétní projekt (Tralag Landmaschinen) získal neoprávněně dodatečný finanční příspěvek ve výši 15 %. A další čtyři programy mohly obdržet podporu, pokud by byly zařazeny pod opatření 1.1, ovšem nemohly být zařazeny pod opatření 2.1, v jehož rámci nicméně podporu obdržely. Tato nesrovnalost znamenala, že byly podpořeny projekty, které třebaže byly teoreticky způsobilé k podpoře, mohly být prakticky podpořeny pouze při splnění určitých podmínek stanovených Unií, jejichž dodržení byl členský stát povinen zajistit. Podle mého názoru to znamená zjevnou újmu rozpočtu Společenství, z něhož byly financovány projekty, které nesplňovaly podmínky za tímto účelem stanovené.
11.

Podle čl. 7 odst. 3 uvedené směrnice: „Odchylně od odstavce 2 je u zboží, které je uvedeno v odst. 1 písm. a) a při svém vstupu do Společenství je propuštěno do některého z režimů uvedených v čl. 16 odst. 1 bodu B písm. a), b), c) a d) nebo do režimu dočasného použití s úplným osvobozením od daně při dovozu anebo do režimu vnějšího tranzitu, místem dovozu členský stát, na jehož území se na toto zboží přestanou vztahovat uvedené režimy. Obdobně, je‑li zboží uvedené v odst. 1 písm. b) propuštěno při svém vstupu do Společenství do některého z režimů uvedených v čl. 33a odst. 1 písm. b) nebo c), je místem dovozu členský stát, na jehož území je tento režim ukončen.“
43.

V zájmu správného pochopení tématu diskuze a objasnění mých úvah si dovoluji uvést konkrétní příklad, který je podobný případu posuzovanému v projednávané věci. Uvádím situaci, ve které byla ve Francii uzavřena smlouva mezi francouzskou společností a francouzskou státní příslušnicí, ohledně níž se mělo s největší pravděpodobností za to, že k jejímu plnění dojde ve Francii, avšak která v rámci vyslání zaměstnankyně na velmi dlouhou dobu (více než 10 let) byla v podstatě soustavně plněna v Saudské Arábii. Pokud bychom vycházeli z myšlenky, že ustanovení o výjimce uvedené v čl. 6 odst. 2 in fine Římské úmluvy se může uplatnit pouze zcela podpůrně a výjimečně, a sice v případě, že hraniční určovatel místa plnění pracovní smlouvy je zcela nevhodný, což zjevně neplatí v případě dlouhodobého plnění smlouvy na jednom a téže místě, bylo by tedy nutné bez váhání použít právo Saudské Arábie. Naproti tomu, pokud bychom vycházeli z myšlenky, že i v případě, že se má za to, že místo plnění smlouvy lze velmi snadno určit, je soud oprávněn ověřit, zda uvedená smlouva nemá případně užší vazby s jinou zemí, byla by odpověď o dost méně jednoznačná, neboť ačkoliv byla smlouva obvykle plněna v Saudské Arábii, řada skutečností s ní souvisejících směřuje spíše k určení práva francouzského.
83.

Dodávám, že rozsudek Soudního dvora určující nesplnění povinnosti v projednávané věci by měl značný význam, nejen pro orgány zřízené na základě čl. 28 odst. 1 směrnice, ale rovněž pro jakýkoliv jiný nezávislý orgán zřízený na základě unijního práva. Tento rozsudek by tím, že by těmto nezávislým orgánům zajistil neodvolatelnost jejich mandátu do uplynutí stanovené doby, s výjimkou závažných důvodů, předem stanovených zákonem a objektivně ověřitelných, vedl ke značnému omezení škodlivého rizika „předem dané poslušnosti“ vnějším subjektům, veřejným či soukromým. Takový rozsudek by vyloučil „Damoklův meč“, který představuje paralyzující riziko předčasného ukončení jejich mandátu.
49.

Totéž vyplývá i ze společného prohlášení Rady a Komise, které bylo v souvislosti se schválením článku 1a směrnice 71/305 připojeno k protokolu z jednání Rady. V tomto prohlášení je potvrzeno, že článek 1a se má vztahovat na „všechny rozličné formy přímého subvencování“ ( 27 ). Nelze v něm ale nalézt žádnou indicii nasvědčující tomu, že by měly být do oblasti působnosti článku 1a zahrnuty kromě přímých subvencí také jiné výhody, jako například daňové úlevy, nebo že by takové daňové úlevy měly být samy o sobě pokládány za přímé subvence, jak tvrdí Komise v řízení před Soudním dvorem.
49.

Generální advokát Poiares Maduro již vysvětlil, že by vedlo k nepřijatelným výsledkům, kdyby o existenci stálé provozovny bylo možné hovořit jen tehdy, když užívané zaměstnance osoba povinná k dani sama zaměstnává ( 22 ). Ke zneužití by sváděla i okolnost, že by osoba povinná k dani mohla převést zdanění služeb z jednoho členského státu do druhého jen tím, že pokryje svou potřebu zaměstnanců jen prostřednictvím různých poskytovatelů služeb. Potud nesmí být zevšeobecňován poukaz Soudního dvora na nedostatek vlastních zaměstnanců při určování existence stálé provozovny v odvětví leasingu motorových vozidel ( 23 ).
94.

Zadruhé mám za to, že v případě, že se neověřuje diskriminační povaha opatření představujících překážky, přináší to značnou nevýhodu spočívající v tom, že se zakazuje modulovat míru soudního přezkumu, kterému tato opatření podléhají v zájmu toho, aby bylo ověřeno, zda jsou s to zaručit dosažení sledovaného cíle a nepřekračují meze toho, co je nezbytné k jeho dosažení. Diskriminační opatření, a zejména opatření, která odporují tak klíčové zásadě, jako je zásada zákazu přímé diskriminace na základě státní příslušnosti, musí dle mého názoru podléhat přísnějšímu požadavku proporcionality.
26.

V tomto ohledu Soudní dvůr konstatoval, že tato výjimka z osvobození od daně neplatí, pokud členský stát nevyužil možnosti upravené článkem 5 odst. 3 písm. c) šesté směrnice ( 12 ). Z toho vyplývá, že práva uvedená ve výjimce obsažené v druhé odrážce mohou být v zásadě též předmětem cenného papíru, který je osvobozen od daně podle čl. 13 části B písm. d) bodu 5 šesté směrnice. Avšak vzhledem k tomu, že výjimka obsažená v druhé odrážce neodkazuje pouze na písmeno c), nýbrž na celý třetí odstavec článku 5, musela by všechna tam uvedená práva spadat pod pojem „cenný papír“. Článek 5 odst. 3 ale neobsahuje jen v písmeni c) popsané příklady práv na účast ve společnosti, která zakládají vlastnické právo k nemovitosti. Písmena a) a b) kromě toho popisují práva k nemovitostem, jakož i věcná práva, která jejich majiteli poskytují právo užívat nemovitost, aniž jsou tato práva převedena až na základě účasti ve společnosti.
60.

Je třeba dodat, že Tribunál kritizoval metodu použitou dánskými orgány, která v případě zjištění takových nesrovnalostí, jako je například skladování balíků sena na pozemku, spočívala v uplatnění domněnky ve prospěch žadatele o podporu, a to tím, že měly za to, že uvedené balíky nebyly na dotyčném pozemku skladovány v období vynětí plochy z produkce. Podle Tribunálu taková metoda není v souladu s pravidly kontroly, která musí být členskými státy uplatňována za účelem zajištění řádného vynakládání unijních prostředků, a to v souladu s ustanoveními unijního práva, která jsou použitelná v rámci schválení účetní závěrky EZOZF. Zvyšuje totiž nebezpečí zneužití uvedených prostředků, jelikož v případě zjištění možné nesrovnalosti při opožděných kontrolách uvedené dánské úřady uplatnily domněnku, že tato nesrovnalost nebyla zjištěna v průběhu období vynětí dotčených ploch z produkce ( 36 ).
60.

Osoba má mimoto nárok na přístup ke svým osobním údajům, jelikož má zájem na ochraně svých základních práv a svobod, zejména práva na ochranu soukromí, když členský stát zpracovává informace, které se jí týkají ( 41 ). Odepření přístupu ke zpracovávaným údajům nebo k informacím o takovém zpracování by zbavilo účinku ostatní části směrnice 95/46. Například ověření, zda jsou osobní údaje zpracovávány pouze tehdy, když je to nezbytné k výkonu činnosti orgánu pověřeného dohledem ( 42 ), nebo k dosažené opravy nebo výmazu údajů ( 43 ), by mohlo být nemožné. Naproti tomu právní rozbor jako takový nespadá do oblasti práva jednotlivce na soukromí. Neexistuje tedy důvod domnívat se, že jedině jednotlivec je výlučně oprávněn k jeho ověření a opravě a k žádosti o jeho výmaz nebo blokování ( 44 ). Naopak, nezávislému soudnímu orgánu přísluší, aby přezkoumal rozhodnutí, pro které byl tento právní rozbor připraven.
77.

Zadruhé je třeba podotknout, že v okamžiku, kdy Minister for Justice, Equality and Law Reform zahájí posouzení žádosti o doplňkovou ochranu, ještě nevydal rozhodnutí o vrácení dotyčné osoby na hranici. Podle čl. 3 odst. 3 zákona z roku 1999 o přistěhovalectví Minister for Justice, Equality and Law Reform pouze oznámil svůj záměr vydat takovéto rozhodnutí. Toto oznámení musí umožnit, aby dotyčné osobě bylo vysvětleno, že v důsledku zamítnutí její žádosti o přiznání postavení uprchlíka již nadále nemá žádné platné povolení, které by jí umožňovalo zůstat na území dotyčného státu, což je následek, se kterým se setkáváme ve všech členských státech. Musí dotyčnou osobu informovat i o právech, která jí v tomto stadiu řízení přísluší. Uvedené oznámení informuje podle čl. 4 odst. 1 nařízení z roku 2006 dotyčnou osobu zejména o tom, že může podat žádost o přiznání statusu doplňkové ochrany a o dočasné povolení zůstat na území daného státu. K tomuto oznámení se přikládá informační materiál o doplňkové ochraně a tiskopis k podání žádosti. Žadatel je vyzván, aby kromě osobních údajů poskytl též veškeré doplňující dokumenty a podrobně popsal důvody konkrétně se vztahující k okolnostem uváděným na podporu jeho žádosti o doplňkovou ochranu a zejména popsal vážnou újmu, již by mohl při návratu do země svého původu utrpět. Vzhledem k těmto okolnostem lze podle mého názoru jen stěží tvrdit, že je Minister for Justice, Equality and Law Reform „nakloněn vyhoštění“, neboť přiznání doplňkové ochrany umožňuje dotyčné osobě získat platné povolení k pobytu na území daného státu.
46.

Dodávám, že by bylo absurdní nepovažovat matku, která přeruší svou výdělečnou činnost během své rodičovské dovolené, za zaměstnankyni ( 11 ). K pobírání Elterngeld v Německu je nutné, aby U. Wiering přerušila nebo omezila svou výdělečnou činnost ( 12 ). Pokud by U. Wiering například přerušila svou výdělečnou činnost, použil by se čl. 10 odst. 1 písm. a) nařízení č. 574/72, neboť už by nebyla zaměstnankyní. Z tohoto důvodu by Spolková republika Německo pozbyla svého postavení jakožto primárně příslušného členského státu a nemusela by již vyplácet dávku Elterngeld, a vše by se opět změnilo, pokud by U. Wiering pokračovala v práci na částečný úvazek ( 13 ).
6.

Zákonem č. 537/1993 bylo následně zavedeno nové rozdělení léčivých přípravků do následujících tříd: „Třída A“ pro základní léčivé přípravky a léčivé přípravky pro chronická onemocnění, „třída B“ pro léčivé přípravky jiné než léčivé přípravky náležející do třídy A se zvláštním léčebným významem a „třída C“ pro ostatní léčivé přípravky, které nespadají do třídy A ani do třídy B. Podle čl. 8 odst. 14 zákona č. 537/1993 jsou léčivé přípravky třídy A nebo třídy B plně hrazeny ze strany „Servizio Sanitario Nazionale“ (italská státní zdravotní služba; dále jen „SSN“), kdežto léčivé přípravky třídy C jsou plně hrazeny zákazníkem.
45.

Tribunál dále odmítl další argumenty R. Schrädera, v nichž senátu vytýkal, že se nezabýval jeho argumenty ohledně nespolehlivosti technického zkoušení z roku 1997. Zaprvé konstatoval, že technické zkoušení bylo uskutečněno na vhodném rostlinném materiálu, a sice řízcích odebraných z rostlin, které J. Hansson zaslal Bundessortenamt. Zadruhé R. Schräder neidentifikoval žádnou jinou rostlinnou odrůdu, od které by se LEMON SYMPHONY, i když popsaná jako odrůda s růstem výhonků „polovzpřímeným až horizontálním“, jasně v roce 1997 neodlišovala. Uvedené posouzení bylo slučitelné s hlavní argumentací předloženou OÚS a J. Hanssonem ( 44 ). Za těchto okolností totiž i za předpokladu, že by technické zkoušení v roce 1997 vedlo, jak tvrdí R. Schräder, k nesprávnému závěru o úrovni projevu přisuzované vlastnosti „růstu výhonků“ a od roku 1997 měla být přisuzována odlišná úroveň projevu, neměla by tato skutečnost žádný dopad na posouzení odlišitelnosti odrůdy LEMON SYMPHONY ve smyslu článku 7 nařízení, neboť toto posouzení se nezakládalo výlučně, pokud vůbec, na zohlednění uvedené vlastnosti ( 45 ). V tomto ohledu se upravený popis odrůdy LEMON SYMPHONY z roku 2005 lišil od popisu z roku 1997 pouze v tom, že došlo ke změně vlastnosti „růst výhonků“ ze „vzpřímený“ na „polovzpřímený“ ( 46 ). Ralf Schräder dále neprokázal, že by v důsledku uvedené změny nebyla v roce 1997 splněna kritéria odlišnosti, uniformity a stálosti ( 47 ). Odrůdové právo by bylo pro odrůdu LEMON SYMPHONY uděleno v každém případě ( 48 ). Senát navíc výslovně odmítl tvrzení R. Schrädera, že kdyby bylo zkoušení odrůdy SUMOST 01 provedeno za použití popisu LEMON SYMPHONY z roku 1997, byly by obě odrůdy považovány za jasně odlišitelné ( 49 ).