ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
54

Tato zásada tedy ukládá všem orgánům členského státu povinnost zajišťovat plný účinek unijních norem, přičemž právo členských států nemůže narušovat účinek přiznaný těmto jednotlivým normám na území uvedených států (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 26. února 2013, Melloni, C‑399/11, EU:C:2013:107, bod 59, a ze dne 4. prosince 2018, Minister for Justice and Equality a Commissioner of An Garda Síochána, C‑378/17, EU:C:2018:979, bod 39).
95

Na druhé straně je třeba zdůraznit po vzoru generálního advokáta, který to uvedl v bodě 83 svého stanoviska, že zařazení odvětví nebo pododvětví do uvedeného seznamu znamená, jak vyplývá z čl. 10a odst. 14 směrnice 2003/87, že neschopnost přenést náklady povolenek do cen musí být prokázána nikoli, jak tvrdí ExxonMobil, pro všechna zařízení v tomto odvětví nebo pododvětví, ale po celkovém posouzení ze strany Komise všech činností na úrovni Unie zařízení, které do něj spadají.
23

Soudní dvůr totiž v bodech 45 až 52 rozsudku ve věci Marks & Spencer rozhodl, že zabezpečení rozdělení zdaňovací pravomoci mezi členskými státy může způsobit, že na hospodářské činnosti společností usazených v jednom z těchto států bude nezbytné použít pouze daňová pravidla tohoto členského státu, co se týče jak zisků, tak ztrát. Umožnit společnostem rozhodnout se, zda zohlední ztráty v členském státě, kde jsou usazeny, nebo v jiném členském státě, by z tohoto pohledu značně narušilo vyvážené rozdělení zdaňovací pravomoci mezi členskými státy vzhledem k tomu, že by byl základ daně zvýšen v prvním státě a snížen ve druhém státě ve výši převedených ztrát. Členské státy musí mít dále možnost zabránit vyloučením přeshraničních úlev riziku dvojího započtení ztrát a tomu, že budou skupiny společností organizovaně převádět ztráty na společnosti usazené ve členských státech s vyššími daňovými sazbami, ve kterých je v důsledku toho daňová hodnota ztrát nejvyšší.
11

Ztráty německé dceřiné společnosti vlastněné společností Memira, které nemohly být započteny vůči zisku, činí 7,6 milionu eur. Mohly by být odečteny z německé korporační daně týkající se této dceřiné společnosti, a to započtením vůči běžným ziskům nebo bez časového omezení vůči pozdějším ziskům. Naopak tak by tomu nebylo v případě postupu, který zamýšlí společnost Memira a který je uveden v předchozím bodě, jelikož německá právní úprava vylučuje v případě fúze převod těchto ztrát na jiný podnik, který podléhá v Německu dani.
7

Článek 73 uvedeného řádu, nazvaný „Předkládání podání v listinné podobě soudní kanceláři“, v odstavci 3 stanovil: „Odchylně od čl. 72 odst. 2 věty druhé jsou den a hodina, kdy je úplná kopie podepsaného originálu podání […] doručena do soudní kanceláře telefaxem, rozhodné pro účely zachování procesních lhůt, a to za podmínky, že podepsaný originál podání, spolu s přílohami a kopiemi uvedenými v odstavci 2, je doručen do soudní kanceláře do deseti dnů poté. Článek 60 se na tuto desetidenní lhůtu nepoužije.“
26

Rakouská republika poukazuje dále na to, že účelem sporných vnitrostátních opatření je splnit předvolební slib daný v Německu před volbami do Bundestagu (Spolkový sněm, Německo) v roce 2013, jehož podstatou bylo zapojit zahraniční řidiče motorových vozidel do hrazení nákladů na financování německé infrastruktury bez vytvoření jakékoli dodatečné finanční zátěže pro vlastníky německých vozidel.
57

Tak by tomu mohlo být i v případě, kdy by činnost převedené jednotky spočívala pouze v dokončení plnění z některých smluv nebo určitých programů, aniž by bylo v rámci podniku nabyvatele zavedeno organizované seskupení takových faktorů, jaké jsou zmíněny v bodě 55 tohoto rozsudku (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 19. září 1995, Rygaard, C‑48/94, EU:C:1995:290, body 20 až 22).
(11)

Ochrana poskytnutá zapsané ochranné známce, jejímž cílem je především zajistit ochranné známce funkci označení původu, by měla být v případě totožnosti známky a označení a výrobků nebo služeb absolutní. Ochrana by měla platit i v případě podobnosti ochranné známky a označení a výrobků nebo služeb. Je nezbytné vykládat pojem podobnosti v souvislosti s nebezpečím záměny. Nebezpečí záměny, jehož posouzení závisí na mnoha faktorech, a zejména na povědomí o ochranné známce na trhu, na asociaci, která může vzniknout mezi užívaným označením a zapsanou známkou, na stupni podobnosti mezi ochrannou známkou a označením a mezi označenými výrobky nebo službami, by mělo představovat zvláštní podmínku ochrany. Způsoby zjištění nebezpečí záměny, a zejména důkazní břemeno, by měly být upraveny vnitrostátními procesními předpisy, které by neměly být touto směrnicí dotčeny.“
48

Do této kategorie chování může patřit například vyjádření, že každé zpoždění při podpisu smlouvy nebo dodatku by znamenalo, že později bude možné smlouvu nebo dodatek uzavřít jen za nevýhodnějších podmínek, nebo že spotřebiteli hrozí, že bude muset zaplatit smluvní pokutu, nebo že v případě změny smlouvy obchodník přeruší poskytování služby. Do této kategorie jednání může dále patřit skutečnost, že kurýr spotřebiteli oznámí, že v případě nepodepsání nebo pozdějšího podepsání smlouvy nebo dodatku, který spotřebiteli doručil, může dostat od svého zaměstnavatele negativní hodnocení.
3

Osmý až dvanáctý bod odůvodnění a dvacátý bod odůvodnění směrnice 93/13 uvádí: „vzhledem k tomu, že dva programy Společenství pro politiku ochrany a informování spotřebitele […] zdůraznily význam ochrany spotřebitele v oblasti zneužívajících smluvních ujednání; že tato ochrana by měla být zajištěna právními a správními předpisy buď harmonizovanými na úrovni Společenství, anebo přímo přijatými na této úrovni; vzhledem k tomu, že v souladu se zásadou uvedenou pod nadpisem ‚Ochrana hospodářských zájmů spotřebitelů‘, jak je vyjádřena v těchto programech: ‚příjemci zboží nebo služeb by měli být chráněni před zneužitím moci prodávajícího nebo poskytovatele, zejména před adhezními smlouvami a nespravedlivým vyloučením základních práv ve smlouvách‘; vzhledem k tomu, že účinnější ochrany spotřebitele lze dosáhnout přijetím jednotných právních předpisů v oblasti zneužívajících ujednání; že takové přepisy by se měly vztahovat na všechny smlouvy uzavírané mezi prodávajícími nebo poskytovateli a spotřebiteli; že z působnosti této směrnice musí být vyňaty mimo jiné pracovní smlouvy, smlouvy týkající se dědického práva, smlouvy týkající se rodinného práva a smlouvy týkající se zřizování a organizace společností nebo dohod o sdružení fyzických osob; vzhledem k tomu, že spotřebitel musí mít stejnou ochranu u smluv uzavíraných ústně i písemně bez ohledu na to, zda v druhém případě jsou smluvní ujednání obsažena v jednom nebo více dokumentech; vzhledem k tomu, že však za daného stavu věcí vnitrostátní právní předpisy umožňují, aby se uvažovalo pouze o částečné harmonizaci; že zejména tato směrnice se vztahuje pouze na smluvní ujednání, která nebyla sjednána individuálně; že členským státům by měla být ponechána možnost, aby s náležitým ohledem na Smlouvu zajistily spotřebitelům vyšší úroveň ochrany prostřednictvím přísnějších vnitrostátních ustanovení, než jsou ustanovení této směrnice; […] vzhledem k tomu, že smlouvy by měly být sepsány jasným a srozumitelným jazykem; že by měla být spotřebiteli dána příležitost, aby si prověřil všechna ujednání a v případě pochybnosti by měl převažovat výklad, který je pro spotřebitele nejpříznivější“.
3

Body 20 až 22 a 62 odůvodnění nařízení č. 650/2012 znějí takto: „(20) Toto nařízení by mělo respektovat jednotlivé systémy vypořádání dědických záležitostí, jež se uplatňují v členských státech. Pro účely tohoto nařízení by proto měl být pojem ‚soud‘ vykládán široce tak, aby zahrnoval nejen soudy v pravém slova smyslu vykonávající soudní funkce, ale také notáře a rejstříkové úřady v některých členských státech, kteří nebo které v určitých dědických záležitostech vykonávají soudní funkce stejně jako soudy, a notáře a právní odborníky, kteří v některých členských státech vykonávají v konkrétních dědických věcech soudní funkce na základě zmocnění soudu. Na všechny soudy ve smyslu tohoto nařízení by se měla vztahovat pravidla příslušnosti, která jsou v něm stanovena. Naproti tomu by pojem ‚soud‘ neměl zahrnovat nesoudní orgány členských států, které mají podle vnitrostátních právních předpisů pravomoc jednat v dědických věcech, jako jsou například notáři ve většině členských států, v nichž v souladu s běžnou praxí nevykonávají soudní funkce. (21) Toto nařízení by mělo umožnit, aby všichni notáři, kteří mají pravomoc jednat v členských státech v dědických věcech, mohli tuto pravomoc vykonávat. Otázka, zda jsou notáři v konkrétním členském státě vázáni pravidly pro určení příslušnosti stanovenými v tomto nařízení, by měla záviset na tom, zda se na ně pro účely tohoto nařízení vztahuje pojem ‚soud‘. (22) Rozhodnutí vydaná notáři v dědických věcech v členských státech by měla obíhat podle tohoto nařízení. Pokud notáři vykonávají soudní funkce, jsou vázáni pravidly pro určení příslušnosti a jimi vydaná rozhodnutí by měla obíhat v souladu s ustanoveními o uznávání, vykonatelnosti a výkonu rozhodnutí. Pokud notáři nevykonávají soudní funkce, nejsou pravidly pro určení příslušnosti vázáni a jimi vydané veřejné listiny by měly obíhat v souladu s ustanoveními o veřejných listinách. […] (62) ‚Pravost‘ veřejné listiny by měla být autonomním pojmem, který by měl zahrnovat prvky jako její původnost, splnění formálních náležitostí, pravomoc orgánu, jenž listinu vyhotovil, a postup, jímž je vyhotovena. Zároveň by měl zahrnovat faktické prvky zapsané do veřejné listiny příslušným orgánem, jako například skutečnost, že uvedené strany se před tento orgán dostavily v uvedený den a učinily uvedená prohlášení. Strana, jež si přeje napadnout pravost veřejné listiny, by tak měla učinit u příslušného soudu v členském státě původu této veřejné listiny podle práva uvedeného členského státu.“
39

Úvodem je třeba zdůraznit, že vedlejším produktem živočišného původu dotčeným v původním řízení je odpad ze stravovacích zařízení z Nizozemska, který je určen ke zpracování v Německu za účelem jeho využití v zařízení na výrobu bioplynu. V souladu s čl. 2 odst. 2 písm. g) bodem iii) nařízení č. 1069/2009 spadají tyto vedlejší produkty do oblasti působnosti tohoto nařízení. Podle čl. 10 písm. p) uvedeného nařízení představují materiál kategorie 3, s tím upřesněním, že jak vyplývá z bodu 29 odůvodnění a z celkového znění téhož nařízení, považují se vedlejší produkty živočišného původu spadající do této kategorie za nejméně nebezpečné. Kromě toho lze z předkládacího rozhodnutí dovodit, že vedlejší produkty živočišného původu, které jsou předmětem tohoto řízení, představují rovněž odpad ve smyslu čl. 2 bodu 1 nařízení č. 1013/2006 – který odkazuje na definici uvedenou v čl. 1 odst. 1 písm. a) směrnice 2006/12, nyní čl. 3 bodu 1 směrnice 2008/98 – který, pokud by spadal do oblasti působnosti tohoto nařízení, by spadal do kategorií odpadu podléhajících postupu předchozího oznámení a souhlasu stanovenému v čl. 3 odst. 1 uvedeného nařízení, a nikoli do kategorií podle čl. 3 odst. 2 téhož nařízení, pro které se vyžaduje pouze postup informování předem. K tomuto je ještě třeba poznamenat, že vyjma kategorií odpadu uvedených v posledně uvedeném ustanovení, které nejsou relevantní v projednávaném případě, nařízení č. 1013/2006 stanoví pro přepravu odpadu z jednoho členského státu do jiného zpravidla přísnější požadavky, než je tomu v případě nařízení č. 1069/2009, jak zdůraznil generální advokát v bodě 65 svého stanoviska.
53

Ačkoliv tedy napadená právní úprava a priori může spadat do oblasti působnosti článku 49 SFEU i do oblasti působnosti článku 63 SFEU, nic to nemění na tom, že omezení svobody usazování plynoucí z napadené právní úpravy, na které Komise poukazuje v žalobě, je v projednávaném případě přímým důsledkem omezení volného pohybu kapitálu, na které v této žalobě rovněž upozorňuje. Vzhledem k tomu, že první namítané omezení je neoddělitelně spojeno s druhým, zkoumat napadenou právní úpravu z hlediska článku 49 SFEU není nutné (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 4. června 2002, Komise v. Portugalsko, C‑367/98, EU:C:2002:326, bod 56; ze dne 13. května 2003, Komise v. Španělsko, C‑463/00, EU:C:2003:272, bod 86, a ze dne 10. listopadu 2011, Komise v. Portugalsko, C‑212/09, EU:C:2011:717, bod 98 a citovaná judikatura).
42

Za těchto podmínek se Oberlandesgericht Düsseldorf (vrchní zemský soud v Düsseldorfu) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1) Brání ustanovení článků 22, 23 a 24 směrnice [95/46] vnitrostátní právní úpravě, která vedle intervenčních pravomocí orgánů pro ochranu údajů a možností subjektu údajů podávat žaloby přiznává veřejně prospěšným sdružením na ochranu zájmů spotřebitelů pravomoc zahájit v případě porušování těchto zájmů postup proti jejich porušovateli? V případě, že bude na první otázku odpovězeno záporně: 2) Je v takovém případě, o jaký se jedná v projednávané věci, kdy určitá osoba začlení do svých internetových stránek programový kód, v jehož důsledku je prohlížeč uživatele instruován, aby žádal obsahy od třetí osoby a za tímto účelem předával této třetí osobě osobní údaje, osoba, která tento programový kód začlenila do svých internetových stránek, ‚správcem‘ ve smyslu čl. 2 písm. d) směrnice [95/46], i když tato osoba sama nemůže toto zpracování údajů ovlivnit? 3) V případě záporné odpovědi na druhou otázku: Musí být čl. 2 písm. d) směrnice [95/46] vykládán v tom smyslu, že odpovědnost je v něm upravena s konečnou platností tak, že brání občanskoprávnímu řízení s třetí osobou, která sice není ‚správcem‘, ale založila důvod ke zpracování údajů, které nemůže ovlivnit? 4) Co lze v takové situaci, jaká nastala v projednávané věci, považovat za ‚oprávněné zájmy‘ při vážení zájmů v souvislosti s čl. 7 písm. f) směrnice [95/46]? Je to zájem na vkládání obsahů poskytnutých třetí osobou, nebo zájem této třetí osoby? 5) Komu musí být v takové situaci, jaká nastala v projednávané věci, poskytnut souhlas podle čl. 7 písm. a) a čl. 2 písm. h) směrnice [95/46]? 6) Týká se povinnost poskytnutí informací, kterou stanoví článek 10 směrnice [95/46], v takové situaci, jaká nastala v projednávané věci, i provozovatele internetových stránek, který do nich začlenil předmětný obsah poskytnutý třetí osobou, a založil tak důvod ke zpracování osobních údajů touto třetí osobou?“
8)

Má být požadavek týkající se dostatečně závažného porušení stanovený v rozsudcích [ze dne 30. září 2003, Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:513), a ze dne 13. června 2006, Traghetti del Mediterraneo (C‑173/03, EU:C:2006:391)] vykládán v tom smyslu, že o takové porušení nejde, pokud soud rozhodující v posledním stupni ve zjevném rozporu s ustálenou judikaturou Soudního dvora, která byla citovaná s nejvyšší mírou podrobnosti – a která se dokonce opírá o různá právní stanoviska – zamítne žádost jednotlivce o podání žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce týkající se nezbytnosti připustit obnovu řízení, a to na základě absurdního odůvodnění, že unijní právo – v tomto případě konkrétně směrnice [89/665] a směrnice [92/13] – neobsahuje ustanovení, která by upravovala obnovu řízení, ačkoli tato nezbytnost byla rovněž dokázána do nejmenšího detailu v relevantní judikatuře Soudního dvora, a to včetně [rozsudku ze dne 10. července 2014, Impresa Pizzarotti (C‑213/13, EU:C:2014:2067)], v němž se právě v souvislosti s postupem zadávání veřejných zakázek konstatuje, že je obnova řízení nezbytná? S přihlédnutím k [rozsudku ze dne 6. října 1982, Cilfit a další (283/81, EU:C:1982:335)], s jakou mírou podrobnosti musí vnitrostátní soud odůvodnit nepřipuštění obnovy řízení, pokud se odkloní od závazného právního výkladu Soudního dvora?
49

Pro účely prokázání takové vědomosti jamajských celních orgánů před předkládajícím soudem společnost Prenatal odkazuje na důkazy předložené v řízení, které vedlo Komisi k přijetí rozhodnutí REM 03/07. Zaprvé ze zprávy vládní agentury Jamaica Promotions Corporation (dále jen „Jampro“) vyplývá, že tato agentura v průběhu roku 1998 konstatovala v návaznosti na audit ve dvou výrobních továrnách usazených v jednom z jamajských svobodných pásem významnou nesrovnalost mezi jejich výrobní kapacitou a množstvím hotových výrobků následně vyvezených do Unie. Zadruhé OLAF dopisem ze září 2004 informoval jamajské celní orgány o existenci podezření, že u textilních výrobků vyvezených z těchto svobodných pásem nebyla dodržena pravidla o preferenčním původu. Zatřetí oficiální jamajské statistiky týkající se dovozů a vývozů prokazují, že dovozy příze na Jamajku nebyly dostatečné, aby bylo možno vyrobit takové množství hotových výrobků vyvezených do Unie. Začtvrté jamajské celní orgány opakovaně poukázaly na nesoulad mezi popisy produktů dovážených z Číny, jak jsou uvedeny v dovozních prohlášeních, a skutečným obsahem kontejnerů. Zapáté úředníci ve svobodném pásmu na Jamajce údajně hovořili o nedostatku náležitého přepracování v případě dovozů z Číny před jejich následným vývozem do Unie.
24

Kdyby takové zprávy o vojenské situaci, o jaké se jedná ve věci v původním řízení, představovaly dokumenty ryze informativní povahy, jejichž obsah je převážně určen informacemi, které jsou v nich obsaženy, takže tyto informace a jejich vyjádření v těchto zprávách splývají a uvedené zprávy se vyznačují pouze svojí technickou funkcí s vyloučením jakékoliv původnosti, bylo by třeba konstatovat – jak to učinil generální advokát v bodě 19 svého stanoviska – že autor takových zpráv při jejich vypracovávání nemohl vyjádřit svého tvůrčího ducha originálním způsobem a dosáhnout výsledku, který by představoval jeho vlastní duševní výtvor (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 22. prosince 2010, Bezpečnostní softwarová asociace, C‑393/09, EU:C:2010:816, body 48 až 50, a ze dne 2. května 2012, SAS Institute, C‑406/10, EU:C:2012:259, bod 67 a citovaná judikatura). V tomto případě by musel vnitrostátní soud konstatovat, že takové zprávy nepředstavují „díla“ ve smyslu čl. 2 písm. a) a čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29, a že se na ně tudíž ochrana plynoucí z těchto ustanovení nevztahuje.
5

Článek 1 uvedeného nařízení stanoví: „1. Podpory protiprávně poskytnuté Itálií od listopadu 1995 na zaměstnávání pracovníků na základě smluv o odborném výcviku a pracovních smluv upravených v [zákoně č. 863 ze dne 19. prosince 1984, zákoně č. 407 ze dne 29. prosince 1990, legge n. 169 – Conversione in legge, con modificazioni, del decreto-legge 29 marzo 1991, n. 108, recante disposizioni urgenti in materia di sostegno dell’occupazione (zákon č. 169, kterým se po provedení změn mění na zákon legislativní nařízení č. 108 ze dne 29. března 1991 o naléhavých opatřeních na podporu zaměstnanosti) ze dne 1. června 1991 (GURI č. 129 ze dne 4. června 1991, s. 4) a legge n. 451 – Conversione in legge, con modificazioni, del decreto-legge 16 maggio 1994, n. 299, recante disposizioni urgenti in materia di occupazione e di fiscalizzazione degli oneri sociali (zákon č. 451, kterým se po provedení změn mění na zákon legislativní nařízení č. 299 ze dne 16. května 1994 o naléhavých opatřeních týkajících se zaměstnanosti a osvobození od příspěvků na sociální zabezpečení) ze dne 19. července 1994 (GURI č. 167 ze dne 19. července 1994, s. 3)] jsou slučitelné se společným trhem a s Dohodou o EHP, pokud se týkají: – vytvoření nových pracovních míst v podniku, který je příjemcem podpory, pro pracovníky, kteří ještě nikdy nebyli zaměstnáni, nebo kteří své předchozí zaměstnání ztratili, ve smyslu pokynů pro podpory zaměstnanosti [(Úř. věst. 1995, C 334, s. 4)], – zaměstnávání pracovníků se zvláštními obtížemi při začleňování či znovuzačleňování na trhu práce. Pro účely tohoto rozhodnutí se pracovníky se zvláštními obtížemi při začleňování či znovuzačleňování na trhu práce rozumí osoby mladší 25 let, držitelé univerzitního diplomu do 29 let věku včetně a dlouhodobí nezaměstnaní, tedy nezaměstnaní po dobu alespoň jednoho roku. 2. Podpory poskytnuté na základě smluv o odborném výcviku a pracovních smluv, které nesplňují podmínky uvedené v odst. 1, jsou neslučitelné se společným trhem.“
48

A začtvrté Komise tvrdí, že vyhovění návrhu na vstup vedlejšího účastníka do řízení v prvním stupni vyvolává samostatné právní účinky, které poškozují její procesní postavení v rámci kasačního opravného prostředku. Vedlejší účastník by totiž svými argumenty mohl rozšířit předmět sporu před Tribunálem, takže Soudní dvůr v rámci kasačního opravného prostředku i Tribunál v případě vrácení věci v důsledku zrušení napadeného rozsudku by musely posuzovat dodatečné argumenty. Mimoto by Tribunál mohl mimo jakýkoliv soudní přezkum Soudního dvora rozvíjet judikaturu, která by nerespektovala podmínky stanovené v článku 40 statutu Soudního dvora Evropské unie. Kromě toho by vedlejší účastník, kterému byl povolen vstup do řízení v rozporu s daným ustanovením, mohl podat kasační opravný prostředek proti rozhodnutí Tribunálu.
35

Dále podle ustálené judikatury Soudního dvora platí, že v rámci spolupráce mezi Soudním dvorem a vnitrostátními soudy zavedené článkem 267 SFEU je věcí pouze vnitrostátního soudu, kterému byl spor předložen a jenž musí nést odpovědnost za soudní rozhodnutí, které bude vydáno, aby s ohledem na konkrétní okolnosti věci posoudil jak nezbytnost rozhodnutí o předběžné otázce pro vydání rozsudku, tak relevanci otázek, které Soudnímu dvoru klade. Proto, týkají-li se položené otázky výkladu unijního práva, je Soudní dvůr v zásadě povinen rozhodnout (rozsudek ze dne 4. prosince 2018, Minister for Justice and Equality a Commissioner of An Garda Síochána, C‑378/17, EU:C:2018:979, bod 26, jakož i citovaná judikatura).
48

Jak kromě toho vyplývá z bodu 32 odůvodnění téže směrnice, členské státy jsou povinny používat tyto výjimky a omezení jednotně. Požadavek jednotnosti při uplatňování těchto výjimek a omezení by však nebylo možné naplnit, pokud by členské státy mohly takové výjimky a omezení libovolně upravit nad rámec těch, které jsou výslovně stanoveny ve směrnici 2001/29 (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 12. listopadu 2015, Hewlett-Packard Belgium, C‑572/13, EU:C:2015:750, body 38 a 39); Soudní dvůr již ostatně zdůraznil, že žádné ustanovení směrnice 2001/29 nepředvídá, že by členské státy mohly rozsah uvedených výjimek nebo omezení rozšířit (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 10. dubna 2014, ACI Adam a další, C‑435/12, EU:C:2014:254, bod 27).
6

Decreto legislativo n. 50 – Attuazione delle direttive 2014/23/UE, 2014/24/UE e 2014/25/UE sull’aggiudicazione dei contratti di concessione, sugli appalti pubblici e sulle procedure d’appalto degli enti erogatori nei settori dell’acqua, dell’energia, dei trasporti e dei servizi postali, nonché per il riordino della disciplina vigente in materia di contratti pubblici relativi a lavori, servizi e forniture (legislativní nařízení č. 50, kterým se provádějí směrnice 2014/23/EU, 2014/24/EU a 2014/25/EU, týkající se udělování koncesí, zadávání veřejných zakázek a zadávání zakázek subjekty působícími v odvětví vodního hospodářství, energetiky, dopravy a poštovních služeb, a o novém uspořádání právní úpravy veřejných zakázek na stavební práce, služby a dodávky), ze dne 18. dubna 2016 (běžný dodatek GURI č. 91 ze dne 19. dubna 2016, dále jen „kodex veřejných zakázek“), provedlo výše uvedené směrnice do italského práva.
20

Takové omezení lze připustit pouze tehdy, sleduje-li legitimní cíl slučitelný se Smlouvou o FEU a je-li odůvodněno naléhavými důvody obecného zájmu. V takovém případě je však ještě třeba, aby použití takového opatření bylo s to zaručit uskutečnění daného cíle a nepřekračovalo meze toho, co je k dosažení tohoto cíle nezbytné (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 14. března 2019, Jacob a Lennertz, C‑174/18, EU:C:2019:205, bod 44).