ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
14

Jako příklad tohoto rozdílu uvedl týž soud, že pracovník na částečný úvazek, na kterém nejsou výživou závislé žádné nezaopatřené děti a který stejně jako odvolatelka v původním řízení pracoval v období 180 posledních dní před propuštěním v rozsahu odpovídajícím 60 % práce pracovníka na plný úvazek, pobírá průměrnou mzdu 1554,52 eura měsíčně, z níž platí pojistné na sociální zabezpečení, přičemž dojde k ukončení jeho jediného pracovního poměru a doloží, že celkem odpracoval 36 let, bude z titulu dávky v nezaměstnanosti příspěvkového typu pobírat částku 652,20 eura měsíčně (21,74 eura x 30 dní), zatímco pracovník na plný úvazek v obdobné rodinné situaci, který by pobíral stejnou mzdu a platil stejné pojistné na sociální zabezpečení, by pobíral částku 1087,20 eura (36,24 eura x 30 dní).
80

Ohledně zvýšeného rizika odsouzení na základě žalob na náhradu škody Komise připomíná, že finanční škodu lze považovat za nenapravitelnou pouze výjimečně, neboť může být předmětem peněžité náhrady. Konkrétně by tomu tak bylo, kdyby se navrhovatelka v případě nenařízení navrhovaného předběžného opatření dostala do situace, která by ohrožovala samotnou její existenci, nebo nezhojitelně změnila její podíly na trhu. V návrhu přitom navrhovatelka vůbec neuplatnila, že by zamýšlené zveřejnění ohrozilo její existenci nebo způsobilo nezhojitelnou ztrátu jejího podílu na trhu. Komise má za to, že v rozporu s tvrzením navrhovatelky usnesení místopředsedy Soudního dvora Komise v. Pilkington Group [C‑278/13 P(R), EU:C:2013:558] není relevantní pro konstatování údajné nemožnosti vhodně určit a vyčíslit finanční škodu, kterou by navrhovatelka utrpěla kvůli žalobám na náhradu škody. V daném usnesení totiž bylo uvedeno, že bylo nemožné identifikovat počet a postavení všech osob, které by se seznámily se zveřejněnými informacemi, a posoudit tak konkrétní dopad, které by zveřejnění informací mohlo mít na obchodní a hospodářské zájmy dotčeného podniku, zejména s ohledem na okolnost, že informace dotčené ve věci, ve které bylo vydáno uvedené usnesení, byly informace citlivé z obchodního hlediska a týkaly se tedy obchodních tajemství v přísném slova smyslu. Podle Komise naproti tomu finanční škody tvrzené navrhovatelkou v projednávaném případě jsou spojeny pouze s žalobami na náhradu škody nebo s následným uplatněním regresních nároků ve vztahu k porušení pravidel hospodářské soutěže. Škoda, kterou by navrhovatelka mohla utrpět, by v důsledku toho mohla být vhodně určena a vyčíslena, neboť okruh osob, které by jako oběti kartelové dohody mohly proti navrhovatelce podat žalobu na náhradu škody, by nebylo nemožné určit. V každém případě je údajná finanční škoda z větší části hypotetická, neboť není možné předvídat vliv případného použití sporných informací na soukromoprávní žaloby, již projednávané nebo možné budoucí, podané proti navrhovatelce.
5

Článek 9 odst. 1 nařízení ministra práce a sociálních věcí o výši a podmínkách určení nároků pracovníků zaměstnaných ve státních nebo místních samosprávných orgánech z titulu pracovních cest do zahraničí (rozporządzenie Ministra Pracy i Polityki Społecznej w sprawie wysokości oraz warunków ustalania należności przysługujących pracownikowi zatrudnionemu w państwowej lub samorządowej jednostce sfery budżetowej z tytułu podróży służbowej poza granicami kraju, Dz. U. 2002, č. 236, částka 1991) ze dne 19. prosince 2002 (dále jen „nařízení ze dne 19. prosince 2002“), jakož i čl. 16 odst. 1 nařízení ministra práce a sociálních věcí o výši a podmínkách určení nároků pracovníků zaměstnaných ve státních nebo místních samosprávných orgánech z titulu pracovních cest (rozporządzenie Ministra Pracy i Polityki Społecznej w sprawie należności przysługujących pracownikowi zatrudnionemu w państwowej lub samorządowej jednostce sfery budżetowej z tytułu podróży służbowej, Dz. U. 2013, částka 167) ze dne 29. ledna 2013 (dále jen „nařízení ze dne 29. ledna 2013“), stanoví, že zaměstnanec na pracovní cestě do zahraničí má nárok na náhradu vzniklých výdajů na ubytování ve výši odpovídající částce uvedené na faktuře až do maximální výše stanovené v příloze k nařízením účinným v daném období.
8

Německý Gesetz über das Verfahren in Familiensachen und in den Angelegenheiten der freiwilligen Gerichtsbarkeit (zákon o řízení v rodinných věcech a v záležitostech fakultativní soudní pravomoci) stanoví: „§ 107 Uznávání cizích rozhodnutí ve věcech manželských 1) Rozhodnutí vydaná v zahraničí, kterými se prohlašuje neplatnost manželství [...] se uznávají až poté, co orgány soudní správy spolkové země potvrdí, že jsou splněny podmínky pro uznání. Pokud soud nebo orgán státu, jehož byli oba manželé státními příslušníky ke dni rozhodnutí, již rozhodl, nezávisí uznání rozhodnutí na potvrzení orgánů soudní správy spolkové země. 2) Příslušným orgánem je orgán soudní správy spolkové země, v němž má některý z manželů obvykle bydliště. […] 3) Vlády spolkových zemí mohou nařízením přenést pravomoci, které jim byly svěřeny těmito ustanoveními, na orgány soudní správy spolkových zemí nebo na několik předsedů Oberlandesgericht. […] 4) Rozhodnutí se vydává na žádost. Žádost může být podána kýmkoli, kdo prokáže právní zájem na uznání. […] 6) Pokud orgán soudní správy spolkové země potvrdí, že podmínky uznání jsou splněny, může manžel, který nepodal žádost, požádat o rozhodnutí Oberlandesgericht. […] 7) Příslušným je občanskoprávní senát Oberlandesgericht, v jehož obvodu má sídlo orgán soudní správy spolkové země. […] 8) Předcházející ustanovení se použijí obdobně na žádosti o určení, že podmínky uznání nejsou splněny. […] § 109 Případy vyloučení uznání 1) Uznání cizího rozhodnutí je vyloučeno: 1. pokud soudy druhého státu nejsou podle německého práva příslušné […] 4. pokud by uznání rozhodnutí vedlo k výsledku, který je zjevně v rozporu se základními zásadami německého práva, zejména pak v případech, kdy uznání by bylo neslučitelné se základními právy. […]“
21

Je třeba zdůraznit, že informace poskytnuté v předkládacích rozhodnutích nemají Soudnímu dvoru umožnit jen to, aby podal užitečné odpovědi, ale mají rovněž poskytnout vládám členských států, jakož i ostatním zúčastněným možnost předložit vyjádření v souladu s článkem 23 statutu Soudního dvora Evropské unie. Je na Soudním dvoru, aby zajistil, aby tato možnost byla zachována s ohledem na to, že na základě uvedeného ustanovení jsou zúčastněným oznamována pouze předkládací rozhodnutí společně s překladem do úředního jazyka každého členského státu a neposkytuje se jim vnitrostátní spis, který byl Soudnímu dvoru případně předán předkládajícím soudem (rozsudek ze dne 11. června 2015, Base Company a Mobistar, C‑1/14, EU:C:2015:378, bod 48 a citovaná judikatura).
27

Pokud by měl Tribunál právo zohlednit zlepšení schopnosti subjektů zaplatit pokutu, k němuž došlo po zrušení původní pokuty, mělo by to odrazující účinek neslučitelný se zásadou právního státu a porušení zásady soudní zdrženlivosti ve vztahu ke správním orgánům, které jsou lépe s to posoudit skutkové okolnosti. Každopádně zohlednění skutečností, jež nastaly po přijetí rozhodnutí ukládajícího pokutu, by mělo být vyloučeno, jestliže bylo toto rozhodnutí jako v projednávané věci zrušeno právě v části, v níž ukládá pokutu. Pokud by totiž sporné rozhodnutí bylo v souladu s právem, Tribunál by nemusel provést svůj soudní přezkum tohoto rozhodnutí v plné jurisdikci.
24

V každém případě by ve věci v původním řízení bylo možné vzít pro účely výpočtu prahové hodnoty stanovené v článku 7 směrnice 2004/18 v úvahu souhrnnou částku všech provedených dodávek pouze, pokud by byly splněny podmínky stanovené v článku 9 této směrnice, a zejména v jeho odstavci 5 písm. b), jakož i v odstavci 7. Předkládající soud přitom neposkytl žádné informace, z kterých by mohlo vyplývat, že by tomu tak bylo.
3

Body 9 a 10 odůvodnění směrnice 2008/48 uvádějí: „(9) Úplná harmonizace je nezbytná pro zajištění vysoké a rovnocenné úrovně ochrany zájmů všech spotřebitelů v [Unii] a pro vytvoření skutečného vnitřního trhu. Členským státům by proto nemělo být povoleno zachovávat ani zavádět jiná vnitrostátní ustanovení, než která jsou stanovena v této směrnici. Toto omezení by se však mělo vztahovat pouze na ustanovení harmonizovaná tuto směrnicí. Kde tato harmonizovaná ustanovení nejsou, měly by mít členské státy i nadále možnost zachovávat nebo zavádět vnitrostátní právní předpisy. [...] (10) Definice obsažené v této směrnici určují rozsah harmonizace. Povinnost členských států provést ustanovení této směrnice by se tedy měla omezovat na oblast její působnosti stanovenou uvedenými definicemi. Touto směrnicí by však nemělo být dotčeno uplatňování ustanovení této směrnice členskými státy v oblastech, které nespadají do oblasti její působnosti, je-li to v souladu s [unijním] právem [...]. Členské státy by tak mohly zachovat nebo zavést vnitrostátní právní předpisy, které odpovídají této směrnici nebo některým z jejích ustanovení, pro úvěrové smlouvy mimo oblast její působnosti [...]“
39

Členské státy mají v tomto ohledu prostor pro uvážení, jelikož se mohou rozhodnout pro použití jednoho nebo více opatření vyjmenovaných v bodě 1 písm. a) až c) tohoto ustanovení anebo stávajících rovnocenných právních opatření, a to s přihlédnutím k potřebám specifických odvětví nebo kategorií zaměstnanců (viz rozsudek Fiamingo a další,C‑362/13, C‑363/13 a C‑407/13, EU:C:2014:2044, bod 59 a citovaná judikatura, jakož i rozsudek 26. listopadu 2014, Mascolo a další, C‑22/13, C‑61/13, C‑63/13 a C‑418/13, EU:C:2014:2401, bod 75).
35

Pod pojem „pracovní podmínky“ ve smyslu ustanovení 4 bodu 1 rámcové dohody tedy spadají příplatky za odpracované tříleté období (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 13. září 2007, Del Cerro Alonso, C‑307/05, EU:C:2007:509, bod 47; ze dne 22. prosince 2010, Gavieiro Gavieiro a Iglesias Torres, C‑444/09 a C‑456/09, EU:C:2010:819, body 50 až 58, jakož i usnesení ze dne 18. března 2011, Montoya Medina, C‑273/10, nezveřejněné, EU:C:2011:167, body 32 až 34), příplatky za celoživotní vzdělávání vyplácené každých šest let (v tomto smyslu viz usnesení ze dne 9. února 2012, Lorenzo Martínez, C‑556/11, nezveřejněné, EU:C:2012:67, bod 38), jakož i pravidla upravující období služby, kterého má být dosaženo pro zařazení do vyšší platové třídy, nebo výpočet období služby požadovaných pro získání nároku na roční hodnocení (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 8. září 2011, Rosado Santana, C‑177/10, EU:C:2011:557, bod 46 a citovaná judikatura).
2)

Je třeba čl. 1 odst. l směrnice 93/13 vykládat ve smyslu, že do působnosti této směrnice spadají pouze smlouvy uzavřené mezi obchodníky a spotřebiteli, jejichž předmětem je prodej zboží nebo poskytování služeb, nebo v tom smyslu, že do působnosti uvedené směrnice spadají i akcesorické smlouvy (smlouvy o záruce nebo smlouvy o ručení) k úvěrové smlouvě, ze které má prospěch obchodní společnost, které uzavřely fyzické osoby, jež nemají žádnou spojitost s činností obchodní společnosti a jednaly pro účely, které nespadají do jejich obchodní činnosti, s ohledem na to, že žalobci byli původně fyzickými osobami jednajícími jako ručitelé hlavního dlužníka – právnické osoby, jejímž jednatelem byl žalobce – v souvislosti se smlouvou o úvěru uzavřenou s žalovanou v postavení věřitele, avšak dotčená smlouva byla později změněna a původní dlužník, jehož jednatelem byl žalobce, uskutečnil se souhlasem žalované v postavení věřitele novaci úvěru s jinou právnickou osobou, jejímiž jednateli není ani jeden ze žalobců, ale zavázali se v postavení ručitelů ve prospěch nového dlužníka, který je právnickou osobou, k povinnosti, jež je předmětem novace sjednané s tímto novým dlužníkem?“
17

V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že informace poskytnuté v žádostech o rozhodnutí o předběžné otázce nemají pouze umožnit Soudnímu dvoru, aby podal užitečné odpovědi na otázky položené předkládajícím soudem, ale mají rovněž poskytnout vládám členských států, jakož i ostatním zúčastněným možnost předložit vyjádření v souladu s článkem 23 statutu Soudního dvora Evropské unie. Je na Soudním dvoru, aby zajistil, že tato možnost bude zachována s ohledem na to, že na základě uvedeného ustanovení jsou zúčastněným oznamovány pouze žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce společně s překladem do úředního jazyka každého členského státu, a není jim poskytnut vnitrostátní spis, který byl Soudnímu dvoru případně předán předkládajícím soudem (viz zejména rozsudky ze dne 11. června 2015, Base Company a Mobistar, C‑1/14, EU:C:2015:378, bod 48, a ze dne 5. července 2016, Ogňanov, C‑614/14, EU:C:2016:514, bod 19).
Usnesení Soudního dvora (desátého senátu) ze dne 22. dubna 2020 – Bilbaína de Alquitranes a další v. Komise

(Věc C‑691/15 P-DEP)

„Určení výše nákladů řízení“

1. Soudní řízení – Náklady řízení – Určení – Přiznatelná náhrada nákladů řízení – Skutečnosti, které je třeba vzít v úvahu – Nutné výdaje související s řízením o určení výše nákladů řízení – Standardizované řízení vyznačující se neexistencí jakýchkoli obtíží [Jednací řád Soudního dvora, čl. 144 písm. b)] (viz body 40, 60)

2. Soudní řízení – Náklady řízení – Určení – Přiznatelná náhrada nákladů řízení – Skutečnosti, které je třeba vzít v úvahu – Výdaje vynaložené v rámci řízení o kasačním opravném prostředku – Důvody kasačního opravného prostředku vyžadující důkladnou analýzu [Jednací řád Soudního dvora, čl. 144 písm. b)] (viz body 44–50)

3. Soudní řízení – Náklady řízení – Určení – Přiznatelná náhrada nákladů řízení – Účast několika advokátů – Neexistence vlivu – Posouzení především z hlediska celkového počtu hodin práce objektivně nutných pro řízení – Kritéria [Jednací řád Soudního dvora, čl. 144 písm. b)] (viz body 51–55)

4. Soudní řízení – Náklady řízení – Určení – Přiznatelná náhrada nákladů řízení – Skutečnosti, které je třeba vzít v úvahu – Nutné výdaje související s řízením o předběžném opatření [Jednací řád Soudního dvora, čl. 144 písm. b)] (viz body 56, 57)

Výrok

Celková výše nákladů řízení, které musí Evropská komise nahradit společnostem Bilbaína de Alquitranes SA, Deza a.s., Industrial Química del Nalón SA, Koppers Denmark A/S, Koppers UK Ltd, Koppers Netherlands BV, Rütgers Germany GmbH, Rain Carbon BVBA, Rütgers Poland sp. z o.o., Bawtry Carbon International Ltd, Grupo Ferroatlántica SA, Showa Denko Carbon Products Germany GmbH & Co. KG, Showa Denko Carbon Austria GmbH, SGL Carbon SAS, Showa Denko Carbon Spain SA, COBEX Polska sp. z o.o., ThyssenKrupp Steel Europe AG a Tokai erftcarbon GmbH ve věcech C‑691/15 P a C‑691/15 P R, se stanoví na 50000 eur, přičemž tato částka se navyšuje o úroky z prodlení ode dne doručení tohoto usnesení do dne úhrady celkové dlužné částky vypočtené na základě sazby uplatňované Evropskou centrální bankou (ECB) pro její hlavní refinanční operace platné první kalendářní den měsíce, ve kterém dojde ke splatnosti úhrady, navýšené o tři a půl procentního bodu.
19

Pokud jde o použitelnost Listiny v takové věci, jako je věc projednávaná v původním řízení, je třeba připomenout, že Soudní dvůr již judikoval, že rozhodnutí členského státu vydat občana Unie v situaci, kdy tento využil svého práva na volný pohyb v Unii tím, že se přemístil z členského státu, jehož je státním příslušníkem, do jiného členského státu, spadá do působnosti článků 18 a 21 SFEU, a tedy unijního práva ve smyslu čl. 51 odst. 1 Listiny (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 6. září 2016, Petruhhin, C‑182/15, EU:C:2016:630, body 31 a 52).
Usnesení Soudního dvora (sedmého senátu) ze dne 7. dubna 2016 – Tonachella

(Věc C‑8/16) ( 1 )

„Řízení o předběžné otázce — Článek 99 jednacího řádu Soudního dvora — Totožné předběžné otázky — Články 49 SFEU a 56 SFEU — Svoboda usazování — Volný pohyb služeb — Hazardní hry — Rozsudek Soudního dvora, který prohlásil vnitrostátní právní úpravu o koncesích pro výkon činnosti přijímání sázek za neslučitelnou s unijním právem — Změna uspořádání systému v důsledku nového koncesního řízení — Bezúplatné postoupení užívacího práva k vlastněnému hmotnému a nehmotnému majetku, který tvoří síť provozování her a přijímání sázek — Omezení — Naléhavé důvody obecného zájmu — Proporcionalita“

Volný pohyb služeb — Svoboda usazování — Omezení — Hazardní hry — Vnitrostátní právní úprava ukládající koncesionáři, aby bezúplatně převedl užívací právo k vlastněnému hmotnému a nehmotnému majetku, který tvoří síť provozování her a přijímání sázek, při ukončení činnosti z důvodu uplynutí doby platnosti koncese — Nepřípustnost — Odůvodnění — Naléhavé důvody veřejného zájmu — Proporcionalita — Ověření vnitrostátním soudem (Články 49 SFEU a 56 SFEU) (viz bod 11 a výrok)

Výrok

Články 49 a 56 SFEU musí být vykládány v tom smyslu, že brání takovému vnitrostátnímu omezujícímu ustanovení, jako je ustanovení dotčené v původním řízení, které ukládá koncesionáři hazardních her, aby bezúplatně převedl užívací právo k vlastněnému hmotnému a nehmotnému majetku, který tvoří síť provozování her a přijímání sázek, v případě ukončení činnosti z důvodu uplynutí doby platnosti koncese, jestliže toto omezení překračuje meze toho, co je nezbytné k dosažení cíle skutečně sledovaného tímto ustanovením, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu.

( 1 ) – Úř. věst. C 90, 7. 3. 2016.
Článek 2 písm. l) nařízení č. 261/2004, kterým se stanoví společná pravidla náhrad a pomoci cestujícím v letecké dopravě v případě odepření nástupu na palubu, zrušení nebo významného zpoždění letů, musí být vykládán v tom smyslu, že let, jehož místa odletu i příletu byla v souladu s původním letovým plánem, ale v jehož průběhu došlo k neplánovanému mezipřistání, nelze považovat za zrušený.

Zaprvé je v tomto ohledu nesporné, že cíl sledovaný nařízením č. 261/2004 spočívá, jak vyplývá z jeho bodů 1, 2 a 4 odůvodnění, v zajištění vysoké úrovně ochrany cestujících a spotřebitelů posílením jejich práv v určitých situacích, které jim způsobují závažné potíže a nepohodlí, jakož i tím, že jim bude poskytnuto standardizované a okamžité odškodnění.

Skutečnost, že v průběhu letu dojde k neplánovanému mezipřistání, přitom v žádném případě nepředstavuje situaci, která jako taková způsobuje cestujícím závažné potíže a nepohodlí, jako jsou situace, které pramení z odepření nástupu na palubu, zrušení nebo významného zpoždění a v případě kterých nařízení č. 261/2004, jak ho vykládá Soudní dvůr, stanoví náhradu škody.

K těmto závažným potížím a nepohodlí dochází pouze, pokud má toto mezipřistání za následek, že letadlo uskutečňující dotčený let dosáhne svého cílového místa určení se zpožděním nejméně tři hodiny oproti plánovanému času příletu, což představuje situaci, v níž cestujícímu v zásadě vzniká právo na náhradu škody podle čl. 5 odst. 1 písm. c) a článku 7 nařízení č. 261/2004, tak jak je vykládá Soudní dvůr.

Zadruhé nahlížet na let, který po neplánovaném mezipřistání dosáhl svého cílového místa určení, jako na zrušený by vedlo k uznání nároku na náhradu škody cestujícímu, kterému vzniklo v důsledku tohoto neplánovaného mezipřistání zpoždění při přistání méně než tři hodiny, kdežto cestující, kterému vzniklo stejné zpoždění z jiného důvodu, by neměl nárok na náhradu škody podle čl. 5 odst. 1 písm. c) a článku 7 nařízení č. 261/2004, což by bylo tudíž v rozporu se zásadou rovného zacházení.

(viz body 22–25, 27 a výrok)
2)

Články 49 SFEU a 56 SFEU musí být vykládány v tom smyslu, že brání takovému vnitrostátnímu omezujícímu ustanovení, jako je ustanovení, o které se jedná ve věci v původním řízení, které ukládá koncesionáři hazardních her, aby bezúplatně převedl užívací právo k vlastněnému hmotnému a nehmotnému majetku, který tvoří síť provozování her a přijímání sázek, v případě ukončení činnosti z důvodu uplynutí doby platnosti koncese, jestliže toto omezení překračuje meze toho, co je nezbytné k dosažení cíle skutečně sledovaného tímto ustanovením, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu.
Usnesení Soudního dvora (devátého senátu) ze dne 26. ledna 2017 –

Synergy Hellas v. Komise

(Věc C‑45/16 P) ( 1 )

„Kasační opravný prostředek – Článek 181 jednacího řádu Soudního dvora – Rozhodčí doložka – Smlouva ‚Multi-level patient – specific artery and artherogenesis model for outcome prediction, decision support treatment, and virtual hand-on training (ARTreat)‘, která byla uzavřena v rámci sedmého rámcového programu pro výzkum, technologický rozvoj a demonstrace (2007–2013) – Vypovězení této smlouvy z důvodu nesrovnalostí při plnění jiné smlouvy uzavřené s Evropskou komisí – Dobrá víra – Legitimní očekávání, že nedojde k vypovězení“

Kasační opravný prostředek–Důvody kasačního opravného prostředku–Přezkum posouzení skutkových okolností a důkazních materiálů Soudním dvorem–Vyloučení s výjimkou případu zkreslení–Důvod kasačního opravného prostředku vycházející ze zkreslení důkazů–Nutnost uvést přesně zkreslené skutečnosti a prokázat chyby v analýze, které vedly k tomuto zkreslení

[Článek 256 odst. 1 druhý pododstavec SFEU; statut Soudního dvora, čl. 51 první pododstavec a čl. 58 první pododstavec; jednací řád Soudního dvora, čl. 168 odst. 1 písm. d)]

(viz body 23, 41)

Výrok

1) Kasační opravný prostředek se zamítá.

2) d.d. Synergy Hellas Anonymi Emporiki Etaireia Parochis Ypiresion Pliroforikis se ukládá náhrada nákladů řízení.

( 1 ) – Úř. věst. C 98, 14.3.2016.
Usnesení Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 12. ledna 2017 –

Amrita a další v. Komise

(Věc C‑280/16 P) ( 1 )

„Kasační opravný prostředek – Článek 181 jednacího řádu Soudního dvora – Rostlinolékařská ochrana rostlin – Směrnice 2000/29/ES – Ochrana proti zavlékání organismů škodlivých rostlinám nebo rostlinným produktům do Evropské unie a proti jejich rozšiřování na unijním území – Prováděcí rozhodnutí (EU) 2015/789 – Opatření proti zavlékání organismu Xylella fastidiosa (Wells et Raju) do Unie a proti jeho rozšiřování na unijním území – Žaloba na neplatnost – Článek 263 čtvrtý pododstavec SFEU – Regulační akt – Prováděcí opatření – Osobně dotčená osoba“

1. Žaloba na neplatnost–Fyzické nebo právnické osoby–Nařizovací akty vyžadující přijetí prováděcích opatření–Pojem–Rozhodnutí Komise o opatřeních proti zavlékání bakterie Xylella fastidiosa do Unie a proti jeho rozšiřování na unijním území–Zahrnutí (Článek 263 čtvrtý pododstavec SFEU; rozhodnutí Komise 2015/789, články 4 až 7) (viz body 36–54)

2. Žaloba na neplatnost–Fyzické nebo právnické osoby–Nařizovací akty vyžadující přijetí prováděcích opatření–Možnosti podat u soudu žaloby proti těmto aktům–Podmínky procesních prostředků prostřednictvím námitky protiprávnosti nebo žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce za účelem posouzení platnosti (Článek 267 SFEU) (viz bod 55)

3. Žaloba na neplatnost–Fyzické nebo právnické osoby–Akty týkající se jich bezprostředně a osobně–Osobní dotčení–Kritéria–Rozhodnutí Komise o opatřeních proti zavlékání bakterie Xylella fastidiosa do Unie a proti jeho rozšiřování na unijním území–Žaloba společností působících v odvětví oliv, které patří mezi hospodářské subjekty, jichž se rozhodnutí týká, aniž by však byly individualizovány tím, že se na ně uplatní sporná ustanovení–Nedostatek osobního dotčení (Článek 263 čtvrtý pododstavec SFEU; rozhodnutí Komise 2015/789) (viz body 62–65, 67 a 68)

4. Žaloba na neplatnost–Fyzické nebo právnické osoby–Akty týkající se jich bezprostředně a osobně–Podmínky, které mají kumulativní charakter–Nepřípustnost žaloby při nesplnění byť jen jedné z těchto podmínek (Článek 263 čtvrtý pododstavec SFEU) (viz bod 66)

Výrok

1) Kasační opravný prostředek se odmítá.

2) Amrita Soc. coop. arl, Dei Agre di Cesi Marta, Comune agricola Lunella Soc. mutua coop. arl, Azienda agricola Rollo Olga, Azienda agricola Borrello Claudia, Società agricola Merico Maria Rosa SNC, Azienda agricola di Marzo Luigi, Azienda agricola Stasi Anna Maria, Azienda agricola Crie di Miggiano Gianluigi, Azienda agricola di Castriota Maria Grazia, Azienda agricola di Cagnoni Fiorella, Azienda agricola Spirdo ss agr., Impresa Agricola Stamerra Stefania, Azienda agricola Clemente Pezzuto di Pezzuto Francesco, Azienda agricola di Simone Cosimo Antonio a Masseria Alti Pareti Soc. agr. Arl ponesou vlastní náklady řízení.

( 1 ) – Úř. věst. C 260, 18.7.2016.
2.

Podpory poskytované státy–Zákaz–Odchylky–Podpory, které lze považovat za slučitelné s vnitřním trhem–Posouzení s ohledem na čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU–Zohlednění předchozí praxe–Vyloučení [Článek 107 odst. 3 písm. c) SFEU] (viz bod 27)