ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Usnesení Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 6. října 2008 – Société Roquette Frères v. Direction générale des douanes et droits indirects a Recette principale de Gennevilliers de la direction générale des douanes et droits indirects

(Věc C‑466/06)

„Článek 104 odst. 3 jednacího řádu – Společná organizace trhů v odvětví cukru – Izoglukóza – Stanovení základního množství pro přidělení produkčních kvót – Izoglukóza produkovaná jako meziprodukt – Článek 24 odst. 2 nařízení (EHS) č. 1785/81 – Článek 27 odst. 3 nařízení (ES) č. 2038/1999 – Článek 1 nařízení (ES) č 2073/2000 – Článek 11 odst. 2 nařízení (ES) č. 1260/2001 – Článek 1 nařízení (ES) č. 1745/2002 – Článek 1 nařízení (ES) č. 1739/2003 – Dávky z produkce – Prováděcí pravidla režimu kvót – Zohlednění množství cukru obsaženého ve zpracovaných produktech – Vymezení exportovatelného přebytku – Vymezení průměrné ztráty“

Zemědělství – Společná organizace trhů – Cukr – Izoglukóza – Produkční kvóty (Nařízení Rady č. 1785/81, čl. 24 odst. 2, č. 2038/1999, čl. 27 odst. 3 a čl. 33 odst. 1 písm. c), a č. 1260/2001, čl. 11 odst. 2, a čl. 15 odst. 1 písm. c); nařízení Komise č. 1443/82 ve znění nařízení č. 392/94, čl. 5 odst. 5 pododstavec 1, č. 2073/2000, čl. 1, a č. 314/2002 ve znění nařízení Komise č. 1140/2003, čl. 6 odst. 4, č. 1745/2002, čl. 1, a č. 1739/2003, čl. 1) (viz body 44–45, 51–53, 56–60, výrok 1–2)

Předmět

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce - Tribunal de grande instance de Nanterre – Platnost čl. 24 odst. 2 nařízení (EHS) č. 1785/81, čl. 27 odst. 3 nařízení (ES) č. 2038/1999, článku 1 nařízení (ES) č. 2073/2000, čl. 1 odst. 2 nařízení (ES) č. 1745/2002 a článku 1 nařízení (ES) č. 1739/2003 – Společná organizace trhů v odvětví cukru – Kvóty pro produkci izoglukózy – (Ne)zahrnutí izoglukózy používané jakožto meziprodukt – Platnost nařízení (EHS) č. 1443/82 a (ES) č. 314/2002 – Způsob výpočtu dávek z produkce izoglukózy

Výrok

1) Přezkum první předložené otázky neodhalil skutečnosti, jimiž by mohla být dotčena platnost čl. 24 odst. 2 nařízení Rady (EHS) č. 1785/81 ze dne 30. června 1981 o společné organizaci trhů v odvětví cukru, čl. 27 odst. 3 nařízení Rady (ES) č. 2038/1999 ze dne 13. září 1999 o společné organizaci trhů v odvětví cukru, článku 1 nařízení Komise (ES) č. 2073/2000 ze dne 29. září 2000, kterým se pro hospodářský rok 2000/2001 snižuje v odvětví cukru zaručené množství v rámci produkčních kvót a předpokládané maximální požadavky na zásobování rafinerií v rámci preferenčních dovozů, čl. 11 odst. 2 nařízení Rady (ES) č. 1260/2001 ze dne 19. června 2001 o společné organizaci trhů v odvětví cukru, článku 1 nařízení Komise (ES) č. 1745/2002 ze dne 30. září 2002, kterým se pro hospodářský rok 2002/2003 snižuje v odvětví cukru zaručené množství v rámci produkčních kvót a předpokládané maximální požadavky na zásobování rafinerií v rámci preferenčních dovozů, a článku 1 nařízení Komise (ES) č. 1739/2003 ze dne 30. září 2003, kterým se pro hospodářský rok 2003/2004 snižuje v odvětví cukru zaručené množství v rámci produkčních kvót a předpokládané maximální požadavky na zásobování rafinerií v rámci preferenčních dovozů.
INFORMACE O NEZVEŘEJNĚNÝCH ROZHODNUTÍCH 
Předmět 
Nesplnění povinnosti státem - Nepřijetí předpisů nezbytných k dosažení souladu se 
směrnicí Evropského parlamentu a Rady 2004/49/ES ze dne 29. dubna 2004 
o bezpečnosti železnic Společenství a o změně směrnice Rady 95/18/ES o vydávání 
licencí železničním podnikům a směrnice 2001/14/ES o přidělování kapacity 
železniční infrastruktury, zpoplatnění železniční infrastruktury a o vydávání osvěd­
čení o bezpečnosti (směrnice o bezpečnosti železnic) (Úř. vest. L 164, s. 44, a oprava 
v Úř. vest. L 220, s. 16; Zvl. vyd. 07/08, s. 227) ve stanovené lhůtě 
Výrok 
1) Lucemburské velkovévodství tím, že ve stanovené lhůtě nepřijalo všechny 
právní a správní předpisy nezbytné k dosažení souladu se směrnicí 
Evropského parlamentu a Rady 2004/49/ES ze dne 29. dubna 2004 
o bezpečnosti železnic Společenství a o změně směrnice Rady 95/18/ES 
o vydávání licencí železničním podnikům a směrnice 2001/14/ES 
o přidělování kapacity železniční infrastruktury, zpoplatnění železniční 
infrastruktury a o vydávání osvědčení o bezpečnosti (směrnice o bezpečnosti 
železnic), nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z této směrnice. 
2) Lucemburskému velkovévodství se ukládá náhrada nákladů řízení. 
Usnesení Soudního dvora (pátý senát) ze dne 9, listopadu 2007 -
Lavagnoli v. Komise 
(Věc C-74/07 P) 
„Kasační opravný prostředek - Povýšení - Povyšování za rok 2003 - Zrušení 
seznamu povýšených úředníků - Přidělení prioritních bodů" 
I - 160* 
INFORMACE O NEZVEŘEJNĚNÝCH ROZHODNUTÍCH 
Kasační opravný prostředek - Důvody kasačního opravného prostředku - Neurčení 
dovolávaného nesprávného právního posouzení - Nepřípustnost [Článek 225 ES; 
Statut Soudního dvora, čl. 58 pododstavec 1; Jednací řád Soudu, či 112 odst. 1 
písm. c)] (viz body 20-29) 
Předmět 
Kasační opravný prostředek podaný proti rozsudku Soudu prvního stupně (třetího 
senátu) ze dne 23. listopadu 2006, Lavagnoli v. Komise (T-422/04), kterým Soud 
zamítl žalobu žalobce směřující ke zrušení jednak seznamu úředníků povýšených za 
hodnotící období 2003 v rozsahu, ve kterém tento seznam neuvádí jeho jméno, jakož 
i aktů připravujících toto rozhodnutí, a jednak podpůrně rozhodnutí, kterým se 
přidělují body pro povýšení za uvedené období, co se týče žalobce 
Výrok 
1) Kasační opravný prostředek se zamítá. 
2) L. Lavagnolimu se ukládá náhrada nákladů řízení. 
Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 15, listopadu 2007 -
Komise v. Španělsko 
(Věc C-59/07) 
„Nesplnění povinnosti státem - Směrnice 2003/109/ES - Právní postavení státních 
příslušníků třetích zemí, kteří jsou dlouhodobě pobývajícími rezidenty - Nepro­
vedení ve stanovené lhůtě" 
1. Akty orgánů - Smernice - Provádění členskými státy (Článek 249 
pododstavec 3 ES) (viz bod 19) 
I - 161*
Keywords

Summary



Keywords

Řízení – Vedlejší účastenství – Řízení o předběžné otázce

(Článek 234 ES; statut Soudního dvora, čl. 23 a 40)

Summary

Návrh na vstup Evropského inspektora ochrany údajů do řízení se odmítá jako nepřípustný ve věci podané na základě článku 234 ES. Právo na vstup do řízení před Soudním dvorem je totiž upraveno článkem 40 statutu Soudního dvora, jež přiznává toto právo fyzickým či právnickým osobám, které prokáží zájem na řešení sporu předloženého Soudnímu dvoru. Tento článek také stanoví, že návrhová žádání obsažená v návrhu na vstup do řízení se omezí na podporu návrhového žádání jednoho z účastníků řízení. Vztahuje se tedy na sporná řízení před Soudním dvorem směřující k vyřešení sporu. Článek 234 ES přitom neupravuje sporné řízení směřující k vyřešení sporu, ale za účelem zajištění prostřednictvím spolupráce mezi Soudním dvorem a vnitrostátními soudy jednotného výkladu práva Společenství zavádí řízení určené k tomu, aby vnitrostátní soudy mohly požádat o výklad předpisů Společenství, jež uplatňují ve sporech, které jsou jim předloženy. Z toho vyplývá, že vedlejší účastenství v řízení o předběžné otázce není možné.

Mimoto vzhledem k tomu, že inspektor není výslovně uveden v článku 23 statutu Soudního dvora, a že v původním řízení nemá postavení „účastníka řízení“ ve smyslu uvedeného článku, jež upravuje účast v řízení v případech uvedených v článku 234 ES, nemůže být oprávněn předložit Soudnímu dvoru svá vyjádření k předběžným otázkám položeným předkládajícím soudem.

(viz body 8–13)
(viz bod 48)

Možnost určit více či méně přesně počet, nebo dokonce i totožnost právních subjektů, na něž se opatření použije, nikterak neznamená, že tyto subjekty musí být považovány za osobně dotčené tímto opatřením ve smyslu čl. 230 čtvrtého pododstavce ES, je-li nesporné, že se toto použití provádí na základě objektivní právní nebo faktické situace definované dotčeným aktem.

Co se týče použití směrnice 2003/87 o vytvoření systému pro obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů ve Společenství a o změně směrnice 96/61, jednak rozhodnutí Komise určené členskému státu, částečně odmítající národní alokační plán (NAP) pro přidělování takových povolenek pro druhé alokační období má charakter obecně závazného aktu tím, že se uplatňuje na objektivně určené situace a vyvolává právní účinky vůči kategoriím osob pojímaných obecným a abstraktním způsobem. Zadruhé skutečnost, že uvedené rozhodnutí mělo za následek zákaz další platnosti alokační záruky, jíž by se byli mohli domáhat určití provozovatelé na základě vnitrostátního zákona o přidělování povolenek pro první alokační období, není takového charakteru, aby tomuto rozhodnutí propůjčila povahu souboru individuálních rozhodnutí. V této souvislosti okolnost, že NAP předložený členským státem Komisi musí obsahovat seznam zařízení spadajících pod systém pro obchodování s povolenkami, jakož i označení povolenek, které tento stát zamýšlí uvedeným zařízením přidělit, nedovoluje mít za to, že se Komise uvedeným rozhodnutím vyjádřila k individuálním žádostem.

V každém případě, i když se dotčení provozovatelé nemohou domáhat zrušení sporného rozhodnutí, zůstává jim zachována možnost zpochybnit vnitrostátní opatření přijatá na základě uvedeného rozhodnutí, a v tomto kontextu mohou namítat protiprávnost tohoto rozhodnutí před vnitrostátními soudy, rozhodujícími v souladu s článkem 234 ES.

(viz body 70–73, 78)
Právo Společenství, a zejména čl. 8 odst. 3 směrnice 2004/48 o dodržování práv duševního vlastnictví ve spojení s čl. 15 odst. 1 směrnice 2002/58 o zpracování osobních údajů a ochraně soukromí v odvětví elektronických komunikací (směrnice o soukromí a elektronických komunikacích) nebrání tomu, aby členské státy stanovily povinnost předávání provozních osobních údajů třetím osobám soukromého práva za účelem postihu porušení autorského práva před občanskoprávními soudy.

Právo Společenství však vyžaduje, aby členské státy v rámci provedení směrnice 2000/31 o některých právních aspektech služeb informační společnosti, zejména elektronického obchodu, na vnitřním trhu (směrnice o elektronickém obchodu), směrnice 2001/29 o harmonizaci určitých aspektů autorského práva a práv s ním souvisejících v informační společnosti, směrnice 2002/58 a směrnice 2004/48 dbaly na to, aby se opíraly o výklad těchto směrnic, který umožní zajistit spravedlivou rovnováhu mezi jednotlivými dotčenými základními právy. Krom toho je nutné, aby orgány, jakož i soudy členských států při plnění opatření provádějících uvedené směrnice nejen vykládaly své vnitrostátní právo v souladu s těmito směrnicemi, ale rovněž dbaly na to, aby se neopíraly o takový jejich výklad, který by byl v rozporu se základními právy nebo s ostatními obecnými zásadami práva Společenství, jako je zásada přiměřenosti.

(viz bod 29, výrok 1)
(viz body 30–32, 35)

Uvedený článek totiž výslovně stanoví, že Parlament jednak musí „brát na vědomí“ výsledky úředně vyhlášené členskými státy, a jednak může o případných sporech rozhodovat pouze „na základě ustanovení [tohoto] aktu,“ a to „s výjimkou ustanovení vnitrostátních předpisů, na něž tento akt odkazuje“. Z toho vyplývá, že text dotčeného článku 12 se na první pohled jeví tak, že svědčí ve prospěch restriktivního výkladu tohoto ustanovení. Kromě toho, pokud jde o ověřování pověřovacích listin členů Parlamentu, článek 12 aktu z roku 1976 a čl. 3 odst. 3 jednacího řádu Evropského parlamentu svěřují Parlamentu pravomoc rozhodovat o platnosti mandátu každého z jeho nově zvolených členů, jakož i o sporech, které by mohly být vzniknout na základě ustanovení aktu z roku 1976, avšak jednak „s výjimkou ustanovení vnitrostátních předpisů, na něž tento akt odkazuje“, a jednak „s výjimkou [sporů] opírajících se o vnitrostátní volební zákony“. Tyto výjimky tak rovněž jasně ukazují, že Parlament nemá obecnou pravomoc vyslovovat se k platnosti vnitrostátních volebních postupů z hlediska práva Společenství.

Usnesení o předběžných opatřeních neobsahuje zjevně nesprávné právní posouzení, pokud jde o výklad článku 6 aktu z roku 1976 o volbě zastupitelů v Evropském parlamentu ve všeobecných a přímých volbách, ve znění změněném a přečíslovaném rozhodnutím 2002/772, pokud dospívá k závěru, že tento článek se vztahuje pouze na členy Evropského parlamentu.

V tomto ohledu se znění dotčeného článku 6 jednak výslovně týká „členů Evropského parlamentu“ a jednak zmiňuje výsadu hlasovat, kterou tito členové mají a kterou nelze pro její povahu spojovat s postavením kandidáta, který byl úředně vyhlášen na základě povolebního umístění. Je sice pravda, že výklad ustanovení práva Společenství by obecně neměl spočívat ve striktním následování jeho znění bez jakéhokoli ohledu na jeho kontext a jeho účel, avšak nic to nemění na tom, že uvedený článek nemůže sám o sobě založit obecnou pravomoc Parlamentu k posuzování legality volebních postupů ve členských státech z hlediska všech zásad, o které se má tento článek domněle opírat, a to zejména těch, které jsou uvedeny v článku 3 dodatkového protokolu č. 1 k Evropské úmluvě o ochraně lidských práv.

Kromě toho v souladu se zásadou hierarchie norem nemůže ustanovení jednacího řádu Evropského parlamentu, jako jsou ustanovení čl. 3 odst. 5 a čl. 4 odst. 3 a 9, umožnit odchylky od ustanovení aktu z roku 1976. Dotčený jednací řád je totiž aktem vnitřní organizace, který nemůže Parlamentu zakotvit pravomoci, které nejsou výslovně přiznány normativním aktem, jímž je v projednávané věci akt z roku 1976. Z toho plyne, že přinejmenším v rámci přezkumu existence fumus boni juris to musí být ustanovení dotčeného jednacího řádu, co se vykládá ve světle znění a ducha ustanovení aktu z roku 1976, a nikoli naopak.

(viz body 40–43, 45–46)
Pokud si však členský stát zvolil systém osvobození od daně stanovený v čl. 4 odst. 1 první odrážce směrnice 90/435 a pokud právní úprava uvedeného členského státu v zásadě připouští převod ztrát do pozdějších zdaňovacích období, brání uvedené ustanovení právní úpravě členského státu, jež má za následek omezení ztrát mateřské společnosti, které lze takto převést, do výše obdržených dividend.

Pokud je podle vnitrostátní právní úpravy členského státu s dividendami pocházejícími od společnosti usazené ve třetím státě zacházeno méně příznivě než s dividendami pocházejícími od společnosti, která má sídlo v uvedeném členském státě, je na vnitrostátním soudu, aby s ohledem jak na předmět vnitrostátní právní úpravy, tak na skutečnosti věci, která mu je předložena, ověřil, zda je použitelný článek 56 ES a zda případně brání uvedenému rozdílnému zacházení.

V této souvislosti nemůže být rozsah, ve kterém jsou členské státy oprávněny uplatňovat určitá omezující ustanovení týkající se pohybu kapitálu, stanoven bez zohlednění okolnosti, že pohyb kapitálu do nebo ze třetích zemí probíhá v odlišném právním kontextu než pohyb kapitálu uvnitř Evropského společenství. Z důvodu stupně právní integrace existující mezi členskými státy Společenství a zejména existence takových legislativních opatření Společenství týkajících se spolupráce mezi vnitrostátními daňovými orgány, jako je směrnice 77/799 o vzájemné pomoci mezi příslušnými orgány členských států v oblasti přímých daní, tak zdaňování hospodářských činností s přeshraničními aspekty uvnitř Společenství, které provádí členský stát, není vždy srovnatelné se zdaňováním hospodářských činností, které souvisí se vztahy mezi členskými státy a třetími zeměmi. Nelze rovněž vyloučit, že členský stát může prokázat, že je omezení pohybu kapitálu do nebo ze třetí země ospravedlněno určitým důvodem, a to za okolností, za nichž by tento důvod nemohl představovat platné odůvodnění pro omezení pohybu kapitálu mezi členskými státy.

(viz body 72–74 a výrok 4)
22

Kapitola 6.2 německého NAP II mimo jiné specifikuje pod názvem „Přidělování na základě § 8 ZuG 2007“, že podle tohoto ustanovení se koeficient plnění nepoužije v rámci výpočtu množství emisních povolenek určených zařízením uvedeným do provozu mezi 1. lednem 2003 a 31. prosincem 2004 po dobu dvanácti let od jejich uvedení do provozu.
INFORMACE O NEZVEŘEJNĚNÝCH ROZHODNUTÍCH 
2. Členské státy - Povinnosti - Provedení směrnic - Nesplnění povinnosti -
Odůvodnění vycházející z vnitrostátního právního řádu - Nepřípustnost 
(Článek 226 ES) (viz bod 22) 
Předmět 
Nesplnění povinnosti státem - Nepřijetí ve stanovené lhůtě ustanovení nezbytných 
pro dosažení souladu se směrnicí Rady 2003/109/ES o právním postavení státních 
příslušníků třetích zemí, kteří jsou dlouhodobě pobývajícími rezidenty (Úř. vest 
2004, L 16, s. 44; Zvl. vyd. 19/06, s. 272) 
Výrok 
1) Španělské království tím, že nepřijalo nezbytná ustanovení pro dosažení 
souladu se směrnicí Rady 2003/109/ES ze dne 25. listopadu 2003 o právním 
postavení státních příslušníků třetích zemí, kteří jsou dlouhodobě pobýva­
jícími rezidenty, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z uvedené 
směrnice. 
2) Španělskému království se ukládá náhrada nákladů řízení. 
Usnesení Soudního dvora (sedmého senátu) ze dne 16, listopadu 2007 -
Autostrada dei Fiori et AISCAT v. Governo della Repubblica italiana a další 
(Věc C 12/07) 
„Řízení o předběžné otázce - Nepřípustnost" 
Předběžné otázky - Přípustnost - Otázky položené bez dostatečného upřesnění 
skutkového a právního kontextu (Článek 234 ES; statut Soudního dvora, článek 23) 
(viz body 16-18) 
I - 162* 
INFORMACE O NEZVEŘEJNĚNÝCH ROZHODNUTÍCH 
Předmět 
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce - Tribunale civile di Genova - Přímé 
zadání správy veřejných služeb a správy veřejných infrastruktur společnosti, která 
vykonává úlohu kontroly dotčeného trhu - Udělení této společnosti pravomoci 
určovat obsah koncesionářských smluv mezi svými vlastními konkurenty a státem, 
jakož i pravomoci ukončit uvedené smlouvy - Slučitelnost s články 43 ES, 49 ES, 
82 ES, 86 ES a 87 ES 
Výrok 
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Tribunale civile di Genova 
rozhodnutím ze dne 9. ledna 2007 je zjevně nepřípustná. 
Usnesení Soudního dvora (osmého senátu) ze dne 21. listopadu 2007 -
Correia de Matos v. Parlament 
(Věc 0502/06 P) 
„Kasační opravný prostředek - Formální požadavky - Neexistence zastoupení 
žalobce - Nepřípustnost" 
Řízení - Návrh na zahájení řízení - Formální požadavky (Statut Soudního dvora, 
čl. 19 třetípododstavec a či 21 prvnípododstavec; jednací řád Soudního dvora, čl. 37 
odst. 1, čl. 38 odst. 3 a článek 58) (viz body 11-13) 
I - 163*
66

Poté, co soudce příslušný pro rozhodování o předběžných opatřeních tak dospěl k závěru, že zvláštní a bezprostřední zájmy B. Donniciho i A. Occhetta si jsou rovné, pokračoval ve své argumentaci tak, že vzal v úvahu obecnější zájmy, které za takových okolností vykazují zvláštní důležitost. V tomto ohledu měl za to, že je-li nesporné, že Italská republika má zájem na tom, aby její legislativa ve volebních věcech byla respektována ze strany Parlamentu, má Parlament zase obecný zájem na zachování svých rozhodnutí. Měl však za to, že žádný z těchto zájmů nemůže při zvažování dotčených zájmů převládnout.
18

Consiglio di Stato si nicméně klade otázku, zda by sporný záměr přeci jen neměl být podroben takovémuto posouzení, zejména s ohledem na článek 4 přílohy II a přílohu III směrnice 85/337, neboť je součástí rozsáhlejší operace obnovy veškerých silnic dotčených městských čtvrtí, takže příslušný orgán by tak mohl mít povinnost zohlednit „kumulaci“ jednotlivých záměrů, což je kritérium, které je výslovně uvedeno v příloze III. Za těchto okolností se Consiglio di Stato rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1) Je třeba článek 2 směrnice [85/337], který stanoví, že záměry, které mohou mít významný vliv na životní prostředí, podléhají posouzení vlivu na životní prostředí a že uvedené záměry jsou vymezeny v článku 4, vykládat tak, že jakýkoli záměr, který má významný vliv na životní prostředí, podléhá posouzení vlivu na životní prostředí, přestože není zahrnut v příloze I nebo II [této] směrnice, nebo naopak tak, že posouzení vlivu na životní prostředí podléhají pouze záměry uvedené v příloze I a II [uvedené] směrnice? 2) Stanoví článek 4 směrnice [85/337] striktní povinnost členských států nebo jim dává pouhou možnost vzít v úvahu kritéria přílohy III, když ponechává na členským státech, zda upraví postup pro posouzení vlivu na životní prostředí u záměrů [uvedených] v příloze II [této směrnice] buď tak, že je zkoumán každý jednotlivý případ, nebo tak, že se postupuje podle předem stanovených kritérií, přičemž se mimo jiné přihlíží ke kritériím přílohy III [uvedené směrnice]? 3) Je článek 1 nařízení prezidenta republiky ze dne 12. dubna 1996 správným provedením článku 4 směrnice [85/337] a její přílohy III italským zákonodárcem, i když nestanoví jako kritérium pro provedení posouzení vlivu na životní prostředí u záměrů uvedených v příloze II směrnice kritérium kumulace záměru s dalšími záměry, jak to stanoví [uvedená] příloha III?“
33

Nařízení ze dne 28. července 2006 stanoví ve svém jediném článku: „Národní rejstřík odrůd révy, naposledy pozměněný ministerským nařízením ze dne 30. března 2006, uvedený v preambuli, se doplňuje takto: do přílohy 1, oddílu I – odrůdy vinné révy – do kódu 235, odrůda Tocai friulano B. se do příslušného sloupce přidává synonymum ‚Friulano‘ s následující poznámkou ‚pouze pro účely označení jakostního vína s. o. pocházejícího z hroznů sklizených v regionu Furlánsko-Julské Benátsko‘.“
3

Článek 11a nařízení č. 894/97 stanoví: „1. Od 1. ledna 2002 se všem plavidlům zakazuje mít na palubě nebo používat k rybolovu jednu nebo více unášených tenatových sítí určených k odlovu druhů uvedených v příloze VIII. 2. Od 1. ledna 2002 je zakázáno vykládat druhy uvedené v příloze VIII, které byly odloveny do unášených tenatových sítí. 3. Do 31. prosince 2001 může mít rybářské plavidlo na palubě nebo používat k rybolovu jednu nebo více unášených tenatových sítí podle odstavce 1 poté, co obdrží povolení vydané příslušnými orgány členského státu vlajky. […]“
72

K tomu je třeba připomenout jednak to, že z judikatury Soudního dvora vyplývá, že rozsah, ve kterém jsou členské státy oprávněny uplatňovat určitá omezující ustanovení týkající se pohybu kapitálu, nemůže být stanovován bez zohlednění okolnosti, že pohyb kapitálu do nebo ze třetích zemí probíhá v odlišném právním kontextu než pohyb kapitálu uvnitř Evropského společenství. Z důvodu stupně právní integrace existující mezi členskými státy Společenství a zejména existence takových legislativních opatření Společenství týkajících se spolupráce mezi vnitrostátními daňovými orgány, jako je směrnice Rady 77/799/EHS ze dne 19. prosince 1977 o vzájemné pomoci mezi příslušnými orgány členských států v oblasti přímých daní (Úř. věst. L 336, s. 15; Zvl. vyd. 09/01, s. 63), tak zdaňování hospodářských činností s přeshraničními aspekty uvnitř Společenství, které provádí členský stát, není vždy srovnatelné se zdaňováním hospodářských činností, které souvisí se vztahy mezi členskými státy a třetími zeměmi (výše uvedený rozsudek Test Claimants in the FII Group Litigation, bod 170, a výše uvedené usnesení The Test Claimants in the CFC and Dividend Group Litigation, bod 92).
4

Padesátý devátý bod odůvodnění směrnice 2001/29 uvádí: „Pro činnost porušující právo mohou být zejména v digitálním prostředí v rostoucí míře třetími stranami využívány služby zprostředkovatelů. V mnoha případech mají takoví zprostředkovatelé nejlepší možnost ukončit takovou činnost porušující právo. Aniž jsou dotčeny jakékoliv jiné dostupné sankce a ochranná opatření [opatření nápravy], nositelé práv by z toho důvodu měli mít možnost žádat o soudní zákaz činnosti [o vydání soudního příkazu] proti zprostředkovateli, který v rámci sítě pro třetí stranu porušuje [zajišťuje přenos, kterým třetí strana porušuje] práva týkající se chráněného díla nebo jiného předmětu ochrany. Tato možnost by měla být k dispozici i v případě, že se na úkony prováděné zprostředkovatelem […] vztahuje výjimka [podle článku 5]. Podmínky a úpravy týkající se takových soudních zákazů [soudních příkazů] by měly být ponechány na vnitrostátních právních předpisech členských států.“