STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

HENRIKA SAUGMANDSGAARDA ØE

přednesené dne 3. června 2021 ( 1 )

Věc C‑938/19

Energieversorgungscenter Dresden-Wilschdorf GmbH & Co. KG

proti

Spolkové republice Německo

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Verwaltungsgericht Berlin (správní soud v Berlíně, Německo)]

„Řízení o předběžné otázce – Životní prostředí – Směrnice 2003/87/ES – Systém pro obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů – Článek 2 odst. 1 – Oblast působnosti – Článek 3 písm. e) – Pojem ‚zařízení‘ – Vedlejší jednotky, které nevypouštějí skleníkové plyny – Článek 10a – Přechodný režim přidělování bezplatných povolenek – Upravený podíl – Způsob výpočtu – Rozhodnutí 2011/278/EU – Článek 6 odst. 1 třetí pododstavec – Vývoz studené vody do subjektu spadajícího do odvětví vystaveného závažnému riziku úniku uhlíku“

I. Úvod

1. Projednávaná žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Verwaltungsgericht Berlin (správní soud v Berlíně, Německo) se týká výkladu článku 2 odst. 1 a článku 3 písm. e) směrnice 2003/87/ES ( 2 ) o vytvoření systému pro obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů v Evropské unii, jakož i článku 6 odst. 1 třetího pododstavce rozhodnutí 2011/278/EU ( 3 ), kterým se stanoví přechodná pravidla harmonizovaného přidělování bezplatných povolenek.

2. Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Energieversorgungscenter Dresden-Wilschdorf GmbH & Co. KG (dále jen „EDW“ nebo „žalobkyně v původním řízení“) a Spolkovou republikou Německo, zastoupenou Umweltbundesamt (Spolkový úřad pro životní prostředí, Německo; dále jen „Úřad“), jehož předmětem je částečné zamítnutí žádosti o přidělení bezplatných povolenek podané společností EDW pro zařízení na vysoce účinnou kombinovanou výrobu tepla a elektrické energie ve vztahu ke třetímu obchodovacímu období (2013 až 2020). Ve věci projednávané před předkládajícím soudem se účastníci řízení neshodují v otázce určení hranic zařízení společnosti EDW, zejména v tom, zda mají být do tohoto zařízení zahrnuty vedlejší jednotky (konkrétně absorpční chladicí stroje ( 4 )), které nevypouštějí skleníkové plyny, a jaké důsledky z toho plynou pro přidělování bezplatných povolenek na emise.

3. Kromě těchto technických detailů dává projednávaná věc Soudnímu dvoru příležitost upřesnit oblast působnosti směrnice 2003/87, která je definována v jejím čl. 2 odst. 1, a rovněž poskytnout výklad pojmu „zařízení“ uvedeného v čl. 3 písm. e) této směrnice, a to konkrétně pokud jde o kritérium možnosti „ovlivnit emise a znečistění“.

4. V tomto směru navrhnu Soudnímu dvoru, aby rozhodl, že uvedená ustanovení nebrání členskému státu stanovit vnitrostátním právem pro účely administrativní koordinace, že hranice zařízení jsou vymezeny stejným způsobem jak v povolení k vypouštění skleníkových plynů, tak v povolení ke znečišťování ( 5 ), jež mohou být vydána provozovateli zařízení. Z týchž ustanovení ve spojení s čl. 3 písm. b) uvedené směrnice nicméně vyplývá, že vedlejší jednotky lze zohlednit mimo jiné pro účely předběžného přidělování bezplatných emisních povolenek jen tehdy, pokud kromě toho, že mají přímou vazbu na činnost hlavního zařízení a souvisejí s ní po technické stránce, může jejich činnost zároveň ovlivnit emise skleníkových plynů.

II. Právní rámec

A. Unijní právo

1. Směrnice 2003/87

5. Článek 2 směrnice 2003/87, nadepsaný „Oblast působnosti“, stanoví v odstavci 1: „Tato směrnice se použije na emise z činností uvedených v příloze I a na skleníkové plyny uvedené v příloze II.“

6. Článek 3 této směrnice, nadepsaný „Definice“, uvádí: „Pro účely této směrnice se: […] b) ‚emisemi‘ rozumí uvolňování skleníkových plynů do atmosféry ze zdrojů v zařízení nebo uvolňování plynů určených ve vztahu k činnosti v oblasti letectví uvedené v příloze I z letadel vykonávajících takovou činnost; […] e) ‚zařízením‘ rozumí stacionární technická jednotka, ve které probíhá jedna či více činností uvedených v příloze I, a jakékoli další s tím přímo spojené činnosti, které po technické stránce souvisejí s činnostmi probíhajícími v dotyčném místě a mohly by ovlivnit emise a znečištění; […]“

7. Článek 8 uvedené směrnice, nadepsaný „Koordinace se [směrnicí 96/61]“, stanoví: „Členské státy přijmou nezbytná opatření k zajištění toho, aby u zařízení, která provádějí činnosti uvedené v příloze I [směrnice 96/61], byly podmínky a postupy pro udělení povolení k vypouštění emisí skleníkových plynů koordinovány s podmínkami a postupy pro udělení povolení stanovenými v uvedené směrnici. Požadavky článků 5, 6 a 7 této směrnice mohou být začleněny do postupů stanovených ve směrnici [96/61].“

8. Článek 10a téže směrnice, nadepsaný „Přechodná pravidla harmonizovaného přidělování bezplatných povolenek platná v celém Společenství“, v odstavci 12 stanoví: „S výhradou článku 10b se v roce 2013 a v každém následujícím roce až do roku 2020 zařízením v odvětvích nebo pododvětvích, která jsou vystavena závažnému riziku úniku uhlíku, přidělují bezplatné povolenky podle odstavce 1 na 100 % množství určeného v souladu s opatřeními uvedenými v odstavci 1.“

2. Rozhodnutí 2011/278

9. Článek 6 odst. 1 rozhodnutí 2011/278, nadepsaný „Rozdělení na dílčí zařízení“, zní: „Pro účely tohoto rozhodnutí členské státy rozdělí všechna zařízení způsobilá pro bezplatné přidělení povolenek na emise podle článku 10a směrnice [2003/87] na jedno nebo více těchto dílčích zařízení: a) dílčí zařízení pro referenční úroveň produktu; b) dílčí zařízení pro referenční úroveň tepla; c) dílčí zařízení pro referenční úroveň paliva; d) dílčí zařízení pro emise z procesů. Dílčí zařízení musí v co největší možné míře odpovídat fyzickým částem zařízení. U dílčích zařízení pro referenční úroveň tepla, dílčích zařízení pro referenční úroveň paliva a dílčích zařízení pro emise z procesů členské státy jasně rozliší na základě kódů NACE ( 6 ) a Prodcom, zda příslušný proces spadá, nebo nespadá do odvětví či pododvětví, u nichž se má za to, že jim hrozí značné riziko úniku uhlíku, jak stanoví rozhodnutí 2010/2/EU ( 7 ). Jestliže zařízení, na něž se vztahuje systém Unie, vyrobilo a vyvezlo měřitelné teplo do zařízení nebo jiného subjektu, na který se systém Unie nevztahuje, členské státy předpokládají, že příslušný proces dílčího zařízení pro referenční úroveň tepla spojený s tímto teplem nespadá do odvětví ani pododvětví, u něhož se má za to, že mu hrozí značné riziko úniku uhlíku, jak stanoví rozhodnutí [2010/2], ledaže příslušný orgán zjistí, že spotřebitel měřitelného tepla pochází z odvětví nebo pododvětví, u něhož se má za to, že mu hrozí značné riziko úniku uhlíku, jak stanoví rozhodnutí [2010/2].“

3. Rozhodnutí 2010/2 a rozhodnutí 2014/746/EU

10. V bodě 1.4 přílohy rozhodnutí 2010/2 je mezi odvětvími, u nichž se má za to, že jim hrozí značné riziko úniku uhlíku, uvedena výroba elektronek a jiných elektronických součástek, odpovídající kódu 3210 NACE.

11. Také v bodě 1.1 přílohy rozhodnutí 2014/746/EU ( 8 ), kterým bylo zrušeno rozhodnutí 2010/2, je mezi odvětvími, u nichž se má za to, že jim hrozí takové riziko, uvedena výroba elektronických součástek, která nyní odpovídá kódu 2611 NACE.

4. Směrnice 96/61

12. Článek 2 směrnice 96/61, nadepsaný „Definice“, stanoví: „Pro účely této směrnice se: […] 2) ‚znečištěním‘ rozumí lidskou činností přímo či nepřímo způsobené vniknutí látek, vibrací, tepla nebo hluku do ovzduší, vody nebo půdy, které může být škodlivé lidskému zdraví nebo může nepříznivě ovlivnit kvalitu životního prostředí, které může vést ke škodám na hmotném majetku anebo omezit či narušit harmonii životního prostředí a další jiné zákonné způsoby využití životního prostředí; 3) ‚zařízením‘ rozumí stacionární technická jednotka, ve které probíhá jedna či více činností uvedených v příloze I, a jakékoli další s tím přímo spojené činnosti, které po technické stránce souvisejí s činnostmi probíhajícími v dotyčném místě a mohly by ovlivnit emise a znečištění; […] 5. ‚emisemi‘ rozumí přímé nebo nepřímé uvolňování látek, vibrací, tepla nebo hluku z bodových nebo difúzních zdrojů v zařízení do ovzduší, vody či půdy; […]“

5. Směrnice 2010/75

13. Článek 3 směrnice 2010/75, nadepsaný „Definice“, stanoví: „Pro účely této směrnice se rozumí: […] 2. ‚znečištěním‘ lidskou činností přímo či nepřímo způsobené vniknutí látek, vibrací, tepla nebo hluku do ovzduší, vody nebo půdy, které může být škodlivé lidskému zdraví, nepříznivě ovlivnit kvalitu životního prostředí, vést ke škodám na hmotném majetku anebo omezit či narušit hodnotu životního prostředí a další zákonné způsoby využití životního prostředí; 3. ‚zařízením‘ stacionární technická jednotka, ve které probíhá jedna či více činností uvedených v příloze I nebo v části 1 přílohy VII a jakékoli další s nimi přímo spojené činnosti na tomtéž místě, které po technické stránce souvisejí s činnostmi uvedenými ve zmíněných přílohách a mohly by ovlivnit emise a znečištění; 4. ‚emisemi‘ přímé nebo nepřímé uvolňování látek, vibrací, tepla nebo hluku z bodových nebo difúzních zdrojů v zařízení do ovzduší, vody či půdy; […]“

B. Německé právo

14. Ustanovení § 4 odst. 1 Bundes-Immissionsschutzgesetz (spolkový zákon o ochraně proti imisím) ze dne 15. března 1974 (BGBl. 1974 I s. 721, dále jen „BImSchG“), ve znění ze dne 17. května 2013 (BGBl. 2013 I s. 1274), zní: „Výstavba a provoz zařízení, jež mohou mít v důsledku svých vlastností nebo svého provozu zvlášť nepříznivý vliv na životní prostředí, ohrozit nebo vážně poškodit životní prostředí nebo zvlášť obtěžovat místní společenství nebo okolí […], podléhají povolení […]“

15. Ustanovení § 2 Treibhausgas-Emissionshandelsgesetz (zákon o obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů) ze dne 21. července 2011 (BGBl. 2011 I, s. 1475, dále jen „TEHG“), nadepsaného „Oblast působnosti“, stanoví: „1. Tento zákon se vztahuje na emise skleníkových plynů uvedených v části 2 přílohy 1 způsobené činnostmi v ní uvedenými. Na zařízení uvedená v části 2 přílohy 1 se tento zákon vztahuje i v případě, že tvoří součást nebo vedlejší jednotku zařízení, které není uvedeno v části 2 přílohy 1. 2. Pokud jde o zařízení uvedená v části 2 bodech 2 až 31 přílohy 1, spadají do oblasti působnosti tohoto zákona 1. veškeré části zařízení a fáze procesu nutné k jeho provozování a 2. veškerá vedlejší zařízení, která jsou prostorově a provozně spojena s částmi zařízení a fázemi procesu uvedenými v bodě 1 a která mohou přispívat k produkci skleníkových plynů uvedených v části 2 přílohy 1. Ustanovení věty první se použijí obdobně na spalovací jednotky uvedené v části 2 bodě 1 přílohy 1. […] (4) Podléhají-li zařízení uvedená v části 2 bodech 2 až 30 přílohy 1 povolení v souladu s § 4 odst. 1 větou třetí BImSchG, jsou pro vymezení hranic zařízení uvedených v odstavcích 2 a 3 rozhodující specifikace uvedené v povolení vydaném pro dané zařízení podle BImSchG. Ustanovení věty první se použijí obdobně na spalovací jednotky uvedené v části 2 bodě 1 přílohy 1. V případech uvedených v odst. 1 větě druhé se ustanovení věty první použijí obdobně na specifikace uvedené v povolení vydaném podle BImSchG, jež se týkají součástí zařízení nebo vedlejších zařízení.“

16. Ustanovení § 4 TEHG, nadepsaného „Povolení k vypouštění“, stanoví: „1. Provozovatel zařízení je povinen získat povolení k vypouštění skleníkových plynů pocházejícím z některé z činností uvedených v části 2 bodech 1 až 32 přílohy 1. Povolení musí být příslušným orgánem vydáno na žádost provozovatele zařízení, pokud je tento orgán schopen z dokumentů předložených spolu s žádostí zjistit údaje uvedené v odstavci 3. […] (4) V případě zařízení, pro která bylo vydáno povolení před 1. lednem 2013 v souladu s ustanoveními BImSchG, se za povolení vydané podle odstavce 1 považuje povolení vydané podle právních předpisů o ochraně proti emisím. V případě uvedeném ve větě první však může provozovatel zařízení rovněž požádat o vydání zvláštního povolení podle odstavce 1. V takovém případě se ustanovení věty první použije pouze do okamžiku vydání zvláštního povolení.“

17. Ustanovení § 9 odst. 2 TEHG, nadepsaného „Přidělování bezplatných povolenek provozovatelům zařízení“, stanoví: „Přidělení bezplatných povolenek je podmíněno podáním žádosti k příslušnému orgánu. […]“

III. Spor v původním řízení, předběžné otázky a řízení před Soudním dvorem

18. Žalobkyně v původním řízení, společnost EDW, provozuje v Drážďanech (Německo) průmyslovou kogenerační elektrárnu poháněnou plynovými motory (dále jen „kogenerační elektrárna EDW“ nebo „hlavní zařízení“). Povolení k vypouštění skleníkových plynů, které bylo vydáno společnosti EDW pro toto zařízení, se vztahuje rovněž na vedlejší jednotky, jimiž jsou chladicí stroje, zejména absorpční chladicí stroje, které přeměňují teplo na chlad bez emisí skleníkových plynů ( 9 ).

19. Dodávky z kogenerační elektrárny EDW jsou určeny výhradně pro závod na výrobu polovodičů ve vlastnictví jiné společnosti, a to konkrétně společnosti Global Foundries, který nepodléhá systému ETS (dále jen „závod Global Foundries“). Mezi účastníky řízení je nesporné, že činnost závodu Global Foundries spadá do odvětví vystaveného značnému riziku úniku uhlíku ( 10 ), a to na základě rozhodnutí 2010/2 a 2014/746.

20. Činnost zařízení EDW (včetně absorpčních chladicích strojů) konkrétně probíhá ve třech fázích, jejichž účelem je zajistit vývoz horké, studené a teplé vody do závodu Global Foundries: – 1. fáze: kogenerační elektrárna EDW vyrobí mimo jiné horkou vodu o teplotě 80 °C. Tato horká voda je dodávána jednak přímo do závodu Global Foundries a jednak do absorpčních chladicích strojů; – 2. fáze: absorpční chladicí stroje přeměňují horkou vodu a páru vyrobené touto elektrárnou v chladicím procesu na studenou vodu (o teplotě 5 °C nebo 11 °C), kterou dodávají do závodu Global Foundries; – 3. fáze: absorpční chladicí stroje rovněž přeměňují vodu (o teplotě 11 °C nebo 17 °C), která se do nich v okruhu vrací ze závodu Global Foundries, a odpadní teplo, které tyto stroje uvolňují při chladicím procesu, na teplou vodu o teplotě 32 °C. Rovněž tato teplá voda je dodávána do závodu Global Foundries ( 11 ).

21. Dne 19. ledna 2012 podala žalobkyně v původním řízení žádost o přidělení bezplatných povolenek ( 12 ) k Deutsche Emissionshandelsstelle (Německá úřad pro obchodování s emisemi, dále jen „DEHSt“). Rozhodnutím ze dne 17. února 2014 jí DEHSt odmítl přidělit všechny požadované povolenky. Na základě tohoto odmítnutí podala společnost EDW žádost o přidělení dalších povolenek. DEHSt této její žádosti dne 28. dubna 2017 částečně vyhověl.

22. V tomto ohledu dospěl DEHSt k závěru, že absorpční chladicí stroje a hlavní zařízení EDW tvoří jedno a totéž zařízení, na které se vztahuje systém ETS a je třeba na ně uplatnit referenční úroveň tepla ( 13 ). S ohledem na toto posouzení odečetl DEHSt z množství měřitelného tepla uplatněného žalobkyní v původním řízení pro účely výpočtu předběžného počtu bezplatných povolenek ( 14 ) teplo dovezené ze závodu Global Foundries, který nepodléhá systému ETS (to jest množství tepla odpovídající tokům vody o teplotě 11 °C nebo 17 °C, která se z tohoto závodu vrací do absorpčních chladicích strojů a používá se k přeměně na teplou vodu ve 3. fázi). Kromě toho DEHSt nepřiznal společnosti EDW režim použitelný na odvětví či pododvětví, u nichž se má za to, že jim hrozí „značné riziko úniku uhlíku“, pro množství tepla dodávaného z její kogenerační elektrárny do absorpčních chladicích strojů v 1. fázi. V tomto bodě dospěl DEHSt k závěru, že přeměna na studenou vodu v těchto strojích (ve 2. fázi) nespadá do odvětví či pododvětví, u něhož se má za to, že mu hrozí „značné riziko úniku uhlíku“, v souladu s rozhodnutím 2010/2.

23. Dne 1. června 2017 podala společnost EDW proti rozhodnutí o částečném zamítnutí své žádosti žalobu k předkládajícímu soudu.

24. Zmíněný soud má za to, že rozhodnutí ve sporu, který mu byl předložen, závisí v první řadě na otázce, zda je vnitrostátní ustanovení, v jehož důsledku jsou do hranic zařízení podléhajícího systému ETS zahrnuty i vedlejší jednotky, které – stejně jako chladicí stroje dotčené ve věci v původním řízení – nevypouštějí skleníkové plyny, v souladu se směrnicí 2003/87, a zejména jejím článkem 2 odst. 1 a článkem 3 písm. e). Podle předkládajícího soudu má totiž otázka, zda se tyto chladicí stroje nacházejí v rámci hranic zařízení EDW, nebo mimo ně, vliv na množství bezplatných emisních povolenek, které mohou být společnosti EDW předběžně přiděleny ( 15 ).

25. Dále, bude-li to relevantní, pokládá předkládající soud otázku, zda se má „corrected eligibility ratio“ („upravený podíl“) uvedený v Data Collection Template („šablona pro sběr dat“) ( 16 ), který za okolností věci v původním řízení umožňuje zohlednit skutečnost, že teplo dovezené ze závodu Global Foundries je „nezpůsobilé“ pro účely přidělování bezplatných povolenek, použít na celkové teplo vyráběné v tomto zařízení, nebo zda je možné jej použít jen na toky tepla, k nimž lze toto dovezené teplo přiřadit ( 17 ).

26. Konečně pokládá předkládající soud otázku týkající se podmínek uplatňování režimu použitelného na odvětví či pododvětví, u nichž se má za to, že jim hrozí „značné riziko úniku uhlíku“, na základě čl. 6 odst. 1 třetího pododstavce rozhodnutí 2011/278. Uvedený soud se zejména ptá, zda v případě, že by měly být absorpční chladicí stroje považovány za součást zařízení EDW, je možné přiznat status „úniku uhlíku“ pro dodávku chladu do závodu Global Foundries (ve 2. fázi), i když má být tento status v zásadě použit pro vývoz tepla.

27. Za těchto podmínek Verwaltungsgericht Berlin (správní soud v Berlíně) rozhodnutím ze dne 16. prosince 2019, došlým Soudnímu dvoru dne 24. prosince 2019, přerušil řízení a položil Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1) Musí být čl. 2 odst. 1 směrnice [2003/87] vykládán v tom smyslu, že nebrání takovému ustanovení, jako je ustanovení § 2 odst. 4 první věty [TEHG], podle něhož musí být zařízení schválené podle [BImSchG] zahrnuto do systému [ETS] také v rozsahu, v němž toto povolení zahrnuje také vedlejší zařízení, která nejsou zdrojem emisí skleníkových plynů? 2) V případě kladné odpovědi na první otázku: Vyplývá z pravidel pro výpočet upraveného podílu […] pro teplo dovážené ze zařízení nepodléhajících systému obchodování s emisními povolenkami, která stanovila Evropská komise ve své [šabloně pro sběr dat] a která jsou závazná pro členské státy, že tento podíl musí být použit na celkové teplo vyráběné v zařízení podléhajícím systému [ETS] i tehdy, pokud dovážené teplo lze jednoznačně přiřadit k jednomu nebo několika identifikovatelným a samostatně vykazovaným tokům tepla nebo k interním spotřebám tepla v zařízení? 3) Musí být čl. 6 odst. 1 třetí pododstavec rozhodnutí [2011/278] vykládán v tom smyslu, že rozhodující tepelný proces dílčího zařízení pro referenční úroveň tepla spadá do odvětví nebo pododvětví, u něhož se má za to, že mu hrozí značné riziko úniku uhlíku, jak stanoví rozhodnutí [2010/2], pokud je toto teplo používáno k výrobě chladu a tento chlad je spotřebováván zařízením nepodléhajícím systému obchodování s emisními povolenkami v odvětví nebo pododvětví vystaveném značnému riziku úniku uhlíku? Je pro použitelnost článku 6 odst. 1 třetího pododstavce rozhodnutí [2011/278] relevantní, zda k výrobě chladu dochází v rámci hranic zařízení podléhajícího systému [ETS]?“

28. Písemná vyjádření předložily Soudnímu dvoru společnost EDW, Úřad, německá vláda a Evropská komise.

IV. Analýza

29. Cílem směrnice 2003/87 je vytvořit systém pro obchodování s povolenkami na emise, který má snížit emise skleníkových plynů do atmosféry na úroveň, jež brání nebezpečným důsledkům vzájemného působení lidstva a klimatického systému a jehož konečným cílem je ochrana životního prostředí ( 18 ). Pro přechodné období stanoví směrnice 2003/87 v článku 10a přidělování bezplatných povolenek ( 19 ).

30. Právě předběžné přidělení bezplatných povolenek je předmětem sporu v původním řízení. Žalobkyně v původním řízení se totiž žalobou k předkládajícímu soudu domáhá vyššího počtu bezplatných povolenek, než kolik jí DEHSt předběžně přidělil. Žalobkyně v původním řízení odmítá na jedné straně odečtení tepla dovezeného ze závodu Global Foundries (ve 3. fázi, popsané v bodě 20 tohoto stanoviska), které bylo provedeno z důvodu jeho „nezpůsobilosti“, a na druhé straně skutkové tvrzení, že teplo, které není dodáváno do závodu Global Foundries, ale je vyváženo z kogenerační elektrárny EDW do absorpčních chladicích strojů (v 1. fázi) k výrobě chladu (ve 2. fázi), nemůže být předmětem zvýhodněného zacházení stanoveného pro odvětví či pododvětví vystavená „závažnému riziku úniku uhlíku“.

31. V této souvislosti je předmětem první předběžné otázky předkládajícího soudu, zda oblast působnosti směrnice 2003/87, jak je definována v jejím čl. 2 odst. 1, brání vnitrostátnímu ustanovení, podle kterého jsou hranice zařízení stanoveny stejným způsobem jak pro povolení k vypouštění skleníkových plynů, tak pro povolení ke znečišťování, jež mohou být vydána provozovateli tohoto zařízení.

32. Podstatou této otázky položené zmíněným soudem je určení, zda v takové věci, jako je věc dotčená v původním řízení, mají být absorpční chladicí stroje na základě čl. 3 písm. e) směrnice 2003/87 považovány za součást zařízení EDW ( 20 ).

33. Druhá a třetí předběžná otázka se týkají dvou aspektů výpočtu množství bezplatných emisních povolenek, na jejichž předběžné přidělení má společnost EDW nárok, a to na jedné straně rozlišování mezi množstvím tepla „nezpůsobilého z důvodu svého původu“ a množstvím tepla „způsobilého z důvodu svého původu“, které je relevantní pro určení „upraveného podílu“ ( 21 ), a na druhé straně faktoru „rizika úniku uhlíku“.

34. Pokud jde o pojem „riziko úniku uhlíku“, připomínám, že ten je spojen s rizikem přemístění činností se značnými emisemi skleníkových plynů – z důvodu nákladů spojených s použitím systému pro obchodování s povolenkami – do třetích zemí, kde nejsou uplatňována taková omezení, neboť takový postup vede ke zvýšení celosvětových emisí, což je v rozporu s cíli ochrany klimatu sledovanými systémem ETS ( 22 ). Podle čl. 10a odst. 12 směrnice 2003/87 a z hlediska přidělování podle tohoto článku je jediným důsledkem příslušnosti zařízení k odvětví nebo pododvětví vystavenému „značnému riziku úniku uhlíku“ použití faktoru „rizika úniku“ na jeho historické údaje, které musí být zohledněny za účelem výpočtu předběžného přidělení bezplatných povolenek, což umožňuje štědřejší předběžné přidělení ( 23 ).

35. Pokud se tedy na zařízení použije faktor „rizika úniku“, neuplatní se na bezplatné povolenky předběžně přidělené tomuto zařízení roční snížení stanovené v čl. 10a odst. 11 této směrnice. V konečném důsledku tak bude předběžně přidělen vyšší počet bezplatných povolenek.

36. Stejně tak má na počet bezplatných povolenek, které lze předběžně přidělit pro takové zařízení, přímý vliv otázka, zda v takové věci, jako je věc dotčená v původním řízení, má být od množství tepla uplatňovaného žalobkyní v původním řízení odečteno teplo dovážené z takového závodu, jako je závod Global Foundries ( 24 ), z důvodu, že toto teplo je „nezpůsobilé“, jelikož pochází ze zařízení nepodléhajícího ETS.

37. Upravený podíl, uvedený ve druhé předběžné otázce předkládajícího soudu, který odpovídá podílu „množství tepla způsobilého z důvodu svého původu“ k „celkovému měřitelnému teplu“ ( 25 ), totiž bude pro provozovatele tím výhodnější, čím vyšší bude množství způsobilého tepla (jež nezahrnuje množství tepla dovezeného ze zařízení nepodléhajících ETS) v porovnání s celkovým měřitelným teplem („total measurable heat“) v zařízení.

38. V projednávané věci Úřad uvádí, že v základním období 2005 až 2008 tvořilo teplo dovezené ze závodu Global Foundries polovinu celkového měřitelného tepla v zařízení EDW (včetně absorpčních chladicích strojů). Pokud by tyto stroje byly skutečně součástí zařízení EDW, muselo by být toto teplo započítáno do „celkového měřitelného tepla“, avšak nikoli do „množství způsobilého tepla“. Použitelný upravený podíl by tak byl podstatně nižší než v případě, že by se toto teplo nemělo započítávat vůbec (tedy pokud by absorpční chladicí stroje nebyly součástí zařízení EDW). Celkem by tak společnost EDW předběžně obdržela méně bezplatných povolenek.

39. V dalších částech tohoto stanoviska se budu postupně zabývat analýzou jednotlivých předběžných otázek položených předkládajícím soudem. Nejprve, pokud jde o první předběžnou otázku, uvedu, že oblast působnosti směrnice 2003/87, jak je definována v jejím čl. 2 odst. 1, podle mého názoru nebrání vnitrostátnímu ustanovení, podle kterého jsou hranice zařízení vymezeny stejným způsobem jak v povolení k vypouštění skleníkových plynů, tak v povolení ke znečišťování, která mohou být vydána provozovateli tohoto zařízení. Vysvětlím, že tato možnost nicméně platí pouze s podmínkou, že pro účely stanovení práv a povinností vyplývajících ze systému ETS se započítávají (kromě hlavního zařízení) pouze vedlejší jednotky, jejichž činnost může ovlivnit takové emise. Upřesním rovněž jednotlivá kritéria stanovená v definici pojmu „zařízení“ v čl. 3 písm. e) této směrnice, přičemž zdůrazním, že předkládajícímu soudu přísluší posoudit, zda jsou absorpční chladicí stroje za okolností věci v původním řízení součástí zařízení EDW, či nikoli.

40. Dále, pokud jde o druhou předběžnou otázku týkající se způsobu použití upraveného podílu, uvedu, že podle mého názoru musí být tento podíl použit na veškeré měřitelné teplo spotřebované v zařízení, které je způsobilé k přidělení bezplatných povolenek, a na měřitelné teplo vyvezené do zařízení nebo subjektů, na něž se nevztahuje systém ETS, a že jej tedy nelze uplatnit pouze na jeden z různých toků tepla v dotyčném zařízení.

41. Konečně odpovím na třetí předběžnou otázku v tom smyslu, že na takové zařízení, jako je zařízení EDW, nelze podle mého názoru uplatnit faktor „rizika úniku uhlíku“ pro množství tepla, které je využíváno k přeměně na studenou vodu dodávanou do zařízení, které nepodléhá systému ETS a spadá do odvětví, u něhož se má za to, že mu hrozí „značné riziko úniku uhlíku“ (v projednávané věci závod Global Foundries).

A. K možnosti zahrnout do zařízení podléhajícího systému ETS vedlejší jednotky, které nevypouštějí skleníkové plyny (první předběžná otázka)

42. Jak jsem již uvedl v bodě 31 tohoto stanoviska, podstatou první předběžné otázky je určení, zda čl. 2 odst. 1 směrnice 2003/87 brání tomu, aby se podle vnitrostátního práva vztahovalo povolení k vypouštění skleníkových plynů i na vedlejší zařízení, která takové plyny nevypouští, jako jsou absorpční chladicí stroje EDW.

43. Z údajů poskytnutých předkládajícím soudem vyplývá, že v povolení k vypouštění skleníkových plynů vydaném společnosti EDW jako provozovateli byly kogenerační elektrárna a absorpční chladicí stroje EDW považovány ze strany DEHSt za jediné zařízení, a to z důvodu emisí hluku z posledně uvedených strojů. Tento postup má vyplývat z integrovaného přístupu stanoveného v německém právu ( 26 ) pro účely uplatňování směrnic 96/61 a 2010/75 o prevenci a omezování znečištění (které byly do německého práva provedeny zákonem BImSchG) na straně jedné a směrnice 2003/87 na straně druhé, jež obsahují stejnou definici pojmu „zařízení“ ( 27 ).

44. Německá vláda, k níž se přiklání Úřad, z této definice dovozuje, že k tomu, aby byla vedlejší jednotka zahrnuta do hranic zařízení podléhajícího systému ETS, stačí, aby tato jednotka produkovala jakýkoli druh emisí nebo znečištění. Podle uvedené vlády skutečnost, že hranice takového zařízení, jaké provozuje za okolností věci v původním řízení společnost EDW, jsou vymezeny tak, že zahrnují i činnosti, jež mohou mít vliv pouze na jiné druhy emisí nebo znečištění, případně mají jen obecně vliv na životní prostředí v širším slova smyslu, nijak neohrožuje cíle sledované článkem 2 odst. 1 směrnice 2003/87.

45. Podle mého názoru však tento výklad nemůže obstát.

46. K tomuto zaprvé uvádím, že ačkoli ve směrnici 2010/75 byl v jejím čl. 3 bodě 4) zvolen poměrně široký výklad pojmu „emise“ ( 28 ), v souvislosti se systémem ETS je tentýž pojem striktně omezen na emise skleníkových plynů ( 29 ). Kromě toho směrnice 2003/87 sice v čl. 3 písm. e) odkazuje na „znečištění“, neobsahuje však autonomní definici tohoto pojmu ( 30 ).

47. Z uvedeného vyplývá, že zatímco definice pojmu „zařízení“ je ve všech třech směrnicích (tedy ve směrnici 2003/87 na straně jedné a ve směrnicích 96/61 a 2010/75 na straně druhé) totožná, pojmům „emise“ a „znečištění“, na něž tato definice odkazuje, zřejmě nelze ve vztahu k těmto jednotlivým nástrojům přikládat stejný význam.

48. Zadruhé k tomu podotýkám, že oblast působnosti směrnice 2003/87, jak je definována v jejím čl. 2 odst. 1, zahrnuje pouze „emise“ a „skleníkové plyny“ uvedené v příloze I a II této směrnice. Podle mého názoru je zřejmé, že tato oblast působnosti musí být posuzována z hlediska pojmu „emise“, jak je definován v čl. 3 písm. b) téže směrnice, a že tedy do ní nelze zahrnout jiné emise než emise skleníkových plynů (jako jsou například emise hluku).

49. Zatřetí považuji za vhodné zdůraznit, že ačkoli je pojem „zařízení“ ve směrnici 2003/87 a ve směrnicích 96/61 a 2010/75 definován stejně, sledují tyto směrnice podstatně odlišné cíle. Cílem směrnice 2003/87 je konkrétně snižování emisí skleníkových plynů ( 31 ), zatímco cílem směrnice 2010/75, v návaznosti na cíle směrnice 96/61, je snížit emise do ovzduší, vody a půdy ( 32 ). Tento užší cíl směrnice 2003/87 odůvodňuje, aby byly při stanovení práv a povinností vyplývajících ze systému ETS, a zejména pro účely přidělování bezplatných povolenek, zohledňovány pouze emise skleníkových plynů.

50. V tomto ohledu připomínám, že systém ETS vychází z ekonomické logiky, která podněcuje všechny účastníky tohoto sytému k tomu, aby vypouštěli nižší množství skleníkových plynů, než jaké odpovídá povolenkám, které jim byly původně poskytnuty, aby pak převedli přebytečné povolenky na jiné účastníky ( 33 ). Tento princip dražení povolenek, který závisí na schopnosti účastníků kontrolovat své emise skleníkových plynů, nevyžaduje, aby byly jakkoli zohledňovány jiné emise či druhy znečištění ( 34 ).

51. Začtvrté uvádím, že pokud by musela být použita jediná definice pojmu „zařízení“ jednak při použití směrnic 96/61 a 2010/75 a jednak při použití směrnice 2003/87, mohl by se v konečném důsledku systém ETS uplatnit i na zařízení, která vůbec nevypouštějí skleníkové plyny.

52. Takový výsledek je však podle mého názoru nepřijatelný, a to ve světle rozsudku Trinseo Deutschland ( 35 ), kde Soudní dvůr uvedl, že podle samotného znění čl. 2 odst. 1 směrnice 2003/87 spadají činnosti uvedené v příloze I této směrnice do její působnosti, a tudíž podléhají systému ETS, pouze tehdy, jestliže produkují „emise“ skleníkových plynů vyjmenované v příloze II uvedené směrnice.

53. Připomínám, že v uvedeném rozsudku dospěl Soudní dvůr k závěru, že nevznikají-li emise CO2, nemůže daná činnost – přestože je uvedena v příloze I směrnice 2003/87 – spadat do oblasti působnosti této směrnice, a tedy ani pod systém ETS zavedený touto směrnicí ( 36 ). Provozovatel zařízení, které samo o sobě žádné přímé emise CO2 neprodukuje, totiž nemůže být motivován ke snižování svých emisí skleníkových plynů přidělením emisních povolenek. Začleněním takového zařízení do systému ETS by byl dotčen cíl sledovaný touto směrnicí, jehož obsah jsem připomněl v bodě 50 tohoto stanoviska ( 37 ).

54. S ohledem na veškeré tyto úvahy mám za to, že čl. 2 odst. 1 směrnice 2003/87 musí být vykládán v tom smyslu, že rozsah práv a povinností vyplývajících ze systému ETS lze určit výhradně s odkazem na „emise skleníkových plynů“ uvedené v čl. 3 písm. b) této směrnice, jak v podstatě argumentuje Komise.

55. Podle mého názoru z těchto ustanovení vyplývá, že výraz „ovlivnit emise a znečistění“ obsažený v čl. 3 písm. e) uvedené směrnice musí být chápán v tom smyslu, že se jím rozumí pouze možnost ovlivnit emise skleníkových plynů. Z toho vyplývá, že při uplatňování systému ETS lze zohlednit vedlejší jednotky pouze za předpokladu, že nejen splňují ostatní kritéria stanovená v uvedené definici, ale jejich činnost může zároveň ovlivnit tyto emise.

56. Nicméně je pravda, zaprvé, jak správně uvádí Komise, že dotčené ustanovení německého práva (tedy § 2 odst. 4 věta první TEHG) v žádném případě nevylučuje ze systému ETS ty části zařízení, na které se tento systém vztahuje v souladu s výše uvedenými ustanoveními. Na základě německého ustanovení se naopak povolení k vypouštění skleníkových plynů vztahuje i na jiné vedlejší jednotky kromě těch, které mohou ovlivnit takové emise. Stručně řečeno německé právo stanoví širší, nikoli užší vymezení zařízení, než je vyžadováno podle systému ETS.

57. Na druhé straně je jediným důsledkem tohoto ustanovení, jak je chápu já, že v povolení k vypouštění skleníkových plynů musí být fyzické hranice zařízení určeny stejným způsobem jako v povolení týkajícím se znečištění. Zmíněné ustanovení samo o sobě nestanoví, že by všechny části takto určeného zařízení musely být následně zohledněny při stanovení práv a povinností, jež příslušejí provozovateli na základě systému ETS ( 38 ). V tomto ohledu ostatně § 2 odst. 2 TEHG (zákon, kterým se provádí směrnice 2003/87 do německého práva) ( 39 ) stanoví, že do jeho působnosti spadají pouze vedlejší zařízení, která jsou prostorově a provozně spojena s jinými částmi zařízení a mohou přispívat k produkci skleníkových plynů ( 40 ).

58. Uvedená ustanovení, jsou-li posuzována ve vzájemné souvislosti, tak podle mého názoru nijak nebrání tomu, aby při stanovení práv a povinností vyplývajících ze systému ETS byly (kromě hlavního zařízení) vzaty v úvahu pouze ty vedlejší jednotky, jejichž činnosti mohou ovlivnit emise skleníkových plynů v závislosti na kritériu určeném v bodě 55 tohoto stanoviska.

59. Za těchto okolností mám za to, že čl. 2 odst. 1 směrnice 2003/87 ve spojení s jejím čl. 3 písm. b) a e) musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání takovému pravidlu vnitrostátního práva, jako je § 2 odst. 4 věta první TEHG, v jehož důsledku se povolení pro zařízení podléhající systému ETS vztahuje i na vedlejší jednotky, které samy o sobě neprodukují emise skleníkových plynů. Takové vedlejší jednotky však mohou být zohledněny při stanovení práv a povinností vyplývajících ze systému ETS, zejména pokud jde o předběžné přidělování bezplatných povolenek, pouze za předpokladu, že nejen splňují ostatní kritéria stanovená v čl. 3 písm. e) této směrnice, ale jejich činnost je zároveň způsobilá ovlivnit emise skleníkových plynů.

60. V následující části tohoto stanoviska uvedu několik vodítek k odpovědi na otázku, zda je tato poslední podmínka za okolností věci v původním řízení splněna. Upřesním rovněž další kritéria stanovená v předmětném ustanovení, aby mohl předkládající soud určit, zda lze absorpční chladicí stroje a kogenerační elektrárnu EDW považovat za jedno a totéž zařízení.

B. Ke kritériím stanoveným v čl. 3 písm. e) směrnice 2003/87 pro účely vymezení hranic zařízení

61. Připomínám, že za okolností věci v původním řízení sice dotčené absorpční chladicí stroje samy o sobě nevypouštějí skleníkové plyny a ovlivňují pouze emise CO2 z kogenerační elektrárny EDW, avšak pokud by tyto stroje byly součástí hlavního zařízení, znamenalo by to ve svém důsledku, že společnosti EDW by bylo možné přidělit méně bezplatných povolenek, než na kolik by této společnosti vznikl nárok, pokud by byly tyto stoje vyloučeny ( 41 ).

62. Pokud jde o zahrnutí vedlejších jednotek, stanoví čl. 3 písm. e) směrnice 2003/87 v podstatě tři kritéria: – činnost vedlejší jednotky je přímo spojena s činností hlavního zařízení, která je uvedena v příloze I této směrnice ( 42 ) (první kritérium); – po technické stránce souvisí s činnostmi probíhajícími v dotyčném místě (druhé kritérium), a – mohla by ovlivnit emise a znečistění (třetí kritérium).

63. Pokud jde o třetí kritérium, uvádím, že v souladu s bodem 59 tohoto stanoviska je nutné je vykládat v tom smyslu, že činnost vedlejší jednotky musí být způsobilá ovlivnit emise skleníkových plynů.

64. Žalobkyně v původním řízení tvrdí, že za okolností věci v původním řízení činnost absorpčních chladicích strojů neovlivňuje emise skleníkových plynů z její kogenerační elektrárny. Německá vláda, Úřad a Komise naopak tvrdí, že provoz těchto strojů může ovlivnit emise vypouštěné elektrárnou. Ta podle nich bude vypouštět tím více skleníkových plynů, čím více tepla bude zapotřebí pro fungování těchto strojů a přeměnu na studenou vodu pro potřeby závodu Global Foundries (ve 2. fázi).

65. V projednávané věci předkládajícímu soudu přísluší posoudit, zda tomu tak za okolností věci v původním řízení skutečně je. Domnívám se, že ke kladné odpovědi na tuto otázku by mohlo postačovat mimo jiné, pokud by zmíněný soud určil, že zvýšení nebo snížení spotřeby tepla absorpčními chladicími stroji vede ke zvýšení či omezení „spalování paliv“ v elektrárně EDW, a tedy k vypouštění většího či menšího množství CO2. Čím více studené vody by tyto absorpční chladicí stroje vyrobily, tím více tepla by spotřebovaly a tím více paliva by bylo nutné použít v elektrárně na výrobu tohoto tepla.

66. Pokud jde o kritéria „přímé vazby“ (první kritérium) a „technické souvislosti“ (druhé kritérium), uvádím, že v rozsudku Elektriciteits Produktiemaatschappij Zuid-Nederland EPZ ( 43 ) Soudní dvůr dospěl mimo jiné k závěru, že přímá vazba mezi dotčeným spalováním a skladováním uhlí je konkretizována technickou souvislostí mezi oběma činnostmi. Z toho dovozuji, že podle Soudního dvora se tato dvě kritéria do jisté míry překrývají.

67. K tomu upřesňuji, že podle mého názoru se druhé kritérium týká pouze možných technických souvislostí mezi hlavním zařízením a vedlejší jednotkou, tedy otázky, zda je některá z činností, které jsou tam vykonávány, začleněna do společného technického procesu ostatních činností ( 44 ), zejména s ohledem na způsob, jakým jsou hlavní zařízení a vedlejší jednotka technicky propojeny a uspořádány z věcného hlediska ( 45 ), a na jejich technické fungování. První kritérium (týkající se „přímé vazby“) podle mého názoru umožňuje zohlednit širší vazbu mezi hlavním zařízením a vedlejší jednotkou. Otázku, zda je toto první kritérium splněno, chápu tak, že se neomezuje na technické posouzení ( 46 ), ale může zohledňovat mimo jiné i skutečnost, že dotčené činnosti mají společný cíl, k jehož naplňování každá z nich přispívá a který předpokládá, že všechny tyto činnosti jsou součásti téhož zařízení ( 47 ).

68. Žalobkyně v původním řízení tvrdí, že v rozsudku Elektriciteits Produktiemaatschappij Zuid-Nederland EPZ ( 48 ) Soudní dvůr určil existenci přímé vazby v případě, kdy je část zařízení, jež má být zahrnuta (uhelný park), nezbytná pro fungování hlavního zařízení (uhelné elektrárny). Pokud jde o absorpční chladicí stroje dotčené ve věci v původním řízení, je podle ní třeba konstatovat, že mezi činností těchto strojů a činností kogenerační elektrárny EDW neexistuje přímá vazba, jelikož výroba studené vody těmito stroji není nezbytná ani užitečná pro „spalování paliv“ touto elektrárnou.

69. K tomu zdůrazňuji, že z rozsudku Elektriciteits Produktiemaatschappij Zuid-Nederland EPZ nevyplývá, že by existenci přímé vazby bylo možné určit pouze v případě, kdy je činnost vedlejší jednotky nezbytná pro činnost hlavního zařízení, a nikoli v opačném případě (tedy, když je činnost hlavního zařízení nezbytná pro činnost vedlejší jednotky). Kromě toho Soudní dvůr v uvedeném rozsudku podle všeho nedospěl k závěru, že by kritérium „přímé vazby“ splňovala pouze činnost, která je „nezbytná“ pro jinou činnost ( 49 ).

70. Domnívám se, že v projednávané věci by tak mohl předkládající soud při určení „přímé vazby“ mezi činnostmi kogenerační elektrárny EDW a činností chladicích strojů vycházet z celého souboru důkazních materiálů, včetně skutečnosti, že teplo vyráběné touto elektrárnou přispívá (tedy je nezbytné) k fungování těchto strojů. Zmíněný soud by mohl rovněž určit, jak tvrdí Komise, že tyto stroje „jsou součástí výrobního procesu“, případně přihlédnout rovněž k okolnosti, již zdůrazňuje Úřad, že účelem zařízení EDW je dodávat do závodu Global Foundries horkou, teplou a studenou vodu nezbytnou pro jeho potřeby, a konstatovat, že tento účel lze naplňovat, pouze pokud budou fungovat všechny součásti daného zařízení, tedy včetně uvedených strojů.

71. S ohledem na veškeré výše uvedené úvahy mám, s výhradou posouzení, které přísluší provést předkládajícímu soudu, za to, že mezi činností dotčených absorpčních chladicích strojů a činností kogenerační elektrárny EDW existuje přímá vazba. Vzhledem k tomu, že mezi těmito činnostmi existuje i technická souvislost ( 50 ) a že tyto stroje mohou ovlivnit emise CO2, může předkládající soud podle mého názoru rozhodnout, že tyto stroje tvoří společně s elektrárnou jedno a totéž zařízení ve smyslu čl. 3 písm. e) směrnice 2003/87.

72. Tyto stroje by měly být případně zohledněny zejména pro účely předběžného přidělování bezplatných povolenek. Důsledkem takového přístupu by bylo, jak jsem uvedl v bodě 61 tohoto stanoviska, že by měla společnost EDW nárok na nižší počet předběžně přidělených bezplatných povolenek, než jakého se domáhá, což by bylo v souladu s obecným cílem systému ETS, kterým je snížit celosvětové emise skleníkových plynů ( 51 ).

73. V následující části, která má poskytnout odpověď na druhou předběžnou otázku, budu vycházet z předpokladu, že společnost EDW provozuje jedno a totéž zařízení, které zahrnuje kogenerační elektrárnu a absorpční chladicí stroje dotčené ve věci v původním řízení. Z žádosti předkládajícího soudu vyplývá, že v opačném případě, tedy pokud by tyto stroje nebyly součástí zařízení EDW, by nebylo zapotřebí tuto předběžnou otázku zodpovědět.

C. K upravenému podílu uvedenému v šabloně pro sběr dat (druhá předběžná otázka)

74. Podstatou druhé předběžné otázky je, zda upravený podíl, který za okolností věci v původním řízení umožňuje zohlednit skutečnost, že teplo dovážené ze závodu Global Foundries absorpčními chladicími stroji EDW k přeměně na teplou vodu ve 3. fázi (popsané v bodě 20 tohoto stanoviska) je „dováženo ze zařízení nepodléhajícího ETS“, a tudíž je nezpůsobilé ( 52 ), může být uplatněn pouze na tok teplé vody o teplotě 32 °C, jak tvrdí žalobkyně v původním řízení.

75. K tomu zaprvé uvádím, že pokud jsou absorpční chladicí stroje součástí zařízení EDW, je nepochybné, že toto zařízení dováží teplo ze zařízení nepodléhajícího systému ETS, jelikož předmětné stroje využívají k přeměně na teplou vodu teplo pocházející ze závodu Global Foundries. Tento závěr je mezi účastníky řízení nesporný ( 53 ).

76. Zadruhé připomínám, že ani šablona pro sběr dat zveřejněná Komisí, ani metodický pokyn vydaný Komisí k této šabloně ( 54 ), v nichž je upravený podíl zmiňován, nejsou právně závazné ( 55 ).

77. Členské státy nicméně mohou zcela oprávněně použít uvedenou šablonu pro účely předběžného přidělování bezplatných povolenek. V tomto ohledu upřesňuji, že pokud členský stát podle čl. 7 odst. 5 věty druhé rozhodnutí 2011/278 požádá provozovatele, aby k předložení údajů použil jinou elektronickou šablonu, nebo za tímto účelem specifikuje formát souboru, je obecně ( 56 ) povinen umožnit provozovateli použít i tuto zmíněnou šablonu. Z toho vyplývá, že šablona pro sběr dat zveřejněná Komisí jednoznačně může mít právní účinky.

78. Zatřetí podotýkám, že pro určení předběžného ročního množství bezplatných povolenek na emise, které mohou být přiděleny zařízení pro referenční úroveň tepla, je třeba vynásobit tuto referenční úroveň „historick[ou] úrov[ní] činnosti týkající se tepla“ ( 57 ). Ta se vztahuje ke střední hodnotě ročního historického dovozu měřitelného tepla ze zařízení, na které se vztahuje systém ETS, nebo výrobě měřitelného tepla, nebo výrobě i dovozu během základního období ( 58 ). Jako výchozí bod pro její určení se tak použije množství tepla dovezeného z jiných zařízení, na která se vztahuje systém ETS, nebo množství tepla vyrobeného dotčeným zařízením během základního období ( 59 ).

79. Z uvedeného dovozuji, že množství tepla dovezeného ze zařízení, na které se nevztahuje systém ETS, jednoduše není relevantní pro určení předběžného ročního množství bezplatných emisních povolenek, které lze přidělit zařízení pro referenční úroveň tepla.

80. Ve věci v původním řízení tak DEHSt správně zamýšlí vyloučit teplo dovezené ze závodu Global Foundries ze „způsobilého“ množství tepla v zařízení EDW. Jakýkoli jiný výklad by vedl, jak zdůrazňuje Úřad, k nadhodnocení tepla, na jehož základě vzniká nárok na předběžné přidělení bezplatných povolenek.

81. K tomu dodávám, že účelem upraveného podílu uvedeného v šabloně pro sběr dat je právě předcházet takovému problému: jak jsem vysvětlil v bodě 37 tohoto stanoviska, tento údaj odpovídá podílu „množství tepla způsobilého z důvodu svého původu“ k „celkovému měřitelnému teplu“. Množstvím tepla nezpůsobilého z důvodu svého původu se rozumí množství tepla, které je, stejně jako teplo pocházející ze závodu Global Foundries, dováženo ze zařízení, na která se nevztahuje systém ETS.

82. Pokud jde o otázku, zda lze tento podíl použít pouze pro jeden určitý tok tepla v rámci dotčeného zařízení, uvádím, že ze šablony pro sběr dat výslovně vyplývá, že tento podíl musí být použit pro „total amount of heat potentially part of the heat benchmark sub-installations“, které odpovídá součtu měřitelného tepla spotřebovaného v daném zařízení, pro které lze přidělit bezplatné povolenky, na straně jedné, a měřitelného tepla vyvezeného do zařízení nebo subjektů, na které se nevztahuje systém ETS, na straně druhé ( 60 ). Oproti tomu, co navrhuje žalobkyně v původním řízení, tak není možné tentýž podíl použít pouze pro jeden tok tepla (v projednávané věci pouze pro tok teplé vody o teplotě 32 °C).

83. Pro upřesnění dodávám, že ze šablony pro sběr dat zároveň vyplývá, že výpočet upraveného podílu jako takový již vychází z použití integrovaného přístupu, který vyžaduje, aby byly zohledněny všechny toky tepla ( 61 ).

84. Konečně považuji za důležité zdůraznit, jak správně uvádí Úřad, že uplatnění upraveného podílu na všechny toky tepla má tu výhodu, že zaručuje, aby ve všech členských státech byly zohledněny emise na úrovni zařízení (a nikoli pouze na úrovni některých jeho částí), rozsah, v jakém je teplo vyráběno v tomto zařízení (a tedy zakládá nárok na přidělení bezplatných povolenek,) a rozsah, v jakém je dováženo ze zařízení, na které se nevztahuje systém ETS (a tedy nezakládá nárok na přidělení takových povolenek).

85. Navrhuji proto Soudnímu dvoru, aby na druhou předběžnou otázku odpověděl v tom smyslu, že upravený podíl musí být uplatněn na součet měřitelného tepla spotřebovaného v dotčeném zařízení, které je způsobilé pro přidělení bezplatných povolenek, a měřitelného tepla vyvezeného do zařízení nebo subjektů, které nejsou součástí systému ETS, přičemž nelze rozlišovat mezi jednotlivými toky tepla.

D. K použití faktoru „rizika úniku uhlíku“ (třetí předběžná otázka)

86. Podstatou třetí předběžné otázky položené předkládajícím soudem Soudnímu dvoru je, zda lze takovému zařízení, jako je zařízení EDW, přiznat status „úniku uhlíku“ ve vztahu k části tepla, které z něj není vyváženo přímo do zařízení z odvětví, u něhož se má za to, že mu hrozí „značné riziko úniku uhlíku“, ale je před vývozem do takového zařízení přeměňováno s použitím absorpčních chladicích strojů na chlad (konkrétně na studenou vodu).

87. Připomínám, jak jsem již uvedl v bodě34 tohoto stanoviska, že normotvůrce zavedl v čl. 10a odst. 12 směrnice 2003/87 zvláštní pravidlo přidělování bezplatných povolenek zařízením v odvětvích nebo pododvětvích, která jsou vystavena „závažnému riziku úniku uhlíku“ ( 62 ). Účelem zavedení tohoto pravidla bylo předejít hospodářskému znevýhodnění určitých energeticky náročných odvětví a pododvětví v Unii, jež jsou vystavena mezinárodní hospodářské soutěži, která není vázána srovnatelnými uhlíkovými omezeními.

88. Článek 6 odst. 1 třetí pododstavec rozhodnutí 2011/278 stanoví, že status „úniku uhlíku“ se uplatní i na zařízení, která sice sama nespadají do odvětví ani pododvětví, u něhož se má za to, že mu hrozí „značné riziko úniku uhlíku“, avšak vyvážejí měřitelné teplo do zařízení, které do takového odvětví spadá, ale není zapojeno do systému ETS.

89. V projednávané věci je mezi účastníky řízení nesporné, že zařízení EDW samo o sobě nespadá do odvětví, u něhož se má za to, že mu hrozí „značné riziko úniku uhlíku“. Ovšem ve 2. etapě, popsané v bodě 20 tohoto stanoviska, společnost EDW vyváží studenou vodu, získávanou přeměnou z horké vody a vodní páry, jež dodává její kogenerační elektrárna, do závodu Global Foundries. Tento závod, který není účastníkem systému ETS, do takového odvětví spadá.

90. Komise a Úřad v podstatě tvrdí, že v souladu se zněním čl. 6 odst. 1 třetího pododstavce rozhodnutí 2011/278 v každém případě nelze přiznat status „úniku uhlíku“ množství tepla vyrobeného takovým zařízením, jako je zařízení EDW, pro potřeby 2. fáze (která probíhá v absorpčních chladicích strojích). Toto teplo by totiž nebylo spotřebováno v zařízení, jež nepodléhá systému ETS a spadá do odvětví, u něhož se má za to, že mu hrozí „značné riziko úniku uhlíku“ (tedy v závodu Global Foundries), ale bylo by spotřebováno uvedenými stroji.

91. Žalobkyně v původním řízení tvrdí, že absorpční chladicí stroje nezpůsobují přerušení vazby mezi kogenerační elektrárnou EDW (která vyrábí teplo) a závodem Global Foundries (který toto teplo spotřebovává ve formě chladu). V každém případě je podle ní chlad dodávaný do tohoto závodu ekvivalentem tepla použitého na jeho výrobu.

92. Domnívám se, že posledně uvedený výklad nelze přijmout.

93. V tomto ohledu uvádím, že v čl. 6 odst. 1 třetím pododstavci rozhodnutí 2011/278 je jasně stanoveno, že „spotřebitelem měřitelného tepla“ je zařízení, které na jedné straně spadá do odvětví, u něhož se má za to, že mu hrozí značné riziko úniku uhlíku, a na druhé straně není účastníkem systému ETS.

94. Z uvedeného vyplývá, jak správně tvrdí Komise a Úřad, že pokud má být takovému zařízení, jako je zařízení EDW, přiznán status „úniku uhlíku“, je nutné, zaprvé, aby toto zařízení vyváželo teplo, a zadruhé, aby toto teplo bylo spotřebováno v zařízení splňujícím obě kritéria zmíněná v předchozím bodě. Uvedený status nelze rozšířit na studenou vodu dodávanou do takového zařízení, jelikož to znamená, že teplo již muselo být předtím spotřebováno.

95. Jiný výklad nevyplývá ani z výňatku z dokumentu „Frequently Asked Questions on Free Allocation Rules for the EU ETS post 2020“ (Často kladené otázky k pravidlům přidělování bezplatných povolenek v Evropské unii po roce 2020) ( 63 ), na nějž odkazuje žalobkyně v původním řízení ve svém vyjádření.

96. Tento dokument, který není právně závazný, byl totiž na jedné straně přijat Komisí v kontextu čtvrtého obchodovacího období (tedy období začínajícího rokem 2021), kdežto věc v původním řízení se týká třetího obchodovacího období (2013–2020).

97. Na druhé straně výňatek z uvedeného dokumentu, o který se opírá žalobkyně v původním řízení, odkazuje na bod 7.1 přílohy VII nařízení Komise v přenesené pravomoci (EU) 2019/331 ( 64 ), který stanoví „pravidla pro určení čistého měřitelného tepla“. Z poslední věty tohoto bodu však vyplývá, že pokud se teplo používá k zajištění chlazení prostřednictvím procesu absorpčního chlazení (jaký probíhá v absorpčních chladicích strojích tvořících součást zařízení EDW), považuje se tento proces chlazení za proces spotřebovávající teplo. Z toho dovozuji, že podle uvedeného dokumentu je v každém případě nutné mít za to, že teplo bylo spotřebováno v zařízení nebo části zařízení, kde probíhá chladicí proces (v projednávané věci v absorpčních chladicích strojích EDW), a nikoli v zařízení, do kterého bylo dodán takto vyrobený chlad (v projednávané věci v závodě Global Foundries).

98. S ohledem na tyto úvahy mám za to, že za okolností věci v původním řízení nelze závod Global Foundries považovat za zařízení, kde je spotřebováváno teplo pocházející z kogenerační elektrárny EDW, které je využíváno v absorpčních chladicích strojích k výrobě studené vody (ve 2. fázi). Vzhledem k tomu, že tato podmínka není splněna (ačkoli jasně vyplývá ze znění čl. 6 odst. 1 třetího pododstavce rozhodnutí 2011/278), nelze společnosti EDW ve vztahu k tomuto teplu přiznat status „rizika úniku uhlíku“.

99. Závěrem dodávám, že čl. 10a odst. 12 směrnice 2003/87 představuje odchylku od obecného pravidla stanoveného v čl. 10a odst. 11 této směrnice, podle kterého se má počet bezplatně přidělovaných povolenek na emise v letech 2013 až 2020 postupně snižovat tak, aby v roce 2027 již nebyly přiděleny žádné bezplatné povolenky. V tomto kontextu je podle mého názoru zřejmé, že podmínky uplatnění statusu „rizika úniku uhlíku“ je nutné vykládat restriktivně, aby nebyl ohrožen cíl sledovaný systémem ETS, a to snížit emise skleníkových plynů ( 65 ).

100. Navrhuji proto Soudnímu dvoru, aby na třetí předběžnou otázku odpověděl v tom smyslu, že na takové zařízení, jako je zařízení EDW, nelze uplatnit faktor „rizika úniku uhlíku“ pro množství tepla, které je využíváno k výrobě studené vody určené pro zařízení, jež není účastníkem systému ETS, avšak spadá do odvětví, u něhož se má za to, že mu hrozí značné riziko úniku uhlíku. Pro upřesnění dodávám, že pro odpověď na tuto otázku není relevantní, zda absorpční chladicí stroje dotčené ve věci v původním řízení jsou součástí takového zařízení, či nikoli. Ani v jednom z uvedených případů totiž není závod Global Foundries zařízením, v němž je toto teplo spotřebováváno.

V. Závěry

101. S ohledem na všechny výše uvedené úvahy navrhuji odpovědět na předběžné otázky položené Verwaltungsgericht Berlin (správní soud v Berlíně, Německo) následovně: „1) Článek 2 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/87/ES ze dne 13. října 2003 o vytvoření systému pro obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů ve Společenství a o změně směrnice Rady 96/61/ES, ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/29/ES ze dne 23. dubna 2009, musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání vnitrostátnímu ustanovení, podle kterého jsou hranice zařízení vymezeny stejným způsobem jak v povolení k vypouštění skleníkových plynů, tak v povolení ke znečišťování, která mohou být vydána provozovateli tohoto zařízení. Z tohoto ustanovení ve spojení s čl. 3 písm. b) a e) uvedené směrnice, ve znění pozdějších předpisů, nicméně vyplývá, že vedlejší jednotky mohou být zohledněny, zejména pro účely předběžného přidělování bezplatných emisních povolenek, pouze za předpokladu, že jsou nejen přímo spojené s činností hlavního zařízení a po technické stránce s ní souvisejí, ale jejich činnost je zároveň způsobilá ovlivnit emise skleníkových plynů. 2) Upravený podíl (‚corrected eligibility ratio‘) uvedený v Data Collection Template zveřejněné Evropskou komisí musí být použit pro součet měřitelného tepla spotřebovaného v dotčeném zařízení, které je způsobilé k přidělení bezplatných povolenek, a měřitelného tepla vyvezeného tímto zařízením do zařízení nebo subjektů, na které se nevztahuje systém pro obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů. Je-li v zařízení možné určit více toků tepla, nelze uvedený podíl použít jen pro jeden z těchto toků. 3) Článek 6 odst. 1 třetí pododstavec rozhodnutí Komise 2011/278/EU ze dne 27. dubna 2011, kterým se stanoví přechodná pravidla harmonizovaného přidělování bezplatných povolenek na emise platná v celé Unii podle článku 10a směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/87/ES, musí být vykládán v tom smyslu, že na zařízení, které nespadá do odvětví, u něhož se má za to, že mu hrozí značné riziko úniku uhlíku, nelze uplatnit faktor ‚rizika úniku uhlíku‘ pro množství tepla vyrobeného tímto zařízením pro účely vývozu studené vody do zařízení, jež není účastníkem systému pro obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů, avšak spadá do takového odvětví.“

( 1 ) – Původní jazyk: francouzština.

( 2 ) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 13. října 2003 o vytvoření systému pro obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů ve Společenství a o změně směrnice Rady 96/61/ES (Úř. věst. 2003, L 275, s. 32; Zvl. vyd. 15/07, s. 631), ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/29/ES ze dne 23. dubna 2009 (Úř. věst. 2009, L 140, s. 63) (dále jen „směrnice 2003/87“). V tomto stanovisku budu dále označovat „systém pro obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů“ zavedený touto směrnicí zkratkou „ETS“.

( 3 ) – Rozhodnutí Komise ze dne 27. dubna 2011, kterým se stanoví přechodná pravidla harmonizovaného přidělování bezplatných povolenek na emise platná v celé Unii podle článku 10a směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/87/ES (Úř. věst. 2011, L 130, s. 1).

( 4 ) – Absorpční chladicí stroje umožňují získávat chlad pouze přeměnou tepla, a to použitím různých teplotních úrovní. Tyto stroje fungují na základě schopnosti některých kapalin absorbovat a uvolňovat páru, tedy využití binární směsi, v níž je jedna složka (chladicí kapalina, například studená voda) těkavější než druhá („absorbent“).

( 5 ) – Viz směrnice Evropského parlamentu a Rady 2010/75/EU ze dne 24. listopadu 2010 o průmyslových emisích (integrované prevenci a omezování znečištění) (Úř. věst. 2010, L 334, s. 17). Touto směrnicí byla zrušena a nahrazena směrnice Rady 96/61/ES ze dne 24. září 1996 o integrované prevenci a omezování znečištění (Úř. věst. 1996, L 257, s. 26; Zvl. vyd. 15/03, s. 80).

( 6 ) – Klasifikace ekonomických činností v Evropském společenství (NACE).

( 7 ) – Rozhodnutí Komise ze dne 24. prosince 2009, kterým se podle směrnice [2003/87] sestavuje seznam odvětví a pododvětví, u nichž se má za to, že jim hrozí značné riziko úniku uhlíku (Úř. věst. 2010, L 1, s. 10).

( 8 ) – Rozhodnutí Komise ze dne 27. října 2014, kterým se podle směrnice [2003/87] sestavuje na období 2015–2019 seznam odvětví a pododvětví, u nichž se má za to, že jim hrozí značné riziko úniku uhlíku (Úř. věst. 2014, L 308, s. 114).

( 9 ) – Ze žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce vyplývá, že činností podle přílohy I směrnice 2003/87, která je vykonávána v hlavním zařízení EDW a v jejímž důsledku podléhá toto zařízení systému ETS [na základě čl. 2 odst. 1 a čl. 3 písm. e) této směrnice], je „spalování paliv“, zejména při výrobě tepla. Při této činnosti se uvolňuje CO2.

( 10 ) – Pokud jde o pojem „riziko úniku uhlíku“, odkazuji na bod 34 tohoto stanoviska.

( 11 ) – Upřesňuji, že pokud správně rozumím principu fungování absorpčních chladicích strojů a kogenerační elektrárny EDW, je potřebné množství studené, horké a teplé vody dodáváno do závodu Global Foundries v podobě kontinuálních toků, což znamená, že 1., 2. a 3. fáze ve skutečnosti probíhají současně.

( 12 ) – V souladu s čl. 10a odst. 4 směrnice 2003/87 se „[b]ezplatné povolenky […] přidělují na dálkové vytápění a vysoce účinnou kombinovanou výrobu tepla a elektřiny […] v případě hospodářsky odůvodněných žádostí, pokud jde o vytápění či chlazení“.

( 13 ) – Připomínám, že pro účely výpočtu předběžného ročního množství bezplatných povolenek jsou členské státy v souladu s článkem 6 rozhodnutí 2011/278 povinny rozlišovat dílčí zařízení podle jejich činnosti, aby bylo možné určit, zda je třeba uplatňovat „referenční úroveň produktu“, „referenční úroveň tepla“, „referenční úroveň paliva“ nebo dále specifický koeficient pro „dílčí zařízení pro emise z procesů“ [v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 8. září 2016, Borealis a další (C‑180/15, EU:C:2016:647, bod 61), a ze dne 18. ledna 2018, INEOS (C‑58/17, EU:C:2018:19, bod 28)].

( 14 ) – Z článku 10 odst. 2 písm. b) bodu i) rozhodnutí 2011/278 vyplývá, že u zařízení nebo dílčího zařízení pro referenční úroveň tepla odpovídá předběžné roční množství bezplatně přidělených povolenek na emise za daný rok hodnotě použitelné referenční úrovně produktu, která se vynásobí příslušnou historickou úrovní činnosti týkající se tepla za spotřebu měřitelného tepla. V souladu s čl. 7 odst. 1 uvedeného rozhodnutí ve spojení s jeho přílohou IV je k tomu provozovatel povinen předložit zejména veškeré příslušné informace a údaje týkající se měřitelného tepla spotřebovaného v jeho zařízení, dovezeného do jeho zařízení a vyvezeného z jeho zařízení (nebo dílčího zařízení).

( 15 ) – Pro přesnější vymezení konkrétního předmětu sporu ve věci v původním řízení uvádím, že společnost EDW získala na základě své žádosti od DEHSt celkem 78267 bezplatných emisních povolenek, žádala však o 199280 (tedy o 121013 povolenek více, než jí bylo přiděleno), přičemž vycházela z úvahy, že absorpční chladicí stroje nejsou součástí jejího hlavního zařízení. Z výše uvedeného vyplývá, že se počet povolenek, na něž má společnost EDW nárok, může podstatně lišit v závislosti na tom, zda jsou absorpční chladicí stroje považovány za součást jejího zařízení, či nikoli.

( 16 ) – Tato šablona pro sběr dat, naposledy aktualizovaná dne 25. května 2011, je zveřejněna na internetových stránkách Komise na adrese https://ec.europa.eu/clima/policies/ets/allowances_en#tab-0-1 (pouze v anglickém jazyce).

( 17 ) – Tato otázka je mezi účastníky řízení před předkládajícím soudem sporná. Žalobkyně v původním řízení tvrdí, zaprvé, že není namístě odečítat množství tepla zpětně dováženého ze závodu Global Foundries (jelikož chladicí stroje nejsou podle ní součástí zařízení EDW), a zadruhé, pokud by bylo přesto nutné toto teplo odečíst, že tento odpočet má být uplatněn pouze na tok teplé vody o teplotě 32 °C. DEHSt má naopak za to, že šablona pro sběr dat neumožňuje rozlišovat mezi jednotlivými toky tepla.

( 18 ) – Viz článek 1 směrnice 2003/87 a rozsudek ze dne 22. února 2018, INEOS Köln (C‑572/16, EU:C:2018:100, bod 26).

( 19 ) – Toto přidělování probíhá ve dvou etapách: členské státy nejprve vypočtou roční množství bezplatných povolenek předběžně přidělených jednotlivým zařízením nacházejícím se na jejich území a následně Komise vydá konečné rozhodnutí o přidělení.

( 20 ) – Podotýkám, že ve své žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce se předkládající soud nedotazuje Soudního dvora výslovně na čl. 3 písm. e) směrnice 2003/87. Zmíněný soud nicméně uvádí, že druhá předběžná otázka je relevantní, pouze pokud z odpovědi na první předběžnou otázku vyplyne, že chladicí stroje jsou součástí zařízení EDW. Domnívám se tedy, že před zodpovězením druhé předběžné otázky je třeba nejprve upřesnit kritéria stanovená v uvedeném ustanovení. K tomu připomínám, že ačkoli zmíněný soud formálně omezil první předběžnou otázku na čl. 2 odst. 1 této směrnice, taková skutečnost nebrání Soudnímu dvoru, aby předkládajícímu soudu poskytl všechny prvky výkladu unijního práva, které mohou být užitečné pro rozhodnutí ve věci, která mu byla předložena, bez ohledu na to, zda je tento soud ve svých otázkách zmínil (viz rozsudek ze dne 9. července 2020, Santen, C‑673/18, EU:C:2020:531, bod 35 a citovaná judikatura).

( 21 ) – Nejprve uvedu v části C tohoto stanoviska několik upřesnění ohledně významu upraveného podílu pro tento výpočet.

( 22 ) – V tomto ohledu viz body 24 a 25 odůvodnění směrnice 2009/29. Odkazuji rovněž na poznámku pod čarou 49 mého stanoviska ve věci ExxonMobil Production Deutschland (C‑682/17, EU:C:2019:167), a na bod 60 mého stanoviska ve věci INEOS Köln (C‑572/16, EU:C:2017:896).

( 23 ) – Konkrétní použití faktoru „rizika úniku“ v rámci tohoto výpočtu je popsáno mimo jiné v poznámce pod čarou 53 mého stanoviska ve věci ExxonMobil Production Deutschland (C‑682/17, EU:C:2019:167).

( 24 ) – Připomínám, že toto teplo je využíváno k přeměně na teplou vodu ve 3. etapě, popsané v bodě 20 tohoto stanoviska.

( 25 ) – Viz část II. 2. body i) a j) listu E šablony pro sběr dat, nadepsaného „‚EnergyFlows‘ – Data on energy input, measurable heat and electricity“. „Měřitelné teplo“ je definováno v čl. 3 písm. e) rozhodnutí 2011/278 jako „čistý tok tepla dopravovaný prostřednictvím zjistitelných potrubí nebo vedení pomocí […] pár[y], hork[ého] vzduch[u], vod[y] […], pro něž je nebo by mohl být instalován měřič tepla“.

( 26 ) – V německém právu se tento integrovaný přístup odráží ve skutečnosti, že podle § 4 odst. 4 TEHG se v případě zařízení povolených před rokem 2013 použije povolení vydané podle BImSchG rovněž na vypouštění skleníkových plynů podle směrnice 2003/87 (viz bod 16 tohoto stanoviska).

( 27 ) – Viz čl. 3 písm. e) směrnice 2003/87, čl. 2 odst. 1 směrnice 96/61, jakož i čl. 3 odst. 3 směrnice 2010/75. Kromě toho článek 8 směrnice 2003/87 stanoví, že členské státy přijmou nezbytná opatření k zajištění toho, aby byly podmínky a postupy pro udělení povolení k vypouštění skleníkových plynů koordinovány s podmínkami a postupy pro udělení povolení stanovenými ve směrnici 96/61.

( 28 ) – Podle tohoto ustanovení se „emisemi“ rozumí přímé nebo nepřímé uvolňování látek, vibrací, tepla nebo hluku z bodových nebo difúzních zdrojů v zařízení do ovzduší, vody či půdy.

( 29 ) – Viz čl. 3 písm. b) směrnice 2003/87. Viz rovněž rozsudky ze dne 19. ledna 2017, Schaefer Kalk (C‑460/15, EU:C:2017:29, bod 32), a ze dne 28. února 2018, Trinseo Deutschland (C‑577/16, EU:C:2018:127, bod 45), ve kterých Soudní dvůr zdůraznil, že ze samotného znění tohoto ustanovení plyne, že pojem „emise“ v jeho smyslu předpokládá uvolnění skleníkového plynu ze zařízení do atmosféry.

( 30 ) – Jinak je tomu v případě čl. 2 bodu 2) směrnice 96/61 a čl. 3 bodu 2) směrnice 2010/75, jelikož podle těch zahrnuje definice pojmu „znečištění“ mimo jiné vibrace a hluk.

( 31 ) – Viz článek 1 směrnice 2003/87 a rozsudek ze dne 22. února 2018, INEOS Köln (C‑572/16, EU:C:2018:100, bod 26).

( 32 ) – Viz článek 1 směrnice 96/61.

( 33 ) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 20. června 2019, ExxonMobil Production Deutschland (C‑682/17, EU:C:2019:518, body 62 a 63, jakož i citovaná judikatura).

( 34 ) – Žalobkyně v původním řízení ostatně správně zdůrazňuje, že v kontextu směrnice 2003/87 představuje „znečištění“ v každém případě výhradně vypouštění skleníkových plynů do atmosféry a jím způsobenou změnu klimatu.

( 35 ) – Viz rozsudek ze dne 28. února 2018, Trinseo Deutschland (C‑577/16, EU:C:2018:127, bod 45). Odkazuji rovněž na své stanovisko v uvedené věci (EU:C:2017:975).

( 36 ) – Viz rozsudek ze dne 28. února 2018, Trinseo Deutschland (C‑577/16, EU:C:2018:127, bod 51).

( 37 ) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 28. února 2018, Trinseo Deutschland (C‑577/16, EU:C:2018:127, bod 52).

( 38 ) – Konkrétně a s výhradou posouzení, jež přísluší provést předkládajícímu soudu, v tomto smyslu chápu větu první ustanovení § 2 odst. 4 TEHG, která stanoví, že „pro vymezení hranic zařízení uvedených v odstavcích 2 a 3 [téhož paragrafu] jsou rozhodující specifikace uvedené v povolení vydaném pro dané zařízení podle BImSchG“. Podotýkám, že toto ustanovení je podle mého názoru v souladu s duchem směrnice 2003/87. V tomto směru připomínám, že ve svém „návrhu směrnice Evropského parlamentu a Rady o vytvoření systému pro obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů ve Společenství a o změně směrnice [96/61]“ [COM(2001) 581 final] Komise zdůraznila (v bodě 9 své důvodové zprávy), že tento návrh by měl umožnit členským státům, aby „vycházely z povolovacích postupů stanovených ve směrnici [96/61]“ při udělování „jiného druhu povolení – povolení k vypouštění skleníkových plynů – na základě předložení doplňujících informací nad rámec těch, které jsou v současnosti vyžadovány podle [posledně uvedené] směrnice (kurzivou zvýraznil autor tohoto stanoviska).

( 39 ) – Viz bod 15 tohoto stanoviska.

( 40 ) – Podotýkám, že v odpovědi na otázku Soudního dvora Úřad uvedl, že hranice zařízení stanovené v povolení k vypouštění skleníkových plynů (jež jsou totožné s hranicemi určenými v povolení ke znečišťování) jsou závazné pro přidělování bezplatných povolenek na emise skleníkových plynů. Je-li toto skutečně přístup, který je upraven v § 2 odst. 4 větě první TEHG, mám pochybnosti o tom, zda může být v souladu s oblastí působnosti, jak je definována v odstavci 2 téhož paragrafu. K poskytnutí odpovědi na tuto otázku je příslušný předkládající soud.

( 41 ) – Viz body 36 a 37 tohoto stanoviska.

( 42 ) – Podotýkám, že v německém, anglickém, francouzském a italském znění směrnice 2003/87 není přesně uvedeno, k čemu se má tato „přímá vazba“ vztahovat. Například ve znění ve francouzském jazyce se uvádí „toute autre activité s’y rapportant directement“ (kurzivou zvýraznil autor stanoviska), ve znění v anglickém znění pak „directly associated activities“, ve znění v německém jazyce „andere unmittelbar damit verbundene Tätigkeiten“ a ve znění v italském jazyce „attività direttamente associate“, bez dalšího upřesnění. Ze znění ve španělském jazyce nicméně vyplývá, že přímá vazba musí existovat mezi činností vedlejší jednotky a činností nebo činnostmi uvedenými v příloze I uvedené směrnice, které jsou vykonávány v hlavním zařízení [ve znění v posledně uvedeném jazyce je pojem „zařízení“ definován jako „una unidad técnica fija donde se lleven a cabo una o varias actividades de las enumeradas en el anexo I, así como cualesquiera otras actividades directamente relacionadas con aquéllas“ (kurzivou zvýraznil autor stanoviska)]. Tento výklad zřejmě použil i Soudní dvůr v rozsudku ze dne 9. června 2016, Elektriciteits Produktiemaatschappij Zuid-Nederland EPZ (C‑158/15, dále jen „rozsudek Elektriciteits Produktiemaatschappij Zuid-Nederland EPZ“, EU:C:2016:422, bod 29), jakož i v rozsudku ze dne 29. dubna 2021, Granarolo (C‑617/19, EU:C:2021:338, bod 39).

( 43 ) – Viz bod 30 uvedeného rozsudku.

( 44 ) – V tomto ohledu připomínám, že ve svém stanovisku ve věci Granarolo (C‑617/19, EU:C:2020:1016, bod 63) jsem uvedl, že v souladu s kritériem stanoveným Soudním dvorem v rozsudku Elektriciteits Produktiemaatschappij Zuid-Nederland EPZ (bod 29) k přijetí závěru o existenci činností, které „po technické stránce souvisí“, nestačí, aby tyto činnosti byly jakkoli spojeny, ale je třeba prokázat, že jedna z činností je začleněna do společného technického procesu ostatních činností. V rozsudku ze dne 29. dubna 2021, Granarolo (C‑617/19, EU:C:2021:338, bod 46) Soudní dvůr upřesnil, že musí jít o „specifickou a svébytnou“ formu integrace v rámci technického procesu.

( 45 ) – Domnívám se totiž, že v rozsudku Elektriciteits Produktiemaatschappij Zuid-Nederland EPZ byly relevantní všechny tyto aspekty. Ve zmíněném rozsudku Soudní dvůr určil (v bodě 31), že faktická organizace úložiště a přítomnost dopravního pásu vedoucího mezi uhelným parkem a elektrárnou jsou dostatečné k určení existence technické souvislosti mezi skladováním uhlí a spalováním paliv.

( 46 ) – Technické posouzení je samozřejmě relevantní pro určení existence přímé vazby, a v některých případech může být dokonce i rozhodující. V rozsudku Elektriciteits Produktiemaatschappij Zuid-Nederland EPZ (bod 30) tak Soudní dvůr konstatoval, že okolnost, že skladované uhlí (v úložišti uhlí) je nezbytné pro činnost dotčené elektrárny, postačuje k tomu, aby bylo možné mít za to, že skladování je přímo spojeno s její činností.

( 47 ) – Ve svém rozsudku ze dne 29. dubna 2021, Granarolo (C‑617/19, EU:C:2021:338, bod 43) kromě toho Soudní dvůr v podstatě rozhodl, že existence přímé vazby mezi dotčenými činnostmi musí být určena i v situaci, kdy je jedna z činností prováděna za účelem výkonu druhé činnosti.

( 48 ) – Viz bod 30 uvedeného rozsudku.

( 49 ) – Ve svém stanovisku ve věci Granarolo (C‑617/19, EU:C:2020:1016, bod 57) z toho dovozuji, že v uvedeném rozsudku Soudní dvůr rovněž neuvedl, že by kritérium týkající se „technické souvislosti“ mohlo být splněno pouze činností, která je „nezbytná“ pro druhou činnost.

( 50 ) – V tomto ohledu Soudní dvůr ve svém rozsudku ve věci Granarolo (C‑617/19, EU:C:2021:338, bod 47) rozhodl, že činnost kogeneračního zařízení a výroba mléčných výrobků spolu po technické stránce nesouvisejí, přestože jsou propojeny prostřednictvím distribuční sítě. Ačkoli smluvní ustanovení mezi provozovateli zaručují výrobnímu zařízení přednostní přístup k elektřině dodávané kogeneračním zařízením, mohlo by fungovat i bez této dodávky elektřiny. Spor v původním řízení se podle mého názoru liší od posledně uvedené věci, jelikož, jak je uvedeno v bodě 20 tohoto stanoviska, absorpční chladicí stroje přeměňují horkou vodu a páru z kogenerační elektrárny EDW v chladicím procesu na studenou vodu, kterou následně dodávají do závodu Global Foundries. Pokud by tomu tak skutečně bylo, mohl by předkládající soud podle mého názoru určit, že výroba horké vody v kogenerační elektrárně je začleněna do společného technického procesu výroby studené vody s použitím těchto strojů, a že tedy tyto činnosti spolu z technického hlediska souvisejí.

( 51 ) – Dodávám, že i pokud by absorpční chladicí stroje nebyly součástí zařízení EDW, mělo by být do „celkového měřitelného tepla“ v tomto zařízení započítáváno i teplo vyráběné kogenerační elektrárnou, které tyto stroje využívají (jelikož toto teplo odpovídá, v souladu s čl. 9 odst. 3 rozhodnutí 2011/278, „tepl[u] […] jež se vyváží do zařízení nebo jiného subjektu, na který se nevztahuje systém [ETS]“). Za těchto okolností mám za to, že zahrnutí uvedených strojů do hranic zařízení by v žádném případě nemělo vést k zohlednění většího objemu tepla, se kterým by byl spojen nárok na vyšší počet povolenek, avšak pouze k případnému snížení počtu předběžně přidělených bezplatných povolenek z důvodu nezpůsobilosti tepla dováženého ze závodu Global Foundries, jak jsem vysvětlil v bodech 36 a 37 tohoto stanoviska.

( 52 ) – Viz mé vysvětlení v bodech 36 a 37 tohoto stanoviska.

( 53 ) – Žalobkyně v původním řízení odmítá skutkové tvrzení, že dotčené absorpční chladicí stroje jsou součástí téhož zařízení jako její kogenerační elektrárna. Naproti tomu nijak nezpochybňuje skutečnost, že tyto stroje dovážejí teplo ze závodu Global Foundries.

( 54 ) – Guidance Document no 3 on the harmonised free allocation methodology for the EU-ETS post 2012 (Data collection guidance) [Návod k postupu č. 3 k metodice harmonizovaného přidělování povolenek v rámci EU-ETS po roce 2012 (Návody k postupu týkající se sběru dat)] ze dne 14. dubna a 29. června 2011, zveřejněný na internetových stránkách Komise na adrese https://ec.europa.eu/clima/sites/default/files/ets/allowances/docs/gd3_data_collection_en.pdf (s. 46).

( 55 ) – V návodech k postupu Komise je výslovně uvedeno (na s. 4), že tyto návody k postupu nepředstavují oficiální stanovisko Evropské komise a nejsou právně závazné: „[t]his guidance document […] does not represent an official position of the Commission and is not legally binding“. Podotýkám však, že podle ustálené judikatury Soudního dvora skutečnost, že právní akt Společenství není závazný (a je tedy součástí „soft law“), nebrání Soudnímu dvoru, aby v řízení o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU rozhodl o jeho výkladu [viz rozsudky ze dne 13. prosince 1989, Grimaldi (C‑322/88, EU:C:1989:646, bod 9), a ze dne 21. ledna 1993, Deutsche Shell (C‑188/91, EU:C:1993:24, bod 18 a citovaná judikatura)].

( 56 ) – Výrazem „obecně“ mám na mysli, v souladu se zněním uvedeného ustanovení, „s výjimkou případů, kdy specifikovaná šablona či formát souboru členského státu vyžaduje přinejmenším zadání stejných údajů“.

( 57 ) – Viz čl. 10 odst. 2 písm. b) bod i) rozhodnutí 2011/278.

( 58 ) – Viz čl. 9 odst. 3 rozhodnutí 2011/278.

( 59 ) – K tomu viz rovněž definice pojmu „dílčí zařízení pro referenční úroveň tepla“ v čl. 3 písm. c) rozhodnutí 2011/278.

( 60 ) – Podle šablony pro sběr dat musí být upravený podíl použit na „total amount of heat potentially part of the heat benchmark sub-installations“, což znamená, že je nutné jej vynásobit součtem „net amount measurable heat consumed in the installation and eligible under the heat benchmark“ a „heat exported to installations or entities not covered by the EU ETS“ [viz část II. 2. body o), n), l) a k) listu E, nadepsaného „‚EnergyFlows‘ – Data on energy input, measurable heat and electricity“ této šablony].

( 61 ) – Pro účely výpočtu celkového měřitelného tepla zařízení je totiž třeba určit celkové měřitelné teplo dostupné v zařízení a poté od něj odečíst teplo spotřebované v rámci hranic zařízení k výrobě elektřiny nebo při výrobě produktů dílčími zařízeními pro referenční úroveň produktu, a dále teplo, které je vyváženo do zařízení, na která se vztahuje systém ETS [viz část II. 2. body i), d), f), g) a h) listu E, nadepsaného „‚EnergyFlows‘ – Data on energy input, measurable heat and electricity“ šablony pro sběr dat]. Ostatně část E. II. 2 šablony pro sběr dat (v níž je uveden zejména podrobný popis výpočtu upraveného podílu) je nadepsána „Complete balance of measurable heat at the installation“ („Úplný výkaz měřitelného tepla v zařízení“), z čehož podle mého názoru jasně vyplývá, že je třeba vzít v potaz všechny toky tepla.

( 62 ) – Konkrétně měly být podle tohoto pravidla zařízením, na která bylo možné uplatnit faktor „rizika úniku“, přiděleny v roce 2013 a v každém následujícím roce až do roku 2020 bezplatné povolenky na 100 % množství určeného v souladu s opatřeními uvedenými v čl. 10a odst. 1 této směrnice.

( 63 ) – Tento dokument je dostupný na internetové adrese: https://ec.europa.eu/clima/sites/clima/files/events/docs/0134/far_faq_2_en.pdf. Žalobkyně v původním řízení cituje bod 2.4, nadepsaný „How should the production of cooling be treated?“ (s. 5 tohoto dokumentu).

( 64 ) – Nařízení Komise v přenesené pravomoci ze dne 19. prosince 2018, kterým se stanoví přechodná pravidla harmonizovaného přidělování bezplatných povolenek na emise platná v celé Unii podle článku 10a směrnice [2003/87] (Úř. věst. 2019, L 59, s. 8). Dodávám, že toto nařízení v přenesené působnosti se vztahuje pouze na čtvrté obchodovací období (2021–2030) a v projednávané věci tak není použitelné.

( 65 ) – Viz mé stanovisko ze dne 3. prosince 2020 ve věci Ingredion Germany (C‑320/19, EU:C:2020:983, bod 73).