ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Spojené věci C‑316/16 a C‑424/16

B

proti

Land Baden-Württemberg

a

Secretary of State for the Home Department

proti

Franco Vomero

[žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce podané Verwaltungsgerichtshof Baden-Württemberg (Nejvyšší správní soud spolkové země Bádensko-Württembersko, Německo) a Supreme Court of the United Kingdom (Nejvyšší soud Spojeného království)]

„Řízení o předběžné otázce – Občanství Evropské unie – Právo svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států – Směrnice 2004/38/ES – Článek 28 odst. 3 písm. a) – Zvýšená ochrana před vyhoštěním – Podmínky – Právo na trvalý pobyt – Pobyt v hostitelském členském státě po dobu posledních deseti let před rozhodnutím o vyhoštění z území dotčeného členského státu – Doba odnětí svobody – Důsledky, pokud jde o nepřetržitost desetiletého pobytu – Souvislost s celkovým posouzením integrační vazby – Okamžik, kdy dochází k uvedenému posouzení, a kritéria, která při něm mají být zohledněna“

Shrnutí – rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 17. dubna 2018

Občanství Unie–Právo na volný pohyb a pobyt na území členských států–Směrnice 2004/38–Omezení práva vstupu a práva pobytu z důvodů veřejného pořádku nebo veřejné bezpečnosti–Ochrana před vyhoštěním–Podmínka–Pobyt po dobu posledních deseti let před rozhodnutím o vyhoštění–Podmínky použití–Nabytí práva na trvalý pobyt [Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/38, článek 16, čl. 28 odst. 2 a odst. 3 písm. a)] Občanství Unie–Právo na volný pohyb a pobyt na území členských států–Směrnice 2004/38–Omezení práva vstupu a práva pobytu z důvodů veřejného pořádku nebo veřejné bezpečnosti–Ochrana před vyhoštěním–Podmínka–Pobyt po dobu posledních deseti let před rozhodnutím o vyhoštění–Nepřetržitá doba pobytu počítaná nazpět ode dne, kdy bylo vydáno rozhodnutí o vyhoštění [Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/38, čl. 28 odst. 3 písm. a)] Občanství Unie–Právo na volný pohyb a pobyt na území členských států–Směrnice 2004/38–Omezení práva vstupu a práva pobytu z důvodů veřejného pořádku nebo veřejné bezpečnosti–Ochrana před vyhoštěním–Podmínka–Přerušení nepřetržitosti pobytu v hostitelském členském státě dobou odnětí svobody–Nepřetržitý pobyt po dobu deseti let před výkonem trestu odnětí svobody–Celkové posouzení integračních vazeb na hostitelský členský stát [Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/38, čl. 28 odst. 3 písm. a)] Občanství Unie–Právo na volný pohyb a pobyt na území členských států–Směrnice 2004/38–Omezení práva vstupu a práva pobytu z důvodů veřejného pořádku nebo veřejné bezpečnosti–Ochrana před vyhoštěním–Podmínka–Pobyt po dobu posledních deseti let před rozhodnutím o vyhoštění–Rozhodný okamžik–Datum přijetí rozhodnutí o vyhoštění [Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/38, čl. 27 odst. 2 druhý pododstavec a čl. 28 odst. 3 písm. a)]
(viz body 32, 34-37)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 33, 41-43, 45, 46)

Unijní právo se vyznačuje tím, že vychází z autonomního pramene tvořeného Smlouvami, svou předností před právem členských států a přímým účinkem celé řady ustanovení použitelných ve vztahu k jejich státním příslušníkům i ve vztahu k samotným členským státům. Takovéto charakteristické rysy daly vzniknout strukturovanému systému na sobě navzájem závislých zásad, norem a právních vztahů, jimiž jsou vzájemně vázány sama Unie a její členské státy, jakož i členské státy mezi sebou [v tomto smyslu viz posudek 2/13 (Přistoupení Unie k EÚLP), ze dne 18. prosince 2014, EU:C:2014:2454 , body 165 až 167 a citovaná judikatura]. Vzhledem k povaze a charakteristickým rysům unijního práva uvedeným v bodě 33 tohoto rozsudku přitom toto právo musí být považováno za součást práva platného v každém členském státě a práva vyplývajícího z mezinárodní dohody mezi členskými státy.

Články 267 a 344 SFEU musí být vykládány v tom smyslu, že brání takovému ustanovení, obsaženému v mezinárodní dohodě uzavřené mezi členskými státy, jako je článek 8 Dohody mezi Českou a Slovenskou Federativní Republikou a Nizozemským královstvím o podpoře a vzájemné ochraně investic, podle něhož investor z jednoho z těchto členských států může v případě sporu týkajícího se investic v druhém členském státě zahájit řízení proti posledně uvedenému členskému státu před rozhodčím soudem, jehož pravomoc je tento členský stát povinen uznat.

Ustálená judikatura Soudního dvora zajisté uvádí, že mezinárodní dohoda, která počítá s vytvořením soudu pověřeného výkladem jejích ustanovení, jehož rozhodnutí budou pro orgány, včetně Soudního dvora, závazná, v zásadě není s unijním právem neslučitelná. Pravomoc Unie v oblasti mezinárodních vztahů a její způsobilost k uzavírání mezinárodních dohod totiž nezbytně zahrnují možnost podřídit se ve věcech výkladu a použití ustanovení takových dohod rozhodnutím soudu vytvořeného nebo určeného na základě těchto dohod, za předpokladu, že je respektována autonomie Unie a jejího právního pořádku [v tomto smyslu viz posudky 1/91 (Dohoda EHP – I), ze dne 14. prosince 1991, EU:C:1991:490, body 40 a 70; 1/09 (Dohoda o vytvoření jednotného systému pro řešení sporů týkajících se patentů), ze dne 8. března 2011, EU:C:2011:123, body 74 a 76, jakož i 2/13 (Přistoupení Unie k EÚLP), ze dne 18. prosince 2014, EU:C:2014:2454, body 182 a 183]. V projednávaném případě jde nicméně kromě skutečnosti, že spory spadající do pravomoci rozhodčího soudu podle článku 8 BIT mohou souviset s výkladem jak této dohody, tak unijního práva, o to, že možnost předkládat tyto spory orgánu, který není součástí soudního systému Unie, je stanovena v dohodě, kterou neuzavřela Unie, ale členské státy. Uvedený článek 8 tedy může kromě zásady vzájemné důvěry mezi členskými státy zpochybnit i zachování specifického charakteru práva zavedeného Smlouvami, který zaručuje řízení o předběžné otázce upravené v článku 267 SFEU, a není proto v souladu se zásadou loajální spolupráce připomenutou v bodě 34 tohoto rozsudku. Za těchto podmínek článek 8 BIT ohrožuje autonomii unijního práva.

(viz body 57-60 a výrok)
Věc C‑544/16

Marcandi Limited

proti

Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs,

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná First-tier Tribunal (Tax Chamber)]

„Řízení o předběžné otázce – Společný systém daně z přidané hodnoty (DPH) – Směrnice 2006/112/ES – Článek 2 odst. 1 písm. c) – Vydání ‚kreditů‘, které mohou být použity k podávání příhozů v on-line aukcích – Poskytnutí služby za úplatu – Předběžné plnění – Článek 73 – Základ daně“

Shrnutí – rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 5. července 2018

Harmonizace daňových právních předpisů–Společný systém daně z přidané hodnoty–Poskytování služeb za úplatu–Pojem–Vydávání „kreditů“, které mohou být použity k podávání příhozů v on-line aukcích–Zahrnutí [Směrnice Rady 2006/112, čl. 2 odst. 1 písm. c)] Harmonizace daňových právních předpisů–Společný systém daně z přidané hodnoty–Základ daně–Dodání zboží a poskytnutí služby–Aukce pořádané osobou povinnou k dani–Dodávky zboží uskutečněné ve prospěch uživatelů, kteří zvítězili v aukci, nebo uživatelů, kteří nákup provedli prostřednictvím funkcí „koupit teď“ nebo „kumulovaná sleva“–Protiplnění získané za dodávky zboží uskutečněné osobou povinnou k dani ve prospěch uživatelů–Pojem–Hodnota „kreditů“ použitých k podávání příhozů–Vyloučení (Směrnice Rady 2006/112, článek 73) Předběžné otázky–Předložení věci Soudnímu dvoru–Povinnost podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce–Dosah–Plnění, které je předmětem rozdílného zacházení ve dvou členských státech pro účely daně z přidané hodnoty–Zahrnutí–Podmínka–Rozhodnutí vydané předkládajícím soudem, které nelze napadnout opravnými prostředky podle vnitrostátního práva (Článek 267 SFEU)
Členský stát, který přijme vnitrostátní prováděcí opatření k vyjasnění pojmu kabotáže ve smyslu nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1072/2009 ze dne 21. října 2009 o společných pravidlech pro přístup na trh mezinárodní silniční nákladní dopravy, se nedopouští nesplnění povinnosti podle čl. 2 bodu 6 a článku 8 tohoto nařízení.

Zaprvé znění čl. 2 bodu 6 a čl. 8 odst. 2 nařízení č. 1072/2009 totiž neumožňují odpovědět na otázku, zda pojem kabotáž obsažený v uvedeném nařízení musí být chápán v tom smyslu, že kabotáž může zahrnovat několik míst nakládky a několik míst vykládky. Skutečnost, že určité ustanovení je formulováno obecně nebo nepřesně, naznačuje potřebu přijmout vnitrostátní prováděcí opatření. Zadruhé je třeba k rozhodnutí, k jakému okamžiku je dosaženo stropu tří kabotážních přeprav podle uvedeného čl. 8 odst. 2, určit, zda jedna přeprava obsahující několik míst nakládky a několik míst vykládky představuje jedinou kabotáž nebo několik kabotáží. Zatřetí je nesporné, že pojem kabotáž ve smyslu nařízení č. 1072/2009 je v jednotlivých členských státech vykládán různě.

Jelikož by mohla okolnost, že bude podnikatelům v silniční nákladní dopravě-nerezidentům umožněno provádět kabotáž s neomezeným počtem míst nakládky a vykládky, zbavit limit tří kabotážních přeprav stanovený v čl. 8 odst. 2 nařízení č. 1072/2009 svého významu, což by bylo v rozporu s dočasnou povahou kabotáže, jakož i cílem sledovaným tímto nařízením, pokud jde o tento druh dopravy, je zákaz v tomto smyslu upravený vnitrostátními prováděcími ustanoveními s to zajistit dosažení cíle sledovaného uvedeným nařízením, pokud jde o kabotáž. Vzhledem k tomu, že podle vnitrostátních prováděcích předpisů jsou zakázány pouze kabotáže zahrnující několik míst nakládky a několik míst vykládky, nepřekračují tato opatření meze toho, co je nezbytné k dosažení cíle sledovaného nařízením č. 1072/2009.

(viz body 38, 39, 41, 42, 53, 55, 59, 60, 62)
(viz body 38–42)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 45–55)

Viz znění rozhodnutí.

Je zajisté pravda, že podle ustálené judikatury platí, že prohlásí-li Soudní dvůr, že takové nařízení o uložení antidumpingového cla, jako je konečné nařízení a nařízení o prodloužení, je neplatné, je třeba mít za to, že antidumpingové clo není dlužné ze zákona ve smyslu článku 236 celního kodexu a vnitrostátní celní orgány jsou v zásadě povinny jej vrátit za podmínek stanovených za tímto účelem (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 27. září 2007, Ikea Wholesale, C‑351/04, EU:C:2007:547, body 66 až 69, a ze dne 18. ledna 2017, Wortmann, C‑365/15, EU:C:2017:19, bod 34).

Přesný dosah rozsudku Soudního dvora o prohlášení neplatnosti, a tudíž povinností, které z něj vyplývají, však musí být určen v každém konkrétním případě s ohledem nejen na výrok tohoto rozsudku, ale i na odůvodnění, které tvoří jeho nezbytnou oporu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 28. ledna 2016, CM Eurologistik a GLS, C‑283/14 a C‑284/14, EU:C:2016:57, bod 49, jakož i citovaná judikatura).

Vzhledem k těmto důvodům je třeba mít za to, že za účelem splnění povinností vyplývajících z rozsudku ze dne 4. února 2016, C & J Clark International a Puma (C‑659/13 a C‑34/14, EU:C:2016:74), mohla mít Komise platně za to, že jí přísluší provést přezkum žádostí podaných dotčenými vyvážejícími výrobci s cílem určit, zda sazby antidumpingových cel, která se na ně použila na základě konečného nařízení a nařízení o prodloužení, měly být stanoveny v menší výši, než jsou sazby stanovené těmito dvěma nařízeními.

V této souvislosti nelze článek 236 celního kodexu vykládat tak, že zakazuje Komisi nařídit, aby bylo rozhodnuto o žádostech o vrácení uvedených antidumpingových cel až po ukončení řízení, jehož cílem je právě umožnit jí vypočítat takový rozdíl.

(viz body 62, 63, 68 a 69)
V této souvislosti je třeba poukázat na to, že uvedená povinnost, která nebyla původně stanovena ve směrnici 75/363, byla zavedena směrnicí 82/76, která vstoupila v platnost dne 29. ledna 1982 a se kterou byly členské státy v souladu s článkem 16 této směrnice povinny dosáhnout souladu do 31. prosince 1982.

Článek 2 odst. 1 písm. c), čl. 3 odst. 1 a 2, jakož i příloha směrnice Rady 75/363/EHS ze dne 16. června 1975 o koordinaci právních a správních předpisů týkajících se činnosti lékařů, ve znění směrnice Rady 82/76/EHS ze dne 26. ledna 1982, musí být vykládány v tom smyslu, že jakákoli řádná či rozvolněná odborná příprava odborného lékaře započatá v roce 1982 a pokračující až do roku 1990 musí být příslušně odměňována ve smyslu uvedené přílohy za podmínky, že se tato odborná příprava týká lékařské specializace společné pro všechny členské státy nebo pro dva či více z nich a zmíněné v článcích 5 nebo 7 směrnice Rady 75/362/EHS ze dne 16. června 1975 o vzájemném uznávání diplomů, osvědčení a jiných dokladů o dosažené kvalifikaci v oboru lékařství, která zahrnuje opatření určená k usnadnění účinného výkonu práva usazování a volného pohybu služeb.

Článek 2 odst. 1 písm. c), čl. 3 odst. 1 a 2, jakož i příloha směrnice 75/363, ve znění směrnice 82/76, musí být vykládány v tom smyslu, že existence povinnosti členského státu stanovit příslušnou odměnu ve smyslu této přílohy pro jakoukoli řádnou či rozvolněnou odbornou přípravu odborného lékaře započatou v roce 1982 a pokračující až do roku 1990 nezávisí na přijetí opatření k provedení směrnice 82/76 tímto státem. Vnitrostátní soud je povinen, pokud použije ustanovení vnitrostátního práva, ať již přijatá před přijetím nebo po přijetí směrnice, vykládat je v co největším možném rozsahu ve světle znění a účelu těchto směrnic.

V případě, že z důvodu neexistence vnitrostátních opatření k provedení směrnice 82/76 nelze výsledku předepsaného touto směrnicí dosáhnout výkladem při zohlednění veškerého vnitrostátního práva a použití metod výkladu jím uznaných, ukládá unijní právo dotyčnému členskému státu, aby nahradil škody, které vznikly jednotlivcům z důvodu neprovedení uvedené směrnice. Předkládajícímu soudu přísluší ověřit, zda jsou splněny všechny podmínky stanovené v tomto ohledu judikaturou Soudního dvora k založení odpovědnosti tohoto členského státu na základě unijního práva.

V tomto ohledu úplné použití se zpětným účinkem opatření k provedení směrnice 82/76 umožní nápravu nepříznivých důsledků opožděného provedení této směrnice za podmínky, že tato směrnice byla řádně provedena. Nicméně vnitrostátnímu soudu přísluší dbát na to, aby náhrada škody vzniklá oprávněným osobám byla přiměřená. Úplné a řádné použití se zpětným účinkem opatření k provedení směrnice 82/76 bude za tímto účelem postačovat, ledaže by oprávněné osoby prokázaly další ztráty, které jim vznikly z toho důvodu, že jim nemohly být včas přiznány finanční výhody zaručené touto směrnicí, a které by bylo třeba také napravit (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 25. února 1999, Carbonari a další, C‑131/97, EU:C:1999:98, bod 53, jakož i ze dne 3. října 2000, Gozza a další, C‑371/97, EU:C:2000:526, bod 39).

(viz body 50, 51 a výrok 2)
(viz body 38-41 a 43-46)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 72, 75, 77-79 a 82)

Viz znění rozhodnutí.

Články 63 až 65 SFEU musí být vykládány v tom smyslu, že brání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je právní úprava dotčená v původním řízení, která podřizuje odpočet zisků plynoucích z podílů v kapitálové společnosti, jež má své obchodní vedení a sídlo ve třetím státě, přísnějším podmínkám než odpočet zisků plynoucích z podílů v kapitálové společnosti založené dle vnitrostátního práva, která není osvobozena od daně.

Z judikatury Soudního dvora vyplývá, že srovnatelnost přeshraniční situace s vnitrostátní situací se musí posuzovat s ohledem na cíl sledovaný dotčenými vnitrostátními ustanoveními, jakož i na jejich předmět a obsah (rozsudek ze dne 2. června 2016, Pensioenfonds Metaal en Techniek, C‑252/14, EU:C:2016:402, bod 48 a citovaná judikatura).

Kromě toho za účelem posouzení toho, zda rozdílné zacházení vyplývající z dotčených právních předpisů odráží objektivní rozdíl v situaci, musí být brána v úvahu pouze relevantní rozlišovací kritéria stanovená takovými právními předpisy (rozsudky ze dne 10. května 2012, Santander Asset Management SGIIC a další, C‑338/11 až C‑347/11, EU:C:2012:286, bod 28, jakož i ze dne 2. června 2016, Pensioenfonds Metaal en Techniek, C‑252/14, EU:C:2016:402, bod 49).

S ohledem na takové vnitrostátní právní předpisy, jako jsou právní předpisy dotčené v původním řízení, které mají zabraňovat dvojímu zdanění tím, že umožňují odečíst od základu živnostenské daně dividendy plynoucí z účastí v kapitálových společnostech, je přitom situace společnosti, která je příjemcem dividend vyplácených rezidentními společnostmi, srovnatelná se situací společnosti, jíž plynou příjmy z účastí v nerezidentních společnostech (obdobně viz rozsudek ze dne 12. prosince 2006, Test Claimants in the FII Group Litigation, C‑446/04, EU:C:2006:774, bod 62, a ze dne 10. února 2011, Haribo Lakritzen Hans Riegel a Österreichische Salinen, C‑436/08 a C‑437/08, EU:C:2011:61, bod 113).

V této souvislosti je třeba připomenout, že pro to, aby mohly být vnitrostátní právní předpisy považovány za předpisy směřující k potlačení daňových úniků a zneužívání daňových předpisů, musí být jejich specifickým cílem zabránit jednání spočívajícímu ve vytváření čistě vykonstruovaných operací, zbavených hospodářské podstaty, s cílem neoprávněně získat daňovou výhodu (rozsudky ze dne 5. července 2012, SIAT, C‑318/10, EU:C:2012:415, bod 40, a ze dne 7. září 2017, Eqiom a Enka, C‑6/16, EU:C:2017:641, bod 30 a citovaná judikatura).

Obecná domněnka daňových úniků a zneužívání daňových předpisů tak nemůže odůvodňovat opatření narušující výkon některé ze základních svobod zaručených Smlouvou a ani samotná okolnost, že společnost, která vyplácí dividendy, sídlí ve třetím státě, nemůže založit obecnou domněnku o daňovém podvodu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 19. července 2012, A, C‑48/11, EU:C:2012:485, bod 32 a citovaná judikatura).

(viz body 88, 89, 92, 95, 96, 100 a výrok)
Směrnice 93/13 musí být vykládána v tom smyslu, že nebrání takové vnitrostátní judikatuře, jako je judikatura Tribunal Supremo (Nejvyšší soud, Španělsko), která je dotčená ve věci v původním řízení, podle níž důsledek zneužívající povahy nesjednaného ujednání, které je obsaženo ve smlouvě o úvěru uzavřené se spotřebitelem, stanovící úroky z prodlení, spočívá v úplném vyrušení těchto úroků, avšak běžné úroky stanovené v této smlouvě běží i nadále.

Z uvedené směrnice především nevyplývá, že nepoužití či zrušení ujednání smlouvy o úvěru, které stanoví sazbu úroků z prodlení, z důvodu jeho zneužívající povahy, by mělo vést i k nepoužití či zrušení smluvního ujednání, které stanoví sazbu běžných úroků, a to tím spíše, že tato dvě rozdílná ujednání musí být jasně odlišena. V tomto ohledu je totiž třeba uvést, že – jak vyplývá z předkládacího rozhodnutí ve věci C‑94/17 – cílem úroků z prodlení je sankcionovat nesplnění povinnosti dlužníkem splatit půjčku ve smluvně sjednaných splátkách, odradit tohoto dlužníka od prodlení s plněním svých povinností a případně odškodnit věřitele za újmu, která mu vznikla v důsledku prodlení se splacením. Naopak běžné úroky mají funkci protiplnění za poskytnutí určité částky peněz věřitelem až do jejího splacení. Jak uvedl generální advokát v bodě 90 svého stanoviska, tento závěr je třeba použít bez ohledu na to, jakým způsobem jsou vypracována smluvní ujednání stanovící sazbu úroků z prodlení a smluvní ujednání stanovící sazbu běžných úroků. Především pak tato ujednání platí nejen, když je sazba úroků z prodlení stanovena odděleně od sazby běžných úroků v odlišném ujednání, ale i tehdy, pokud je sazba úroků z prodlení stanovena ve formě navýšení sazby běžných úroků o určité procentní body. V tomto posledně uvedeném případě, kdy zneužívající ujednání spočívá v tomto navýšení, vyžaduje směrnice 93/13 pouze vyrušení uvedeného navýšení.

(viz body 76, 77, 79, výrok 3)
Článek 7 směrnice Rady 93/13/EHS ze dne 5. dubna 1993 o zneužívajících ujednáních ve spotřebitelských smlouvách musí být vykládán v tom smyslu, že v zásadě nebrání vnitrostátní právní úpravě, která stanoví takové zvláštní procesní požadavky, jako jsou procesní požadavky, o něž se jedná ve věci v původním řízení a jež jsou kladeny na žaloby spotřebitelů, kteří uzavřeli smlouvy o úvěru vyjádřené v cizí měně, jež obsahují ujednání týkající se rozpětí směnného kurzu, který má být použit na poskytnutí úvěru, a směnného kurzu, který má být použit na jeho splácení, nebo ujednání týkající se možnosti jednostranné změny, které poskytovateli úvěru umožňuje zvýšit úroky, poplatky a náklady, pokud určení zneužívající povahy ujednání obsažených v takové smlouvě umožňuje obnovit právní a faktickou situaci, ve které by se spotřebitel nacházel, kdyby tato zneužívající ujednání nebyla sjednána.

Přestože tedy Soudní dvůr již v několika ohledech a s přihlédnutím k požadavkům vyplývajícím z čl. 6 odst. 1 a čl. 7 odst. 1 směrnice 93/13 vymezil způsob, jakým má vnitrostátní soud zajistit ochranu práv, která spotřebitelům vyplývají ze směrnice 93/13, nic to nemění na tom, že unijní právo v zásadě neharmonizuje řízení použitelná při přezkumu údajně zneužívajícího charakteru smluvního ujednání a že tato řízení tudíž spadají do působnosti vnitrostátních právních řádů členských států, avšak za podmínky, že nejsou méně příznivá než řízení upravující podobné situace podléhající vnitrostátnímu právu (zásada rovnocennosti) a že stanoví účinnou soudní ochranu stanovenou článkem 47 Listiny (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 14. dubna 2016, Sales Sinués a Drame Ba, C‑381/14 a C‑385/14, EU:C:2016:252, bod 32, jakož i citovaná judikatura).

(viz body 35, 55, výrok 1)
Článek 46 odst. 3 směrnice 2013/32 ve spojení s článkem 47 Listiny základních práv Evropské unie musí být vykládán v tom smyslu, že soud členského státu, který projednává v prvním stupni opravný prostředek proti rozhodnutí o žádosti o mezinárodní ochranu, musí posoudit jak skutkové a právní okolnosti, jako je použitelnost čl. 12 odst. 1 písm. a) směrnice 2011/95 na situaci žadatele, které orgán, jenž toto rozhodnutí přijal, zohlednil nebo mohl zohlednit, tak okolnosti, které nastaly po přijetí uvedeného rozhodnutí.

Článek 46 odst. 3 směrnice 2013/32 tak stanoví, že pro dosažení souladu s čl. 46 odst. 1 této směrnice musí členské státy vázané touto směrnicí zajistit, aby soud, u něhož je napadeno rozhodnutí o žádosti o mezinárodní ochranu, provedl „úplné a ex nunc posouzení jak skutkové, tak právní stránky, včetně případného posouzení potřeby mezinárodní ochrany podle směrnice [2011/95]“. V tomto ohledu výraz „ex nunc“ zdůrazňuje povinnost soudu provést posouzení, které případně zohlední nové skutečnosti, jež nastaly po přijetí rozhodnutí, které je předmětem opravného prostředku. Takové posouzení totiž umožňuje vyřídit žádost o mezinárodní ochranu úplně, aniž je nutné vrátit věc rozhodujícímu orgánu. Přídavné jméno „úplné“ uvedené v čl. 46 odst. 3 směrnice 2013/32 zase potvrzuje, že soud je povinen posoudit jak skutečnosti, jež rozhodující orgán zohlednil nebo mohl zohlednit, tak ty, které nastaly po přijetí rozhodnutí tímto orgánem. Výraz „případné“ obsažený v části věty „včetně případného posouzení potřeby mezinárodní ochrany podle směrnice [2011/95]“ ukazuje na to, jak uvedla Komise na jednání, že úplné a ex nunc posouzení, které má provést soud, se nemusí nutně týkat věcného posouzení potřeby mezinárodní ochrany, a může se tedy týkat přípustnosti žádosti o mezinárodní ochranu, umožňuje‑li to vnitrostátní právo na základě čl. 33 odst. 2 směrnice 2013/32.

(viz body 106, 111–113, 115, 118, výrok 3)