ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
31

V tomto ohledu je třeba zejména uvést, že daný soud by mohl být v rámci takové věci, která by přímo spadala do působnosti unijního práva, jako je věc týkající se sporu mezi hospodářským subjektem z třetího státu a členským státem, nucen rozhodnout o výkladu týchž ustanovení ECT. To by bylo možné nejen v rámci návrhu na zrušení rozhodčího nálezu vydaného rozhodčím soudem, který má sídlo na území členského státu, jak je tomu v projednávané věci, ale i v případě, kdy by byla věc předložena soudům žalovaného členského státu podle čl. 26 odst. 2 písm. a) ECT.
34

Navrhovatelé v původním řízení připouštějí, že smírčí soudce nemůže nařídit úřednímu veterinárnímu lékaři, aby umístil na jatečně upravené tělo označení zdravotní nezávadnosti, tvrdí ale, že úřední veterinární lékař by měl respektovat rozhodnutí tohoto soudce a označení zdravotní nezávadnosti umístit, a že rovněž může být přiznána náhrada. Navrhovatelé v původním řízení kromě toho tvrdí, že došlo k zásahu do práva na vlastnictví zaručeného článkem 17 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“), který podle nich vyžaduje, aby byl stanoven mechanismus soudního přezkumu rozhodnutí úředního veterinárního lékaře prohlašujícího jatečně upravené tělo za nevhodné k lidské spotřebě. V tomto ohledu tvrdí, že by bylo v rozporu s těmito ustanoveními, pokud by byl dotčený provozovatel bez řádného odůvodnění nebo náhrady zbaven vlastnického práva k danému jatečně upravenému tělu nebo pokud by byl povinen naložit s tímto jatečně upraveným tělem takovým způsobem, který by jej zcela znehodnotil.
39

Konečně je třeba uvést, že v bodě 63 napadeného rozsudku Tribunál konstatoval, že výklad zastávaný žalobci v prvním stupni by znamenal, že pokud sociální partneři nepodají společnou žádost o provádění dohody na úrovni Unie, byli by sociální partneři a členské státy povinni provést tuto dohodu na své úrovni podle vlastních postupů a zvyklostí, což by bylo v rozporu se záměrem jedenácti členských států, které jsou stranami dohody o sociální politice uzavřené mezi členskými státy Evropského společenství s výjimkou Spojené království Velké Británie a Severního Irska (Úř. věst. 1992, C 191, s. 91). Ačkoli EPSU ve svém kasačním opravném prostředku tvrdí, že Tribunál nesprávně vyložil to, co EUPAE skutečně dohodl, je třeba konstatovat, že tento argument není ničím podložen a nezpochybňuje ani konstatování Tribunálu v tomto bodě napadeného rozsudku týkající se prohlášení č. 2, které je přílohou této dohody.
21

Pro případ, že by měl Soudní dvůr za to, že spor v původním řízení musí být rozhodnut na základě čl. 294 odst. 2 nařízení č. 2454/93, předkládající soud uvádí, že v souladu s interními služebními pokyny německé celní správy, u nichž má za to, že jimi není vázán, nemůže obnovení povolení nabýt retroaktivně účinnosti podle čl. 294 odst. 3 tohoto nařízení k dřívějšímu datu více než rok přede dnem podání žádosti. Podle tohoto soudu německá celní správa dále omezuje věcnou působnost čl. 294 odst. 2 uvedeného nařízení v tom, že váže zpětné obnovení platnosti povolení, které je v něm uvedeno, na podmínky stanovené v odstavci 3 tohoto článku, a sice prokázání hospodářské nutnosti a vyloučení jakéhokoliv podvodného úmyslu nebo zjevné nedbalosti ze strany žadatele.
54

V důsledku toho je třeba ověřit, zda opatření uložené VA ve věci v původním řízení spočívající v jejím úplném vyloučení z výkonu funkce přísedícího v trestním řízení umožňuje dosažení sledovaného cíle a zda nepřekračuje meze toho, co je k jeho dosažení nezbytné. Pokud jde o přiměřenost, je třeba zohlednit to, že podle článku 5 směrnice 2000/78, vykládaného ve světle bodů 20 a 21 jejího odůvodnění, musí zaměstnavatel, pokud to konkrétní případ vyžaduje, přijmout vhodná opatření, která dané zdravotně postižené osobě umožní přístup k zaměstnání, jeho výkon nebo postup v zaměstnání, pokud tato opatření pro zaměstnavatele neznamenají neúměrné břemeno (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 15. července 2021, Tartu Vangla, C‑795/19, EU:C:2021:606, body 42 a 48 a citovaná judikatura).
3

Body 7, 45, 50 a 53 odůvodnění směrnice 2009/72 uváděly: „(7) Sdělení Komise ze dne 10. ledna 2007 s názvem ‚Energetická politika pro Evropu‘ zdůraznilo význam dotvoření vnitřního trhu s elektřinou a vytvoření rovných podmínek pro všechny elektroenergetické podniky se sídlem [v Unii]. Ze sdělení Komise ze dne 10. ledna 2007 s názvem ‚Perspektivy vnitřního trhu se zemním plynem a elektřinou‘ a s názvem ‚Šetření podle článku 17 nařízení (ES) č. 1/2003 v odvětvích zemního plynu a elektřiny v Evropě (závěrečná zpráva)‘ vyplynulo, že stávající předpisy a opatření neposkytují rámec potřebný k dosažení cíle dobře fungujícího vnitřního trhu. […] (45) […] Členské státy by měly přijmout nezbytná opatření k ochraně zranitelných zákazníků v prostředí vnitřního trhu s elektřinou. Taková opatření se mohou lišit podle konkrétní situace v dotyčných členských státech a mohou zahrnovat zvláštní opatření vztahující se k úhradě faktur za elektřinu nebo obecnější opatření přijatá v rámci systému sociálního zabezpečení. […] (50) Požadavky na veřejnou službu, a to i pokud jde o službu univerzální, a společné minimální standardy, které z nich vyplývají, je třeba dále zpřísnit, aby se zajistilo, že hospodářská soutěž bude přinášet prospěch a spravedlivé ceny všem spotřebitelům, obzvláště zranitelným zákazníkům. Požadavky na veřejnou službu by měly být definovány na vnitrostátní úrovni s přihlédnutím k vnitrostátní situaci; členské státy by však měly dodržovat právní předpisy [Unie]. Občané Unie a, pokud to členské státy budou pokládat za vhodné, malé podniky by měli mít možnost využívat povinností souvisejících s veřejnou službou, a to především pokud jde o bezpečnost dodávek a přiměřené ceny. […] […] (53) Energetická chudoba představuje [v Unii] stále větší problém. Postižené členské státy by proto měly, pokud tak dosud neučinily, vypracovat vnitrostátní energetické akční plány nebo jiné vhodné rámce pro boj proti energetické chudobě, jejichž cílem by bylo snížit počet osob, které se s problémem energetické chudoby potýkají. Členské státy by v každém případě měly zajistit nezbytné dodávky energie zranitelným zákazníkům. Lze při tom uplatnit integrovaný přístup, např. v rámci sociální politiky, a opatření by mohla zahrnovat i sociální opatření nebo zvýšení energetické účinnosti v domácnostech. Tato směrnice by měla přinejmenším umožnit přijímání vnitrostátních opatření ve prospěch zranitelných zákazníků.“
17

Dne 22. června 2015 předal IDOC svou vyšetřovací zprávu orgánu oprávněnému ke jmenování na základě článku 2 přílohy IX služebního řádu. V této zprávě IDOC dospěl k závěru, že se jeví, že se navrhovatelka mohla dopustit porušení svých statutárních povinností. Zejména se IDOC zaprvé domníval, že „se jeví, že chování [navrhovatelky] vůči [zástupkyni vedoucí oddělení] paní B. v období od 1. ledna 2013 do 31. května 2013 vykazuje všechny znaky psychického obtěžování“, zadruhé že „chování [navrhovatelky] vůči paní C. během schůze oddělení konané dne 22. dubna 2013 může představovat nepřiměřené chování ve smyslu článku 12 služebního řádu“ a zatřetí že „[navrhovatelka] změnila systém výběru uchazečů o stáž způsobem, který neumožňuje zaručit rovné a transparentní zacházení se všemi uchazeči a [který] mohl být vnímán tak, že upřednostňuje některé uchazeče na úkor ostatních. Vzhledem k funkcím a odpovědnostem [navrhovatelky] by její iniciativa mohla být považována za porušení článku 21 služebního řádu“.
32

Pokud jde o první sporné rozhodnutí, je třeba připomenout, že v napadeném rozsudku Tribunál poté, co prokázal, že sporná rozhodnutí nebyla zveřejněna ani oznámena navrhovatelce, jíž nebyla určena, uvedl, že v takovém případě běží lhůta pro podání žaloby až od okamžiku, kdy se dotčená osoba přesně seznámila s obsahem a odůvodněním dotčeného aktu, za předpokladu, že v přiměřené lhůtě požádá o jeho úplné znění. V této souvislosti Tribunál konstatoval, že navrhovatelka se dozvěděla o existenci tohoto rozhodnutí na základě obdržení výměru dne 25. dubna 2016 a žádost o nahlédnutí do svého spisu u FMSA podala dne 22. srpna 2016, tedy téměř čtyři měsíce ode dne, kdy obdržela tento výměr. Tribunál dodal, že způsob, jakým FMSA provedl sporná rozhodnutí, nemohl vést k závěru, že druhé sporné rozhodnutí nahradilo první sporné rozhodnutí. Tribunál z toho vyvodil, že žaloba podaná dne 23. srpna 2016 byla podána opožděně, co se týče prvního sporného rozhodnutí.
17

Článek 44 zákona o KRS stanovil: „1. Účastník [výběrového] řízení může podat odvolání k Sądowi Najwyższemu [(Nejvyšší soud)] z důvodu protiprávnosti usnesení [KRS], nestanoví-li zvláštní ustanovení jinak. […] 1a. V individuálních věcech týkajících se jmenování do funkce soudce Sądu Najwyższego [(Nejvyšší soud)] lze podat odvolání k Naczelnemu Sądowi Administracyjnemu [(Nejvyšší správní soud)]. V těchto případech není možné se odvolat k Sądowi Najwyższemu [(Nejvyšší soud)]. Odvolání k Naczelnemu Sądowi Administracyjnemu [(Nejvyšší správní soud)] nesmí být založeno na tvrzení o nesprávném posouzení otázky, zda kandidáti splnili kritéria, která jsou zohledňována při rozhodování o předložení návrhu na jmenování do funkce soudce Sądu Najwyższego [(Nejvyšší soud)]. 1b. Pokud usnesení uvedené v čl. 37 odst. 1 nenapadli v jednotlivých případech týkajících se jmenování do funkce soudce Sądu Najwyższego [(Nejvyššího soudu)] všichni účastníci [výběrového] řízení, nabývá právní moci ta část usnesení, která obsahuje rozhodnutí předložit návrh na jmenování do funkce soudce Sądu Najwyższego [(Nejvyšší soud)], a pro účastníky řízení, kteří nepodali odvolání, ta část, která obsahuje rozhodnutí nepředložit návrh na jmenování do funkce soudce téhož soudu. […] 3. Na řízení před Sądem Najwyższym [(Nejvyšší soud)] a před Naczelnym Sądem Administracyjnym [(Nejvyšší správní soud)] se použijí ustanovení [občanského soudního řádu] […] týkající se kasační stížnosti. Ustanovení článku 871 uvedeného zákona se nepoužijí. 4. V individuálních věcech týkajících se jmenování do funkce soudce Sądu Najwyższego [(Nejvyšší soud)] se rozhodnutí, jímž Naczelny Sąd Administracyjny [(Nejvyšší správní soud)] zrušil usnesení [KRS] nepředložit návrh na jmenování do funkce soudce Sądu Najwyższego [(Nejvyšší soud)], rovná přijetí kandidatury účastníka, který podal odvolání, v řízení na uvolněné místo soudce Sądu Najwyższego [(Nejvyšší soud)], a to na místo, v jehož případě nebylo ke dni vyhlášení rozsudku Naczelnego Sądu Administracyjnego [(Nejvyšší správní soud] řízení před [KRS] dosud skončeno, nebo, pokud takové řízení před [KRS] neprobíhá, na příští volné místo soudce Sądu Najwyższego [(Nejvyšší soud)], které bude zveřejněno.“
12

Rozsudkem ze dne 11. června 2014 Tribunale amministrativo regionale per la Sardegna (správní soud pro region Sardinie) žalobu zamítl. Dovodil, že článek 115 legislativního nařízení č. 163/2006 není použitelný na smlouvy ve zvláštních odvětvích, jako je zakázka, o kterou se jedná ve věci v původním řízení. Měl totiž za to, že poskytování úklidových služeb na nádražích, v zařízeních, kancelářích a dílnách je vedlejší ve vztahu k výkonu hlavních činností spočívajících v poskytování nebo provozování železniční dopravní sítě, které spadají do zvláštních odvětví. Rovněž dodal, že není namístě provádět úpravu ceny podle článku 1664 občanského zákoníku, protože účastnice původního řízení využily své možnosti stanovené v tomto článku odchýlit se od jeho ustanovení tím, že do smlouvy, kterou uzavřely, zahrnuly doložku omezující úpravu ceny.
106

Společnost WDFG zaprvé tvrdí, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení při určení cíle, ze kterého je třeba vycházet při srovnání prováděném ve druhé fázi přezkumu selektivity sporného opatření. Tribunál, který se podle společnosti WDFG opět odchýlil od toho, co je uvedeno ve sporném rozhodnutí, nesprávně vyložil judikaturu týkající se určení cíle, který se použije na opatření daňové povahy. Společnost WDFG je toho názoru, že na rozdíl od toho, co zřejmě předpokládá Tribunál, neexistuje v judikatuře Soudního dvora rozpor ohledně otázky, zda situace podniků, které jsou příjemci „předmětného opatření“, a situace podniků, které jsou z něj vyloučeny, musí být srovnávány z hlediska cíle tohoto opatření, nebo cíle „systému, jehož je součástí“. Podle společnosti WDFG se tyto cíle musí shodovat, a pokud tomu tak není, je to z toho důvodu, že vnitrostátní zákonodárce zavedl do daňového systému opatření, které neodpovídá logice tohoto systému. Společnost WDFG uvádí, že skutečným cílem režimu, ve vztahu k němuž by mělo být srovnání provedeno, v projednávané věci je – jak Komise sama uznala ve sporném rozhodnutí – daňová neutralita. Jedná se o mnohem obecnější a logičtější cíl než Tribunálem uváděná soudržnost mezi účtováním goodwillu a jeho zdaňováním, z něhož má podnik prospěch z důvodu nabytí podílů ve společnosti, jelikož se každá korporační daň z povahy věci odchyluje od definice účetního výsledku.
88

Navrhovatelka zaprvé tvrdí, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení při určení cíle, ze kterého je třeba vycházet při srovnání prováděném ve druhé fázi přezkumu selektivity sporného opatření. Tribunál, který se podle navrhovatelky opět odchýlil od toho, co je uvedeno ve sporném rozhodnutí, nesprávně vyložil judikaturu týkající se určení cíle, který se použije na opatření daňové povahy. Navrhovatelka je toho názoru, že na rozdíl od toho, co zřejmě předpokládá Tribunál, neexistuje v judikatuře Soudního dvora rozpor ohledně otázky, zda situace podniků, které jsou příjemci „předmětného opatření“, a situace podniků, které jsou z něj vyloučeny, musí být srovnávány z hlediska cíle tohoto opatření, nebo cíle „systému, jehož je součástí“. Podle navrhovatelky se tyto cíle musí shodovat, a pokud tomu tak není, je to z toho důvodu, že vnitrostátní zákonodárce zavedl do daňového systému opatření, které neodpovídá logice tohoto systému. Navrhovatelka uvádí, že skutečným cílem režimu, ve vztahu k němuž by mělo být srovnání provedeno, v projednávané věci je – jak Komise sama uznala ve sporném rozhodnutí – daňová neutralita. Jedná se o mnohem obecnější a logičtější cíl než Tribunálem uváděná soudržnost mezi účtováním goodwillu a jeho zdaňováním, z něhož má podnik prospěch z důvodu nabytí podílů ve společnosti, jelikož se každá korporační daň z povahy věci odchyluje od definice účetního výsledku.
89

Navrhovatelka zaprvé tvrdí, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení při určení cíle, ze kterého je třeba vycházet při srovnání prováděném ve druhé fázi přezkumu selektivity sporného opatření. Tribunál, který se podle navrhovatelky opět odchýlil od toho, co je uvedeno ve sporném rozhodnutí, nesprávně vyložil judikaturu týkající se určení cíle, který se použije na opatření daňové povahy. Navrhovatelka je toho názoru, že na rozdíl od toho, co zřejmě předpokládá Tribunál, neexistuje v judikatuře Soudního dvora rozpor ohledně otázky, zda situace podniků, které jsou příjemci „předmětného opatření“, a situace podniků, které jsou z něj vyloučeny, musí být srovnávány z hlediska cíle tohoto opatření, nebo cíle „systému, jehož je součástí“. Podle navrhovatelky se tyto cíle musí shodovat, a pokud tomu tak není, je to z toho důvodu, že vnitrostátní zákonodárce zavedl do daňového systému opatření, které neodpovídá logice tohoto systému. Navrhovatelka uvádí, že skutečným cílem režimu, ve vztahu k němuž by mělo být srovnání provedeno, v projednávané věci je – jak Komise sama uznala ve sporném rozhodnutí – daňová neutralita. Jedná se o mnohem obecnější a logičtější cíl než Tribunálem uváděná soudržnost mezi účtováním goodwillu a jeho zdaňováním, z něhož má podnik prospěch z důvodu nabytí podílů ve společnosti, jelikož se každá korporační daň z povahy věci odchyluje od definice účetního výsledku.
1

Kasačním opravným prostředkem se Sigma Alimentos Exterior SL domáhá zrušení rozsudku Tribunálu Evropské unie ze dne 15. listopadu 2018, Sigma Alimentos Exterior v. Komise (T‑239/11, nezveřejněný, dále jen napadený rozsudek, EU:T:2018:781), kterým Tribunál zamítl žalobu této společnosti znějící na zrušení čl. 1 odst. 1 a podpůrně článku 4 rozhodnutí Komise 2011/282/EU ze dne 12. ledna 2011 o daňových odpisech finančního goodwillu vzniklého nabytím podílu v zahraničních podnicích č. C 45/07 (ex NN 51/07, ex CP 9/07) zavedených Španělskem (Úř. věst. 2011, L 135, s. 1, dále jen „sporné rozhodnutí“).
47

Tatáž mateřská společnost tedy může být součástí několika hospodářských jednotek, které v závislosti na dotčené hospodářské činnosti tvoří ona sama a různé kombinace jejích dceřiných společností, které všechny patří do stejné skupiny společností. Pokud by tomu tak nebylo, hrozilo by, že dceřiná společnost patřící do takové skupiny bude shledána odpovědnou za protiprávní jednání, k nimž došlo v rámci hospodářských činností, které nijak nesouvisí s její činností a do kterých nebyla ani nepřímo nijak zapojena.
9

Čtrnácté závěrečné ustanovení zákona o veřejných zakázkách, které definuje institut „zvláštních středisek sociální iniciativy pro zaměstnanost“, jimž je podle čtvrtého dodatečného ustanovení tohoto zákona vyhrazen přístup k zakázkám, stanoví: „[…] Zvláštními středisky sociální iniciativy pro zaměstnanost jsou střediska splňující požadavky stanovené v odstavcích l a 2 [článku 43 novelizovaného znění obecného zákona o právech osob s postižením a o jejich sociálním začleňování], která jsou přímo či nepřímo podporována a z více než 50 % vlastněna jedním či více veřejnými či soukromými neziskovými subjekty, jejichž sociální povaha je stanovena v jejich stanovách, ať jde o sdružení, nadace, veřejnoprávní právnické osoby, družstva sociální iniciativy nebo jiné subjekty sociálního hospodářství, jakož i střediska, která jsou přímo či nepřímo vlastněna obchodními společnostmi, jejichž základní kapitál je většinově vlastněn některým z výše uvedených subjektů (prostřednictvím konceptu dominantní společnosti podle článku 42 obchodního zákoníku), za předpokladu, že se v každém případě v jejich stanovách či společenské smlouvě stanoví, že jejich veškeré zisky musí být opětovně investovány do vytváření pracovních příležitostí pro osoby s postižením a do neustálého zlepšování jejich konkurenceschopnosti a činnosti v oblasti sociálního hospodářství, přičemž v každém případě mají právo rozhodovat o opětovném investování zisků do samotného zvláštního střediska pro zaměstnanost nebo do jiných zvláštních středisek sociální iniciativy pro zaměstnanost.“
8

V souladu s uvedenou smlouvou podepsanou dne 3. září 2008 a s Lov nr. 575 om anlæg og drift af en fast forbindelse over Femern Bælt med tilhørende landanlæg i Danmark (zákon č. 575 o výstavbě a provozu pevného spojení přes úžinu Fehmarn a o spojeních s dánským vnitrozemím) ze dne 4. května 2015 byly provedením projektu pověřeny dva dánské veřejné podniky. První podnik, společnost Femern A/S, založená v roce 2005, odpovídá za financování, výstavbu a provoz pevného spojení. Druhý podnik, společnost Femern Landanlæg A/S, založená v roce 2009, odpovídá za financování, výstavbu a provoz silničních a železničních spojení s dánským vnitrozemím. Společnost Femern Landanlæg je dceřinou společností společnosti Sund & Bælt Holding A/S, vlastněné dánským státem. Společnost Femern se stala dceřinou společností společnosti Femern Landanlæg poté, co byla tato společnost založena.
36

Článek 56 SFEU sice v zásadě nebrání tomu, aby právo pacienta na nemocniční nebo lékařskou zahrnující použití vysoce specializovaného a nákladného zdravotnického vybavení v jiném členském státě k tíži systému členského státu, do kterého spadá, podléhalo předchozímu povolení, je však nezbytné, aby podmínky stanovené pro udělení takového povolení byly odůvodněny požadavky obecného zájmu, spočívajícími zejména v prevenci rizika závažného narušení finanční rovnováhy systému sociálního zabezpečení, zachování vyvážených a všem dostupných lékařských a nemocničních služeb, jakož i v umožnění plánování zaměřeného zaprvé na to, aby byla na území dotyčného členského státu zajištěna dostatečná a stálá dostupnost vyvážené škály kvalitní nemocniční péče, a zadruhé na to, aby se zajistila kontrola výdajů a zabránilo se, nakolik je to možné, jakémukoliv plýtvání finančními, technickými a lidskými zdroji, dále aby nepřesahovaly rámec toho, co je objektivně nezbytné za tímto účelem, a aby téhož výsledku nemohlo být dosaženo méně omezujícími pravidly. Takový systém musí být kromě toho založen na objektivních, nediskriminačních a předem známých kritériích, tak aby poskytoval rámec pro výkon posuzovací pravomoci vnitrostátních orgánů, která nebude vykonávána svévolně [v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 5. října 2010, Elčinov, C‑173/09, EU:C:2010:581, body 41 až 44, jakož i ze dne 23. září 2020, Vas Megyei Kormányhivatal (Přeshraniční zdravotní péče), C‑777/18, EU:C:2020:745, body 59, 61 a 62].
106

Společnosti Santander a Santusa zaprvé tvrdí, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení při určení cíle, ze kterého je třeba vycházet při srovnání prováděném ve druhé fázi přezkumu selektivity sporného opatření. Tribunál, který se podle společností Santander a Santusa opět odchýlil od toho, co je uvedeno ve sporném rozhodnutí, nesprávně vyložil judikaturu týkající se určení cíle, který se použije na opatření daňové povahy. Společnosti Santander a Santusa jsou toho názoru, že na rozdíl od toho, co zřejmě předpokládá Tribunál, neexistuje v judikatuře Soudního dvora rozpor ohledně otázky, zda situace podniků, které jsou příjemci „předmětného opatření“, a situace podniků, které jsou z něj vyloučeny, musí být srovnávány z hlediska cíle tohoto opatření, nebo cíle „systému, jehož je součástí“. Podle společností Santander a Santusa se tyto cíle musí shodovat, a pokud tomu tak není, je to z toho důvodu, že vnitrostátní zákonodárce zavedl do daňového systému opatření, které neodpovídá logice tohoto systému. Společnosti Santander a Santusa uvádí, že skutečným cílem režimu, ve vztahu k němuž by mělo být srovnání provedeno, v projednávané věci je – jak Komise sama uznala ve sporném rozhodnutí – daňová neutralita. Jedná se o mnohem obecnější a logičtější cíl než Tribunálem uváděná soudržnost mezi účtováním goodwillu a jeho zdaňováním, z něhož má podnik prospěch z důvodu nabytí podílů ve společnosti, jelikož se každá korporační daň z povahy věci odchyluje od definice účetního výsledku.