ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
174

Jak bylo konstatováno v bodech 99 a 154 tohoto rozsudku, situace upravené v ustanoveních článků 18 a 20 přílohy VIII služebního řádu se totiž jednak liší z pohledu data uzavření manželství ve vztahu k tomu, zda úředník ukončil službu ve smyslu článku 47 služebního řádu, a jednak k takovému ukončení služby v zásadě dochází v důsledku odchodu do důchodu, ve smyslu článku 52 služebního řádu, jak v podstatě vyplývá ze shodných argumentů vznesených účastníky řízení. S ohledem na skutečnost, že zmíněný článek 52, je-li chápán ve smyslu svého nejširšího možného použití, stanoví, že k odchodu úředníků do starobního důchodu ve smyslu článku 20 přílohy VIII služebního řádu může dojít, jak zdůrazňuje BT ve své replice před Tribunálem, mezi 58. a 70. rokem, je třeba konstatovat, že bývalí úředníci spadající do působnosti tohoto článku 20 uzavírají zpravidla manželství ve vyšším věku než bývalí úředníci spadající do působnosti článku 18 přílohy VIII služebního řádu.
40

Bundesverwaltungsgericht (spolkový správní soud) zaprvé poukazuje na to, že v Rakousku jednotlivci, kteří k němu podají návrh na přezkum v oblasti veřejných zakázek, musí za každý ze svých návrhů zaplatit paušální poplatek. Tyto poplatky se vypočítávají zejména podle počtu napadených rozhodnutí v rámci konkrétního zadávacího řízení. Podle judikatury Verfassungsgerichtshof (Ústavní soud, Rakousko) vzniká poplatková povinnost podáním návrhu a od tohoto okamžiku musí být poplatek zaplacen Bundesverwaltungsgericht (spolkový správní soud). Návrh na přezkum nebo návrh na předběžné opatření jsou tudíž nepřípustné, pokud s nimi spojený poplatek nebyl řádně uhrazen navzdory výzvě k nápravě. Stejně tak nemůže uvedený soud vzít na vědomí zpětvzetí návrhu, dokud mu nebyly zaplaceny dlužné paušální poplatky. Členové uvedeného soudu by mohli být případně považováni za osoby, které způsobily svým zaviněním finanční újmu státní pokladně, za kterou by museli nést odpovědnost z vlastních prostředků. Z toho plyne, že v případě neprůhledného zadávacího řízení může navrhovatel zjistit výši paušálních poplatků spojených s jeho návrhem na přezkum až poté, co Bundesverwaltungsgericht (spolkový soudní dvůr) provede důkladné šetření za účelem identifikace zadávacího řízení, jakož i jednotlivých rozhodnutí uvedených navrhovatelem.
42

Jak správně uvedly francouzská vláda a Komise ve svých písemných vyjádřeních, pokud by si soud členského státu měl na základě pravidla o zachování místní příslušnosti soudu stanoveného v čl. 8 odst. 1 nařízení č. 2201/2003 zachovat příslušnost navzdory tomu, že v průběhu řízení došlo legálnímu přenesení obvyklého bydliště dítěte na území třetího státu, který je stranou Haagské úmluvy z roku 1996, takové ujednání o příslušnosti by naráželo jak na čl. 5 odst. 2 této úmluvy, tak na její čl. 52 odst. 3. Připuštění takového výkladu čl. 8 odst. 1 nařízení č. 2201/2003, který by tak nebral v úvahu dosah čl. 61 písm. a) tohoto nařízení, by vedlo k tomu, že členské státy by jednaly v rozporu se svými mezinárodními závazky (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 24. března 2021, MCP, C‑603/20 PPU, EU:C:2021:231, bod 56).
15

Tribunál se v bodě 20 napadeného usnesení opíral zejména o rozsudky ze dne 18. května 1982, AM & S Europe v. Komise (155/79, EU:C:1982:157, bod 24), jakož i ze dne 14. září 2010, Akzo Nobel Chemicals a Akcros Chemicals v. Komise a další (C‑550/07 P, EU:C:2010:512, bod 42), podle nichž pojetí úlohy advokáta v unijním právním řádu, které vychází z právních tradic společných členským státům, je úloha spolupracovníka spravedlnosti povolaného k tomu, aby zcela nezávisle a v nejlepším zájmu spravedlnosti poskytoval právní pomoc, kterou klient potřebuje, a v bodě 21 tohoto usnesení s odkazem na usnesení ze dne 29. září 2010, EREF v. Komise (C‑74/10 P a C‑75/10 P, nezveřejněné, EU:C:2010:557, bod 53 a citovaná judikatura) upřesnil, že podmínka nezávislosti advokáta implikuje neexistenci jakéhokoli zaměstnaneckého vztahu mezi advokátem a jeho klientem, přičemž připomněl, že pojem „nezávislost advokáta“ je vymezen nejen pozitivně, a to odkazem na profesní etiku advokáta, ale i negativně, a to neexistencí zaměstnaneckého vztahu mezi advokátem a jeho klientem
3

Čtvrtý a pátý bod odůvodnění směrnice 85/374 znějí takto: „[V]zhledem k tomu, že ochrana spotřebitele vyžaduje, aby všichni výrobci zapojení do výrobního procesu nesli odpovědnost, pokud jejich konečný výrobek, součást nebo jakákoliv surovina jimi dodávané jsou vadné; že z téhož důvodu by měla být odpovědnost rozšířena i na dovozce výrobků do Společenství a na osoby, které vystupují jako výrobci připojením svého názvu, ochranné známky nebo jiných rozlišovacích znaků, nebo na toho, kdo dodává výrobek, jehož výrobce nemůže být určen; vzhledem k tomu, že v situacích, kdy je několik osob odpovědných za stejnou škodu, vyžaduje ochrana spotřebitele, aby poškozená osoba měla možnost uplatňovat nárok na plnou náhradu škody od kterékoli z nich“.
27

S odkazem zejména na rozsudek ze dne 11. dubna 2018, SEB bankas (C‑532/16, EU:C:2018:228, body 32 a 33), poznamenává, že povinnost opravy je vymezena v článku 184 směrnice o DPH co nejširším způsobem, a to formulací, která a priori nevylučuje žádný možný případ neoprávněného odpočtu. Vzhledem k tomu, že mechanismus opravy má podle judikatury Soudního dvora zvýšit přesnost odpočtů za účelem zajištění neutrality DPH, má uvedený soud za to, že tento cíl umožňuje široký výklad článků 184 a 185 směrnice o DPH, který osobě povinné k dani umožňuje opravit při prvním použití dotyčného zboží neodečtení celé DPH nebo její části, která jí byla fakturována při pořízení tohoto zboží, a to i v případě, že k tomu dojde po uplynutí lhůty stanovené vnitrostátním právem pro provedení počátečního odpočtu daně.
7

KU si zarezervoval let s mezipřistáním, který mu umožnil cestovat dne 10. května 2017 z Lisabonu do Santa Maria (Azory, Portugalsko) přes Ponta Delgada. Tento let s mezipřistáním, který byl rezervován jako jediný let, sestával ze dvou letů zajišťovaných SATA International, a sice letu S4321 a letu SP107, jejichž odlet byl naplánován na tentýž den v 18:45 hodin (místního času). Kvůli zpoždění letu S4321 nemohl KU nastoupit na let SP107 do Santa Maria.
6

V bodech 1, 2 a 4 až 6 odůvodnění této směrnice se uvádí: „(1) Směrnice Rady 93/104/ES ze dne 23. listopadu 1993 o některých aspektech úpravy pracovní doby [(Úř. věst. 1993, L 307, s. 18; Zvl. vyd. 05/02, s. 197)], kterou se stanoví minimální bezpečnostní a zdravotní požadavky na úpravu pracovní doby v souvislosti s denní dobou odpočinku, přestávkami v práci, týdenní dobou odpočinku, maximální délkou týdenní pracovní doby, dovolenou za kalendářní rok a s aspekty noční práce, práce na směny a s rozvržením práce, byla významně pozměněna. Z důvodů přehlednosti a jasnosti je proto žádoucí, aby se uvedená ustanovení kodifikovala. (2) Článek 137 [ES] stanoví, že [Evropské] [s]polečenství má podporovat a doplňovat činnost členských států v oblasti zlepšování pracovního prostředí, aby bylo chráněno zdraví a bezpečnost pracovníků. Směrnice přijaté na základě uvedeného článku by neměly ukládat žádná správní, finanční ani právní omezení bránící zakládání a rozvoji malých a středních podniků. […] (4) Zlepšení bezpečnosti práce, pracovní hygieny a ochrany zdraví při práci je cíl, který by neměl být podřízen úvahám ryze ekonomické povahy. (5) Všichni pracovníci by měli mít dostatečnou dobu odpočinku. Pojem ‚odpočinek‘ musí být vyjádřen v jednotkách času, tj. ve dnech, hodinách nebo ve zlomcích uvedených jednotek. Pracovníkům ve Společenství musí být poskytnuty minimální denní, týdenní a roční doby odpočinku a přiměřené přestávky v práci. V této souvislosti je rovněž nezbytné stanovit maximální délku týdenní pracovní doby. (6) Při úpravách pracovní doby by mělo být přihlédnuto k zásadám [MOP], včetně těch, které se týkají noční práce.“
20

Dne 14. července 2015 požádal RM u záchranné služby pro střední část provincie Henegavsko o opravu výše odměny z důvodu, že doba služby pro finanční účely, kterou odsloužil jako dobrovolný hasič, nebyla řádně zohledněna. Požádal o zohlednění celé doby, po kterou vykonával úkoly dobrovolného hasiče, a sice od 1. ledna 1982 do 31. července 2002, což odpovídá celkově 20 rokům a 7 měsícům, bez ohledu na přesný objem odpracovaných hodin. Měl totiž za to, že zhodnocení odpracované doby podle zásady „poměrným dílem“ by vedlo k neodůvodněnému rozdílnému zacházení mezi pracovníky zaměstnanými na plný úvazek a pracovníky zaměstnanými na částečný úvazek. Byl toho názoru, že má nárok na roční odměnu v nejvyšším platovém stupni, tj. za 25 a více let služby, jelikož při zohlednění všech roků, které odsloužil jako dobrovolný hasič, činila doba jeho služby ke dni 1. ledna 2015 33 let.
(12)

Přijímající subjekt by měl adresáta pomocí jednotného formuláře písemně vyrozumět o tom, že může odmítnout přijetí doručované písemnosti v okamžiku jejího doručení, nebo že může zaslat písemnost přijímajícímu subjektu zpět do jednoho týdne od doručení, pokud není v jazyce, kterému rozumí, nebo v úředním jazyce nebo v jednom z úředních jazyků místa doručení. Toto pravidlo by se mělo vztahovat i na následné doručení, jakmile adresát využil svého práva na odmítnutí. Tato pravidla pro odmítnutí by se měla vztahovat i na doručení prostřednictvím diplomatických nebo konzulárních zástupců, poštovních služeb a na přímé doručení. Mělo by být stanoveno, že opravné doručení odmítnutého dokumentu lze provést tak, že se adresátovi doručí překlad písemnosti.“
26

Tento soud má však za to, že v projednávané věci rozsudek č. 4990/2019 respektuje výklad unijního práva vycházející z rozsudku Hoffmann-La Roche. Podle něj tak neexistuje žádný rozpor mezi rozsudkem č. 4990/2019 a unijním právem. Consiglio di Stato (Státní rada) by bylo možné vytýkat nanejvýš to, že nesprávně uplatnila toto právo na skutkové okolnosti věci v původním řízení. Takové pochybení, za předpokladu, že by bylo prokázáno, by přitom nepředstavovalo porušení závazné povahy rozsudku Hoffmann-La Roche. Mechanismus stanovený v článku 267 SFEU ponechává nedotčenu soudní funkci, která je vyhrazena vnitrostátnímu soudu, použít výklad unijního práva podaný Soudním dvorem na skutkové okolnosti věci v původním řízení.
28

Nelze však vyžadovat, aby uvedená vazba byla taková, že by se občan Unie vzdal výkonu svobody pohybu, pokud by jej tento ostatní rodinný příslušník nemohl v hostitelském členském státě doprovázet ani jej do tohoto státu následovat. Takový požadavek by totiž vedl k tomu, že by byl „ostatní rodinný příslušník“ ve smyslu čl. 3 odst. 2 prvního pododstavce písm. a) směrnice 2004/38 postaven na roveň rodinným příslušníkům výslovně uvedeným v čl. 2 bodě 2 této směrnice.
50

V projednávané věci je třeba konstatovat, jak uvádí Evropská komise, že v takovém případě, jako je případ dotčený v původním řízení, nelze mít za to, že dva hospodářské subjekty, které v podstatě přijímají svá rozhodnutí prostřednictvím téže fyzické osoby, mezi sebou mohou uzavřít „dohody“, jelikož podle všeho neexistují dvě odlišné vůle, u nichž by mohlo dojít ke shodě. Je však na předkládajícím soudu, aby ověřil, zda s ohledem na vztah existující mezi J a K. Reisen je možné, že by mohli uzavřít takové dohody s cílem narušit hospodářskou soutěž. Pokud tomu tak není, nemůže se fakultativní důvod pro vyloučení stanovený v čl. 57 odst. 4 prvním pododstavci písm. d) směrnice 2014/24 na jejich situaci uplatnit.
31

Jak vyplývá z bodu 33 odůvodnění uvedené směrnice, právo podezřelé nebo obviněné osoby na to, aby byla přítomna při řízení před soudem, vychází z práva na spravedlivý proces, které je zakotveno v článku 6 EÚLP, jemuž odpovídá – jak je upřesněno ve vysvětleních k Listině základních práv (Úř. věst. 2007, C 303, s. 17) – čl. 47 druhý a třetí pododstavec, jakož i článek 48 této Listiny. Soudní dvůr musí tudíž dbát na to, aby jím podaný výklad posledně uvedených ustanovení zajišťoval úroveň ochrany, která bude v souladu s úrovní, jež je zaručena článkem 6 EÚLP, tak jak jej vykládá Evropský soud pro lidská práva (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 29. července 2019, Gambino a Hyka, C‑38/18, EU:C:2019:628, bod 39 a citovaná judikatura).
(24)

Podáním odporu ve lhůtě by mělo být řízení o evropském platebním rozkazu ukončeno, což by mělo vést k automatickému převedení věci do běžného občanského soudního řízení, pokud žalobce výslovně nepožádá, aby v takovém případě řízení skončilo. Pro účely tohoto nařízení by se pojem ‚běžné občanské soudní řízení‘ neměl nezbytně vykládat ve významu, který má podle vnitrostátního práva.“
27

Kromě toho se předkládající soud snaží určit, zda dopis ze dne 27. listopadu 2019 představuje přípravný akt k rozhodnutí, kterým Komise musí určit, zda prozatímní opatření je, či není odůvodněné podle čl. 27 odst. 3 nařízení č. 1223/2009. Pokud by tomu tak bylo, předkládající soud se táže, zda do vydání rozhodnutí Komise může vnitrostátní soud rozhodnout o legalitě prozatímního opatření, a v takovém případě, zda čl. 27 odst. 1 tohoto nařízení umožňuje přijetí prozatímních opatření vztahujících se na určitou kategorii přípravků obsahujících stejnou látku. Pokud by měl být dopis ze dne 27. listopadu 2019 kvalifikován jako „konečné rozhodnutí“ Komise, předkládající soud se táže, zda a případně za jakých podmínek by platnost takového rozhodnutí mohla být zpochybněna před vnitrostátním soudem.
x)

‚předdůchodovou dávkou‘ rozumí veškeré peněžité dávky kromě dávky v nezaměstnanosti nebo při předčasném odchodu do důchodu, poskytované od určeného věku pracovníkům, kteří zkrátili, ukončili nebo pozastavili svou výdělečnou činnost, do věku, ve kterém jim vznikne nárok na starobní důchod nebo důchod při předčasném odchodu do důchodu, jehož obdržení nevyžaduje, aby dotyčná osoba byla k dispozici službám zaměstnanosti dotčeného členského státu; „dávkou při předčasném odchodu do důchodu“ se rozumí dávka poskytovaná před dosažením věku pro vznik nároku na řádný důchod, která je po dosažení uvedeného věku buď nadále poskytovaná, nebo nahrazena jinou starobní dávkou;
26

Soudní dvůr již v tomto ohledu rozhodl, že otázka, zda dodavatel zboží odvedl, či neodvedl DPH splatnou z těchto prodejů do státního rozpočtu, nemá vliv na nárok osoby povinné k dani na odpočet DPH odvedené na vstupu (rozsudek ze dne 22. října 2015, PPUH Stehcemp, C‑277/14, EU:C:2015:719, bod 45 a citovaná judikatura). Podmínění existence nároku na odpočet DPH předchozím skutečným uhrazením této DPH dodavatelem zboží by mělo za následek, že by osoba povinná k dani byla vystavena finanční zátěži, kterou na ni nelze klást a které má být právě mechanismem odpočtů předcházeno (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 29. března 2012, Véleclair, C‑414/10, EU:C:2012:183, bod 30).
6

Článek 71 směrnice 2006/112 obsažený v kapitole 4, nadepsané „Dovoz zboží“, hlavy VI, nadepsané „Uskutečnění zdanitelného plnění a vznik daňové povinnosti“, zní takto: „1. Je-li zboží při vstupu do Společenství propuštěno do některého z režimů nebo dostane-li se do některé ze situací uvedených v článcích 156, 276 a 277 nebo do režimu dočasného použití s úplným osvobozením od daní při dovozu anebo do režimu vnějšího tranzitu, je zdanitelné plnění uskutečněno a daňová povinnost vzniká až tehdy, když se na zboží tyto režimy nebo situace přestanou vztahovat. Je-li však dovážené zboží předmětem cla, […] je zdanitelné plnění uskutečněno a daňová povinnost vzniká tehdy, kdy nastane rozhodná událost pro vznik povinnosti zaplatit tyto poplatky. 2. Není-li dovážené zboží předmětem žádných poplatků podle odst. 1 druhého pododstavce, použijí členské státy k určení uskutečnění zdanitelného plnění a vzniku daňové povinnosti platné celní předpisy.“
24

Zaprvé si tak předkládající soud klade otázku, zda lze plnění na vstupu, která společnost W postoupila společnosti X a Y z titulu příplatků společníka, lze považovat za plnění pořízená společností W pro její podnik a zda náklady s nimi související jsou součástí jejích režijních nákladů, tj. prvků spoluurčujících cenu jejích zdanitelných plnění na výstupu ve formě služeb v oblasti účetnictví a řízení jejích dceřiných společností. Tato otázka pramení z rozsudku ze dne 8. listopadu 2018, C&D Foods Acquisition (C‑502/17, EU:C:2018:888, bod 37 a následující), z něhož předkládající soud vyvozuje, že pro účely odpočtu DPH zaplacené holdingovou společností na vstupu je třeba, aby dotčené plnění mělo přímý výlučný důvod ve zdanitelné ekonomické činnosti této společnosti, nebo aby představovalo přímé, trvalé a nezbytné pokračování této činnosti. Vzhledem k neexistenci přímé a bezprostřední souvislosti mezi výdaji souvisejícími s plněními na vstupu a zdanitelnou ekonomickou činností holdingové společnosti nemohou být tyto výdaje součástí režijních nákladů společnosti W a nemohou být prvky spoluurčujícímu cenu dodaného zboží nebo služeb poskytovaných společností W. Předkládající soud poukazuje rovněž na rozsudky ze dne 14. září 2017, Iberdrola Inmobiliaria Real Estate Investments (C‑132/16, EU:C:2017:683), ze dne 3. července 2019, The Chancellor, Masters and Scholars of the University of Camdge (C‑316/18, EU:C:2019:559), jakož i rozsudek ze dne 1. října 2020, Vos Aannemingen (C‑405/19, EU:C:2020:785). Ačkoli se věci, v nichž byly vydány tyto rozsudky, netýkají holdingových společností, potvrzují, že aby byl odpočet DPH zaplacené na vstupu možný, je nezbytná přímá souvislost mezi plněními na vstupu a zdanitelnými plněními dotyčné společnosti. Předkládající soud má přitom v projednávaném případě za to, že plnění na vstupu by mohla být přijata nikoli pro podnik W a jeho zdanitelná plnění, ale pro zdanitelná plnění jeho dceřiných společností. Tato plnění by tudíž měla přímou a bezprostřední souvislost s činnostmi těchto dceřiných společností, které jsou z velké části od daně osvobozeny.
60

Pokud by konečně vnitrostátní soud měl pravomoc změnit obsah zneužívajících ujednání v takové smlouvě, mohlo by být ohroženo splnění dlouhodobého cíle stanoveného v článku 7 směrnice 93/13. Tato možnost by totiž mohla přispět k eliminaci odrazujícího účinku pro prodávající a poskytovatele tím, že se taková zneužívající ujednání vůči spotřebiteli jednoduše neuplatní, a mohlo by je to svádět k používání uvedených ujednání, jelikož by věděli, že i kdyby mělo být rozhodnuto o jejich neplatnosti, mohl by vnitrostátní soud smlouvu v nezbytném rozsahu doplnit, takže by jejich zájmy byly tímto způsobem přesto zajištěny (rozsudek ze dne 26. března 2019, Abanca Corporación Bancaria a Bankia, C‑70/17 a C‑179/17, EU:C:2019:250, bod 54 a citovaná judikatura).
20

V projednávaném případě je podle předkládajícího soudu možné mít za to, že spor, který mu byl předložen, vykazuje spojitost se zápisem nebo platností patentu ve smyslu uvedeného ustanovení. Za účelem identifikace nositele práva k vynálezům, kterých se týkají dotčené patentové přihlášky nebo patenty, je totiž podle tohoto soudu třeba určit vynálezce těchto vynálezů. Takový přezkum by vyžadoval výklad patentových nároků, jakož i analýzu přínosu jednotlivých údajných vynálezců k uvedeným vynálezům. Určení nositele práva k vynálezu by tak mohlo vést k posouzení na základě hmotného patentového práva, jehož účelem by bylo určit, který příspěvek k práci na jeho vývoji vedl k jeho novosti nebo k inovativnímu prvku, a vyvolat otázky týkající se rozsahu ochrany přiznané patentovým právem země zápisu. Mimoto skutečnost, že přihlašovatel patentu by nebyl oprávněn podat přihlášku patentu, by představoval důvod její neplatnosti.
52

Tyto požadavky by mohly být ohroženy, pokud by vnitrostátní právní úprava přiznávala právnické osobě, která je příslušná k vydávání osvědčení o osvobození nebo k vracení částek neoprávněně zaplacených z titulu odměny za soukromé rozmnožování, prostor pro uvážení, v důsledku kterého by osud každé žádosti podané za jedním z těchto účelů závisel na úvahách o vhodnosti, takže tato právnická osoba by mohla při využití tohoto prostoru pro uvážení neoprávněně omezit nárok na osvobození od uvedené odměny nebo její vrácení. Existence takového prostoru pro uvážení by totiž mohla vést k narušení spravedlivé rovnováhy mezi nositeli práv a uživateli chráněných předmětů, o kterou usiluje bod 31 odůvodnění směrnice 2001/29. Příslušná právnická osoba by mohla rovněž, jak to nastiňuje předkládající soud, zacházet diskriminačně s různými kategoriemi hospodářských subjektů nebo uživatelů, kteří se však nacházejí v obdobných právních a faktických situacích.
3

Body 4, 5, 9, 13, 14, 16, 19 a 39 odůvodnění nařízení Dublin III stanoví: „(4) Podle závěrů ze [zvláštního zasedání Evropské rady v Tampere ve dnech 15. a 16. října 1999] by měl tento společný evropský azylový systém v krátké době rovněž zahrnovat jasnou a proveditelnou metodu určení členského státu příslušného k posuzování žádosti o azyl. (5) Tato metoda by měla být založena na objektivních a spravedlivých kritériích jak pro členské státy, tak pro dotčené osoby. Mělo by být zejména možné urychleně určit příslušný členský stát tak, aby byl zaručen účinný přístup k řízení o poskytnutí mezinárodní ochrany a aby nebyl ohrožen cíl urychleného vyřízení žádostí o mezinárodní ochranu. […] (9) S ohledem na výsledky hodnocení právních nástrojů první fáze lze v této fázi potvrdit zásady, ze kterých vychází nařízení [Rady] (ES) č. 343/2003 [ze dne 18. února 2003, kterým se stanoví kritéria a postupy pro určení členského státu příslušného k posuzování žádosti o azyl podané státním příslušníkem třetí země v některém z členských států (Úř. věst. 2003, L 50, s. 1; Zvl. vyd. 19/06, s. 109], a přitom provést na základě zkušeností nezbytná zlepšení, pokud jde o účinnost dublinského systému a v jeho rámci i o ochranu poskytovanou žadatelům o mezinárodní ochranu. […] […] (13) V souladu s Úmluvou OSN o právech dítěte z roku 1989 a s [Listinou] by členské státy měly mít při uplatňování tohoto nařízení na mysli především nejlepší zájem dítěte. […] (14) V souladu s Evropskou úmluvou o ochraně lidských práv a základních svobod a s [Listinou] by členské státy měly mít při uplatňování tohoto nařízení na mysli především respektování rodinného života. […] (16) Za účelem zajištění úplného dodržování zásady zachování celistvosti rodiny a zásady respektování nejlepšího zájmu dítěte by se měla stát závazným kritériem pro určení příslušnosti existence vztahu závislosti mezi žadatelem a jeho dítětem, sourozencem nebo rodičem z důvodu těhotenství nebo mateřství žadatele, jeho zdravotního stavu nebo vysokého věku. Pokud je žadatelem nezletilá osoba bez doprovodu, závazným kritériem příslušnosti by se měla stát také přítomnost rodinného příslušníka nebo příbuzného na území jiného členského státu, který se o něj může postarat. […] (19) Měly by být stanoveny právní záruky a právo na účinný opravný prostředek, pokud jde o rozhodnutí o přemístění dotyčné osoby do příslušného členského státu, aby byla zaručena účinná ochrana jejích práv v souladu zejména s článkem 47 [Listiny]. Pro zajištění souladu s mezinárodní právem by měl účinný opravný prostředek proti takovému rozhodnutí zahrnovat jak přezkum toho, jak je uplatňováno toto nařízení, tak přezkum po právní i skutkové stránce v členském státě, do kterého je žadatel přemisťován. […] (39) Toto nařízení dodržuje základní práva a ctí zásady, které jsou uznány zejména v [Listině]. Tímto nařízením by zejména mělo být zajištěno plné dodržování práva na azyl, jak je zaručeno v článku 18 [Listiny], a práv uznaných v článcích 1, 4, 7, 24 a 47 [Listiny]. Toto nařízení by proto mělo být uplatňováno odpovídajícím způsobem.“