CS Úřední věstník Evropské unie C 409/29

Kasační opravný prostředek podaný dne 25. září 2014 Spolkovou republikou Německo proti rozsudku Tribunálu (pátého senátu) vydanému dne 16. července 2014 ve věci T-295/12, Spolková republika Německo v. Evropská komise

(Věc C-446/14 P)

2014/C 409/42

Jednací jazyk: němčina

Účastnice řízení

Účastnice řízení podávající kasační opravný prostředek: Spolková republika Německo (zástupci: T. Henze a J. Möller, zmocněnci, Prof. Dr. T. Lübbig a Dr. M. Klasse, advokáti)

Další účastnice řízení: Evropská komise

Návrhová žádání účastnice řízení podávající kasační opravný prostředek

Navrhovatelka navrhuje, aby Soudní dvůr:

1. zrušil rozsudek Tribunálu (pátého senátu) ze dne 16. července 2014 ve věci T-295/12 v plném rozsahu;

2. uložil Evropské komisi náhradu nákladů řízení.

Krom toho Spolková republika Německo v celém rozsahu trvá na svých návrhových žádáních uplatněných v prvním stupni.

Důvody kasačního opravného prostředku a hlavní argumenty

Předmětem tohoto sporu je rozsudek Tribunálu ze dne 16. července 2014 ve věci T-295/12, Spolková republika Německo v. Evropská komise, kterým Tribunál zamítl žalobu podanou Spolkovou republikou Německo proti rozhodnutí Evropské komise ze dne 25. dubna 2012 o opatření SA.25051 (C 19/2010) (ex NN 23/2010) přijatých Německem ve prospěch „Zweckverband Tierkörperbeseitigung in Rheinland-Pfalz, im Saarland, im Rheingau-Taunus-Kreis und im Landkreis Limburg-Weilburg“ [spisová značka C (2012) 2557 final].

Svým kasačním opravným prostředkem Spolková republika Německo Tribunálu vytýká, že stanovil nesprávnou definici kritérií důkazů použitých pro účely konstatování „zjevně nesprávného posouzení“ v případě, kdy členský stát definuje služby obecného hospodářského zájmu (dále jen „SOHZ“) v odvětví, které není předmětem harmonizace v unijním právu. (Předpokládaným) adresátem podpory v dotčeném správním řízení je „Zweckverband Tierkörperbeseitigung in Rheinland-Pfalz“, subjekt, který získal od státu kompenzaci za svou roli v oblasti hygieny v případě infekce, spočívající v udržování kapacit pro účely odstraňování mrtvých zvířat v uvedeném případě. Skutečnost, že Tribunál nekvalifikoval úkoly v oblasti hygieny v případě infekce, které jsou svěřeny Zweckverband, jako SOHZ, je rozhodující při označení těchto kompenzací za podporu, které se týká napadený rozsudek.

Spolková republika Německo zakládá svůj kasační opravný prostředek na třech důvodech kasačního opravného prostředku.

Zaprvé údajně byla ustanovení čl. 107 odst. 1 SFEU a čl. 106 odst. 2 SFEU porušena nesprávným výkladem, ke kterému došlo v napadeném rozsudku, v tom smyslu, že německé orgány se tím, že rezervu pro případ zvířecí nákazy kvalifikovaly jako SOHZ, dopustily tak závažného pochybení, že podle Tribunálu toto pochybení musí být označeno za „zjevné“. Spolková republika Německo tvrdí, že napadený rozsudek zasahuje do prostoru pro uvážení, který mají členské státy pro účely definování SOHZ. Podle Spolkové republiky Německo při definici SOHZ v každém případě nedošlo k žádnému „zjevně nesprávnému posouzení“. Spolková republika Německo poukazuje na to, že je nezpochybnitelné, že v rozhodnutí Komise se toto kritérium nikde neuvádí, že Komise v průběhu řízení před Tribunálem rovněž prohlásila, že nebyla povinna prokázat existenci „zjevně nesprávného posouzení“ a že úvahy Komise ve sporném rozhodnutí, jakož i úvahy Tribunálu v napadeném rozsudku, nepodporují údajnou existenci „zjevně nesprávného posouzení“.

Zadruhé byl čl. 107 odst. 1 SFEU údajně porušen nesprávným konstatováním hospodářské výhody na základě nesprávného přezkumu kritérií rozsudku Altmark (1). Spolková republika Německo Tribunálu zejména vytýká, že nesprávně posoudil třetí kritérium rozsudku Altmark (nutnost kompenzace). Tribunál údajně opominul skutečnost, že se Komise dopustila právně nesprávného právního posouzení tím, že nezkoumala, zda jsou kompenzace za rezervu pro případ nákazy vyšší než čisté dodatečné náklady vyplývající z vydržování této rezervy. Namísto toho Komise, a následně i Tribunál, bez dalšího konstatovaly, že takové náklady nebyly nezbytné, přičemž poukázaly na údajnou neexistenci nezbytnosti separátní rezervy pro případ nákazy.

Zatřetí napadený rozsudek údajně není dostatečně odůvodněn, zejména pokud jde o argument, podle kterého se údajná pochybení, kterých se dopustily německé orgány, musí označit za zvlášť závažná a „zjevná“. Není také odůvodněno, proč je teze německých orgánů neobhajitelná ze všech myslitelných hledisek.

(1) Rozsudek Altmark, C-208/00, EU:C:2003:415.