STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

PAOLA MENGOZZIHO

přednesené dne 3. února 2011 ( )

Věc C‑122/10

Konsumentombudsmannen KO

proti

Ving Sverige AB

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná marknadsdomstolen (Švédsko)]

„Ochrana spotřebitelů – Nekalé obchodní praktiky – Směrnice 2005/29/ES – Pojem ,výzva ke koupi‘ – Požadavek uvedení informace související s produktem uváděným na trh a s jeho cenou umožňující spotřebiteli uskutečnit koupi – Pojem ,znaky produktu‘ – Uvedení výchozí ceny v obchodní komunikaci zveřejněné v tisku – Klamavá opomenutí“





I – Úvod

1. Článek 169 Smlouvy o fungování Evropské unie pověřuje Unii tím, aby podporovala zájmy spotřebitelů a zajistila vysokou úroveň ochrany spotřebitele. Účelem směrnice Evropského parlamentu a Rady 2005/29/ES ze dne 11. května 2005 o nekalých obchodních praktikách vůči spotřebitelům na vnitřním trhu a o změně směrnice Rady 84/450/EHS, směrnic Evropského parlamentu a Rady 97/7/ES, 98/27/ES a 2002/65/ES a nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 2006/2004 („směrnice o nekalých obchodních praktikách“)( ) je nesporně podporovat tento cíl a vytvořit účinný nástroj při prevenci a boji proti nekalým obchodním praktikám.

2. Směrnicí 2005/29 zákonodárce Společenství učinil volbu spočívající v tom, že obchodníci podléhají zesílené informační povinnosti, jestliže se rozhodnou šířit obchodní komunikaci ve zvláštní formě výzvy ke koupi. Projednávaná věc poskytuje Soudnímu dvoru poprvé příležitost vyložit tento pojem.

II – Právní rámec

A – Právo Unie

3. Čtrnáctý bod odůvodnění směrnice 2005/29 uvádí, že „[v]e vztahu k opomenutí stanoví tato směrnice určitý počet zásadních informací, které potřebuje spotřebitel znát, aby mohl učinit informované rozhodnutí o obchodní transakci. Tyto informace nemusí být uvedeny ve všech reklamách, ale jen v těch, kde obchodník vyzývá ke koupi, což je pojem jasně vymezený v této směrnici“.

4. Článek 1 směrnice 2005/29 stanoví, že „[ú]čelem této směrnice je přispět k řádnému fungování vnitřního trhu a dosáhnout vysoké úrovně ochrany spotřebitele sblížením právních a správních předpisů členských států týkajících se nekalých obchodních praktik, které poškozují ekonomické zájmy spotřebitelů“.

5. Podle čl. 2 písm. i) směrnice 2005/29 je „výzvou ke koupi“ třeba rozumět „obchodní komunikaci, která uvádí základní znaky produktu [která uvádí znaky produktu] a cenu způsobem vhodným pro použitý typ obchodní komunikace, a umožňuje tak spotřebiteli uskutečnit koupi“.

6. Článek 2 písm. k) směrnice 2005/29 rozhodnutí o obchodní transakci definuje jako „rozhodnutí spotřebitele o tom, zda, jak a za jakých podmínek produkt koupí, zaplatí za něj najednou nebo částečně, ponechá si jej nebo se jej zbaví anebo ve vztahu k němu uplatní právo vyplývající ze smlouvy, ať již se spotřebitel rozhodne jednat nebo zdržet se jednání“.

7. Článek 4 směrnice 2005/29 stanoví, že „[č]lenské státy neomezí svobodu poskytování služeb ani volný pohyb zboží z důvodů spadajících do oblasti, kterou tato směrnice sbližuje.“

8. Článek 5 směrnice 2005/29 uvádí:

„1. Nekalé obchodní praktiky jsou zakázány.

2. Obchodní praktika je nekalá, pokud:

a) je v rozporu s požadavky náležité profesionální péče

a

b) podstatně narušuje nebo je schopná podstatně narušit ekonomické chování průměrného spotřebitele, který je jejímu působení vystaven nebo kterému je určena, nebo průměrného člena skupiny, pokud se obchodní praktika zaměřuje na určitou skupinu spotřebitelů, ve vztahu k danému produktu.

[...]“

9. Článek 7 směrnice 2005/29, který se týká klamavých opomenutí, zní následovně:

„1. Obchodní praktika je považována za klamavou, pokud ve svých věcných souvislostech a s přihlédnutím ke všem jejím rysům, okolnostem a omezením sdělovacího prostředku opomene uvést závažné [podstatné] informace, které v dané souvislosti průměrný spotřebitel potřebuje pro rozhodnutí o obchodní transakci, čímž způsobí nebo může způsobit, že průměrný spotřebitel učiní rozhodnutí o obchodní transakci, které by jinak neučinil.

2. Za klamavé opomenutí je také považováno, pokud obchodník závažné [podstatné] informace uvedené v odstavci 1 zatají nebo poskytne nejasným, nesrozumitelným nebo dvojznačným způsobem nebo v nevhodný čas vzhledem k okolnostem popsaným v uvedeném odstavci anebo neuvede obchodní záměr obchodní praktiky, není-li patrný ze souvislosti a pokud to v obou případech vede nebo může vést k rozhodnutí spotřebitele o obchodní transakci, které by jinak neučinil.

3. Pokud sdělovací prostředek, jímž se obchodní praktika šíří, klade omezení na prostor a čas, je třeba při rozhodování o tom, zda došlo k opomenutí informací, vzít v úvahu tato omezení i veškerá opatření, která obchodník přijal k zajištění přístupu spotřebitelů k informacím jinými prostředky.

4. V případě výzvy ke koupi se za závažné [za podstatné] považují tyto informace, nejsou-li patrné ze souvislosti:

a) hlavní znaky produktu v rozsahu odpovídajícím danému sdělovacímu prostředku a produktu;

b) adresa a totožnost obchodníka, například jeho obchodní firma, a případně adresa a totožnost obchodníka, jehož jménem jedná;

c) cena včetně daní, nebo pokud z povahy produktu vyplývá, že cenu nelze rozumně stanovit předem, způsob jejího výpočtu, a případně i veškeré další poplatky za dopravu, dodání nebo poštovné, nebo pokud tyto poplatky nelze rozumně stanovit předem, skutečnost, že k ceně mohou být účtovány takové další poplatky;

d) ujednání o platebních podmínkách, dodání, plnění a vyřizování reklamací a stížností, pokud se odchylují od požadavků náležité profesionální péče;

e) u produktů a obchodních transakcí, u kterých existuje právo na odstoupení nebo zrušení, existence takového práva.

5. Požadavky na informace stanovené právními předpisy Společenství v souvislosti s obchodní komunikací, včetně reklamy a uvádění na trh, jejichž demonstrativní výčet je uveden v příloze II, jsou považovány za podstatné.“

B – Vnitrostátní právo

10. Směrnice 2005/29 byla do švédského právního řádu provedena zákonem 2008:486 o obchodních praktikách (dále jen „zákon o obchodních praktikách“), jehož § 12 upravuje výzvy ke koupi následujícím způsobem:

„Obchodní opatření je klamavé, jestliže obchodník v obchodní komunikaci vyzývá spotřebitele ke koupi určitého produktu s uvedením ceny, aniž však uvedená komunikace obsahuje následující podstatné informace:

1) hlavní znaky produktu v rozsahu odpovídajícím danému sdělovacímu prostředku a produktu;

2) cenu a jednotkovou cenu uvedené způsobem stanoveným v § 7 až § 10 [zákona 2004:347 o informování o cenách],

3) totožnost a adresu obchodníka,

4) ujednání o platebních podmínkách, dodání, plnění a vyřizování reklamací a stížností, pokud se odchylují od toho, co je běžné pro dané odvětví nebo daný produkt,

5) informace o právu na odstoupení nebo na zrušení, které musí být podle zákona poskytnuty spotřebiteli.

Obchodní opatření je rovněž klamavé, jestliže obchodník spotřebitele v obchodní komunikaci vyzývá ke koupi několika určitých produktů s uvedením souhrnné ceny, aniž výzva obsahuje podstatné informace uvedené v bodech 1 až 5 prvního pododstavce.“

III – Spor v původním řízení a předběžné otázky

11. Ving Sverige AB (dále jen „Ving“) organizuje a na trhu poskytuje cesty se soubornými službami s použitím charterových a pravidelných letů. Osobám cestujícím samostatně prodává rovněž letenky a hotelové rezervace. Cesty, letenky a rezervace je možné koupit buď na prodejních místech Ving nebo ve vybraných cestovních agenturách ve Švédsku, anebo prostřednictvím telefonu či internetu.

12. Ving nechala dne 13. srpna 2008 ve švédském deníku Svenska Dagbladet zveřejnit následující inzerci: v horní části a velkými písmeny text „New York od 7820 korun“, pod tím menšími písmeny text „Lety z Arlandy s British Airways a dvě noci v hotelu Bedford – Cena za osobu ve dvoulůžkovém pokoji včetně letištních poplatků. Další noc od 1320 korun. Týká se vybraných cest od září do prosince. Omezený počet míst“. Ve spodní části inzerce byly uvedeny adresa internetové stránky společnosti Ving a telefonní číslo.

13. Generální ředitel švédského orgánu pověřeného ochranou spotřebitelů je také ombudsmanem, který je pověřen zejména dohledem nad tím, aby podniky dodržovaly zákon o obchodních praktikách. Z tohoto titulu měl ombudsman za to, že zveřejněná inzerce je obchodní komunikací, která představuje výzvu ke koupi obsahující klamavé opomenutí, jelikož uváděla pouze výchozí cenu a neuvedla nebo uvedla nedostatečným způsobem hlavní znaky nabízeného produktu. Dne 27. února 2009 tady u marknadsdomstolen (obchodní soud) (Švédsko) podal žalobu, kterou se v podstatě domáhá, aby bylo společnosti Ving uloženo, aby v případě, kdy vydá obchodní komunikaci týkající se cest, které na trhu poskytuje, ve své inzerci uvedla pevnou cenu a aby navíc upřesnila, jakým způsobem hlavní znaky cesty, jako jsou data či volitelné služby nabízené spotřebitelům, mohou ovlivnit uvedenou výchozí cenu. Ombudsman předkládající soud rovněž žádá, aby zakázal společnosti Ving pod sankcí penále uvádět výchozí ceny.

14. Před předkládajícím soudem ombudsman tvrdil, že sporná inzerce musí být kvalifikována jako výzva ke koupi a že je klamavá, jelikož v ní nejsou uvedeny informace ohledně hlavních znaků cesty. Inzerce tedy není v souladu s § 12 zákona o obchodních praktikách. Krom toho jsou hlavní znaky cesty popsány klamavě, jelikož je uvedena pouze výchozí cena. Konečně inzerce zveřejněná společností Ving představuje nekalou praktiku, jelikož narušuje nebo může narušit schopnost spotřebitele učinit informované rozhodnutí o obchodní transakci.

15. Ving má za to, že spotřebitele pouze v důsledku zveřejnění inzerce nevyzývala ke koupi určitého produktu, a zpochybňuje tedy kvalifikaci této inzerce jako výzvy ke koupi. Ving podpůrně před předkládajícím soudem tvrdila, že hlavní znaky produktu byly uvedeny v rozsahu odpovídajícím danému sdělovacímu prostředku a produktu. Cena je krom toho uvedena způsobem, který je v souladu se zákonem o informování o cenách, na který zákon o obchodních praktikách odkazuje. Ving tvrdí, že nebyla opomenuta žádná podstatná informace. V každém případě, kdyby se mělo za to, že bylo opomenuto uvést informace, takové opomenutí nenarušilo ani nemůže narušit schopnost spotřebitele učinit informované rozhodnutí o obchodní transakci, a sporná inzerce tedy nemůže představovat nekalou praktiku.

16. S tím je spojena otázka, zda inzerce, kterou Ving zveřejnila, může být považována za výzvu ke koupi, a v případě kladné odpovědi, zda představuje nekalou obchodní praktiku, či nikoli, přičemž oba tyto pojmy byly do švédského právního řádu zavedeny při provedení směrnice 2005/29.

17. Vzhledem k obtížím při výkladu práva Unie se tedy marknadsdomstolen rozhodl přerušit řízení a rozhodnutím, které kanceláři Soudního dvora došlo dne 8. března 2010, položit Soudnímu dvoru následujících sedm předběžných otázek na základě článku 267 SFEU:

„1) Je třeba podmínku vyjádřenou slovy ‚a umožňuje tak spotřebiteli uskutečnit koupi‘ uvedenou v čl. 2 písm. i) směrnice 2005/29 [...] vykládat v tom smyslu, že se jedná o výzvu ke koupi, jestliže jsou informace o produktu uváděném na trh a jeho ceně dostatečné, aby spotřebitel mohl učinit rozhodnutí o koupi, nebo je třeba, aby obchodní komunikace obsahovala rovněž konkrétní prostředek koupě produktu (např. formulář objednávky) nebo aby se objevila v blízkosti nebo v rámci takového prostředku (např. reklama vně obchodu)?

2) Je-li odpověď na předcházející otázku taková, že obchodní komunikace musí obsahovat konkrétní prostředek koupě produktu, je třeba mít za to, že je tato podmínka splněna již tím, že je v obchodní komunikaci uvedeno telefonní číslo nebo internetová stránka, na nichž může být produkt objednán?

3) Je třeba čl. 2 písm. i) směrnice [2005/29] vykládat v tom smyslu, že je podmínka uvedení ceny splněna, pokud obchodní komunikace obsahuje výchozí cenu, to znamená nejnižší cenu, za kterou lze produkt nebo typ produktu uváděného na trh koupit, i když tento produkt existuje v jiných variantách nebo s odlišným obsahem za ceny, které uvedeny nejsou?

4) Je třeba čl. 2 písm. i) směrnice [2005/29] vykládat v tom smyslu, že podmínka uvedení znaků produktu je splněna, jestliže obchodní komunikace obsahuje slovní či vzhledové vyobrazení produktu (,verbal or visual reference to the product‘), takže je produkt identifikován, aniž je však popsán?

5) Je-li odpověď na předcházející otázku kladná, platí to rovněž v případě, kdy je produkt uváděný na trh nabízen v několika variantách, přičemž obchodní komunikace na tyto varianty odkazuje pouze prostřednictvím jediného společného označení?

6) Jedná-li se o výzvu ke koupi, je třeba čl. 7 odst. 4 písm. a) směrnice [2005/29] vykládat v tom smyslu, že postačuje, jsou-li uvedeny pouze některé hlavní znaky produktu, jestliže obchodník ve zbývající části odkazuje na svou internetovou stránku za podmínky, že na této internetové stránce jsou uvedeny podstatné informace o hlavních znacích produktu, ceně a ostatních podmínkách v souladu s požadavky uvedenými v čl. 7 odst. 4 [směrnice 2005/29]?

7) Je třeba čl. 7 odst. 4 písm. c) směrnice [2005/29] vykládat v tom smyslu, že k tomu, aby se mělo za to, že požadavky na uvedení ceny jsou splněny, postačuje, aby byla uvedena výchozí cena?“

IV – Řízení před Soudním dvorem

18. Žalovaná v původním řízení, švédská, německá, španělská, nizozemská, polská a norská vláda, vláda Spojeného království, jakož i Evropská komise předložily Soudnímu dvoru svá písemná vyjádření.

V – Právní analýza

A – K pojmu „výzva ke koupi“ (první až pátá otázka)

19. Prvními pěti položenými otázkami předkládající soud usiluje o to, aby od Soudního dvora získal upřesnění ohledně pojmu „výzva ke koupi“ ve smyslu směrnice 2005/29. Vzhledem k tomu, že čl. 2 písm. i) uvedené směrnice definuje výzvu ke koupi jako „obchodní komunikaci, která uvádí základní znaky produktu [která uvádí znaky produktu] a cenu způsobem vhodným pro použitý typ obchodní komunikace, a umožňuje tak spotřebiteli uskutečnit koupi“, je třeba prvních pět otázek přeskupit podle pořadí kritérií uvedených v definici poskytnuté uvedenou směrnicí.

20. Krom toho bych chtěl úvodem uvést tři série poznámek.

21. Nejprve chci připomenout, že ačkoli je nesporné, že cílem směrnice 2005/29, která provádí úplnou harmonizaci pravidel týkajících se nekalých obchodních praktik vůči spotřebitelům( ), je zejména zajistit vysokou úroveň ochrany spotřebitelů( ), jsou předmětem zájmu zákonodárce Unie i obchodníci. Dvanáctý bod odůvodnění směrnice 2005/29 tak uvádí, že „[h]armonizace značně zvýší právní jistotu spotřebitelů i podniků [obchodníků]. Spotřebitelé i podniky [obchodníci] se budou moci spolehnout na jednotný právní rámec vycházející z jasně vymezených právních pojmů upravujících veškerá hlediska nekalých obchodních praktik v celé Evropské unii“. V okamžiku výkladu směrnice 2005/29 bude tedy třeba mít tento dvojí cíl na paměti a zachovávat rovnováhu, kterou v tomto ohledu zavedla.

22. Dále pak je podle směrnice 2005/29 výzva ke koupi zvláštní formou reklamy, se kterou je spojena zesílená informační povinnost na základě čl. 7 odst. 4 uvedené směrnice. Existují i jiné formy reklamy, a obchodník tedy činí záměrnou volbu šířit výzvu ke koupi, přičemž tak přijímá riziko, že bude podléhat zesílené informační povinnosti.

23. Výklad, k jehož provedení je Soudní dvůr vyzván, se bude muset podle mého názoru pokusit o dodržení této dvojí rovnováhy, a sice rovnováhy mezi právy spotřebitelů a právy obchodníků, ale rovněž rovnováhy mezi reklamou obecně a výzvou ke koupi konkrétně. Všichni zúčastnění, kteří předložili písemná vyjádření před Soudním dvorem, zdůraznili rizika související s příliš restriktivním výkladem pojmu „výzva ke koupi“ – který by tak omezil situace, v nichž se použije čl. 7 odst. 4 směrnice 2005/29 – nebo s příliš širokým výkladem – který by tak obchodníky odradil od výběru tohoto zvláštního typu obchodní komunikace.

24. Konečně připomínám, že podle ustálené judikatury vyplývá jak ze zásady jednotného použití práva Unie, tak ze zásady rovnosti, že znění ustanovení práva Unie, které výslovně neodkazuje na právo členských států za účelem vymezení svého smyslu a rozsahu, musí být zpravidla vykládáno autonomním a jednotným způsobem s přihlédnutím ke kontextu ustanovení a k cíli sledovanému právní úpravou, do níž je začleněno( ). Vzhledem k tomu, že směrnice 2005/29 zavádí úplnou harmonizaci, a relevantní ustanovení týkající se výzvy ke koupi neobsahují odkaz na právo členských státu, přísluší Soudnímu dvoru, aby podal autonomní a jednotný výklad tohoto pojmu v právním řádu Unie( ), přičemž čl. 2 písm. i) směrnice 2005/29 vyloží nejen s ohledem pouze na jeho znění, ale i na jeho kontext a cíle sledované uvedenou směrnicí ( ).

1. Ke kritériu týkajícímu se vhodného uvedení znaků produktu (čtvrtá a pátá otázka)

25. Mezi všemi zúčastněnými, kteří předložili písemná vyjádření před Soudním dvorem, pouze Ving tvrdí, že slovní či vzhledové vyobrazení produktu, aniž je tento produkt předmětem podrobnějšího popisu, není dostatečné k tomu, aby bylo splněno kritérium týkající se uvedení znaků produktu ve smyslu čl. 2 písm. i) směrnice 2005/29, a v důsledku toho se jednalo o výzvu ke koupi. Pokud jde o tuto otázku, několik skutečností mě však přesvědčuje spíše o opaku.

26. Znění čl. 2 písm. i) směrnice 2005/29 vyžaduje pouze, aby byly uvedeny „znaky produktu“, aniž je upřesněn typ informací či jejich rozsah. Obchodní komunikace, která obsahuje slovní či vzhledové vyobrazení produktu, tedy bude moci splnit podmínku stanovenou v čl. 2 písm. i) směrnice 2005/29 týkající se uvedení znaků produktu.

27. Skutečnost, že zákonodárce Unie v čl. 2 písm. i) směrnice 2005/29 neuvedl bližší upřesnění, je důsledkem toho, že podle téhož článku je v závislosti na typu komunikace zvoleném obchodníkem popis znaků produktu přirozeně více či méně podrobný. Obchodní komunikace šířená v rádiu bude obsahovat nezbytně méně podrobností o znacích produktu než podobná komunikace zveřejněná na celé stránce národního deníku. Zatímco v čl. 6 odst. 1 písm. b) směrnice 2005/29, který se týká klamavého jednání, zákonodárce upřesnil, co zamýšlí „hlavními znaky produktu“( ), je nutno poznamenat, že to neučinil pro znaky uvedené v čl. 2 písm. i) směrnice 2005/29( ).

28. Spíše než o vyčerpávající povahu hlavních či základních znaků produktu jde tedy o to určit, zda s ohledem na dotčený produkt a použitý typ komunikace se informace obsažené v obchodní komunikaci zdají být dostatečné, aby spotřebitel produkt identifikoval. Pouze slovní či vzhledové vyobrazení produktu tedy podle konkrétního případu může postačovat. Nevyžaduje se, aby všechny produkty byly při prezentaci popisovány na stejné úrovni; týž produkt bude popsán různě v závislosti na použitém typu komunikace. Vnitrostátním soudům tedy přísluší, aby v každém jednotlivém případě posoudily, zda obchodní komunikace, kterou přezkoumávají, splňuje kritéria tohoto prvního testu( ).

29. Nezávisle na skutečnosti, zda uvedení výchozí ceny je dostačující pro splnění podmínky týkající se ceny uvedené v čl. 2 písm. i) směrnice 2005/29 – tato otázka bude předmětem výkladu rozváděného později – je nutno konstatovat, že uvedení výchozí ceny může rovněž umožnit spotřebiteli pochopit, že produkt, který mohl individualizovat, existuje v jiných variantách, třebaže je použito jediné společné označení. Tato koncepce se mi zdá být přiměřená v rozsahu, v němž v souladu se svým osmnáctým bodem odůvodnění směrnice 2005/29 „vychází z pojmu „průměrný spotřebitel“, který má dostatek informací a je v rozumné míře pozorný a opatrný, s ohledem na sociální, kulturní a jazykové faktory, jak je vykládán Soudním dvorem“( ). Podle povahy produktu či formy, kterou má uvedení týkající se ceny, si tedy lze představit, že to, že je v obchodní komunikaci použito společné označení, třebaže produkt existuje v několika variantách, může být dostačující, aby kritérium vztahující se ke znakům produktu ve smyslu čl. 2 písm. i) směrnice 2005/29 bylo splněno.

30. V tomto ohledu bych rád zdůraznil – aniž bych chtěl zasáhnout do oblasti vyhrazené předkládajícímu soudu – že obchodní komunikaci dotčenou ve věci v původním řízení zveřejnila Ving na ploše menší než čtvrtina strany ve vybraném deníku, že je ilustrována vyobrazením Sochy svobody, že uvádí výchozí letiště, město určení, leteckou společnost, název hotelu určení, výchozí cenu( ), jakož i období, na které se nabídka vztahuje, s uvedením, že počet míst je omezen. Na základě těchto skutečností tedy bude muset předkládající soud určit, zda si spotřebitel, který se s těmito informacemi setkal, mohl vytvořit dostatečně přesnou představu o nabízeném produktu. Výklad navržený Komisí v obecných pokynech k použití směrnice 2005/29 vyznívá rovněž v tomto smyslu, a to za účelem zachování užitečného účinku čl. 2 písm. i) a zároveň čl. 7 odst. 4 uvedené směrnice( ).

31. Za těchto podmínek je třeba mít za to, že čl. 2 písm. i) směrnice 2005/29 nebrání tomu, aby bylo v obchodní komunikaci použito slovní či vzhledové vyobrazení produktu, které může stačit k tomu, aby byla splněna podmínka týkající se znaků produktu. V zásadě nebrání ani tomu, aby bylo použito společné označení produktu, i když lze z obchodní komunikace přiměřeně vyvodit, že produkt existuje v několika variantách. Přísluší však předkládajícímu soudu, aby v každém jednotlivém případě posoudil, zda s ohledem na dotčený produkt a použitý typ komunikace vyobrazení a společné označení použitá v obchodní komunikaci umožňují průměrnému, běžně informovanému a přiměřeně pozornému a obezřetnému spotřebiteli produkt identifikovat.

2. Ke kritériu týkajícímu se vhodného uvedení ceny produktu (třetí otázka)

32. Předkládající soud se v tomto ohledu snaží zjistit, zda uvedení výchozí ceny stačí ke splnění druhého prvku čl. 2 písm. i) směrnice 2005/29.

33. Otázka, zda uvedení výchozí ceny v obchodní komunikaci může stačit k tomu, aby byla splněna podmínka týkající se uvedení ceny, je otázkou odlišnou od otázky, zda je uvedená výchozí cena klamavá, či nikoli. Přezkum podmínek čl. 2 písm. i) směrnice 2005/29 je třeba provést odděleně od přezkumu informační povinnosti na základě čl. 7 odst. 4. Tvrzení, že výchozí cena stačí k tomu, aby se jednalo o výzvu ke koupi, neznamená, že uvedení zmíněné ceny odpovídá výše uvedené povinnosti. Ačkoli některá písemná vyjádření předložená Soudnímu dvoru se již ve fázi přezkumu podmínek uvedeného čl. 2 písm. i) týkala otázky, zda je výchozí cena klamavá, je třeba konstatovat, že tyto argumenty nemají žádný dopad ve fázi kvalifikace výzvy ke koupi.

34. Pokud jde o výchozí cenu, je možné učinit úvahy, které jsou velmi podobné úvahám týkajícím se předcházející podmínky – a sice podmínky týkající se znaků produktu.

35. Nejprve je třeba uvést, že stejně tak, jako čl. 2 písm. i) směrnice 2005/29 neposkytuje upřesnění, pokud jde o požadavek týkající se znaků produktu, formulace požadavku týkajícího se ceny je rovněž nepřesná, což umožňuje bez dalšího dospět k závěru, že uvedená směrnice v zásadě nevylučuje, aby výzva ke koupi mohla uvádět výchozí cenu. Nepřesnost zákonodárce umožňuje uplatnit relativně širokou koncepci požadavku týkajícího se ceny. Německá, nizozemská a norská vláda správně uvedly, že pokud by Soudní dvůr měl za to, že je uvedení výchozí ceny nedostatečné k tomu, aby se mělo za to, že je podmínka týkající se ceny splněna, stačilo by, aby obchodníci v každé ze svých obchodních komunikací uvedly výchozí cenu a tyto obchodní komunikace by pak nebyly nikdy kvalifikovány jako výzvy ke koupi, a tedy nikdy nepodléhaly zesílené informační povinnosti podle čl. 7 odst. 4 uvedené směrnice. Užitečný účinek tohoto ustanovení by tím byl nesporně dotčen.

36. Dále je podle dotčených produktů zcela připustitelné, že obchodník ve své obchodní komunikaci nemůže uvést konečnou cenu produktu. Tuto možnost ostatně zákonodárce Unie upravil( ). Konečná cena určitých komplexních produktů – jako je automobil – nebo složených produktů – jako jsou cesty v rozsahu, v němž zahrnují dopravní prostředek a zároveň ubytování – může záviset na faktorech, které obchodník v okamžiku zveřejnění či šíření obchodní komunikace nemůže ovlivnit( ). Výchozí cena, jak uvádí výraz, který jí předchází, a sice „od“, představuje minimální, nejnižší cenu, za kterou lze alespoň jednu z verzí produktu koupit. Zároveň spotřebitele informuje o tom, že produkt existuje v jiných variantách, které lze koupit za cenu vyšší, než je uvedená výchozí cena.

37. Připuštění uvedení výchozí ceny („od“) se mi tedy jeví jako zcela konsistentní s mým návrhem na výklad podmínky týkající se znaků produktu: připustí-li se, že je obchodní komunikace založena na slovním či vzhledovém vyobrazení, které používá společné označení pro produkt existující v několika variantách, i vedle případu, kdy obchodník nemůže reálně stanovit konečnou cenu, je třeba jako logický následek připustit, že obchodník uvede pouze výchozí cenu, jelikož nemůže uvést každou cenu odpovídající každé z existujících variant.

38. Výzva ke koupi podle čl. 2 písm. i) směrnice 2005/29 musí uvádět cenu produktu „způsobem vhodným pro použitý typ obchodní komunikace“. Nepřesnost pojmu „cena“ ve spojení s tím, že informace poskytnuté spotřebiteli jsou různé v závislosti na použitém typu, svědčí ve prospěch širokého výkladu podmínky týkající se uvedení ceny. Za těchto podmínek je třeba provést analýzu v každém jednotlivém případě. Přísluší tedy předkládajícímu soudu, aby ověřil, zda je uvedení výchozí ceny jednak vhodné s ohledem na použitý typ komunikace, a jednak dostačující k tomu, aby spotřebitel poté, co dotčený produkt identifikuje, byl schopen pochopit, že popsaný či vyobrazený produkt lze koupit za uvedenou cenu.

3. K výrazu „a umožňuje tak spotřebiteli uskutečnit koupi“ (první a druhá otázka)

39. Podstatou první a druhé otázky předkládajícího soudu je, zda výraz „a umožňuje tak spotřebiteli uskutečnit koupi“ obsažený v čl. 2 písm. i) směrnice 2005/29 představuje dodatečné kritérium, aby byla obchodní komunikace považována za výzvu ke koupi, či zda pouze spojení vhodného uvedení znaků produktu a jeho ceny musí být dostatečné k tomu, aby v důsledku toho spotřebitel mohl rozhodnout o koupi. Předkládající soud se Soudního dvora táže, zda podle čl. 2 písm. i) směrnice 2005/29 musí výzva ke koupi nezbytně obsahovat konkrétní prostředek k uskutečnění koupě.

40. Mezi všemi zúčastněnými, kteří předložili písemná vyjádření, existují dvě protichůdná tvrzení. Švédská, německá, španělská, polská a norská vláda sdílejí výklad poskytnutý Komisí v jejích obecných pokynech k čl. 2 písm. i) směrnice 2005/29( ), když mají za to, že k tomu, aby se jednalo o výzvu ke koupi, není nezbytné, aby obchodní komunikace umožnila skutečně uskutečnit koupi ani aby bylo možné takovou koupi uskutečnit. Výraz „a umožňuje tak spotřebiteli uskutečnit koupi“ pouze dokládá následek související s tím, že se zde spotřebitel setkává s dostatečnými informacemi týkajícími se produktu a ceny, aby mohl koupi uskutečnit, a nikoli s dodatečným kritériem. Pro švédskou, německou a polskou vládu jde o konstatování vlivu, který má komunikace uvádějící znaky produktu a jeho cenu na rozhodnutí o koupi, přičemž není ostatně nezbytné, aby k takovému rozhodnutí došlo bezprostředně poté, co se spotřebitel dozvěděl o obchodní komunikaci. Pojem „výzva ke koupi“ ostatně podle nich nevylučuje, aby spotřebitel provedl pozdější kroky přecházející skutečné koupi( ). Naproti tomu Ving a nizozemská vláda mají za to, že je nezbytné, aby komunikace obsahovala konkrétní prostředek koupě. Mají však odlišné názory ohledně definice uvedeného prostředku: zatímco to pro společnost Ving znamená požadavek přímé blízkosti k prodejnímu místu, pro nizozemskou vládu naopak telefonní číslo nebo adresa internetové stránky mohou stačit k tomu, aby představovaly takové prostředky. Konečně vláda Spojeného království navrhuje prostřední řešení. Má za to, že výzva ke koupi má umožnit či usnadnit konečné rozhodnutí spotřebitele. Stále podle vlády Spojeného království v zásadě pouhé uvedení znaků produktu a jeho ceny nemůže spotřebiteli umožnit koupi produktu. Pouze obchodní komunikace, které mají nezanedbatelný dopad na rozhodnutí o koupi, mají být kvalifikovány jako výzvy ke koupi ve smyslu směrnice 2005/29, aby se neuplatnilo příliš extenzivní pojetí tohoto pojmu, které by narušilo rovnováhu zamýšlenou zákonodárcem Unie mezi zájmy spotřebitelů a zájmy obchodníků. Je tedy třeba posoudit dopad obchodní komunikace na rozhodnutí o koupi, které může být více či méně vzdálené, takže obchodní komunikace obsahující konkrétní prostředek koupě představuje vždy výzvu ke koupi, zatímco je tomu tak méně často v případě obchodních komunikací, ve kterých takový prostředek uveden není. Jinak řečeno, uvedení konkrétního prostředku koupě tedy není nezbytným prvkem k tomu, aby se jednalo o výzvu ke koupi.

41. Mám za to, že pouze doslovný výklad čl. 2 písm. i) směrnice 2005/29 nasvědčuje tomu, že umožnění koupě je důsledkem vyplývajícím z toho, že spotřebitel má k dispozici informace dostatečné k identifikace produktu a zároveň ceny. Tato souvislost mezi příčinou (dostupnost informací týkajících se produktu a ceny) a jí vyvolávanými účinky (umožnit koupi) je ostatně vyjádřena použitím příslovce „tak“. Pokud by se použil pouze tento doslovný výklad, není tedy třeba, aby obchodní komunikace obsahovala či uváděla konkrétní prostředek koupě k tomu, aby představovala výzvu ke koupi.

42. Poukazuji rovněž na to, že zákonodárce Unie v definici v čl. 2 písm. i) směrnice 2005/29 nepřevzal výraz „rozhodnutí o obchodní transakci“( ), který je ve směrnici definován níže, neboť jde o to umožnit spotřebiteli uskutečnit koupi, a nikoli učinit rozhodnutí o obchodní transakci, které je širším konceptem( ). Směrnice 2005/29 se totiž vztahuje na „nekalé obchodní praktiky vůči spotřebitelům [...] před obchodní transakcí týkající se produktu, v jejím průběhu a po ní.“( ) Ve smyslu směrnice 2005/29 může k rozhodnutí o obchodní transakci dojít v různých okamžicích a nelze jej zredukovat pouze na rozhodnutí o koupi( ); naproti tomu je jasné, že k výzvě ke koupi dochází pouze ve fázi před uskutečněním koupě.

43. Zbývá určit, zda po výzvě ke koupi musí nezbytně a bezprostředně následovat rozhodnutí o koupi, to znamená uzavření smluvního vztahu zavazujícího spotřebitele a obchodníka ohledně dotčeného produktu, a to prostřednictvím konkrétního prostředku koupě, který obsahuje výzva ke koupi. Ze dvou hlavních důvodů o tom přesvědčen nejsem. Nejprve je jasné, že takový výklad by podstatně omezil případy, kdy by obchodní komunikace představovala výzvu ke koupi. Krom toho by byl výklad ve smyslu rozhodnutí o koupi, které bezprostředně následuje po výzvě ke koupi, obtížně slučitelný s případem uvedeným v článku 7 směrnice 2005/29, podle něhož obchodní komunikace nemusí obsahovat všechny uvedené podstatné informace nebo nemusí uvádět konečnou cenu( ), což předpokládá, že je rozhodnutí o koupi nezbytně odloženo, jelikož spotřebitel nemá k dispozici všechny skutečnosti dostatečné k tomu, aby mohl uskutečnit koupi( ).

44. Podle mého názoru je obtížné, aby definice autonomního pojmu práva Unie závisela na subjektivních skutečnostech, jakými jsou všechny psychologické parametry vlastní každému jedinci, které jej povedou k tomu, že se v daném okamžiku rozhodne pro koupi konkrétního výrobku anebo že konkrétní výrobek nekoupí. Výraz „a umožňuje tak spotřebiteli uskutečnit koupi“ musí být tedy chápán spíše jako stanovící obecné kritérium umožňující určit, zda se z objektivního hlediska spotřebitel setká s dostatečnými informacemi, aby byla koupě umožněna. Například mimo podmínku týkající se informací o produktu a o ceně čl. 2 písm. i) neuvádí žádnou informaci týkající se totožnosti prodávajícího. Jeví se tedy jako zřejmé, že nad rámec toho, co vyplývá ze samotného znění čl. 2 písm. i), to znamená, že tento údaj navzdory tomu, že není v uvedeném článku výslovně uveden, je se všemi nezbytnými upřesněními, která zavádí v závislosti na dobrém jménu prodávajícího( ), zjevně zásadní k tomu, aby se jednalo o výzvu ke koupi.

45. Po tomto upřesnění však podmínka vyjádřená slovy „a umožňuje tak spotřebiteli uskutečnit koupi“ nesmí být vykládána v tom smyslu, že výzva ke koupi existuje pouze v případě, že obchodní komunikace obsahuje konkrétní prostředek koupě či je vyvěšena v blízkosti prodejního místa. Uvedený výraz je naopak třeba vykládat v tom smyslu, že pouze obchodní komunikace, která obsahuje dostatek informací, zejména o produktu, ceně a totožnosti prodávajícího, tak jak je chápána ve smyslu tohoto stanoviska, k tomu, aby se spotřebitel mohl rozhodnout o koupi, představuje výzvu ke koupi.

46. Pokud by však Soudní dvůr dospěl k závěru, že výraz „a umožňuje tak spotřebiteli uskutečnit koupi“ znamená, že je třeba, aby v obchodní komunikaci byl uveden konkrétní prostředek koupě dotčeného produktu, má-li uvedená komunikace představovat výzvu ke koupi, telefonní číslo či internetová stránka mohou být v zásadě považovány za konkrétní prostředky koupě, přičemž přísluší předkládajícímu soudu, aby ověřil, zda může být koupě skutečně provedena zavoláním na uvedené telefonní číslo nebo připojením na uvedenou stránku.

B – K pojmu „klamavé opomenutí“ (šestá a sedmá otázka)

1. K podstatným informacím týkajícím se hlavních znaků produktu (šestá otázka)

47. Šestá otázka se týká toho, zda v případě, že jde o výzvu ke koupi ve smyslu čl. 2 písm. i) směrnice 2005/29, musí být čl. 7 odst. 4 písm. a) uvedené směrnice vykládán v tom smyslu, že postačuje, jsou-li uvedeny pouze některé hlavní znaky produktu, jestliže obchodník ještě dále odkazuje na svou internetovou stránku, za podmínky, že tato internetová stránka obsahuje podstatné informace týkající se hlavních znaků produktu, ceny a ostatních podmínek v souladu s požadavky uvedeného čl. 7 odst. 4.

48. Nejprve je třeba připomenout, že předmětem směrnice 2005/29 je boj proti nekalým obchodním praktikám, které jsou v zásadě zakázány( ). Tatáž směrnice identifikuje dvě odlišné kategorie nekalých obchodních praktik, kterými jsou klamavé obchodní praktiky a agresivní obchodní praktiky( ). Krom toho zákonodárce Unie ke směrnici 2005/29 jako přílohu přiložil seznam 31 obchodních praktik, jež jsou za všech okolností považovány za nekalé. Pouze tyto obchodní praktiky mohou být považovány ze nekalé, aniž je třeba provádět hodnocení jednotlivých případů na základě ustanovení článků 5 až 9 uvedené směrnice( ). Úvodem tedy uvádím, že odkaz učiněný obchodníkem na jeho internetovou stránku k získání podstatných informací není součástí seznamu uvedeného v příloze a přezkum položené otázky je tedy třeba provést na základě článku 7 směrnice 2005/29.

49. Článek 7 odst. 4 uvedené směrnice uvádí seznam informací, které jsou v případě výzvy ke koupi považovány za podstatné( ). Konkrétněji podle čl. 7 odst. 4 písm. a) podstatné informace tvoří „hlavní znaky produktu v rozsahu odpovídajícím danému sdělovacímu prostředku a produktu“, nejsou-li patrné ze souvislosti( ). Uvedený čl. 7 odst. 4 písm. a) je třeba vykládat ve vzájemném spojení s čl. 7 odst. 1, který uvádí, že „[o]bchodní praktika je považována za klamavou, pokud ve svých věcných souvislostech a s přihlédnutím ke všem jejím rysům, okolnostem a omezením sdělovacího prostředku opomene uvést podstatné informace, které v dané souvislosti průměrný spotřebitel potřebuje pro rozhodnutí o obchodní transakci, čímž způsobí nebo může způsobit, že průměrný spotřebitel učiní rozhodnutí o obchodní transakci, které by jinak neučinil“.

50. Směrnice 2005/29 neposkytuje žádnou definici pojmu „hlavní znaky“. Z článku 7 odst. 4 jasně vyplývá, že pojem „hlavní znaky“ závisí na třech faktorech. Nejprve se jedná o ověření, zda hlavní znaky nejsou patrné již z celkové souvislosti( ) – v takovém případě by dodatečné uvádění hlavních znaků produktu v obchodní komunikaci sloužící jako nosič pro výzvu ke koupi bylo nadbytečné. Dále pak tento pojem bude záviset ještě na povaze produktu a použitém sdělovacím prostředku. Informační povinnost týkající se znaků produktu vyžadovaná čl. 7 odst. 4 písm. a) směrnice 2005/29 bude tedy více či méně rozsáhlá podle toho, zda se jedná o jednoduchý, či komplexní produkt, v souvislosti s nímž byla šířena výzva ke koupi na celé straně deníku či byla šířena například formou rozhlasu.

51. Krom toho čl. 7 odst. 4 písm. a) směrnice 2005/29 uvádí pouze hlavní znaky, což vylučuje výklad uvedené směrnice, který by vyzněl ve smyslu vyčerpávajícího popisu veškerých znaků produktu ve výzvě ke koupi( ). O výkladu čl. 7 odst. 4 písm. a) nelze uvažovat ani v tom smyslu, že se týká vyčerpávajícího výčtu hlavních znaků, neboť by to bylo v rozporu s možností upravit informační povinnost, kterou obsahuje.

52. Nic tedy nebrání, aby měl Soudní dvůr za to, že čl. 7 odst. 4 písm. a) směrnice 2005/29 může být vykládán v tom smyslu, že mohou být uvedeny pouze některé hlavní znaky produktu. Uvedená směrnice se krom toho výslovně zabývá případem, kdy obchodník omezení ohledně prostoru a času, které jej nutí k tomu, aby uvedl jen některé hlavní znaky, kompenzuje odkazem na jiný prostředek( ). Obchodník tedy může v zásadě spotřebitele odkázat na svou internetovou stránku za podmínky, že tam spotřebitel může nalézt podstatné informace týkající se hlavních znaků produktu. Konečně mezi všemi těmito pohyblivými kritérii (kontext, povaha produktu, použitý sdělovací prostředek) zůstává jedna konstanta: ve všech případech musí být spotřebitel schopen učinit informované rozhodnutí. V okamžiku, kdy tomu tak již není, se opomenutí uvést podstatné informace zmíněné v čl. 7 odst. 4 stává klamavým, a výzva ke koupi tak představuje nekalou obchodní praktiku. S ohledem na roli, kterou směrnice 2005/29 přiznala vnitrostátním soudům, pokud jde o její provedení a použití, s přihlédnutím k jejímu osmnáctému bodu odůvodnění( ) a odkazu učiněnému v čl. 7 odst. 1 na věcné souvislosti, samozřejmě přísluší vnitrostátním soudům, aby v této věci rozhodly.

53. Výzva ke koupi tak může uvádět jen některé hlavní znaky dotčeného produktu. Ostatní hlavní znaky mohou být uvedeny mimo sdělovací prostředek použitý pro výzvu ke koupi, jestliže jejich uvedení v samotné výzvě není nezbytné (s ohledem na kontext či dotčený produkt) či není možné (s ohledem na použitý sdělovací prostředek) a jestliže obchodník ještě dále odkazuje na svou internetovou stránku nebo na jiný srovnatelný prostředek, za podmínky, že uvedená stránka nebo uvedený prostředek skutečně umožňuje spotřebiteli, aby měl přístup k dodatečným informacím týkajícím se hlavních znaků. Přísluší předkládajícímu soudu, aby posoudil všechny tyto skutečnosti a ověřil, zda v každém případě skutečnost, že ve výzvě ke koupi bylo opomenuto uvést některé hlavní znaky, neměla za následek, že spotřebiteli bylo zabráněno učinit informované rozhodnutí o obchodní transakci.

2. K podstatným informacím týkajícím se ceny (sedmá otázka)

54. Sedmá otázka se týká toho, zda čl. 7 odst. 4 písm. c) směrnice 2005/29 musí být vykládán v tom smyslu, že k tomu, aby se mělo za to, že požadavky týkající se ceny byly splněny, postačuje, aby byla uvedena výchozí cena.

55. Při přezkumu požadavku obsaženého v čl. 7 odst. 4 písm. c) směrnice 2005/29 je podle mého názoru možné použít mutatis mutandis podobný přístup, jako je přístup zastávaný při analýze čl. 7 odst. 4 písm. a) uvedené směrnice.

56. Nejprve je třeba uvést, že skutečnost, že výzva ke koupi zmiňuje pouze výchozí cenu, nepředstavuje obchodní praktiku, jež je za všech okolností považována za nekalou, jelikož tento případ není uveden v příloze I směrnice 2005/29.

57. Dále pak čl. 7 odst. 4 písm. c) směrnice 2005/29 sám uvádí případ, kdy s ohledem na povahu produktu obchodník nemůže rozumně stanovit konečnou cenu. Pokud se však o takový případ jedná, uvedený článek ukládá obchodníkovi povinnost, aby uvedl způsob, jakým je cena vypočítána, případně i veškeré další poplatky, které mohou být účtovány k ceně, nebo aby uvedl, že tyto poplatky může nést spotřebitel.

58. Znění článku 7 odst. 4 písm. c) směrnice 2005/29 tedy samo o sobě nevylučuje případ, kdy výchozí cena může stačit za podmínky, že po uvedení výchozí ceny budou následovat doplňující údaje týkající se poplatků a toho, kdo je ponese. Vyvstává tedy otázka, zda obchodní výzva může uvádět výchozí cenu, aniž by zmiňovala tyto dodatečné údaje, či zda čl. 7 odst. 4 písm. c) musí být vykládán v tom smyslu, že jestliže výzva ke koupi obsahuje výchozí cenu, k této ceně musí být povinně doplněny výše uvedené dodatečné údaje.

59. V tomto ohledu švédská vláda uvádí, že na rozdíl od znění čl. 7 odst. 4 písm. a) směrnice 2005/29 nestanoví čl. 7 odst. 4 písm. c) zmírnění informační povinnosti, které by zohledňovalo omezení vlastní použitému sdělovacímu prostředku, což svědčí ve prospěch striktního výkladu uvedeného bodu c). Nicméně stejně jako bod a) ani bod c) nelze vykládat bez řádného zohlednění celého článku 7. Pokud jde o určení, zda jde o klamavé opomenutí, čl. 7 odst. 3 stanoví obecnou zásadu, podle které „[p]okud sdělovací prostředek, jímž se obchodní praktika šíří, klade omezení na prostor a čas, je však třeba při rozhodování o tom, zda došlo k opomenutí informací, vzít v úvahu tato omezení i veškerá opatření, která obchodník přijal k zajištění přístupu spotřebitelů k informacím jinými prostředky“. Rozsah podstatných informací týkajících se ceny bude tedy určen v závislosti na povaze produktu [čl. 7 odst. 4 písm. c)], ale rovněž v závislosti na sdělovacím prostředku použitém pro výzvu ke koupi a s ohledem na doplňující informace, které obchodník případně poskytne (čl. 7 odst. 3 směrnice 2005/29).

60. Aniž chci předjímat posouzení vnitrostátního soudu, kterému přísluší, aby právo Unie použil v původním řízení, uvádím, že vnitrostátní soud bude muset v okamžiku posouzení, zda to, že Ving v obchodní komunikaci uvedla pouze výchozí cenu, představuje klamavé opomenutí, zhodnotit relevanci argumentů žalované ve věci v původním řízení. Ving totiž tvrdila, že konečná cena produktu dotčeného uvedenou výzvou závisí na faktorech, které průměrný spotřebitel tak dobře zná( ) a které jsou na druhou stranu tak komplexní( ), že požadavek srozumitelnosti komunikace a zásada, podle níž obsah poskytnutých informací musí být posuzován s ohledem na možnosti nabízené zvoleným sdělovacím prostředkem, zbavují obchodníka povinnosti je uvádět.

61. Ving dále uvedla, že vysvětlení týkající se různých faktorů ovlivňujících celkovou cenu pobytu, tak jak byla uvedena ve sporném obchodním sdělení, byla k dispozici na internetu odkazem na stránku vyvinutou sdružením spotřebitelů. Upřesňuji však, že s ohledem na čl. 7 odst. 3 směrnice 2005/29 nestačí, aby podstatná informace neobsažená ve výzvě ke koupi byla mimoto dostupná v jakémkoli jiném médiu, ale naopak je třeba, aby zpřístupnění chybějící podstatné informace bylo výsledkem pozitivní činnosti obchodníka.

62. Konečně, ačkoli směrnice 2005/29 umožňuje určitou toleranci, nelze připustit žádné opomenutí uvést podstatné informace zmíněné v čl. 7 odst. 4 uvedené směrnice, jestliže je jeho následkem to, že je průměrný spotřebitel veden nebo může být veden k rozhodnutí o obchodní transakci, které by jinak neučinil. Vzhledem k tomu, že u průměrného spotřebitele, který má učinit rozhodnutí o obchodní transakci, je cena v zásadě určující, bude vnitrostátní soud muset přezkoumat rovněž tento aspekt. V tomto ohledu bude moci zohlednit počet produktů, které byly skutečně prodány za uvedenou výchozí cenu( ).

63. Uvedení výchozí ceny tak může postačovat k tomu, aby byl splněn požadavek týkající se informační povinnosti ohledně ceny ve smyslu čl. 7 odst. 4 písm. c) směrnice 2005/29, pouze v tom rozsahu, v němž uvedení způsobů výpočtu konečné ceny nebo případných dalších poplatků a toho, kdo je ponese, není nezbytné (s ohledem na kontext či dotčený produkt) či není možné (s ohledem na použitý sdělovací prostředek), a jestliže obchodník ještě dále odkazuje na svou internetovou stránku nebo na jiný srovnatelný prostředek, za podmínky, že uvedená stránka nebo uvedený prostředek skutečně umožňují spotřebiteli, aby měl přístup k uvedeným údajům. Přísluší předkládajícímu soudu, aby posoudil všechny tyto skutečnosti a ověřil, zda v každém případě skutečnost, že ve výzvě ke koupi bylo opomenuto uvést způsoby výpočtu konečné ceny či případných dalších poplatků a údaj o tom, kdo je ponese, neměla za následek, že bylo spotřebiteli zabráněno učinit informované rozhodnutí o obchodní transakci.

VI – Závěry

64. S přihlédnutím ke všem předcházejícím úvahám navrhuji, aby Soudní dvůr na předběžné otázky položené marknadsdomstolen odpověděl takto:

„1) Článek 2 písm. i) směrnice Evropského parlamentu a Rady 2005/29 ze dne 11. května 2005 o nekalých obchodních praktikách vůči spotřebitelům na vnitřním trhu a o změně směrnice Rady 84/450/EHS, směrnic Evropského parlamentu a Rady 97/7/ES, 98/27/ES a 2002/65/ES a nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 2006/2004 („směrnice o nekalých obchodních praktikách“) nebrání tomu, aby bylo v obchodní komunikaci použito slovní či vzhledové vyobrazení produktu, které může stačit k tomu, aby byla splněna podmínka týkající se znaků produktu. V zásadě nebrání ani tomu, aby bylo použito společné označení produktu, i když lze z obchodní komunikace přiměřeně vyvodit, že produkt existuje v několika variantách. Předkládajícímu soudu však přísluší , aby v každém jednotlivém případě posoudil, zda s ohledem na dotčený produkt a použitý typ komunikace vyobrazení a společné označení použitá v obchodní komunikaci umožňují průměrnému, běžně informovanému a přiměřeně pozornému a obezřetnému spotřebiteli produkt identifikovat.

2) Předkládajícímu soudu rovněž přísluší, aby ověřil, zda je uvedení výchozí ceny jednak vhodné s ohledem na použitý typ komunikace, a jednak dostačující k tomu, aby spotřebitel poté, co dotčený produkt identifikuje, byl schopen pochopit, že popsaný či vyobrazený produkt lze koupit za uvedenou cenu.

3) – Ve smyslu článku 2 písm. i) směrnice 2005/29/ES podmínka vyjádřená slovy ,a umožňuje tak spotřebiteli uskutečnit koupi‘ nesmí být vykládána v tom smyslu, že výzva ke koupi existuje pouze v případě, že obchodní komunikace obsahuje konkrétní prostředek koupě či je vyvěšena v blízkosti prodejního místa. Uvedený výraz je naopak třeba vykládat v tom smyslu, že stanoví obecné kritérium umožňující určit, zda se z objektivního hlediska spotřebitel setkává s dostatečnými informacemi týkajícími se produktu, ceny a prodávajícího, aby byla koupě umožněna.

– V případě, že by Soudní dvůr k tomu, aby obchodní komunikace představovala výzvu ke koupi, vyžadoval, aby v ní byl uveden konkrétní prostředek koupě, telefonní číslo či internetová stránka mohou být považovány za konkrétní prostředky koupě, přičemž přísluší předkládajícímu soudu, aby ověřil, zda může být koupě skutečně provedena zavoláním na uvedené telefonní číslo nebo připojením na uvedenou stránku.

4) Článek 7 odst. 4 písm. a) směrnice 2005/29 musí být vykládán v tom smyslu, že výzva ke koupi může uvádět jen některé hlavní znaky dotčeného produktu. Ostatní hlavní znaky mohou být uvedeny mimo sdělovací prostředek použitý pro výzvu ke koupi, jestliže jejich uvedení v samotné výzvě není nezbytné (s ohledem na kontext či dotčený produkt) či není možné (s ohledem na použitý sdělovací prostředek) a jestliže obchodník pokud jde o další odkazuje na svou internetovou stránku nebo na jiný srovnatelný prostředek, za podmínky, že uvedená stránka nebo uvedený prostředek skutečně umožňuje spotřebiteli, aby měl přístup k dodatečným informacím týkajícím se hlavních znaků. Přísluší předkládajícímu soudu, aby posoudil všechny tyto skutečnosti a ověřil, zda v každém případě skutečnost, že ve výzvě ke koupi bylo opomenuto uvést některé hlavní znaky, neměla za následek, že spotřebiteli bylo zabráněno učinit informované rozhodnutí o obchodní transakci.

5) Uvedení výchozí ceny může postačovat k tomu, aby byl splněn požadavek týkající se informační povinnosti ohledně ceny ve smyslu čl. 7 odst. 4 písm. c) směrnice 2005/29 pouze v tom rozsahu, v němž uvedení způsobů výpočtu konečné ceny nebo případných dalších poplatků a toho, kdo je ponese, není nezbytné (s ohledem na kontext či dotčený produkt) či není možné (s ohledem na použitý sdělovací prostředek), a jestliže obchodník ještě dále odkazuje na svou internetovou stránku nebo na jiný srovnatelný prostředek, za podmínky, že uvedená stránka nebo uvedený prostředek skutečně umožňují spotřebiteli, aby měl přístup k uvedeným údajům. Přísluší předkládajícímu soudu, aby posoudil všechny tyto skutečnosti a ověřil, zda v každém případě skutečnost, že ve výzvě ke koupi bylo opomenuto uvést způsoby výpočtu konečné ceny či případných dalších poplatků a údaj o tom, kdo je ponese, neměla za následek, že bylo spotřebiteli zabráněno učinit informované rozhodnutí o obchodní transakci.“