Věc T-35/01

Shanghai Teraoka Electronic Co. Ltd

v.

Rada Evropské unie

„Dumping – Uložení konečného antidumpingového cla – Elektronické váhy pocházející z Číny – Statut podniku působícího v tržním hospodářství – Zjišťování újmy – Příčinná souvislost – Práva obhajoby“

Rozsudek Soudu (čtvrtého rozšířeného senátu) ze dne 28. října 2004

Shrnutí rozsudku

1. Společná obchodní politika – Ochrana proti dumpingovým praktikám – Individuální zacházení s vyvážejícími podniky ze států, které nemají tržní hospodářství – Podmínky – Posuzovací pravomoc orgánů – Soudní přezkum – Meze

(Nařízení Rady č. 384/96)

2. Společná obchodní politika – Ochrana proti dumpingovým praktikám – Dumpingové rozpětí – Určení běžné hodnoty – Dovozy pocházející ze zemí, které nemají tržní hospodářství, které jsou uvedeny v čl. 2 odst. 7 písm. b) nařízení č. 384/96 – Použití pravidel vztahujících se na země s tržním hospodářstvím – Použití vyhrazené výrobcům splňujícím kumulativní podmínky uvedené v čl. 2 odst. 7 písm. c) nařízení č. 384/96 – Důkazní břemeno výrobců

(Nařízení Rady č. 384/96, čl. 2 odst. 7, a č. 905/98)

3. Společná obchodní politika – Ochrana proti dumpingovým praktikám – Újma – Posouzení ukazatelů újmy prostřednictvím analýzy tržních segmentů dotčeného výrobku – Podmínky

(Nařízení Rady č. 384/96, článek 3)

4. Právo Společenství – Výklad – Metody – Výklad mezinárodních dohod uzavřených Společenstvím – Výklad nařízení č. 384/96 ve vztahu k antidumpingovému kodexu GATT z roku 1994

(Dohoda o provádění článku VI všeobecné dohody o clech a obchodu,„antidumpingový kodex“; nařízení Rady č. 384/96)

5. Společná obchodní politika – Ochrana proti dumpingovým praktikám – Újma – Pojem „dumpingové dovozy“– Zohlednění souhrnu všech dovozů z téže země identifikované jako země s dumpingovými praktikami – Meze

(Nařízení Rady č. 384/96, článek 3)

6. Společná obchodní politika – Ochrana proti dumpingovým praktikám – Újma – Rozdíl mezi předběžnými a konečnými údaji použitými ke zjištění újmy – Přípustnost

(Nařízení Rady č. 384/96)

7. Společná obchodní politika – Ochrana proti dumpingovým praktikám – Újma – Dovoz – Povinnost porovnat dumpingové rozpětí a rozsah cenového podbízení dovážených výrobků s dumpingovou cenou – Nedostatek

(Nařízení Rady č. 384/96, článek 3)

8. Společná obchodní politika – Ochrana proti dumpingovým praktikám – Pojem „výrobní odvětví Společenství“ – Dosah

(Nařízení Rady č. 384/96, čl. 4 odst. 1)

9. Společná obchodní politika – Ochrana proti dumpingovým praktikám – Újma – Posuzované období – Posuzovací pravomoc orgánů

(Nařízení Rady č. 384/96)

10. Právo Společenství – Zásady – Práva obhajoby – Dodržení v rámci správních řízení – Antidumping – Povinnost orgánů zajistit informování dotčených podniků – Dosah – Způsob komunikace – Nedodržení lhůty deseti dnů – Dopad – Podmínky

(Nařízení Rady č. 384/96, článek 20)

11. Společná obchodní politika – Ochrana proti dumpingovým praktikám – Průběh řízení – Doba delší než jeden rok – Přípustnost – Podmínka – Dodržení kogentní lhůty patnácti měsíců

(Nařízení Rady č. 384/96, čl. 6 odst. 9)

1. V oblasti obchodních ochranných opatření orgány Společenství disponují širokou posuzovací pravomocí z důvodu složitosti hospodářských, politických a právních situací, které musí přezkoumávat.

Z toho vyplývá, že přezkum posouzení orgánů soudem Společenství musí být omezen na prověření dodržování procesních pravidel, věcné správnosti zjištěných skutečností, na jejichž základě byla provedena zpochybňovaná volba, neexistence zjevně nesprávného posouzení těchto skutečností, nebo neexistence zneužití pravomoci. Stejný závěr platí, pokud jde o skutkové okolnosti právní a politické povahy, které se v dotčeném státě vyskytují a které musí orgány Společenství zhodnotit za účelem určení toho, zda vývozce působí v tržních podmínkách bez zásadního zásahu státu a zda mu v důsledku toho může být udělen statut podniku působícího v tržním hospodářství.

(viz body 48–49)

2. Z článku 2 odst. 7 základního antidumpingového nařízení č. 384/96 a z preambule nařízení č. 905/98, které pozměňuje prvně uvedené nařízení, tedy zaprvé vyplývá, že orgány Společenství musí v případě dovozů pocházejících z Číny provádět přezkum případ od případu, jelikož tento stát ještě nemůže být považován za zemi s tržním hospodářstvím. Běžná hodnota výrobku pocházejícího z Číny tedy může být vypočítána v souladu s pravidly použitelnými na země s tržním hospodářstvím, pouze pokud se prokáže že pro výrobce nebo více výrobců převažují podmínky tržního hospodářství.

Zadruhé z tohoto ustanovení vyplývá, že důkazní břemeno nese vyvážející výrobce, který si přeje získat statut udělený podnikům působícím v tržním hospodářství. Orgány Společenství tedy nemusí prokázat, že vyvážející výrobce nesplňuje podmínky užívání zmíněného statutu. Na druhou stranu je věcí orgánů Společenství, aby posoudily, zda jsou důkazy předložené vyvážejícím výrobcem dostatečné k prokázání, že podmínky uvedené v čl. 2 odst. 7 písm. c) základního nařízení jsou splněny, a soud Společenství, aby prověřil, zda je takovéto posouzení stiženo zjevným pochybením.

Z toho nakonec vyplývá, že podmínky uvedené v čl. 2 odst. 7 písm. c) jsou kumulativní, takže dotčený výrobce je musí splnit všechny, aby mohl získat statut udělený podnikům působícím v tržním hospodářství.

(viz body 52–54)

3. Pokud jde o zjišťování újmy, ke kterému dochází podle článku 3 základního antidumpingového nařízení č. 384/96, z odstavce 8 uvedeného článku nevyplývá, že analýza podle jednotlivých segmentů dotčeného výrobku je vyloučena a že je vyžadována metoda průměrného výpočtu. Orgány Společenství mohou provést analýzu podle jednotlivých tržních segmentů dotčeného výrobku za účelem posouzení různých ukazatelů újmy, zejména pokud jsou výsledky dosažené na základě jiné metody, ať již z jakéhokoliv důvodu, pochybné za předpokladu, že je náležitě vzat do úvahy výrobek ve svém celku.

V tomto ohledu, podle fenoménu dobře známého statistikům, výpočet celkového vývoje ceny (založený na vývoji objemu a hodnotách prodejů) výrobku různých kategorií, je narušen, pokud se ceny a vývoj objemu prodejů liší podle kategorie. V takovém případě je tedy přípustný výpočet cenového vývoje u každé kategorie výrobku, který provedla Komise.

(viz body 127, 196)

4. Právní předpisy Společenství musí být v nejvyšší možné míře vykládány v souladu s mezinárodním právem, zejména pokud tyto předpisy směřují k provedení mezinárodní dohody uzavřené Společenstvím, jak je tomu v případě základního antidumpingového nařízení č. 384/96, které bylo přijato za účelem splnění mezinárodních povinností vyplývajících z antidumpingového kodexu 1994.

(viz bod 138)

5. Pojem „dumpingové dovozy“ uvedený v článku 3 základního antidumpingového nařízení č. 384/96 zahrnuje všechny dumpingové transakce. Vzhledem k tomu, že však není možné přezkoumat všechny transakce jednotlivě, je pro účely analýzy škody třeba vzít do úvahy všechny dovozy pocházející od jakéhokoliv vyvážejícího výrobce, u kterého byly zjištěny dumpingové praktiky. Naopak dovozy, jejichž původcem je vyvážející výrobce, u kterého bylo zjištěno nulové nebo nepatrné dumpingové rozpětí, nemohou být považovány za „dumpingové“ pro účely analýzy škody.

Pokud jde o odstavec 4 téhož článku, toto ustanovení musí být vykládáno tak, že umožňuje, aby byly vzaty do úvahy dovozy z určitého státu pouze, pokud tyto dovozy pocházejí od vyvážejícího výrobce, u něhož byla zjištěna dumpingová praxe. Následkem toho dovozy pocházející ze země, u které bylo zjištěno antidumpingové rozpětí, které není nepatrné, mohou být celkově vzaty do úvahy, pouze pokud v této zemi není žádný vyvážející výrobce, u kterého bylo zjištěno nulové nebo nepatrné dumpingové rozpětí.

Z toho vyplývá, ve světle předmětu a účelu článku 3 základního nařízení, že pojem „dumpingové dovozy“ nezahrnuje dovozy pocházející od vyvážejícího výrobce, který nepoužívá dumping i přesto, že je ze země, u které bylo zjištěno, že dumpingové rozpětí je vyšší než nepatrné.

(viz body 158–162)

6. Pokud jde o možný rozdíl mezi předběžnými a konečnými údaji použitými ke zjištění újmy vyplývající z dumpingových praktik, je třeba konstatovat, že antidumpingové šetření je ve skutečnosti nepřetržitý proces, v jehož průběhu je neustále měněno několik závěrů. Nemůže být tedy vyloučeno, že konečné závěry orgánů Společenství jsou odlišné od závěrů učiněných v určitém stadiu šetření. Krom toho předběžné údaje mohou být v rámci své definice v průběhu šetření měněny. Z toho vyplývá, že podnik tedy nemůže důvodně tvrdit, že rozpor mezi předběžnými a konečnými údaji o újmě je jakýmkoliv způsobem vyjádřením nedostatku objektivity a spolehlivosti dotčených údajů. Nakonec je důležité zdůraznit, že újma musí být zjištěna s ohledem na okamžik přijetí případného aktu, který zavádí ochranná opatření.

(viz bod 182)

7. Žádné ustanovení v základním antidumpingovém nařízení č. 384/96 neukládá, pokud jde o zjištění újmy výrobnímu odvětví Společenství, aby byla porovnána dumpingová rozpětí s rozsahem cenového podbízení výrobků, které jsou předmětem dumpingu, ve vztahu k obdobným výrobkům Společenství, a aby byl z tohoto porovnání učiněn závěr, v případě, kdy je dumpingové rozpětí nižší než rozsah cenového podbízení, že újma výrobnímu odvětví Společenství není způsobena dumpingem, ale jinými činiteli, jako je přirozené zvýhodnění daných exportérů v rámci nákladů.

(viz bod 219)

8. Podle čl. 4 odst. 1 základního antidumpingového nařízení č. 384/96 se „výrobním odvětvím Společenství“ rozumí výrobci obdobných výrobků ve Společenství jako celek nebo ti z nich, jejichž společný výstup představuje podstatnou část celkové výroby těchto výrobků ve Společenství. Tento pojem tak nezahrnuje pouze výrobce ve Společenství, kteří spolupracovali při šetření.

(viz bod 257)

9. Pro určení období posuzovaného za účelem zjištění újmy v rámci antidumpingového řízení, orgány Společenství disponují širokou posuzovací pravomocí.

(viz bod 277)

10. Zásada dodržování práv obhajoby je základní zásadou práva Společenství. Na základě této zásady, jejíž požadavky jsou upraveny v článku 20 základního antidumpingového nařízení č. 384/96, podniky, které jsou dotčeny řízením předcházejícím vydání antidumpingového nařízení, musí mít možnost účinně se vyjádřit v průběhu správního řízení k existenci a relevanci tvrzených skutečností a okolností a k důkazům uváděným Komisí na podporu jejího tvrzení o existenci dumpingu a újmy, která z něj plyne výrobnímu odvětví Společenství.

Pokud jde o konečnou informaci o základních skutečnostech a úvahách, na jejichž základě má Komise v úmyslu navrhnout Radě přijetí konečných opatření podle čl. 20 odst. 4 základního nařízení, neúplný charakter této informace způsobuje protiprávnost nařízení o uložení konečného antidumpingového cla pouze, pokud z důvodu tohoto opomenutí podniky, které jsou dotčeny správním řízením, nemohly účinně hájit své zájmy.

Stejně tak neuvedení některých skutečností v informačním dokumentu nepředstavuje porušení práv obhajoby podniků, pokud je prokázáno, že se dozvěděly o těchto skutečnostech při jiné příležitosti v době, kdy ještě měly v tomto směru možnost dostatečně vyjádřit své stanovisko před tím, než Komise přijala návrh na přijetí napadeného nařízení.

Nakonec i když tyto podniky musejí mít k dispozici minimální lhůtu deseti dnů k podání případných vyjádření týkajících se skutečností, které nejsou obsaženy v informačním dokumentu, který jim byl předán, a tato lhůta nebyla dodržena, tato okolnost sama o sobě nemůže vést ke zrušení napadeného nařízení. Je totiž třeba ještě zjistit, zda se skutečnost, že orgány Společenství neposkytly podnikům lhůtu stanovenou v čl. 20 odst. 5 základního nařízení k předložení jejich případných připomínek k doplňujícím informacím poskytnutým na jejich žádost, mohla dotknout přímo jejich práv obhajoby v rámci dotčeného řízení.

(viz body 287–290, 292, 330–331)

11. Článek 6 odst. 9 základního antidumpingového nařízení č. 384/96 obsahuje indikativní lhůtu jednoho roku a kogentní lhůtu patnácti měsíců. Z těchto dvou lhůt vyplývá, že pokud orgány Společenství neukončily šetření v indikativní lhůtě jednoho roku, k dodržení procesních pravidel základního nařízení postačí, aby ukončily šetření v kogentní lhůtě patnácti měsíců, aniž by bylo nezbytné zkoumat, zda délka období přesahujícího indikativní lhůtu, avšak nepřesahujícího kogentní lhůtu, je přiměřená s ohledem na okolnosti projednávané věci.

(viz bod 348)

ROZSUDEK SOUDU (čtvrtého rozšířeného senátu)

28. října 2004 ( )

„Dumping – Uložení konečného antidumpingového cla – Elektronické váhy pocházející z Číny – Statut podniku působícího v tržním hospodářství – Zjišťování újmy – Příčinná souvislost – Práva na obhajobu“

Ve věci T-35/01,

Shanghai Teraoka Electronic Co. Ltd, se sídlem v Shanghai (Čína), zastoupená P. Waerem, advokátem,

žalobkyně,

proti

Radě Evropské unie, zastoupené S. Marquardtem, jako zmocněncem, ve spolupráci původně s G. Berrischem a P. Nehlem, poté s G. Berrischem, advokáty,

žalované,

podporované

Komisí Evropských společenství, zastoupenou V. Kreuschitzem, S. Meany a T. Scharf, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

vedlejším účastníkem,

jejímž předmětem je návrh na zrušení článku 1 nařízení Rady (ES) č. 2605/2000 ze dne 27. listopadu 2000 o uložení konečného antidumpingového cla z dovozu některých elektronických vah pocházejících z Čínské lidové republiky, Korejské republiky a Tchaj‑wanu (Úř. věst. L 301, s. 42; Zvl. vyd. 11/34, s. 282),

SOUD PRVNÍHO STUPNĚ

EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ (čtvrtý rozšířený senát),

ve složení V. Tiili, předsedkyně, J. Pirrung, P. Mengozzi, A. W. H. Meij a M. Vilaras, soudci,

vedoucí soudní kanceláře: J. Plingers, rada,

s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 6. března 2003,

vydává tento

Rozsudek

Právní rámec

1 Článek 1 odst. 4 nařízení Rady (ES) č. 384/96 ze dne 22. prosince 1995 o ochraně před dumpingovými dovozy ze zemí, které nejsou členy Evropského společenství (Úř. věst. 1996, L 56, s. 1; Zvl. vyd. 11/10, s. 45; dále jen „základní nařízení“), stanoví:

„Pro účely tohoto [základního] nařízení se výrazem ,obdobný výrobek‘ rozumí výrobek, který je shodný, tj. podobný ve všech ohledech s posuzovaným výrobkem nebo není‑li takový výrobek k dispozici, jiný výrobek, který, ačkoliv není obdobný ve všech ohledech, má vlastnosti úzce se podobající vlastnostem posuzovaného výrobku.“

2 Článek 2 odst. 7 základního nařízení, ve znění nařízení Rady (ES) č. 905/98 ze dne 27. dubna 1998 (Úř. věst. L 128, s. 18, oprava v Úř. věst. 2000, L 263, s. 34; Zvl. vyd. 11/10, s. 111) stanoví:

„a) V případě dovozů ze zemí bez tržního hospodářství […] se běžná hodnota určí na základě ceny nebo početně zjištěné hodnoty ve třetí zemi s tržním hospodářstvím nebo ceny, za niž se prodává výrobek z takové třetí země do jiných zemí včetně Společenství, nebo v případě, že to není možné, na jakémkoli jiném přiměřeném základě, včetně ceny skutečně zaplacené nebo kterou je třeba zaplatit za obdobné výrobky ve Společenství, která se v případě nutnosti náležitě opraví o přiměřené ziskové rozpětí.

Vhodná třetí země s tržním hospodářstvím se vybere přiměřeným způsobem s náležitým přihlédnutím ke všem spolehlivým informacím, které jsou k dispozici v době výběru. Zohlední se také lhůty a použije se popřípadě třetí země s tržním hospodářstvím, která je předmětem stejného šetření.

Strany, které jsou předmětem šetření, budou informovány krátce po zahájení řízení o volbě třetí země s tržním hospodářstvím a dostanou desetidenní lhůtu k vyjádření.

b) V rámci antidumpingového šetření dovozů z Ruska […] a Číny […] se běžná hodnota určí podle odstavců 1 až 6, pokud se prokáže na základě řádně odůvodněných žádostí jednoho nebo více výrobců, na něž se vztahuje šetření, a v souladu s kritérii a postupy uvedenými v písmenu c), že při výrobě nebo prodeji daného obdobného výrobku převažují pro výrobce nebo více výrobců podmínky tržního hospodářství. V opačném případě se použije písmeno a).

c) Žádost podle písmene b) musí být podána písemnou formou a musí být doložena dostačujícími důkazy o tom, že výrobce působí v podmínkách tržního hospodářství, tzn. jsou‑li splněna následující kritéria:

– společnosti rozhodují o ceně, nákladech a o vstupech, včetně např. surovin, nákladů na technologie a pracovní síly, výroby, prodejů a investic na základě tržních signálů odrážejících nabídku a poptávku a bez zásadních zásahů státu v této záležitosti; přitom se musí náklady nejdůležitějších vstupů zakládat na tržní hodnotě,

– společnosti disponují jednoznačným a jasným účetnictvím prověřeným nezávislými auditory v souladu s mezinárodními účetními standardy a používaným ve všech oblastech,

– výrobní náklady a finanční situace společností nepodléhají podstatnému zkreslení způsobenému bývalým systémem netržního hospodářství, zejména pokud jde o odpisy aktiv, jiné odpisy, výměnný obchod a zaplacení započtením,

– společnosti podléhají právním předpisům o úpadku a o vlastnictví, které zaručují právní jistotu a stabilitu pro fungování společností, a

– převod směnných kursů se provádí podle tržních kursů.

– Rozhodnutí o tom, zda výrobce odpovídá výše uvedeným kriteriím, se přijme do tří měsíců od zahájení šetření po zvláštní konzultaci poradního výboru a poté, co výrobní odvětví Společenství dostanou možnost zaujmout stanovisko. Rozhodnutí zůstává v platnosti během celého řízení. “

3 Článek 3 základního nařízení stanoví:

„Zjišťování újmy

1. Není-li stanoveno jinak, rozumí se pro účely tohoto [základního] nařízení výrazem ,újma‘ podstatná újma výrobnímu odvětví Společenství, její hrozba nebo závažné zpoždění při zavádění některého výrobního odvětví Společenství a vykládá se podle tohoto článku.

2. Zjištění újmy je založeno na skutečných důkazech a zahrnuje objektivní přezkum jak (a) objemu dumpingových dovozů a jejich účinku na ceny obdobných výrobků na trhu Společenství, tak (b) následného vlivu těchto dovozů na výrobní odvětví Společenství.

3. V souvislosti s objemem dumpingových dovozů se přezkoumá, zda došlo k významnému zvýšení dumpingových dovozů v absolutních hodnotách nebo v poměru k výrobě nebo spotřebě ve Společenství. Pokud jde o účinek dumpingových dovozů na ceny, přezkoumá se, zda ve srovnání s cenou obdobného výrobku výrobního odvětví Společenství existuje značné cenové podbízení ze strany dumpingových dovozů nebo zda tyto dovozy jinak významnou měrou způsobily pokles cen nebo zabránily významnou měrou jejich růstu, ke kterému by jinak došlo. Žádné z uvedených kritérií nemusí být rozhodující.

4. Pokud jsou výrobky dovezené z více než jedné země současně předmětem antidumpingového šetření, posuzují se účinky tohoto dovozu souhrnně pouze tehdy, je‑li zjištěno, že (a) dumpingová rozpětí stanovená v poměru k dovozu výrobků z každé jednotlivé země nejsou nepatrná ve smyslu čl. 9 odst. 3 a objem dovezených výrobků z každé jednotlivé země není zanedbatelný; a (b) souhrnné posouzení účinků dovozu je vhodné s ohledem na podmínky hospodářské soutěže mezi dováženými výrobky a na podmínky hospodářské soutěže mezi dováženými výrobky a obdobným výrobkem Společenství.

5. Přezkum účinků dumpingových dovozů na dotčené výrobní odvětví Společenství zahrnuje posouzení všech relevantních hospodářských činitelů a ukazatelů, které ovlivňují stav daného výrobního odvětví včetně skutečnosti, že výrobní odvětví dosud nepřekonalo účinky dřívějšího dumpingu nebo subvencování, rozsah skutečného dumpingového rozpětí, skutečného a možného poklesu prodejů, zisku, výroby, podílu na trhu, produktivity, návratnosti investic a vytížení kapacit; činitelů, které ovlivňují vývoj cen ve Společenství; skutečných a možných nepříznivých účinků na pohyb peněžních prostředků, stav zásob, zaměstnanost, mzdy, hospodářský růst, schopnost opatřit si kapitál nebo investice a v případě zemědělství také, zda došlo ke zvýšení nákladů vládních podpůrných programů. Tento výčet není vyčerpávající a žádné z těchto kritérií není nezbytně rozhodující.

6. Ze všech relevantních důkazů předložených podle odstavce 2 musí vyplývat, že dumpingové dovozy působí újmu ve smyslu tohoto nařízení. K tomu zejména patří důkaz o tom, že objem nebo [nebo] cena zjištěné podle odstavce 3 mají na výrobní odvětví Společenství nepříznivé účinky ve smyslu odstavce 5 a že tyto účinky dosahují takových rozměrů, že mohou být označeny jako závažné.

7. Jiné známé činitele než dumpingové dovozy, které ve stejnou dobu působí újmu výrobnímu odvětví Společenství, se rovněž zkoumají, aby bylo zajištěno, že újma způsobená těmito jinými činiteli nebude přičítána podle odstavce 6 dumpingovým dovozům. V této souvislosti je možno vzít do úvahy následující činitele: objem a ceny dovozů, které nebyly prodávány za dumpingové ceny, snížení poptávky nebo změny struktury spotřeby, restriktivní obchodní praktiky výrobců ve třetích zemích a ve Společenství a hospodářskou soutěž mezi nimi, rozvoj technologie, vývozní výkonnost a produktivitu výrobního odvětví Společenství.

8. Účinky dumpingových dovozů se hodnotí podle výroby obdobného výrobku výrobního odvětví Společenství, pokud dostupné informace umožňují vymezit tuto výrobu na základě kritérií, jako jsou výrobní postupy, prodeje a zisk výrobců. Pokud není možné výrobu vymezit, hodnotí se účinky dumpingových dovozů podle výroby nejbližší skupiny nebo souboru výrobků, který zahrnuje obdobný výrobek a pro něž jsou dostupné potřebné informace.

9. Zjištění, zda hrozí podstatná újma, musí vycházet ze skutečností, a nikoli pouze z tvrzení, domněnek nebo vzdálené možnosti. Změna okolností, jež by přivodila stav, v němž by dumping působil újmu, musí být zřetelně předvídatelná a bezprostřední.

Při zjišťování, zda hrozí podstatná újma, je nutno mimo jiné přezkoumat tyto činitele:

a) významná míra zvýšení objemu dumpingových dovozů na trh Společenství naznačující pravděpodobnost podstatně zvýšených dovozů,

b) dostatečná volně dostupná kapacita vývozce nebo bezprostředně očekávané podstatné zvýšení jeho kapacity, naznačující pravděpodobné podstatné zvýšení dumpingových dovozů do Společenství, přičemž je nutno vzít do úvahy, do jaké míry mohou ostatní vývozní trhy vstřebat dodatečný vývoz,

c) dovozy, uskutečňované za ceny, které budou mít za následek významné snížení cen nebo zamezení vzestupu cen, ke kterému by jinak došlo a které by zřejmě zvýšily poptávku po dalších dovozech;

d) zásoby výrobku, který je předmětem šetření.

Žádný z těchto činitelů není sám o sobě nezbytně rozhodující, ale souhrn posuzovaných činitelů musí vést k závěru, že bezprostředně hrozí další dumpingové vývozy a že nebudou‑li přijata ochranná opatření, vznikne podstatná újma.“

4 Podle čl. 6 odst. 9 základního nařízení:

„Při řízeních zahájených podle čl. 5 odst. 9 se šetření ukončí pokud možno v době jednoho roku. V každém případě musí být tato šetření ukončena do patnácti měsíců od zahájení, a to v souladu s učiněnými závěry buď podle článku 8 přijetím závazků, nebo podle článku 9 přijetím konečných opatření.“

5 Konečně článek 20 základního nařízení stanoví:

„[...]

2. Strany uvedené v odstavci 1 mohou požádat o konečné informace o nejdůležitějších skutečnostech a úvahách, na jejichž základě je zamýšleno doporučit přijetí konečných opatření nebo zastavení šetření nebo řízení, aniž by bylo přijato nějaké opatření, přičemž se zvláštní pozornost věnuje informaci o skutečnostech a úvahách, které se liší od těch, jež byly použity při rozhodování o prozatímních opatřeních.

3. Žádost o poskytnutí konečných informací musí být zaslána písemně Komisi a v případech, kdy bylo uloženo prozatímní clo, doručena nejpozději jeden měsíc po zveřejnění jeho uložení. Pokud nebylo uloženo prozatímní clo, mohou strany požádat o poskytnutí informací ve lhůtě stanovené Komisí.

4. Konečné informace musí být poskytnuty písemně. Podávají se co nejdříve, obvykle nejpozději jeden měsíc před vydáním konečného rozhodnutí nebo před předložením návrhu Komise na přijetí konečných opatření podle článku 9, přičemž se řádně přihlédne k ochraně důvěrných informací. Pokud Komise nemůže sdělit některé skutečnosti nebo úvahy v tomto okamžiku, sdělí je co nejdříve. Poskytnutím informací není dotčeno jakékoli další rozhodnutí, které Komise nebo Rada případně přijmou, ale pokud toto rozhodnutí vychází z jiných skutečností nebo úvah, musí být tyto informace nebo úvahy sděleny co nejdříve.

5. Ke stanoviskům obdrženým po poskytnutí konečných informací lze přihlédnout pouze tehdy, obdrží‑li je Komise ve lhůtě, kterou stanoví v každém případě s ohledem na naléhavost věci a která činí nejméně deset dnů.“

Skutkový základ sporu

6 Na základě stížnosti předložené dne 30. července 1999 výrobci elektronických vah v Evropském společenství, kteří uskutečňují většinový díl celkové výroby dotčeného výrobku ve Společenství, zahájila Komise podle článku 5 základního nařízení oznámením zveřejněným dne 16. září 1999 (Úř. věst. C 262, s. 8) antidumpingové řízení týkající se dovozů některých elektronických vah pocházejících z Číny, Jižní Korey a Tchaj‑wanu.

7 Dva výrobci elektronických vah ve Společenství, Avery Berkel Ltd a Bizerba GmbH, kteří v té době společně uskutečňovali 39 % výroby ve Společenství, se účastnili šetření Komise.

8 Současně osm vyvážejících výrobců z dotčených zemích, včetně žalující společnosti, čtyři dovozci, jejichž činnosti se vztahovaly k předmětné výrobě, jakož i referenční výrobce z obdobné země, a sice Indonésie, odpověděli na dotazníky zaslané Komisí.

9 Šetření o dumpingu a o újmě, která z něj vyplývá, se týkalo období od 1. září 1998 do 31. srpna 1999 (dále jen „doba šetření“). Studium trendů, které se vztahují ke zjištění zmíněné újmy, se týkalo doby od 1. ledna 1995 do konce doby šetření („analyzovaná doba“).

10 Shanghai Teraoka Electronic Co. Ltd (dále jen „žalobkyně“ nebo „Shanghai Teraoka“) je společností založenou v roce 1992 podle čínského práva, jejíž základní kapitál je výlučně ve vlastnictví zahraničních investorů, která vyrábí a vyváží, zejména do Společenství, elektronické váhy.

11 Dne 11. října 1999 žalobkyně v rámci šetření požádala Komisi o udělení statutu podniku působícího v tržním hospodářství podle čl. 2 odst. 7 základního nařízení. Faxem ze dne 17. prosince 1999 Komise informovala žalobkyni, že posledně uvedená nesplňuje podmínky uvedené v čl. 2 odst. 7 písm. c) základního nařízení pro udělení statutu podniku působícího v tržním hospodářství.

12 V odpovědi na zamítnutí své žádosti žalobkyně předložila Komisi svá vyjádření ve dvou dopisech ze dne 27. prosince 1999 a 11. ledna 2000.

13 Ve dnech 4. ledna a 3. února 2000 Komise potvrdila své zamítnutí udělit žalobkyni statut podniku působícího v tržním hospodářství.

14 Po schůzce konané dne 6. dubna 2000 mezi Komisí a zástupci dotčeného výrobního odvětví Společenství předložili dva výrobci ve Společenství Komisi ve dnech 10. a 14. dubna 2000 svá vyjádření týkající se předběžných zjištění Komise o existenci újmy zmíněnému výrobnímu odvětví Společenství.

15 Dne 1. srpna 2000 žalobkyně předala Komisi vyjádření týkající se otázky újmy a příčinné souvislosti.

16 Faxem ze dne 21. září 2000 Komise informovala žalobkyni o základních skutečnostech a úvahách, na jejichž základě měla v úmyslu doporučit uložení konečného antidumpingového cla ve výši 13,1 % na dovozy některých elektronických vah, které vyrábí žalobkyně.

17 Faxem ze dne 29. září 2000 žalobkyně požádala o dodatečné informace týkající se existence dumpingu a zjištění údajné újmy, která z něj měla vyplývat.

18 Komise na tuto žádost odpověděla dvěma dopisy ze dne 29. září 2000, respektive 4. října 2000.

19 Faxem ze dne 4. října 2000 žalobkyně požadovala dodatečnou lhůtu k předložení svých vyjádření. Faxem ze dne 5. října 2000 Komise tuto žádost zamítla z důvodu naléhavosti.

20 Dne 10. října 2000 žalobkyně předložila svá vyjádření k informacím, které obdržela.

21 Faxem ze dne 11. října 2000 Komise odpověděla na vyjádření žalobkyně a snížila dumpingové rozpětí z 13,1 na 12,8 %.

22 Faxem ze dne 23. října 2000 Komise doplnila svoji odpověď na vyjádření žalobkyně.

23 Nařízením Rady (ES) č. 2605/2000 ze dne 27. listopadu 2000 o uložení konečného antidumpingového cla z dovozu některých elektronických vah pocházejících z Čínské lidové republiky [Číny], Korejské republiky [Jižní Korey] a Tchaj‑wanu (Úř. věst. L 301, s. 42; Zvl. vyd. 11/34, s. 282; dále jen „napadené nařízení“) Rada uložila antidumpingové clo ve výši 12,8 % na výrobky vyvážené žalobkyní, které jsou popsány níže. Podle článku 1 napadeného nařízení:

„1. Ukládá se konečné antidumpingové clo z dovozu elektronických vah pro použití v maloobchodě s maximálním zatížením nejvýše 30 kg, s digitálním ukazatelem uvádějícím hmotnost, jednotkovou cenu a cenu, která má být zaplacena (bez ohledu na to, zda mají, nebo nemají zařízení na tisk těchto údajů), v současnosti kódu KN ex 8423 8150 (kód TARIC 8423 8150 10), pocházejících z Číny, Jižní Korey a Tchaj‑wanu.

2. Clo, které se vztahuje na čistou cenu franko hranice Společenství před proclením, činí [pokud jde o žalobkyni]: [...] 12,8 % [...]“

Řízení a návrhy účastníků řízení

24 Návrhem došlým kanceláři Soudu dne 16. února 2001 žalobkyně podala tuto žalobu.

25 Podáním došlým kanceláři Soudu dne 12. června 2001 Komise požádala o vstoupení do tohoto řízení na podporu návrhů žalované. Usnesením ze dne 11. září 2001 předseda čtvrtého rozšířeného senátu Soudu toto vedlejší účastenství povolil.

26 Jelikož Komise se vzdala práva předložit vyjádření vedlejšího účastníka, písemná část řízení byla ukončena dne 28. listopadu 2001.

27 Na základě zprávy soudce zpravodaje Soud (čtvrtý rozšířený senát) rozhodl o zahájení ústní části řízení.

28 V rámci organizačních procesních opatření Soud vyzval účastníky řízení k zodpovězení písemných otázek, jakož i k předložení určitých dokumentů. Účastníci řízení částečně vyhověli těmto žádostem.

29 Řeči hlavních účastníků řízení a vedlejšího účastníka a jejich odpovědi na otázky položené Soudem byly vyslechnuty při veřejném jednání konaném dne 6. března 2003.

30 Žalobkyně navrhuje, aby Soud:

– zrušil článek 1 napadeného nařízení v rozsahu, v němž zavádí konečné antidumpingové clo na elektronické váhy, které žalobkyně vyváží;

– uložil Radě náhradu nákladů řízení.

31 Rada podporovaná Komisí navrhuje, aby Soud:

– zamítl žalobu;

– uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.

K věci samé

32 Žalobkyně se v podstatě dovolává čtyř žalobních důvodů na podporu své žaloby. První žalobní důvod vychází ze zjevně nesprávného posouzení při použití čl. 2 odst. 7 základního nařízení. Druhý žalobní důvod vychází z porušení čl. 3 odst. 2, 3, 5 a 8 základního nařízení a zjevně nesprávného posouzení při zjišťování újmy. Třetí žalobní důvod vychází z porušení čl. 3 odst. 6 základního nařízení. Konečně čtvrtý žalobní důvod vychází z porušení procesních pravidel stanovených základním nařízením.

A – K prvnímu žalobnímu důvodu vycházejícímu ze zjevně nesprávného posouzení při použití čl. 2 odst. 7 základního nařízení

1. Úvod

33 Podle žalobkyně se orgány Společenství nesprávně domnívaly, že žalobkyně nesplňuje podmínky uvedené v čl. 2 odst. 7 písm. c) základního nařízení upravujícího udělení statutu podniku působícího v tržním hospodářství. Žalobkyně tvrdí, že předložila dostačující důkazy odůvodňující získání výše uvedeného statutu.

34 Rada odůvodnila zamítnutí statutu podniku působícího v tržním hospodářství ve 46. bodě odůvodnění napadeného nařízení, když uvedla:

„Komise zjistila, že obě společnosti [včetně žalobkyně] prodávají v ČLR několik let za více nebo méně jednotné ztrátové ceny. Navíc nemohly obě obchodní společnosti zcela svobodně rozhodnout, zda a do jaké míry budou prodávat svou výrobu na domácím trhu. Komise obvykle zamítá žádosti o přiznání statutu [podniku působícího v rámci] tržního hospodářství, jestliže je prodej na domácím trhu omezován a neexistují‑li rozdíly cen pro jednotlivé zákazníky, protože podobné ceny mohou být důsledkem centrální cenové kontroly. Kromě toho důkazy naznačily, že tyto ceny byly několik let ztrátové, což také ukazuje, že výrobci nepodnikají v podmínkách tržního hospodářství.“

35 V důsledku toho Rada v 47. bodě odůvodnění napadeného nařízení shledala, že žalobkyně „nesplnil[a] podmínky stanovené v čl. 2 odst. 7 písm. c) základního nařízení.“

36 Jak Soud připomněl v bodech 11 a 13 tohoto rozsudku, Komise zamítla žádost žalobkyně o udělení statutu podniku působícího v tržním hospodářství faxem ze dne 17. prosince 1999 a potvrdila svoje zamítnutí faxem ze dne 4. ledna a dne 3. února 2000. Po posouzení výsledků šetření Komise založila svoji analýzu na třech následujících úvahách. Zaprvé žalobkyně postupovala v souladu s čínským zákonem o stanovení cen ze dne 29. prosince 1997 (dále jen „zákon o cenách“), podle kterého byla povinna prodávat své výrobky za více nebo méně totožné ztrátové ceny na čínském vnitřním trhu. Zadruhé žalobkyně neměla úplně svobodnou volbu při rozhodování o prodeji svých výrobků na čínském vnitřním trhu nebo na zahraničních trzích, ani při určování poměru prodejů. Konečně žalobkyně sdělila Komisi nepravdivé informace nebo nepředložila relevantní dokumenty, v důsledku čehož narušila šetření.

37 V rámci tohoto žalobního důvodu žalobkyně zaprvé zpochybňuje výklad čl. 2 odst. 7 základního nařízení Komisí a poté Radou.

38 Zadruhé žalobkyně zpochybňuje zjištění Komise a Rady, která tyto orgány vedla k závěru, že podmínky uvedené v čl. 2 odst. 7 základního nařízení nebyly splněny. Žalobkyně zejména zpochybňuje zjištění Komise v části, nazvané „Výsledky šetření“, jejího faxu ze dne 17. prosince 1999 týkající se neexistence povinnosti žalobkyně vytvořit položky pro pochybné pohledávky na straně pasiv v účetní rozvaze, omezení maximálního limitu na jejím devizovém účtu do výše rovnající se kapitálu podniku, systematického prodeje se ztrátou zjištěného na čínském vnitřním trhu, zákazu uloženého žalobkyni na základě zákona o cenách uplatňovat v Číně rozdílné ceny ve vztahu k obdobným zákazníkům, omezení svobody prodeje na čínském vnitřním trhu a skutečnosti, že žalobkyně v šetření poskytla Komisi klamavé informace.

39 Úvodem je třeba zamítnout argumenty žalobkyně týkající se prvních dvou skutečností uvedených v přecházejícím bodě. Vzhledem k tomu, že totiž ani Rada, ani Komise nezaložily své závěry na těchto skutečnostech, jsou k nim vztahující se argumenty irelevantní.

40 Zatřetí žalobkyně uplatňuje, že orgány Společenství jí opomněly předložit dokumenty, na jejichž základě následně zamítly žalobkyni udělit statut podniku působícího v tržním hospodářství. Tento bod žalobního důvodu musí být rovněž zamítnut vzhledem k tomu, že orgány Společenství v tomto směru postupovaly při svém hodnocení na základě dokumentů, které sama žalobkyně předala Komisi v rámci své odpovědi na část D dotazníku šetření, jakož i na základě dokumentů, o kterých se Komise dozvěděla při inspekci na místě.

41 Navíc je namístě poznamenat, že žalobkyně neupřesnila, o jaké „nové údaje“ se jedná a omezila se pouze na odkaz na informace obsažené ve svých vlastních dokumentech. Ve své replice tak uznala, že „všechny faktury vztahující se ke všem jednotlivým transakcím na [čínském] vnitřním trhu byly zpřístupněny osobám provádějícím šetření při inspekci na místě, stejně tak jako všechny ostatní informace týkající se účetnictví a výrobních nákladů“. Orgány Společenství tedy nebyly povinny zaslat Shanghai Teraoka dotčené dokumenty poté, co na jejich základě učinily určité závěry, vzhledem k tomu, že veškeré tyto dokumenty byly žalobkyni známy, jelikož od ní pocházely.

42 Je třeba dodat, že v tomto kontextu nový argument předložený žalobkyní v replice a vycházející z porušení čl. 20 odst. 4 základního nařízení, podle kterého Rada v průběhu řízení před Soudem poskytla údaje, které žalobkyni nebyly sděleny v průběhu správního řízení, je zbaven jakékoliv relevance. Takový argument totiž svědčí o záměně řízení o udělení statutu podniku působícího v tržním hospodářství za řízení o zavedení konečných antidumpingových opatření. Jelikož čl. 20 odst. 4 základního nařízení týkající se tohoto posledně uvedeného řízení nesouvisí s udělením statutu podniku působícího v tržním hospodářství, žalobkyně se nemůže efektivně dovolávat jeho porušení ve vztahu k dokumentům týkajícím se právě možnosti získání zmíněného statutu.

2. Pokud jde o stavbu čl. 2 odst. 7 základního nařízení

a) Argumenty účastníků řízení

43 Žalobkyně zpochybňuje výklad čl. 2 odst. 7 základního nařízení učiněný orgány Společenství, zejména pokud jde o důkazní břemeno. Žalobkyně tvrdí, že Rada porušila ratio legis změny čl. 2 odst. 7 základního nařízení, tedy vůli zohlednit základní změnu v hospodářské struktuře Číny.

44 Mimoto se žalobkyně odvolává na rozsudek Soudu ze dne 26. září 2000, Starway v. Rada (T‑80/97, Recueil, s. II‑3099, bod 112), ze kterého vyplývá, že skutečnost, že je od vývozce vyžadován důkaz, ke kterému nemá přístup, představuje porušení zásad právní jistoty a dodržování práv na obhajobu.

45 Konečně žalobkyně se domnívá, že pokud se orgány Společenství dovolávají existence určitých skutečností, je na nich, aby prokázaly, že takové skutečnosti skutečně existují a že zjištění těchto skutečností bylo provedeno správným způsobem. Žalobkyně se v tomto ohledu odvolává na rozsudek Soudního dvora ze dne 26. června 2001, Brunnhofer (C‑381/99, Recueil, s. I‑4961, bod 52).

46 Rada uplatňuje, že uvažování žalobkyně je založeno na nesprávném výkladu čl. 2 odst. 7 základního nařízení. Zejména z preambule nařízení č. 905/98 vyplývá, že výše uvedené ustanovení zakládá ve vztahu k Číně a Rusku vyvratitelnou domněnku neexistence podmínek charakterizujících tržní hospodářství, a že je tedy na dotčeném vyvážejícím výrobci a v projednávané věci na žalobkyni, aby předložila důkaz o opaku. Podle Rady argumentace žalobkyně spočívá v obrácení důkazního břemene. Krom toho orgány Společenství v této oblasti disponují širokou posuzovací pravomocí, jak vyplývá jednak z judikatury (rozsudek Soudu ze dne 17. července 1998, Thai Bicycle v. Rada, T‑118/96, Recueil, s. II‑2991, bod 32) a jednak z pojmů „řádně odůvodněné žádosti“ a „dostačující důkazy“ obsažených v čl. 2 odst. 7 písm. b) a c) základního nařízení.

47 Rada konečně uplatňuje, že pět podmínek uvedených ve výše uvedeném ustanovení má v zásadě kumulativní povahu. Nicméně trvá na skutečnosti, že tyto podmínky nemají všechny stejnou důležitost. První podmínka, podle které společnosti rozhodují o ceně, nákladech a o vstupech na základě tržních signálů odrážejících nabídku a poptávku a bez zásadních zásahů státu má v tomto ohledu zásadní význam. Samotné zjištění, že žalobkyně nesplnila výše uvedenou podmínku, je tedy dostatečné k odůvodnění zamítnutí její žádosti o udělení statutu podniku působícího v tržním hospodářství.

b) Závěry Soudu

48 Úvodem je třeba připomenout, že v oblasti obchodních ochranných opatření orgány Společenství disponují širokou posuzovací pravomocí z důvodu složitosti hospodářských, politických a právních situací, které musí přezkoumávat (rozsudky Soudu ze dne 5. června 1996, NMB France a další v. Komise, T‑162/94, Recueil, s. II‑427, bod 72; ze dne 29. ledna 1998, Sinochem v. Rada, T‑97/95, Recueil, s. II‑85, bod 51; rozsudek Thai Bicycle v. Rada, bod 46 výše, bod 32, a ze dne 4. července 2002, Arne Mathisen v. Rada, Recueil, s. II‑2905, bod 53).

49 Z toho vyplývá, že kontrola posouzení orgánů soudcem Společenství musí být omezena na prověření dodržování procesních pravidel, věcné správnosti zjištěných skutečností, na jejichž základě byla provedena zpochybňovaná volba, neexistence zjevně nesprávného posouzení těchto skutečností, nebo neexistence zneužití pravomoci (rozsudek Soudního dvora ze dne 7. května 1987, Toyo v. Rada, C‑240/84, Recueil, s. 1809, bod 19; rozsudek Thai Bicycle v. Rada, bod 46 výše, bod 33, a rozsudek Arne Mathisen v. Rada, bod 48 výše, bod 54). Stejný závěr platí, pokud jde o skutkové okolnosti právní a politické povahy, které se v dotčeném státě vyskytují a které musí orgány Společenství zhodnotit za účelem určení toho, zda vývozce působí v tržních podmínkách bez zásadního zásahu státu a zda mu v důsledku toho může být udělen statut podniku působícího v tržním hospodářství (viz v tomto smyslu rozsudek Soudu ze dne 18. září 1996, Climax Paper v. Rada, T‑155/94, Recueil, s. II‑873, bod 98).

50 Dále je namístě poznamenat, že metoda určení běžné hodnoty výrobku uvedená v čl. 2 odst. 7 písm. b) základního nařízení je výjimkou ze specifické metody upravené za tímto účelem v čl. 2 odst. 7 písm. a), přičemž posledně uvedená metoda je v zásadě použitelná v případech dovozů pocházejících ze zemí bez tržního hospodářství. Podle ustálené judikatury přitom všechna odchýlení se nebo výjimky z obecného pravidla musí být vykládány striktně (rozsudky Soudního dvora ze dne 12. prosince 1995, Oude Luttikhuis a další, C‑399/93, Recueil, s. I‑4515, bod 23; ze dne 18. ledna 2001, Komise v. Španělsko, C‑83/99, Recueil, s. I‑445, bod 19, a ze dne 12. prosince 2002, Belgie v. Komise, C‑5/01, Recueil, s. I‑11991, bod 56).

51 Původní znění čl. 2 odst. 7 základního nařízení bylo změněno nařízením č. 905/98, jelikož Rada se domnívala, že reformy uskutečněné v Rusku a v Číně zásadně změnily hospodářství těchto zemí a vyústily ve vznik podniků podřízených podmínkám tržního hospodářství. Páté odůvodnění nařízení č. 905/98 tak zdůrazňuje význam přehodnocení antidumpingové praxe s ohledem na tyto země a upřesňuje, že je zapotřebí vypočítat běžnou hodnotu podle předpisů zemí s tržním hospodářstvím, pokud lze prokázat, že při zhotovení nebo prodeji dotyčného výrobku převažují pro jednoho nebo více výrobců, na něž se vztahuje šetření, podmínky tržního hospodářství. Podle bodu 6 odůvodnění téhož nařízení „přezkoušení toho, zda převažují podmínky tržního hospodářství, se bude provádět na základě řádně odůvodněných žádostí podaných jedním nebo více výrobci, na něž se vztahuje šetření a kteří chtějí využít možnosti, aby se běžná hodnota [dotčeného výrobku] vypočítávala na základě pravidel platných pro země s tržním hospodářstvím“.

52 Z článku 2 odst. 7 základního nařízení a z výše uvedených bodů odůvodnění nařízení č. 905/98, tedy zaprvé vyplývá, že orgány Společenství musí v případě, jako je projednávaná věc, provádět přezkum případ od případu, jelikož Čína ještě nemůže být považována za zemi s tržním hospodářstvím. Běžná hodnota výrobku pocházejícího z Číny tedy může být vypočítána v souladu s pravidly použitelnými na země s tržním hospodářstvím, pouze „pokud se prokáže […], že pro výrobce nebo více výrobců převažují podmínky tržního hospodářství“.

53 Zadruhé z výše uvedených ustanovení vyplývá, že důkazní břemeno nese vyvážející výrobce, který chce získat statut udělený podnikům působícím v tržním hospodářství. Článek 2 odst. 7 písm. c) základního nařízení totiž stanoví, že žádost „musí […] být doložena dostačujícími důkazy“. Orgány Společenství tedy nemusí prokázat, že vyvážející výrobce nesplňuje podmínky užívání zmíněného statutu. Na druhou stranu je věcí orgánů Společenství, aby posoudily, zda jsou důkazy předložené vyvážejícím výrobcem dostatečné k prokázání, že podmínky uvedené v čl. 2 odst. 7 písm. c) základního nařízení jsou splněny, a soudce Společenství, aby prověřil, zda je takovéto posouzení stiženo zjevným pochybením.

54 Za účelem zhodnocení dostatečnosti důkazů předložených dotčeným výrobcem je namístě uplatnit podmínky uvedené v čl. 2 odst. 7 písm. c) první odrážce základního nařízení. V tomto ohledu vyplývá jak z použití slova „a“ mezi čtvrtou a pátou odrážkou tohoto ustanovení, tak ze samotné povahy těchto podmínek, že tyto podmínky jsou kumulativní. Dotčený výrobce tak musí splnit všechny podmínky uvedené v čl. 2 odst. 7 písm. c) základního nařízení, aby mohl získat statut udělený podnikům působícím v tržním hospodářství, a v případě, že nesplní jednu z těchto podmínek, musí být jeho žádost zamítnuta.

55 Je tedy třeba zabývat se otázkou, zda žalobkyně prokázala, že splňuje první podmínku uvedenou v čl. 2 odst. 7 písm. c) základního nařízení, podle které společnosti rozhodují o ceně, nákladech a o vstupech na základě tržních signálů odrážejících nabídku a poptávku a bez zásadních zásahů státu v této záležitosti.

3. Pokud jde o první podmínku uvedenou v čl. 2 odst. 7 písm. c) základního nařízení

a) K uplatňování jednotných cen

Argumenty účastníků řízení

56 Žalobkyně uplatňuje, že zjištění, podle kterého prodává své výrobky v Číně za jednotné ceny, je zjevně nesprávné. Žalobkyně tvrdí, že zákon o cenách se nevztahuje na trh s elektronickými váhami. V každém případě samotné znění zákona o cenách není takovým zněním, jaké popsala Komise. Žalobkyně rovněž zdůrazňuje, že seznam cen, ze kterého vycházela Rada, neodráží skutečně účtované ceny, které jsou opětovně vyjednávány s obchodníky. Žalobkyně dodává, že skutečnost, že jsou uplatňovány totožné ceny ve vztahu k smluvním partnerům na stejné úrovni obchodování, svědčí o jejím dodržování zásady řádné hospodářské soutěže tak, jak je uplatňována v rámci Evropského společenství prostřednictvím opatření proti zneužívání dominantního postavení.

57 Žalobkyně připomíná, že vysvětlila, že její ceny jsou určovány nabídkou a poptávkou a že čínský trh je vysoce konkurenceschopný. Krom toho orgány Společenství přijaly velmi neúplný a nepřesný přístup, když vzaly do úvahy pouze třináct faktur týkajících se prodejů na čínském vnitřním trhu, jejichž počet se však zvýšil na 25 701 kusů v průběhu doby šetření. Souhrn faktur týkajících se všech jednotlivých transakcí na čínském vnitřním trhu prokazující existenci vyjednávání o cenách přijatých mezi žalobkyní a jejími zákazníky byl přitom zpřístupněn osobám z Komise provádějícím šetření v průběhu jejich inspekce na místě. V tomto ohledu orgány Společenství nezohlednily skutečnost, že v průběhu těchto vyjednávání nebyl učiněn žádný odkaz na existenci vládního dozoru nad cenami. Mimoto žalobkyně se domnívá, že ve své odpovědi na dotazník týkající se udělení statutu podniku působícího v tržním hospodářství prokázala, že průměrné měsíční prodejní ceny na čínském vnitřním trhu se významně měnily, což podporuje její tvrzení, že jí přijaté ceny jednotlivých transakcí se rovněž zásadně měnily.

58 Rada tvrdí, že žalobkyně neprokázala existenci skutečných vyjednávání o cenách.

Závěry Soudu

59 Je třeba přezkoumat, zda žalobkyně v průběhu šetření předložila dostačující důkazy k prokázání, že si svobodně určovala své ceny na čínském vnitřním trhu „na základě tržních signálů odrážejících nabídku a poptávku a bez zásadních zásahů státu“, jak vyžaduje čl. 2 odst. 7 písm. c) třetí odrážka základního nařízení.

60 Žalobkyni také přísluší, aby v průběhu šetření předložila Komisi důkaz o pohybu výsledných cen jednotlivých transakcí, které uzavřela, například prostřednictvím faktur. V tomto ohledu žalobkyně nemůže orgánům Společenství vytýkat, že nevzaly do úvahy všechny faktury (kterých je více než 25 000) týkající se jednotlivých prodejů uskutečněných v průběhu doby šetření. Bylo totiž na žalobkyni, aby z těchto faktur vybrala ty, ze kterých by vyplývalo, že skutečně uplatňovala různé ceny u stejného modelu prodávaného různým zákazníkům. Je třeba dodat, že když se žalobkyně dozvěděla o závěrech Komise, že prodávala za jednotné ceny, mohla ještě v průběhu správního řízení předložit Komisi faktury, které považovala za relevantní.

61 Je namístě zkoumat, zda žalobkyně splnila požadavek týkající se předložení důkazů tím, že předložila osobám z Komise, které provádí šetření, v průběhu inspekce na místě dokumenty o vyjednávání (negotiation sheets) a smlouvy (national contracts) za účelem prokázání, že vyjednávání o cenách se odehrávala s místními čínskými dceřinými společnostmi SA Carrefour (dále jen „Carrefour“). Je přitom třeba poznamenat, že tyto dokumenty předložené žalobkyní Soudu, které neprokazují existenci slev poskytnutým jejím zákazníkům, zjevně dokládají totožnost mezi cenou účtovanou a cenou uvedenou na seznamu cen určených pro čínský vnitřní trh. Základní cena modelu nejvíce prodávaného Carrefour byla tak totožná s cenou uvedenou na seznamu cen žalobkyně pro čínský vnitřní trh. Srovnání předložených dokumentů a seznamu cen dotčeného výrobku pro čínský vnitřní trh umožňuje konstatovat, že cena předmětného modelu (tj. elektronických vah SM‑80SXB náležících do horního segmentu) se v ničem neliší od ceny uvedené ve zmíněném seznamu, tedy 6 837,61 juanů ren‑min‑bi (CNY), s tím, že pokud faktury vystavené Carrefour a předložené žalobkyní v průběhu šetření odkazují na cenu 8 000 CNY, tato částka zahrnuje 17% daň z přidané hodnoty (DPH) uplatněnou na cenu uvedenou na seznamu. Dokumenty o vyjednávání od Carrefour odkazují na cenu 12 000 CNY, tj. cenu uvedenou na seznamu plus 17% DPH a zvýšenou o dodatečný servisní poplatek 4 000 CNY. Stejná jednotnost vyplývá z ceny modelu SM‑80SXP. Konečně v odpovědi na písemnou otázku, Rada předložila Soudu fakturu pocházející od Carrefour, ze které vyplývá, že skutečně účtovaná cena odpovídá součtu ceny uvedené na seznamu, 17% DPH a dodatečného servisního poplatku 4 000 CNY, což dokládá stejné schéma jako to, které bylo odhaleno při zkoumání přezkumu dokumentů o vyjednávání. Žalobkyně krom toho při jednání potvrdila praxi spočívající v placení paušální částky 4 000 CNY jako servisního poplatku.

62 Je tedy nutno konstatovat, že ceny uvedené na fakturách, smlouvách a dokumentech o vyjednávání od Carrefour se neliší od cen uvedených na seznamu cen. Ze zkoumání dokumentů o vyjednávání je zjevné, že stejná zásada platila rovněž pro sazby uplatňované žalobkyní ve vztahu ke společnosti Nanjing Supermarket Ltd, dalšímu z jejích zákazníků.

63 V důsledku toho předložené dokumenty o vyjednávání, ani smlouvy nebo faktury neprokazují, že žalobkyně uplatňovala u stejného výrobku různé ceny ve vztahu ke svým různým zákazníkům.

64 Toto zjištění není vyvráceno skutečností, které se dovolává žalobkyně, že její hlavní zákazník na čínském vnitřním trhu, tj. společnost Shanghai Teraoka Electronic Scales Co. Ltd, s ní vyjednal lepší ceny, než jaké vyjednaly její ostatní zákazníci. Jak totiž správně uvedla Komise ve svém faxu ze dne 17. prosince 1999, lze mít pochybnosti týkající se nezávislosti tohoto podniku ve vztahu k žalobkyni. Ostatně je třeba poznamenat, že žalobkyně se ani nesnažila zpochybnit existenci předmětných vazeb ve své korespondenci s Komisí, své žalobě nebo ve své replice. Ve svém dopise ze dne 27. prosince 1999, ve kterém zpochybňuje výsledky a závěry Komise zaslané faxem ze dne 17. prosince 1999, žalobkyně vůbec nijak nekomentovala argument, že společnost Shanghai Teraoka Electronic Scales Co. Ltd je s ní propojená. Stejně tak, pokud jde o dopis ze dne 11. ledna 2000, ve kterém žalobkyně zpochybňuje odpovědi na svá vyjádření podané Komisí v dopise ze dne 4. ledna 2000, které potvrdily pochybnosti orgánu Společenství týkající se vazeb propojujících žalobkyni a zmíněnou společnost. Jelikož žalobkyně tedy nezpochybňovala existenci těchto vazeb mezi ní a společností Shanghai Teraoka Electronic Scales Co. Ltd, Komise byla oprávněna vyloučit ze své analýzy ceny účtované žalobkyní tomuto podniku.

65 Je ještě třeba zkoumat, zda i přes skutečnost, že žalobkyně nepředložila relevantní faktury, nicméně předložila dostačující důkazy ve své odpovědi uvedené v části D dotazníku šetření Komise týkající se udělení statutu podniku působícího v tržním hospodářství. Ve své odpovědi žalobkyně předala Komisi následující informace týkající se svých prodejů: množství dotčených výrobků prodaných na čínském vnitřním trhu za měsíc a průměrné měsíční prodejní ceny dotčených výrobků na čínském vnitřním trhu v průběhu doby šetření, celkový počet prodejů podle objemu a typu výrobku u hlavních výrobků prodaných žalobkyní na čínském vnitřním trhu v průběhu doby šetření, seznam prodejních cen na čínském vnitřním trhu u dotčených výrobků, měsíční objem vývozních prodejů dotčených výrobků a průměrná měsíční prodejní cena pro vývoz v průběhu doby šetření, seznam vývozních cen dotčených výrobků a seznam vývozních prodejů do Společenství zpracovaných na měsíčním základě v době tří hlavních měsíců doby šetření, tedy září 1998, ledna 1999 a března 1999.

66 Na základě údajů uvedených v tabulce přiložené k žalobě, která obsahuje průměrné měsíční prodejní ceny dotčeného výrobku na čínském vnitřním trhu v průběhu doby šetření, žalobkyně vypracovala novou tabulku obsaženou ve své replice, která dokládá procentuální pohyb mezi nejnižší a nejvyšší průměrnou cenou podle modelu elektronických vah, aby prokázala, že neuplatňovala totožné ceny. V tomto ohledu je třeba na základě údajů obsažených v odpovědi žalobkyně na část D dotazníku šetření Komise, které nebyly zpochybněny orgány Společenství, uvést tabulku znázorňující objem a procento prodejů na čínském vnitřním trhu pro každý model a procento pohybu prodejních cen v průběhu doby šetření. Je třeba zdůraznit, že podle napadeného nařízení je trh s elektronickými váhami obvykle rozdělen do tří různých segmentů: segmentu spodního, segmentu středního a segmentu horního.

Model Množství prodané na čínském vnitřním trhu Procento prodejů na čínském vnitřním trhu Procento pohybu prodejních cen na čínském vnitřním trhu DS-685B 13 693 53,28 2,21 DS-685FB 2 127 8,27 9,72 DS-685FP 26 0,10 15,86 DS-688B 3 455 13,44 11,88 DS-688P 6 0,02 není k dispozici DS-688FB 3 471 13,50 9,54 DS-688FP 88 0,34 13,47 DS-650 361 1,40 8,70 DS-681 189 0,74 68,75 SM-80/81B 151 0,59 71,89 SM-80/81P 1 982 7,71 34,55 SM-90H 18 0,07 21,87 RM-30 134 0,52 47,64

67 Tato tabulka uvádí osm modelů (DS‑685FP, DS‑688P, DS‑688FP, DS‑650, DS‑681, SM‑80/81B, SM‑90H a RM‑30), které celkově představují 3,78 % prodejů žalobkyně na čínském vnitřním trhu. Jsou to přitom zejména tyto modely, jejichž ceny se pohybují nejvíce. Následně je třeba poznamenat, že vzhledem k malému objemu celkových prodejů těchto modelů nemohou být pohyby v jejich cenách považovány za znázorňující charakteristický trend celkového chování žalobkyně, pokud jde o určení cen uplatňovaných ve vztahu k různým zákazníkům žalobkyně.

68 Pokud jde o 71,89 a 34,55% pohyby cen zjištěné u elektronických vah SM‑80/81B a SM‑80/81P, které náleží do horního segmentu, tyto pohyby vyplývají hlavně ze skutečnosti, jak poznamenala Rada, a aniž by žalobkyně v tomto bodě tvrdila opak, že předmětné modely zahrnují určitý počet podmodelů. Jelikož každý podmodel má rozdílnou cenu, a ačkoli je stejný podmodel prodáván za jednotnou cenu, dochází k pohybu průměrné prodejní ceny, který závisí na příslušném objemu prodejů každého podmodelu v daném období.

69 Z této tabulky rovněž vyplývá, že u nejvíce prodávaného modelu (tedy modelu DS‑685B, který představuje 53,28 % prodejů na čínském vnitřním trhu) se průměrné měsíční ceny pohybovaly v rámci 2,21 %. Je třeba nicméně poznamenat, že tento pohyb, který je vcelku nízký, nepotvrzuje sám o sobě existenci různých cen ve vztahu k různým zákazníkům. Konečně, přibližný 10% pohyb cen u každého ze tří modelů, které zbývá přezkoumat (tedy modelů DS‑685FB, DS‑688B a DS‑688FB) nemůže být sám o sobě považován za významný.

70 Údaje poskytnuté žalobkyní se tedy týkají pouze průměrných měsíčních prodejních cen, jejichž vývoj může být rovněž způsoben pohybem cen v čase a nevylučuje tak, že ve vztahu k různým zákazníkům byly ve stejném období uplatňovány jednotné ceny. Je tedy namístě poznamenat, že údaje ve spisu a zejména údaje uvedené v tabulce v bodě 66 tohoto rozsudku neumožňují dojít ke zjištění, že v průběhu doby šetření byly různým zákazníkům skutečně účtovány různé ceny.

71 Krom toho, pokud jde o argument žalobkyně, že působí v kontextu obecné hospodářské soutěže a vytváří a upravuje a přizpůsobuje své ceny v závislosti na cenách svých soutěžitelů, postačí poznamenat, že žalobkyně nepředložila žádný důkaz, který by podporoval toto tvrzení. Mimoto žalobkyně neprokázala, že podmínky, za kterých by uplatňování různých cen mohlo být podle pravidel hospodářské soutěže považováno za zneužívající, jsou v projednávané věci splněny.

72 Konečně, pokud jde o argument žalobkyně, že zákon o cenách neměl vliv na její cenovou politiku, postačí konstatovat, že Rada se neopírala o případnou použitelnost tohoto zákona, ale o skutečnost, že žalobkyně nepředložila dostačující důkazy o tom, že určovala ceny v závislosti na tržních podmínkách.

73 Následkem toho se Komise a poté Rada mohly domnívat, aniž by se dopustili zjevně nesprávného posouzení, že žalobkyně nepředložila v průběhu šetření dostačující důkazy, který by prokázaly, že od různých zákazníků požadovala u stejného výrobku různé ceny.

b) K prodejům se ztrátou

Argumenty účastníků řízení

74 Žalobkyně tvrdí, že závěr Komise, že žalobkyně systematicky prodávala na čínském vnitřním trhu se ztrátou, je předčasný a irelevantní. Jednak totiž Komise nevyčkala na poskytnutí úplných údajů nezbytných k rozhodnutí o tomto bodě. Jednak ze závěrů Rady vyplývá, že taková praxe běžně existuje u některých subjektů působících v podmínkách tržního hospodářství. Žalobkyně v tomto ohledu odkazuje na 30. a 38. bod odůvodnění napadeného nařízení.

75 Pokud jde o celkovou bilanci zisků a ztrát, žalobkyně zpochybňuje závěry orgánů Společenství, že utrpěla podstatné a systematické ztráty na čínském vnitřním trhu a realizovala vysoký zisk na vývozních trzích. Žalobkyně uvádí, že na čínském vnitřním trhu prodává velké množství jiných výrobků, než jsou elektronické váhy. Veškeré údaje týkající se prodejů realizovaných na čínském vnitřním trhu, které jsou vyúčtovány v ziscích a ztrátách, odpovídají všem výrobkům a nemohou tedy, jak uplatňuje žalobkyně, představovat spolehlivý údaj o ziskovosti prodejů elektronických vah na čínském vnitřním trhu. Krom toho tato bilance neuvádí odděleně ztráty a zisky jednak z vývozních prodejů a jednak z prodejů na čínském vnitřním trhu. Za těchto podmínek je podle žalobkyně nepřesné tvrdit, že výsledkový účet jasně uvádí vysoké zisky z vývozů a podstatné ztráty z prodejů na čínském vnitřním trhu.

76 Podle žalobkyně orgány Společenství nikdy nesdělily výpočty potvrzující jejich tvrzení. Žalobkyně se domnívá, na základě odhadů, které byla schopna učinit pokud jde o výpočty orgánů Společenství, že výsledky takové transakce ukazují 1,96% zisk u prodejů na čínském vnitřním trhu v roce 1997 a podle žalobkyně nepodstatnou 0,73% ztrátu v roce 1998. Podle stejného výpočtu její zisky z vývozu vzrostly na 8,68 % v roce 1997 a na 10,50 % v roce 1998. Podle žalobkyně se tedy Rada dopustila zjevně nesprávného posouzení, když dospěla k závěru, že tyto údaje jasně znázorňují podstatné ztráty týkající se prodejů na čínském vnitřním trhu v průběhu několika let.

77 Mimoto žalobkyně zpochybňuje, v rozporu s tím, co tvrdí Rada, že utrpěla „podstatné ztráty“ týkající se prodejů modelu DS‑685B na čínském vnitřním trhu v průběhu doby šetření a uplatňuje, že Rada nezveřejnila skutečnosti, které vzala do úvahy, když dospěla k takovémuto zjištění. Žalobkyně podotýká, že její korespondence s Komisí naopak potvrzuje, že většina zisků žalobkyně byla realizována z prodejů na čínském vnitřním trhu, zejména z prodejů modelů SM‑80 a SM‑90.

78 Krom toho žalobkyně vyzývá Radu, aby předložila údaje, které použila při dosažení závěru, že žalobkyně prodávala skoro všechny své modely na čínském vnitřním trhu se ztrátou a za jednotné ceny. Pokud Rada předloží nové údaje, žalobkyně vznáší nový žalobní důvod spočívající v tom, že tyto údaje nebyly sděleny ve smyslu základního nařízení, což představuje porušení čl. 20 odst. 4 zmíněného nařízení.

79 Podle Rady, z odpovědi žalobkyně na dotazník šetření Komise a dokumentů získaných v průběhu inspekce na místě vyplývá, že žalobkyně dosáhla zvýšených zisků v případě svých vývozů, zatímco utrpěla podstatné ztráty na čínském vnitřním trhu.

80 Mimoto Rada je názoru, že výpočet provedený žalobkyní není platný, jelikož žalobkyně opomenula vzít do úvahy subvence, které získala, a pokud jde o rok 1998, příjmy pocházející z jiných transakcí. Podle výpočtu Rady tedy prodeje žalobkyně na čínském vnitřním trhu ve skutečnosti vykazují podle jejího názoru nepodstatný 0,24% zisk za rok 1997 a 2,59% ztrátu za rok 1998, kterou považuje za podstatnou, zatímco zisky z vývozu se zvýšily na 6,96 % v roce 1997 a na 8,67 % v roce 1998. Rada v tomto směru předložila následující tabulku přebírající zisky a ztráty žalobkyně a zahrnující subvence, které žalobkyně získala a jejichž výše je označena tučně (tato tabulka byla zrevidována Soudem z důvodu co největší přesnosti):

1998 1997 Celkem Vývoz Vnitřní trh Celkem Vývoz Vnitřní trh Prodeje 123 463 310,37 76 972 132,82 46 491 177,55 106 828 244,78 64 065 349,63 42 762 895,15 Prodejní náklady 97 605 947,54 57 656 631,16 39 949 316,38 84 044 953,44 48 673 547,18 35 371 406,26 Ostatní výdaje a příjmy 18 113 541,34 + 2 273 246,55 + 150 000,00 20 536 787,89 11 230 395,63 + 1 409 412,86 12 639 808,49 6 883 145,71 + 863 833,68 7 746 979,39 16 381 137,64 + 1 844 989,62 18 226 127,26 9 828 682,58 + 1 106 993,77 10 935 676,35 6 552 455,06 + 737 995,84 7 290 450,90 Zisky/ ztráty 7 743 821,49 5 320 574,94 8 085 106,03 6 675 693,17 - 341 284,54 1 205 118,22 6 402 153,70 4 557 164,08 5 563 119,87 4 456 126,10 839 033,83 101 037,99 Zisky/ ztráty jako % z obratu (prodeje) 6,27 4,31 10,50 8,67 - 0,73 - 2,59 5,99 4,27 8,68 6,96 1,96 0,24

Závěry Soudu

81 Je namístě prověřit zaprvé, zda procesní práva žalobkyně byla porušena, pokud jde o skutkové okolnosti, na kterých orgány Společenství založily svůj závěr o prodejích se ztrátou, zadruhé, zda se orgány Společenství dopustily zjevně nesprávného posouzení, když se domnívaly, že prodeje se ztrátou představují skutečnost umožňující učinit závěr, že žalobkyně nepůsobila v podmínkách tržního hospodářství, a zatřetí, zda se orgány Společenství dopustily zjevně nesprávného posouzení, když na základě těchto skutečností konstatovaly existenci prodejů se ztrátou.

82 Zaprvé, pokud jde o bod žalobního důvodu žalobkyně týkající se porušení jejích procesních práv, postačí odkázat na bod 40 výše.

83 Zadruhé, je třeba poznamenat, že argument žalobkyně, že některé subjekty působící v podmínkách tržního hospodářství někdy rovněž uskutečňují prodeje se ztrátou, sám o sobě neovlivňuje skutečnost, že taková praxe může být považována za jeden z ukazatelů umožňující dojít k závěru, zejména v případě dalších ukazatelů, jako jsou jednotné ceny a omezení prodejů, že hospodářský subjekt neprokázal, že splnil první z podmínek stanovených v čl. 2 odst. 7 písm. c) základního nařízení.

84 Zatřetí je třeba připomenout, že Rada odůvodnila zamítnutí statutu podniku působícího v tržním hospodářství z důvodu, že „důkazy naznačovaly, že ceny [žalobkyně na čínském vnitřním trhu] byly již několik let ztrátové“. Je rovněž třeba zdůraznit, že bylo věcí žalobkyně, aby prokázala, že podniká v podmínkách tržního hospodářství. Poté, co byla přitom informována Komisí dopisem ze dne 17. prosince 1999, že posledně uvedená se domnívala, že žalobkyně systematicky podstupovala ztráty na čínském vnitřním trhu, žalobkyně, aniž by předložila důkazy prokazující opak, se omezila na tvrzení ve svých dopisech ze dne 27. prosince 1999 a 11. ledna 2000, že Komise nemůže učinit takový závěr, aniž by měla k dispozici údaje, které byly vyžadovány pouze v rámci odpovědi na část C dotazníku šetření týkající se zejména ziskovosti podniku. Měla‑li žalobkyně za to, že závěry Komise byly nesprávné, nic jí nebránilo v tom, aby Komisi předložila relevantní písemnosti případně prokazující existenci zisků na čínském vnitřním trhu v dotčených letech. Žalobkyně však takové důkazy nepředložila.

85 Pokud jde dále o důkazy, na jejichž základě orgány Společenství založily svoje posouzení, je třeba nejdříve usoudit, že skutečnost, že žalobkyně rovněž prodávala jiné výrobky než elektronické váhy v projednávané věci neznamená, že Komise se dopustila zjevně nesprávného posouzení, když použila údaje z výsledkového účtu žalobkyně za účelem posouzení jejích ztrát a zisků, pokud jde o dotčený výrobek., Na základě dokumentů poskytnutých žalobkyní v šetření bylo totiž možné určit objem prodejů elektronických vah v reálné peněžní hodnotě. V tomto ohledu je třeba poznamenat, že pokud se prodeje měří v reálné peněžní hodnotě, a nikoliv v kusech, lze konstatovat, že prodeje elektronických vah představují přibližně tři čtvrtiny prodejů žalobkyně na čínském vnitřním trhu. Podle výsledkového účtu za rok 1998 se totiž obrat žalobkyně na čínském vnitřním trhu rovnal téměř 46,5 milionům CNY (tedy celkovému obratu sníženému o obrat z vývozu), zatímco podle tabulky uvádějící průměrnou měsíční prodejní cenu a množství prodaných elektronických vah za měsíc na čínském vnitřním trhu v průběhu doby šetření, která byla předložena žalobkyní a nebyla zpochybňována Radou, dosáhla částka z prodejů elektronických vah 34,1 milionů CNY.

86 Dále je třeba rozhodnout o platnosti výpočtu žalobkyně, podle kterého její prodeje na čínském vnitřním trhu vykazovaly 1,96% zisk v účetním období 1997 a 0,73% ztrátu v účetním období 1998. V tomto směru Rada správně uvádí, že žalobkyně přidala k příjmům ze svých prodejů v období 1997–1998 subvence přesahující 4 miliony CNY.

87 Tato okolnost umožňuje zpochybnit hodnotu výpočtu žalobkyně. Je-li totiž pravda, že v tržním hospodářství rovněž existují subvence, jedná se totiž vždy o aspekt, který je tržním podmínkám cizí a představuje zásah veřejné moci, který může vychýlit chování podniků jiným směrem, než jaký by vyplýval z důsledku působení tržních sil. Je namístě zdůraznit, že i když částka dotčených subvencí není podstatná ve srovnání s celkovým obratem žalobkyně v těchto dvou letech, je podstatná v rámci srovnání s nízkými a příležitostnými zisky dosaženými na čínském trhu.

88 Pokud se subvence získané žalobkyní odečtou od zisků, kterých dosáhla, jak učinila Rada (viz bod 80 výše), lze totiž konstatovat, jak se zdá být pravděpodobné, že ztráty žalobkyně na čínském vnitřním trhu činily 2,59 % v roce 1998, zatímco v roce 1997 byla její situace téměř vyrovnaná, se ziskem 0,24 %. Stejně tak tento výpočet ukazuje, že ztráty žalobkyně na čínském vnitřním trhu za tyto dva předmětné roky mohly přesáhnout 1,1 milionu CNY, zatímco zisky žalobkyně z vývozu činily více než 11,1 milionů CNY.

89 Za těchto okolností je třeba samozřejmě konstatovat, že znění bodů odůvodnění napadeného nařízení jde nad rámec toho, co vyplývá z důkazů, o které se opíraly orgány Společenství. Nicméně na základě těchto důkazů mohly orgány Společenství učinit závěr, aniž by se dopustily zjevného pochybení, že prodeje žalobkyně v Číně nebyly celkově výdělečné v období, ke kterému byly údaje k dispozici.

90 To představuje ukazatel, který ve spojení s jinými relevantními skutečnostmi mohl odůvodňovat závěr, že žalobkyně neprokázala, že podnikala v podmínkách tržního hospodářství.

91 V případě takovéhoto ukazatele bylo na žalobkyni, aby v průběhu správního řízení buď předložila důkazy, které by mohly vyvrátit závěr orgánů Společenství založený na této okolnosti, nebo aby poskytla konkrétní důkazy prokazující, že i přes celkovou neziskovost byly její prodeje v Číně v souladu s chováním podniku podnikajícího v tržních podmínkách.

92 V tomto ohledu žalobkyně pouze tvrdí, že na čínském vnitřním trhu byla většina zisků dosažena z prodejů modelu SM‑80 a modelu SM‑90 elektronických vah. Uskutečnění těchto zisků z prodeje dotčených modelů umožňuje, třebaže bylo shledáno, že žalobkyně utrpěla ztráty u všech ostatních elektronických vah, dojít k závěru, že u ostatních modelů byly ztráty ještě vyšší, zejména u nejprodávanějších modelů, jako je model DS‑685B představující spodní segment, což vyvrací výpočet žalobkyně, zejména pokud jde o rok 1998. Žalobkyně vyvážela do Evropských společenství právě tyto modely spodního segmentu.

93 Za těchto okolností je třeba se domnívat, že žalobkyně neprokázala, že se orgány Společenství dopustily zjevně nesprávného posouzení, když konstatovaly, že žalobkyně prodávala její výrobky v Číně se ztrátou.

c) K poměru mezi prodeji na čínském vnitřním trhu a vývozy

Argumenty účastníků řízení

94 Žalobkyně odmítá tvrzení uvedené v napadeném nařízení, že nebyla úplně svobodná v rozhodování o poměru mezi svými prodeji na čínském vnitřním trhu a svými vývozními prodeji.

95 Žalobkyně zpochybňuje tvrzení, že jí byla uložena vývozní kvóta v souladu s jejími stanovami a článkem 15 podrobných předpisů k provedení čínského zákona o společnostech, jejichž kapitál je výlučně ve vlastnictví zahraničních investorů (dále jen „podrobné předpisy“) na základě smlouvy uzavřené mezi žalobkyní a místním orgánem odpovědným za investice. Žalobkyně tvrdí, že neexistence takové kvóty je doložena jednak osvědčením hospodářské komise pro zahraniční věci Jinshanu (Čína) ze dne 22. prosince 1999 (dále jen „osvědčení Jinshan“) a jednak skutečností, že žalobkyně uskutečňovala většinu svých prodejů na čínském vnitřním trhu. Žalobkyně uvádí, že osvědčení Jinshan výslovně potvrzuje, že žádná vývozní kvóta nebyla čínskými orgány stanovena. Podle žalobkyně je zmíněný důkaz jediným relevantním důkazem prokazujícím, že jí čínská vláda neuložila žádnou kvótu.

96 Žalobkyně zpochybňuje tvrzení Rady o politice uplatňované v této oblasti čínskou vládou. Podle žalobkyně nemůže být vážně zpochybňována existence čínských veřejných podniků vyrábějících elektronické váhy, které v osmdesátých letech zahájily prodej zmíněných vah na čínském vnitřním trhu.

97 Rada uplatňuje, že orgány Společenství konstatovaly v období mezi rokem 1996 a dobou šetření, že existuje stálý poměr mezi vývozními prodeji Shanghai Teraoka a prodeji této společnosti na čínském vnitřním trhu, a že žalobkyně nevysvětlila, proč přes její ztráty na čínském vnitřním trhu udržovala takový procentuální poměr, pokud jí nebyla uložena žádná kvóta pro vývozní prodeje.

Závěry Soudu

98 Osvědčení Jinshan je formulováno následovně:

„My, hospodářská komise pro zahraniční věci Jinshanu, jsme orgánem schvalujícím založení podniku Shanghai Teraoka Electronic Co. Ltd v Číně, který je zcela vlastněn podnikem Teraoka Seiko Co. Ltd, Japonsko. S ohledem na vynikající úvodní vyjednávání mezi Kazuharuou Teraokaem, předsedou správní rady a námi, jsme nestanovili žádnou vývozní kvótu pro tuto společnost. Navíc nebylo zapotřebí podepsat smlouvu z důvodu, že Shanghai Teraoka Electronic Co. Ltd je společností, jejíž kapitál je výlučně ve vlastnictví zahraničních investorů.“

99 Za účelem určení, zda tento dokument prokazuje, že žalobkyně byla svobodná rozhodnout na základě tržních podmínek o tom, jaké množství jejích výrobků bude určeno k prodeji na čínském vnitřním trhu a jaké množství bude určeno k vývozu, je třeba nejdříve připomenout znění čínských právních předpisů upravujících založení podniku jako je podnik žalobkyně.

100 Článek 15 podrobných předpisů uvádí, že návrh na založení podniku, jehož kapitál je výlučně ve vlastnictví zahraničních investorů, musí obsahovat zejména určení poměru mezi prodeji na čínském vnitřním trhu a na mezinárodním trhu. Na základě článku 45 těchto předpisů, „pokud podnik, jehož kapitál je výlučně ve vlastnictví zahraničních investorů, prodává výrobky na čínském [vnitřním] trhu, musí splňovat schválenou prodejní kvótu“ a „v případě, že podnik, jehož kapitál je výlučně ve vlastnictví zahraničních investorů, zamýšlí prodat více svých výrobků na čínském [vnitřním] trhu, než stanovuje schválená prodejní kvóta, je vyžadován souhlas vyšetřujícího a schvalujícího orgánu.“

101 Pokud jde o existenci „smlouvy“ uzavřené na základě článku 15 podrobných předpisů je namístě uvést, že ve skutečnosti jde o „návrh na založení podniku, jehož kapitál je výlučně ve vlastnictví zahraničních investorů“, ve které musí být zejména uveden poměr mezi prodejem výrobků na čínském vnitřním trhu a vývozním prodejem. I přes žádost Komise o předložení takového dokumentu, je přitom třeba konstatovat, že takový dokument se nenachází mezi informacemi, které žalobkyně předložila Komisi v průběhu šetření.

102 Naproti tomu v odpovědi na písemnou otázku žalobkyně předložila Soudu dokumenty týkající se postupu při jejím založení. Ze třech z těchto dokumentů, tedy ze studie o realizovatelnosti projektu výroby a fungování vysoce přesných snímačů a jejich použití v rámci jediné investice, předložené žalobkyní dne 8. srpna 1992, z úředního vyjádření k projektu provincie Jinshan ze dne 3. září 1992 a z návrhu na schválení projektu založení podniku, jehož kapitál je ve vlastnictví zahraničních investorů, který byl zapsán u zahraniční komise hospodářské spolupráce provincie Jinshan dne 4. září 1992, vyplývá, že 50 % výrobků bylo určeno k prodeji do zahraničí. Ostatní dokumenty, zejména spis nově založeného nebo rozšířeného podniku uložený u komise pro rozvoj a plánování provincie Jinshan dne 31. srpna 1992, zpráva ke studii o realizovatelnosti a stanovám podniku, jehož kapitál je ve vlastnictví zahraničních investorů, připravena zahraniční komisí hospodářské spolupráce provincie Jinshan dne 17. září 1992, a úřední vyjádření provincie Jinshan ze dne 17. září 1992 ke studii o realizovatelnosti a stanovám podniku, jehož kapitál je ve vlastnictví zahraničních investorů, pouze uvádí, že „část“ výroby bude vyvezena. Tyto dokumenty jednak potvrzují, že žalobkyně musela uvést procento svých prodejů určených k vývozu při podání svého návrhu na založení společnosti, jejíž kapitál je výlučně ve vlastnictví zahraničních investorů a jednak, že toto procento bylo předmětem schválení orgánů provincie Jinshan v úředním vyjádření ze dne 3. září 1992 k návrhu na založení žalobkyně. Tyto dokumenty ukazují, že při založení žalobkyně nebylo zamýšleno, aby žalobkyně disponovala úplnou svobodou, pokud jde o rozvržení jejích prodejů. Tyto dokumenty jsou tedy v rozporu s osvědčením Jinshan. Za těchto podmínek toto osvědčení není dostačující k prokázání, že žalobkyně byla svobodná v rozhodování o tom, jaké množství jejích výrobků má být prodáváno na čínském vnitřním trhu a v jakém rozsahu mají být její výrobky vyváženy, aniž by byla ovlivňována čínskými orgány.

103 Je tedy namístě prověřit, zda žalobkyně krom toho předložila v průběhu správního řízení důkazy, které umožňují konstatovat, že jí nebyla uložena žádná kvóta, pokud jde o rozvržení jejích prodejů mezi čínský vnitřní trh a vývoz, a že její hospodářská rozhodnutí byla činěna na základě tržních signálů odrážejících nabídku a poptávku.

104 V tomto ohledu je třeba reprodukovat tabulku vypracovanou žalobkyní, jejíž obsah nebyl zpochybněn Radou, obsahující údaje, které žalobkyně předložila Komisi ve své odpovědi na dotazník šetření týkající se statutu podniku působícího v tržním hospodářství:

1995 1996 1997 1998 DŠ * Prodeje v Číně 9 020 26 122 23 241 26 183 25 695 Prodeje v ES 2 070 9 045 4 407 7 597 5 552 Prodeje ve světě celkem 12 452 43 859 40 882 44 740 42 687 Prodeje v Číně jako procento z celkových prodejů 72,44 59,56 56,85 58,52 60,19

* Doba šetření.

105 Tato tabulka ukazuje, že mezi rokem 1996 a koncem doby šetření se prodeje na čínském vnitřním trhu pohybovaly mezi přibližně 57 a 60 % z veškerých prodejů, což dokládá malý pohyb. S přihlédnutím k těmto stálým procentům je třeba se domnívat, že existoval určitý stanovený poměr mezi prodeji žalobkyně na čínském vnitřním trhu a jejími vývozními prodeji a že tento poměr byl téměř konstantní. Pokud jde o skutečnost, že procento prodejů na čínském vnitřním trhu bylo v roce 1995 přibližně 72 %, je namístě uvést, že sama žalobkyně zmínila v průběhu inspekce na místě, že zahájila výrobu elektronických vah až v roce 1995 a že až v roce 1996 dosáhla své plné výrobní kapacity. Uvedený poměr prodejů v roce 1995, který se liší od poměru prodejů v jiných letech, tedy nemůže být považován za reprezentativní z hlediska zvláštních okolností tohoto roku, jelikož celkové prodeje v roce 1995 dosáhly pouze přibližně jedné třetiny celkových prodejů zaznamenaných v průběhu ostatních let. Nic tedy nebrání tomu, aby byly vzaty do úvahy pouze pozdější roky a následnému zjištění, že poměr byl konstantní.

106 Skutečnost, že zmíněný poměr nebyl 50 %, jak bylo stanoveno v pravidlech a ustanoveních týkajících se založení žalobkyně, ale přibližně 60 %, sama o sobě neprokazuje, že toto rozvržení prodejů bylo výsledkem samostaného rozhodování žalobkyně na základě tržních signálů bez jakéhokoli vlivu čínských orgánů. Je totiž důležité zdůraznit, že podrobné předpisy stanoví možnost zvýšení kvóty pro podíl vnitrostátních prodejů žalobkyně za podmínky schválení příslušného orgánu.

107 Mimoto je v tomto kontextu charakterizovaném prodeji se ztrátou nebo v každém případě nízkoziskovými prodeji uskutečňovanými žalobkyní na čínském vnitřním trhu, jakož i subvencemi, které jí byly uděleny, namístě poznamenat, že se závěr, podle kterého tento konstantní poměr není výsledkem tržních sil, jevil jako nejpravděpodobnější, a bylo na žalobkyni, aby prokázala opak.

108 Při jednání žalobkyně v odpověď na otázku Soudu týkající se skutečnosti, že Shanghai Teraoka soustavně prodávala 60 % svých výrobků na čínském vnitřním trhu, i když její prodeje byly ztrátové, vysvětlila, že ve Spojeném království měla sesterskou společnost vyrábějící velkou část výrobků určených pro evropský trh a že z tohoto důvodu žalobkyně neměla potřebu vyvážet na tento trh z Číny. Tento argument však nestačí k vysvětlení, proč žalobkyně prodávala se ztrátou na čínském vnitřním trhu. Jak uplatňuje Rada, v podmínkách tržního hospodářství by žalobkyně usilovala buď o zvýšení svých cen na čínském vnitřním trhu, nebo o zastavení prodejů na tomto trhu, aby se mohla soustředit výlučně na svou vývozní činnost.

109 Za těchto okolností je namístě domnívat se, že žalobkyně nepředložila dostačující důkazy prokazující, že byla svobodná v rozhodování zda a v jakém množství prodávat na čínském vnitřním trhu.

d) Závěr, pokud jde o první podmínku stanovenou v čl. 2 odst. 7 písm. c) základního nařízení

110 Je třeba zaprvé poznamenat, že jak vyplývá z bodů 59 až 73 tohoto rozsudku, žalobkyně v šetření nepředložila dostačující důkazy prokazující, že požadovala odlišné ceny u rozdílných zákazníků a že její hospodářská rozhodnutí byla činěna na základě tržních signálů odrážejících nabídku a poptávku.

111 Zadruhé je namístě konstatovat, jak vyplývá z bodů 81 až 93 výše, že žalobkyně neprokázala, že v Číně neprodávala své výrobky se ztrátou, nebo že pro její chování existovaly čistě obchodní důvody.

112 Zatřetí je třeba poznamenat, jak vyplývá z bodů 98 až 109 výše, že žalobkyně neprokázala, že udržovala zjištěný poměr mezi svými prodeji na čínském vnitřním trhu a svými vývozy čistě z obchodních důvodů a že tento poměr jí nebyl uložen předmětnými ustanoveními čínského zákona. Žalobkyně zejména nepředložila nejmenší přijatelný důkaz vysvětlující, proč tento poměr udržovala přes své ztráty na čínském vnitřním trhu, třebaže její vývozní prodeje byly ziskové.

113 Z výše uvedeného vyplývá, že se orgány Společenství nedopustily zjevně nesprávného skutkového zjištění, když na základě důkazů předložených žalobkyní v šetření došly k závěru, že žalobkyně neprokázala, že splňuje první podmínku stanovenou v čl. 2 odst. 7 písm. c) základního nařízení, a že tedy podniká v podmínkách tržního hospodářství.

114 Následkem toho musí být první žalobní důvod zamítnut jako neopodstatněný.

B – K druhému žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení čl. 3 odst. 2, 3, 5 a 8 základního nařízení a zjevně nesprávného posouzení při zjišťování újmy

1. Úvodní poznámky

115 Žalobkyně uplatňuje, že orgány Společenství porušily čl. 3 odst. 2, 3, 5 a 8 základního nařízení, když došly k závěru, že výrobnímu odvětví Společenství byla způsobena podstatná újma. Tento žalobní důvod může být rozdělen do šesti částí. První část žalobního důvodu vychází z porušení čl. 3 odst. 5 základního nařízení, druhá část žalobního důvodu vychází z toho, že při zjišťování újmy byly vzaty v úvahy nedumpingové dovozy, třetí část žalobního důvodu vychází ze závěru, že výrobní odvětví Společenství utrpělo podstatnou újmu, čtvrtá část žalobního důvodu vychází ze zjevného pochybení orgánů Společenství, které se týká posouzení rozsahu skutečného dumpingového rozpětí, pátá část žalobního důvodu vychází z porušení čl. 3 odst. 2 a 3 základního nařízení tím, že byly vzaty do úvahy údaje statistického úřadu Evropských společenství (Eurostat) a šestá část žalobního důvodu vychází z porušení čl. 3 odst. 2 a 8 základního nařízení, které se týká posouzení účinků dumpingových dovozů ve vztahu k výrobě části obdobného výrobku ve Společenství.

116 Před zkoumáním těchto různých částí druhého žalobního důvodu je namístě přezkoumat údajné porušení článku 48 jednacího řádu Soudu, kterého se žalobkyně dovolává v replice.

117 Žalobkyně uplatňuje, že Rada porušila jednací řád, když uvedla nové skutkové okolnosti nebo úvahy ve své žalobní odpovědi, které žalobkyni nebyly nikdy sděleny v průběhu správního řízení. Jde zejména o prohlášení obsažené v žalobní odpovědi, podle kterého „vývoj rozvržení prodejů vyplýval zejména z nedávného růstu prodejů elektronických vah horního segmentu“. Je třeba konstatovat, že odkaz na článek 48 jednacího řádu není relevantní, jelikož v projednávané věci žalobkyně Radě v podstatě vytýká to, že doplnila odůvodnění napadeného nařízení ve stadiu své žalobní odpovědi. V tomto případě postačí poznamenat, že tento bod žalobního důvodu žalobkyně je založený na chybném předpokladu. Jak totiž vyplývá z informačního dokumentu ze dne 21. září 2000, Komise žalobkyni sdělila vývoj objemu prodejů u každého segmentu samostatně. Tento bod žalobního důvodu tedy musí být zamítnut.

118 Pokud jde o meritum druhého žalobního důvodu, je třeba úvodem připomenout, jak Soud uvedl v bodě 48 výše, že při posuzování složitých hospodářských otázek disponují orgány Společenství širokou posuzovací pravomocí.

119 Je na žalobkyni, aby předložila důkazy, které Soudu umožňují konstatovat, že se Rada dopustila zjevně nesprávného posouzení při zjišťování újmy (rozsudky Soudu ze dne 17. prosince 1997, EFMA v. Rada, T‑121/95, Recueil, s. II‑2391, bod 106; ze dne 28. října 1999, EFNA v. Rada, T‑210/95, Recueil, s. II‑3291, bod 58, a ze dne 19. září 2001, Mukand a další v. Rada, T‑58/99, Recueil, s. II‑2521, bod 41).

120 Je třeba se nejdříve přezkoumat šestou část žalobního důvodu.

2. Šestá část: pokud jde o porušení čl. 3 odst. 2 a 8 základního nařízení, které se týká posouzení účinků dumpingových dovozů ve vztahu k výrobě části obdobného výrobku ve Společenství

a) Argumenty účastníků řízení

121 Žalobkyně tvrdí, že Rada porušila čl. 3 odst. 2 ve spojení s čl. 3 odst. 8 základního nařízení, když posoudila účinky dovozů pouze ve vztahu k části obdobného výrobku. Podle žalobkyně jasné znění zmíněného odstavce 8 neumožňuje posouzení dovozů pouze ve vztahu k části obdobného výrobku, v projednávané věci, tedy elektronických vah nižší kvality. Mimoto žalobkyně uvádí, že Rada zamítla návrhy na zjištění újmy na základě posouzení pouze části obdobného výrobku. Žalobkyně v tomto směru odkazuje na nařízení Rady (EHS) č. 3482/92 ze dne 30. listopadu 1992 o uložení konečného antidumpingového cla z dovozu do Společenství velkých hliníkových elektrolytických kondenzátorů pocházejících z Japonska a v konečném výběru uloženého prozatímního antidumpingového cla (Úř. věst. L 353, s. 1) a zejména na 12. bod odůvodnění tohoto nařízení.

122 Rada si sama protiřečí, když potvrdila zaměnitelnou povahu tří segmentů dotčeného výrobku, avšak nakonec do své analýzy týkající se zjištění újmy nezahrnula hospodářské údaje o středním a horním segmentu.

123 Podle žalobkyně zvýšení prodejů modelů vysoké kvality v průběhu doby šetření nebylo pro orgány Společenství novou skutečností a v nedávno ukončených šetřeních orgány Společenství neposuzovaly samostatně různé segmenty obdobného výrobku. Žalobkyně opírá svůj argument o 37. až 48. bod odůvodnění nařízení Rady (ES) č. 468/2001 ze dne 6. března 2001 o uložení konečného antidumpingového cla z dovozu některých elektronických vah pocházejících z Japonska (Úř. věst. L 67, s. 24) a 47. až 58. bod odůvodnění nařízení Rady (ES) č. 469/2001 ze dne 6. března 2001 o uložení konečného antidumpingového cla z dovozu některých elektronických vah pocházejících ze Singapuru (Úř. věst. L 67, s. 37).

124 Pokud jde o takzvanou metodu „průměrného výpočtu“, žalobkyně má za to, že čl. 3 odst. 8 základního nařízení ukládá orgánům Společenství povinnost posuzovat účinky dumpingových dovozů ve vztahu k výrobě obdobného výrobku ve Společenství, v projednávané věci elektronických vah, a zdůrazňuje cíl tohoto ustanovení. Žalobkyně požaduje, aby posouzení vývoje různých ukazatelů újmy uvedených v čl. 3 odst. 5 základního nařízení a přezkum účinků dovozů provedený s ohledem na pouze část dotčeného výrobku byly prohlášeny za neslučitelné s čl. 3 odst. 8 základního nařízení.

125 Rada uplatňuje, že její analytická metoda podle jednotlivých segmentů je v souladu s čl. 3 odst. 8 základního nařízení. Uvádí, že výběr takové metody je vyžadován podstatným zvýšením objemu dovozů elektronických vah horního segmentu. Tato okolnost vysvětluje rozdílný postup orgánů Společenství mezi šetřením, které vedlo k přijetí napadeného nařízení a šetřeními, kterých se dovolává žalobkyně.

b) Závěry Soudu

126 Je třeba připomenout, že z 10. bodu odůvodnění napadeného nařízení vyplývá, že trh s elektronickými váhami je obvykle rozdělen do tří různých segmentů, jak také připomněl Soud v bodě 66 výše: segmentu spodního, segmentu středního a segmentu horního.

127 Je namístě nejprve konstatovat, že z čl. 3 odst. 8 základního nařízení nevyplývá, že analýza podle jednotlivých segmentů je vyloučena a že je vyžadována metoda průměrného výpočtu. Je třeba poznamenat, jak správně uvádí Rada, že v rámci zjišťování újmy podle článku 3 základního nařízení mohou orgány Společenství provést analýzu podle jednotlivých segmentů za účelem posouzení různých ukazatelů újmy, zejména pokud jsou výsledky dosažené na základě jiné metody, ať již z jakéhokoliv důvodu, pochybné za předpokladu, že je náležitě vzat do úvahy výrobek ve svém celku.

128 Podle 11. bodu odůvodnění napadeného nařízení se dotčený výrobek skládá ze tří spojených segmentů. Dvanáctý bod odůvodnění napadeného nařízení upřesňuje, že elektronické váhy vyráběné ve Společenství jsou obdobné ve všech ohledech váhám vyráběným a vyváženým z Číny, Jižní Korey a Tchaj‑wanu do Společenství a že tyto výrobky jsou tedy podobné.

129 Krom toho, jelikož spodní segment dotčeného výrobku představuje 97 % dovozů pocházejících z dotčených zemí v průběhu doby šetření (viz 63. bod odůvodnění napadeného nařízení), je logické a dokonce nevyhnutelné pro správný výsledek šetření, aby tato analýza obsahovala oddělené posouzení spodního segmentu zmíněného výrobku. Neexistuje tedy žádný rozpor mezi definicí dotčeného výrobku a posouzením újmy.

130 Zadruhé, pokud jde o bod žalobního důvodu žalobkyně, podle kterého odděleným posouzením relevantních činitelů, jako je prodejní cena, podíl na trhu atd. u spodního segmentu, Rada založila své posouzení výlučně na části obdobného výrobku, je třeba poznamenat, že, jak vyplývá z odůvodnění napadeného nařízení týkajících se újmy, Rada brala vždy do úvahy veškeré elektronické váhy, a nikoliv pouze elektronické váhy spodního segmentu (viz 81. bod odůvodnění napadeného nařízení). Jelikož celkový přezkum vychází z koncepce obdobného výrobku obsahujícího tři segmenty elektronických vah, a nikoliv pouze segment spodní, je namístě shledat, že Rada neporušila čl. 3 odst. 8 základního nařízení.

131 Následkem toho je namístě zamítnout šestou část druhého žalobního důvodu.

3. První část: pokud jde o porušení čl. 3 odst. 5 základního nařízení

a) Argumenty účastníků řízení

132 Žalobkyně vytýká Radě, že za účelem zjištění újmy neanalyzovala veškeré relevantní činitele, zejména skutečnost, že výrobní odvětví Společenství dosud zcela nepřekonalo účinky dřívějšího dumpingu nebo subvencování, jakož i rozsah skutečného dumpingového rozpětí. Podle žalobkyně je na Radě, aby v souladu s čl. 3 odst. 5 základního nařízení vzala do úvahy za účelem zjištění újmy, všechny relevantní hospodářské činitele a ukazatele, které tento článek uvádí. V tomto směru žalobkyně odkazuje na rozhodnutí orgánu pro řešení sporů Světové obchodní organizace (WTO) a opírá se zejména o zprávu zvláštní skupiny WTO týkající se antidumpingových cel na dovozy bavlněného ložního prádla z Indie (dále jen „zpráva o ložním prádle“).

133 Žalobkyně konstatuje, že znění a kontext jednak čl. 3 odst. 5 základního nařízení a jednak článku 3.4 dohody o provádění článku VI všeobecné dohody o clech a obchodu 1994 (Úř. věst. L 336, s. 103, dále jen „antidumpingový kodex 1994“) uvedené v příloze 1A dohody o zřízení WTO (dále jen „dohoda WTO“), schválené rozhodnutím Rady 94/800/ES ze dne 22. prosince 1994 o uzavření dohod jménem Evropského společenství s ohledem na oblasti, které jsou v jeho pravomoci v rámci Uruguayského kola mnohostranných jednání, jsou téměř totožné a že čl. 3 odst. 5 základního nařízení ukládá orgánům Společenství povinnost posoudit každý ze šestnácti hospodářských činitelů. Toto stanovisko je podle žalobkyně v souladu se závěry zprávy o ložním prádle. Mimoto žalobkyně má za to, že irelevance činitelů musí být případně doložena stanovením důvodů vedoucích k tomuto závěru, které jsou jasně uvedeny v odůvodnění. Žalobkyně zdůrazňuje, že nedostatek informací ve zmíněném odůvodnění o tom, že orgány Společenství splnily požadavky, které jim jsou jasně uloženy, znemožňuje soudům Společenství vykonávat jejich funkci soudního přezkumu.

134 Žalobkyně zdůrazňuje, že 77. bod odůvodnění napadeného nařízení neobsahuje zmínku o analýze všech činitelů uvedených v základním nařízení Radou. Mimoto žalobkyně tvrdí, že orgány Společenství neposoudily „skutečnost, že výrobní odvětví Společenství dosud nepřekonalo účinky dřívějšího dumpingu nebo subvencování“ ani „rozsah skutečného dumpingového rozpětí“. Pokud jde o první bod žalobkyně zdůrazňuje, že 59. bod odůvodnění napadeného nařízení, kterého se Rada dovolává na svou obranu, se týká čl. 4. odst. 1 základního nařízení a nemůže prokazovat, že orgány Společenství splnily povinnost vyplývající z čl. 3 odst. 5 základního nařízení. Krom toho posouzení dopadu vývozů uvedené v 88. a 94. bodě odůvodnění napadeného nařízení a vztahující se pouze k části dotčeného výrobku porušilo čl. 3 odst. 8 základního nařízení. Tyto skutečnosti nemohou podle žalobkyně představovat důkazy. Pokud jde o druhý bod, žalobkyně má za to, že i kdyby čl. 3 odst. 8 základního nařízení nebyl porušen, předmětné údaje nelze považovat za obsahující posouzení hospodářských činitelů, ke kterým se vztahují, jelikož pouhý odkaz na antidumpingová opatření neznamená, že orgány Společenství provedly dotčenou analýzu a zejména posoudily skutečnost, že výrobní odvětví Společenství dosud nepřekonalo účinky dřívějšího dumpingu nebo subvencování. Pokud jde o rozsah skutečného dumpingového rozpětí žalobkyně se domnívá, že prohlášení v 90. bodě odůvodnění napadeného nařízení nelze kvalifikovat za posouzení, jelikož toto prohlášení odkazuje na objem a ceny příslušných dovozů, které jsou samy o sobě zvláštními ukazateli, které jsou orgány Společenství rovněž povinny zkoumat.

135 Rada zaprvé uplatňuje, že zpráva o ložním prádle, které se dovolává žalobkyně, není přímo použitelná v právním řádu Společenství. Krom toho tvrdí, že žalobkyně tuto zprávu, která je v naprostém souladu s metodou používanou orgány Společenství za účelem zjišťování újmy, nesprávně vykládá. Podle Rady tento bod žalobního důvodu vychází z nedostatečného odůvodnění ve smyslu článku 253 ES. Rada se dovolává rozsudku Soudu ze dne 15. prosince 1999, Petrotub a Republica v. Rada (T‑33/98 a T‑34/98, Recueil, s. II‑3837; zrušen v rámci opravného prostředku rozsudkem Soudního dvora ze dne 9. ledna 2003, Petrotub a Republica v. Rada, C‑76/00 P, Recueil, s. I‑79), v rámci svého tvrzení, že orgány Společenství mají v nařízení o uložení konečných antidumpingových opatření povinnost provést analýzu pouze těch činitelů, které shledají jako relevantní.

136 Mimoto Rada tvrdí, že orgány Společenství jednaly v souladu s čl. 3 odst. 5 základního nařízení. Uvádí, že tvrzení žalobkyně, že napadené nařízení neobsahuje analýzu všech činitelů, je nesprávné, a tedy irelevantní.

b) Závěry Soudu

137 Je namístě nejdříve poznamenat, že argumentace žalobkyně se omezuje na výtku orgánům Společenství, že nepoužily čl. 3 odst. 5 základního nařízení ve světle článku 3.4 antidumpingového kodexu 1994, a tím porušily zásadu jednotného výkladu zakotvenou v judikatuře Soudního dvora.

138 V tomto směru je třeba připomenout, že právní předpisy Společenství musí být v nejvyšší možné míře vykládány v souladu s mezinárodním právem, zejména pokud tyto předpisy směřují k provedení mezinárodní dohody uzavřené Společenstvím (viz zejména rozsudky Soudního dvora ze dne 14. července 1998, Bettati, C‑341/95, Recueil, s. I‑4355, bod 20, a ze dne 9. ledna 2003, Petrotub a Republica v. Rada, bod 135 výše, bod 57), jak je tomu v případě základního nařízení, které bylo přijato za účelem splnění mezinárodních povinností vyplývajících z antidumpingového kodexu 1994 (rozsudek ze dne 9. ledna 2003, Petrotub a Republica v. Rada, bod 135 výše, bod 56).

139 V projednávané věci čl. 3 odst. 5 základního nařízení obsahuje v zásadě stejné údaje jako článek 3.4 antidumpingového kodexu 1994. Článek 3 odst. 5 stanoví, že přezkum účinků dumpingových dovozů na dotčené výrobní odvětví Společenství zahrnuje posouzení všech relevantních hospodářských činitelů a ukazatelů, které ovlivňují stav tohoto výrobního odvětví. Obsahuje výčet různých činitelů, které mohou být vzaty do úvahy a upřesňuje, že tento výčet není vyčerpávající a žádný z těchto činitelů není nezbytně rozhodující základ pro rozhodnutí. Obsah tohoto ustanovení je téměř totožný s obsahem článku 3.4 antidumpingového kodexu 1994, kromě činitele týkajícího se „skutečnosti, že výrobní odvětví Společenství dosud nepřekonalo účinky dřívějšího dumpingu nebo subvencování“, který není v článku 3.4 antidumpingového kodexu 1994 uveden.

140 Následkem toho je třeba konstatovat, že čl. 3 odst. 5 základního nařízení je sám o sobě v souladu s antidumpingovým kodexem 1994. Podle žalobkyně nicméně orgány Společenství porušily svou povinnost posoudit všechny relevantní činitele vyplývající z výkladu článku 3.4 antidumpingového kodexu 1994 ve zprávě o ložním prádle, když nevzaly do úvahy dva z činitelů uvedených v čl. 3 odst. 5 základního nařízení, tedy skutečnost, že výrobní odvětví Společenství dosud nepřekonalo účinky dřívějšího dumpingu a rozsah skutečného dumpingového rozpětí.

141 Je tedy třeba přezkoumat, zda orgány Společenství posoudily nebo neposoudily tyto dva činitele.

142 V 77. bodě odůvodnění napadeného nařízení Rada uvádí:

„[V] souladu s čl. 3 odst. 5 základního nařízení zahrnovalo šetření vlivu dumpingových dovozů na výrobní odvětví ve Společenství hodnocení všech hospodářských činitelů a ukazatelů, které se projevují na stavu dotčeného průmyslu. Určité činitelé však nebyly podrobně zkoumány, protože nebyly považovány za podstatné z hlediska situace dotčeného výrobního odvětví ve Společenství v době šetření. Kromě toho je třeba si uvědomit, že žádný z těchto činitelů nepřináší nutně rozhodující závěry o celkovém vývoji.“

143 Co se týče činitele týkajícího se skutečnosti, že výrobní odvětví Společenství dosud nepřekonalo účinky dřívějšího dumpingu, je třeba uvést, že v projednávané věci byl učiněn výslovný odkaz na platná antidumpingová opatření v části, nazvané „D. Újma“ napadeného nařízení. Rada nejdříve v 59. bodu odůvodnění napadeného nařízení uvádí:

„[S]truktura daného průmyslového odvětví ve Společenství se během doby šetření značně změnila. Restrukturalizační a konsolidační program uplatňovaný od října 1993 (tj. od doby, kdy byla zavedena konečná antidumpingová opatření pro dovozy elektronických vah pocházejících ze Singapuru a [Jižní] Korey) […]“

144 Dále je v 88. bodě odůvodnění napadeného nařízení konstatováno, že „[…] [z]tráty [ve spodním segmentu] snižují celkovou ziskovost dotčeného výrobního odvětví ve Společenství a bránily mu plně využít vlivu eura a antidumpingových opatření proti dovozům pocházejícím z Japonska a Singapuru […]“.

145 Konečně v 94. bodě odůvodnění napadeného nařízení je učiněn závěr, že „[š]patná ekonomická [hospodářská] situace spodního segmentu zejména zabránila dotčenému výrobnímu odvětví Společenství dosáhnout celkové úrovně ziskovosti, jakou by bylo možno očekávat za přispění vlivu eura a antidumpingových opatření zejména s ohledem na restrukturalizaci, která byla v dotčeném výrobním odvětví realizována“.

146 Je třeba poznamenat, že tato ustanovení jasně dokazují, že orgány Společenství vzaly do úvahy v rámci svého přezkumu účinků antidumpingových dovozů v dotčeném výrobním odvětví Společenství skutečnost, že předmětné výrobní odvětví dosud zcela nepřekonalo účinky dřívějšího dumpingu.

147 Pokud jde o argument žalobkyně, že prohlášení obsažená v 88. a 94. bodě odůvodnění nejsou platná a nemohou sloužit jako důkaz o tom, že orgány Společenství posoudily tento činitel, jelikož se toto posouzení vztahovalo pouze k jedné části dotčeného výrobku, čímž byl porušen čl. 3 odst. 8 základního nařízení, postačí konstatovat, že tento argument je irelevantní. Jak bylo totiž konstatováno v bodě 129 výše, jelikož dovozy elektronických vah spodního segmentu představují 97 % dovozů všech elektronických vah, bylo možné za účelem zjištění újmy odděleně zkoumat spodní segment.

148 Pokud jde o činitel „rozsahu skutečného dumpingového rozpětí“, Rada vychází z 90. bodu odůvodnění napadeného nařízení. V tomto ustanovení se konstatuje, že „[p]okud jde o vliv velikosti skutečného dumpingového rozpětí na dotčené výrobní odvětví ve Společenství, nelze jej s ohledem na objem a ceny dovozů z dotčených zemí považovat za zanedbatelný“.

149 Je tedy třeba poznamenat, že Rada neopomněla posoudit činitel rozsahu skutečného dumpingového rozpětí. I když Komise nezmínila tento činitel ve svém informačním dokumentu ze dne 21. září 2000, odkázala na něj ve svých dopisech ze dne 4. října 2000 a 23. října 2000, ve kterých odpověděla na vyjádření žalobkyně ze dne 29. září 2000.

150 Za těchto okolností je namístě zamítnout první část druhého žalobního důvodu.

4. Druhá část: pokud jde o vzetí nedumpingových dovozů do úvahy při zjišťování újmy

a) Argumenty účastníků řízení

151 Žalobkyně uplatňuje, že orgány Společenství zjevně porušily čl. 3 odst. 2, 3 a 5 základního nařízení, když vzaly při zjišťování újmy do úvahy nedumpingové dovozy, tedy dovozy CAS Corp., korejské společnosti, která byla předmětem šetření a u které nebyly shledány dumpingové praktiky.

152 Žalobkyně vykládá odkaz učiněný v článku 3 základního nařízení na „dumpingové dovozy“ tak, že jsou z posouzení vyloučeny dovozy od vyvážejících výrobců, kteří se nedopouštějí dumpingových praktik. Následkem toho společné posouzení těchto dovozů stanovené v čl. 3 odst. 4 základního nařízení nemůže zahrnovat dovozy pocházející od vyvážejícího výrobce, u kterého bylo zjištěno nulové nebo nepatrné dumpingové rozpětí. Skutečnost, že byly vzaty do úvahy dovozy pocházející od CAS Corp., tedy činí protiprávním analýzu orgánů Společenství a neplatným celé zjišťování újmy. Žalobkyně v tomto směru odkazuje na nařízení Rady (ES) č. 1644/2001 ze dne 7. srpna 2001, které mění nařízení (ES) č. 2398/97 o uložení konečného antidumpingového cla z dovozu bavlněného ložního prádla pocházejícího z Egypta, Indie a Pákistánu a pozastavení své účinnosti ve vztahu k dovozům pocházejícím z Indie (Úř. věst. L 219, s. 1), které bylo přijato Radou po zprávě o ložním prádle.

153 Žalobkyně konstatuje, že Rada nepředložila žádné odůvodnění nebo jakýkoliv jiný přesvědčující důkaz na podporu svého prohlášení, že skutečnost, že některé dovozy pocházející od jednoho korejského výrobce nebyly předmětem dumpingu, není významná z hlediska celkového dopadu korejských dovozů na výrobní odvětví Společenství.

154 Rada zpochybňuje výklad čl. 3 odst. 2, 3 a 5 základního nařízení učiněný žalobkyní. Rada tvrdí, že je třeba chápa