STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

MANUELA CAMPOSE SÁNCHEZ-BORDONY

přednesené dne 1. prosince 2022 ( 1 )

Věc C‑699/21

E. D. L.

za účasti

Presidente del Consiglio dei Ministri

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Corte costituzionale (Ústavní soud, Itálie)]

„Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce – Justiční spolupráce v trestních věcech – Rámcové rozhodnutí 2002/584/SVV – Evropský zatýkací rozkaz – Předávání odsouzených nebo podezřelých osob vystavujícím justičním orgánům – Vážné, chronické a potenciálně nezvratné onemocnění – Vážné ohrožení zdraví vyžádané osoby“

1. Corte costituzionale (Ústavní soud, Itálie) se v souvislosti s možnou protiústavností některých ustanovení zákona, kterým bylo do italského právního řádu provedeno rámcové rozhodnutí 2002/584/SVV ( 2 ) a který by mohl být v rozporu s právem na zdraví zaručeným italskou Ústavou, obrátil na Soudní dvůr s žádostí o výklad tohoto rámcového rozhodnutí.

2. Předkládací rozhodnutí dává Soudnímu dvoru možnost znovu rozhodnout o důvodech pro odmítnutí výkonu zatýkacího rozkazu (dále jen „EZR“). Zejména bude muset upřesnit, zda lze závěry vyplývající z rozsudku ze dne 5. dubna 2016, Aranyosi a Căldăraru ( 3 ), analogicky přenést na výkon EZR, který může znamenat vážné riziko pro zdraví vyžádané osoby.

3. Soudní dvůr konečně rozhodne, zda je do důvodů pro odmítnutí výkonu EZR stanovených v článcích 3, 4 a 4a rámcového rozhodnutí 2002/584 třeba přidat, a za jakých podmínek, důvod vyplývající z povinnosti dodržovat články 3, 4 a 35 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“).

I. Právní rámec

A. Unijní právo

1. Listina

4. Článek 3 („Právo na nedotknutelnost lidské osobnosti“) odst. 1 stanoví: „Každý má právo na to, aby byla respektována jeho fyzická a duševní nedotknutelnost“.

5. Článek 4 („Zákaz mučení a nelidského či ponižujícího zacházení anebo trestu“) stanoví: „Nikdo nesmí být mučen ani podroben nelidskému či ponižujícímu zacházení anebo trestu.“

6. Článek 35 („Ochrana zdraví“) stanoví: „Každý má právo na přístup k preventivní zdravotní péči a na obdržení lékařské péče za podmínek stanovených vnitrostátními právními předpisy a zvyklostmi. Při vymezování a provádění všech politik a činností Unie je zajištěn vysoký stupeň ochrany lidského zdraví.“

2. Rámcové rozhodnutí 2002/584

7. Bod 10 odůvodnění uvádí: „Mechanismus [EZR] je založen na vysoké úrovni důvěry mezi členskými státy. Jeho provádění lze pozastavit pouze v případě závažného a trvajícího porušování zásad stanovených v čl. 6 odst. 1 Smlouvy o Evropské unii [„SEU“] některým členským státem v případě, že toto porušování Rada zjistila podle čl. 7 odst. 1 uvedené smlouvy s důsledky stanovenými v čl. 7 odst. 2.“

8. Bod 12 odůvodnění uvádí: „Toto rámcové rozhodnutí ctí základní práva a zachovává zásady zakotvené v článku 6 [SEU], které jsou vyjádřeny i v Listině […], zejména v kapitole [VI] uvedené listiny. […]“

9. Bod 13 odůvodnění uvádí: „Nikdo by neměl být odsunut, vyhoštěn ani vydán do státu, ve kterém existuje vážné nebezpečí, že by mohl být vystaven trestu smrti, mučení nebo jinému nelidskému nebo ponižujícímu zacházení nebo trestu.“

10. Článek 1 („Definice [EZR] a povinnost jej vykonat“) stanoví: „1. [EZR] je soudní rozhodnutí, které vydal některý členský stát proto, aby jiný členský stát zatkl a předal vyžádanou osobu za účelem trestního stíhání nebo výkonu trestu odnětí svobody nebo ochranného opatření spojené s odnětím osobní svobody. 2. Členské státy vykonají [EZR] na základě zásady vzájemného uznávání a v souladu s ustanoveními tohoto rámcového rozhodnutí. 3. Tímto rámcovým rozhodnutím není dotčena povinnost ctít základní práva a obecné právní zásady zakotvené v článku 6 [SEU].“

11. Článek 15 („Rozhodnutí o předání“) stanoví: „1. Vykonávající justiční orgán rozhodne o předání osoby ve lhůtách a za podmínek stanovených v tomto rámcovém rozhodnutí. 2. Považuje-li vykonávající justiční orgán informace, které mu sdělil vystavující členský stát, za nedostatečné pro to, aby mohl rozhodnout o předání, požádá o neprodlené poskytnutí potřebných doplňujících informací, zejména s ohledem na články 3 až 5 a článek 8, a může stanovit lhůtu, ve které mají být tyto informace dodány, přičemž vezme v úvahu nutnost dodržet lhůty stanovené v článku 17. 3. Vystavující justiční orgán může kdykoli doručit vykonávajícímu justičnímu orgánu dodatečné užitečné informace.“

12. Článek 23 („Lhůty pro předání osoby“) stanoví: „1. Vyžádaná osoba je předána co nejdříve v den, který dohodnou dotyčné orgány. 2. Je předána nejpozději do deseti dnů po přijetí pravomocného rozhodnutí o výkonu [EZR]. 3. Brání-li předání vyžádané osoby ve lhůtě stanovené v odstavci 2 okolnosti, které jsou mimo kontrolu členských států, vykonávající a vystavující justiční orgán se neprodleně vzájemně kontaktují a dohodnou nové datum předání. V tomto případě se předání uskuteční do deseti dnů od dohodnutí tohoto nového data. 4. Předání lze výjimečně dočasně odložit ze závažných humanitárních důvodů, například existují-li závažné důvody domnívat se, že by to zřejmě ohrozilo život nebo zdraví vyžádané osoby. Výkon [EZR] se uskuteční, jakmile tyto důvody pominou. Vykonávající justiční orgán neprodleně informuje vystavující justiční orgán a dohodne s ním nové datum předání. V tomto případě se předání uskuteční ve lhůtě do deseti dnů od nového data. 5. Nachází-li se osoba po uplynutí lhůt uvedených v odstavcích 2 až 4 ještě ve vazbě, bude propuštěna.“

B. Vnitrostátní právo

13. Článek 23 odst. 3 zákona č. 69 ze dne 22. dubna 2005 ( 4 ) stanoví: „Existují-li humanitární důvody nebo vážné důvody se domnívat, že by předání ohrozilo život nebo zdraví osoby, může předseda Corte di appello [odvolací soud] nebo jím pověřený soudce odůvodněným usnesením pozastavit výkon rozhodnutí předání, přičemž o tom neprodleně vyrozumí Ministro della giustizia [ministr spravedlnosti]“.

II. Skutkový stav, spor a předběžná otázka

14. Dne 9. září 2019 vydal Općinski sud u Zadru (městský soud v Zadaru, Chorvatsko) EZR za účelem trestního stíhání E. D. L., obviněného z trestného činu přechovávání omamných látek za účelem distribuce a prodeje, který byl spáchán na chorvatském území v roce 2014.

15. Obhájci E. D. L. před Corte d’appello di Milano (odvolací soud v Miláně, Itálie) předložili lékařskou dokumentaci potvrzující závažné psychiatrické poruchy, které souvisejí také s jeho užíváním omamných látek v minulosti. Znalecký posudek poukázal na to, že E. D. L. trpí psychotickou poruchou, která vyžaduje léčbu, a že v souvislosti s jeho možným uvězněním hrozí vážné riziko sebevraždy.

16. Na základě tohoto znaleckého posudku Corte d’appello di Milano (odvolací soud v Miláně) stanovil, že předání E. D. L. do Chorvatska v rámci výkonu EZR by přerušilo možnost léčby, což by mělo za následek zhoršení jeho celkového stavu a reálné ohrožení jeho zdraví.

17. Tento soud však uvedl, že povinnost vykonat EZR je omezena na důvody pro odmítnutí taxativně stanovené v článcích 18 a 18a zákona č. 69 z roku 2005, mezi nimiž není důvod spočívající v zabránění porušení základních práv vyžádané osoby, jako je právo na zdraví. Tento soud tedy řízení přerušil a zahájil řízení o ústavnosti u Corte costituzionale (Ústavní soud).

18. V této souvislosti se Corte costituzionale (Ústavní soud) obrátil na Soudní dvůr s následující otázkou: „Musí být čl. 1 odst. 3 rámcového rozhodnutí 2002/584 […], ve světle článků 3, 4 a 35 [Listiny], vykládán v tom smyslu, že pokud se vykonávající justiční orgán domnívá, že by předání osoby trpící závažnou, chronickou a potenciálně nezvratnou nemocí mohlo způsobit nebezpečí vážného poškození jejího zdraví, musí si od vystavujícího justičního orgánu vyžádat informace umožňující vyloučit existenci tohoto nebezpečí a musí odmítnout předání osoby, pokud v přiměřené lhůtě neobdrží záruky v tomto smyslu?“

III. Řízení před Soudním dvorem

19. Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce byla zapsána do rejstříku Soudního dvora dne 22. listopadu 2021. Bylo rozhodnuto o přednostním projednání věci.

20. Písemná vyjádření předložili E. D. L., chorvatská, finská, italská, nizozemská, polská a rumunská vláda, jakož i Evropská komise.

21. Veřejného jednání, které se konalo dne 27. září 2022, se zúčastnili E. D. L., italská, polská a rumunská vláda a Komise.

IV. Analýza

A. Úvodní poznámky

22. Corte costituzionale (Ústavní soud) takto popsal situaci, v níž se nachází jako nejvyšší instance povolaná k výkladu italské Ústavy a zároveň soud členského státu, který je povinen vykládat unijní právo: – Musí určit, zda jsou určitá ustanovení italského zákona, kterým se provádí rámcové rozhodnutí 2002/584, slučitelná s právem na zdraví zaručeným italskou Ústavou ( 5 ). – Musí tedy nejprve zjistit, jak mají být vykládány články tohoto rámcového rozhodnutí, které vnitrostátní právo přejímá. – V oblastech podléhajících plné harmonizaci nemohou členské státy podmiňovat uplatňování unijního práva dodržováním čistě vnitrostátních standardů ochrany základních práv, pokud by tím byla narušena přednost, jednota a účinnost unijního práva ( 6 ). – Přísluší unijnímu právu, aby stanovilo standardy ochrany základních práv, kterým podléhá rámcové rozhodnutí 2002/584, a její uplatňování vnitrostátními orgány. – Toto uplatňování, aby bylo jednotné a účinné v celé Unii, brání tomu, aby justiční orgány vykonávajícího státu odmítly předání vyžádané osoby mimo případy stanovené v rámcovém rozhodnutí 2002/584 s odvoláním na čistě vnitrostátní standardy ochrany, které nejsou sdíleny na unijní úrovni ( 7 ). To platí i v případě, že by výkon EZR byl v rozporu s vyššími zásadami ústavního pořádku ( 8 ).

23. Cíl vyhnout se nežádoucímu nesouladu mezi vnitrostátním ústavním pořádkem a unijním právem vede předkládající soud k tomu, aby požádal Soudní dvůr o výklad unijního práva, který by mu umožnil vyhovět požadavkům italské Ústavy, a vykonat tak svou vlastní pravomoc.

24. V tomto duchu spolupráce Corte costituzionale (Ústavní soud) navrhuje, že na jeho otázku by bylo možné odpovědět analogickým rozšířením vodítek, která Soudní dvůr uvedl v souvislosti s rámcovým rozhodnutím 2002/584, když, ačkoli nestanoví zvláštní důvod pro odmítnutí, výkon EZR vede k porušení základních práv vyžádané osoby.

25. Odkazuje zejména na rozsudek Aranyosi a Căldăraru v souvislosti s nebezpečím, že výkon evropského zatýkacího rozkazu může vyžádanou osobu: i) vystavit nelidským a ponižujícím podmínkám zadržování ve vystavujícím státě v důsledku systémových a celoplošných nedostatků nebo nedostatků týkajících se určitých skupin osob nebo určitých vězeňských zařízení ( 9 ); ii) nebezpečí, že bude podrobena řízení, které nerespektuje záruky stanovené v článku 47 Listiny, a to v důsledku systémových a celoplošných nedostatků týkajících se nezávislosti soudnictví ve vystavujícím státě ( 10 ).

B. Důvody pro odmítnutí výkonu EZR nad rámec výslovných ustanovení rámcového rozhodnutí 2002/584

26. Rámcové rozhodnutí 2002/584 zavedením zjednodušeného a efektivnějšího systému předávání osob odsouzených pro porušení trestněprávních předpisů nebo podezřelých z jejich porušení usiluje o usnadnění a urychlení soudní spolupráce. Přispívá tak k cíli, který byl Unii vytyčen, a sice stát se prostorem svobody, bezpečnosti a práva založeným na vysoké úrovni důvěry, která musí existovat mezi členskými státy ( 11 ).

27. Základem tohoto systému je zásada vzájemného uznávání, která se odráží v čl. 1 odst. 2 rámcového rozhodnutí 2002/584. Členské státy jsou povinny vykonat EZR na základě této zásady a v souladu s ustanoveními tohoto rámcového rozhodnutí ( 12 ). Justiční orgány mohou odmítnout výkon EZR v podstatě pouze v taxativně vyjmenovaných případech stanovených v tomto rámcovém rozhodnutí ( 13 ).

28. Výkon EZR tedy představuje pravidlo a odmítnutí jeho výkonu je pojato jako výjimka, která musí být vykládána restriktivně ( 14 ).

29. Soudní dvůr však připouští, že zásady vzájemného uznávání a vzájemné důvěry mohou být „za výjimečných okolností“ omezeny ( 15 ). Připomněl, že podle čl. 1 odst. 3 rámcového rozhodnutí 2002/584 není rámcovým rozhodnutím „dotčena povinnost ctít základní práva zakotvená zejména v Listině“ ( 16 ).

1. Odmítnutí na základě článku 4 Listiny

30. V tomto smyslu Soudní dvůr „uznal povinnost vykonávajícího justičního orgánu za určitých podmínek ukončit postup předání zavedený rámcovým rozhodnutím 2002/584, pokud takové předání může vést k nelidskému nebo ponižujícímu zacházení s vyžádanou osobou ve smyslu článku 4 Listiny“ ( 17 ).

31. Důvodem není nic jiného než absolutní povaha zákazu nelidského nebo ponižujícího zacházení, který je těsně spjat s respektováním lidské důstojnosti (článek 1 Listiny) ( 18 ), a tudíž nezadatelného ve vztahu k cílům, jako jsou cíle, které jsou základem justiční spolupráce ( 19 ).

32. Riziko porušení článku 4 Listiny může výjimečně odůvodnit odložení nebo odmítnutí předání vyžádané osoby na základě EZR. Předtím musí vykonávající justiční orgán ověřit skutečnou existenci tohoto rizika ve věci, kterou projednává.

a) Odmítnutí v případě systémových a celoplošných nedostatků v členském státě

33. Porušení článku 4 Listiny (stejně jako jejího článku 47) ( 20 ) se dosud vyskytovalo v souvislosti se systémovými a celoplošnými nedostatky ve vystavujících členských státech.

34. Soudní dvůr stanovil, že zjištění obecného a abstraktního rizika nepostačuje k odmítnutí výkonu EZR, natož k tomu, aby se obecně nevykonávaly všechny EZR pocházející z členského státu, kterému jsou takové systémové a celoplošné nedostatky přičítány ( 21 ).

35. Vzhledem k tomu, že relevantním rizikem může být pouze riziko, které se konkrétně a jedinečně váže k vyžádané osobě, musí vykonávající justiční orgán přistoupit k dvoufázovému přezkumu, aby dodržel judikaturu uvedenou v rozsudku Aranyosi a Căldăraru: – V rámci první fáze musí prokázat existenci celoplošných a systémových nedostatků ve vystavujícím členském státě, které mohou ohrozit ochranu základních práv této osoby. – V rámci druhé fáze musí na základě takového zjištění ověřit, zda existují závažné a opodstatněné důvody domnívat se, že konkrétní osoba bude po předání vystavujícímu členskému státu čelit skutečnému nebezpečí, že budou porušena její základní práva.

36. Zjištění systémových a celoplošných nedostatků je o to nezbytnější, že v případě stížnosti na možné porušení práv ve vystavujícím státě se zásadně uplatňuje předpoklad, na němž je založen celý systém justiční spolupráce v trestních věcech, tedy: že všechny členské státy dodržují základní práva.

37. Na základě této domněnky je zakázáno nejen od jiného členského státu požadovat vyšší vnitrostátní úroveň ochrany základních práv, než jakou zaručuje unijní právo, ale nelze ani – až na výjimečné případy – ověřovat, zda tento jiný členský stát skutečně v konkrétním případě dodržel základní práva zaručená Unií ( 22 ).

38. V případě porušení, jejichž věrohodnost je zpochybněna domněnkou, že všechny členské státy dodržují práva obsažená v Listině, je tedy nutné od počátku prokázat, že ve státě, který vydal EZR, byly zjištěny celoplošné a systémové nedostatky, které umožňují tuto domněnku zpochybnit.

39. Podle mého názoru má takzvaný „dvoufázový přezkum“ velmi přesný původ a je užitečný v kontextu, pro který byl vytvořen. Takový přezkum má smysl, pokud je riziko ohrožení práv vyžádané osoby způsobeno celoplošnými okolnostmi, které jsou v členském státě ideálně nemožné: špatné podmínky zbavení svobody nebo nedostatečná nezávislost jeho soudů.

40. Ve vztahu ke stížnosti, že tyto okolnosti ve vystavujícím státě skutečně existují, nemohou vykonávající justiční orgány zůstat lhostejné, ale nemohou je ani připustit bez minimálního základu, tedy bez minimální pravdivosti. A vzhledem k samotné povaze uváděných okolností bude třeba stanovit celoplošnou situaci nedostatků jako kontext, v němž tyto okolnosti ovlivňují zejména konkrétní případ, na který se EZR vztahuje.

41. V projednávané věci naopak riziko pro zdraví vyžádané osoby: – Nevyvstává v situaci, která může nastat pouze v kontextu celoplošných nedostatků, které jsou v členském státě v zásadě nemyslitelné. – Může vyplývat z možnosti, že konkrétní určitá nemoc nemůže být léčena (také konkrétně) v členském státě, který vydal EZR.

42. K posouzení velikosti a rozsahu tohoto rizika není podle mého názoru nutné zkoumat celý zdravotnický nebo vězeňský systém vystavujícího členského státu. Důležité je ověřit, zda bude vyžádané osobě zaručena potřebná zdravotní péče. K provedení tohoto ověření není nutné posuzovat zdravotnický/vězeňský systém jako celek ex ante, ale spíše možnosti pomoci, kterou lze pro vyžádanou osobu rozumně očekávat.

43. Opakuji, že se nejedná o hodnocení systému zdravotní péče členského státu, ale o posouzení možností určité osoby získat konkrétní odpovídající pomoc, a to i v případě, že tato pomoc může být poskytnuta v rámci více či méně efektivního systému jako takového.

44. Jistě, případná existence celoplošných a systémových nedostatků by mohla být relevantní: pokud existují, je pravděpodobné, že se dotýkají i vyžádané osoby, čemuž se věnuje druhá fáze metody Aranyosi a Căldăraru.

45. Pokud však takové nedostatky nikdo nenamítnul, je vhodné posoudit existenci konkrétního rizika pro vyžádanou osobu (s ohledem na její situaci, změny související s jejím předáním do vystavujícího členského státu a zdravotní podmínky, v nichž bude muset být po předání).

46. Toto posouzení se tedy týká druhé fáze tzv. „dvoufázové metody“, a nikoliv předchozí a samostatné první fáze, jejíž analýza se mi zde jeví jako zcela zbytečná.

47. Teoreticky nic nebrání tomu, aby porušení článku 4 Listiny bylo způsobeno systémovými a celoplošnými podmínkami zadržování a věznění, kterým může být vyžádaná osoba vystavena ( 23 ). Naopak není nutné tyto podmínky posuzovat, jak uvedla Komise ( 24 ), pokud riziko pro zdraví vyžádané osoby není bezprostředně způsobeno těmito podmínkami.

48. V této souvislosti dodávám, že: – Zdravotní riziko, jak je podle předkládacího rozhodnutí popsáno v psychiatrickém posudku, o nějž se opírá žádost E. D. L., může existovat bez ohledu na stát, v němž je osoba vězněna: jedná se o „vysoké riziko sebevraždy v souvislosti s případným uvězněním“ ( 25 ). – Italské soudy (zejména předkládající soud) v žádném případě nenaznačily, že by v Chorvatsku existovaly systémové a celoplošné nedostatky v oblasti ochrany práva na zdraví ( 26 ). Kromě toho se předběžná otázka zaměřuje na možnost „vyloučit“, prostřednictvím žádosti o informace, že vyžádaná osoba je v tomto státě vystavena riziku, což je příznivá hypotéza (tedy vyloučení), která je základem samotné otázky.

49. Vzhledem k tomu je v tomto případě zbytečné a nevhodné zkoumat první ze dvou fází, které byly uvedeny v rozsudku Aranyosi a Căldăraru.

b) Odmítnutí za výjimečných okolností, které nesouvisejí se systémovými a celoplošnými nedostatky: článek 4 Listiny

50. Odvolání se na článek 4 Listiny by bylo hypoteticky možné připustit, pokud by vyžádaná osoba vykazovala zvlášť závažný patologický stav, takže výkon EZR by bezprostředně znamenal vážné, významné a nenapravitelné zhoršení jejího zdravotního stavu ( 27 ), které by ohrozilo její život.

51. V této skutečně výjimečné situaci by mohlo být předání kvalifikováno jako nelidské zacházení v závislosti na jedinečných okolnostech nemocné osoby ( 28 ), bez ohledu na neexistenci systémových nebo celoplošných nedostatků ve vystavujícím státě ( 29 ).

52. Výjimečnost by tedy nevyplývala ani tak z obecných podmínek uvěznění nebo zdravotní péče ve vystavujícím členském státě jako takových, ale ze samotného předání, pokud by samo o sobě mohlo bezprostředně ohrozit život nebo zdraví vyžádané osoby.

53. Ve skutečnosti, opakuji, problémy spojené se zde identifikovaným zdravotním rizikem (možnost sebevraždy v souvislosti s odnětím svobody) nezávisí na tom, zda k zatčení a případnému následnému uvěznění dojde v jednom nebo druhém členském státě v rámci EZR. Rovněž se mi nezdá, že by okolnosti této věci umožňovaly kvalifikovat předání jako nelidské zacházení, jelikož dosud nic nenasvědčuje tomu, že by vyžádané osobě nebyla ve státě vystavujícím EZR poskytnuta potřebná lékařská péče.

54. V každém případě je třeba být velmi obezřetný při nabízení jiného řešení problému psychiatrických rizik spojených s uvězněním (společných pro všechny členské státy), než je pouhé odvolání se na článek 4 Listiny ( 30 ).

55. V opačném případě by odpověď Soudního dvora mohla být vykládána tak, že zadržování nebo držení osob, u nichž hrozí sebevražda, v detenčním zařízení samo o sobě představuje nelidské zacházení, tedy v zásadě by vzhledem k jeho absolutní povaze porušovalo zákaz uvedený v článku 4 Listiny. Za současného stavu unijního práva nepovažuji tuto tezi za přijatelnou.

2. Odmítnutí na základě článků 3 a 35 Listiny

56. Předkládající soud se kromě článku 4 Listiny odvolává na právo na nedotknutelnost lidské osobnosti (článek 3 Listiny) a práva na ochranu zdraví (článek 35 Listiny). Některé ze zúčastněných stran, jako E. D. L. a finská, polská, rumunská nebo italská vláda, předložily svá stanoviska s ohledem na tato tři práva. Naopak nizozemská vláda se odvolává výhradně na článek 4 Listiny.

57. Podle mého názoru se článek 35 Listiny v této věci neuplatní, neboť zde nejde o přístup k preventivní zdravotní péči a zdravotní péči za podmínek stanovených vnitrostátními právními předpisy a zvyklostmi, které zajišťují vysoký stupeň ochrany lidského zdraví.

58. Pokud jde o článek 3 Listiny, právo na duševní nedotknutelnost by mohlo být případně dotčeno, ale opět nikoliv z důvodu zdravotních nebo vězeňských nedostatků ve vystavujícím členském státě, které nebyly zpochybněny, ale z důvodu údajné nedostatečné léčby psychiatrické poruchy, kterou podle znaleckého posudku předloženého před italským odvolacím soudem vyžádaná osoba trpí.

59. Úvahy o článku 4 Listiny, které jsem v této souvislosti uvedl výše, lze rozšířit na článek 3 Listiny.

C. Nový důvod pro odmítnutí EZR na základě úvah souvisejících se zdravím vyžádané osoby?

60. To, co se pro zjednodušení nazývá „judikatura Aranyosi a Căldăraru“, je příkladem soudní tvorby práva Soudním dvorem, odůvodněné potřebou poskytnout prostředky ochrany základních práv jednotlivce v případech, které normotvůrce ve vztahu k EZR výslovně nestanoví.

61. Rámcové rozhodnutí 2002/584 v čl. 1 odst. 3 kategoricky stanoví, že „není dotčena povinnost ctít základní práva a obecné právní zásady zakotvené v článku 6 [SEU]“. Zavádí tak mechanismus dotvoření systému, který se překrývá se specifickými zárukami některých základních práv, jež se odrážejí v uvedeném rámcovém rozhodnutí ( 31 ).

62. Vzhledem k předpokladu, že všechny členské státy dodržují základní práva, mohl unijní normotvůrce stěží předvídat možnost celoplošných a systémových nedostatků, které by mohly vést k porušení základních práv vyžádané osoby.

63. Proto bylo v rámci působnosti čl. 1 odst. 3 rámcového rozhodnutí 2002/584 nevyhnutelné výjimečně rozhodovat o důvodech pro odmítnutí souvisejících s porušením, které může být důsledkem celoplošných a systémových nedostatků.

64. Přijetí „nového“ důvodu pro odmítnutí výkonu EZR ze zdravotních důvodů by však mohlo, jak bylo uvedeno na jednání, znamenat narušení základu systému EZR, což by vedlo k většímu počtu námitek dotčených osob a následnému ztížení systému předávání do vystavujícího členského státu.

65. Zásah soudní povahy, který by rozšířil katalog důvodů pro nevykonání EZR o důvod vyplývající ze zdravotních rizik, je podle mého názoru zbytečný: k odmítnutí výkonu EZR nedojde, pokud postačí odložení předání vyžádané osoby. Právě tento mechanismus je pro případy, jako je případ v projednávané věci, stanoven v rámcovém rozhodnutí 2002/584.

D. Odložení předání podle článku 23 rámcového rozhodnutí 2002/584

66. Podle čl. 23 odst. 4 rámcového rozhodnutí 2002/584 lze předání vyžádané osoby výjimečně odložit„ze závažných humanitárních důvodů, například existují-li závažné důvody domnívat se, že by to zřejmě ohrozilo život nebo zdraví vyžádané osoby“.

67. Uvedená formulace vyvolává potíže, na které upozornil předkládající soud a které zdůraznily prakticky všechny zúčastněné strany. Podle mého názoru jich však není tolik, aby je nebylo možné překonat upřesňujícím, nikoli kreativním, výkladem tohoto ustanovení.

68. Podle Corte costituzionale (Ústavní soud) není čl. 23 odst. 4 rámcového rozhodnutí 2002/584 v rozsahu, v němž stanoví pouze „výjimečné“ odložení předání v situacích čistě dočasné povahy, slučitelný s případy závažných chronických patologií neurčitého trvání ( 32 ).

69. Dodává, že v opačném případě by mohlo být odložení odsunuto na neurčito, což by zbavilo řízení o předání jakéhokoli užitečného účinku: postupné odkládání z chronických zdravotních důvodů by udržovalo vyžádanou osobu v situaci neustálé nejistoty ohledně jejího vlastního osudu a bylo by v rozporu s potřebou zaručit přiměřenou dobu trvání všech řízení, která mohou ovlivnit její osobní svobodu ( 33 ).

70. Stejně jako Komise i chorvatská a nizozemská vláda zdůrazňují, že odložení podle čl. 23 odst. 4 rámcového rozhodnutí 2002/584 lze přijmout až po schválení výkonu EZR, nikoli však v okamžiku rozhodování o samotném výkonu.

71. Uznávám, že to jsou přesvědčivé důvody. Podle mého názoru však výkladové možnosti tohoto ustanovení přesahují rámec toho, co navrhl předkládající soud a zúčastněné strany na jednání.

72. Vycházím z předpokladu, že neexistence výslovného důvodu pro odmítnutí výkonu EZR ve vnitrostátním právu (nebo v článcích 3 a 4 rámcového rozhodnutí 2002/584) nebrání imperativnímu příkazu stanovenému v jeho čl. 1 odst. 3. Za účelem jeho dodržení musí (soudní) subjekt vykládající právo hledat, pokud je to možné, věcně rovnocenné řešení pomocí normativních prvků stanovených samotným normotvůrcem.

73. Podle mého názoru poskytuje čl. 23 odst. 4 rámcového rozhodnutí 2002/584 nezbytné prostředky pro takové věcně rovnocenné řešení. Jeho obsah umožňuje výklad, který, ať už je jakkoli extenzivní a ambiciózní, bude vždy ohleduplnější k normotvůrci než vytvoření nového důvodu pro odmítnutí EZR. Stručně řečeno, je vhodnější upravit význam a rozsah tohoto ustanovení, než aby soudy vytvořily nové pravidlo nad rámec tohoto ustanovení.

74. Výkladem čl. 23 odst. 4 rámcového rozhodnutí 2002/584 v rámci tohoto rámcového rozhodnutí lze, opakuji, v případech, jako je tento, nalézt řešení požadované jeho čl. 1 odst. 3.

E. Podmíněné a přezkoumatelné odložení výkonu EZR ze závažných humanitárních důvodů

75. Jedním z argumentů ve prospěch vhodnosti čl. 23 odst. 4 rámcového rozhodnutí 2002/584 ke splnění požadavku jeho čl. 1 odst. 3 je, že výslovně odkazuje na „předání […] [které by] zřejmě ohrozilo život nebo zdraví vyžádané osoby“.

76. Tento odkaz zavádí významný rozdíl oproti článkům 3, 4 a 4a rámcového rozhodnutí 2002/584. Důvody pro odmítnutí výkonu, ať už povinné nebo nepovinné, stanovené v těchto článcích se týkají objektivních prvků, tedy trestných činů, které jsou důvodem pro vystavení EZR, nebo okolností trestního řízení, k němuž tyto trestné činy vedly nebo mohou vést ( 34 ).

77. Doplnění výčtu uvedeného v článku 3 rámcového rozhodnutí 2002/584 o další důvod pro odmítnutí výkonu (který by byl vzhledem k povaze základního práva nutně povinný) založený na riziku porušení článků 3 nebo 4 Listiny je v režimu odmítnutí výkonu založeném na právním propojení trestních systémů všech členských států zjevně obtížné.

78. Pokud by neexistoval žádný jiný prostředek, tyto obtíže by pravděpodobně nebyly dostatečné k tomu, aby zabránily soudnímu zavedení nového důvodu pro odmítnutí výkonu, jak se stalo ve věcech Aranyosi a Căldăraru a jak jsem vysvětlil výše. Naopak v projednávané věci je k dispozici prostředek stanovený v čl. 23 odst. 4 rámcového rozhodnutí 2002/584. A tento prostředek je účinný zejména pro: – Nenarušení účelu a cíle ustanovení, jehož cílem je chránit život a nedotknutelnost vyžádané osoby. – Uplatnění bez ohledu na trestný čin, za který je osoba stíhána, nebo na trest, který má být vykonán; tedy bez ohledu na všechny okolnosti spojené s trestními systémy členských států, které jsou základem článků 3, 4 a 4a rámcového rozhodnutí 2002/584.

79. Článek 23 odst. 4 rámcového rozhodnutí 2002/584 podle mého názoru vhodně reaguje na obavy vyjádřené předkládajícím soudem.

80. Zaprvé zavádí kritérium pro definici „minimální hranice“ závažnosti nebezpečí („ohrožení života nebo zdraví“) ve vztahu k článkům 3 a 4 Listiny ( 35 ).

81. Zadruhé stanoví komunikační kanál mezi justičními orgány vystavujícími a vykonávajícími EZR, o jehož rozvinutí žádá předkládající soud.

82. Ačkoli se podle tohoto ustanovení komunikace mezi oběma justičními orgány netýká existence důvodů pro odmítnutí výkonu, ale lhůty pro předání vyžádané osoby, nic podle mého názoru nebrání tomu, aby se předsunula do doby, kdy má vykonávající orgán rozhodnout o odložení předání.

83. Prostřednictvím výměny informací může vykonávající justiční orgán získat od vystavujícího justičního orgánu vysvětlení týkající se zdravotní péče dostupné ve vazebních nebo vězeňských zařízeních a přizpůsobené zdravotním potřebám vyžádané osoby.

84. Rovněž v důsledku tohoto dialogu a s ohledem na zdravotní stav vyžádané osoby, který nebyl vystavujícímu justičnímu orgánu dříve znám, může tento orgán z moci úřední nebo na výzvu vykonávajícího orgánu znovu posoudit relevanci EZR, pokud to považuje za vhodné, s přihlédnutím k (novému) faktoru, který má vliv na posouzení přiměřenosti ( 36 ).

85. Tímto způsobem by se ke zvážení okolností, na jejichž základě se provádí posouzení přiměřenosti (zda byl EZR vydán za účelem výkonu trestního řízení nebo výkonu trestu a závažnosti trestných činů, mimo jiné), přidal faktor týkající se zdraví vyžádané osoby. Toto zvážení by mohlo vést k (dočasnému nebo trvalému) zpětvzetí EZR, ale také k jeho zachování, pokud vystavující orgán rozhodne, že by se v řízení o předání mělo přesto pokračovat.

86. Mám za to, že čl. 23 odst. 4 rámcového rozhodnutí 2002/584 připouští pro tyto hypotézy systém mezijustiční komunikace podobný tomu, který lze podle článku 15 rámcového rozhodnutí 2002/584 použít před rozhodnutím o výkonu EZR.

87. Je pravda, že relevantní informace pro účely článku 15 rámcového rozhodnutí 2002/584 jsou podle jeho doslovného znění ty, které jsou nezbytné pro to, aby bylo možné „rozhodnout o předání“, tedy o tom, zda je legitimní z hlediska splnění podmínek stanovených zejména v článcích 3 až 5 rámcového rozhodnutí 2002/584 ( 37 ).

88. Podle mého názoru však nic nebrání použití výměny informací, pokud je to vhodné pro posouzení rizika určujícího odložení předání, a to i poté, co bylo předání potvrzeno, pokud existují závažné humanitární důvody ( 38 ).

89. V zájmu práv vyžádané osoby, ale také oprávněného zájmu Unie na boji proti beztrestnosti, což je zejména účelem mechanismu EZR ( 39 ), musí vykonávající justiční orgán rozhodnout o případném odložení předání na základě všech informací nezbytných pro plně informované rozhodnutí.

90. Pokud taková informovanost vyžaduje okamžitou a plynulou komunikaci s vystavujícím justičním orgánem, je vhodné využít mechanismus podle čl. 15 odst. 2 rámcového rozhodnutí 2002/584, a to i v případě, že již byl výkon povolen.

91. Odložení by se tedy mohlo týkat již nařízeného výkonu poté, co projde „filtrem“ důvodů pro odmítnutí výkonu stanovených v článcích 3, 4 a 4a rámcového rozhodnutí 2002/584. Vážné ohrožení zdraví se tak stává důvodem, který vyžaduje povolení výkonu EZR a odůvodňuje rozhodnutí o jeho odložení.

F. Odložení nebo odmítnutí výkonu v případě chronických a nevratných patologií?

92. Pokud jde o časové prodloužení opatření, čl. 23 odst. 4 rámcového rozhodnutí 2002/584 odkazuje na „dočasnost“ odložení a stanoví, že EZR se uskuteční, „jakmile [závažné humanitární důvody, které jej odůvodňovaly] pominou“.

93. Dočasnost odložení proto musí být spojena s trváním humanitárních důvodů, které jej odůvodňují. Ty mohou z různých důvodů (zejména s ohledem na vývoj situace vyžádané osoby) pominout nebo být napraveny.

94. V každém případě, jak naznačil předkládající soud ( 40 ), v případě, že by bylo nutné prodloužit odklad, nic nebrání tomu, aby v rámci pokračujícího dialogu mezi zúčastněnými justičními orgány byla nalezena jiná konkrétní řešení ( 41 ).

95. Pouze v případě, že je s ohledem na všechny okolnosti třeba prodloužit odklad nad rámec lhůty, jejíž přiměřenost posoudí vykonávající justiční orgán ( 42 ), v rámci dialogu s vystavujícím justičním orgánem, je předání nařízené vykonávajícím justičním orgánem zrušeno.

96. Stručně řečeno, navrhuji následující: – Vykonávající justiční orgán bude muset v zásadě dodržet (taxativní) důvody pro odmítnutí výkonu výslovně stanovené v rámcovém rozhodnutí 2002/584 (články 3, 4 a 4a), tedy důvody týkající se výhradně stíhaných trestných činů a okolností trestního řízení, jehož se týkají. – V případě, že existují dostatečné důvody domnívat se, že existuje vážné nebezpečí porušení článků 3 nebo 4 Listiny z důvodů spočívajících ve zdravotním stavu vyžádané osoby, které ohrožují její život, může vykonávající justiční orgán výjimečně odložit výkon již vydaného EZR, a to po obdržení informací od vystavujícího justičního orgánu a dokud bude trvat toto vážné nebezpečí.

V. Závěry

97. S ohledem na výše uvedené navrhuji, aby Soudní dvůr odpověděl Corte costituzionale (Ústavní soud, Itálie) následovně: „Článek 1 odst. 3 a čl. 23 odst. 4 rámcového rozhodnutí Rady 2002/584/SVV ze dne 13. června 2002 o evropském zatýkacím rozkazu a postupech předávání mezi členskými státy, ve znění rámcového rozhodnutí Rady 2009/299/SVV ze dne 26. února 2009, ve spojení s články 3, 4 a 35 Listiny základních práv Evropské unie, musí být vykládány v tom smyslu, že Pokud se vykonávající justiční orgán domnívá, že předání osoby trpící závažnou, chronickou a potenciálně nezvratnou nemocí může tuto osobu vystavit nebezpečí vážného poškození jejího zdraví, musí si od vystavujícího justičního orgánu vyžádat informace umožňující vyloučit existenci tohoto nebezpečí a případně výjimečně dočasně odložit předání této osoby po dobu, po kterou toto vážné nebezpečí trvá.“

( 1 ) – Původní jazyk: španělština.

( 2 ) – Rámcové rozhodnutí Rady ze dne 13. června 2002 o [EZR] a postupech předávání mezi členskými státy (Úř. věst. 2002, L 190, s. 1; Zvl. vyd. 19/06, s. 34) ve znění rámcového rozhodnutí Rady 2009/299/SVV ze dne 26. února 2009 (Úř. věst. 2009, L 81, s. 24).

( 3 ) – Spojené věci C‑404/15 a C‑659/15 PPU (EU:C:2016:198); dále jen „rozsudek Aranyosi a Căldăraru“ nebo „judikatura Aranyosi a Căldăraru“.

( 4 ) – Disposizioni per conformare il diritto interno alla decisione quadro 2002/584/GAI del Consiglio, del 13 giugno 2002, relativa al mandato d’arresto europeo e alle procedure di consegna tra Stati membri (zákon č. 69 ze dne 22. dubna 2005 o ustanoveních pro uvedení vnitrostátního práva do souladu s rámcovým rozhodnutím Rady 2002/584 […]) (GURI č. 98, ze dne 29. dubna 2005, s. 6), ve znění upraveném legislativním nařízením č. 10 ze dne 2. února 2021 (GURI č. 30, ze dne 5. února 2021, s. 22).

( 5 ) – Podle předkládacího rozhodnutí (bod 1.3) jsou ústavními ustanoveními, na která se odvolává Corte d‘appello di Milano (odvolací soud v Miláně), články 2 a 35 italské Ústavy, které zaručují právo na zdraví, a článek 3, který zakotvuje zásadu rovnosti. Porušení článku 3 vyplývá ze skutečnosti, že vnitrostátní právní předpisy upravující vydávání stanoví jako zvláštní důvod pro odmítnutí výkonu existenci zdravotních důvodů, které však podle znění rámcového rozhodnutí 2002/584 nelze v případě EZR zohlednit.

( 6 ) – Bod 7.3 předkládacího rozhodnutí s odkazem na rozsudky ze dne 26. února 2013, Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, bod 29, a ze dne 26. února 2013, Melloni, C‑399/11, EU:C:2013:107, bod 60.

( 7 ) – Bod 7.4 předkládacího rozhodnutí s odkazem na rozsudek Aranyosi a Căldăraru, bod 80.

( 8 ) – Bod 7.5 předkládacího rozhodnutí.

( 9 ) – Předkládající soud v této souvislosti odkazuje rovněž na rozsudky ze dne 25. července 2018, PPU Generalstaatsanwaltschaft (Vězeňské podmínky v Maďarsku), C‑220/18, EU:C:2018:589, a ze dne 15. října 2019, Dorobantu, C‑128/18, EU:C:2019:857, dále jen „rozsudek Dorobantu“.

( 10 ) – Rozsudky ze dne 25. července 2018, Minister for Justice and Equality (Nedostatky v systému soudnictví), C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, dále jen „Minister for Justice and Equality (Nedostatky v systému soudnictví)“, a ze dne 17. prosince 2020, Openbaar Ministerie (Nezávislost vystavujícího justičního orgánu), C‑354/20 PPU a C‑412/20 PPU, EU:C:2020:1033, dále jen „Openbaar Ministerie (Nezávislost vystavujícího justičního orgánu)“.

( 11 ) – Za všechny rozsudek ze dne 26. října 2021, Openbaar Ministerie (Právo být vyslechnut vykonávajícím justičním orgánem), C‑428/21 PPU a C‑429/21 PPU, EU:C:2021:876, bod 38.

( 12 ) – Rozsudek ze dne 22. února 2022, Openbaar Ministerie (Soud zřízený zákonem ve vystavujícím členském státě), C‑562/21 PPU a C‑563/21 PPU, EU:C:2022:100, dále jen „Openbaar Ministerie (Soud zřízený zákonem ve vystavujícím členském státě)“, bod 43.

( 13 ) – Tamtéž, bod 44.

( 14 ) – Rozsudek Minister for Justice and Equality (Nedostatky v systému soudnictví), bod 41.

( 15 ) – Posudek 2/13 (Přistoupení Unie k EÚLP) ze dne 18. prosince 2014, EU:C:2014:2454, bod 191.

( 16 ) – Rozsudek Aranyosi a Căldăraru, bod 83.

( 17 ) – Rozsudek Dorobantu, bod 50, s odkazem na předchozí rozsudky.

( 18 ) – Rozsudek Aranyosi a Căldăraru, bod 85.

( 19 ) – Soudní dvůr převzal posouzení Evropského soudu pro lidská práva (dále jen „ESLP“) v rozsudku ze dne 28. září 2015, Bouyid proti Belgii (CE:ECHR:2015:0928JUD002338009), a připomněl, že EÚLP zakazuje absolutně a za všech okolností, a to i v případě boje proti terorismu a organizovanému zločinu, mučení a nelidské či ponižující zacházení nebo tresty bez ohledu na jednání dotyčné osoby (rozsudek Aranyosi a Căldăraru, bod 87). Ze záruky článku 4 Listiny proto nelze učinit žádnou výjimku, a to ani na základě prvního ze všech důvodů státu, kterým je zachování jeho existence.

( 20 ) – Jedná se o druhé ze základních práv, které Soudní dvůr analyzoval v souvislosti s možným rozšířením důvodů pro odmítnutí výkonu EZR [mimo jiné rozsudky Openbaar Ministerie (Soud zřízený zákonem ve vystavujícím členském státě); Minister for Justice and Equality (Nedostatky v systému soudnictví); a Openbaar Ministerie (Nezávislost vystavujícího justičního orgánu)].

( 21 ) – Rozsudek Openbaar Ministerie (Nezávislost vystavujícího justičního orgánu). Jeho bod 57 připomíná, že „[…] provádění mechanismu [EZR] může být pozastaveno pouze v případě závažného a trvajícího porušení hodnot uvedených v článku 2 SEU, včetně zásad právního státu, ze strany členského státu, zjištěného Evropskou radou na základě čl. 7 odst. 2 SEU, s důsledky stanovenými v odstavci 3 tohoto článku“. Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.

( 22 ) – Rozsudek Minister for Justice and Equality (Nedostatky v systému soudnictví), bod 37.

( 23 ) – Rozsudky Aranyosi a Căldăraru a Dorobantu.

( 24 ) – Bod 43 jejího písemného vyjádření: „problém spočívá v individuální situaci osoby a je s ní neoddělitelně spjat bez ohledu na podmínky věznění v členském státě, který [EZR] vystavil“.

( 25 ) – Předkládací rozhodnutí, bod 1.1.

( 26 ) – V písemném vyjádření (bod 7) chorvatská vláda tvrdí, že chorvatský zdravotnický systém zajišťuje vyžádané osobě vysokou úroveň zdravotní péče, včetně péče související s léčbou její závislosti, bez ohledu na její status.

( 27 ) – Analogicky viz rozsudek ze dne 24. dubna 2018, MP (Podpůrná ochrana oběti dřívějšího mučení), C‑353/16, EU:C:2018:276, dále jen „rozsudek MP (Podpůrná ochrana oběti dřívějšího mučení)“, bod 41: „[…] článek 4 Listiny [musí být] vykládán v tom smyslu, že vyhoštění státního příslušníka třetí země, který je stižen obzvláště závažným duševním nebo fyzickým onemocněním, představuje nelidské a ponižující zacházení ve smyslu uvedeného článku, pokud s sebou toto vyhoštění nese skutečné a prokázané riziko značného a nevratného zhoršení jeho zdravotního stavu“. Ve stejném směru nedávno rozsudek ze dne 22. listopadu 2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Vyhoštění – Konopí pro léčebné použití) (C-69/21, EU:C:2022:913), bod 66.

( 28 ) – Rozsudek MP (Podpůrná ochrana oběti dřívějšího mučení) v bodě 40 cituje rozsudek ESLP ze dne 13. prosince 2016, Paposhvili proti Belgii (CE:ECHR:2016:1213JUD004173810), body 178 a 183 o rovnocenném ustanovení EÚLP: „z nejnovější judikatury [ESLP] vyplývá, že toto ustanovení [článek EÚLP] brání vyhoštění vážně nemocné osoby, u které hrozí bezprostřední smrt nebo existují závažné důvody domnívat se, že přestože jí smrt bezprostředně nehrozí, byla by z důvodu nedostatku odpovídající léčby v zemi určení nebo nedostupnosti této léčby vystavena reálné hrozbě vážného, náhlého a nezvratného zhoršení zdravotního stavu, jež by vedlo k těžkému utrpení nebo podstatnému zkrácení délky života“.

( 29 ) – Použiji-li příklad předložený italskou vládou na jednání, předání pacienta s patologickým onemocněním ledvin, které nevyhnutelně vyžaduje léčbu dialýzou, by mohlo být v rozporu s článkem 4 Listiny, pokud by stejná léčba nebyla dostupná ve vystavujícím členském státě.

( 30 ) – K odvrácení tohoto rizika mají vazební a vězeňská zařízení často ad hoc protokoly a v některých členských státech existují vězeňská psychiatrická oddělení nebo nemocnice. Viz dokument „Preventing suicide in jails and prisons», de la Organización Mundial de la Salud y de la IASP (International association for suicide prevention) (2007) dostupný zde: https://n9.cl/947kd. Viz také zpráva Agentury Evropské unie pro základní práva (FRA) o podmínkách výkonu trestu odnětí svobody v Evropské unii, kterou Komise citovala na jednání a jejíž vydání z roku 2019 uvádí srovnatelnou úroveň vnitrostátních systémů vězeňské zdravotní péče. (FRA: Criminal detention conditions in the European Union: rules and reality, 2019).

( 31 ) – Mezi práva, která se výslovně odrážejí, patří například právo nebýt dvakrát trestán za stejné jednání (článek 50 Listiny). Jeho záruka je zahrnuta v důvodu povinného odmítnutí výkonu stanoveného v čl. 3 odst. 2 rámcového rozhodnutí 2002/584 a lze jej nalézt ve většině nepovinných důvodů pro odmítnutí výkonu stanovených v článku 4 rámcového rozhodnutí 2002/584. Totéž platí pro právo na účinnou právní ochranu (článek 47 Listiny), které se týká případů odsouzení v nepřítomnosti a které článek 4a rámcového rozhodnutí připouští jako důvod pro nepovinné odmítnutí výkonu.

( 32 ) – Body 6.2 a 6.3 předkládacího rozhodnutí.

( 33 ) – Bod 6.3 předkládacího rozhodnutí.

( 34 ) – Jedinou subjektivní okolností, kterou je třeba zohlednit, je okolnost uvedená v čl. 3 odst. 3 rámcového rozhodnutí 2002/584, který jako povinný důvod pro odmítnutí výkonu uvádí neodpovědnost z důvodu věku. Jedná se však o důvod týkající se osobní okolnosti v souvislosti s trestným činem a s dopadem na trestní odpovědnost.

( 35 ) – Jak uvedla Komise (bod 45 jejího písemného vyjádření), tato minimální hranice nezahrnuje „psychické utrpení“ spojené se situací zbavení svobody.

( 36 ) – V bodě 6 svého písemného vyjádření E. D. L. označuje vystavení EZR proti jakékoli vážně nemocné osobě za nepřiměřené, což je abstraktní přístup, který nesdílím. Zásada proporcionality však může hrát roli ve smyslu, který jsem nastínil.

( 37 ) – Ustanovení, k nimž čl. 15 odst. 2 přidává článek 8 téhož rámcového rozhodnutí, který se zabývá obsahem a formou EZR.

( 38 ) – Vykonávajícímu justičnímu orgánu nic nebrání v tom, aby si vyžádal příslušné informace podle čl. 15 odst. 2 rámcového rozhodnutí 2002/584, ať už konstatuje existenci závažných humanitárních důvodů ab initio nebo riziko ohrožení nedotknutelnosti a zdraví vyžádané osoby zjistí až po nařízení výkonu.

( 39 ) – Rozsudek Openbaar Ministerie (Nezávislost vystavujícího justičního orgánu), bod 62.

( 40 ) – Bod 9.5 předkládacího rozhodnutí.

( 41 ) – Skutečnost, že se jedná o chronické onemocnění s neurčitým trváním, nebrání použití článku 23 rámcového rozhodnutí 2002/584. Kromě toho může chronicky nemocná osoba využívat zdravotní péči ve vystavujícím státě za podobných podmínek jako ve vykonávajícím státě. Jiné je to v případě, že samotné předání bezprostředně ohrožuje život vyžádané osoby.

( 42 ) – V takové věci, jako je projednávaná věc, kdy je vyžádaná osoba na svobodě, se domnívám, že opakované odkládání na žádost dotčené osoby nelze kvalifikovat jako zbytečné průtahy.