ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
12

Rozhodnutím ze dne 16. září 2013 (dále jen „napadené rozhodnutí“) druhý odvolací senát OHIM rozhodnutí námitkového oddělení potvrdil. Odvolací senát uvedl, že svůj přezkum omezil na důvod námitek vycházející z čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009, jelikož žalobkyně již neuváděla argumenty na základě čl. 8 odst. 5 téhož nařízení. Odvolací senát rovněž uvedl, že žalobkyně nezpochybňuje, že starší ochranné známky byly užívány výlučně pro „sportovní potřeby“ a že námitky byly omezeny na „hračky pro děti do koupele“ a „hračky pro aktivitu dětí za účelem jejich vzdělávání a rozvoje“ obsažené ve třídě 28. Odvolací senát měl za to, že relevantní veřejnost je tvořena širokou veřejností v Německu. Uvedl, že co se týče starších slovních ochranných známek, nebylo zpochybněno, že kolidující ochranné známky jsou totožné, a co se týče starší obrazové ochranné známky, že jsou kolidující ochranné známky podobné. Odvolací senát měl s odkazem na rozsudek ze dne 4. června 2013, i-content v. OHIM – Decathlon (BETWIN) [T‑514/11, Sb. rozh. (shrnutí), EU:T:2013:291, bod 34 až 39] za to, že „sportovní potřeby“ a „hračky pro děti do koupele; a hračky pro aktivitu dětí za účelem jejich vzdělávání a rozvoje“ jsou odlišné výrobky, a že tedy nemůže existovat žádné nebezpečí záměny, neboť podmínka nezbytná pro použití čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009, a sice totožnost nebo podobnost výrobků, není splněna.
80

Jestliže majiteli napadené ochranné známky bezpochyby přísluší, aby v řízení týkajícím se relativních důvodů zamítnutí před OHIM prokázal, že uvedená koexistence spočívá na neexistenci nebezpečí záměny u relevantní veřejnosti mezi ochrannou známkou, které se dovolává, a starší ochrannou známkou, která je předmětem návrhu na prohlášení neplatnosti [v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 11. května 2005, Grupo Sada v. OHIM – Sadia (GRUPO SADA), T‑31/03, Sb. rozh., EU:T:2005:169, bod 86, a ze dne 10. dubna 2013, Höganäs v. OHIM – Haynes (ASTALOY), T‑505/10, EU:T:2013:160, bod 48], tento důkaz podat může, a sice tak, že předloží soubor nepřímých důkazů v tomto smyslu. V tomto ohledu jsou relevantní zejména skutečnosti prokazující, že relevantní veřejnost znala každou z dotčených ochranných známek již přede dnem podání přihlášky sporné ochranné známky [v tomto smyslu a obdobně viz výše uvedený rozsudek GRUPO SADA, EU:T:2005:169, bod 89, a rozsudek ze dne 25. května 2005, TeleTech Holdings v. OHIM – Teletech International (TELETECH GLOBAL VENTURES), T‑288/03, Sb. rozh., EU:T:2005:177, bod 100]. Jelikož navíc z judikatury vyplývá, že koexistence dvou ochranných známek musí být dostatečně dlouhá, aby mohla ovlivnit vnímání relevantního spotřebitele [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 1. března 2005, Fusco v. OHIM – Fusco International (ENZO FUSCO), T‑185/03, Sb. rozh., EU:T:2005:73, bod 64, a výše uvedený rozsudek ASTALOY, EU:T:2013:160, bod 47], představuje trvání koexistence rovněž podstatný prvek.
—

likvidace společnosti Sace BT za tržní cenu byla zvažována a poté vyloučena jako méně výhodná. Zásahy do kapitálu společnosti Sace BT odpovídaly 17,8 % čistých zisků dosažených společností SACE v roce 2009 (a přibližně 1,3 % jejího základního kapitálu). Naproti tomu likvidace společnosti Sace BT by byla hospodářsky zničující, jelikož by byla vykládána jako známka skryté krize hotovostního toku akcionáře, což by vedlo k poškození dobré pověsti společnosti SACE a vystavilo by ji to nebezpečí snížení hodnoty nebo zhoršení jejího hodnocení, které by bylo mnohem vyšší než částka přibližně 24 milionů eur, které dosahoval zbývající kapitál společnosti Sace BT odhadnutý na konci účetního období 2009.
4

V této souvislosti italské orgány přijaly decreto-legge n. 49, riforma della normativa in tema di applicazione del prelievo supplementare nel settore del latte e dei prodotti lattiero-caseari (legislativní nařízení č. 49 k reformování předpisů týkajících se používání doplňkové dávky v odvětví mléka a mléčných výrobků) ze dne 28. března 2003 (GURI č. 75 ze dne 31. března 2003, s. 4) a decreto ministeriale del 30 luglio 2003,disposizioni per il versamento del prelievo supplementare, dovuto e non versato per i periodi dal 1995/1996 al 2001/2002 di cui all’art. 10, comma 34, della legge n. 119/2003 (ministerská vyhláška ze dne 30. července 2003, kterou se stanoví uhrazení dlužné doplňkové dávky nezaplacené za období let 1995/1996 až 2001/2002 uvedené v čl. 10, odst. 34 zákona č. 119/2003) (GURI č. 183 ze dne 8. srpna 2003, s. 33). Oba tyto akty ve vzájemném spojení v podstatě stanovily, že částka doplňkové dávky převzatá Italskou republikou jí bude uhrazena v plné výši producenty mléka bez zatížení úroky, ve formě ročních splátek stejné výše rozložených do období nepřekračujícího čtrnáct let (dále jen „splátkový režim”).
12

Rozhodnutím ze dne 10. července 2013 (dále jen „napadené rozhodnutí“) druhý odvolací senát OHIM odvolání zamítl a žalobkyni uložil, aby uhradila částku 850 eur jako náhradu nákladů, které vznikly přihlašovatelce u OHIM při podání námitek a odvolání. Odvolací senát měl konkrétně za to, že relevantní veřejností je průměrný spotřebitel ve všech členských státech Evropské unie. Měl však za to, že tento průměrný spotřebitel může vykazovat vysoký stupeň pozornosti s ohledem na vysoké částky, o něž jde v rámci finančních či realitních transakcí. Odvolací senát následně srovnal služby, kterých se týká přihlášená ochranná známka, obsažené ve třídě 36, se službami, pro něž byly zapsány starší ochranné známky. Po provedení tohoto srovnání odvolací senát dospěl k závěru, že služby náležející do třídy 36, na něž se vztahuje přihlášená ochranná známka, a služby, na něž se vztahují starší ochranné známky, podobné nejsou. V důsledku toho měl odvolací senát za to, že vzhledem k tomu, že jedno z kritérií pro použití čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009 splněno není, nemůže ve smyslu tohoto ustanovení existovat nebezpečí záměny mezi přihlášenou ochrannou známkou a staršími ochrannými známkami.
80

Co se týče tohoto prvku odůvodnění dopisu ze dne 22. května 2013, ECB upřesnila, že by zpřístupnění informací týkajících se metody uplatněné v rámci SMP mohlo ohrozit intervenční opatření mající tentýž nebo obdobný cíl jako SMP. Takové programy mají motivovat účastníky trhu k investování do určité kategorie státních dluhopisů, a to případně ještě před tím, než by je začaly nakupovat ECB a NCB Eurosystému, tak aby mohly těžit z cenového vývoje nastartovaného těmito nákupy. Takové programy mohou mít podle ECB pozitivní účinek na všechny dluhopisy dané kategorie. Jelikož účastníci trhu nevědí, jaké dluhopisy ECB a NCB Eurosystému preferují, byli by motivováni k investování do celé široké kategorie. Naopak v případě, že by účastníci trhu měli přístup k podrobným a strukturovaným informacím obsaženým v přílohách A a B dohody o výměně dluhopisů, mohla by být ohrožena účinnost intervenčních opatření a potažmo i měnové politiky, jakož i finanční situace ECB a NCB Eurosystému. V takovém případě by účastníci trhu mohli být vedeni k předvídání konkrétnějších typů státních dluhopisů v rámci dané kategorie, které by ECB a NCB Eurosystému mohly nakupovat, a k soustředění svých nákupních aktivit na tyto typy dluhopisů. To by mohlo mít za následek nárůst cen typů dluhopisů, které by účastníci trhu identifikovali jako možné cíle nákupů ECB a NCB Eurosystému. Pokud by tyto dluhopisy skutečně odpovídaly preferencím ECB a NCB Eurosystému, mohly by tyto banky být nuceny nakupovat tyto dluhopisy za vyšší ceny nebo nakoupit jiné dluhopisy ne zcela odpovídající jejich preferencím. Dále by ECB a NCB Eurosystému mohly být vedeny k nákupu dluhopisů různého typu v rámci dané kategorie za účelem motivování účastníků trhu k investování do všech dluhopisů dané kategorie namísto toho, aby se koncentrovaly na určité typy dluhopisů.
15

Je třeba připomenout, že podle článku 62 nařízení č. 6/2002 musí být rozhodnutí OHIM odůvodněna. Tato povinnost uvést odůvodnění má tentýž rozsah jako povinnost vyplývající z článku 296 SFEU, podle něhož z odůvodnění musí jasně a jednoznačně vyplývat úvahy orgánu, jenž akt vydal. Tato povinnost má dvojí cíl, a to umožnit jednak zúčastněným osobám seznámit se s důvody, pro které bylo opatření přijato, za účelem obrany jejich práv, a jednak unijnímu soudu vykonat přezkum legality rozhodnutí. Od odvolacích senátů však nelze vyžadovat, aby poskytovaly vysvětlení, ve kterém by se vyčerpávajícím způsobem postupně zabývaly každým z argumentů uvedených účastníky před nimi probíhajícího sporu. Odůvodnění tedy může být implicitní za podmínky, že umožní zúčastněným osobám seznámit se s důvody, proč bylo rozhodnutí odvolacího senátu přijato, a příslušnému soudu disponovat poznatky dostatečnými k tomu, aby mohl vykonat svůj přezkum [viz rozsudek ze dne 25. dubna 2013, Bell & Ross v. OHIM – KIN (Pouzdro náramkových hodinek), T‑80/10, EU:T:2013:214, bod 37 a citovaná judikatura].
220

Nicméně z bodů 1026 a 1029 odůvodnění napadeného rozhodnutí vyplývá, že ke stanovení částky sloužící jako základ pokut zohlednila Komise pouze cenu účtovanou za CDT a CPT zabudované do televizorů či počítačových monitorů, a nikoliv cenu posledně uvedených. Prodeje konečných výrobků, do kterých byly zabudovány CRT, na něž se vztahuje kartelová dohoda, byly zohledněny nikoli do výše jejich celé hodnoty, nýbrž pouze do výše podílu této hodnoty, který mohl odpovídat hodnotě CRT podléhajících kartelové dohodě, které byly zabudovány do konečných výrobků, pokud tyto konečné výrobky prodal podnik, jež patří k žalobkyni, třetím nezávislým osobám usazeným v EHP. Tento závěr nebyl zpochybněn.
153

Žalobkyně tvrdí, že metodika použitá v napadeném rozhodnutí pro výpočet hodnoty tržeb z přímých prodejů v rámci EHP prostřednictvím zpracovaných výrobků je nesprávná a vedla k uložení pokuty, která je neúměrná skutečnému vlivu těchto prodejů na trh. V tomto ohledu zaprvé uvádějí, že podle žádosti Komise o informace ze dne 4. března 2011 musí být hodnota těchto tržeb vypočítána jako průměr hodnoty tržeb z přímých prodejů v rámci EHP během téhož období, vynásobená počtem dotčených CPT. Žalobkyně rovněž tvrdí, že metodika Komise vycházela z nesprávného předpokladu, že průměrná hodnota CPT zabudovaných do zpracovaných výrobků je stejná jako průměrná hodnota přímých prodejů CPT v EHP. Tento přístup nicméně nebere v úvahu skutečnost, že pokud jde o společnost Panasonic, měly CPT zabudované do výrobků zpracovávaných skupinou obecně menší rozměry, a tudíž nižší hospodářskou hodnotu než CPT prodávané přímo třetím osobám v rámci EHP, jak prokazuje zpráva poradenské firmy v oblasti ekonomiky hospodářské soutěže, která tvoří přílohu odpovědi na žádost o informace Komise, předložené žalobkyněmi dne 20. dubna 2011. Zadruhé žalobkyně tvrdí, že na rozdíl od přístupu doporučovaného Komisí, který vycházel pouze z období, během kterého byly CPT prodávány třetím osobám, je metodika, kterou navrhly, přesnější, neboť se zakládá na váženém průměru zohledňujícím jak dané období, tak i velikost CPT zabudovaných do obrazovek společnosti Panasonic. Třebaže Komise nezpochybnila přesnost údajů poskytnutých žalobkyněmi, vytýkají jí žalobkyně, že k nim nepřihlédla pro účely výpočtu částky pokuty, která jim byla napadeným rozhodnutím uložena.
33

Příloha 2 dokumentu č. VI/5330/97, která se týká finančních důsledků nedostatků pro schválení účetní závěrky záruční sekce Evropského zemědělského orientačního a záručního fondu (EZOZF), nedostatků kontrol prováděných členskými státy, v části nadepsané „Úvod“ zní: „Pokud Komise zjistí, že se určitý výdaj týká žádosti, jež nedodržuje pravidla Společenství, jsou finanční důsledky jasné: pokud tato chybná platba ještě nebyla zjištěna vnitrostátními kontrolními orgány a nebyla přijata příslušná opatření na opravu a zpětné získání neoprávněně vyplacených částek (viz příloha 4), musí Komise zamítnout financování z rozpočtu Společenství. Pokud finanční důsledky plynou z hodnocení výdajů týkajících se velkého počtu případů, vypočte se částka, která má být vyloučena z financování Společenstvím do té míry, jak je to možné, na základě extrapolace výsledků získaných ze studia reprezentativního vzorku případů. Na všechny členské státy je nutno použít stejnou metodu extrapolace, i co se týče úrovně spolehlivosti a rozsahu nepřesností, rozvrstvení obyvatelstva, velikosti vzorku a posouzení chyb během shromažďování vzorků s ohledem na globální finanční důsledky. Pokud některý členský stát nedodržuje pravidla Společenství mající za úkol ověřit způsobilost žádostí, už toto [samotné] nedodržení pravidel implikuje, že dané platby neodpovídají ustanovení Společenství pro dané opatření a obecné povinnosti členských států zjišťovat nesrovnalosti a předcházet jim, jak je stanoveno v článku 8 nařízení [č.] 729/70. Nemusí to nutně znamenat, že všechny kladně vyřízené žádosti představují nesrovnalosti, ale že riziko, že by [EZOZF] mohl proplácet neoprávněné výdaje, je vyšší. V některých zjevných případech sice může Komise odmítnout veškeré dané výdaje, pokud nejsou provedeny kontroly požadované právními předpisy, v určitých případech by však objem výdajů, které mají být vyloučeny z financování, podle vší pravděpodobnosti převýšil finanční ztrátu, kterou Společenství utrpělo. Při posuzování finančních oprav je tedy vhodné vzít v úvahu ztrátu [třeba učinit odhad ztráty]. [...]“
15

Pokud jde o poměřování nezbytnosti předání dotčených osobních údajů s oprávněnými zájmy subjektů údajů, měl Parlament za to, že s ohledem na nařízení č. 45/2001 mají přednost posledně uvedené zájmy, jelikož by nebylo přiměřené připustit takové předání. Parlament zaprvé uznal, že rozsah oprávněných zájmů člena je užší než rozsah oprávněných zájmů soukromé osoby bez veřejných závazků, a úroveň ochrany jejich údajů je proto nižší. Parlament však zadruhé uvedl, že veřejné financování systému neznamená, že nemá být uplatňována ochrana osobních údajů členů nebo že tito členové nemají oprávněné zájmy, které by mohli namítat proti zpřístupnění těchto údajů. Parlament v tomto kontextu uvedl, že je třeba rozlišovat mezi údaji, jež patří do veřejné sféry, na které se vztahuje nižší úroveň ochrany a údaji, jež patří do soukromé sféry, které jsou chráněny pojmem oprávněné zájmy. Parlament měl přitom za to, že vzhledem k tomu, že dotčené osobní údaje patří do soukromé sféry členů, existuje oprávněné zájem na ochraně informací, které obsahují. Podle Parlamentu se jedná o údaje týkající se osobní finanční situace dotčených členů, a sice příspěvků do systému důchodového pojištění a z nich vyplývajících důchodových nároků, které jsou soukromými otázkami. Parlament poznamenal, že existence mandátu člena je zajisté nutnou podmínkou pro účast na systému, avšak důchod je vyplácen až po uplynutí funkčního období a osobní příspěvky jsou značné. Parlament zatřetí uvedl, že pokud by financování veřejnými prostředky stačilo k tomu, aby byla popřena osobní povaha údajů, platilo by to rovněž pro jakéhokoli zaměstnance veřejné správy. Parlament začtvrté dospěl při poměřování zájmů k závěru, že s ohledem zejména na skutečnost, že sdělovací prostředky a široká veřejnost mají obecný zájem na osobní situaci členů, není přiměřené zpřístupnit požadované údaje, ledaže by bylo uznáno, že lze zpřístupnit všechny osobní údaje členů nebo dokonce jakéhokoli státního úředníka, kteří jsou financováni z veřejných prostředků. Takový přístup by podle Parlamentu zcela zbavil smyslu článek 16 SFEU, ačkoli se žalobce k tomu, aby dosáhl svého cíle, mohl spokojit se žádostí o souhrnné údaje o finanční situaci systému. Parlament zapáté poznamenal, že existují vhodnější opatření k dosažení cílů sledovaných žalobcem, která by dostatečně zajistila kontrolu veřejných výdajů a informovala veřejnost.
109

Bylo by přitom v rozporu nejen se zásadou rovného zacházení, ale rovněž s účelem směrnice 2006/42, kterým je zejména harmonizovat podmínky, za nichž jsou strojní zařízení uváděna na vnitřní trh a volně se na něm pohybují, při současné ochraně bezpečnosti a ochrany zdraví osob před riziky plynoucími z jejich používání (viz body 25 a 78 výše), jakož i s obecnou systematikou ustanovení zavedeného za účelem zajištění řádného a jednotného uplatňování uvedené směrnice vnitrostátními orgány (viz body 26 až 28 a 79 výše) pod dohledem Komise (viz body 46 a 80 výše), pokud by členský stát mohl uplatnit ochrannou doložku stanovenou článkem 11 uvedené směrnice ve vztahu ke strojnímu zařízení, které může ohrozit zdraví nebo bezpečnost osob, a současně na srovnatelná strojní zařízení neuplatnit rovné zacházení, aniž je to objektivně odůvodněno.
9

Rozhodnutím ze dne 21. září 2010 námitkové oddělení námitkám zčásti vyhovělo a zčásti je zamítlo. Zaprvé námitkové oddělení vyhovělo námitkám s tím, že mělo za to, že společnost Muadib Beteiligung předložila důkaz o skutečném užívání starší ochranné známky Společenství pro „sportovní vozidla a jejich součásti“ náležející do třídy 12. Zadruhé s přihlédnutím k posledně zmíněným výrobkům, jakož i k výrobkům a službám, na které se vztahuje starší britská ochranná známka, dospělo námitkové oddělení k závěru o nebezpečí záměny mezi kolidujícími ochrannými známkami, pokud jde o výrobky a služby náležející do tříd 12, 25 a 37, s výjimkou „nákladních vozidel“, „traktorů“, „autobusů“, „mopedů“, „jízdních kol“, „tříkolek“, „letadel“, „vrtulníků“, „kluzáků“, „člunů“, „gumových záchranných člunů“, „lodí“, „dopravních prostředků vzdušných nebo vodních“, „částí jízdních kol, mopedů“ a „částí lodí a letadel“ náležejících do třídy 12. Zatřetí námitkové oddělení zamítlo důvody námitek vycházející z čl. 8 odst. 4 a čl. 8 odst. 5 nařízení č. 207/2009. Začtvrté námitkové oddělení zamítlo přihlášku ochranné známky Společenství „pro výše uvedené výrobky a služby“ a zápis povolilo pro „zbývající výrobky [náležející do] třídy 12“.
21

Dále jak vyplývá z ustálené judikatury, OHIM není vázán rozhodnutími vydanými na úrovni členských států, třebaže je zohlednit může [viz rozsudek ze dne 21. března 2013, Event v. OHIM – CBT Comunicación Multimedia (eventer EVENT MANAGEMENT SYSTEMS), T‑353/11, EU:T:2013:147, bod 58 a citovaná judikatura]. Odvolací senát tedy mohl mít v bodě 42 napadeného rozhodnutí za to, aniž pochybil, že nemusí zohlednit rozhodnutí vnitrostátních správních orgánů a soudů (viz body 60 až 65 níže). Nelze mít tudíž za to, že skutečnost, že by odvolací senát uznal přípustnost rozhodnutí Bundespatentgericht přiloženého jako příloha k vyjádření žalobkyně, jakož i výňatků z tohoto rozhodnutí převzatých do uvedeného vyjádření, by jej mohla vést k tomu, aby za okolností projednávané věci použil jiné řešení [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 27. září 2012, Tuzzi fashion v. OHIM – El Corte Inglés (Emidio Tucci), T‑535/08, EU:T:2012:495, bod 91].
154

Na druhé straně žalobkyně tvrdí, že obchodní vztahy, které by mohly být odhaleny zpřístupněním totožnosti právnických osob uvedených na seznamu položek tvořících obsah spisu, jsou starší než pět let, a jsou tedy příliš „staré“, aby mohly být považovány za spadající pod výjimku stanovenou v čl. 4 odst. 2 první odrážce nařízení č. 1049/2001. Takový argument přitom není určující a kromě toho je příliš obecný, aby mohl vyvrátit obecnou domněnku uplatněnou Komisí. V tomto ohledu je pravda, že z judikatury plyne, že skutečnost, že informace, které mohly být považovány za obchodní tajemství nebo za důvěrné, jsou starší než pět let, má za následek, že musí být považovány za zastaralé, ledaže by bylo výjimečně prokázáno, že stále představují zásadní znaky obchodního postavení podniku, kterého se týkají (viz usnesení ze dne 22. února 2005, Hynix Semiconductor v. Rada, T‑383/03, Sb. rozh., EU:T:2005:57, bod 60 a citovaná judikatura). Z judikatury tak obecně plyne, že možné negativní důsledky zpřístupnění citlivé obchodní informace jsou tím méně významné, čím je informace starší (v tomto smyslu viz usnesení ze dne 19. června 1996, NMH Stahlwerke a další v. Komise, T‑134/94, T‑136/94 až T‑138/94, T‑141/94, T‑145/94, T‑147/94, T‑148/94, T‑151/94, T‑156/94 a T‑157/94, EU:T:1996:85, body 24 a 32). To však nevylučuje, že takové informace mohou nadále spadat pod výjimku stanovenou v čl. 4 odst. 2 první odrážce nařízení č. 1049/2001, jak plyne z judikatury citované v bodě 63 výše.
63

Předně by se jednalo o přidělení specifických identifikátorů jednotlivým otázkám, které byly položeny jednotlivým kandidátům, přičemž jak uvedla Komise, jednotlivým uchazečům nebyly pokládány stejné otázky. Žalobce v tomto ohledu upřesnil, že se nedomáhá poskytnutí informace o obsahu otázek položených jednotlivým uchazečům. U každé otázky by se dále jednalo o uvedení jazyka, ve kterém byla položena, přičemž by měl být zachován tentýž identifikátor pro tutéž otázku bez ohledu na jazyk, uvedení druhu otázky, uvedení skutečnosti, zda byla otázka anulována, času, který jednotliví uchazeči věnovali odpovědi na otázku, a konečně by šlo o poskytnutí identifikátoru očekávané, jakož i podané odpovědi. Podle žádosti o přístup by naopak identifikátory očekávaných a podaných odpovědí nemusely uvádět informaci o obsahu těchto odpovědí, ale u každé otázky by měly pouze umožnit srovnání očekávané odpovědi a podané odpovědi. Žalobce v tomto ohledu v žádosti upřesnil, že pokud nebyly možnosti odpovědi u určité otázky předloženy všem uchazečům, kterým byla uvedená otázka položena, ve stejném pořadí, je třeba zajistit, aby byl u každé možnosti odpovědi použit tentýž identifikátor, a to za účelem zajištění srovnatelnosti získaných informací. Co se týče otázek z oblasti situačního úsudku, podle žalobce by bylo třeba uvést celou požadovanou a podanou odpověď, tj. nejlepší i nejhorší možnost. Nakonec by bylo třeba anonymizovat jména všech uchazečů, kteří se zúčastnili dotyčných předvýběrových testů, přičemž každému z nich by byl přidělen zvláštní identifikátor.
Pokud jde o statistiky týkající se cílových jazyků přeložených textů, je pravda, že angličtina, francouzština a němčina jsou v nejnovějších statistikách (2011 a 2012) postupně na prvních třech místech. Rozdíl v počtu stránek přeložených do těchto tří jazyků a v počtu stránek přeložených do jiných jazyků ovšem není nijak výrazný. V roce 2011 bylo 12,31 % přeložených stránek přeloženo do angličtiny, 7,92 % do francouzštiny, 6,53 % do němčiny, 4,27 % do italštiny, 4,20 % do španělštiny, 4,13 % do nizozemštiny, 4,09 % do portugalštiny a 3,94 % do řečtiny, přičemž podíl překladů do ostatních úředních jazyků, s výjimkou irštiny (0,61 % přeložených stránek), byl ve všech jednotlivých případech vyšší než 3,50 % přeložených stránek. V roce 2012 činil podíl přeložených stránek do angličtiny 14,92 %, do francouzštiny 8,25 % a do němčiny 6,47 %, zatímco v případě italštiny to bylo 4,40 % a v případě španělštiny 4,26 %, přičemž překlady do všech ostatních úředních jazyků (s výjimkou irštiny –0,41 % přeložených stránek) představovaly v každém jednotlivém případě alespoň 3,35 % přeložených stránek. Na základě těchto statistik nelze dospět k závěru, že uchazeč, který uspěl ve sporném výběrovém řízení a měl by uspokojivou znalost angličtiny, francouzštiny nebo němčiny, by se mohl od první dne zaměstnání naplno zapojit do pracovního procesu, zatímco uchazeč, který by měl uspokojivou znalost dvou jiných úředních jazyků, by tohoto schopen nebyl.
49

V tomto ohledu je ovšem třeba připomenout, že pravidla tvorby vůle unijních orgánů jsou stanovena Smlouvou a členské státy ani samotné orgány jimi nemohou disponovat. Pokud by byla některému z orgánů přiznána možnost vytvářet odvozené právní základy, ať již ve smyslu zpřísnění, nebo zjednodušení podmínek přijímání právního aktu, byla by mu tím přiznána zákonodárná pravomoc překračující hranice toho, co je stanoveno Smlouvou. To by rovněž vedlo k tomu, že by tomuto orgánu bylo umožněno ohrozit zásadu institucionální rovnováhy, jež znamená, že každý z orgánů vykonává své pravomoci s ohledem na pravomoci orgánů ostatních (obdobně viz rozsudek ze dne 6. května 2008, Parlament v. Rada, C‑133/06, Sb. rozh., EU:C:2008:257, body 54 až 57).