ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
5

Estatuto de los Trabajadores (zákoník práce) vyplývá z Real Decreto Legislativo 2/2015, por el que se aprueba el texto refundido de la Ley del Estatuto de los Trabajadores (královské legislativní nařízení 2/2015, kterým se schvaluje přepracované znění zákoníku práce) ze dne 23. října 2015 (BOE č. 255 ze dne 24. října 2015, s. 100224). Článek 51 tohoto zákoníku, nadepsaný „Hromadné propouštění“, v odstavci 1 stanoví: „Pro účely tohoto zákona se za ‚hromadné propouštění‘ považuje ukončení pracovního poměru z hospodářských, technických, organizačních nebo výrobních důvodů, pokud se v období 90 dnů týká nejméně: a) 10 zaměstnanců v podnicích, které zaměstnávají méně než 100 zaměstnanců; b) 10 % z počtu zaměstnanců v podnicích, které zaměstnávají 100 až 300 zaměstnanců, c) 30 zaměstnanců v podnicích, které zaměstnávají více než 300 zaměstnanců. […] Pro stanovení počtu ukončení pracovních poměrů, který je uveden v prvním pododstavci tohoto odstavce, se zohlední také veškerá další ukončení, k nimž dojde v referenčním období ze strany zaměstnavatele z jiných důvodů, které se netýkají osoby zaměstnance a jsou odlišné od důvodů stanovených v čl. 49 odst. 1 písm. c) tohoto zákona, je-li propuštěných zaměstnanců nejméně pět. Pokud podnik v průběhu po sobě jdoucích 90 dnů a s cílem vyhnout se požadavkům tohoto článku přistoupí k ukončení pracovních poměrů podle čl. 52 písm. c) tohoto zákona v počtu nižším, než jsou uvedené početní limity, aniž nastanou nové důvody pro takový postup, považují se tato nová ukončení za jednání za účelem obcházení zákona a budou prohlášena za neplatná a neúčinná.“
8

Body 32 a 42 odůvodnění nařízení 2016/679 znějí: „(32) Souhlas by měl být dán jednoznačným potvrzením, které je vyjádřením svobodného, konkrétního, informovaného a jednoznačného svolení subjektu údajů ke zpracování osobních údajů, které se jej týkají, a to v podobě písemného prohlášení, i učiněného elektronicky, nebo ústního prohlášení. Mohlo by se například jednat o zaškrtnutí políčka při návštěvě internetové stránky, volbu technického nastavení pro služby informační společnosti nebo jiné prohlášení či jednání, které v této souvislosti jasně signalizuje souhlas subjektu údajů s navrhovaným zpracováním jeho osobních údajů. Mlčení, předem zaškrtnutá políčka nebo nečinnost by tudíž neměly být považovány za souhlas. Souhlas by se měl vztahovat na veškeré činnosti zpracování prováděné pro stejný účel nebo stejné účely. Jestliže má zpracování několik účelů, měl by být souhlas udělen pro všechny. Má-li subjekt údajů vyjádřit souhlas na základě žádosti podané elektronickými prostředky, musí být žádost jasná a stručná a nesmí zbytečně narušit využívání služby, pro kterou je souhlas dáván. […] (42) Pokud je zpracování založeno na souhlasu subjektu údajů, měl by být správce schopen prokázat, že subjekt údajů vyjádřil s danou operací zpracování souhlas. Zejména v případě písemného prohlášení souvisejícího s jinou skutečností by mělo být pomocí záruk zajištěno, že si je subjekt údajů vědom toho, že uděluje souhlas a v jakém rozsahu. V souladu se směrnicí Rady 93/13/EHS [ze dne 5. dubna 1993 o nepřiměřených podmínkách [zneužívajících klauzulích] ve spotřebitelských smlouvách (Úř. věst. 1993, L 95, s. 29; Zvl. vyd. 15/02, s. 288; oprava Úř. věst. 2016, L 303, s. 26)] by prohlášení o souhlasu navržené správcem mělo být poskytnuto ve srozumitelném a snadno přístupném znění za použití jasného a jednoduchého jazyka a nemělo by obsahovat nepřiměřené podmínky. Aby se zajistilo, že souhlas bude informovaný, měl by subjekt údajů znát alespoň totožnost správce a účely zpracování, k nimž jsou jeho osobní údaje určeny. Souhlas by neměl být považován za svobodný, pokud subjekt údajů nemá skutečnou nebo svobodnou volbu nebo nemůže souhlas odmítnout nebo odvolat, aniž by byl poškozen.“
10

Společnost Intercept Pharma navrhla skrytí určitých částí pravidelné zprávy o vyhodnocení přínosů a rizik za období od 12. prosince 2016 do 11. června 2017 ohledně léčivého přípravku Ocaliva (dále jen „sporná zpráva“), která tvořila první část dokumentů. Tyto části zprávy se týkaly informací týkajících se bezpečnosti tohoto léčivého přípravku. Společnost Intercept Pharma uvedla, že je pravděpodobné, že uvedená žádost o přístup byla podána jménem účastníků řízení týkajícího se sporu s její mateřskou společností ve Spojených státech. Upřesnila, že pokud by tato zpráva byla zpřístupněna, a to obcházením procesních pravidel Spojených států amerických týkajících se přípravné fáze civilního řízení, jejímž cílem je shromáždění důkazů („discovery“), došlo by k vážnému poškození hospodářského zájmu této společnosti, aniž by bylo zpřístupnění odůvodněno převažujícím veřejným zájmem.
6

Článek 7 směrnice 2011/24, nadepsaný „Obecné zásady náhrady nákladů“, stanoví: „1. Aniž je dotčeno nařízení […] č. 883/2004 a není-li v článcích 8 a 9 stanoveno jinak, zajistí členský stát, v němž je pacient pojištěn, náhradu nákladů, které vznikly pojištěné osobě, která čerpala přeshraniční zdravotní péči, pokud je tato zdravotní péče zahrnuta mezi dávky, na které má pojištěná osoba nárok v členském státě, v němž je pojištěna. […] 3. Zdravotní péči, u níž má pojištěná osoba nárok na náhradu nákladů, a výši náhrady těchto nákladů určuje, ať už na místní, regionální nebo celostátní úrovni, členský stát, v němž je pacient pojištěn, bez ohledu na to, kde je zdravotní péče poskytována. 4. Členský stát, v němž je pacient pojištěn, nahradí nebo přímo uhradí náklady na přeshraniční zdravotní péči do výše nákladů, které by sám převzal, pokud by tato zdravotní péče byla poskytnuta na jeho území, avšak jen do výše skutečných nákladů na čerpanou zdravotní péči. I v případě, že náklady na přeshraniční zdravotní péči překročí výši nákladů, které by byly převzaty, pokud by tato zdravotní péče byla poskytnuta na území členského státu, v němž je pacient pojištěn, se tento členský stát může rozhodnout uhradit je v plné výši. […] 8. S výjimkou případů uvedených v článku 8 nesmí členský stát, v němž je pacient pojištěn, podmínit náhradu nákladů na přeshraniční zdravotní péči předchozím povolením. 9. Členský stát, v němž je pacient pojištěn, může omezit uplatňování pravidel o náhradě nákladů za přeshraniční zdravotní péči v případě naléhavých důvodů obecného zájmu, jako jsou požadavky na plánování v souvislosti se zajištěním dostatečného a trvalého přístupu k vyvážené nabídce vysoce kvalitní péče v dotčeném členském státě nebo v souvislosti se snahou kontrolovat náklady a co nejvíce zabránit veškerému plýtvání finančními, technickými a lidskými zdroji. […]“
41

Soudní dvůr již kromě toho rozhodl, že uložit členskému státu, aby uznával platnost řidičského průkazu vydaného osobě jiným členským státem, třebaže byl prvním z těchto členských států této osobě uložen zákaz získat řidičský průkaz v tomto státě z důvodu skutečností, které předcházely vydání uvedeného průkazu druhým z těchto členských států, by vedlo osoby, které se na území jednoho členského státu dopustily porušení předpisů, za něž lze uložit takové opatření, k tomu, aby se vydaly do jiného členského státu za účelem získání nového řidičského průkazu, a vyhnuly se tak správním a trestním následkům uvedených porušení předpisů, a v konečném výsledku by tak byla zmařena důvěra, na které spočívá systém vzájemného uznávání řidičských průkazů (viz rozsudek ze dne 21. května 2015, Wittmann, C‑339/14, EU:C:2015:333, bod 30 a citovaná judikatura).
32

Soudní dvůr již konkrétně připomněl, že z čl. 17 odst. 2 Listiny, ani z judikatury Soudního dvora nikterak nevyplývá, že by právo duševního vlastnictví zakotvené v tomto ustanovení bylo nedotknutelné, a tudíž by měla být zajištěna jeho absolutní ochrana, jelikož je třeba toto právo poměřit s ostatními základními právy (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 29. července 2019, Pelham a další, C‑476/17, EU:C:2019:624, body 33 a 34, jakož i citovaná judikatura), mezi něž patří právo na účinnou právní ochranu zaručenou v článku 47 Listiny.
3

Body 3, 10, 21 a 22 odůvodnění nařízení č. 1407/2013 uvádějí: „(3) Je vhodné zachovat strop ve výši 200000 EUR pro výši podpory de minimis, kterou na jednotlivý členský stát může obdržet jeden podnik v kterémkoli tříletém období. Tento strop je nutný i nadále k zajištění toho, aby žádné opatření spadající do působnosti tohoto nařízení nemohlo být považováno za ovlivňující obchod mezi členskými státy a/nebo narušující hospodářskou soutěž nebo hrozící tímto narušením. […] (10) Období tří let, které je třeba vzít v úvahu pro účely tohoto nařízení, by mělo být posuzováno průběžně, takže při každém novém přidělení podpory de minimis je potřeba vzít v úvahu celkovou výši poskytnuté podpory de minimis v dotčeném jednoletém účetním období a během předchozích dvou jednoletých účetních období. […] (21) Komise má povinnost zajistit, aby byla dodržena pravidla státní podpory, a v souladu se zásadou spolupráce stanovenou v čl. 4 odst. 3 Smlouvy o Evropské unii by členské státy měly plnění tohoto úkolu usnadnit tím, že pomocí vhodných mechanismů zajistí, aby celková výše podpory de minimis udělené podle pravidla de minimis jednomu podniku nepřesáhla celkový povolený strop. Proto je třeba, aby členské státy při poskytnutí podpory de minimis informovaly dotyčný podnik o výši poskytnuté podpory de minimis a o povaze této podpory s výslovným odkazem na toto nařízení. Od členských států by mělo být požadováno, aby sledovaly poskytnuté podpory, a tím zajistily, že příslušné stropy nejsou překročeny a že pravidla kumulace jsou dodržena. Ke splnění této povinnosti by měl dotčený členský stát před poskytnutím takové podpory obdržet od podniku prohlášení o ostatních podporách de minimis, na které se vztahuje toto nařízení nebo jiná nařízení o podpoře de minimis a které tento podnik získal během daného jednoletého účetního období a předcházejících dvou jednoletých účetních období. Členské státy by měly mít alternativně možnost zřídit centrální registr, který by obsahoval úplné informace o poskytnutých podporách de minimis a zajišťovat kontrolu, že žádné nové poskytnutí podpory nepřekračuje příslušný strop. (22) Před poskytnutím každé nové podpory de minimis by členský stát měl ověřit, zda nová podpora de minimis nepřekročí strop podpory de minimis […]“
8

Tento soud upřesňuje, že sazba mýtného použitelná na období, za které je požadováno jeho vrácení, tedy na období od 1. ledna 2010 do 18. července 2011, byla vypočtena na základě Aktualisierung der Wegekostenrechnung für die Bundesfernstraßen in Deutschland (znalecký posudek týkající se nákladů na silniční infrastrukturu v Německu) ze dne 30. listopadu 2007 (dále jen „WKG 2007“), týkajícího se rozhodného období pro výpočet od roku 2007 do roku 2012, ve kterém byly zohledněny zejména náklady na kapitálovou investici do nabytí pozemků, na nichž byly dálnice postaveny, a náklady na provoz pozemních komunikací, to znamená náklady na údržbu, stavební náklady, výdaje týkající se systému výběru mýtného, jakož i náklady na dopravní policii.
10

Článek 7 uvedeného nařízení s mocí zákona, nadepsaný „Provozování jiných her než stolních her a výherních hracích přístrojů mimo kasina“, stanoví: „1 U příležitosti turisticky významných událostí může příslušný člen vlády po předchozím vyjádření Generální inspekce her a Generálního ředitelství cestovního ruchu povolit provozování a hraní jiných než stolních her mimo kasina. 2 V převážně turistických oblastech může příslušný člen vlády po předchozím vyjádření Generální inspekce her a Generálního ředitelství cestovního ruchu povolit provozování a hraní hazardních a sázkových her na výherních hracích přístrojích v hotelových zařízeních nebo v zařízených poskytujících doplňkové služby, přičemž podrobnosti a rozsah stanoví prováděcí předpis. 3 Povolení uvedená v předchozích odstavcích mohou být udělena pouze koncesionáři herní oblasti, jehož kasino se nachází vzdušnou čarou nejblíže k místu provozování, aniž je dotčen čl. 3 odst. 3. 4 Provozování a hraní her za podmínek uvedených v předchozích odstavcích se řídí ustanoveními upravujícími jejich průběh v kasinech, přičemž příslušný člen vlády stanoví vyhláškou konkrétní podmínky, které musí být splněny.“
25

V tomto ohledu Soudní dvůr rovněž uvedl, že pokud Listina obsahuje práva odpovídající právům zaručeným EÚLP, má čl. 52 odst. 3 Listiny zajistit nezbytný soulad mezi právy obsaženými v Listině a odpovídajícími právy zaručenými EÚLP, „aniž je narušena autonomie unijního práva a Soudního dvora Evropské unie“ (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 20. března 2018, Menci,C‑524/15, EU:C:2018:197, bod 23). Podle vysvětlení k Listině základních práv (Úř. věst. 2007, C 303, s. 17) odpovídá čl. 47 druhý pododstavec Listiny článku 6 odst. 1 EÚLP a článek 48 Listiny má totožné znění jako čl. 6 odst. 2 a 3 EÚLP. Soudní dvůr musí tudíž usilovat o to, aby jím podaný výklad čl. 47 druhého pododstavce a článku 48 Listiny zajišťoval úroveň ochrany, která neporušuje úroveň, jež je zaručena článkem 6 EÚLP, tak jak jej vykládá Evropský soud pro lidská práva [obdobně viz rozsudek ze dne 26. září 2018, Belastingdienst v. Toeslagen (Odkladný účinek odvolání), C‑175/17, EU:C:2018:776, bod 35 a citovaná judikatura].
7

Arrêté du 3 avril 2014 relatif à la procédure d’agrément et portant cahier des charges des organismes ayant pour objet de contribuer au traitement des déchets issus des produits textiles d’habillement, du linge de maison et des chaussures, conformément à l’article R. 543-214 du code de l’environnement et portant agrément d’un organisme, en application des articles L. 541-10-3 et R. 543-214 à R. 543-224 du code de l’environnement (vyhláška ze dne 3. dubna 2014, kterou se upravuje řízení o vydání oprávnění, stanoví specifikace pro organizace, předmětem jejichž činnosti jsou příspěvky na zpracování odpadů z textilních oděvů, bytového textilu a obuvi podle článku R. 543-214 zákoníku o životním prostředí, a vydává jedné organizaci oprávnění podle článků L. 541-10-3 a R. 543-214 až R. 543-224 zákoníku o životním prostředí) (JORF ze dne 14. května 2014, s. 7969; dále jen „vyhláška ze dne 3. dubna 2014“), bylo společnosti Eco TLC vydáno oprávnění vybírat od subjektů uvádějících na trh textilní oděvy, bytový textil a obuv (dále jen „dotčené textilní výrobky a obuv“) finanční příspěvky na zpracování odpadů z těchto výrobků a vyplácet je, v souladu se specifikacemi obsaženými v příloze vyhlášky, ve formě finančních podpor zejména provozovatelům systémů třídění odpadů.
2

Bod 23 odůvodnění směrnice 2002/22 zní: „Čisté náklady na povinnosti univerzální služby mohou být rozděleny mezi všechny nebo jen některé skupiny podniků. Členské státy by měly zajistit, aby mechanismy rozdělování respektovaly zásady průhlednosti, co nejmenšího narušení trhu, nediskriminace a proporcionality. Co nejmenším narušením trhu se rozumí, že by se měly příspěvky uhrazovat způsobem, který co nejvíce minimalizuje dopad finanční zátěže na koncové uživatele, například co nejširším rozložením příspěvků.“
27

Tato povinnost vnitrostátního soudu vyplývá ze skutečnosti, že poskytnutí podpory v rozporu s čl. 108 odst. 3 SFEU poskytuje příjemci neoprávněnou výhodu spočívající v tom, že neplatí úroky, které by platil z dotčené částky slučitelné podpory, pokud by si musel tuto částku vypůjčit na trhu do doby, než by Komise přijala konečné rozhodnutí, a ve zlepšení jeho soutěžního postavení vůči jiným subjektům na trhu v období, v němž je dotčená podpora protiprávní (rozsudky ze dne 12. února 2008, CELF a ministre de la Culture et de la Communication, C‑199/06, EU:C:2008:79, bod 51, jakož i ze dne 5. března 2019, Eesti Pagar, C‑349/17, EU:C:2019:172, bod 132). Protiprávnost této podpory má totiž za následek to, že tyto subjekty jsou vystaveny nakonec nenaplněnému riziku, že dojde k poskytnutí neslučitelné podpory, a to, že z hlediska hospodářské soutěže musí snášet následky slučitelné podpory dříve, než je nutné (rozsudek ze dne 12. února 2008, CELF a ministre de la Culture et de la Communication, C‑199/06, EU:C:2008:79, bod 50).
52

Zatřetí je třeba připomenout, že pokud jde o řízení o vydání evropského zatýkacího rozkazu za účelem takového trestního stíhání, mechanismus evropského zatýkacího rozkazu zajišťuje dvoufázovou ochranu procesních a základních práv, kterých požívá vyžádaná osoba, jež vyžaduje jednak to, aby alespoň v jedné ze dvou fází uvedené ochrany bylo přijato rozhodnutí splňující požadavky na účinnou soudní ochranu [v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 27. května 2019, OG a PI (Státní zastupitelství v Lübecku a Cvikově), C‑508/18 a C‑82/19 PPU, EU:C:2019:456, bod 68, jakož i ze dne 12. prosince 2019, Nejvyšší státní zastupitelství Lucemburského velkovévodství a Openbaar Ministerie (Státní zástupci v Lyonu a v Tours), C‑566/19 PPU a C‑626/19 PPU, EU:C:2019:1077, bod 60], a jednak to, aby „vystavující justiční orgán“ uvedený v čl. 6 odst. 1 rámcového rozhodnutí 2002/584, tj. orgán, který in fine přijímá rozhodnutí o vydání evropského zatýkacího rozkazu, mohl při výkonu svých funkcí souvisejících s vydáním tohoto evropského zatýkacího rozkazu jednat objektivně a nezávisle, a to i tehdy, pokud se tento rozkaz zakládá na vnitrostátním rozhodnutí vydaném soudcem nebo soudem [v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 27. května 2019, OG a PI (Státní zastupitelství v Lübecku a Cvikově), C‑508/18 a C‑82/19 PPU, EU:C:2019:456, body 71 až 74, jakož i ze dne 9. října 2019, NJ (Státní zastupitelství ve Vídni), C‑489/19 PPU, EU:C:2019:849, body 37 a 38].
3

Body 15, 16 a 34 odůvodnění nařízení č. 1215/2012 zní následovně: „(15) Pravidla pro určení příslušnosti by měla být vysoce předvídatelná a měla by vycházet ze zásady, podle které je příslušnost obecně založena na místě bydliště žalovaného. Příslušnost by měla být na tomto základě vždy určitelná, kromě několika přesně vymezených případů, kdy předmět sporu nebo smluvní volnost stran opravňuje k použití odlišného spojujícího prvku. Sídlo právnické osoby musí být v nařízení samostatně vymezeno tak, aby společná pravidla byla přehlednější a zamezilo se sporům o příslušnost. (16) Kromě místa bydliště žalovaného by měla existovat i jiná kritéria pro určení příslušnosti, založená na úzké vazbě mezi soudem a podanou žalobou nebo usnadňující řádný výkon spravedlnosti. Existence této úzké vazby by měla posílit právní jistotu a předejít možnosti, aby žalovaný byl žalován v řízení před soudem členského státu, jehož příslušnost nemohl rozumně předpokládat. To je důležité zejména ve sporech týkajících se mimosmluvních závazků, které vyplývají z porušení práva na soukromí a práv na ochranu osobnosti, včetně pomluvy. […] (34) Měla by být zajištěna kontinuita mezi [Úmluvou ze dne 27. září 1968 o soudní příslušnosti a výkonu rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 1972, L 299, s. 32), ve znění následných úmluv o přistoupení nových členských států k této úmluvě], nařízením [Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 2001, L 12, s. 1; Zvl. vyd. 19/04, s. 42)] a tímto nařízením a za tímto účelem by měla být přijata přechodná ustanovení. Stejná potřeba kontinuity trvá, i pokud jde o výklad [uvedené] úmluvy […] a nařízení, která ji nahrazují, Soudním dvorem Evropské unie.“
6

Článek 4 uvedené směrnice, obsažený v kapitole II, nadepsané „Posuzování žádostí o mezinárodní ochranu“, stanoví: „1. Členské státy mohou pokládat za povinnost žadatele předložit co nejdříve všechny náležitosti potřebné k doložení žádosti o mezinárodní ochranu. Povinností členského státu je posoudit významné náležitosti žádosti ve spolupráci se žadatelem. 2. Náležitosti uvedené v odstavci 1 zahrnují prohlášení žadatele a všechny dokumenty, jež má žadatel k dispozici a které uvádějí jeho věk, jeho původ, jeho vztahy včetně dotčených příbuzných, jeho totožnost, státní příslušnost nebo příslušnosti, zemi nebo země a místo nebo místa jeho předchozího pobytu, předchozí žádosti o azyl, cestovní trasy, cestovní doklady a důvody podání žádosti o mezinárodní ochranu. 3. Posouzení žádosti o mezinárodní ochranu se provádí jednotlivě a jsou při něm zohledněny a) všechny významné skutečnosti týkající se země původu v době rozhodování o žádosti, včetně právních předpisů země původu a způsobu jejich uplatňování; b) významná prohlášení a dokumenty předložené žadatelem, včetně informací o tom, zda žadatel byl nebo by mohl být pronásledován nebo zda utrpěl nebo by mohl utrpět vážnou újmu; c) konkrétní postavení a osobní situace žadatele, včetně takových faktorů jako jsou původ, pohlaví a věk, aby na základě osobní situace žadatele bylo možno posoudit, zda by jednání, kterým žadatel byl nebo mohl být vystaven, mohla být považována za pronásledování nebo vážnou újmu; d) skutečnost, zda žadatel po opuštění země původu vyvíjel činnost, jejímž jediným nebo hlavním účelem bylo vytvoření nezbytných podmínek pro požádání o mezinárodní ochranu, aby bylo možno posoudit, zda by tato činnost vystavila žadatele pronásledování nebo vážné újmě, kdyby se do uvedené země vrátil; e) skutečnost, zda by od žadatele bylo možné rozumně očekávat, že by využil ochrany jiné země, ve které mohl požádat o občanství. 4. Skutečnost, že žadatel již byl pronásledován nebo utrpěl vážnou újmu nebo byl vystaven přímým hrozbám pronásledování nebo způsobení vážné újmy, je závažným ukazatelem odůvodněnosti obav žadatele z pronásledování nebo reálného nebezpečí utrpění vážné újmy, neexistují-li závažné důvody domnívat se, že pronásledování nebo způsobení vážné újmy se již nebude opakovat. 5. Uplatňují-li členské státy zásadu, podle které je povinností žadatele, aby žádost o mezinárodní ochranu zdůvodnil, a nejsou-li jednotlivá prohlášení žadatele doložena písemnými nebo jinými doklady, nevyžadují tato prohlášení důkazy při splnění těchto podmínek: a) žadatel vynaložil skutečné úsilí, aby svou žádost odůvodnil; b) žadatel předložil všechny náležitosti, které měl k dispozici, a podal uspokojivé vysvětlení ohledně jiných chybějících náležitostí; c) prohlášení žadatele byla shledána souvislými a hodnověrnými a nejsou v rozporu s dostupnými zvláštními i obecnými informacemi o případu žadatele; d) žadatel požádal o mezinárodní ochranu v nejkratším možné době, ledaže může prokázat dobrý důvod, proč tak neučinil, a dále e) byla zjištěna celková hodnověrnost žadatele.“
17)

V případech neoprávněného odebrání [protiprávního přemístění] nebo zadržení dítěte by mělo být neprodleně zajištěno navrácení dítěte, proto by se měla nadále používat Haagská úmluva [z roku] 1980, doplněná ustanoveními tohoto nařízení, zejména článkem 11. Soudy členského státu, do kterého bylo dítě neoprávněně odebráno [protiprávně přemístěno] nebo ve kterém bylo neoprávněně [protiprávně] zadrženo, by měly mít možnost odmítnout jeho navrácení ve zvláštních, řádně odůvodněných případech. Takové rozhodnutí by však mělo být nahrazeno pozdějším rozhodnutím soudu členského státu, ve kterém mělo dítě bydliště před neoprávněným odebráním [protiprávním přemístěním] nebo zadržením. Pokud by takové rozhodnutí ukládalo navrácení dítěte, mělo by navrácení proběhnout bez zvláštního řízení o uznání a výkonu tohoto rozhodnutí v členském státě, do kterého bylo dítě neoprávněně odebráno [protiprávně přemístěno] nebo ve kterém bylo neoprávněně [protiprávně] zadrženo.
18

Uvedený soud má naproti tomu pochybnosti o splnění druhé podmínky. V tomto ohledu je podle něj třeba rozlišovat mezi právem na distribuci, na jehož základě má distributor právo poprvé dále prodávat dovezené zboží na daném území, a územní exkluzivitou, na jejímž základě tento distributor získává právo na výhradní distribuci daného zboží na tomto území a požívá územní ochrany. Pokud by se na tyto dvě situace vztahovala podle EDA náhrada dotčená v původním řízení bez rozdílu, mělo by jasný vztah k dováženému zboží pouze právo na distribuci, jelikož právo na další prodej nebo distribuci tohoto zboží by patřilo k právu s ním nakládat, a bylo by do něj tedy zahrnuto. Naproti tomu právo na výhradní distribuci představuje dodatečné právo jdoucí nad rámec převodu práva nakládat se zbožím. Z toho vyplývá, že licenční poplatky požadované za udělení práva na výhradní distribuci by již nebyly placeny jako protiplnění za dovezené zboží, ale za to, že prodávající nebude dodávat zboží jiným osobám na území, na které se vztahuje dohoda.