19

Tribunál poté vyhověl prvnímu důvodu kasačního opravného prostředku, vycházejícímu z porušení článku 4 přílohy V služebního řádu, a první části druhého důvodu kasačního opravného prostředku, vycházející z porušení jeho čl. 1e odst. 2, když v bodech 38 až 56 uvedeného rozsudku uvedl: „38 [...] [Soud pro veřejnou službu] měl za to, že čl. 1e odst. 2 služebního řádu [...] vyžaduje, aby ustanovení služebního řádu týkající se úpravy pracovní doby, a zejména dovolené za kalendářní rok byla v souladu s minimálními požadavky stanovenými v čl. 7 odst. 1 směrnice 2003/88, jak byly vyloženy Soudním dvorem, zejména ve výše uvedeném rozsudku Schultz-Hoff a další, nebo jim byla přinejmenším rovnocenná. [...] 40 Je však nutné poukázat na to, že směrnice jsou určeny členským státům, a nikoli orgánům Unie. Na ustanovení směrnice 2003/88 tudíž nelze nahlížet tak, že jako taková stanoví povinnosti orgánům v jejich vztazích s personálem [...] […] 42 Avšak okolnost, že směrnice jako taková nezavazuje orgány a nemůže zakládat námitku protiprávnosti ustanovení služebního řádu, nemůže vyloučit, že se pravidel nebo zásad stanovených v této směrnici lze dovolávat vůči orgánům, pokud se samy o sobě jeví pouze jako zvláštní vyjádření základních pravidel Smlouvy [o ES] a obecných zásad, jež jsou pro uvedené orgány přímo závazné (v tomto smyslu viz rozsudek Soudního dvora ze dne 9. září 2003, Rinke, C-25/02, Recueil, s. I-8349, body 25 až 28 [...]). 43 Směrnice by rovněž mohla být závazná pro orgán, pokud by tento orgán v rámci své organizační autonomie a v mezích služebního řádu zamýšlel provést specifickou povinnost vyjádřenou směrnicí, nebo v případě, že interní opatření s obecnou působností odkazuje samo o sobě výslovně na opatření přijatá zákonodárcem Společenství na základě Smluv (rozsudek [Soudu pro veřejnou službu,] Aayhan a další v. Parlament, [F‑65/07, Sb. VS s. I-A-1-1054 a II-A-1-567], bod 116). […] 45 Výše uvedené výjimky, podle nichž mohou ustanovení směrnice za určitých okolností nepřímo zavazovat orgány […], se však v projednávané věci neuplatní. 46 V této souvislosti je třeba zaprvé poukázat na to […], že nárok na placenou dovolenou za kalendářní rok upravený v článku 7 směrnice 2003/88 musí být podle ustálené judikatury vnímán jako zásada sociálního práva Unie zvláštního významu, od níž se nelze odchýlit a již mohou příslušné vnitrostátní orgány provádět jen v mezích výslovně stanovených samotnou směrnicí (viz rozsudek Soudního dvora ze dne 24. ledna 2012, Dominguez, C‑282/10, bod 16 a citovaná judikatura). 47 Zadruhé je třeba poznamenat, že nárok na dovolenou za kalendářní rok je výslovně zakotven v čl. 31 odst. 2 [Listiny], které čl. 6 odst. 1 SEU [...], přiznává stejnou právní sílu jako Smlouvám (v tomto smyslu viz rozsudky Soudního dvora ze dne 22. listopadu 2011, KHS, C-214/10, Sb. rozh. s. I-11757, bod 37; ze dne 3. května 2012, Neidel, C‑337/10, bod 40, a ze dne 21. června 2012, ANGED, C‑78/11, bod 17). 48 Zatřetí nelze nárok na dovolenou za kalendářní rok vykládat restriktivně (viz výše uvedený rozsudek ANGED, bod 18 a citovaná judikatura). 49 Avšak i když může být nárok na dovolenou za kalendářní rok vnímán jako obecná právní zásada ve smyslu judikatury uvedené výše v bodě 42, kterou jsou vázány přímo orgány a na jejímž základě by bylo možné posuzovat legalitu některých jejich aktů, každopádně nelze mít za to, že článek 4 přílohy V služebního řádu připravil G. Stracka o možnost uplatnění tohoto nároku. 50 Tento článek totiž pouze definuje podrobná pravidla pro převod a náhradu v případě nevyčerpané dovolené za kalendářní rok, když povoluje automatický převod dvanácti dnů nevyčerpané dovolené za kalendářní rok do následujícího roku a stanoví možnost převodu dní převyšujících tuto hranici v případě, že dovolená za kalendářní rok nebyla vyčerpána z důvodů souvisejících s potřebami služby. Nelze tedy mít za to, že článek 4 přílohy V služebního řádu váže přiznání nebo uplatnění nároku na dovolenou za kalendářní rok na podmínku, jež ho zbavuje jeho podstaty nebo jež je neslučitelná se systematikou a cíli čl. 7 odst. 1 směrnice 2003/88. Požadavek, aby převod a náhrada v souvislosti s nevyčerpanou dovolenou za kalendářní rok podléhaly určitým podmínkám, se mimoto jeví jako odůvodněný jak potřebou zabránit neomezené kumulaci nevyčerpané dovolené, tak ochranou finančních zájmů Unie. […] 52 Konečně je nutno uvést, že při výkladu znění čl. 1e odst. 2 služebního řádu nelze mít za to, že tento článek odpovídá situaci uvedené v bodě 43 výše, že by orgány zamýšlely provést zvláštní povinnost uvedenou směrnicí 2003/88 jejím vložením do služebního řádu, nebo že odkaz tohoto článku na minimální požadavky použitelné v rámci opatření, která jsou podle Smluv přijímána v oblastech ochrany zdraví a bezpečnosti, odkazuje na čl. 7 odst. 1 uvedené směrnice, neboť se její předmět liší od předmětu článku 1e služebního řádu. 53 Zaprvé je totiž třeba uvést, že článek 1e služebního řádu, který je zařazen mezi obecná ustanovení jeho hlavy I, se odvolává na soulad pracovních podmínek úředníků v činné službě s ‚vyhovujícími příslušnými normami v oblasti bezpečnosti a ochrany zdraví‘, čímž jsou zřejmě míněny minimální technické normy v oblasti ochrany zdraví a bezpečnosti pracovníků na jejich pracovišti, jež nejsou upraveny jinými ustanoveními služebního řádu, a nikoli minimální požadavky v oblasti bezpečnosti a ochrany zdraví obecně, mezi něž patří i požadavky týkající se úpravy pracovní doby stanovené směrnicí 2003/88, mimo jiné i dovolená za kalendářní rok. Jak uvádí Komise, takto široký výklad čl. 1e odst. 2 služebního řádu by byl v rozporu s autonomií zákonodárce Unie v oblasti veřejné služby, jež je zakotvena v článku 336 SFEU. 54 Zadruhé služební řád obsahuje specifická ustanovení o úpravě pracovní doby a dovolené ve své hlavě IV a v příloze V. Otázka, o niž se jedná v projednávaném případě a jež se týká pravidel převodu dnů nevyčerpané dovolené za kalendářní rok do následujícího roku nebo náhrady za ně, je specificky upravena článkem 4 přílohy V služebního řádu. Vzhledem k tomu, že toto ustanovení zakotvuje jasné a přesné pravidlo, jež omezuje nárok na převod dovolené za kalendářní rok a náhradu za ni na základě počtu dnů nevyčerpané dovolené, nelze na základě úvah vyvozených analogicky z výše uvedeného rozsudku Schultz-Hoff a další použít ustanovení směrnice 2003/88 s oporou v jiném ustanovení služebního řádu, jako například článku 1e, jakožto ustanovení představujícím obecně použitelné ustanovení umožňující odchýlit se od specifických ustanovení služebního řádu v dané oblasti. To by vedlo k výkladu služebního řádu contra legem, jak právem uvedla Komise před Soudem pro veřejnou službu. 55 Z toho vyplývá, že Soud pro veřejnou službu neprávem použil čl. 1e odst. 2 služebního řádu, místo aby se opřel o článek 4 přílohy V služebního řádu. 56 V důsledku toho je třeba mít za to, že se Soud pro veřejnou službu dopustil dvojího nesprávného právního posouzení, když použil článek 7 směrnice 2003/88 na situaci G. Stracka na základě čl. 1e odst. 2 služebního řádu, a to navzdory omezením obsaženým v článku 4 přílohy V služebního řádu, a když se domníval, že tento článek 4 neupravuje otázku, o niž se jedná v projednávané věci.“