ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
25

To, že zákonodárce stanoví podmínky, za nichž je zvláštní pojistné vybírané státem převáděno na ELGA, z tohoto pojistného podle názoru řecké republiky nečiní státní prostředky. Pokud by byl připuštěn takový výklad, kvalifikace uvedeného pojistného jako soukromého či veřejného zdroje by závisela na způsobu, jakým je vybíráno, a bylo by tedy třeba odlišit pojistné vybírané státem a pojistné vybírané prostřednictvím bank, které je dále převádí na ELGA. Dále poukazuje na to, že pokud by stát vybíral předmětné prostředky bez povinnosti převést je v plné výši dále, nestanovil by v článku 5a odst. 16 zákona č. 1790/1988 poplatek.
35

Výtky formulované Komisí směřují k tomu, aby bylo rozhodnuto, že členské státy jsou povinny ověřovat právní předpisy jiného členského státu tak, aby se ujistily, že tyto právní předpisy navzdory tomu, že nebyly předmětem prohlášení tohoto jiného členského státu podle článku 5 nařízení č. 1408/71 nebo čl. 9 odst. 1 nařízení č. 883/2004, spadají do věcné působnosti těchto nařízení, a dále že pokud by takové ověření bylo Maltskou republikou provedeno, muselo by vést k závěru, že v rámci dotčených důchodových systémů jsou upraveny dávky ve stáří a tyto systémy jsou založeny na právních předpisech spadajících do působnosti nařízení č. 1408/71 a 883/2004, a konečně že v důsledku toho je použití článku 56 maltského zákona o sociálním zabezpečení v rozsahu, v němž zakazuje souběh dávek plynoucích z dotčených důchodových systémů se starobním důchodem, na nějž vznikl nárok dle maltských právních předpisů, neslučitelné s článkem 46b nařízení č. 1408/71 a článkem 54 nařízení č. 883/2004.
36

Za těchto okolností by výklad článku 33 uvedené směrnice v tom smyslu, že osobám, kterým byl přiznán status doplňkové ochrany, nepřiznává právo volby místa bydliště na území členského státu, který tuto ochranu přiznal, znamenal, že toto právo by bylo zaručeno pouze uprchlíkům, a činil by tak navzdory výslovné formulaci obsažené za tímto účelem v uvedené směrnici, rozdíl mezi obsahem ochrany zajištěné v tomto ohledu uprchlíkům, na straně jedné, a osobám, kterým byl přiznán status doplňkové ochrany, na straně druhé, což by bylo v rozporu s cílem připomenutým v bodech 32 a 33 tohoto rozsudku.
25

Vzhledem k tomu, že uvedený soud jejich návrh zamítl, podali žalobci v původním řízení proti tomuto rozhodnutí odvolání. Dioikitiko Efeteio Athinon (odvolací správní soud v Athénách) rozsudkem 1063/2005 uvedené rozhodnutí zrušil a rozhodl, že směrnice 80/987 je v tomto případě použitelná, jelikož Panagia Malta provozovala podnikatelskou činnost v Řecku, zemi, kde se nacházelo její skutečné sídlo, a dotčená loď plula pod výhodnou vlajkou. Odvolací soud kromě toho měl za to, že při provedení směrnice 80/987 do vnitrostátního práva řecký stát nesprávně nezajistil takovým zaměstnancům, jakými jsou žalobci v původním řízení, ochranu, kterou tato směrnice stanoví. V tomto ohledu měl uvedený soud zejména za to, že na rozdíl od toho, co vyžaduje čl. 1 odst. 2 uvedené směrnice, neposkytuje článek 29 zákona 1220/1981 dotčeným osobám ochranu rovnocennou ochraně vyplývající z této směrnice.
25

Za těchto podmínek se uvedený soud, maje pochybnosti o slučitelnosti relevantního španělského práva s unijním právem, rozhodl řízení přerušit a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1) Musí být směrnice 93/13 vykládána v tom smyslu, že brání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je ta, která v současné době upravuje španělské řízení o vydání platebního rozkazu – články 815 a 816 LEC – a která nestanoví, že soud má povinnost zkoumat zneužívající klauzule či zasáhnout, ledaže by to považoval za vhodné „Secretario judicial“ nebo ledaže by dlužníci podali odpor, neboť takováto právní úprava ztěžuje nebo znemožňuje, aby soudy prováděly bez návrhu přezkum smluv obsahujících možné zneužívající klauzule? 2) Musí být směrnice 93/13 vykládána v tom smyslu, že brání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je ta, jež je obsažena ve španělském právním řádu, který neumožňuje, aby byl in limine litis v následném řízení o výkonu rozhodnutí bez návrhu přezkoumán soudní exekuční titul – odůvodněné rozhodnutí vydané „Secretario judicial“, jímž se ukončuje řízení o vydání platebního rozkazu – a existence zneužívajících klauzulí ve smlouvě, na jejímž základě bylo vydáno toto odůvodněné rozhodnutí, jehož výkon je požadován, neboť podle vnitrostátního práva – (článků 551 a 552 LEC ve spojení s čl. 816 odst. 2 LEC) – existuje v takovémto případě překážka věci pravomocně rozsouzené? 3) Musí se Listina vykládat v tom smyslu, že brání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je ta, jež upravuje řízení o vydání platebního rozkazu a řízení o výkonu soudních rozhodnutí, která nevyžaduje soudní přezkum ve všech případech v nalézací fázi a neumožňuje, aby soud rozhodující o výkonu rozhodnutí přezkoumal ve vykonávací fázi rozhodnutí vydané „Secretario judicial“? 4) Musí se Listina vykládat v tom smyslu, že brání takové vnitrostátní právní úpravě, která neumožňuje ověřit bez návrhu dodržení práva být vyslechnut, a to z důvodu existence překážky věci pravomocně rozsouzené?“
11

Body 3, 5, 13, 14, 19 a 21 odůvodnění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/29/ES ze dne 23. dubna 2009, kterou se mění směrnice 2003/87/ES s cílem zlepšit a rozšířit systém pro obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů ve Společenství (Úř. věst. L 140, s. 63), znějí takto: „(3) Evropská rada v březnu 2007 přijala pevný závazek snížit do roku 2020 celkové emise skleníkových plynů ve Společenství o nejméně 20 % pod úroveň roku 1990 a o 30 % za předpokladu, že ostatní vyspělé země se rovněž zaváží k srovnatelným snížením emisí a hospodářsky vyspělejší rozvojové země přispějí úměrně svým povinnostem a příslušným schopnostem. Do roku 2050 by se celosvětové emise skleníkových plynů měly snížit o nejméně 50 % pod úroveň roku 1990. [...] [...] (5) S cílem přispět k dosažení těchto dlouhodobých cílů je vhodné stanovit předvídatelný postup, jímž by měly být snižovány emise zařízení, na která se vztahuje systém Společenství. Aby byl závazek Společenství snížit emise skleníkových plynů o nejméně 20 % pod úroveň roku 1990 splněn efektivněji z hlediska nákladů, měly by [povolenky přidělené dotyčným zařízením] v roce 2020 být 21 % pod emisní úrovní roku 2005. [...] (13) Množství povolenek vydané v celém Společenství by se od poloviny období 2008–2012 mělo lineárně snižovat, aby se zajistilo, že systém obchodování s emisemi povede v průběhu času k postupnému a předvídatelnému snížení emisí. Roční snížení povolenek by mělo odpovídat 1,74 % povolenek vydaných členskými státy na základě rozhodnutí Komise o jejich národních alokačních plánech na období 2008–2012, aby systém Společenství cestou co nejmenších nákladů přispěl k tomu, že Společenství splní svůj závazek snížit do roku 2020 celkové emise o nejméně 20 %. (14) [...] Po ukončení přidělování povolenek na období 2008–2012 zveřejní Komise přidělené množství povolenek pro celé Společenství. Toto množství by mělo být přizpůsobeno s ohledem na zařízení, která spadají nebo nespadají v období 2008–2012 anebo od roku 2013 do systému Společenství. [...] (19) Proto by se mělo plné dražení povolenek od roku 2013 pro odvětví energetiky stát pravidlem, při zohlednění schopnosti tohoto odvětví přesouvat zvýšené náklady na CO2, a pro zachytávání a ukládání CO2 by neměly být přidělovány bezplatné povolenky, neboť pobídka pro toto opatření spočívá v povolenkách, které s ohledem na uložené emise nemusí být vyřazeny. [...] [...] (21) Pro jiná odvětví, na která se vztahuje systém Společenství, by měl být stanoven přechodný systém, podle něhož by v roce 2013 bylo bezplatně přidělováno 80 % množství, jež odpovídá procentnímu podílu celkových emisí v celém Společenství v období 2005–2007 vypuštěných dotyčnými zařízeními na celkovém množství povolenek přidělených každoročně ve Společenství. Poté by měl počet bezplatných povolenek klesat každý rok stejným dílem až k 30 % přidělených bezplatných povolenek v roce 2020 s cílem dosáhnout toho, aby v roce 2027 nebyly přiděleny žádné bezplatné povolenky.“
51

Zatřetí je třeba připomenout, že podle vnitrostátního práva provádějícího možnost upravenou v čl. 5 odst. 3 písm. b) šesté směrnice je v projednávaném případě postaveno zřízení zákupního práva na roveň dodání zboží. Pokud jde o zřízení takového zákupního práva trvajícího 20 let, jako je to, o které se jedná ve věci v původním řízení, je podle ustanovení použitelného vnitrostátního práva protiplnění za toto dodání určeno na základě pevně stanovené roční částky vynásobené počtem let, během nichž musí být prováděny platby, přičemž takto získaná částka je poté v souladu s vnitrostátními právními předpisy opravena a kapitalizována k okamžiku vzniku tohoto práva. Zřízení zákupního práva vedlo v projednávaném případě k jednorázové platbě splatné DPH z celé výše takto určeného protiplnění.
37

Je třeba poznamenat, že tyto směrnice se týkají osvobození od daní, které platí v rámci Unie, kdežto toto nařízení se týká osvobození od cla, které se vztahuje na majetek pocházející ze třetí země, který byl dovezen do Unie. Cíl uvedených směrnic se tedy liší od cíle nařízení č. 1186/2009. Z preambule těchto směrnic totiž vyplývá, že jejich hlavním cílem je podporovat výkon volného pohybu jednotlivců uvnitř Unie odstraněním daňových překážek při dovozu osobního majetku nacházejícího se v jiném členském státě do členského státu. Jak vyplývá naproti tomu z bodu 3 odůvodnění tohoto nařízení, cílem tohoto nařízení je přiznat dovozům do Unie zboží pocházejícího ze třetích zemí, které podle čl. 2 odst. 1 tohoto nařízení nesvědčí svou povahou ani množstvím o obchodním záměru, možnost osvobození od cla, pokud podmínky tohoto dovozu „nevyžadují uplatnění obvyklých opatření na ochranu hospodářství“.
22

Soudní dvůr v tomto ohledu upřesnil, že vzhledem k tomu, že uvedený systém umožňuje osobám povinným zaplatit poplatek za soukromé rozmnožování promítnout jeho výši do ceny za poskytnutí uvedeného vybavení, přístrojů a nosičů pro rozmnožování nebo do ceny za poskytnutí rozmnožovací služby, zátěž spojenou s poplatkem ponese v konečném důsledku soukromý uživatel, který tuto cenu platí, a to v souladu s „přiměřenou rovnováhou“, kterou je třeba nalézt mezi zájmy nositelů výlučného práva na rozmnožování a zájmy uživatelů předmětů ochrany (viz rozsudky ze dne 16. června 2011, Stichting de Thuiskopie, C‑462/09, EU:C:2011:397, bod 28, a dne 11. července 2013, Amazon.com International Sales a další, C‑521/11, EU:C:2013:515, bod 25).
66

Z toho vyplývá, že spotřebitele by nebylo možné efektivně chránit, pokud by vnitrostátní soud neměl povinnost posoudit z moci úřední, zda byly splněny povinnosti vyplývající z norem unijního spotřebitelského práva (obdobně viz rozsudek ze dne 4. řijna 2007, Rampion a Godard, C‑429/05, EU:C:2007:575, body 61 a 65).
42

V tomto ohledu je třeba uvést, že podle zásady proporcionality, která je součástí obecných zásad unijního práva, musí být prostředky zavedené vnitrostátní právní úpravou, která provádí čl. 7 odst. 1 písm. c) směrnice 2003/86 do vnitrostátního práva, s to uskutečnit cíle sledované touto právní úpravou a nesmí překročit meze toho, co je nezbytné k jejich dosažení (pokud jde o čl. 7 odst. 2 směrnice 2003/86 viz rozsudek ze dne 9. července 2015, K a A, C‑153/14, EU:C:2015:453, bod 51).
15

Předkládající soud připomíná, že v tomto případě jde o spor mezi jednotlivci, kdy nelze přiznat ustanovením směrnice 2000/78 přímý účinek, a že výklad § 2a odst. 3 zákona o zaměstnancích, který by byl v souladu s unijním právem, by byl v rozporu s vnitrostátní judikaturou, a táže se, zda se může obecné zásady unijního práva zakazující diskriminaci na základě věku dovolávat zaměstnanec vůči soukromému zaměstnavateli s cílem donutit jej k vyplacení odstupného přiznávaného podle dánského práva v případě propuštění, i když by byl uvedený zaměstnavatel podle vnitrostátního práva této povinnosti zproštěn. Tento případ rovněž vyvolává otázku, do jaké míry může nepsaná zásada unijního práva bránit tomu, aby se soukromý zaměstnavatel dovolával vnitrostátního právního ustanovení, které je s uvedenou zásadou v rozporu.
40

Uvedené platí tím spíš, že podle vnitrostátního práva spotřebitel v případě, že se chce podílet na podání kolektivní žaloby, podléhá – jak vyplývá z předkládacího rozhodnutí – omezením spojeným s určením soudní příslušnosti a žalobním návrhům, které mohou být předloženy. Kromě toho nevyhnutelně ztrácí práva, která by mu byla přiznána v rámci individuální žaloby, a to právo na zohlednění všech okolností, jimž se vyznačuje jeho případ, jakož i možnost vzdát se práva nepoužít zneužívající klauzuli, a to tím spíš že se nemůže distancovat od kolektivní žaloby.
25

Vzhledem k tomu, že Corte suprema di cassazione (Nejvyšší kasační soud) měl za to, že spor, který mu byl předložen, není judikaturou Soudního dvora řešen, a konstatoval, že použitelná unijní právní úprava je ve vnitrostátní judikatuře vykládána rozdílně, rozhodl se řízení přerušit a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku: „Musí být nařízení č. 1047/2001 a nařízení č. 2988/95 vykládána v tom smyslu, že skutečnost, že hospodářský subjekt Společenství A ([společnost Malvi]), který nevlastní dovozní licenci nebo vyčerpal svoji část kvóty, takže pořídí zásoby zboží od jiného hospodářského subjektu Společenství B ([společnost Tonini]), který je sám koupil od dodavatele mimo Společenství ([společnost Bananaservice]), který je jako cizí zásoby převedl na jiný hospodářský subjekt Společenství C ([L’Olivo]), který na základě splnění podmínek získal licenci v rámci kvóty, a aniž by svou vlastní licenci převedl, zboží uvedl do volného oběhu v Evropském Společenství za účelem jeho prodeje, jakmile bude procleno, za spravedlivou odměnu, která je nižší než zvláštní clo z dovozu nad rámec kvóty, témuž hospodářskému subjektu B ([společnost Tonini]), který je nakonec prodá hospodářskému subjektu A ([společnost Malvi]), zakázáno a představuje zneužití práva a fiktivní jednání?“
22

Ministerstvo pro integraci konečně uvedlo, že v daném případě není dán žádný mimořádný důvod, zejména ohled na celistvost rodiny, pro to, aby bylo C. Genci uděleno povolení k pobytu nehledě na skutečnost, že C. Genc nemá nebo nemůže mít v Dánsku dostatečné vazby umožňující jeho úspěšnou integraci, a že otci žalobce v původním řízení nebrání žádné významné překážky v tom, aby se vrátil do Turecka a vedl s C. Gencem rodinný život, či vedl rodinný život za stejných podmínek jako poté, co v roce 1997 dobrovolně přijel do Dánska.
4

Článek 250 odst. 1 směrnice o DPH stanoví: „Každá osoba povinná k dani podá přiznání k dani z přidané hodnoty, které obsahuje všechny údaje potřebné k výpočtu splatné daně a k provedení odpočtu daně, včetně celkové hodnoty plnění vztahujících se k této dani a odpočtu a celkové hodnoty plnění osvobozených od daně, do té míry, do jaké je to nezbytné ke stanovení základu daně.“
1

Svými kasačními opravnými prostředky se ArcelorMittal Tubular Products Ostrava a.s., ArcelorMittal Tubular Products Roman SA, Benteler Deutschland GmbH, původně Benteler Stahl/Rohr GmbH, Ovako Tube & Ring AB, Rohrwerk Maxhütte GmbH, Dalmine SpA, Silcotub SA, TMK-Artrom SA, Tubos Reunidos, SA, Vallourec Oil a Gas France SAS, původně Vallourec Mannesmann Oil & Gas France SAS, Vallourec Tubes France SAS, původně V & M France SAS, Vallourec Deutschland GmbH, původně V & M Deutschland GmbH, Voestalpine Tubulars GmbH & Co. KG, Železiarne Podbrezová a.s. (dále jen společně „ArcelorMittal a další“) a Rada Evropské unie domáhají zrušení rozsudku Tribunálu Evropské unie ze dne 29. ledna 2014, Hubei Xinyegang Steel v. Rada, EU:T:2014:35 (dále jen „napadený rozsudek“), kterým Tribunál vyhověl návrhu společnosti Hubei Xinyegang Steel Co. Ltd (dále jen „Hubei“) na zrušení nařízení Rady (ES) č. 926/2009 ze dne 24. září 2009, kterým se ukládá konečné antidumpingové clo a s konečnou platností vybírá prozatímní clo uložené na dovoz některých bezešvých trubek a dutých profilů ze železa nebo oceli pocházejících z Čínské lidové republiky (Úř. věst. L 262, s. 19, dále jen „sporné nařízení“).
27

Dále pokud jde o případné finanční důsledky na systémy pojištění právní ochrany, je třeba připomenout, že i za předpokladu, že by takové finanční důsledky mohly vzniknout, nemohly by vést k restriktivnímu výkladu čl. 4 odst. 1 písm. a) směrnice 87/344. Směrnice 87/344 totiž neusiluje o úplnou harmonizaci pravidel použitelných na smlouvy na pojištění právní ochrany a za současného stavu unijního práva mají členské státy nadále možnost určit režim použitelný na uvedené smlouvy, avšak za podmínky, že zásady stanovené v této směrnici nejsou zbaveny své podstaty (v tomto smyslu viz rozsudek Stark, C‑293/10, EU:C:2011:355, bod 31). Výkon práva pojištěného svobodně si vybrat svého zástupce tak nevylučuje, aby v určitých případech mohly být omezeny náklady, které mají nést pojistitelé (viz rozsudek Sneller, C‑442/12, EU:C:2013:717, bod 26).
52

Ze zprávy o Úmluvě o právu rozhodném pro smluvní závazkové vztahy, vypracované Mariem Giulianem, profesorem na univerzitě v Miláně, a Paulem Lagardem, profesorem na univerzitě Paříž I (Úř. věst. 1980, C 282, s. 1) vyplývá, že otázky spadající do oblasti práva obchodních společností, sdružení nebo právnických osob nebyly zahrnuty do oblasti působnosti Římské úmluvy z důvodů tehdy probíhajících prací v oblasti práva obchodních společností v rámci Evropských společenství. Z této zprávy rovněž vyplývá, že akty upravující takové zrušení společností, jako je fúze nebo seskupení společností, se objevují v mnoha případech, pro něž jsou stanoveny výjimky uvedené v čl. 1 odst. 2 této úmluvy. Tato úmluva se tak nepoužije na fúzi společností.
5

Článek 10 odst. 1, 2 a 3 nařízení č. 561/2006 stanoví: „1. Dopravce nesmí odměňovat řidiče, jež zaměstnává nebo jejichž služeb využívá, a to ani prémiovým zvýhodněním nebo příplatky, za ujetou vzdálenost nebo objem přepravovaného zboží, pokud by tyto odměny mohly vést k ohrožení bezpečnosti provozu na pozemních komunikacích nebo by podněcovaly k porušování tohoto nařízení. 2. Dopravce organizuje práci řidičů uvedených v odstavci 1 tak, aby mohli dodržet nařízení [č. 3821/85] a kapitolu II tohoto nařízení. Dopravce řidiče náležitě poučí a provádí pravidelné kontroly, aby zajistil dodržování nařízení [č. 3821/85] a kapitoly II tohoto nařízení. 3. Dopravce odpovídá za porušení, kterých se dopustí jeho řidiči, a to i tehdy, pokud k tomuto porušení došlo na území jiného členského státu nebo třetí země. Aniž je dotčeno právo členských států považovat dopravce za plně odpovědné, mohou členské státy podmínit tuto odpovědnost porušením odstavců 1 a 2 dopravcem. Členské státy mohou zvážit jakýkoli důkaz, že dopravce nelze důvodně považovat za odpovědného za porušení, ke kterému došlo.“
22

Předkládající soud dále konstatuje, že podle § 2 odst. 3 druhé věty ErbStG platí neomezená daňová povinnost pro veškerý majetek nabytý od jedné osoby v průběhu deseti let před a deseti let po dotčeném nabytí majetku a veškerý tento majetek se podle § 14 ErbStG sčítá. Pokud jde tedy o osoby povinné k dani podle § 2 odst. 1 bodu 1 ErbStG, nezdanitelná částka platí pro veškerý majetek nabytý jednou osobou v průběhu deseti let, zatímco pro osoby uvedené v § 2 odst. 3 je tato doba dvacet let.
29

Tato možnost kdykoli přistoupit odlišuje podle předkládajícího soudu takové připouštěcí řízení, jako je řízení dotčené v původním řízení, od zadávacího řízení rámcové dohody upraveného článkem 32 směrnice 2004/18. Požadavek stanovený v odst. 2 druhém pododstavci zmíněného článku, podle kterého lze zakázky založené na rámcové dohodě uzavřít jen s hospodářskými subjekty, které jsou stranami této rámcové dohody, totiž plyne ze selektivní povahy tohoto typu dohod. Předkládající soud má za to, že kdyby v připouštěcím řízení bylo takové omezení uloženo formou stanovení lhůty, po jejímž uplynutí by žádný subjekt již nemohl přistoupit k systému dohod o slevách, mělo by to diskriminační účinek, neboť by tím subjekty, které již k tomuto systému přistoupily, získaly konkurenční výhodu.
93

Konečně je třeba uvést, že na rozdíl od toho, co tvrdí Komise, nemá Nizozemské království v této souvislosti povinnost přiznávat příspěvek na úhradu cestovních výdajů pouze z důvodu zápisu studenta u soukromého či veřejného subjektu schváleného nebo financovaného hostitelským členským státem v souladu s jeho právními předpisy nebo správní praxí z prvotního důvodu studia. Takový výklad by byl nejenom v rozporu s vlastním zněním čl. 24 odst. 2 směrnice 2004/38, ale rovněž by zbavoval výjimku, která se týká vyživovací podpory při studiu, samotné podstaty, neboť by ve skutečnosti vedl k tomu, že by členské státy musely při přiznávání této podpory dodržovat zásadu rovného zacházení ve vztahu ke všem studentům, na které se vztahuje čl. 7 odst. 1 písm. c) směrnice 2004/38.
5

Článek 7 uvedené směrnice stanoví: „1. ‚Dovozem zboží‘ se rozumí: a) vstup zboží, které nesplňuje podmínky stanovené v článcích [23 ES a 24 ES], a u zboží pokrytého [Smlouvou o ESUO] vstup zboží, které se nenachází ve volném oběhu, na území Společenství; b) vstup zboží, na které se nevztahuje písmeno a), z třetího území na území Společenství. 2. Místem dovozu zboží je členský stát, na jehož území se zboží nachází při vstupu do Společenství. 3. Odchylně od odstavce 2 je u zboží, které je uvedeno v odst. 1 písm. a) a při svém vstupu do Společenství je propuštěno do některého z režimů uvedených v čl. 16 odst. 1 bodu B písm. a), b), c) a d) nebo do režimu dočasného použití s úplným osvobozením od daně při dovozu anebo do režimu vnějšího tranzitu, místem dovozu členský stát, na jehož území se na toto zboží přestanou vztahovat uvedené režimy. Obdobně je-li zboží uvedené v odst. 1 písm. b) propuštěno při svém vstupu do Společenství do některého z režimů uvedených v čl. 33a odst. 1 písm. b) nebo c), je místem dovozu členský stát, na jehož území je tento režim ukončen.“
9

Ustanovení § 48 EGBGB, nadepsaného „Volba jména získaného v jiném členském státě Unie“, stanoví: „Vztahuje-li se na jméno určité osoby německé právo, může si tato osoba na základě prohlášení učiněného před matričním úřadem zvolit jméno získané během obvyklého pobytu v jiném členském státě Evropské unie, které je zapsáno v matrikách tohoto jiného státu, pakliže to není zjevně neslučitelné s hlavními zásadami německého práva. Volba jména má zpětnou účinnost od data jeho zápisu do matriky jiného členského státu, ledaže by dotyčná osoba výslovně prohlásila, že volba jména má mít účinky pouze do budoucna. Toto prohlášení musí být úředně osvědčeno nebo prokázáno veřejnou listinou. […]“
16

Předkládající soud navíc vyjádřil pochybnosti ohledně toho, zda je povinnost vyhotovit a předložit takový výkaz přiměřená z hlediska sledovaného cíle, kterým je předcházet daňovým únikům a vyhýbání se daňovým povinnostem. Předkládající soud se domnívá, že tato povinnost je formální a druhotné povahy, jelikož umožňuje toliko předběžné posouzení účelu použití dotyčných výrobků. V tomto ohledu poukazuje předkládající soud na judikaturu Soudního dvora v oblasti daně z přidané hodnoty, podle které platí jednak to, že odpočet této daně na vstupu musí být přiznán, jestliže jsou splněny hmotněprávní požadavky, i když osoby povinné k dani nevyhověly určitým formálním požadavkům (viz rozsudek ze dne 12. července 2012, EMS-Bulgaria Transport, C‑284/11, EU:C:2012:458, body 61 a 62), a jednak to, že vnitrostátní právní úprava, která pro účely osvobození od daně při vývozu stanoví lhůtu, v níž musí zboží opustit území, přičemž neumožňuje, aby z důvodu nedodržení této lhůty byla daň z přidané hodnoty, která již byla odvedena, vrácena, i když osoba povinná k dani předložila důkaz o tom, že zboží opustilo celní území Unie, překračuje meze toho, co je nezbytné k dosažení cíle spočívajícího v boji proti vyhýbání se daňovým povinnostem a proti daňovým únikům (viz rozsudek ze dne 19. prosince 2013, BDV Hungary Trading, C‑563/12, EU:C:2013:854, bod 39).