ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
27

Pokud jde o placení daní z příjmů plynoucích ze zaměstnaneckých penzijních plánů, Španělské království uvádí, že pokud jde o penzijní fondy usazené v jiných členských státech, než je Španělské království, které nabízejí zaměstnanecké penzijní plány ve Španělsku, jakož i o pojišťovny usazené v jiných členských státech, které působí ve Španělsku v režimu volného pohybu služeb, právo či povinnost daňového zástupce provést srážku částky daně a zaplatit zálohu na tuto daň do státní pokladny, stanovené v čl. 46 písm. c) zákona o regulaci penzijních plánů a penzijních fondů resp. v čl. 86 odst. 1 písm. a) zákona o organizaci a kontrole soukromého pojištění, odrážejí povinnost stanovenou v čl. 99 odst. 2 zákona 35/2006 ze dne 28. listopadu 2006 provést srážku z příjmů z výdělečné činnosti. Ačkoli podle posledně uvedeného ustanovení subjekty spravující penzijní fondy usazené ve Španělsku provádějí tuto srážku samy, povinnost penzijních fondů a pojišťoven usazených v jiných členských státech jmenovat daňového zástupce s bydlištěm nebo sídlem ve Španělsku pro účely zejména provedení této srážky je odůvodněna složitostí výpočtu její výše. V případě neexistence takové povinnosti provést srážku u subjektů-nerezidentů by posledně uvedené měly finanční výhodu vůči subjektům usazeným ve Španělsku, což by představovalo zásah do zásady rovného zacházení, jakož i do řádného fungování vnitřního trhu.
55

Na podporu této žádosti se společnosti TWS a SA dovolávaly závažných důsledků, které by postihly celé odvětví dodávek elektřiny a plynu v Německu. Pokud by totiž změny sazby byly prohlášeny za neslučitelné s unijním právem, dodavatelé by byli nuceni zpětně vrátit částky zaplacené spotřebiteli během několika let, což by mohlo ohrozit samotnou existenci uvedených dodavatelů a negativně se projevit na zásobování německých spotřebitelů elektřinou a plynem.
50

Konkrétně, pokud jde o rozhodnutí o uzavření dohody, která sleduje hlavní cíl spadající do SZBP, neumožňuje uvedená formulace určit, ani že takové rozhodnutí lze považovat za „týkající se výlučně [SZBP]“ pouze z toho důvodu, že je založeno na hmotněprávním základu spadajícím do této politiky s vyloučením jakéhokoliv jiného hmotněprávního základu, jak tvrdí Rada, ani že o uvedeném rozhodnutí je třeba mít za to, že se týká rovněž jiných oblastí unijního práva z důvodu jeho vedlejších cílů jiných než je hlavní cíl spadající do SZBP, jak tvrdí Parlament.
8

Společnost Deltafina vysvětlila, že nebude v jejích možnostech nevyzradit svou žádost o ochranu před pokutami do předpokládaného data těchto šetření, a to vzhledem k tomu, že se blíží schůzky sdružení APTI, na nichž bude obtížné zachovat mlčenlivost, a že je nutné, aby o žádosti informovala svůj střední management a oznámila tuto žádost o ochranu před pokutami v rámci finančních operací, do nichž je zapojena společnost Universal ve Spojených státech amerických (bod 413 odůvodnění sporného rozhodnutí).
49

Co se týče doby trvání protiprávního jednání, Komise má za to, že konstatované nesplnění povinnosti trvalo 2500 dnů od vydání rozsudku Komise v. Španělsko (EU:C:2006:777). Tato doba odráží snahu Španělského království pozdržet navrácení dotčených protiprávních podpor tím, že Komisi seznámilo s určitými obtížemi, které se vyskytly, až po zaslání odůvodněného stanoviska, tedy více než osm let po přijetí sporných rozhodnutí.
8

Na základě prohlášení společnosti ABB zahájila Komise šetření a ve dnech 11 a 12. května 2004 provedla namátkové kontroly mimo jiné v prostorách společnosti Areva T&D SA. Dne 20. dubna 2006 přijala Komise oznámení námitek, které vedle společnosti Alstom a společností skupiny Areva zaslala i společnostem ABB, Fuji Electric Holdings Co., Ltd a Fuji Electric Systems Co., Ltd, Hitachi Ltd a Hitachi Europe Ltd, Japan AE Power Systems Corp., Mitsubishi Electric System Corp., Nuova Magrini Galileo SpA, Schneider Electric SA, Siemens AG, Toshiba Corp. a pěti společnostem skupiny, jejíž mateřskou společností byla VA Technologie AG, a to včetně samotné VA Technologie AG.
13

Články 1 a 2 sporného rozhodnutí stanoví: „Článek 1 Následující podniky porušily [článek 81 ES a článek 53 Dohody o EHP] účastí, v uvedených obdobích, na souboru dohod a jednání ve vzájemné shodě v odvětví [PISP] v [Evropském hospodářském prostoru (EHP)]: [...] m) [Magrini] od 15. dubna 1988 do 13. prosince 2000 a od 1. dubna 2002 do 11. května 2004; n) [Schneider], od 15. dubna 1988 do 13. prosince 2000; [...] p) Siemens [Österreich] od 20. září 1998 do 13. prosince 2000 a od 1. dubna 2002 do 11. května 2004; q) [Reyrolle] od 15. dubna 1988 do 13. prosince 2000 a od 1. dubna 2002 do 11. května 2004; r) [SEHV] od 15. dubna 1988 do 13. prosince 2000 a od 1. dubna 2002 do 11. května 2004; [...] t) [KEG] od 20. září 1998 do 13. prosince 2000 a od 1. dubna 2002 do 11. května 2004. Článek 2 Za protiprávní jednání uvedená v článku 1 se ukládají tyto pokuty: [...] j) Schneider [...]: 3600000 eur; k) Schneider [...] společně a nerozdílně se společnostmi [SEHV] a [Magrini]: 4500000 eur; l) [Reyrolle]: 22050000 eur, z čehož: i) 17550000 eur společně a nerozdílně se společnostmi [SEHV] a [Magrini] a ii) 12600000 eur společně a nerozdílně se společnostmi Siemens [Österreich] a [KEG]; [...]“
6

Bod 42 odůvodnění směrnice 2007/64, který se týká dosahu čl. 52 odst. 3 této směrnice, zní následovně: „Za účelem podpory transparentnosti a hospodářské soutěže by poskytovatel platebních služeb neměl příjemci bránit v tom, aby od plátce požadoval poplatek za použití konkrétního platebního prostředku. Přestože by příjemci měli mít možnost zpoplatňovat používání určitého platebního prostředku, členské státy mohou rozhodnout, zda jakoukoli takovou praxi zakáží nebo omezí, pokud to podle jejich názoru lze ospravedlnit z hlediska zneužívání cenové politiky nebo takové tvorby cen, která by mohla mít nepříznivý dopad na používání určitého platebního prostředku s přihlédnutím k potřebě podporovat hospodářskou soutěž a používání efektivních platebních prostředků.“
(14)

Hlavním cílem právních předpisů o schvalování vozidel je zajistit, aby nová vozidla, konstrukční části a samostatné technické celky uvedené na trh poskytovaly vysokou míru bezpečnosti a ochrany životního prostředí. Dosažení tohoto cíle by nemělo být ztěžováno montáží určitých částí nebo zařízení po uvedení vozidla na trh nebo po uvedení do provozu. Proto by měla být přijata odpovídající opatření k zajištění toho, aby části nebo zařízení, jež je možné montovat do vozidel a jež mohou významně ohrozit fungování systémů s významem pro bezpečnost nebo ochranu životního prostředí, podléhaly před tím, než jsou nabízeny k prodeji, kontrole ze strany schvalovacího orgánu. Tato opatření by měla zahrnovat technické požadavky, jež tyto části a zařízení musí splnit.“
16

Ustanovení § 2 odst. 1, 7 a 8 zákona o letecké dopravě (Luftverkehrsgesetz), ve znění vyhlášeném dne 10. května 2007 (BGBl. 2007 I, s. 698, dále jen „LuftVG“), zní takto: „(1) Německá letadla jsou oprávněna létat pouze tehdy, pokud k tomu mají povolení (provozní licence) a – vyžaduje-li to právní úprava – jsou zaregistrována v registru německých letadel (letecký registr). Letadlo je oprávněno létat pouze tehdy: 1. pokud je typ letadla schválen (schválení typu); 2. pokud má osvědčení o letové způsobilosti podle nařízení o technické kontrole letadel; 3. pokud má vlastník letadla uzavřeno pojištění občanskoprávní odpovědnosti [...] a 4. je letadlo vybaveno tak, aby nepřekročilo technicky přijatelnou úroveň hluku. [...] (7) Letadla, která nejsou zaregistrovaná a schválena na území působnosti tohoto zákona, mohou vstoupit do vzdušného prostoru tohoto území nebo do něj mohou být jinak dopravena pouze poté, co k tomu získala povolení. Povolení není nezbytné, pokud smlouva mezi zemí původu a Spolkovou republikou Německo nebo dohoda závazná pro oba státy stanoví jinak. (8) Povolení uvedené v odstavcích 6 a 7 může být vydáno obecně, nebo pro konkrétní případ; může být spojeno s podmínkami a časově omezeno. [...]“
9

LPN podala opakovanou žádost dopisem ze dne 14. června 2007, načež Komise sporným rozhodnutím potvrdila odepření přístupu ke sporným dokumentům s tím, že na všechny požadované dokumenty se vztahuje výjimka podle čl. 4 odst. 2 třetí odrážky nařízení č. 1049/2001 týkající se ochrany cílů inspekce, vyšetřování a auditu. Obsah tohoto rozhodnutí je shrnut v napadeném rozsudku následovně: „20 Komise zejména uvedla, že v rámci řízení o nesplnění povinnosti musí mezi Komisí a dotyčným členským státem vládnout ovzduší vzájemné důvěry, aby mohly zahájit proces jednání a kompromisu s výhledem na smírné řešení sporu, aniž by bylo třeba zahájit sporné řízení před Soudním dvorem. Komise rovněž poznamenala, že proces jednání mezi Komisí a portugalskými orgány zaprvé stále probíhá a zadruhé se odehrála nebo ještě odehraje několikerá výměna názorů a několikero schůzek za účelem posouzení vlivu projektu přehrady. Komise z toho dovodila, že zpřístupnění požadovaných dokumentů by ohrozilo schopnost Komise posoudit domnělé porušení vzhledem k tomu, že by mohlo ohrozit smírné řešení sporu s portugalskými orgány předtím, než bude věc předložena Soudnímu dvoru. Kromě toho se Komise domnívala, že k uvedeným dokumentům není možný „částečný přístup“ ve smyslu čl. 4 odst. 6 nařízení č. 1049/2001, protože dovolávaná výjimka se vztahuje na tyto dokumenty jako celek. 21 Pokud jde o případný ‚převažující veřejný zájem‘ ve smyslu čl. 4 odst. 2 poslední věty nařízení č. 1049/2001, měla kromě toho Komise za to, že ten není dán. Podle Komise se čl. 6 odst. 1 nařízení č. 1367/2006, podle něhož existuje převažující veřejný zájem na zpřístupnění v případě, kdy se požadované informace týkají emisí do životního prostředí, nevztahuje na šetření týkající se možných porušení práva Společenství, jako je tomu v projednávané věci. Upřesnila, že takový zájem nezakládá ani riziko existence závažného porušení směrnice [92/43], protože pravomoc určit, že dotyčný členský stát nesplnil povinnosti vyplývající mu ze Smlouvy o ES, má pouze Soudní dvůr. Podle Komise by zpřístupnění požadovaných dokumentů v tomto ohledu nepřineslo vyjasnění, dokud o této otázce definitivně nerozhodne Soudní dvůr.“
31

Vzhledem k tomu, že zmínka v článku 48 SFEU o migrujících osobách samostatně výdělečně činných je doplňkem Smlouvy o FEU, má Spojené království dále za to, že tvůrci této smlouvy by v ní osoby, jež nejsou výdělečně činné, zmínili, kdyby to měli v úmyslu.
9

Ustanovení 2 rámcové dohody, nadepsané „Rodičovská dovolená“, stanoví: „1. Tato dohoda, s výhradou ustanovení 2.2, přiznává pracujícím, mužům a ženám individuální právo na rodičovskou dovolenou z důvodu narození nebo osvojení dítěte, aby mohli o toto dítě pečovat po dobu nejméně tří měsíců do dosažení stanoveného věku, nejvýše osmi let, který definují členské státy nebo sociální partneři. [...] 3. Podmínky přístupu k rodičovské dovolené a prováděcí pravidla vymezuje zákon nebo kolektivní smlouva v jednotlivých členských státech při dodržení minimálních požadavků této dohody. [...] [...] 5. Po skončení rodičovské dovolené mají pracovníci právo vrátit se na stejné pracovní místo, nebo není-li to možné, na rovnocenné nebo podobné pracovní místo odpovídající jejich pracovní smlouvě nebo pracovnímu poměru. 6. Práva pracovníka, která má nebo která nabývá v den začátku rodičovské dovolené, zůstávají zachována až do skončení této rodičovské dovolené. [...] 7. Členské státy nebo sociální partneři vymezí postavení pracovní smlouvy nebo pracovního poměru po dobu trvání rodičovské dovolené. [...]“
16

Pokud jde o režim nákladů řízení a zejména o možnost vnitrostátního soudu vydávat „ochranná usnesení o nákladech řízení“, která v rané fázi řízení umožňují omezit výši případně dlužných nákladů řízení, Komise má za to, že navzdory posuzovacím kritériím uvedeným v rozsudku Court of Appeal, R (Corner House Research) v. Secretary of State for Trade & Industry, ([2005] 1 W. L.R 2600) zůstává v Anglii a Walesu judikatura i nadále rozporuplnou a vytváří právní nejistotu. Kromě toho soudy tato opatření vydávají jen zřídka. Pokud jde o rozsudek Court of Appeal, R (Garner) Elmbridge Borough Council a další ze dne 29. července 2010 ([2010] Civ 1006), který byl nicméně vydán po uplynutí lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku uvedeném v bodě 9 tohoto rozsudku, má Komise za to, že se jedná o pozitivní vývoj, který je však i nadále nedostatečný. Případně získaná omezení nákladů řízení totiž ve skutečnosti odpovídají velmi vysokým částkám a vedou k vedlejším sporům, které mohou celkové náklady sporu zvýšit.
23

Zatřetí Tribunál v bodě 90 napadeného rozsudku konstatoval, že kdyby byl Komisi přiznán větší prostor pro uvážení, pokud jde o hodnocení opatření přijatých ke splnění povinností vyplývajících z rozsudku vydaného na základě čl. 228 odst. 2 ES, mělo by to za následek, že poté, co by členský stát napadl závěry Komise, které překračují rámec samotného znění výroku rozsudku Soudního dvora, by Tribunál musel nevyhnutelně rozhodnout o souladu vnitrostátních právních předpisů s unijním právem. Takové posouzení však spadá do výlučné pravomoci Soudního dvora, a nikoli do pravomoci Tribunálu.
120

Polská republika zpochybňuje tvrzení Komise, podle něhož zmíněný zákon nebyl nikdy oznámen Komisi jako opatření k provedení směrnice 2009/41. Co se dále týče věci samé, uvádí zejména to, že lhůtu ohledně konzultačního období mohou stanovit členské státy, jelikož tato směrnice ji nestanoví. Vzhledem k tomu, že délka trvání veřejné konzultace není omezena, mohlo by být udělení povolení k uzavřenému nakládání s geneticky modifikovanými organismy příslušným orgánem v rozporu se zásadou právní jistoty zablokováno.
Rozhodnutí Evropské rady 2011/199, kterým se mění článek 136 Smlouvy o FEU, pokud jde o mechanismus stability pro členské státy, jejichž měnou je euro, splňuje podmínku stanovenou v čl. 48 odst. 6 prvním a druhém pododstavci SEU, tj. že se změna Smlouvy o FEU za použití zjednodušeného postupu pro přijímání změn smí týkat pouze ustanovení třetí části Smlouvy o FEU.

Zaprvé článek 1 rozhodnutí 2011/199, který prostřednictvím doplnění odstavce 3 do článku 136 SFEU předpokládá zřízení mechanismu stability, nemůže zasahovat do výlučné pravomoci svěřené Unii článkem 3 odst. 1 písm. c) SFEU v oblasti měnové politiky pro členské státy, jejichž měnou je euro. S ohledem na vytýčené cíle mechanismu stability, na stanovené prostředky k dosažení těchto cílů a na úzký vztah mezi tímto mechanismem a ustanoveními Smlouvy o FEU týkajícími se hospodářské politiky, jakož i právním rámcem k posílení správy ekonomických záležitostí Unie totiž zřízení uvedeného mechanismu spadá do oblasti hospodářské politiky. Pokud jde na prvním místě o cíl uvedeného mechanismu, kterým je zajištění stability eurozóny jako celku, tento cíl se zřetelně liší od cíle spočívajícího v udržení cenové stability, který je prvořadým cílem měnové politiky Unie. Pokud jde na druhém místě o předpokládané prostředky k dosažení sledovaného cíle, v rozhodnutí 2011/199 se pouze upřesňuje, že mechanismus stability poskytne jakoukoli požadovanou finanční pomoc, a nejsou v něm obsaženy žádné další údaje k fungování tohoto mechanismu. Poskytnutí finanční pomoci členskému státu přitom zjevně nespadá do měnové politiky.

Zadruhé rozhodnutí 2011/199 nezasahuje do pravomoci Unie v oblasti koordinace hospodářských politik členských států. Jelikož čl. 2 odst. 3 SFEU a čl. 5 odst. 1 SFEU omezují úlohu Unie v oblasti hospodářské politiky na přijímání koordinačních opatření, ustanovení Smlouvy o EU a Smlouvy o FEU totiž nesvěřují Unii žádnou zvláštní pravomoc k zavedení takového mechanismu stability, jako je mechanismus předpokládaný v tomto rozhodnutí. S ohledem na čl. 4 odst. 1 SEU a č. 5 odst. 2 SEU mají tedy členské státy, jejichž měnou je euro, pravomoc uzavřít mezi sebou smlouvu o zřízení takového mechanismu stability, jako je mechanismus předpokládaný v článku 1 rozhodnutí 2011/199. Uvedené členské státy však nemohou při výkonu svých pravomocí v této oblasti přestat dodržovat unijní právo. Přísná podmíněnost, která podle odstavce 3 článku 136 SFEU platí pro poskytnutí finanční pomoci v rámci mechanismu stability, má přitom za cíl zajistit, že tento mechanismus bude v rámci svého fungování dodržovat unijní právo, včetně opatření přijatých Unií v rámci koordinace hospodářských politik členských států.

(viz body 56, 57, 60, 63, 64, 68–70, 72, výrok 1)
Žádost předkládajícího soudu, aby věc byla projednána v naléhavém řízení upraveném v článku 104b jednacího řádu Soudního dvora, je opodstatněná, pokud žalobce v původním řízení, který byl odsouzen k trestu odnětí svobody v délce čtyř let a tří měsíců za napomáhání k nedovolenému přistěhovalectví spáchanému za účelem zisku a v organizované skupině, se nepřetržitě nachází ve vyšetřovací vazbě, a pokud by již nemohl být v závislosti na odpovědi Soudního dvora nadále trestně stíhán a vazební důvody by tedy pominuly.

(viz body 31, 32)
Ustanovení čl. 2 odst. 1, jakož i čl. 4 odst. 2 písm. b) a čl. 4 odst. 3 směrnice 85/337 o posuzování vlivů některých veřejných a soukromých záměrů na životní prostředí, ve znění směrnice 97/11, brání vnitrostátní právní úpravě, podle které záměry týkající se změny infrastruktury letiště, na které se vztahuje příloha II této směrnice, podléhají posouzení vlivů na životní prostředí pouze tehdy, pokud v důsledku těchto záměrů vzroste počet pohybů letadel alespoň o 20 000 ročně.

Členský stát, který by stanovil kritéria nebo prahové hodnoty na takové úrovni, že by v praxi byla celá kategorie záměrů předem vyňata z povinnosti posouzení vlivů, by totiž překročil prostor pro uvážení, který má na základě čl. 2 odst. 1 a čl. 4 odst. 2 směrnice 85/337, ledaže by všechny vyloučené záměry mohly být považovány na základě celkového posouzení za záměry, které nemohou mít významný vliv na životní prostředí.

Stanovením takové prahové hodnoty bere kromě toho dotčená vnitrostátní úprava ohled pouze na kvantitativní hledisko důsledků záměru, aniž zohledňuje ostatní výběrová kritéria přílohy III této směrnice, zejména kritérium stanovené v bodě 2 písm. g) této přílohy, a sice hustotu osídlení oblasti, která je záměrem dotčena.

(viz body 27–35, 38, výrok 1)
Keywords

Summary



Keywords

1. Zemědělství – EZOZF – Poskytování podpor a prémií – Povinnost členských států vytvořit účinný systém administrativních kontrol a kontrol na místě – Rozsah

(Nařízení Rady č. 4045/89, článek 2)

2. Zemědělství – EZOZF – Poskytování podpor a prémií – Povinnost členských států vytvořit účinný systém administrativních kontrol a kontrol na místě – Kontrolované období – Pojem – Období od 1. července jednoho roku do 30. června následujícího roku – Možnost členského státu pokračovat v kontrolách po uplynutí uvedeného období – Zahrnutí – procesní vada – Neexistence

(Nařízení Rady č. 4045/89, čl. 2 odst. 4 první pododstavec, a nařízení Rady č. 2988/95, článek 3)

Summary

1. Viz znění rozhodnutí.

(viz body 20–26)

2. Článek 2 odst. 4 první pododstavec nařízení č. 4045/89 o kontrole opatření tvořících součást systému financování záruční sekcí Evropského zemědělského orientačního a záručního fondu (EZOZF), prováděné členskými státy, musí být vykládán v tom smyslu, že správní orgán může v případě potřeby pokračovat v kontrolách, jež byly oznámeny v období od 1. července jednoho roku do 30. června následujícího roku, i po uplynutí uvedeného období, aniž by to mělo za následek procesní vadu, na jejímž základě by kontrolovaný subjekt mohl napadnout rozhodnutí založené na výsledcích této kontroly.

Článek 2 odst. 4 nařízení č. 4045/89 tak nelze vykládat v tom smyslu, že dotčeným subjektům přiznává právo, na základě kterého mohou bránit jiným nebo rozsáhlejším kontrolám, než jsou kontroly uvedené v tomto ustanovení. Pokud by takové právo mohlo případně vést ke znemožnění vymáhání podpor, jež byly neoprávněně získány nebo použity, ohrozilo by mimo jiné ochranu unijních finančních zájmů. Kontroly vyžadované nařízením č. 4045/89 se v každém případě týkají subjektů, které se dobrovolně připojily k režimu podpor stanovenému záruční sekcí EZOZF a které za účelem získání podpory souhlasily se zavedením kontrol k ověření řádného využívání unijních prostředků. Tyto subjekty nemohou platně zpochybnit řádnost takové kontroly pouze z toho důvodu, že tato kontrola neprobíhala podle organizačních pravidel týkajících se vztahů mezi členskými státy a Komisí.

Možnost, že příjemce podpory poskytnuté v rámci režimu podpory zavedeného záruční sekcí EZOZF musí být podroben kontrole i po uplynutí lhůty stanovené v čl. 2 odst. 4 nařízení č. 4045/89, nelze považovat za porušení zásady právní jistoty, pokud promlčecí doba ještě neuplynula. Tato doba je v článku 3 nařízení č. 2988/95 o ochraně finančních zájmů Evropských společenství v zásadě stanovena na čtyři roky od okamžiku, kdy došlo k porušení ustanovení unijního práva vyplývajícímu z jednání nebo opomenutí hospodářského subjektu, jehož důsledkem je nebo by bylo poškození unijního rozpočtu.

(viz body 30–34 a výrok)
Právní zájem žalobce na podání žaloby musí existovat ve vztahu k předmětu žaloby ve fázi jejího podání, neboť jinak by byla nepřípustná. Tento předmět sporu, stejně jako právní zájem na řízení, musí přetrvat až do vydání soudního rozhodnutí, neboť jinak by nemohlo být vydáno rozhodnutí ve věci samé, což předpokládá, že žaloba může ve výsledku přinést prospěch účastníku řízení, který ji podal. V tomto ohledu je přetrvávání právního zájmu žalobce na řízení třeba posuzovat in concreto a zejména s ohledem na důsledky tvrzené protiprávnosti a na povahu údajně utrpěné újmy.

K návrhu na zrušení nařízení Komise, jímž bylo jméno žalobce zařazeno na seznam osob a subjektů, na které se vztahují omezující opatření namířená proti některým osobám a subjektům spojeným s Usámou bin Ládinem, sítí Al-Kajdá a Talibanem, je třeba uvést, že okolnost, že napadený akt přestal po podání žaloby vyvolávat účinky, protože jméno žalobce bylo již z uvedeného seznamu vyškrtnuto, nebrání trvání právního zájmu na pokračování v řízení o žalobě na neplatnost, může-li uznání tvrzené protiprávnosti přinést žalobci prospěch. Tak je tomu v případě, že omezující opatření přijatá vůči žalobci měla značné nepříznivé dopady a významný dopad na práva a svobody dotčených osob. Vedle samotného zmrazení prostředků, které svou dalekosáhlostí rozvrací profesní i rodinný život dotčených osob a brání činění mnoha právních úkonů, je třeba zohlednit i potupu a nedůvěru, které provázejí veřejné označení dotčených osob za osoby spojené s teroristickou organizací.

Za těchto podmínek právní zájem žalobce na řízení přetrvává v souvislosti s účinky, které napadený akt vyvolal v období mezi datem svého vstupu v platnost a datem, kdy byl derogován, a to proto, aby unijní soud uznal, že na tento seznam neměl být nikdy zařazen nebo že na něj neměl být zařazen způsobem, jakým postupovaly unijní orgány. Uznání protiprávnosti napadeného aktu totiž nemůže sice samo o sobě napravit škodu ani zásah do soukromého života, avšak může žalobce rehabilitovat či představovat formu nápravy morální újmy, kterou utrpěl v důsledku této protiprávnosti, a odůvodnit tak trvání jeho právního zájmu na řízení. V tomto ohledu právní zájem na zrušení napadeného aktu trvá bez ohledu na neexistenci povinnosti žalovaného orgánu nebo na faktickou nemožnost tohoto orgánu přijmout opatření vyplývající ze zrušujícího rozsudku podle článku 266 SFEU.

(viz body 61, 65, 70–72, 79, 80, 82)