ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Článek 14 odst. 1 písm. c) směrnice Rady 2003/96/ES ze dne 27. října 2003, kterou se mění struktura rámcových předpisů Společenství o zdanění energetických produktů a elektřiny musí být vykládán v tom smyslu, že osvobození od daně stanovené v tomto ustanovení se vztahuje na pohonné hmoty užívané pro plavbu plavidla bez nákladu z přístavu jednoho členského státu, v projednávané věci státu, kde bylo plavidlo vyrobeno, do přístavu jiného členského státu, aby se tam naložilo zboží, které má být dále převezeno do přístavu v třetím členském státě.

(viz bod 40, výrok 1)
Článek 9 odst. 1 písm. b) nařízení Rady (ES) č. 207/2009 ze dne 26. února 2009 o ochranné známce [Evropské unie] musí být vykládán v tom smyslu, že skutečnost, že ochranná známka Evropské unie a národní ochranná známka v jedné části Evropské unie pokojně koexistují, neumožňuje dospět k závěru, že v jiné části Unie, kde k pokojné koexistenci této ochranné známky Evropské unie a označení totožného s touto národní ochrannou známkou nedochází, neexistuje nebezpečí záměny mezi uvedenou ochrannou známkou Evropské unie a tímto označením.

Pokud by totiž majitel ochranné známky Evropské unie byl chráněn pouze proti porušením, k nimž došlo na celém území Unie, nemohl by bránit užívání totožných nebo podobných označení, která vyvolávají nebezpečí záměny pouze na části tohoto území, ačkoli cílem čl. 9 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009 je chránit tohoto majitele proti jakémukoli užívání zasahujícímu do funkce údaje o původu jeho ochranné známky všude v Unii.

Pokud užívání označení vyvolává v určité části Unie nebezpečí záměny s ochrannou známkou Evropské unie, zatímco v jiné části Unie stejné užívání takové nebezpečí nevyvolává, dochází tedy k porušení výlučného práva, které vzniká z této ochranné známky. Soud pro ochranné známky Evropské unie, jemuž byla věc předložena, musí v tomto případě zakázat uvádění dotyčných výrobků na trh pod dotčeným označením na celém území Unie, s výjimkou části tohoto území, ve vztahu k níž byla konstatována neexistence nebezpečí záměny (rozsudek ze dne 22. září 2016, combit Software,C‑223/15, EU:C:2016:719, body 25 a 36).

Z judikatury Soudního dvora ostatně vyplývá, že přezkum existence nebezpečí záměny v části Unie musí vycházet z globálního posouzení veškerých relevantních faktorů dotčeného případu a že toto posouzení musí zahrnovat vizuální, fonetické nebo pojmové srovnání ochranné známky a označení užívaného třetí osobou, což může zejména z jazykových důvodů vést k rozdílným závěrům pro jednotlivé části Unie (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 22. září 2016, combit Software,C‑223/15, EU:C:2016:719, body 31 a 33 a citovaná judikatura).

(viz body 32, 33, 36, 38, výrok 1)
Je sice pravda, že jedním z cílů sledovaných režimem daňového paušálu je umožnit zemědělcům, kteří podléhají tomuto režimu, odpočíst si náklady spojené s DPH, které tito zemědělci vynaložili z důvodu své činnosti. Riziko nadměrného odpočtu DPH je však zohledněno v článku 299 uvedené směrnice ve vztahu ke všem zemědělcům podléhajícím daňovému paušálu. Uvedený článek za tímto účelem zakazuje členským státům stanovit sazby paušální náhrady na takovou úroveň, jež by vedla k tomu, že by všichni zemědělci podléhající daňovému paušálu získali vyšší náhrady, než je DPH na vstupu.

Článek 296 odst. 2 směrnice 2006/112 musí být vykládán v tom smyslu, že zemědělci, u nichž bylo zjištěno, že částka, která je jim vrácena z důvodu využívání společného režimu daňového paušálu pro zemědělce, je podstatně vyšší, než je částka, která by jim byla vrácena, kdyby podléhali běžnému nebo zjednodušenému režimu daně z přidané hodnoty, nemohou tvořit kategorii zemědělců ve smyslu tohoto ustanovení.

V této souvislosti čl. 296 odst. 2 směrnice o DPH uvádí možnosti vyloučení zemědělců z režimu daňového paušálu, přičemž upřesňuje, že se takovéto vyloučení může vztahovat zejména na některé kategorie zemědělců, avšak pojem „kategorie zemědělců“ blíže nedefinuje.

Tento pojem sice odkazuje na činnost vykonávanou dotyčnými zemědělci, kteří musí k tomu, aby mohli tvořit určitou kategorii, vykazovat jeden či více společných znaků.

Nic to však nemění na tom, že s ohledem na zásadu právní jistoty musí být kategorie zemědělců uvedené v čl. 296 odst. 2 vymezeny na základě objektivních, jasných a přesných kritérií vnitrostátními právními předpisy, případně výkonným orgánem k tomu oprávněným vnitrostátním normotvůrcem. Kromě toho, jak uvedl generální advokát v bodě 36 stanoviska, tato kritéria musí být stanovena předem v tom smyslu, že kategorie, na niž se vztahuje vyloučení, musí být vymezena předem a abstraktně, aby každý zemědělec byl při případném rozhodování o využití režimu schopen posoudit, zda náleží do kategorie, na kterou se vztahuje vyloučení, a zda bude v budoucnu do této kategorie i nadále spadat.

Zemědělec tedy bude muset mít možnost provést ex ante individuální analýzu své situace, s cílem určit, zda s ohledem na objektivní kritéria stanovená těmito právními předpisy náleží do kategorie zemědělců vyloučené z režimu daňového paušálu. Naopak nelze kategorii zemědělců ve smyslu čl. 296 odst. 2 směrnice o DPH vymezit na základě kritéria, které by dotyčným osobám neumožňovalo provést takovouto individuální analýzu, neboť v opačném případě by byly porušeny požadavky na jasnost a jistotu právních situací.

(viz body 46–49, 51, výrok 2)
Věc C‑573/16

Air Berlin plc

proti

Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division]

„Řízení o předběžné otázce – Nepřímé daně – Kapitálové vklady – Uložení daně ve výši 1,5 % z převodu nově vydaných akcií nebo akcií, jež mají být kótovány na burze členského státu, na clearingové centrum (clearance service)“

Shrnutí – rozsudek Soudního dvora (sedmého senátu) ze dne 19. října 2017

Daňová ustanovení–Harmonizace právních předpisů–Nepřímé daně z kapitálových vkladů–Daň z kapitálu vybíraná od kapitálových společností–Zákaz dalšího zdanění–Výjimky–Daně z převodu cenných papírů–Pojem–Převod právního vlastnictví k akciím, který nemá důsledky pro skutečné vlastnictví–Vyloučení–Povinnost převodu stanovená vnitrostátním právem pro účely kótování na burze–Neexistence vlivu [Směrnice Rady 69/335, čl. 12 odst. 1 písm. a)] Daňová ustanovení–Harmonizace právních předpisů–Nepřímé daně z kapitálových vkladů–Výběr kolkovného z převodu akcií, jež mají být kótovány na burze, a nových akcií vydaných v souvislosti se zvýšením základního kapitálu, členským státem–Nepřípustnost–Možnost upustit od kolkovného dlužného v případě prvotního převodu akcií a rozhodnout se pro doplňkový odvod z každého následného prodeje akcií–Neexistence vlivu [Směrnice Rady 69/335, články 10 a 11, a 2008/7, čl. 5 odst. 1 písm. c) a odst. 2 písm. a)]
Věc C‑164/16

Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs,

v.

Mercedes-Benz Financial Services UK Ltd

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division)]

„Řízení o předběžné otázce – Daň z přidané hodnoty (DPH) – Směrnice 2006/112/ES – Článek 14 odst. 2 písm. b) – Dodání zboží – Motorová vozidla – Finanční leasing s opcí odkupu“

Shrnutí – rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 4. října 2017

Harmonizace daňových právních předpisů – Společný systém daně z přidané hodnoty – Zdanitelná plnění – Dodání zboží – Motorová vozidla – Smlouva o nájmu – Vlastnické právo obvykle získané nejpozději při zaplacení poslední splátky – Pojem – Typová smlouva o nájmu s opcí odkupu – Zahrnutí – Podmínka – Využití opce odkupu, které se jeví jako jediná ekonomicky rozumná volba nájemce – Ověření, které musí provést vnitrostátní soud

[Směrnice Rady 2006/112, čl. 14 odst. 2 písm. b)]

Výraz „smlouva o nájmu, v níž je stanoveno, že za obvyklých okolností bude vlastnické právo převedeno nejpozději k okamžiku zaplacení poslední splátky“ použitý v čl. 14 odst. 2 písm. b) směrnice Rady 2006/112/ES ze dne 28. listopadu 2006 o společném systému daně z přidané hodnoty, musí být vykládán v tom smyslu, že se vztahuje na typovou smlouvu o nájmu s opcí odkupu, pokud lze z finančních smluvních podmínek vyvodit, že využití opce se jeví jako jediná ekonomicky rozumná volba, kterou bude moci nájemce v daném okamžiku učinit, pokud je smlouva plněna až do konce, což musí ověřit vnitrostátní soud.

(viz bod 43 a výrok)
Věc C‑281/16

Vereniging Hoekschewaards Landschap

proti

Staatssecretaris van Economische Zaken

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Raad van State (Nizozemsko)]

„Řízení o předběžné otázce – Směrnice 92/43/EHS – Ochrana přírodních stanovišť, volně žijících živočichů a planě rostoucích rostlin – Prováděcí rozhodnutí (EU) 2015/72 – Seznam lokalit významných pro Společenství v atlantské biogeografické oblasti – Zmenšení rozlohy lokality – Vědecký omyl – Platnost“

Shrnutí – rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 19. října 2017

Životní prostředí – Ochrana přírodních stanovišť, volně žijících živočichů a planě rostoucích rostlin – Směrnice 92/43 – Lokality významné pro Společenství – Zmenšení rozlohy lokality na návrh dotyčného členského státu – Neexistence vědeckého omylu, k němuž mělo dojít při zápisu lokality do seznamu – Povinnost Komise odmítnout návrh – Přijetí rozhodnutí o zmenšení dotyčné lokality – Nepřípustnost – Zrušení

(Směrnice Rady 92/43, čl. 4 odst. 1; rozhodnutí Komise 2015/72)

Prováděcí rozhodnutí Komise (EU) 2015/72 ze dne 3. prosince 2014, kterým se přijímá osmá aktualizace seznamu lokalit významných pro Společenství v atlantské biogeografické oblasti, je neplatné v části, v níž byla tímto rozhodnutím do tohoto seznamu zařazena lokalita Haringvliet (NL 1000015), aniž je Leenheerenpolder její součástí.

Nizozemská vláda v této souvislosti na jednání potvrdila, že Nizozemské království se při předložení návrhu Komisi na zmenšení plochy LVS Haringvliet nedovolávalo existence „vědeckého omylu“. Kromě toho Komise nepředložila Soudnímu dvoru žádný vědecký poznatek, který by mohl prokázat, že takovým omylem byl stižen tento původní návrh. Komise se tudíž v souvislosti s osmou aktualizací seznamu LVS v atlantské biogeografické oblasti prostřednictvím prováděcího rozhodnutí 2015/72 nemohla platně opírat o existenci vědeckého omylu, ke kterému původně došlo v souvislosti se zařazením lokality Haringvliet do tohoto seznamu, aniž do ní byl zahrnut Leenheerenpolder.

(viz body 38–41 a výrok)
Ustanovení 4 body 1 a 2 rámcové dohody o částečném pracovním úvazku uzavřené dne 6. června 1997, která je obsažena v příloze směrnice Rady 97/81/ES ze dne 15. prosince 1997 o Rámcové dohodě o částečném pracovním úvazku uzavřené mezi organizacemi UNICE, CEEP a EKOS, ve znění změn, a článek 4 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2006/54/ES ze dne 5. července 2006 o zavedení zásady rovných příležitostí a rovného zacházení pro muže a ženy v oblasti zaměstnání a povolání musí být vykládány v tom smyslu, že nebrání vnitrostátní právní úpravě, která při výpočtu výše podnikového důchodu rozlišuje mezi pracovním příjmem, který nedosahuje horní hranice pro výpočet příspěvků na povinné důchodové pojištění, a příjmem, který překračuje tuto horní hranici, a která nezachází s příjmem ze zaměstnání na částečný úvazek tak, že by byl nejprve vypočítán příjem vyplácený za příslušný plný úvazek, z čehož by byl následně vypočítán podíl, který je pod horní hranicí pro výpočet příspěvků, a podíl, který je nad touto hranicí, a tento poměr by pak byl uplatněn na snížený příjem ze zaměstnání na částečný úvazek.

V tomto ohledu je třeba připomenout, že zohlednění doby, kterou zaměstnanec za svou kariéru skutečně odpracoval, představuje objektivní a zcela nediskriminační kritérium, jež umožňuje poměrné snížení nároků na důchod (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 23. října 2003, Schönheit a Becker, C‑4/02 a C‑5/02, EU:C:2003:583, bod 91).

Na jedné straně je třeba konstatovat, že pokud jde o zaměstnance, kterým z důvodu práce na částečný úvazek plynul příjem zakládající nárok na důchod obecně nižší než horní hranice pro výpočet příspěvků, neobsahuje povinné důchodové pojištění žádnou právní mezeru v poskytovaném plnění, neboť celé jeho příjmy jsou pokryty uvedeným pojištěním.

Dále je třeba mít za to, že cílem rozděleného vzorce, jehož účelem je rozdíl v potřebě pokrýt pásma odměny, která jsou nižší, a pásma odměny, která jsou vyšší, než je horní hranice pro výpočet příspěvků, představuje objektivní důvod ve smyslu ustanovení 4 bodu 1 rámcové dohody, který odůvodňuje rozdílné zacházení, které je předmětem původního řízení.

Za těchto podmínek nelze dospět k závěru, že právní úprava dotčená v původním řízení zakládá diskriminaci vycházející z typu práce ve smyslu rámcové dohody, a tudíž ani porušení zásady rovných příležitostí a rovného zacházení pro muže a ženy ve smyslu směrnice 2006/54.

(viz body 30, 34, 38–40, výrok 1)
Zásada zákazu zneužití musí být vykládána v tom smyslu, že se bez ohledu na vnitrostátní opatření, které ji provádí do vnitrostátního právního řádu, může přímo použít za účelem odmítnutí osvobodit od daně z přidané hodnoty takové prodeje nemovitostí, jako jsou prodeje, o které se jedná ve věci v původním řízení, jež byly uskutečněny před vyhlášením rozsudku ze dne 21. února 2006, Halifax a další (C‑255/02, EU:C:2006:121), aniž tomu brání zásady právní jistoty a ochrany legitimního očekávání.

Zásada zákazu zneužití, jak je uplatňována v oblasti DPH judikaturou vycházející z rozsudku Halifax, má tedy obecný charakter, který je svou povahou vlastní obecným zásadám unijního práva (per analogiam viz rozsudek ze dne 15. října 2009, Audiolux a další, C‑101/08, EU:C:2009:626, bod 50).

Je třeba dodat, že podle judikatury Soudního dvora je odepření práva nebo výhody z důvodu zneužití nebo podvodného jednání pouze důsledkem zjištění, podle kterého nejsou v případě podvodu nebo zneužití práva objektivní podmínky, jež jsou požadovány za účelem získání požadované výhody, ve skutečnosti splněny, a proto takové odepření nevyžaduje zvláštní právní základ (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 14. prosince 2000, Emsland-Stärke, C‑110/99, EU:C:2000:695, bod 56; Halifax, bod 93, jakož i ze dne 4. června 2009, Pometon, C‑158/08, EU:C:2009:349, bod 28).

Zásada zákazu zneužití může být proto použita vůči osobě povinné k dani za účelem odmítnutí přiznat jí zejména právo na osvobození od DPH, a to i v případě neexistence ustanovení vnitrostátního práva, které by upravovalo takové odmítnutí (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 18. prosince 2014, Schoenimport Italmoda Mariano Previti a další, C‑131/13, C‑163/13 a C‑164/13, EU:C:2014:2455, bod 62).

Takové uplatnění unijního práva je přitom v souladu se zásadami právní jistoty a ochrany legitimního očekávání (v tomto smyslu zejména viz rozsudky ze dne 22. ledna 2015, Balazs, C‑401/13 a C‑432/13, EU:C:2015:26, body 49 a 50, jakož i citovaná judikatura, a ze dne 19. dubna 2016, DI, C‑441/14, EU:C:2016:278, body 38 až 40).

Výklad unijního práva, který Soudní dvůr podává při výkonu své pravomoci, kterou mu přiznává článek 267 SFEU, totiž objasňuje a upřesňuje v případě potřeby význam a dosah tohoto práva tak, jak musí být nebo jak mělo být chápáno a používáno od okamžiku jeho vstupu v platnost. Z toho vyplývá, že až na naprosto výjimečné případy, což však nebylo v této věci tvrzeno, musí soud takto vykládané unijní právo použít i na právní vztahy vzniklé a založené před vydáním rozsudku, jímž je rozhodnuto o žádosti o výklad, pokud jsou splněny ostatní podmínky pro předložení sporu týkajícího se použití tohoto práva příslušným soudům (zejména viz rozsudky ze dne 29. září 2015, Gmina Wrocław, C‑276/14, EU:C:2015:635, body 44 a 45, jakož i citovaná judikatura, a ze dne 19. dubna 2016, DI, C‑441/14, EU:C:2016:278, bod 40).

(viz body 31–33, 40, 41, 44, výrok 1)
Článek 23 odst. 1 třetí věta nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1008/2008 ze dne 24. září 2008 o společných pravidlech pro provozování leteckých služeb ve Společenství musí být vykládán v tom smyslu, že letečtí dopravci musí při zveřejnění svých leteckých tarifů samostatně uvést částky, které mají zákazníci zaplatit z titulu daní, letištních poplatků, jakož i dalších poplatků, přirážek a plateb, které jsou uvedeny v čl. 23 odst. 1 třetí větě písm. b) až d) tohoto nařízení, a nemohou proto tyto položky, ani částečně, zahrnout do leteckého tarifu uvedeného v čl. 23 odst. 1 třetí větě písm. a) tohoto nařízení.

Tento výklad je potvrzen přezkoumáním jak cílů sledovaných právní úpravou, jejíž je ustanovení dotčené v původním řízení součástí, tak i jejího kontextu. Článek 23 odst. 1 nařízení č. 1008/2008 má za cíl zajistit zejména informovanost a transparentnost, pokud jde o ceny za letecké služby z letiště nacházejícího se na území členského státu, a přispět tedy k zajištění ochrany zákazníka využívajícího tyto služby. Cíle poskytnout informace a zajistit transparentnost cen by přitom nebylo dosaženo, pokud by čl. 23 odst. 1 třetí věta nařízení č. 1008/2008 měl být vykládán tak, že leteckým dopravcům dává na výběr, zda daně, letištní poplatky, další poplatky, přirážky a platby zahrnou do leteckého tarifu, nebo zda tyto různé položky uvedou samostatně.

Odlišný výklad čl. 23 odst. 1 třetí věty nařízení č. 1008/2008 by ostatně mohl zbavit toto ustanovení jakéhokoli užitečného účinku. Na straně jedné by totiž částečné zahrnutí položek uvedených v čl. 23 odst. 1 třetí větě písm. b) až d) nařízení č. 1008/2008 do leteckého tarifu vedlo k tomu, že by se uváděly pouze částky bez vztahu k realitě. Na straně druhé by úplné zahrnutí těchto položek do leteckého tarifu vedlo k tomu, že částka uvedená jako letecký tarif by se mohla rovnat konečné ceně, jež má být zaplacena. Povinnost uvést konečnou cenu, jež má být zaplacena, je však stanovena již v čl. 23 odst. 1 druhé větě tohoto nařízení.

(viz body 29–32, 36, výrok 1)
Článek 47 odst. 2 a čl. 48 odst. 3 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/18/ES ze dne 31. března 2004 o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek na stavební práce, dodávky a služby musí být vykládány v tom smyslu, že nebrání vnitrostátní právní úpravě, která vylučuje možnost hospodářského subjektu, jenž se účastní zadávacího řízení, nahradit pomocný podnik, který ztratil požadovanou způsobilost po podání jeho nabídky, a která vede k automatickému vyloučení tohoto subjektu.

Jak uvedl generální advokát v bodě 47 svého stanoviska, ve věci v původním řízení by možnost přiznaná nepředvídatelně výlučně jednomu sdružení podniků nahradit třetí podnik, který je součástí sdružení a ztratil kvalifikaci požadovanou pod hrozbou vyloučení, představovala podstatnou změnu nabídky a samotné identity sdružení. Taková modifikace nabídky by totiž od zadavatele vyžadovala, aby provedl novou kontrolu, přičemž toto sdružení by získalo soutěžní výhodu, jelikož by se mohlo snažit optimalizovat svou nabídku s cílem lépe čelit nabídkám svých konkurentů v dotčeném zadávacím řízení. Taková situace by byla v rozporu se zásadou rovného zacházení, která vyžaduje, aby uchazeči měli při formulaci znění svých nabídek tytéž příležitosti, a vyžaduje, aby tyto nabídky podléhaly stejným podmínkám pro všechny uchazeče, a představovala by narušení zdravé a účinné hospodářské soutěže mezi podniky, které se účastní veřejné zakázky.

(viz body 39, 40, 42 a výrok)
Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2005/29/ES ze dne 11. května 2005 o nekalých obchodních praktikách vůči spotřebitelům na vnitřním trhu a o změně směrnice Rady 84/450/EHS, směrnic Evropského parlamentu a Rady 97/7/ES, 98/27/ES a 2002/65/ES a nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 2006/2004 („směrnice o nekalých obchodních praktikách“) musí být vykládána v tom smyslu, že brání takovému vnitrostátnímu ustanovení, o jaké se jedná ve věci v původním řízení, které obsahuje všeobecný zákaz nabízet ke koupi nebo prodávat zboží se ztrátou, v němž jsou obsaženy důvody, pro které se lze od tohoto zákazu odchýlit a které jsou založeny na kritériích, jež v této směrnici nejsou uvedena.

Soudní dvůr v tomto ohledu rozhodl, že jelikož směrnice o nekalých obchodních praktikách plně harmonizuje pravidla týkající se nekalých obchodních praktik vůči spotřebitelům, nemohou členské státy, jak to výslovně stanoví článek 4 této směrnice, přijmout více omezující opatření, než jsou stanovena v této směrnici, a to ani za účelem dosažení vyšší úrovně ochrany spotřebitele (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 14. ledna 2010, Plus Warenhandelsgesellschaft,C-304/08, EU:C:2010:12, bod 41, a usnesení ze dne 30. června 2011, Wamo,C-288/10, EU:C:2011:443, bod 33).

(viz body 39, 43 a výrok)
(viz body 43, 44)

(viz bod 45)

Viz znění rozhodnutí.

(viz bod 49)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 53, 54)

Viz znění rozhodnutí.

(viz bod 67, výrok 1)

Nařízení Rady (ES) č. 6/2002 ze dne 12. prosince 2001 o (průmyslových) vzorech Společenství, ve spojení s čl. 6 odst. 1 nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech, musí být vykládáno v tom smyslu, že za takových okolností, jaké jsou dány ve věcech v původním řízení, kdy je mezinárodní příslušnost soudu pro (průmyslové) vzory Společenství, k němuž byla podána žaloba pro porušení, ve vztahu k prvnímu žalovanému založena podle čl. 82 odst. 1 nařízení č. 6/2002 a ve vztahu k druhému žalovanému usazenému v jiném členském státě je založena podle uvedeného čl. 6 odst. 1, ve spojení s čl. 79 odst. 1 nařízení č. 6/2002, z důvodu, že tento druhý žalovaný vyrábí a prvnímu žalovanému dodává výrobky, které první žalovaný uvádí na trh, uvedený soud může na návrh žalobce vydat příkazy vůči druhému žalovanému, jež se týkají opatření spadajících do působnosti čl. 89 odst. 1 a čl. 88 odst. 2 nařízení č. 6/2002 a vztahují se i na jiná jednání druhého žalovaného, než jsou jednání související s výše uvedeným dodavatelským řetězcem, a jejich působnost se vztahuje na celé území Evropské unie.

Článek 20 odst. 1 písm. c) nařízení č. 6/2002 musí být vykládán v tom smyslu, že třetí osoba, která bez souhlasu majitele práv z (průmyslových) vzorů Společenství užívá, a to i prostřednictvím svých internetových stránek, vyobrazení výrobků odpovídajících takovýmto (průmyslovým) vzorům v rámci legálního prodeje výrobků určených k užívání jakožto příslušenství specifických výrobků majitele práv z těchto (průmyslových) vzorů, s cílem vysvětlit nebo doložit společné užívání takto prodávaných výrobků a specifických výrobků majitele uvedených práv, uskutečňuje reprodukční činnost prováděnou za účelem „citací“ ve smyslu uvedeného čl. 20 odst. 1 písm. c), přičemž takováto činnost je podle tohoto ustanovení dovolena, pokud splňuje kumulativní podmínky stanovené v uvedeném ustanovení, což musí ověřit vnitrostátní soud.

(viz bod 86, výrok 2)
(viz body 20–22)

Viz znění rozhodnutí.

Co se týče otázky, zda daná dávka spadá mezi rodinné dávky uvedené v čl. 3 odst. 1 písm. j) nařízení č. 883/2004, je třeba uvést, že podle čl. 1 písm. z) uvedeného nařízení se pojmem „rodinná dávka“ rozumí všechny věcné nebo peněžité dávky určené k vyrovnání rodinných výdajů, s výjimkou záloh na výživné a zvláštních dávek při narození dítěte a při osvojení dítěte uvedených v příloze I tohoto nařízení. Soudní dvůr již rozhodl, že výraz „k vyrovnání rodinných výdajů“ musí být vykládán v tom smyslu, že jde zejména o veřejný příspěvek do rodinného rozpočtu, který má snížit zátěž pramenící z výchovy dětí (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 19. září 2013, Hliddal a Bornand, C‑216/12 a C‑217/12, EU:C:2013:568, bod 55 a citovaná judikatura).

Pokud jde o dávku dotčenou ve věci v původním řízení, ze spisu předloženého Soudnímu dvoru vyplývá, že dávka ANF se vyplácí příjemcům, kteří o ni požádají a splňují podmínky týkající se počtu nezletilých dětí a příjmů uvedených v článku 65 zákona č. 448/1998. Tato dávka se tedy poskytuje na základě právními předpisy vymezené situace, aniž by došlo k individuálnímu a diskrečnímu posouzení osobních potřeb žadatele. Dávka ANF se navíc skládá z peněžité částky vyplácené každý rok uvedeným příjemcům a je určena k vyrovnání rodinných výdajů. Jedná se tedy o peněžitou dávku směrovanou prostřednictvím veřejného příspěvku do rodinného rozpočtu ke snížení zátěže pramenící z výchovy dětí.

Ze všeho výše uvedeného vyplývá, že taková dávka, jako je dávka ANF, představuje dávku sociálního zabezpečení spadající mezi rodinné dávky uvedené v čl. 3 odst. 1 písm. j) nařízení č. 883/2004.

(viz body 23–25)