ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
14

Článek 4 prováděcího nařízení Komise (EU) 2018/1101 ze dne 3. srpna 2018, kterým se stanoví kritéria pro použití čl. 5 druhého pododstavce nařízení č. 2271/96 (Úř. věst. 2018, L 199 I, s. 7), stanoví: „Při posuzování, zda by došlo k vážnému poškození chráněných zájmů podle čl. 5 druhého pododstavce nařízení [č. 2271/96], zváží Komise mimo jiné následující nekumulativní kritéria, je-li to vhodné: a) zda je pravděpodobné, že bude chráněný zájem vzhledem k souvislostem, povaze a původu poškození konkrétně ohrožen; b) existenci probíhajícího správního nebo soudního šetření proti [osobě uvedené v článku 11 nařízení č. 2271/96, která požádala o oprávnění podle čl. 5 druhého pododstavce tohoto nařízení,] z třetí země nebo předchozí dohody o vyrovnání s touto třetí zemí, která je původcem uvedených extrateritoriálních právních předpisů; c) existenci podstatného spojení s třetí zemí, která je původcem uvedených extrateritoriálních právních předpisů nebo následných opatření; [osoba uvedená v článku 11 nařízení č. 2271/96, která požádala o oprávnění podle čl. 5 druhého pododstavce tohoto nařízení,] má například mateřské společnosti nebo dceřiné společnosti nebo účast fyzických nebo právnických osob, které podléhají primární pravomoci třetí země, která je původcem uvedených extrateritoriálních právních předpisů nebo následných opatření; d) zda by [osoba uvedená v článku 11 nařízení č. 2271/96, která požádala o oprávnění podle čl. 5 druhého pododstavce tohoto nařízení,] mohl[a] rozumným způsobem přijmout opatření k zamezení nebo zmírnění škod; e) nepříznivý dopad na výkon hospodářské činnosti, zejména to, zda by [osoba uvedená v článku 11 nařízení č. 2271/96, která požádala o oprávnění podle čl. 5 druhého pododstavce tohoto nařízení,] čelil[a] značným hospodářským ztrátám, což by mohlo například ohrozit je[jí] životaschopnost nebo představovat vážné riziko úpadku; f) zda by činnost [osoby uvedené v článku 11 nařízení č. 2271/96, která požádala o oprávnění podle čl. 5 druhého pododstavce tohoto nařízení,] byla nadměrně obtížná z důvodu ztráty základních vstupů nebo zdrojů, které nelze přiměřeně nahradit; g) zda by bylo značně ztíženo uplatňování individuálních práv [osoby uvedené v článku 11 nařízení č. 2271/96, která požádala o oprávnění podle čl. 5 druhého pododstavce tohoto nařízení]; h) zda existuje hrozba pro bezpečnost, zabezpečení, ochranu lidského života a zdraví a ochranu životního prostředí; i) zda existuje hrozba, pokud jde o schopnost Unie provádět její humanitární, rozvojové a obchodní politiky nebo vnější aspekty jejích vnitřních politik; j) bezpečnost dodávek strategického zboží nebo služeb na území Unie nebo na území členského státu a dopad jejich nedostatku nebo narušení; k) důsledky pro vnitřní trh, pokud jde o volný pohyb zboží, osob, služeb a kapitálu, jakož i finanční a hospodářskou stabilitu nebo klíčové infrastruktury Unie; l) systémové důsledky škod, zejména pokud jde o jejich účinky na jiná odvětví; m) dopad na trh práce jednoho nebo několika členských států […] a přeshraniční důsledky v rámci Unie; n) jakékoli další významné faktory.“
3

Body 1, 7 a 12 odůvodnění nařízení č. 261/2004 uvádí: „(1) Činnost [Unie] v oblasti letecké dopravy měly [by měla] mimo jiné směřovat k zajištění vysoké úrovně ochrany cestujících. Kromě toho by měl být obecně brán zásadní zřetel na požadavky ochrany spotřebitele. […] (7) V zájmu zajištění účinného uplatňování tohoto nařízení by měly povinnosti z něj vyplývající spočívat na provozujícím leteckém dopravci, který uskutečňuje nebo má v úmyslu uskutečnit let, ať již vlastním letadlem, nebo letadlem pronajatým s posádkou a s dalšími službami nebo bez posádky a dalších služeb, nebo za jiných podmínek. […] (12) Obtíže a nepohodlí způsobené cestujícím zrušením jejich letů by se měly rovněž zmírnit. Toho by mělo být dosaženo povinností dopravců informovat cestující o zrušení letu před plánovaným časem odletu a navíc jim nabídnout přiměřené přesměrování tak, aby cestující mohli provést jiná opatření. Pokud tak neučiní, měli by letečtí dopravci cestující odškodnit s výjimkou případu, kdy ke zrušení letu dojde za mimořádných okolností, kterým by nebylo možné zabránit, i kdyby byla všechna přiměřená opatření přijata.“
99

Je třeba dodat, že provozující letecký dopravce je povinen nabídnout cestujícímu, jehož let byl zrušen, různé možnosti uvedené v čl. 8 odst. 1 písm. a) až c) tohoto nařízení (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 29. července 2019, Rusu, C‑354/18, EU:C:2019:637, bod 58).
4

Body 15 a 16 odůvodnění tohoto nařízení uvádějí: „(15) Pravidla pro určení příslušnosti by měla být vysoce předvídatelná a měla by vycházet ze zásady, podle které je příslušnost obecně založena na místě bydliště žalovaného. Příslušnost by měla být na tomto základě vždy určitelná, kromě několika přesně vymezených případů, kdy předmět sporu nebo smluvní volnost stran opravňuje k použití odlišného spojujícího prvku. Sídlo právnické osoby musí být v nařízení samostatně vymezeno tak, aby společná pravidla byla přehlednější a zamezilo se sporům o příslušnost. (16) Kromě místa bydliště žalovaného by měla existovat i jiná kritéria pro určení příslušnosti, založená na úzké vazbě mezi soudem a právním sporem nebo usnadňující řádný výkon spravedlnosti. Existence této úzké vazby by měla posílit právní jistotu a předejít možnosti, aby žalovaný byl žalován v řízení před soudem členského státu, jehož příslušnost nemohl rozumně předpokládat. To je důležité zejména ve sporech týkajících se mimosmluvních závazků, které vyplývají z porušení práva na soukromí a práv na ochranu osobnosti, včetně pomluvy.“
a)

náhradou pořizovací ceny letenky do sedmi dní způsobem stanoveným v čl. 7 odst. 3, a to za část nebo části neuskutečněné cesty a za část nebo části již uskutečněné cesty, jestliže let nadále neslouží účelu vztahujícímu se k původnímu cestovnímu plánu cestujícího, spolu s případným – zpátečním letem do původního místa odletu, a to při nejbližší příležitosti;
42

Dědic, jehož základ daně v Německu by tvořil nemovitý majetek odpovídající nemovitému majetku, který je předmětem dědické daně žalobkyně v původním řízení, by tak měl – pokud by nabyl takový majetek od osoby s bydlištěm v Německu, se kterou by byl v příbuzenském vztahu, nebo pokud by jako osoba s bydlištěm na tomto území nabyl tento majetek od takové osoby, která zde nemá bydliště – na rozdíl od této žalobkyně nárok na nezdanitelnou částku v plné výši stanovené vnitrostátní právní úpravou.
10

Bod 14 odůvodnění rozhodnutí 2013/448 zní: „Pokud jde o používání referenčních úrovní pro tekutý kov ve vnitrostátních prováděcích opatřeních navržených Českou republikou, Komise [...] zjistila, že příděl pro zařízení uvedené v bodě C s identifikátorem CZ-existing-CZ-52-CZ-0102-05 započítává procesy zahrnuté do systémových hranic referenční úrovně tekutého kovu. Zařízení však tekutý kov nevyrábí, ale dováží. Vzhledem k tomu, že v zařízení s identifikátorem CZ-existing-CZ-52-CZ-0102-05 k výrobě tekutého kovu nedochází, a není v něm tedy ani odpovídající dílčí zařízení pro referenční úroveň, podle kterého by se dal určit příděl povolenek podle článku 10 rozhodnutí 2011/278/EU, navržené množství povolenek neodpovídá pravidlům pro přidělování a mohlo by dojít k dvojímu započítání. Komise proto nesouhlasí s příděly zařízením uvedeným v bodě C přílohy I tohoto rozhodnutí.“
„1)

Brání zásada ne bis in idem vydání evropského zatýkacího rozkazu podle rámcového rozhodnutí [2002/584], a to s ohledem na článek 50 [Listiny], pokud trestní věc byla pravomocně ukončena soudním rozhodnutím o zproštění obžaloby nebo zastavením trestního stíhání, jestliže tato rozhodnutí byla vydána na základě amnestie, která byla po nabytí právní moci těchto rozhodnutí zákonodárným orgánem zrušena a vnitrostátní právní řád stanoví, že zrušením takové amnestie se zrušují rozhodnutí státních orgánů v rozsahu, v němž byla vydána a odůvodněna na základě amnestií a milostí, a zanikají zákonné překážky trestních stíhání, které měly základ v této zrušené amnestii, a to vše bez zvláštního soudního rozhodnutí nebo soudního řízení?
7

V bodech 2 a 19 odůvodnění nařízení č. 640/2014 je uvedeno: „(2) Zejména by měla být stanovena pravidla, která by doplňovala některé jiné než podstatné prvky nařízení [č. 1306/2013], pokud jde o fungování integrovaného administrativního a kontrolního systému (dále jen ‚integrovaný systém‘), lhůty pro podání žádostí o podporu nebo žádostí o platbu, podmínky pro částečné či úplné zamítnutí podpory nebo pro částečné či úplné odnětí neoprávněné podpory a stanovení správních sankcí, které mají řešit případy nesouladu spojené s podmínkami pro získání podpory v rámci režimů zavedených nařízením [č. 1307/2013] […] […] (19) Správní sankce by měly být stanoveny […] Měly by zohledňovat zvláštnosti různých režimů podpory nebo opatření podpory, pokud jde o kritéria způsobilosti, závazky a další povinnosti, […]. Správní sankce stanovené tímto nařízením by měly být považovány za takové, jež dostatečně odrazují od úmyslného nesouladu.“
38

Mimoto pokyny Komise ze dne 18. března 2010 k výkladu přílohy I směrnice 2003/87 (Guidance on Interpretation of Annex I of the EU ETS Directive), které třebaže nejsou závazné, mohou sloužit k objasnění obecné systematiky této směrnice (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 18. ledna 2018, INEOS, C‑58/17, EU:C:2018:19, bod 41 a citovaná judikatura), v bodě 3.3.1 upřesňují, že celkový jmenovitý tepelný příkon je obvykle specifikován výrobcem a se souhlasem kontrolního orgánu je uveden na technickém zařízení.
13

Předkládající soud má za to, že zákaz používat v Itálii motorové vozidlo registrované v jiném členském státě bez ohledu na to, na čí jméno je toto vozidlo registrováno, uložený italskou právní úpravou každému, kdo má bydliště v Itálii déle než 60 dní, představuje diskriminaci na základě státní příslušnosti. Uvedený soud má také za to, že povinnost registrovat v Itálii motorová vozidla, která již byla registrována v jiném členském státě, může nepřímo, ale významně ztížit nebo omezit výkon některých práv zakotvených ve Smlouvě o FEU dotyčnými občany Unie.
30

Uvedený soud si klade otázku, zda by bylo v projednávaném případě možné takové rovnováhy dosáhnout na základě uplatnění zásady proporcionality, a konkrétně zda by přiměřenou rovnováhu mezi těmito rozdílnými oprávněnými zájmy představovalo řešení, kdy by v kolonce „Matka“ bylo uvedeno jméno jedné ze dvou matek zapsaných v rodném listu vystaveném španělskými orgány, tedy buď biologická matka dítěte, nebo matka, která toto postavení získala jiným způsobem, například adopcí, a kolonka „Otec“ by zůstala nevyplněná. Předkládající soud poukazuje na to, že ačkoliv by takové řešení také mohlo způsobovat určité obtíže, a to kvůli případným rozdílům mezi rodným listem vystaveným bulharskými orgány a rodným listem vystaveným španělskými orgány, umožňovalo by, aby bulharské orgány rodný list vydaly, čímž by byly odstraněny anebo alespoň zmírněny případné překážky volného pohybu dotyčného dítěte. Uvedený soud si nicméně klade otázku, zda je zmíněné řešení slučitelné s právem tohoto dítěte na soukromý a rodinný život, které je zakotveno v článku 7 Listiny.
31

Soudní dvůr měl v tomto ohledu za to, že pracovní neschopnost z důvodu nemoci je v zásadě nepředvídatelná a nezávislá na vůli pracovníka. To je také podstatou revidované úmluvy Mezinárodní organizace práce č. 132 ze dne 24. června 1970 o placené dovolené za kalendářní rok, jejíž zásady musí být na základě bodu 6 odůvodnění směrnice 2003/88 zohledněny pro účely výkladu této směrnice. Jak totiž vyplývá z čl. 5 odst. 4 této úmluvy, musí být nepřítomnosti z důvodu nemoci považovány za nepřítomnosti v práci „z důvodů nezávislých na vůli dotčené zaměstnané osoby“, které musí být „započítány do doby výkonu práce“ (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 4. října 2018, Dicu, C‑12/17, EU:C:2018:799, bod 32).
36

Nicméně je třeba zdůraznit, že pokud by se poškozenému umožnilo vyzvat podle čl. 13 odst. 3 nařízení č. 1215/2011 pojištěného, aby se připojil k řízení, vedlo by to k obcházení pravidel tohoto nařízení týkajících se příslušnosti ve věcech deliktní odpovědnosti, která jsou stanovena v oddíle 2 kapitoly II tohoto nařízení. Každý poškozený by totiž mohl podat žalobu proti pojistiteli na základě tohoto čl. 13 odst. 2, aby využil výhodnějších ustanovení článků 10 až 12 tohoto nařízení a aby tak mohl pojištěného vyzvat, aby se na základě uvedeného čl. 13 odst. 3 jako třetí účastník připojil k tomuto řízení.
5

Body 9 a 24 odůvodnění nařízení č. 1305/2013 uvádí: „(9) Programy rozvoje venkova by měly určovat potřeby oblasti, jíž se týkají, a popisovat jednotnou strategii k jejich uspokojení na základě priorit [Evropské unie] v oblasti rozvoje venkova. Tato strategie by měla být založena na stanovení cílů. Je nutno zajistit provázanost mezi zjištěnými potřebami, stanovenými cíli a opatřeními, která byla k dosažení těchto cílů vybrána. Programy rozvoje venkova by měly obsahovat rovněž veškeré informace, které jsou nezbytné pro posouzení jejich souladu s požadavky tohoto nařízení. […] (24) Zemědělcům a držitelům lesů by měla být i nadále poskytována podpora s cílem pomoci jim při řešení zvláštních nevýhod v dotyčných oblastech, které vyplývají z provádění [směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/147/ES ze dne 30. listopadu 2009 o ochraně volně žijících ptáků (Úř. věst. 2010, L 20, s. 7) a [směrnice o přírodních stanovištích] s cílem přispívat k účinné správě lokalit sítě Natura 2000. Zemědělcům by měla být poskytována podpora s cílem pomoci jim při řešení nevýhod v oblastech povodí, které vyplývají z provádění [směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/60/ES ze dne 23. října 2000, kterou se stanoví rámec pro činnost Společenství v oblasti vodní politiky (Úř. věst. 2000, L 327, s. 1)]. Podpora by měla být spojena se zvláštními požadavky popsanými v programu rozvoje venkova, které jdou nad rámec příslušných závazných norem a požadavků. Členské státy by rovněž měly zajistit, aby v souvislosti s platbami zemědělcům nedocházelo k dvojímu financování podle tohoto nařízení a nařízení [Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1307/2013 ze dne 17. prosince 2013, kterým se stanoví pravidla pro přímé platby zemědělcům v režimech podpory v rámci společné zemědělské politiky a kterým se zrušují nařízení Rady (ES) č. 637/2008 a nařízení Rady (ES) č. 73/2009 (Úř. věst. 2013, L 347, s. 608)]. Kromě toho by členské státy při obecném navrhování svých programů rozvoje venkova měly zohlednit zvláštní potřeby oblastí sítě Natura 2000.“
9

Článek 3 uvedené směrnice, nadepsaný „Povinnosti veřejné služby a ochrana zákazníka“, v odstavci 14 stanovil: „Členské státy se mohou rozhodnout neuplatňovat články 7, 8, 32 nebo 34, pokud by jejich použití právně nebo fakticky bránilo plnění povinností uložených elektroenergetickým podnikům z důvodů obecného hospodářského zájmu a pokud tím rozvoj obchodu nebude ovlivněn do té míry, že by to bylo v rozporu se zájmy [Unie]. Zájmy [Unie] mimo jiné zahrnují hospodářskou soutěž s ohledem na oprávněné zákazníky v souladu s touto směrnicí a s článkem [106] Smlouvy [o FEU].“
11

V bodech 9, 12 a 23 odůvodnění směrnice 2012/19 se uvádí: „(9) Do oblasti působnosti této směrnice by měla spadat veškerá [elektrická a elektronická zařízení (EEZ)] používaná spotřebiteli a EEZ určená k profesionálnímu použití. Tato směrnice by se měla použít, aniž by byly dotčeny právní předpisy Unie týkající se požadavků na bezpečnost a ochranu zdraví všech osob, které přicházejí do styku s OEEZ, zvláštní právní předpisy Unie týkající se nakládání s odpady […] a právní předpisy Unie týkající se návrhu výrobku […]. Cílů této směrnice lze dosáhnout i bez toho, aby byly do její oblasti působnosti zahrnuty velké pevné instalace, jako jsou ropné plošiny, přepravní systémy zavazadel na letištích nebo výtahy. Do oblasti působnosti této směrnice by však mělo být zahrnuto jakékoli zařízení, které není zvlášť navrženo a nainstalováno jako část těchto instalací a které může plnit svou funkci, i když není jejich součástí. Příkladem takového zařízení jsou osvětlovací zařízení nebo fotovoltaické panely. […] (12) Zavedení odpovědnosti výrobce podle této směrnice je jedním ze způsobů, jak podporovat takové návrhy a výrobu EEZ, které zcela zohlední a usnadní jejich opravu, možnou modernizaci, opětovné použití, demontáž a recyklaci. […] (23) […] Členské státy by měly pobízet výrobce k převzetí plné odpovědnosti za sběr OEEZ, zejména financováním sběru v celém odpadním řetězci, […] podle zásady ‚znečišťovatel platí‘. K dosažení maximálního účinku koncepce odpovědnosti výrobce je třeba, aby každý výrobce odpovídal za financování nakládání s odpady ze svých vlastních výrobků. Výrobce by měl mít možnost výběru, zda chce plnit tuto povinnost samostatně, anebo se zapojit do kolektivního systému. Každý výrobce by měl při uvádění svého výrobku na trh poskytnout finanční záruku, aby se předešlo tomu, že by náklady spojené s nakládáním s OEEZ z bezprizorných výrobků nesla společnost nebo ostatní výrobci. Odpovědnost za financování nakládání s historickými odpady by měli sdílet všichni stávající výrobci v kolektivních systémech financování, do kterých přispívají úměrně všichni výrobci působící na trhu v okamžiku, kdy dochází ke vzniku nákladů. […] U zařízení s dlouhým životním cyklem, která spadají do oblasti působnosti této směrnice, jako jsou například fotovoltaické panely, by mělo být co nejlépe využito stávajících systémů sběru a využití za předpokladu, že splňují požadavky stanovené touto směrnicí.“
3

Body 2, 4, 6, 10 a 12 odůvodnění směrnice 2003/109 stanoví: „(2) Evropská rada na svém zvláštním zasedání v Tampere ve dnech 15. a 16. října 1999 prohlásila, že právní postavení státních příslušníků třetích zemí by se mělo sbližovat s právním postavením státních příslušníků členských států a že by osobě, která pobývala oprávněně v členském státě po dobu, kterou je třeba stanovit, a je držitelem povolení k dlouhodobému pobytu, měl být v uvedeném členském státě přiznán soubor jednotných práv, která se co nejvíce přibližují právům přiznávaných občanům Evropské unie. [...] (4) Integrace státních příslušníků třetích zemí, kteří dlouhodobě pobývají v členských státech, je rozhodující pro podporu hospodářské a sociální soudržnosti, základního cíle [Evropského] [s]polečenství stanoveného Smlouvou [ES]. [...] (6) Hlavním kritériem pro získání právního postavení dlouhodobě pobývajícího rezidenta by měla být délka pobytu na území členského státu. Pobyt by měl být oprávněný a nepřetržitý, aby bylo možno prokázat, že se dotyčná osoba […] v zemi usídlila. Zajištěna by měla být také určitá pružnost s ohledem na okolnosti, za nichž může být osoba nucena území dočasně opustit. [...] (10) Je třeba stanovit procesní pravidla pro posuzování žádostí o přiznání právního postavení dlouhodobě pobývajícího rezidenta. Tyto postupy by měly být s ohledem na běžné pracovní zatížení správních orgánů členských států účinné a snadno zvládnutelné, jakož i průhledné a spravedlivé, aby dotyčným osobám nabízely dostatečnou právní jistotu. Neměly by se stát prostředkem k omezování výkonu práva pobytu. [...] (12) K vytvoření skutečného nástroje integrace dlouhodobě pobývajících rezidentů do společnosti, ve které žijí, je důležité, aby s dlouhodobě pobývajícími rezidenty bylo v široké řadě hospodářských a sociálních oblastí zacházeno stejně jako s občany členského státu za podmínek stanovených touto směrnicí.“
51

V tomto ohledu je třeba připomenout, že tato zásada se vztahuje na každého jednotlivce, u kterého vyvolal správní orgán podložené naděje na základě konkrétních ujištění, která mu poskytl (rozsudek ze dne 15. dubna 2021, Administration de l’Enregistrement, des Domaines et de la TVA, C‑846/19, EU:C:2021:277, bod 90, jakož i citovaná judikatura). Jak přitom uvedl generální advokát v bodě 81 svého stanoviska, ve spise, který má Soudní dvůr k dispozici, nic nenasvědčuje tomu, že by společnosti Air Berlin byla poskytnuta konkrétní ujištění ve prospěch vydávání povolenek pro letectví až do konce obchodovacího období v jakémkoli okamžiku tohoto období nebo poté, co se tato společnost dostala do platební neschopnosti, žalobci v původním řízení. Konkrétně, jak bylo uvedeno v bodech 48 a 49 tohoto rozsudku, přidělení povolenek pro letectví na obchodovací období nelze chápat tak, že zaručuje za všech okolností vydávání těchto povolenek až do konce tohoto období.
17

Rozsudek Vestre Landsret (odvolací soud pro západní oblast) byl napaden kasačním opravným prostředkem podaným k Højesteret (Nejvyšší soud), který je předkládajícím soudem, v jehož rámci společnost Apcoa v podstatě tvrdila, že částka, kterou motoristům účtuje jakožto kontrolní poplatky v případě porušení všeobecných podmínek pro užívání parkovišť, jež provozuje, nepředstavuje protiplnění za zachování práva na parkování, jehož by se tento motorista mohl dovolávat na základě zaplacení parkovného. Vzhledem k tomu, že tato částka je předem určena bez konkrétní hospodářské vazby na hodnotu poskytnuté parkovací služby a v dánském právu představuje sankci za porušení těchto všeobecných podmínek pro užívání, nelze mít za to, že spadá do působnosti čl. 2 odst. 1 písm. c) směrnice o DPH ve spojení s § 4 odst. 1 zákona o DPH.
41

Podle Komise i za předpokladu, že by pohledávka Řecké republiky týkající se vrácení dotčených podpor byla formálně zapsána na seznam přihlášených pohledávek po převodu aktiv společnosti Larco, jak to stanoví režim zvláštní správy, rozsudku, kterým se určuje nesplnění povinnosti, by mohlo být v plném rozsahu vyhověno pouze v případě, že by výnos z likvidace stačil k navrácení celé částky dotčených podpor. V opačném případě by bylo možné zajistit úplné splnění povinností vyplývajících z tohoto rozsudku pouze likvidací a definitivním ukončením činnosti společnosti Larco.
17

V tomto ohledu předkládající soud uvádí, že konformní výklad HOAI se směrnicí 2006/123 není v projednávaném případě možný. Ustanovení § 7 HOAI nelze vykládat v tom smyslu, že se nepoužije na dohodu o odměně, která stanoví nižší odměnu, než jsou minimální částky stanovené v HOAI. Z HOAI vyplývá, že taková dohoda je neplatná, kromě několika výjimečných případů, které neodpovídají situaci v původním řízení. Předkládající soud má tedy za to, že výklad HOAI, podle kterého by bylo možné se odchýlit od minimálních částek stanovených touto právní úpravou, by představoval výklad vnitrostátního práva contra legem.
27

Nicméně pro případ, že by taková situace, jako je situace JY, spadala do působnosti unijního práva, zamýšlí se předkládající soud nad tím, zda příslušné vnitrostátní orgány a soudy musí v souladu s judikaturou Soudního dvora ověřit, zda odvolání příslibu udělit dotyčné státní občanství, jež dotčené osobě brání v opětovném nabytí občanství Unie, je s ohledem na důsledky takového rozhodnutí pro situaci dotyčné osoby z hlediska unijního práva slučitelné se zásadou proporcionality. Uvedený soud je toho názoru, že by v tomto případě bylo logické, aby byl takový přezkum proporcionality vyžadován, a v projednávaném případě si klade otázku, zda je v tomto ohledu rozhodující prostá skutečnost, že se JY vzdala svého občanství Unie tím, že sama ukončila jedinečný vztah solidarity a loajality, který ji pojil s Estonskem, jakož i vzájemnost práv a povinností s tímto členským státem, které byly základem vztahu založeného státním občanstvím (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 12. března 2019, Tjebbes a další, C‑221/17, EU:C:2019:189, bod 33).
(123)

Přijímat rozhodnutí o likvidačních řízeních pojišťoven by měly být zmocněny pouze příslušné orgány domovského členského státu. Tato rozhodnutí by měla být účinná po celém Společenství a měly by je uznat všechny členské státy. Měla by být zveřejňována v Úředním věstníku Evropské unie a v souladu s postupy domovského členského státu. K informacím by měli mít přístup známí věřitelé se sídlem ve Společenství, kteří by měli mít právo přihlásit pohledávky a předložit vysvětlení.