ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
20

Za těchto podmínek se Supremo Tribunal de Justiça (Nejvyšší soud, Portugalsko) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku: „Brání čl. 3 odst. 1 první směrnice, čl. 2 odst. 1 [druhé směrnice] a článek 1 [třetí směrnice] vnitrostátní právní úpravě, která v případě uvedení nepravdivých prohlášení o majiteli motorového vozidla nebo o totožnosti jeho obvyklého řidiče stanoví, že taková pojistná smlouva je absolutně neplatná, jelikož osoba, která uzavřela smlouvu, nemá hospodářský zájem na provozu daného motorového vozidla a smlouva byla uzavřena na základě podvodného úmyslu zúčastněných osob (pojistník, majitel vozidla a obvyklý řidič) za účelem dosažení krytí rizik vyplývajících z provozu, a to díky i) uzavření smlouvy, kterou by pojistitel neuzavřel, pokud by mu byla známa totožnost pojistníka, a ii) zaplacení nižšího pojistného, než jaké by bylo namístě, a to z důvodu věku obvyklého řidiče?“
32

Soudní dvůr totiž rozhodl, že skutečnost, že nabyvatelem je veřejnoprávní právnická osoba, neumožňuje vyloučit existenci převodu spadajícího do rozsahu působnosti směrnice 2001/23, a to bez ohledu na to, zda je tato právnická osoba veřejným podnikem pověřeným veřejnou službou (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 26. listopadu 2015, Aira Pascual a Algeposa Terminales Ferroviarios, C‑509/14, EU:C:2015:781, body 25 a 26) nebo obcí (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 20. ledna 2011, CLECE, C‑463/09, EU:C:2011:24, bod 26 a citovaná judikatura).
26

V projednávané věci je třeba uvést, že článek 34 legislativního nařízení č. 276/2003 zavedl dva rozdílné režimy, nikoliv pouze co se týče přístupu k zaměstnání a podmínek zaměstnání, ale také propouštění zaměstnanců vykonávajících příležitostné pracovní činnosti, v závislosti na věkové kategorii, k níž tito zaměstnanci náležejí. Pokud jde o pracovníky ve věku 25 let a více až do věku 45 let, lze smlouvu o příležitostné pracovní činnosti uzavřít pouze za účelem výkonu práce nesouvislého či příležitostného charakteru v souladu s požadavky vymezenými v kolektivních smlouvách a na předem stanovená období, uzavření takové smlouvy o příležitostné pracovní činnosti nepodléhá, avšak pokud jde o pracovníky mladší než 25 let a starší než 45 let, žádné z těchto podmínek a může k němu dojít v „každém případě“, přičemž jak uvedla italská vláda na jednání, smlouvy uzavřené s pracovníky mladšími než 25 let skončí automaticky, jakmile pracovníci dosáhnou věku 25 let.
3)

dohodou uzavřenou mezi pojistníkem a pojistitelem, kteří mají v době uzavření smlouvy bydliště nebo obvyklý pobyt v témže členském státě, jestliže tato dohoda zakládá příslušnost soudů tohoto státu, a to i v případě, že by škodná událost nastala v cizině, ledaže by taková dohoda nebyla podle práva tohoto státu přípustná,
4

Bod 39 odůvodnění směrnice 2004/18 zní: „Ověřování vhodnosti uchazečů v otevřených řízeních a zájemců v omezených řízeních a vyjednávacích řízeních s zveřejněním oznámení o zakázce, jakož i v soutěžním dialogu, a jejich výběr by měly být prováděny za transparentních podmínek. Za tímto účelem by měla být stanovena nediskriminační kritéria, která mohou veřejní zadavatelé použít při výběru soutěžitelů, a prostředky, které mohou použít k tomu, aby prokázali splnění těchto kritérií. Ve stejném duchu transparentnosti by se od veřejného zadavatele mělo vyžadovat, aby jakmile je zakázka zařazena do soutěže, uvedl kritéria pro výběr, která použije, a úroveň zvláštní způsobilosti, kterou může nebo nemusí od hospodářských subjektů vyžadovat před jejich přijetím do zadávacího řízení.
3

Body 1, 15, 17 a 45 odůvodnění základního nařízení znějí: „(1) Pravidla pro koordinaci vnitrostátních systémů sociálního zabezpečení spadají do rámce volného pohybu osob a měla by přispívat ke zvýšení životní úrovně a zlepšení podmínek zaměstnání. […] (15) Je nezbytné podřídit osoby pohybující se ve Společenství sociálnímu systému jen jednoho členského státu, aby bylo zamezeno souběhu příslušných ustanovení vnitrostátních právních předpisů a komplikacím z toho vyplývajícím. […] (17) Z hlediska co nejúčinnějšího zaručení rovnosti zacházení se všemi osobami pracujícími na území členského státu je vhodné určit jako použitelné právní předpisy zpravidla právní předpisy toho členského státu, v němž je dotyčná osoba zaměstnaná nebo samostatně výdělečně činná. […] (45) Jelikož cíle zamýšleného kroku, totiž opatření pro koordinaci k zaručení možnosti účinného výkonu práva na volný pohyb osob, nemůže být dosaženo uspokojivě na úrovni členských států, a proto z důvodu rozsahu a účinků jich může být lépe dosaženo na úrovni Společenství, může Společenství přijmout opatření v souladu se zásadou subsidiarity stanovenou v článku 5 Smlouvy. […]“
26

Pokud jde o pojem „plavba“ uvedený v čl. 14 odst. 1 písm. c) směrnice 2003/96, z judikatury Soudního dvora vyplývá, že do působnosti osvobození od daně stanoveného v tomto ustanovení spadá jakákoli plavba pro výdělečné účely, a to nezávisle na účelu této plavby (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 1. dubna 2004, Deutsche See-Bestattungs-Genossenschaft, C‑389/02, EU:C:2004:214, body 23, 25 a 29; ze dne 1. března 2007, Jan De Nul, C‑391/05, EU:C:2007:126, bod 36; jakož i ze dne 10. listopadu 2011, Sea Fighter, C‑505/10, EU:C:2011:725, bod 16).
14

Za těchto podmínek se Tribunal Superior de Justicia del País Vasco (Vrchní soud autonomní oblasti Baskicko, Španělsko) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku: „Představuje E, odsouzený za opakované trestné činy zneužití nezletilých k trestu odnětí svobody na dvanáct let, skutečnou a aktuální hrozbu pro veřejnou bezpečnost ve smyslu čl. 27 odst. 1 a 2 směrnice 2004/38, s ohledem na to, že se nachází ve výkonu trestu odnětí svobody a že poté, co si odpykal šest let trestu, mu zbývá odpykat ještě několik let, než bude propuštěn na svobodu?“
Z předkládacího rozhodnutí nicméně vyplývá, že vedlejší účinek, který je způsoben omezením odpracovaných let v podniku, které lze započítat, se objevuje vždy, když věk nástupu na pracovní místo zaměstnance, který předčasně odešel, je nižší než rozdíl mezi maximálním věkem odchodu do důchodu a horní hranicí odpracovaných let. V případě, že by maximální věk odchodu do důchodu byl 65 let a odpracované roky v podniku, které lze započítat, by byly omezeny na 35 let, byli by při výpočtu nároků na podnikový důchod znevýhodněni zaměstnanci, kteří odejdou předčasně a kteří začali pracovat před dosažením věku 30 let.
28

Společnost JPC Motor v tomto ohledu zejména tvrdí, že s přihlédnutím k ratio legis čl. 1649c odst. 3 občanského zákoníku, jehož cílem je zabránit tomu, aby byl nárok spotřebitele promlčen ještě před uplynutím záruční lhůty, neexistují žádné důvody k tomu, aby promlčecí lhůta běžela až do uplynutí lhůty dvou let, pokud byla záruční lhůta platně zkrácena na dobu jednoho roku. Podle společnosti JPC Motor by v takové situaci mělo být toto ustanovení vykládáno v tom smyslu, že promlčecí lhůta k podání žaloby, kterou je oprávněn podat spotřebitel, může uplynout před koncem lhůty dvou let po dodání použitého zboží.
16

Za těchto podmínek se Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (správní a pracovní soud v Budapešti) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1) Je třeba vykládat článek 183 [směrnice o DPH] v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, která stanoví, že se lhůta pro vrácení nadměrného odpočtu DPH prodlužuje do dne předání protokolu z kontroly v případě, že v rámci řízení o daňové kontrole, které bylo zahájeno do 30 dnů od doručení žádosti o vrácení nadměrného odpočtu, byla osobě povinné k dani uložena pokuta za nesplnění povinnosti? 2) Brání článek 183 směrnice o DPH s ohledem na zásady daňové neutrality a proporcionality vnitrostátní právní úpravě, která v případě prodlení s poskytnutím částky vylučuje zaplacení úroků z prodlení, je-li osobě povinné k dani uložena v rámci kontroly související s poskytnutím této částky sankce za nesplnění povinnosti poskytnout součinnost, jestliže při kontrole, která trvala několik let, docházelo k průtahům, které nelze z podstatné části přičítat osobě povinné k dani? 3) Je třeba článek 183 [směrnice o DPH] a zásadu efektivity vykládat tak, že žádost o zaplacení úroků související s daněmi, které jsou zadržovány nebo nejsou poskytnuty v rozporu s unijním právem, je subjektivním právem, které vyplývá přímo ze samotného unijního práva, takže důkaz o tom, že došlo k porušení unijního práva a nebyla vrácena daň, postačuje k uplatnění nároku na úroky před soudem a jinými orgány členských států? 4) Pokud by měl předkládající soud s ohledem na odpovědi na předchozí otázky dospět ve sporu v původním řízení k závěru, že vnitrostátní právní úprava členského státu je v rozporu s článkem 183 směrnice o DPH, jednal by v souladu s unijním právem, pokud by shledal, že odmítnutí přiznat úroky z prodlení v rozhodnutích orgánů členských států je v rozporu s článkem 183 směrnice o DPH?“
a)

pokud příslušné daňové orgány konstatovaly nesplnění povinností vyplývajících ze zákonných ustanovení před registrací osoby povinné k dani pro účely DPH podle článku 153 daňového zákoníku, nařídí této osobě povinné k dani, aby zaplatila částku daně, kterou by musela zaplatit, kdyby byla v běžném režimu registrována pro účely DPH podle článku 153 daňového zákoníku, a to za období od data, ke kterému by dotyčná osoba byla registrována pro účely DPH, kdyby o to ve lhůtě stanovené zákonem požádala, do data, ke kterému bylo konstatováno nesplnění povinností vyplývajících ze zákonných ustanovení. Kontrolní orgány kromě toho z moci úřední zaregistrují tuto osobu pro účely DPH podle čl. 153 odst. 7 daňového zákoníku.
„(15)

Podpora poskytnutá podnikům v obtížích ve smyslu pokynů Společenství pro státní podporu na záchranu a restrukturalizaci podniků v obtížích [(Úř. věst. 2004, C 244, s. 2)] by se měla posuzovat podle uvedených pokynů, aby se zamezilo jejich obcházení. Na podpory těmto podnikům by se proto toto nařízení nemělo vztahovat. Aby se snížilo správní zatížení členských států při poskytování podpor, na něž se vztahuje toto nařízení, malým a středním podnikům, měla by se ve srovnání s definicí použitou v těchto pokynech zjednodušit definice toho, co se považuje za podnik v obtížích. Navíc malé a střední podniky, které existují méně než tři roky, by se po tuto dobu neměly považovat za podniky v potížích pro účely tohoto nařízení, pokud nesplňují kritéria stanovená vnitrostátními právními předpisy z důvodu zahájení kolektivního úpadkového řízení. Toto zjednodušení by však nemělo mít vliv na způsobilost těchto malých a středních podniků podle uvedených pokynů, pokud jde o podpory nezahrnuté do tohoto nařízení, a na způsobilost být považován za velký podnik v obtížích podle tohoto nařízení, jehož definice by měla odpovídat té, jež je uvedena v uvedených pokynech.
(6)

Je proto třeba zvláštního právního nástroje, který by umožnil účinnou kontrolu všech spojování z hlediska jejich účinku na strukturu hospodářské soutěže ve Společenství a který by byl jediným nástrojem na ně se vztahujícím. Nařízení Rady (EHS) č. 4064/89 umožnilo rozvíjet politiku Společenství v této oblasti. Ve světle zkušeností by však toto nařízení nyní mělo být přepracováno do podoby právních předpisů přizpůsobených výzvám integrovanějšího trhu a budoucího rozšíření Evropské unie. V souladu se zásadami subsidiarity a proporcionality stanovenými v článku 5 Smlouvy, toto nařízení nepřekračuje to, co je nezbytné pro dosažení cíle, kterým je zajistit, aby soutěž na společném trhu nebyla narušována, ve shodě se zásadou otevřeného tržního hospodářství s volnou soutěží.
32

Při ověřování toho, zda určitá operace sleduje cíl spočívající v daňovém úniku a zneužití daňových předpisů, se příslušné vnitrostátní orgány nemohou spokojit s uplatněním předem určených obecných kritérií, ale musí individuálně zkoumat veškeré dotčené operace. Zavedení daňového opatření, které má obecnou platnost a automaticky vylučuje určité kategorie daňových poplatníků z daňové výhody, aniž by daňová správa byla povinna předložit byť i jen neúplný nebo nepřímý důkaz o daňovém úniku či zneužití daňových předpisů, jde nad rámec toho, co je nezbytné pro zabránění takovému úniku a zneužití (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 8. března 2017, Euro Park Service, C‑14/16, EU:C:2017:177, body 55 a 56).
18

Paní H. nastoupila do služebního poměru k Land Berlin v průběhu roku 1999, přičemž měla v rámci státní správy této spolkové země postavení úředníka na dobu neurčitou. Od 23. září 2008 zastávala místo rady náležející do platové třídy A 16. Na základě výběrového řízení byla pí H. dne 20. září 2011 povýšena podle § 97 odst. 1 LBG na úředníka ve zkušební době v postavení rady náležejícího do vyšší platové třídy B 2. V důsledku toho byla dne 18. října 2011 zařazena na tehdy volné místo spadající do posledně uvedené platové třídy zahrnující řídící úkoly.
18

Co se týče návrhu na podání žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, Supremo Tribunal de Justiça (Nejvyšší soud) měl v podstatě za to, že druhá a třetí směrnice vymezuje režim povinného pojištění, přičemž ale ponechávají na vnitrostátním právu, aby upravilo občanskoprávní odpovědnost, a že i když, pokud jde o spolujezdce, tento režim do určité míry zasahuje do vnitrostátního práva, účelem ustanovení nařízení s mocí zákona č. 522/85 není vyloučit použití vnitrostátního režimu občanskoprávní odpovědnosti, který je upraven v čl. 495 odst. 3 občanského zákoníku.
2)

Byla by odpověď odlišná, kdyby byl namísto tohoto poplatku zaveden finanční příspěvek ve prospěch veřejnoprávního subjektu, který by byl ukládán týmž osobám povinným k poplatku a který by byl určen k pokrytí nákladů na kontroly jakosti potravin, a to i v případě, že jeho jediným cílem by bylo rozšířit odpovědnost za financování těchto kontrol na všechny hospodářské subjekty působící v rámci potravinového řetězce?
3

V bodech 4, 5 a 19 odůvodnění nařízení Dublin III se uvádí: „(4) Podle závěrů [zvláštního zasedání Evropské rady v] […] Tampere [ve dnech 15. a 16. října 1999] by měl […] společný evropský azylový systém v krátké době rovněž zahrnovat jasnou a proveditelnou metodu určení členského státu příslušného k posuzování žádosti o azyl. (5) Tato metoda by měla být založena na objektivních a spravedlivých kritériích jak pro členské státy, tak pro dotčené osoby. Mělo by být zejména možné urychleně určit příslušný členský stát tak, aby byl zaručen účinný přístup k řízení o poskytnutí mezinárodní ochrany a aby nebyl ohrožen cíl urychleného vyřízení žádostí o mezinárodní ochranu. […] (19) Měly by být stanoveny právní záruky a právo na účinný opravný prostředek, pokud jde o rozhodnutí o přemístění dotyčné osoby do příslušného členského státu, aby byla zaručena účinná ochrana jejích práv v souladu zejména s článkem 47 Listiny základních práv Evropské unie. Pro zajištění souladu s mezinárodní právem by měl účinný opravný prostředek proti takovému rozhodnutí zahrnovat jak přezkum toho, jak je uplatňováno toto nařízení, tak přezkum po právní i skutkové stránce v členském státě, do kterého je žadatel přemisťován.“
46

Na druhém místě, aby mohla být předkládajícímu soudu poskytnuta užitečná odpověď, a pokud by uvedený soud měl za to, že všechny dotčené stanice byly provozovány legálně, je třeba připomenout, že obecná zásada rovného zacházení, jakožto obecná zásada unijního práva, ukládá, aby se srovnatelnými situacemi nebylo zacházeno odlišně a s odlišnými situacemi stejně, není-li takové zacházení objektivně odůvodněno (viz rozsudek ze dne 16. prosince 2008, Arcelor Atlantique et Lorraine a další, C‑127/07, EU:C:2008:728, bod 23 a citovaná judikatura). Srovnatelnost situací musí být určena a posuzována mimo jiné ve světle cíle a účelu opatření, jež zavádí dotčené rozlišení. Mimoto musí být zohledněny zásady a cíle oblasti, do níž dotčený akt spadá (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 16. prosince 2008, Arcelor Atlantique et Lorraine a další, C‑127/07, EU:C:2008:728, bod 26 a citovaná judikatura).
13

Body 4, 5, 9 a 19 odůvodnění nařízení Dublin III uvádějí: „(4) Podle závěrů [zvláštního zasedání Evropské rady v] […] Tampere [ve dnech 15. a 16. října 1999] by měl […] společný evropský azylový systém v krátké době rovněž zahrnovat jasnou a proveditelnou metodu určení členského státu příslušného k posuzování žádosti o azyl. (5) Tato metoda by měla být založena na objektivních a spravedlivých kritériích jak pro členské státy, tak pro dotčené osoby. Mělo by být zejména možné urychleně určit příslušný členský stát tak, aby byl zaručen účinný přístup k řízení o poskytnutí mezinárodní ochrany a aby nebyl ohrožen cíl urychleného vyřízení žádostí o mezinárodní ochranu. […] (9) S ohledem na výsledky hodnocení právních nástrojů první fáze lze v této fázi potvrdit zásady, ze kterých vychází nařízení [č. 343/2003], a přitom provést na základě zkušeností nezbytná zlepšení, pokud jde o účinnost dublinského systému a v jeho rámci i o ochranu poskytovanou žadatelům o mezinárodní ochranu. […] […] (19) Měly by být stanoveny právní záruky a právo na účinný opravný prostředek, pokud jde o rozhodnutí o přemístění dotyčné osoby do příslušného členského státu, aby byla zaručena účinná ochrana jejích práv v souladu zejména s článkem 47 Listiny základních práv Evropské unie. Pro zajištění souladu s mezinárodní právem by měl účinný opravný prostředek proti takovému rozhodnutí zahrnovat jak přezkum toho, jak je uplatňováno toto nařízení, tak přezkum po právní i skutkové stránce v členském státě, do kterého je žadatel přemisťován.“
9

Článek 31, nadepsaný „Řízení o posouzení žádosti“, jímž začíná kapitola III, nadepsaná „Řízení v prvním stupni“, stanoví následující: „1. Členské státy vyřizují žádosti o mezinárodní ochranu v řízení o posouzení žádosti v souladu se základními zásadami a zárukami uvedenými v kapitole II. 2. Členské státy zajistí, aby řízení o posouzení žádosti bylo skončeno co nejdříve, aniž by tím byla dotčena přiměřenost a úplnost posouzení. 3. Členské státy zajistí, aby řízení o posouzení žádosti bylo skončeno do šesti měsíců od podání žádosti. […] 8. Členské státy mohou stanovit, že se řízení o posouzení žádosti v souladu se základními zásadami a zárukami stanovenými v kapitole II urychlí nebo uskuteční na hranicích nebo v tranzitním prostoru podle článku 43, pokud: a) žadatel při předkládání své žádosti a jejím zdůvodňování uvedl pouze záležitosti, které nejsou důležité pro posouzení toho, zda může být uznán za osobu požívající mezinárodní ochrany podle směrnice 2011/95/EU, nebo b) žadatel pochází z bezpečné země původu ve smyslu této směrnice nebo c) žadatel uvedl orgány v omyl tím, že předložil nepravdivé údaje nebo doklady nebo neposkytl důležité údaje nebo doklady ohledně své totožnosti nebo státní příslušnosti, které by mohly mít negativní dopad na rozhodnutí nebo d) žadatel zničil doklady totožnosti nebo cestovní doklady, které by pomohly určit jeho totožnost nebo státní příslušnost, nebo se těchto dokladů ve zlém úmyslu pravděpodobně zbavil, nebo e) žadatel uvedl zjevně nesouvislé a protichůdné, zjevně nepravdivé či očividně nepravděpodobné údaje, které jsou v rozporu s dostatečně ověřenými informacemi ze země původu, a jsou tudíž zjevně nepřesvědčivé, pokud jde o jeho tvrzení v souvislosti s tím, zda ho lze uznat za osobu požívající mezinárodní ochrany podle směrnice [2011/95], nebo f) žadatel podal následnou žádost o mezinárodní ochranu, která není podle čl. 40 odst. 5 nepřípustná, nebo g) žadatel podává žádost pouze proto, aby pozdržel nebo zmařil výkon dřívějšího anebo blížícího se rozhodnutí, které by vedlo k jeho vyhoštění, nebo h) žadatel vstoupil na území členského státu protiprávně nebo si na něm protiprávně prodloužil svůj pobyt a podle okolností svého vstupu se bez řádného zdůvodnění buď co nejdříve nedostavil k orgánům, nebo nepodal žádost o mezinárodní ochranu, nebo i) žadatel odmítá splnit povinnost nechat si odebrat otisky prstů […], nebo j) žadatel může být ze závažných důvodů považován za hrozbu pro bezpečnost státu nebo veřejný pořádek členského státu nebo byl podle vnitrostátních právních předpisů ze závažných důvodů týkajících se veřejné bezpečnosti či veřejného pořádku vykonatelně vypovězen. […]“
3

Bod 23 odůvodnění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/29/ES ze dne 23. dubna 2009, kterou se mění směrnice 2003/87/ES s cílem zlepšit a rozšířit systém pro obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů ve Společenství (Úř. věst. 2009, L 140, s. 63), stanoví: „Aby se co nejvíce omezilo narušení hospodářské soutěže ve Společenství, mělo by být přechodně povoleno přidělování bezplatných povolenek zařízením na základě harmonizovaných pravidel Společenství (‚předem stanovené referenční hodnoty‘). Tato pravidla by měla vycházet z technik s největší účinností týkající se skleníkových plynů a energie, nejúčinnějších náhražek a alternativních výrobních procesů, používání biomasy, energie z obnovitelných zdrojů, jakož i zachytávání a ukládání CO2. Neměla by vytvářet žádnou pobídku ke zvýšení emisí a měla by zajistit, aby byl stále větší podíl dotyčných povolenek dražen. V zájmu řádného fungování trhu musí být příděly určeny před začátkem obchodovacího období. Uvedená harmonizovaná pravidla mohou rovněž zohlednit emise související s používáním hořlavých odpadních plynů, nelze-li vzniku těchto odpadních plynů v průmyslové výrobě zabránit. V tomto ohledu mohou stanovit, že provozovatelům zařízení na spalování uvedených odpadních plynů nebo provozovatelům zařízení, která jsou původci těchto plynů, budou přiděleny bezplatné povolenky. Tato pravidla by měla rovněž předcházet neopodstatněnému narušení hospodářské soutěže na trzích s elektřinou, vytápěním a chlazením dodávanými průmyslovými zařízeními. Dále by měla zabránit nežádoucímu narušování hospodářské soutěže mezi průmyslovými činnostmi prováděnými v zařízeních s jediným provozovatelem a výrobou, která je prováděna v externích zařízeních. Měla by platit pro nové účastníky na trhu, kteří provozují stejné činnosti jako stávající zařízení, jimž jsou přechodně přidělovány bezplatné povolenky. S cílem zamezit narušení hospodářské soutěže na vnitřním trhu by neměly být bezplatné povolenky přidělovány na výrobu elektřiny novými účastníky na trhu. Povolenky, které se v roce 2020 ještě budou nacházet v rezervě pro nové účastníky na trhu, by měly být nabídnuty v dražbě.“