STANOVISKO GENERÁLNÍ ADVOKÁTKY

VERICI TRSTENJAK

přednesené dne 2. dubna 2009 ( 1 )

Věc C-69/08

Raffaello Visciano

v.

Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS)

„Sociální politika — Ochrana zaměstnanců — Platební neschopnost zaměstnavatele — Směrnice 80/987/EHS — Povinnost uhradit veškeré nesplacené pohledávky do výše předem stanovené horní hranice — Povaha pohledávek zaměstnance vůči záruční instituci — Promlčecí lhůta“

I – Úvod

1. Svou žádostí o rozhodnutí o předběžné otázce, podanou na základě článku 234 ES, pokládá Tribunale di Napoli (dále jen „předkládající soud“) Soudnímu dvoru Evropských společenství tři otázky týkající se výkladu směrnice Rady 80/987/EHS ze dne 20. října 1980 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se ochrany zaměstnanců v případě platební neschopnosti zaměstnavatele ( 2 ).

2. Tato žádost byla podána v rámci řízení o žalobě R. Visciana (dále jen „žalobce“) směřující proti Istituto Nazionale della Previdenza Soziale (Národní institut sociálního zabezpečení, dále jen „INPS“) na úhradu pohledávek žalobce vyplývajících z pracovněprávního poměru za poslední tři měsíce, které nebyly splaceny z důvodu platební neschopnosti jeho zaměstnavatele. Účastníci původního řízení se přou hlavně o výši těchto pohledávek, především ovšem o to, zda se INPS smí odvolávat na roční promlčecí lhůtu stanovenou italskými právními předpisy. INPS se v této souvislosti odvolává na judikaturu nejvyššího italského soudu, která těmto pohledávkám přiznává právní povahu dávek sociálního zabezpečení, jakož i na nepoužitelnost vnitrostátních ustanovení, které by mohly způsobit stavení nebo přerušení běhu promlčecí lhůty.

3. Prostřednictvím těchto předběžných otázek má být objasněna právní povaha pohledávek zaměstnance vůči záručním institucím, které mají být zřízeny podle směrnice 80/987, jakož i požadavky na soudní vymahatelnost těchto pohledávek stanovené právními předpisy Společenství.

II – Právní rámec

A – Právní předpisy Společenství

4. Směrnice 80/987 obsahuje ve znění, které se použije na původní řízení, následující relevantní ustanovení.

5. Podle prvního bodu jejího odůvodnění je „nezbytné přijmout předpisy na ochranu zaměstnanců v případě platební neschopnosti zaměstnavatele, především pro zaručení úhrady jejich nesplacených pohledávek […]“

6. Článek 1 odst. 1 a odst. 2 směrnice stanoví následující: „1. Tato směrnice se vztahuje na pohledávky zaměstnanců vyplývající z pracovních smluv nebo pracovních poměrů vůči zaměstnavatelům, kteří se nacházejí v platební neschopnosti ve smyslu čl. 2 odst. 1. 2. Členské státy mohou výjimečně vyloučit z oblasti působnosti této směrnice pohledávky některých zaměstnanců z důvodu zvláštní povahy pracovní smlouvy nebo pracovního poměru zaměstnanců nebo z důvodu existence jiné formy záruky, jež poskytuje zaměstnancům ochranu, která je rovnocenná ochraně vyplývající z této směrnice. Seznam kategorií zaměstnanců uvedených v prvním pododstavci je uveden v příloze.“

7. Podle svého čl. 2 odst. 2 se tato směrnice nedotýká vnitrostátního práva, pokud jde o definice výrazů „zaměstnanec“, „zaměstnavatel“, „odměna“, „nabytá práva“ a „nabývaná práva“.

8. Článek 3 směrnice stanoví následující: „1. Členské státy přijmou opatření nezbytná k tomu, aby záruční instituce zajišťovaly, s výhradou článku 4, úhradu nesplacených pohledávek zaměstnanců, které vyplývají z pracovních smluv nebo z pracovních poměrů a týkají se odměny za období před určeným dnem. 2. Dnem stanoveným v odstavci 1 je podle volby členských států — buď den, kdy vznikla platební neschopnost zaměstnavatele, nebo — den oznámení výpovědi dané dotčenému zaměstnanci z důvodu platební neschopnosti zaměstnavatele, nebo — den vzniku platební neschopnosti zaměstnavatele nebo den skončení pracovní smlouvy nebo pracovního poměru dotčeného zaměstnance, ke kterému došlo z důvodu platební neschopnosti zaměstnavatele.“

9. Článek 4 směrnice stanoví následující: „1. Členské státy mohou omezit povinnost záručních institucí uvedených v článku 3 uhradit pohledávky. 2. Pokud členské státy využijí možnosti podle odstavce 1, musí: — v případě podle čl. 3 odst. 2 první odrážky zajistit úhradu nesplacených pohledávek týkajících se odměny za tři poslední měsíce pracovní smlouvy nebo pracovního poměru, které spadají do období šesti měsíců předcházejících dni vzniku platební neschopnosti zaměstnavatele, — v případě podle čl. 3 odst. 2 druhé odrážky zajistit úhradu nesplacených pohledávek týkajících se odměny za tři poslední měsíce pracovní smlouvy nebo pracovního poměru předcházejících den podání výpovědi zaměstnanci zaměstnavatelem z důvodu platební neschopnosti zaměstnavatele, — v případě podle čl. 3 odst. 2 třetí odrážky zajistit úhradu nesplacených pohledávek týkajících se odměny za posledních osmnáct měsíců pracovní smlouvy nebo pracovního poměru předcházejících den vzniku platební neschopnosti zaměstnavatele nebo den skončení pracovní smlouvy nebo pracovního poměru zaměstnance z důvodu platební neschopnosti zaměstnavatele. V tom případě mohou členské státy omezit povinnost uhradit pohledávky na odměnu za období osmi týdnů nebo za několik kratších období v celkové délce osmi týdnů. 3. Aby se však zabránilo vyplácení částek nad rámec sociálního cíle této směrnice, mohou členské státy stanovit pro záruky za úhrady nesplacených nároků zaměstnanců horní hranici. […]“

10. Článek 5 směrnice obsahuje následující ustanovení: „Členské státy stanoví podrobnosti organizace, financování a fungování záručních institucí, které budou v souladu zejména s těmito zásadami: a) majetek institucí musí být nezávislý na provozním jmění zaměstnavatelů a musí být vytvořen tak, aby nemohl být v úpadkovém řízení zabaven; b) zaměstnavatelé musí přispívat na financování, ledaže je plně zajištěno orgány veřejné moci; c) povinnost institucí uhradit pohledávky je nezávislá na splnění povinnosti přispívat na financování.“

11. Článek 6 směrnice zní takto: „Členské státy mohou stanovit, že se články 3, 4 a 5 nevztahují na příspěvky vyplývající z vnitrostátních zákonných systémů sociálního zabezpečení nebo z doplňkových podnikových nebo mezipodnikových systémů sociálního zabezpečení, které stojí mimo zákonné systémy sociálního zabezpečení v členských státech.“

B – Vnitrostátní právní předpisy

1. Zákon č. 297/1982

12. K provedení směrnice 80/987 zákon č. 297 ze dne 29. května 1982 ( 3 ), který obsahuje úpravu odměňování při skončení pracovního poměru a právní předpisy v důchodové oblasti v článku 2, stanovil, že se u INPS zřídí „záruční fond pro odměňování při skončení pracovního poměru“, jehož cílem je nastoupit na místo zaměstnavatele v případě jeho platební neschopnosti, která mu brání v úhradě odstupného zaměstnancům při skončení pracovního poměru podle článku 2120 Codice civile (občanského zákoníku), na které mají nárok zaměstnanci nebo jejich právní nástupci. Po poskytnutí plnění může záruční fond uplatnit vůči zaměstnavateli regresní nárok; v rozsahu zaplacených částek na něj přechází přednostní právo, které pro pohledávku zaměstnavatele stanoví články 2751a a 2776 Codice civile.

2. Legislativní nařízení č. 80/1992

13. Články 1 a 2 Decreto legislativo (legislativního nařízení) č. 80 ze dne 27. ledna 1992, kterým se provádí směrnice 80/987/EHS o ochraně zaměstnanců v případě platební neschopnosti zaměstnavatele ( 4 ) (dále jen „legislativní nařízení č. 80/1992“), upravují záruky za pohledávky vyplývající z pracovního poměru a zásahy Fondu, který je spravován INPS (dále jen „Fond“)

14. Článek 1 („Záruka za pohledávky vyplývající z pracovněprávního poměru”) odst. 1 legislativního nařízení č. 80/1992 stanoví následující: „Pokud je zaměstnavatel účastníkem konkursního řízení, předběžného vyrovnání, nucené správní likvidace nebo výjimečného správního řízení […], zaměstnanec nebo jeho právní nástupci mohou na svoji žádost získat úhradu z Fondu nesplacených mzdových pohledávek, jež jsou uvedeny v článku 2 […].“

15. Článek 2 odst. 1, 2, 4 a 5 legislativního nařízení č. 80/1992 zní takto: „1. Fond […] zajistí v souladu s článkem 1 úhradu jiných pohledávek zaměstnanců než pohledávek týkajících se odstupného při skončení pracovního poměru, které se vztahují ke třem posledním měsícům pracovního poměru, jež spadají do období dvanácti měsíců předcházejících: a) dni, kdy bylo vydáno rozhodnutí o zahájení některého z řízení uvedených v čl. 1 odst. 1; b) dni zahájení exekučního řízení; c) dni, kdy byla nařízena likvidace nebo ukončen prozatímní provoz nebo skončila platnost povolení pokračovat v provozu podniku v případě zaměstnanců, kteří pokračovali ve výkonu své pracovní činnosti, nebo dni ukončení pracovního poměru, pokud se tak stalo v době pokračování činnosti podniku. 2. Horní hranice úhrady z Fondu ve smyslu prvního odstavce je stanovena na trojnásobek horní hranice výjimečné dávky v nezaměstnanosti po odečtení srážek na sociální zabezpečení. […] 4. Úhrada uvedená v odstavci 1 tohoto článku nemůže být poskytnuta zároveň s těmito částkami: a) výjimečnou dávkou v nezaměstnanosti pobíranou během období dvanácti měsíců podle odstavce 1; b) odměnami vyplacenými zaměstnanci během období tří měsíců podle odstavce 1; c) příspěvkem na mobilitu přiznaným na základě zákona č. 223 ze dne 23. července 1991 během tří měsíců následujících po skončení pracovního poměru. 5. Promlčecí lhůta nároku na plnění podle odstavce 1 je jeden rok. […]“

III – Skutkový stav, původní řízení a předběžné otázky

16. Z předkládacího usnesení vyplývá, že žalobce v původním řízení pracoval jako zaměstnanec u společnosti La Metropoli S.c.a.r.l. zabývající se ostrahou až do 9. listopadu 2000, kdy byl podle článku 4 a článku 24 zákona č. 223/1991 propuštěn v rámci kolektivního propuštění, které následovalo po zahájení řízení o nucené správní likvidaci pro platební neschopnost vyhlášené ministerským nařízením ze dne 24. října 2000.

17. Dne 8. června 2001 předložil žalobce záručnímu fondu zřízenému u INPS žádost o úhradu nesplacených pohledávek vyplývajících z pracovněprávního poměru týkajících se posledních tří měsíčních mezd podle článků 1 a 2 legislativního nařízení č. 80 ze dne 27. ledna 1992, kterým se provádí směrnice 80/987.

18. INPS při placení plnění z Fondu místo toho, aby mu poskytl nevyplacené odměny ve výši stanovené legislativním nařízením č. 80/1992, to znamená trojnásobek měsíční horní hranice mimořádné náhrady mzdy, z horní hranice stanovené ze zákona odečetl zálohy na odměnu obdržené od zaměstnavatele, přičemž mu tak uhradil nižší částku, než jaká mu náleží.

19. Žalobce uvedl, že postup použitý INPS, spočívající v odpočtu záloh na odměnu zaplacených zaměstnavatelem od horní hranice, je třeba ve světle rozsudku Soudního dvora ze dne 4. března 2004, Barsotti a další ( 5 ), považovat za neoprávněný, a následně u předkládajícího soudu požadoval, aby mu příslušný soud přiznal právo na zaplacení rozdílu mezi tím, co mu již bylo zaplaceno, a horní hranicí, na kterou má nárok bez jakéhokoli odpočtu.

20. INPS vznesl proti žalobě námitku promlčení pohledávky ve lhůtě jednoho roku. K tomu uvedl, že pohledávka uplatněná vůči záručnímu fondu nebyla stejná jako pohledávka uplatňovaná vůči zaměstnavateli, ale byla samostatným a odlišným závazkem v oblasti sociálního zabezpečení. Dále namítal, že povaha pohledávky jako plnění v oblasti sociálního zabezpečení a její samostatná povaha vylučovala kvalifikaci daného případu jako převzetí závazku ze zákona a způsobila nemožnost použití právních předpisů o promlčení společných a nerozdílných závazků, a to článku 94 Legge fallimentare (dále jen „zákon o úpadku“), který stanoví stavení běhu promlčecí lhůty až do skončení úpadkového řízení. V případě neexistence stavení nebo předcházejících úkonů vyvolávajících přerušení běhu promlčecí lhůty je třeba žalovanou pohledávku považovat za promlčenou z důvodu uplynutí lhůty jednoho roku podle článku 2 legislativního nařízení č. 80/92.

21. Podle Tribunale di Napoli je soudní rozhodnutí týkající se uvedeného právního sporu závislé na použití právních předpisů Společenství. Současně přiznává pochybnosti ohledně použití článku 3 a článku 4 směrnice 80/987, jakož i dalších zásad práva Společenství. Za těchto okolností se rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1) Umožňují články 3 a 4 směrnice 80/987 ze dne 20. října 1980 v rozsahu, v němž upravují úhradu nesplacených pohledávek zaměstnanců týkajících se mzdy, aby tyto pohledávky, pokud jsou uplatněny vůči záruční instituci, byly zbaveny své původní povahy jakožto odměny a získaly odlišnou kvalifikaci [dávky] sociálního zabezpečení, a to z pouhého důvodu, že jejich vyplácení členský stát svěřil instituci sociálního zabezpečení, a že je tudíž ve vnitrostátní právní úpravě pojem ‚odměna‘ nahrazen pojmem ‚dávka sociálního zabezpečení‘? 2) Je pro sociální cíl směrnice dostačující, že vnitrostátní právní úprava používá původní pohledávku zaměstnance týkající se mzdy jako pouhý srovnávací údaj, podle kterého je třeba určit per relationem dávku zaručenou při zásahu záruční instituce, nebo je třeba, aby pohledávka zaměstnance týkající se mzdy vůči zaměstnavateli v platební neschopnosti byla chráněna díky zásahu záruční instituce tak, že u ní bude zajištěn stejný obsah, záruky, lhůty a způsob jejího uplatnění jako u jakékoli jiné pohledávky vzniklé z pracovního poměru v témže právním řádu? 3) Umožňují zásady vyplývající z právní úpravy Společenství, a především zásady rovnocennosti a efektivity, aby byl na nesplacené pohledávky zaměstnanců týkající se mzdy za období stanovené ve smyslu článku 4 směrnice 80/987 použit režim promlčení, který je méně příznivý než režim použitý na pohledávky obdobné povahy?“

IV – Řízení před Soudním dvorem

22. Předkládací usnesení ze dne 29. ledna 2008 bylo kanceláři Soudního dvora doručeno dne 20. února 2008.

23. Žalobce v původním řízení, INPS, vlády Italské republiky, Nizozemského království, Španělského království, jakož i Komise Evropských společenství předložili ve lhůtě stanovené článkem 23 statutu Soudního dvora písemná vyjádření.

24. Zástupci žalobce v původním řízení, INPS, vlády Italské republiky, Nizozemského království, Španělského království, jakož i Komise se dostavili k jednání dne 12. února 2009 a svá vyjádření přednesli ústně.

V – Hlavní argumenty účastníků řízení

A – K první otázce

25. Žalobce v původním řízení navrhuje odpovědět na první otázku v tom smyslu, že výklad směrnice 80/987, jehož cílem je přiznat pohledávkám vůči záručnímu fondu jinou právní povahu, než je povaha odměny, je neslučitelný se sociálním cílem uvedené směrnice, protože takovýto výklad nezajišťuje úroveň ochrany stanovenou právem Společenství. Žalobce uvádí, že úmyslem zákonodárce Společenství bylo stanovit pro pracovněprávní poměr další záruku v případě úpadku zaměstnavatele tím, že na členské státy přenesl vyplácení části nesplacených odměn.

26. INPS poukazuje na to, že předběžné otázky se týkají pouze případu, kdy se nárok na vyplacení nesplacené odměny uplatňuje v rámci úpadkového řízení. Nová judikatura Corte di Cassazione, která vychází ze sociálně právní povahy pohledávek vznikajících na základě směrnice 80/987, posiluje ochranu poskytovanou touto směrnicí. Sociální cíl směrnice je zaručen prostřednictvím záruční instituce tím, že je zajištěno kompletní vyplacení odměny.

27. Italská vláda navrhuje odpovědět na první otázku v tom smyslu, že článek 3 a článek 4 směrnice 80/987 umožňují, aby nesplacené pohledávky zaměstnance byly v okamžiku, kdy jsou uplatněny vůči záruční instituci, zbaveny své původní povahy jakožto odměny a získaly odlišnou právní kvalifikaci jako dávka sociálního zabezpečení, protože stát jejich plnění přenesl na záruční instituci a tomu odpovídajícím způsobem nahradilo vnitrostátní zákonodárství pojem „odměna“ pojmem „dávka sociálního zabezpečení“.

28. Italská vláda uvádí, že zaměstnanec je zvlášť chráněn strukturou charakteristickou pro záruční instituce, neboť tyto jsou vyňaty z exekučního řízení. Směrnice navíc umožňuje omezit povinnost záručních institucí uhradit pohledávky na určité období a stanovit horní hranici. Záruční instituce tak všem zaměstnancům zabezpečují minimální úroveň ochrany. Výplata nesplacených odměn naopak není zaručena, pokud by zaměstnanec musel své pohledávky vůči zaměstnavateli uplatňovat sám.

29. Španělská vláda navrhuje odpovědět na první otázku záporně. Zaprvé poukazuje na to, že Úmluva č. 173 Mezinárodní organizace práce zakotvila ochranu odměn prostřednictvím záručních institucí a doporučení č. 180. Zadruhé zastává názor, že dávku poskytovanou záruční institucí je třeba pokládat za odměnu, a to nezávisle na skutečnosti, že majetek záruční instituce spravuje stejně jako jiné dávky sociálního zabezpečení samotná INPS.

30. Komise se domnívá, že na první otázku je třeba odpovědět v tom smyslu, že článek 3 a článek 4 směrnice 80/987 nebrání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je ta, která je obsažena v zákoně č. 297/82 a v legislativním nařízení č. 80/92, jež pohledávkám zaměstnance vůči záruční instituci přiznává jinou právní povahu, než jakou mají pohledávky vůči jeho zaměstnavateli.

31. Směrnice 80/987 totiž ukládá povinnost dosáhnout určitého výsledku a každému členskému státu přenechává možnost zvolit si prostředky k dosažení tohoto výsledku. Důležité je, aby neuspokojené pohledávky zaměstnance byly splaceny záruční institucí, a to nezávisle na právní povaze pohledávek uplatněných vůči záruční instituci.

32. Komise zdůrazňuje, že italské zákonodárství týkající se posouzení pohledávek zaměstnance vůči záruční instituci je nejednoznačné, neboť umožňuje kvalifikovat je buď jako „odměny“, nebo jako „dávky sociálního zabezpečení“.

B – K druhé otázce

33. Komise se domnívá, že směrnice 80/987 musí být vykládána v tom smyslu, že s ohledem na její sociální cíl je pro její provedení dostatečné, pokud vnitrostátní zákonná úprava užívá původní pohledávku zaměstnance v souvislosti s dávkou jako pouhý srovnávací údaj, podle kterého je třeba určit per relationem dávku, kterou je třeba zaručit zásahem záruční instituce. Komise zdůrazňuje, že cílem směrnice je zaručit zaměstnancům minimální úroveň ochrany, pokud jde o vyplacení jejich neuspokojených pohledávek v souvislosti s odměnou v případě úpadku zaměstnavatele. Pokud by bylo úmyslem zákonodárce Společenství přiblížit pohledávku zaměstnance vůči záručnímu fondu ve všech ohledech pohledávce vůči jeho zaměstnavateli, nedohodl by se s členskými státy na zakotvení možnosti omezit platební povinnost záručního fondu.

34. Italská vláda navrhuje odpovědět v tom smyslu, že s ohledem na sociální cíl směrnice postačuje, pokud vnitrostátní právní úprava užívá pojem „pohledávka zaměstnance“ v souvislosti s dávkou jako pouhý srovnávací údaj, podle kterého je třeba určit per relationem dávku, kterou je třeba zaručit zásahem záručního fondu, aniž by pohledávka zaměstnance v souvislosti s odměnou vůči zaměstnavateli v platební neschopnosti musela v právním smyslu přesně odpovídat všem ostatním podobným pohledávkám zaměstnance v souvislosti s odměnou, pokud jde o zachování záruk, lhůt a jiných podmínek. Italská vláda objasňuje, že nejnovější judikatura italského Corte di Cassazione vychází z myšlenky, že právo na úhradu vůči záručnímu fondu nevzniká na základě pracovního poměru, nýbrž na základě právního vztahu vůči záruční instituci. Důsledkem této samostatné povahy na rozdíl od pohledávky vůči zaměstnavateli je podle italské vlády nepoužitelnost právní úpravy týkající se pohledávek souvisejících s odměnou.

35. Nizozemská vláda navrhuje odpovědět, že s ohledem na sociální cíl směrnice postačuje, pokud vnitrostátní právní úprava užívá pojem „pohledávka zaměstnance“ v souvislosti s dávkou jako pouhý srovnávací údaj, podle kterého je třeba určit per relationem dávku, kterou je třeba zaručit zásahem záručního fondu. Není nezbytné, aby vnitrostátní právní úprava s touto pohledávkou zacházela v souladu s její původní právní povahou.

36. Španělská vláda uvádí, že je přiměřené podrobit pohledávky v souvislosti s nevyplacenou mzdou v případě úpadku zaměstnavatele téže právní úpravě poskytující ochranu, která obecně platí pro odměny. Poznamenává, že pohledávkám v souvislosti s platem by byly ku prospěchu určité záruky, které by měly být zachovány.

C – K třetí otázce

37. Žalobce v původním řízení navrhuje odpovědět, že výklad směrnice 80/987 v tom smyslu, že pohledávky uplatňované vůči Fondu mají jinou právní povahu než pohledávky vyplývající z pracovněprávního poměru, je nepřípustný, neboť se tím vytváří nerovnost mezi zaměstnanci v různých členských státech podle toho, zda v něm existuje systém sociálního zabezpečení, či nikoli. Takový výklad způsobuje rozdílné zacházení se zaměstnanci téhož členského státu.

38. Upozorňuje, že nejnovější judikatura Corte di Cassazione vede k tomu, že pro pohledávky uplatňované vůči záruční instituci byl koncipován jiný režim promlčení než pro všechny ostatní pohledávky, které jsou součástí konkurzní podstaty.

39. Zdůrazňuje, že přestože je řízení, v jehož rámci se přihlašují pohledávky do konkurzní podstaty, ještě otevřené, a tudíž se staví promlčecí lhůta stanovená pro přihlášení pohledávek do konkurzní podstaty, zaměstnanci, kteří ještě neobdrželi částku ve výši stanovené v rozsudku Barsotti, by se navíc museli smířit s tím, že s jejich přihlášenou pohledávkou by se zacházelo jako s promlčenou jen proto, že by se tato pohledávka řadila mezi dávky sociálního zabezpečení.

40. Žalobce v původním řízení má konečně za to, že takové zařazení je v rozporu se zásadou rovného zacházení a zásadou efektivity.

41. INPS podotýká, že Corte di Cassazione zamítl ve svém rozsudku ze dne 18. dubna 2001 námitku předběžné otázky týkající se neslučitelnosti se zásadou rovnocennosti s odůvodněním, že zaměstnanci stanovením promlčecí lhůty v délce jednoho roku nevznikla ve srovnání s obdobným opravným prostředkem zakotveným ve vnitrostátních právních předpisech žádná nevýhoda. Ve věci, o niž jde v původním řízení, je nečinnost zaměstnance, který podal žalobu na zaplacení dosud neuhrazených odměn teprve více než rok po doručení platebního příkazu, dána tím, že ve světle vývoje judikatury bylo obtížné s jistotou určit počátek běhu lhůty. Judikatura Corte di Cassazione ale nemá za následek to, že by mělo být bráněno uplatňování pohledávek zaměstnance souvisejících s platem vůči záručnímu fondu ve lhůtě.

42. Komise se domnívá, že třetí otázka vychází z předpokladu, že pohledávky zaměstnance v souvislosti s odměnou, které uplatnil vůči záruční instituci, mají tutéž právní povahu jako pohledávky, které by zaměstnanec mohl uplatnit vůči svému zaměstnavateli. Na základě navržené odpovědi na první otázku není třeba na třetí otázku odpovídat.

43. Pokud by ovšem vnitrostátní soud dospěl k závěru, že oba druhy pohledávek vykazují podobnou právní povahu, pak zásada rovného zacházení a zásada zákazu diskriminace přikazuje, aby bylo s pohledávkami uplatňovanými vůči zaměstnavateli v rámci úpadkového řízení zacházeno stejně. V souladu s tím by tyto pohledávky musely, pokud jde o přerušení běhu promlčecí lhůty, podléhat týmž podmínkám.

44. Italská vláda navrhuje odpovědět na třetí otázku v tom smyslu, že zásady vycházející z judikatury Společenství, zejména pak zásady rovnocennosti a efektivity, umožňují použít na neuspokojené pohledávky v souvislosti s odměnou méně příznivý režim promlčení, než jaký se použije na pohledávky podobné povahy, neboť k právní úpravě použitelné v daném případě je třeba přihlížet v jejích celkových souvislostech.

45. Italská vláda v souvislosti se zásadou efektivity uvádí, že legislativní nařízení č. 80/92 stanoví velmi jasně promlčecí lhůtu v délce jednoho roku. Změna judikatury Corte di Cassazione se týká pouze použitelnosti solidární odpovědnosti. V souvislosti se zásadou rovnocennosti uvádí, že promlčecí lhůta v délce jednoho roku se použije obecně na dávky sociálního zabezpečení. Dále upozorňuje na to, že Corte di Cassazione vychází zpravidla z předpokladu, že promlčecí lhůta neběží, dokud nejsou dány zvláštní předpoklady vzniku nároku na dávky sociálního zabezpečení, a sice nikoli v době skončení pracovního poměru, nýbrž pokud jsou naplněny podmínky vyplývající z právních předpisů v oblasti úpadku.

46. Nizozemská vláda se domnívá, že právo Společenství nebrání použití režimu promlčení, jaký byl uplatněn v původním řízení, na nesplacené pohledávky zaměstnanců týkající se odměny za období stanovené ve smyslu článku 4 směrnice 80/987, pokud tento režim promlčení není v rozporu se zásadami rovnocennosti a efektivity.

47. Nizozemská vláda přitom vychází z rozsudku Pflücke ( 6 ), který členským státům umožňuje stanovit prekluzivní lhůtu, během níž může zaměstnanec podle vnitrostátních právních předpisů podat žádost o vyplacení finanční náhrady za mzdu nevyplacenou v důsledku konkurzu, pokud je příslušná lhůta v souladu s obecnými zásadami vyplývajícími z právních předpisů Společenství. V souladu s tím nesmí být tato lhůta podle zásady rovnocennosti koncipována méně výhodně než u podobných žádostí podávaných podle vnitrostátních právních předpisů a v souladu se zásadou efektivity nesmí být koncipována tak, aby v praxi znemožňovala výkon práv přiznaných právním řádem Společenství.

48. Dále upozorňuje na to, že předkládající soud očividně zastává stanovisko, že režim promlčení, který se použije na předmětné pohledávky, je méně výhodný než režim použitý na pohledávky podobné povahy. Uvádí, že zásada rovnocennosti musí být použita tak, aby se mezi sebou porovnala procesní pravidla použitá na pohledávky podobné povahy. Pokud se členský stát rozhodl pro systém, v jehož rámci je záruka odměn zaměstnanců koncipována jako soukromoprávní pohledávka, pak musí být pro soukromoprávní pohledávky podobné povahy použita příslušná promlčecí lhůta jako porovnávací kritérium. Obdobné musí platit, pokud je záruka odměn zaměstnanců koncipována jako nárok na dávku sociálního zabezpečení.

49. Španělská vláda navrhuje odpovědět na třetí otázku záporně. Domnívá se, že vnitrostátní zákonodárství stanovící prekluzivní lhůtu v délce jednoho roku, aniž by blíže určilo počátek běhu této promlčecí lhůty a aniž by zohlednilo specifika řízení o úpadku zaměstnavatele, je způsobilé vyvolat situaci, kdy nedojde k zajištění minimální úrovně ochrany stanovené směrnicí 80/987.

VI – Právní posouzení

A – Úvodní poznámky

50. Pracovní právo členských států Evropské unie bylo v určitých oblastech harmonizováno. Právní úpravu přijatou za tímto účelem lze zásadně rozdělit na vyhlášení zásad, na ustanovení, která mají chránit zaměstnance v případě krize podniku a zajistit rovné zacházení pro muže a ženy, a na ustanovení týkající se technické bezpečnosti při práci ( 7 ).

51. Směrnici 80/987 je třeba zařadit do druhé kategorie ustanovení práva Společenství v oblasti pracovního práva ( 8 ). Prostřednictvím této právní úpravy je zajištěna minimální úroveň ochrany všech zaměstnanců v případě platební neschopnosti zaměstnavatele ( 9 ). Pohledávky vyplývající z pracovních smluv nebo pracovních poměrů, které nebyly uspokojeny zaměstnavatelem a týkají se odměny za určité časové období, se vyrovnávají prostřednictvím záručních institucí, které je třeba k tomuto účelu zvlášť zřídit. Bez ochrany poskytované směrnicí 80/987 by pohledávky zaměstnanců týkající se vyplacení mzdy byly často zrovnoprávněny s pohledávkami jiných věřitelů. Jejich realizace je v těchto případech téměř beznadějná ( 10 ). V tomto ohledu směrnice sleduje, jak vyplývá již z prvního bodu jejího odůvodnění („nezbytnost vyrovnaného […] a sociálního rozvoje ve Společenství“) a jak opakovaně zdůraznil Soudní dvůr ve své judikatuře, sociální cíl v zájmu zaměstnanců ( 11 ). Totéž platí pro směrnici 2002/74/ES ( 12 ), která měla být do vnitrostátního právního řádu provedena nejpozději do 8. října 2005 a která s sebou na základě změn úpadkového práva v členských státech a vývoje vnitřního trhu přinesla úpravy a změny s přihlédnutím k judikatuře Soudního dvora.

52. Ochrana poskytovaná směrnicí 80/987 je zaprvé koncipována jako minimální standard stanovený právní úpravou Společenství. Zadruhé vychází z částečné harmonizace ( 13 ) vnitrostátního práva, což vede k tomu, že možnost členských států uplatňovat nebo přijímat právní a správní předpisy, které jsou pro zaměstnance příznivější, není omezena, jak výslovně vyplývá z článku 9 směrnice 80/987 ( 14 ). Zákonodárce společenství současně vyhradil členským státům velkou míru volné úvahy ( 15 ) při provádění směrnice 80/987, když jim přenechal mimo jiné stanovení podrobností organizace, financování a fungování záručních institucí (článek 5), jakož i volbu opatření nezbytných k zajištění úhrady nesplacených pohledávek zaměstnanců (článek 3). Zákonodárce Společenství navíc upustil od vymezení legálních definic určitých pojmů pracovního práva uvedených v čl. 2 odst. 2 a místo toho odkázal, pokud jde o vymezení pojmů, na vnitrostátní právo ( 16 ).

53. K tomu, že se Soudní dvůr zabývá předběžnými otázkami podloženými italskými soudy týkajícími se výkladu směrnice 80/987, nedochází poprvé. Projednávaná žádost o rozhodnutí o předběžné otázce opět nabízí možnost poukázat na spojitosti mezi pracovním právem Společenství v podobě směrnice 80/987 a vnitrostátní právní úpravou za účelem případného vymezení legislativních pravomocí členských států v zájmu účinného prosazování práv zaměstnanců, která jim přiznávají právní předpisy Společenství.

B – K první otázce

54. Svou první předběžnou otázkou se předkládající soud dotazuje, zda je slučitelné se směrnicí 80/987, že vnitrostátní právní předpisy již nezacházejí s pohledávkami zaměstnavatele jakožto s nároky na plnění, které má povahu odměny, nýbrž s nimi zacházejí jako s nároky na dávku sociálního zabezpečení, protože jejich úhradu členský stát svěřil instituci sociálního zabezpečení.

55. Předkládající soud ve svém předkládacím usnesení upozorňuje na to, že v posledních letech, pokud jde o povahu plnění poskytnutých záručním fondem k uspokojení pohledávek týkajících se posledních tří měsíců pracovního poměru, které zaměstnanci neobdrželi v důsledku platební neschopnosti zaměstnavatele, vznikl na úrovni Corte di Cassazione (kasační soud) výkladový nesoulad s nevyhnutelnými dopady na judikaturu v této věci, právě se zvláštním odkazem na běh roční promlčecí lhůty stanovené v italských právních předpisech pro dávky sociálního zabezpečení. Zatímco první směr, který je podporován Sezioni Unite (plénem), kvalifikuje plnění fondu jako „odměnu“, vychází druhý směr z toho, že předmětem pohledávky vůči záruční instituci je „dávka sociálního zabezpečení“, která musí být považována za nezávislou na pohledávce týkající se úhrady odměny směřující vůči zaměstnavateli. Italská vláda ve svých písemných připomínkách poukazuje na to, že Corte di Cassazione se v současnosti přiklání k tomuto druhému právnímu názoru.

56. Při bližším pohledu na argumenty přednesené ve prospěch té či oné kvalifikace předmětných plnění je zřejmé, že právní názory zastávané v judikatuře nejvyššího italského soudu vycházejí v první řadě ze specifik italské právní úpravy. Toto se týká například otázky použitelnosti těch ustanovení, která stanoví příslušné promlčecí lhůty, jakož i těch ustanovení, která upravují stavení resp. přerušení běhu těchto promlčecích lhůt. Jak správně vysvětluje Komise a předkládající soud, v závislosti na daném vnitrostátním ustanovení lze uvádět argumenty pro i proti určitému právnímu názoru.

57. Je však třeba připomenout, že Soudní dvůr není příslušný v rámci řízení o předběžné otázce podle čl. 234 ES zaujmout stanovisko k ustanovením obsaženým ve vnitrostátních právních řádech. Podle ustálené judikatury ( 17 ) není Soudní dvůr v rámci článku 234 ES příslušný k rozhodování ani o výkladu vnitrostátních právních nebo správních předpisů, ani o souladu takových ustanovení s právem Společenství. Může však předkládajícímu soudu poskytnout vysvětlení k výkladu právní úpravy Společenství, která mu umožní nalézt odpověď na právní otázku, kterou projednává.

58. V tomto ohledu je nejprve třeba poukázat na již zmíněnou míru volné úvahy, která členským státům přísluší při provádění směrnice 80/987 ( 18 ) a opravňuje je k tomu, aby samy upravily podrobnosti systému záruk, přičemž současně je na úrovni právní úpravy Společenství stanoven určitý ochranný cíl. V tomto ohledu zákonodárce Společenství v souladu se čl. 3 odst. 1 směrnice 80/987 požaduje pouze to, aby členské státy přijaly „opatření nezbytná k tomu“, aby záruční instituce „zajišťovaly“ úhradu nesplacených pohledávek zaměstnanců, které vyplývají z pracovních smluv nebo z pracovních poměrů a týkají se odměny za období před určeným dnem.

59. V souladu se svojí povahou, podle čl. 249 odst. 3 ES, je jako směrnice závazná, pokud jde o výsledek, jehož má být dosaženo, přičemž volba formy a prostředků se ponechává vnitrostátním orgánům. S provedením každé směrnice je tedy spjata povinnost každého členského státu, kterému je určena, dosáhnout určitého výsledku ( 19 ), který lze v případě směrnice 80/987 popsat jako skutečné zajištění další záruky na úhradu nedoplatků mezd v případě platební neschopnosti zaměstnavatele.

60. Jak jsem uvedla v úvodu, zákonodárce Společenství navíc členským státům přenechává úkol spočívající ve stanovení podrobností organizace, financování a fungování záručních institucí a omezuje se pouze na vymezení určitých rámcových podmínek nezbytných k zajištění toho, aby bylo v každém případě dosaženo ochranného účelu směrnice.

61. Vzhledem k tomu, že povinnost členských států v zásadě spočívá v navození právního stavu sledovaného směrnicí, je z pohledu zákonodárce Společenství nepodstatné, jakou právní povahu mají nakonec pohledávky zaměstnance vůči záruční instituci, protože z ustanovení směrnice 80/987 nelze dovodit žádné poznatky svědčící o opačném výkladu. V souladu s tím může vnitrostátní zákonodárce podle současného stavu právního řádu Společenství v zásadě vždy sám určit právní povahu těchto pohledávek, pokud je takováto úprava v souladu s ostatními právními předpisy Společenství. Mezemi volné úvahy příslušející vnitrostátnímu zákonodárci při provádění směrnice 80/987 se budu zabývat ještě v rámci přezkumu třetí předběžné otázky.

62. Zásadní pravomoc vnitrostátního zákonodárce týkající se určení právní povahy pohledávek vůči záruční instituci lze nakonec vysvětlit i na základě okolnosti, že směrnice 80/987 se omezuje na minimální harmonizaci s cílem zakotvit minimální úroveň ochrany pro zaměstnance. Přijata byla na základě článku 100 Smlouvy o EHS (článek 94 ES) a měla podporovat postupné sblížení vnitrostátních právních předpisů ve smyslu článku 117 této Smlouvy (článek 136 ES). Harmonizace, o niž je usilováno, by však měla být uskutečněna v etapách, zvláště když se zákonodárce Společenství, jak to Soudní dvůr konstatoval v rozsudku Francovich II ( 20 ), cítil být v tomto ohledu konfrontován s problémem sjednocení velmi rozdílných vnitrostátních systémů, kterým zčásti nebyl tento druh záručních mechanismů znám ( 21 ). Soudní dvůr proto v témže rozsudku uznal, že přestože směrnice bezpochyby představuje pokrok směřující ke zlepšení životních a pracovních podmínek pracovníků v celém Společenství a k postupné harmonizaci příslušných právních předpisů, i nadále budou existovat rozdíly v právních úpravách jednotlivých členských států, které mohou oslabovat ochranu poskytovanou zaměstnancům ( 22 ).

63. Na rozdíl od předkládajícího soudu se nedomnívám, že z pouhé okolnosti, že článek 3 a článek 4 směrnice 80/987 hovoří o „odměně“, lze na úrovni právní úpravy Společenství odvodit případnou kvalifikaci předmětných plnění záruční instituce. Tento výklad, zaměřující se pouze na znění této směrnice, opomíjí skutečnost, že uvedená směrnice se podle svého čl. 2 odst. 2 nedotýká vnitrostátního práva, pokud jde o definici výrazu „odměna“. Soudní dvůr toto ustanovení vyložil v rozsudku Rodríguez Caballero ( 23 ) v tom smyslu, že výraz „odměna“ je třeba vymezit, jakož i stanovit jeho obsah na úrovni vnitrostátního práva. Jak Soudní dvůr v tomto rozsudku uznal, toto ustanovení je v právním smyslu třeba chápat jako přímý odkaz na vnitrostátní právo.

64. Podle mého názoru je navíc i v souladu s uvedenou směrnicí a jejím cílem, aby byla pohledávka zaměstnance vůči záruční instituci kvalifikována jako nárok sociálního zabezpečení ( 24 ). Právní povaha nároků zaměstnance vůči záruční instituci se řídí podle toho, zda záruční instituce zasahuje v důsledku dluhu třetí osoby, k němuž se zavázal zaměstnavatel, nebo zda poskytuje vlastní plnění, přičemž se ohledně jeho výše zaměřuje pouze na dosavadní mzdu. Odpověď na tuto otázku závisí na tom, jakou právní povahu má samotná záruční instituce z hlediska směrnice. V tomto ohledu článek 5 směrnice 80/987 stanoví, že na financování záruční instituce přispívají zaměstnavatelé a orgány veřejné moci. Bližší podrobnosti stanoví samy členské státy. Tím získává záruční instituce spíše povahu instituce sociálního zabezpečení. Již to svědčí o tom, že je v souladu se směrnicí 80/987 pokládat plnění poskytované záručním fondem za vlastní plnění s následkem, že ani pohledávky zaměstnance vůči Fondu nemusí sdílet právní povahu původní pohledávky v souvislosti s odměnou, aby byly v souladu s uvedenou směrnicí.

65. Článek 5 písm. c) směrnice 80/987 stanoví, že povinnost záručních institucí uhradit pohledávky dotčeným zaměstnancům je nezávislá na splnění povinnosti zaměstnavatele přispívat na jejich financování ( 25 ). Jinými slovy, záruční instituce musí v každém případě splnit svou povinnost uhradit pohledávky, pokud jsou pro to naplněny právní předpoklady. Tato právní úprava má předejít nebezpečí, že zaměstnanec ztratí v důsledku úpadku zaměstnavatele své nároky vůči záruční instituci, ačkoli tato záruční instituce jej má chránit právě v případě, kdy je jeho zaměstnavatel v úpadku. Z tohoto ustanovení směrnice lze mimo to dovodit, že pohledávka vůči záruční instituci nemusí být z právního hlediska nutně postavena na roveň pohledávce vůči zaměstnavateli. Ta existuje naopak ze zákona nezávisle na schopnosti a vůli zaměstnavatele poskytovat plnění. V důsledku toho se domnívám, že ani nepotřebuje vykazovat tutéž právní povahu jako pohledávka, která existuje vůči zaměstnavateli.

66. Nakonec je třeba v rámci posouzení první otázky vzít v úvahu skutečnost, že členské státy mohou podle článku 6 směrnice 80/987 vyloučit příspěvky zaměstnavatele do systémů zákonného sociálního zabezpečení. Tyto příspěvky jsou ale vždy i součástí mzdy, protože vyplývají ze vzájemného pracovního poměru a jsou předmětem dluhu spolu se mzdou, i když tato není vyplacena, jako je tomu v případě úpadku. Možnost zakotvená směrnicí 80/987 spočívající v odlišném nahrazení škod vyplývajících z neplacení příspěvků na sociální zabezpečení tedy také ukazuje, že směrnice 80/987 nestanoví podmínku převzetí původní pohledávky v souvislosti s odměnou do vnitrostátní právní úpravy.

67. Na základě výše uvedeného je třeba na první předběžnou otázku odpovědět v tom smyslu, že článek 3 a článek 4 směrnice 80/987 nebrání vnitrostátní právní úpravě, jež je obsažena v zákoně č. 297/82 a v legislativním nařízení č. 80/92, která pohledávkám zaměstnance vůči záruční instituci přiznává jinou právní povahu, než jakou mají pohledávky vůči jeho zaměstnavateli.

C – K druhé otázce

68. Svou druhou předběžnou otázkou se předkládající soud dotazuje, zda je pro sociální cíl směrnice dostačující, že vnitrostátní právní úprava užívá původní pohledávku zaměstnance v souvislosti s odměnou jako pouhý srovnávací údaj, podle kterého je třeba určit per relationem plnění, které je třeba zaručit zásahem záruční instituce, nebo zda musí být naopak zajištěno, aby tato pohledávka byla postavena na roveň jakékoli jiné pohledávce vyplývající z pracovněprávního poměru ve stejném právním řádu, pokud jde o jejich obsah, záruky, lhůty a způsob uplatnění.

69. Pro zodpovězení této otázky je nejprve třeba přezkoumat článek 4 směrnice 80/987, jehož první odstavec stanoví, že členské státy mohou omezit povinnost záručních institucí uvedených v článku 3 uhradit pohledávky. Zakotvením možnosti omezit záruky pro pohledávky poskytované záručními institucemi jak na určité období, tak i do určité výše má být zaprvé zabráněno tomu, aby došlo k finančnímu přetížení záručních institucí, a za druhé je také třeba poskytovat ochranu před zneužívajícím využíváním záruční instituce ( 26 ). Stanovením horní hranice se zabrání tomu, aby byly poskytovány částky ve výši přesahující sociální cíl dané směrnice ( 27 ).

70. Bez ohledu na legislativní účel této právní úpravy lze již na základě tohoto oprávnění rozpoznat, že pohledávka zaměstnance vůči záruční instituci neodpovídá po kvalitativní stránce pohledávce vůči zaměstnavateli v platební neschopnosti, nýbrž naopak podléhá omezením, která spadají s výhradou mezí přesně stanovených v čl. 4 odst. 2 a 3 do volné úvahy členských států. Pokud by bylo cílem zákonodárce Společenství, aby měl zaměstnanec z právního hlediska stejné postavení vůči záruční instituci jako vůči zaměstnavateli, pak by, jak správně uvádí Komise, upustil od takového omezení rozsahu ochrany poskytované směrnicí 80/987.

71. Již z tohoto důvodu by byl výklad, podle něhož je cílem směrnice 80/987 postavit pohledávku vůči záruční instituci na roveň jakékoli jiné pohledávce vyplývající z pracovněprávního poměru ve stejném právním řádu, pokud jde o jejich obsah, záruky, lhůty a způsob uplatnění, neudržitelný.

72. Rozhodnutí týkající se právní povahy pohledávky zaměstnance vůči záruční instituci navíc spadá, jak jsem již objasnila v rámci svého přezkumu první předběžné otázky, z důvodu absence výslovné úpravy ve směrnici 80/987 zásadně do pravomoci členských států. Vzhledem k případné rozdílnosti týkající se právní povahy obou druhů pohledávek nelze vyloučit, že obsah, záruky, lhůty a způsob uplatnění těchto pohledávek vůči zaměstnavateli a vůči záruční instituci se rovněž liší. Toto není v rozporu s právem Společenství v jeho současném stavu.

73. Na druhou otázku je tak třeba odpovědět v tom smyslu, že pro sociální cíl směrnice je dostačující, pokud vnitrostátní právní úprava užívá původní pohledávku zaměstnance v souvislosti s odměnou jako pouhý srovnávací údaj, podle kterého je třeba určit per relationem plnění, které je třeba zaručit zásahem záruční instituce.

D – K třetí otázce

74. Třetí otázka směřuje ke zjištění, zda právo Společenství nebrání použití režimu promlčení, jaký byl uplatněn v původním řízení, na nesplacené pohledávky zaměstnanců týkající se odměny za období stanovené ve smyslu článku 4 směrnice 80/987.

75. K tomu bych nejprve ráda poznamenala, že lhůty pro podání opravného prostředku jsou pevnými lhůtami. Jejich uplynutí zpravidla dotčené osobě s konečnou platností brání v tom, aby nechala úřední či soudní cestou dále přezkoumat určitý stav věcí, a to bez ohledu na věcný právní stav. Toto vedlo opakovaně k tomu, že byly Soudnímu dvoru předkládány žádosti o přezkum souladu vnitrostátních lhůt s právem Společenství.

76. Procesní právo členských států není harmonizováno. V této oblasti neexistuje ani žádná obecná legislativní pravomoc Společenství. Soudní dvůr proto ve své judikatuře zdůrazňuje, že řízení, v němž lze uplatnit subjektivní práva přiznaná jednotlivcům právními předpisy Společenství, se řídí vnitrostátní právní úpravou ( 28 ). Tato zásada vyplývající z právní úpravy Společenství, známá také jako „procesní autonomie členských států“, je uznána rovněž v právní literatuře ( 29 ).

77. Ani směrnice 80/987 neobsahuje žádná ustanovení upravující délku prekluzivních nebo promlčecích lhůt. V rozsudku Pflücke ( 30 ) Soudní dvůr ovšem konstatoval, že členské státy v zásadě mohou podle vlastního uvážení přijímat ustanovení vnitrostátního práva týkající se prekluzivní lhůty, během níž musí zaměstnanec podat žádost o vyplacení finanční náhrady za mzdu nevyplacenou v důsledku konkurzu podle směrnice 80/987, pokud jsou tato ustanovení v souladu s obecnými zásadami vyplývajícími z práva Společenství.

78. Co se týče těchto zásad, podle ustálené judikatury ( 31 ) nesmějí být takové prekluzivní lhůty podle vnitrostátních právních předpisů méně výhodné než u podobných žádostí podávaných podle vnitrostátních právních předpisů (zásada rovnocennosti) a nesmějí být koncipovány tak, aby v praxi znemožňovaly výkon práv přiznaných právním řádem Společenství (zásada efektivity). Vzhledem k tomu, že právo Společenství nerozlišuje mezi prekluzivními a promlčecími lhůtami, ale zaměřuje se pouze na vymahatelnost nároků přiznaných právními předpisy Společenství v praxi, zdá se mi věcně správné rozšířit tuto judikaturu na právní úpravu promlčení.

79. Konkrétní rozhodnutí o tom, zda ustanovení vnitrostátního procesního práva splňuje tyto předpoklady, přísluší vnitrostátním soudům, které mají za úkol v souladu se zásadou spolupráce, zakotvenou v článku 10 ES, zabezpečit právní ochranu, která pro jednotlivce vyplývá z přímého účinku práva Společenství. Pokud vnitrostátní soud zjistí, že vnitrostátní norma není v tomto ohledu v souladu s právem Společenství, nesmí ji použít ( 32 ).

80. Abstraktní zjištění uvedených předpokladů je však věcí Soudního dvora, který má na základě žádosti o předběžné otázce podané podle článku 234 ES úkol zajistit jednotné a stejné používání práva Společenství ( 33 ).

81. Předkládající soud se domnívá, že klasifikace pohledávky uplatněné zaměstnancem vůči záručnímu fondu jako dávky sociálního zabezpečení vede k tomu, že tato pohledávka má oproti podobným pohledávkám uplatněným v rámci úpadkového řízení méně výhodné postavení. V tomto ohledu dává předkládající soud do souvislosti režim promlčení podle čl. 2 odst. 5 legislativního nařízení č. 80/92, kterým se provádí směrnice 80/987, v jehož rámci je stanovena promlčecí lhůta v délce jednoho roku, s režimem promlčení platným pro pohledávky v souvislosti s odměnou, u nichž je stanovena promlčecí lhůta v délce pěti let.

82. V souladu s těmito úvahami tedy nejprve přezkoumám, zda vnitrostátní zákonodárce musí, pokud jde o promlčecí lhůty, v rámci provádění směrnice 80/987 převzít lhůtu obsaženou ve vnitrostátních zákonných předpisech, během níž lze uplatnit pohledávky v souvislosti s odměnou, aby byl zachován soulad s cíli této směrnice.

83. Jak jsem uvedla již v rámci odpovědi na první a druhou předběžnou otázku, pohledávka zaměstnance vůči záruční instituci nemusí po kvalitativní stránce odpovídat pohledávce vůči zaměstnavateli v platební neschopnosti ( 34 ). Ta naopak podléhá omezením, která spadají s výhradou mezí přesně stanovených směrnicí 80/987 do volné úvahy členských států. Cílem zákonodárce Společenství tedy nebylo to, aby měl zaměstnanec z právního hlediska stejné postavení vůči záruční instituci jako vůči zaměstnavateli. Tyto úvahy platí také v souvislosti s příslušnými promlčecími lhůtami platnými pro obě pohledávky. Z toho lze vyvodit závěr, že ani ve vztahu ke lhůtě, během níž lze uplatnit pohledávky, a k jejímu promlčení vůči záruční instituci nezáleží na lhůtě pro uplatnění pohledávek v souvislosti s odměnou. Okolnost, že lhůta pro uplatnění obyčejných pohledávek v souvislosti s odměnou byla stanovena v délce pěti let, a je tedy podstatně delší, než lhůta platná pro pohledávky vůči záruční instituci, tedy není podstatná, protože obě právní úpravy nelze srovnávat. S oběma promlčecími lhůtami nelze shodně zacházet ani z ostatních hledisek zásady rovnocennosti, neboť promlčecí lhůtu v délce pěti let platící pro pohledávku, která je de facto nevymahatelná, nelze stavět na roveň se lhůtou v délce jednoho roku, která se týká zaručené pohledávky, jejíž úhradu zabezpečuje záruční instituce. Domnívám se proto, že vnitrostátní zákonodárce neporušuje zásadu rovnocennosti.

84. Tento závěr je potvrzen na základě toho, že v některých členských státech je v případě úpadku zaměstnavatele lhůta pro uplatňování pohledávek z pracovního poměru potlačena speciálními, a především kratšími lhůtami upravenými v právních předpisech týkajících se úpadku jako lex specialis. Z této okolnosti zcela obecně vyplývá, že právní vymahatelnost pohledávek vyplývajících z pracovního práva se může v případě úpadku zaměstnavatele změnit v souladu s povahou úpadku jako takového s následkem, že i kdyby se vycházelo z předpokladu, že pohledávky vůči záruční instituci se kvalifikují jako pohledávky vyplývající z pracovního poměru, nemuselo by se to nutně projevit na koncepci jejich promlčení.

85. To možná vychází z myšlenky, že při posouzení otázky vymahatelnosti pohledávek vyplývajících z pracovněprávních smluv se nadále již nelze zaměřovat pouze na vzájemný závazkový vztah mezi zaměstnancem a zaměstnavatelem. V rámci úpadku je totiž třeba současně brát v úvahu velké množství různých zájmů: sociální potřeby zaměstnanců, zájmy správce v úpadkovém řízení na rychlém vyrovnání nebo likvidaci podniku, kterým by mohlo být bráněno právní úpravou stanovící dlouhé lhůty, jakož i zájmy věřitelů úpadce, mezi něž patří zaměstnanci, na co možná nejrozsáhlejším uspokojení jejich pohledávek ( 35 ). Předkládající soud musí v rámci vlastní pravomoci posoudit, zda v Itálii také dochází k potlačování lhůt stanovených pracovním právem zvláštními ustanoveními úpadkového práva.

86. Úpadek představuje nejen v mnohých vnitrostátních právních řádech, ale zjevně i podle autorů směrnice 80/987 nepředvídatelnou radikální událost, která si vyžaduje řešení na míru. Tato směrnice se podle svých konkrétních koncepcí zaměřuje na tuto speciální situaci s ohledem na nevyplacenou mzdu. Pokud jde o lhůty, umožňuje členským státům, aby vykonávaly svoji volnou úvahu, pokud zůstane zachován cíl překonání období nezaměstnanosti po finanční stránce. Směrnice naopak nesleduje zajištění lhůt pracovního práva, které podle mnohých právních řádů během úpadku ztrácejí svou platnost, a navíc zpravidla nemohou být zaměstnancem podniku v úpadku uplatňovány vůči jeho zaměstnavateli až do konce této lhůty, která v projednávaném případě činí pět let.

87. Nakonec je ještě třeba přezkoumat, zda je roční lhůta stanovená italskými právními předpisy pro pohledávky na plnění v rámci sociálního zabezpečení koncipována tak, že v praxi znemožňuje výkon práv, jejichž ochranu mají zajišťovat vnitrostátní soudy. Jak Soudní dvůr konstatoval v rozsudku Pflücke ( 36 ) v souvislosti s uplatňováním prekluzivních lhůt na vnitrostátní úrovni, nesmí být taková lhůta tak krátká, že se dotčené osobě v praxi nepodaří ji dodržet, a v důsledku toho ztratí ochranu, kterou jí má zaručit směrnice 80/987.

88. Soudní dvůr sice v tomtéž rozsudku zdůraznil, že lhůta v délce dvou měsíců vyžaduje v důsledku své krátkodobosti odůvodnění závažnými důvody právní jistoty, zejména se zřetelem k řádnému fungování záruční instituce ( 37 ), přesto však nestanovil podrobnější požadavky týkající se délky lhůty, natož pak minimální délku lhůty pro uplatnění pohledávek vůči záruční instituci.

89. Při celkovém zvážení příslušné judikatury ( 38 ) se ale ukazuje, že Soudní dvůr ve stanovení přiměřených lhůt, například pro opravné prostředky, spatřuje uplatnění základní zásady právní jistoty, a proto vychází zásadně ze slučitelnosti vnitrostátních prekluzivních a promlčecích lhůt s právem Společenství ( 39 ). V rozsudku Palmisani ( 40 ) tak Soudní dvůr v souvislosti s nároky jednotlivců na náhradu škody z důvodu opožděného provedení směrnice 80/987 do vnitrostátního právního řádu každopádně za současného stavu práva Společenství prohlásil za přípustnou prekluzivní lhůtu v délce jednoho roku pro podání žaloby na náhradu škody. Totéž platí pro prekluzivní nebo promlčecí lhůtu v délce dvou ( 41 ), tří ( 42 ) nebo pěti let ( 43 ) stanovených pro žaloby na vydání bezdůvodného obohacení.

90. Vzhledem k této judikatuře nevidím důvod, proč by mělo uplatnění vnitrostátní prekluzivní lhůty v délce jednoho roku jako takové prakticky znemožnit uspokojení nesplacených pohledávek zaměstnanců z pracovních smluv nebo pracovních poměrů, které jim přiznávají právní předpisy Společenství. Žalobce v původním řízení se mohl objektivně o této lhůtě dozvědět, neboť ta je stanovena ve vnitrostátním zákoně, a byla mu tedy bez dalšího přístupná, na rozdíl od častých případů, kdy ještě nedošlo k úplnému provedení směrnic nebo k němu ještě nedošlo vůbec. Dále ani nesvědčí nic o tom, že by mělo být žalobci prakticky znemožněno nebo ztíženo dodržet lhůtu pro uplatnění pohledávek vůči záručnímu fondu. Zdá se mi být zcela přiměřené a také možné uplatnit uvedené pohledávky během lhůty v délce jednoho roku. Ve specifické situaci úpadku zaměstnavatele, která si vyžaduje rychlé vyrovnání nebo likvidaci podniku za účelem uspokojení pohledávek věřitelů, je taková lhůta dostatečná.

91. Na základě zásad stanovených Soudním dvorem tedy dospívám k závěru, že uvedená vnitrostátní právní úprava odpovídá i požadavkům vyplývajícím ze zásady efektivity.

92. Další mez koncepční svobody vnitrostátního zákonodárce při provádění směrnice 80/987, která je upravena právem Společenství, vyplývá ze základních práv. Podle ustálené judikatury jsou základní práva nedílnou součástí obecných právních zásad, jejichž dodržování zajišťuje Soudní dvůr. Ten totiž uznal, že členské státy jsou povinny při provádění právní úpravy Společenství respektovat požadavky na ochranu základních práv v právním řádu Společenství. Jsou proto povinny uplatňovat tyto právní úpravy v co největším možném rozsahu za podmínek neporušujících uvedené požadavky ( 44 ). K základním právům patří zejména obecná zásada rovnosti a zásada zákazu diskriminace. Tato zásada vyžaduje, aby se srovnatelnými situacemi nebylo zacházeno odlišně a s odlišnými situacemi stejně, není-li takové zacházení objektivně odůvodněno ( 45 ).

93. V projednávaném případě ovšem nejsou dány ani dvě srovnatelné situace. Jak jsem již uvedla, směrnice zaprvé v žádném případě nevychází z předpokladu, že se má s pohledávkou v souvislosti s odměnou vůči zaměstnavateli zacházet stejně jako s pohledávkou vůči záruční instituci. Zadruhé se žalobce v původním řízení nemůže odvolávat na to, že byla vytvořena nerovnost mezi zaměstnanci v různých členských státech, pokud zákonodárce Společenství členským státům přenechal velkou koncepční volnost, a to jak při stanovení právní povahy pohledávky proti záruční instituci, tak i při stanovení promlčecích lhůt.

94. Jak jsem naposledy objasnila ve svém stanovisku ve věci Horvath ( 46 ), diskriminaci nepředstavují rozdíly v různých vnitrostátních předpisech v oblastech, které nepodléhají harmonizaci. Naopak, členské státy mají legislativní pravomoc v oblastech, které spadají do jejich pravomoci, takže pouhá rozdílná právní úprava v určité záležitosti ve dvou různých členských státech nemůže představovat porušení zásady zákazu diskriminace. Toto je již dlouho uznáváno judikaturou Soudního dvora ( 47 ). V souladu s tím Soudní dvůr poprvé v rozsudku Van Dam en Zonen a další ( 48 ) konstatoval, že uplatňování vnitrostátních právních předpisů nemůže být považováno za porušení zásady zákazu diskriminace jen proto, že v jiných členských státech se údajně uplatňují mírnější právní předpisy. Je tudíž zřejmé, že opačný výklad by vedl k těžko odůvodnitelnému zásahu do legislativní pravomoci členského státu.

95. V důsledku toho nelze ani ze stanovení promlčecí lhůty v délce jednoho roku vyvodit porušení zásady zákazu diskriminace.

VII – Závěry

96. S ohledem na předchozí úvahy navrhuji Soudnímu dvoru, aby odpověděl Tribunale di Napoli takto: „1. Článek 3 a článek 4 směrnice Rady 80/987/EHS ze dne 20. října 1980 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se ochrany zaměstnanců v případě platební neschopnosti zaměstnavatele nebrání vnitrostátní právní úpravě, jež je obsažena v zákoně č. 297/82 a v legislativním nařízení č. 80/92, která pohledávkám zaměstnance vůči záruční instituci přiznává jinou právní povahu, než jakou mají pohledávky vůči jeho zaměstnavateli. 2. Pro sociální cíl směrnice je dostačující, pokud vnitrostátní právní úprava užívá původní pohledávku zaměstnance v souvislosti s odměnou jako pouhý srovnávací údaj, podle kterého je třeba určit per relationem plnění, které je třeba zaručit zásahem záruční instituce. 3. Se zásadami práva Společenství, zejména se zásadami rovnocennosti, efektivity a zásadou zákazu diskriminace, je slučitelné použít na pohledávky vůči záruční instituci režim promlčení, v jehož rámci je promlčecí lhůta kratší než lhůta platná pro pohledávky v souvislosti s odměnou vůči zaměstnavateli.“

( 1 ) – Původní jazyk: němčina.

( 2 ) – Úř. věst. L 283, s. 23; Zvl. vyd. 05/01, s. 217.

( 3 ) – GURI č. 147 ze dne 31. května 1982.

( 4 ) – GURI ze dne 13. února 1992, Supplemento ordinario č. 36, s. 26.

( 5 ) – Rozsudek ze dne 4. března 2004, Barsotti a další (C-19/01, C-50/01 a C-84/01, Recueil, s. I-2005).

( 6 ) – Rozsudek ze dne 18. září 2003, Pflücke (C-125/01, Recueil, s. I-9375).

( 7 ) – Podle tematické klasifikace, kterou provedl Eichenhofer, E., „Arbeitsrecht“, v: Handbuch des EU-Wirtschaftsrechts (vydavatel M. A. Dauses), D. III, bod 29, s. 9.

( 8 ) – K tematické oblasti sociální ochrany pracovníků v rámci pracovního práva Evropské unie patří vedle ochrany zaměstnanců před platební neschopností zaměstnavatele (upraveno směrnicí 80/987) i ochrana zaměstnanců při hromadném propouštění (upraveno směrnicí Rady 98/59/ES ze dne 20. července 1998 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se hromadného propouštění, Úř. věst. L 225, s. 16; Zvl. vyd. 05/03, s. 327) a sociální zabezpečení při převodech podniků (upraveno směrnicí Rady 77/187 ze dne 14. února 1977 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se zachování práv zaměstnanců při převodu podniků, závodů a částí závodů, Úř. věst. L 61, s. 26).

( 9 ) – Takto rovněž Barnard, C., EC Employment Law, 2. vydání, Oxford 2000, s. 504, s odkazem na článek 9 směrnice 80/987.

( 10 ) – V tomto smyslu Krimphove, D., Europäisches Arbeitsrecht, Mnichov 1996, s. 255.

( 11 ) – Viz rozsudky ze dne 10. července 1997, Maso (C-373/95, Recueil, s. I-4051, bod 56); ze dne 14. července 1998, Regeling (C-125/97, Recueil, s. I-4493, bod 20); ze dne 18. října 2001, Gharehveran (C-441/99, Recueil, s. I-7687, bod 26), a ze dne 11. září 2003, Walcher (C-201/01, Recueil, s. I-8827, bod 38).

( 12 ) – Směrnice 2002/74/ES ze dne 23. září 2002, kterou se mění směrnice Rady 80/987/EHS o sbližování právních předpisů členských států týkajících se ochrany zaměstnanců v případě platební neschopnosti zaměstnavatele (Úř. věst. L 270, s. 10; Zvl. vyd. 05/04, s. 261).

( 13 ) – Rozsudek Regeling (citovaný v poznámce pod čarou 11, bod 19). Generální advokát Cosmas upozorňuje v bodě 47 svého stanoviska ze dne 14. května 1998 v téže věci, že zákonodárce Společenství se pro částečnou harmonizaci zjevně nerozhodl dobrovolně. Tu si naopak vyžádaly okolnosti, tj. podstatné rozdíly mezi příslušnými právními předpisy členských států a praktické problémy související s vypracováním společných právních předpisů, které by mohly být jednotně uplatňovány ve všech členských státech.

( 14 ) – Rozsudek Maso (uvedený výše v poznámce pod čarou 11, bod 3).

( 15 ) – Rozsudky ze dne 19. listopadu 1991, Francovich a další (C-6/90 a C-9/90, Recueil, s. I-5357, body 25 a 26); ze dne 16. prosince 1993, Wagner Miret (C-334/92, Recueil, s. I-6911, bod 17), a Gharehveran (uvedený výše v poznámce pod čarou 11, bod 36).

( 16 ) – Viz rozsudky ze dne 16. prosince 2004, Olaso Valero (C-520/03, Sb. rozh. s. I-12065, bod 31), a ze dne 12. prosince 2002, Rodríguez Caballero (C-442/00, Recueil, s. I-11915, bod 27).

( 17 ) – Viz mimo jiné rozsudky ze dne 18. listopadu 1999, Teckal (C-107/98, Recueil, s. I-8121, bod 33); ze dne 23. ledna 2003, Makedoniko Metro a Michaniki (C-57/01, Recueil, s. I-1091, bod 55), a Barsotti a další (uvedený výše v poznámce pod čarou 5, bod 30).

( 18 ) – Viz bod 52 tohoto stanoviska.

( 19 ) – Pojem „cíle“ obsažený v německém znění čl. 249 odst. 3 ES je i v německé právní teorii chápán ve smyslu „výsledku“ sledovaného směrnicí. Toto pojetí vychází z formulací obsažených v jiných jazykových zněních („résultat“, „result“, „resultado“, „risultato“, „resultaat“). Členské státy tedy musí navodit právní stav, jehož dosažení je směrnicí sledováno (srov. k tomu Schroeder, W., v: EUV/EGV – Komentar [vyd. Rudolf Streinz], Mnichov 2003, článek 249 Smlouvy o ES, bod 77, s. 2178, a Biervert, B., EU-Kommentar [vyd. Jürgen Schwarze], Baden-Baden 2000, Článek 249 Smlouvy o ES, bod 25, s. 2089). Z tohoto důvodu se v právní teorii zažil francouzský pojem „obligation de résultat“ (viz Lenaerts, K./Van Nuffel, P., Constitutional Law of the European Union, 2. vydání, Londýn 2006, body 17 až 123, s. 768).

( 20 ) – Rozsudek ze dne 9. listopadu 1995, Francovich II (C-479/93, Recueil, s. I-3843, body 25 a 26). Soudní dvůr v něm poukázal na návrh směrnice, který Komise předložila Radě dne 13. dubna 1978 (Úř. věst. C 135, s. 2). Z něj vyplývá, že v mnohých členských státech existovaly již před přijetím této směrnice instituce, jejichž úkolem bylo zajištění pohledávek zaměstnanců v případě platební neschopnosti zaměstnavatele, avšak právní úpravy, které se jich týkaly, byly velmi rozdílné, a že současně v jiných členských státech tyto instituce naopak chyběly.

( 21 ) – Ve Spolkové republice Německo existovala od roku 1974, tj. předtím, než směrnice 80/987 vstoupila v platnost, ustanovení týkající se peněžitých náhrad v souvislosti s úpadkem. Příčinou zavedení peněžitých náhrad v souvislosti s úpadkem byla tehdy recese probíhající na počátku sedmdesátých let, která způsobila další nárůst úpadků a přiostřila situaci zaměstnanců v případě platební neschopnosti zaměstnavatele. V roce 1974 německá spolková vláda předpokládala roční mzdové ztráty pro zaměstnance v rozmezí mezi 20 až 50 miliony DEM. Přizpůsobení zákonných úprav změněným hospodářským a společenským strukturám bylo považováno za nezbytně nutné (srov. Grepl, M., Die Funktionen des Insolvenzgeldes unter besonderer Berücksichtigung des europäischen Rechts, Hamburg 2008, s. 8). Za jeden z prvních členských států, který zavedl systém záruk, je však pokládána Belgie, neboť ta již v šedesátých letech zřídila odpovídající záruční fond (viz Servais, J.-M., Droit Social de l’Union Européenne, Brusel 2008, s. 182). Před zavedením peněžitých náhrad v souvislosti s úpadkem v dnešní podobě byla ochrana zaměstnance ve více členských státech zabezpečena navíc přiznáním výsady ve prospěch pohledávek v souvislosti s odměnou. Ta spočívala v zařazení mzdových nedoplatků vzniklých před zahájením úpadkového řízení mezi přednostní pohledávky v rámci tohoto řízení. Tato metoda se však postupně ukazovala jako nedostatečná pro zabezpečení ochrany zaměstnanců.

( 22 ) – Viz rozsudek Francovich II (uvedený výše v poznámce pod čarou 20, body 20 a 27).

( 23 ) – Rozsudek Rodríguez Caballero (uvedený výše v poznámce pod čarou 16).

( 24 ) – Servais, J.-M. (dílo uvedeno výše v poznámce pod čarou 21), Brusel 2008, s. 182, zjevně zastává stejné stanovisko. Poukazuje na to, že zásady, jimiž se řídí fungování záručních institucí, se podobají zásadám sociálního zabezpečení: závazná povaha, solidarita, financování (s výjimkami) prostřednictvím příspěvků vypočtených na základě mzdy, provádění institucemi, které jsou z administrativně technického, finančního a právního hlediska nezávislé.

( 25 ) – Fuchs, M./Marhold, F., Europäisches Arbeitsrecht, 2. vydání, Vídeň 2006, s. 169.

( 26 ) – V tomto smyslu Fuchs, M./Marhold, F. (dílo uvedeno výše v poznámce pod čarou 25), s. 169 a 170, a Teyssié, B., Droit européen du travail, 2. vydání, Paříž 2003, s. 220.

( 27 ) – Teyssié, B. (dílo uvedeno výše v poznámce pod čarou 26), s. 220, se domnívá, že členské státy tedy mohou stanovením horní hranice zabránit tomu, aby bylo poskytnuto více, než je zajištěno na základě sociálního cíle směrnice, aniž by tím došlo k porušení samotné směrnice. Podobně rovněž Guggenbühl, A./Leclerc, S., Droit social européen des travailleurs salariés et indépendants – Recueil de la législation et de la jurisprudence de l’Union européenne, Brusel 1995, s. 518, a Grepl, M. (dílo uvedeno výše v poznámce pod čarou 21), s. 34, podle jejichž názoru se má stanovením horní hranice v konkrétním případě zabránit překročení sociálního cíle uvedené směrnice.

( 28 ) – Podle zásady institucionální a procesní autonomie členských států musí členské státy provádět právní předpisy Společenství zásadně podle svého vnitrostátního správního práva a správního práva procesního. Viz v této souvislosti, pokud jde o příklad přímého výkonu celního práva Společenství členskými státy, mé úvahy obsažené ve stanovisku ze dne 3. května 2007, Zefeser (C-62/06, Sb. rozh. s. I-11995, bod 36). Podle ustálené judikatury Soudního dvora přísluší při neexistenci právní úpravy Společenství v této oblasti vnitrostátnímu právnímu řádu každého členského státu, aby určil příslušné soudy a upravil procesní podmínky soudních řízení určených k zajištění ochrany práv, která občanům vyplývají z právních předpisů Společenství (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 16. prosince 1976, Rewe (33/76, Recueil, s. 1989, bod 5) a Comet (45/76, Recueil, s. 2043, bod 13); ze dne 14. prosince 1995, Peterbroeck (C-312/93, Recueil, s. I-4599, bod 12), jakož i rozsudky ze dne 20. září 2001, Courage a Crehan (C-453/99, Recueil, s. I-6297, bod 29); ze dne 11. září 2003, Safalero (C-13/01, Recueil, s. I-8679, bod 49); ze dne 13. března 2007, Unibet (C-432/05, Sb. rozh. s. I-2271, bod 39); ze dne 7. června 2007, Van der Weerd a další (C-222/05 až C-225/05, Sb. rozh. s. I-4233, bod 28), a ze dne 12. února 2008, Kempter (C-2/06, Sb. rozh. s. I-411, bod 57).

( 29 ) – Viz Stettner, R., v: „Verwaltungsvollzug“, Handbuch des EU-Wirtschaftsrechts [vyd. Dauses], svazek III., bod 30); Voß, R., Grabitz/Hilf, Das Recht der Europäischen Union, Článek 135 Smlouvy o ES, body 4 a 9 [aktualizace leden 2004]; Kahl, W., Kommentar zum EUV/EGV, 1. vydání [1999], článek 10, s. 377, bod 24, a Lenaerts, K./Arts, D./Maselis, I., Procedural Law of the European Union, 2. vydání, Londýn 2006, s. 83, bod 3-001.

( 30 ) – Rozsudek uvedený výše v poznámce pod čarou 5, bod 33.

( 31 ) – Viz zejména rozsudek Pflücke (uvedený výše v poznámce pod čarou 5, bod 34) a obecně rozsudky Rewe (uvedený výše v poznámce pod čarou 28, bod 5) a Comet (uvedený výše v poznámce pod čarou 28, body 13 a 16); Francovich a další (uvedený výše v poznámce pod čarou 15, bod 43); Peterbroeck (uvedený výše v poznámce pod čarou 28, body 14 a násl.); ze dne 10. července 1997, Palmisani, (C-261/95, Recueil, s. I-4025, bod 27); ze dne 1. června 1999, Eco Swiss (C-126/97, Recueil, s. I-3055, bod 45); ze dne 22. února 2001, Camarotto a Vignone (C-52/99 a C-53/99, Recueil, s. I-1395, body 28, 30); Courage a Crehan (uvedený výše v poznámce pod čarou 28, bod 29); ze dne 6. června 2002, Sapod Audic (C-159/00, Recueil, s. I-5031, bod 52), a ze dne 13. července 2006, Manfredi (C-295/04 až C-298/04, Sb. rozh. s. I-6619, bod 62).

( 32 ) – Podle ustálené judikatury nesmí vnitrostátní soud použít ustanovení vnitrostátního práva stanovující prekluzivní lhůtu, pokud zjistí, že nenaplňuje požadavky stanovené právem Společenství a ani je nelze vykládat v souladu s právem Společenství [viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 9. března 1978, Simmenthal, 106/77, Recueil, s. 629, bod 21; ze dne 14. července 1994, Faccini Dori, C-91/92, Recueil, s. I-3325, bod 26; ze dne 19. listopadu 2002, Kurz, C-188/00, Recueil, s. I-10691, bod 69, a Pflücke, uvedený výše v poznámce pod čarou 5, bod 48. V tomto smyslu viz rovněž stanovisko generálního advokáta Cosmase ze dne 23. ledna 1997 ve věci Palmisani (rozsudek uvedený výše v poznámce pod čarou 3, bod 20)].

( 33 ) – Viz stanovisko generálního advokáta Cosmase ve věci Palmisani (uvedeno v poznámce pod čarou 32, bod 21) a rozsudek v téže věci (uvedený výše v poznámce pod čarou 30, bod 33).

( 34 ) – Viz body 61 a 70 tohoto stanoviska.

( 35 ) – Cílem úpadkového řízení je společné uspokojení pohledávek věřitele, které má vůči dlužníkovi. K uspokojení věřitele dochází zhodnocením majetku dlužníka, přičemž jsou k dispozici tři způsoby: 1) Ve většině případů se majetek dlužníka zpeněží a výtěžek se rozdělí mezi věřitele. V této souvislosti se hovoří o likvidaci majetku. 2) U podniků přichází v úvahu i restrukturalizace. V těchto případech se majetek dlužníka zhodnotí ve prospěch věřitelů v tom smyslu, že se většinou následně po významných investicích a restrukturalizacích opět dosáhne ziskovosti, která umožní uspokojení pohledávek věřitelů. 3) Nakonec je třeba zmínit řešení restrukturalizace, při níž dochází k převodu určitých aktiv, která spočívá v prodeji prosperujícího podniku nebo jeho části jinému právnímu subjektu, například konkurentovi nebo záchytné společnosti, aby se následně rozdělil výtěžek ve výši kupní ceny mezi věřitele dosavadního vlastníka podniku (k tomu viz Bork, R., Einführung in das Insolvenzrecht, 4. vydání, Tübingen 2005, s. 2 a 3).

( 36 ) – Rozsudek Pflücke (uvedený výše v poznámce pod čarou 5, bod 37).

( 37 ) – Viz tamtéž, bod 39.

( 38 ) – Srov. judikaturu uvedenou v poznámce pod čarou 31 tohoto stanoviska.

( 39 ) – Ke slučitelnosti vnitrostátních prekluzivních a promlčecích lhůt s právem Společenství viz bod 94 mého stanoviska ze dne 4. září 2008, Danske Slagterier (C-445/06, Sb. rozh. s. I-2119). V tomto smyslu rovněž Von Bogdandy, A., v: E. Grabitz/M. Hilf (dílo uvedeno výše v poznámce pod čarou 28), článek 10, body 48, 54, 54a.

( 40 ) – Rozsudek Palmisani (uvedený výše v poznámce pod čarou 31). V původním řízení šlo v této věci o žalobu na náhradu škody způsobené opožděným provedením směrnice 80/987.

( 41 ) – Rozsudek Camarotto a Vignone (uvedený výše v poznámce pod čarou 31, bod 30).

( 42 ) – Rozsudek ze dne 15. září 1998, Edis (C-231/96, Recueil, s. I-4951).

( 43 ) – Rozsudky ze dne 17. července 1997, Haahr Petroleum (C-90/94, Recueil, s. 4085, bod 49), a ze dne 2. prosince 1997, Fantask (C-188/95, Recueil, s. I-6783, bod 49).

( 44 ) – Viz rozsudky ze dne 24. března 1994, Bostock (C-2/92, Recueil, s. I-955, bod 16); ze dne 13. dubna 2000, Karlsson a další (C-292/97, Recueil, s. I-2737, bod 37), a Rodríguez Caballero (uvedený výše v poznámce pod čarou 16, bod 30).

( 45 ) – Viz např. rozsudky ze dne 12. července 2001, Jippes (C-189/01, Recueil, s. I-5689, bod 129); Rodríguez Caballero (uvedený výše v poznámce pod čarou 16, bod 32); ze dne 23. listopadu 1999, Portugalsko v. Rada (C-149/96, Recueil, s. I-8395, bod 91); Francovich II (uvedený výše v poznámce pod čarou 20, bod 23), a ze dne 13. prosince 1994, SMW Winzersekt (C-306/93, Recueil, s. I-5555, bod 30).

( 46 ) – Stanovisko ze dne 3. února 2009, Horvath (C-428/07, dosud probíhající před Soudním dvorem).

( 47 ) – Viz rozsudky ze dne 13. února 1969, Walt Wilhelm (14/68, Recueil, s. 1, bod 13); ze dne 28. června 1978, Kenny (1/78, Recueil, s. 1489, bod 18); ze dne 30. listopadu 1978, Bussone (31/78, Recueil, s. 2429, body 38 a 39); ze dne 7. dubna 1979, Auer (136/78, Recueil, s. 437, body 23 až 26); ze dne 3. července 1979, Van Dam en Zonen a další (185/78 až 204/78, Recueil, s. 2345, bod 10); ze dne 14. července 1981, Oebel (155/80, Recueil, s. 1993, bod 9); ze dne 25. ledna 1983, Smit (126/82, Recueil, s. 73, bod 27); ze dne 7. května 1992, Wood a Cowie (C-251/90 a C-252/90, Recueil, s. I-2873, bod 19); ze dne 24. listopadu 1993, Keck a Mithouard (C-267/91 a C-268/91, Recueil, s. I-6097, bod 8); ze dne 14. února 1995, Schumacker (C-279/93, Recueil, s. I-225, bod 21), a ze dne 1. února 1996, Perfili (C-177/94, Recueil, s. I-161, bod 17).

( 48 ) – Rozsudek Van Dam en Zonen a další (uvedený výše v poznámce pod čarou 47, bod 10). V této judikatuře bylo pokračováno v rámci rozsudků Oebel (bod 9), Smit (bod 27), Wood a Cowie (bod 19) a Perfili (bod 17) (uvedeny v poznámce pod čarou 47).