ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
16

Curtea de Apel Oradea, který měl za to, že pro vydání rozhodnutí je nezbytný výklad ustanovení směrnice 92/12, se rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1) Je odmítnutí rumunských daňových orgánů vyhovět žádosti o vrácení spotřební daně v rozporu s právem Evropské unie (články 7 a 22 směrnice 92/12 [...], jakož i body odůvodnění směrnice), pokud: a) hospodářský subjekt, který požaduje vrácení spotřebních daní, předložil důkaz, že byly splněny všechny technické podmínky stanovené rumunskými právními předpisy pro přípustnost žádosti o vrácení daně, a zejména podmínky týkající se: i) důkazu o zaplacení spotřební daně v Rumunsku a ii) důkazu o odeslání výrobků podléhajících spotřební dani do jiného členského státu; b) podle požadavků rumunského daňového práva (článek 192-6 zákona o daních, bod 18-4 prováděcích pravidel [...] a příloha č. 11 hlavy VII zákona o daních) bylo možné některé doklady, které měly být přiloženy k žádosti o vrácení daně, předložit teprve po dodání výrobků podléhajících spotřební dani do jiného členského státu; c) rumunské daňové právní předpisy (čl. 18-4 odst. 4 prováděcích pravidel, který odkazuje na článek 135 daňového řádu) stanoví obecnou lhůtu pěti let pro každou žádost o vrácení daně? 2) Musí být čl. 22 odst. [2] písm. a) směrnice 92/12[...] vykládán v tom smyslu, že nepodání žádosti o vrácení spotřební daně hospodářským subjektem v členském státě, v němž byla spotřební daň zaplacena, před dodáním výrobků podléhajících spotřební dani do jiného členského státu, kde jsou výrobky určeny ke spotřebě, znamená ztrátu nároku hospodářského subjektu na vrácení zaplacené spotřební daně? 3) V případě kladné odpovědi na druhou otázku, je rozhodnutí týkající se ztráty nároku hospodářského subjektu na získání vrácení spotřebních daní, které vede k dvojímu zdanění stejných výrobků podléhajících spotřební dani (v členském státě, ve kterém byly výrobky podléhající spotřební dani původně propuštěny pro domácí spotřebu a v členském státě, ve kterém jsou výrobky určeny ke spotřebě), v souladu se zásadou daňové neutrality? 4) V případě kladné odpovědi na druhou otázku, může být velmi krátká lhůta mezi dnem zaplacení spotřebních daní za výrobky propuštěné pro domácí spotřebu v členském státě a dnem odeslání výrobků podléhajících spotřební dani do jiného členského státu, ve kterém jsou určeny ke spotřebě, považována za lhůtu, která je v souladu se zásadami rovnocennosti a efektivity? Je v tomto ohledu relevantní, že je obecná lhůta, během které může být v dotčeném členském státě požadováno vrácení daně, cla nebo poplatku, značně delší?“
53

Jinak by tomu bylo v případě, kdy by řídicí činnosti prodávajícího tvořily samostatnou část jeho vlastního podniku, jejíž provozování mohl nabyvatel nezávisle převzít a za kterou nabyvatel zaplatil samostatné protiplnění ve výši ceny akcií. V takovém případě by však převod souhrnu majetku zahrnoval pouze řídicí činnosti, a nikoli převod akcií, a to z důvodu, že se tato dvě plnění týkají různých podniků.
1

Evropská komise se svou žalobou domáhá, aby Soudní dvůr: — určil, že Švédské království tím, že nepřijalo opatření nezbytná ke splnění povinností vyplývajících z rozsudku ze dne 4. února 2010, Komise v. Švédsko (C-185/09), který se týkal neprovedení ustanovení směrnice Evropského parlamentu a Rady 2006/24/ES ze dne 15. března 2006 o uchovávání údajů vytvářených nebo zpracovávaných v souvislosti s poskytováním veřejně dostupných služeb elektronických komunikací nebo veřejných komunikačních sítí a o změně směrnice 2002/58/ES (Úř. věst. L 105, s. 24) do vnitrostátního práva, a tím, že nepřijalo ve stanovené lhůtě právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení souladu s uvedenou směrnicí, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z čl. 260 odst. 1 SFEU; — uložil Švédskému království povinnost zaplatit Komisi na účet „Vlastní zdroje Evropské unie“ penále ve výši 40947,20 eur za každý den, kdy bylo v prodlení s přijetím opatření nezbytných ke splnění povinností vyplývajících z výše uvedeného rozsudku Komise v. Švédsko, a to ode dne vyhlášení tohoto rozsudku až do dne splnění povinností vyplývajících z uvedeného rozsudku; — uložil Švédskému království povinnost zaplatit Komisi na stejný účet paušální částku 9597 eur za každý den, kdy bylo v prodlení s přijetím opatření nezbytných ke splnění povinností vyplývajících z výše uvedeného rozsudku Komise v. Švédsko, a to ode dne vyhlášení uvedeného rozsudku až do vyhlášení tohoto rozsudku nebo do dne přijetí opatření nezbytných ke splnění povinností vyplývajících z výše uvedeného rozsudku Komise v. Švédsko v případě, že tento okamžik nastane dříve, a — uložil Švédskému království náhradu nákladů řízení.
19

V návaznosti na některá vyjádření Účetního dvora však francouzská vláda z důvodů právní jistoty oznámila Komisi rámcový program činností, které mohou provádět mezioborové organizace, a přiložila k němu deset dohod uzavřených nejvýznamnějšími mezioborovými organizacemi. Komise měla ve svém rozhodnutí státní podpora N 561/2008 [C(2008) 7846 final] ze dne 10. prosince 2008 za to, když odkázala na výše uvedený rozsudek Pearle a další, že dotčená opatření spadají pod pojem „státní podpory“. Komise však konstatovala, že financování těchto opatření nevyvolává námitky s ohledem na systém společné organizace trhu a nehrozí, že by těmito opatřeními byly dotčeny podmínky obchodu v rozsahu, který by byl v rozporu se společným zájmem, a vyvodila z toho, že se na ně může vztahovat odchylka stanovená v čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU. Komise ve dvou pozdějších rozhodnutích přijala obdobné stanovisko. Všechna tato rozhodnutí byla předmětem žalob na neplatnost podaných jak Francouzskou republikou, tak dotčenými mezioborovými organizacemi, které jsou v současné době projednávány u Tribunálu.
35

Kromě toho by řešení, které by spočívalo v tom, že by identifikace navázání závisela na kritériích pro posouzení vycházejících z vnitrostátního hmotného práva, bylo v rozporu s cílem právní jistoty, jelikož by jednání osoby, ke kterému došlo v jiném členském státě, než je členský stát soudu rozhodujícího o žalobě, mohlo být pro účely stanovení příslušnosti podle čl. 5 bodu 3 nařízení č. 44/2001 kvalifikováno jako příčinná událost, či nikoli v závislosti na použitelném právu. Toto řešení by tedy žalovanému neumožňovalo, aby přiměřeně předvídal, u kterého soudu může být žalován.
82

V této souvislosti postačí odkázat na ustálenou judikaturu, podle které se unijní právo hospodářské soutěže vztahuje na činnosti podniků (viz zejména rozsudek ze dne 7. ledna 2004, Aalborg Portland a další v. Komise, C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P a C-219/00 P, Recueil, s. I-123, bod 59), dále na to, že pojem „podnik“ musí být chápán jako pojem označující hospodářskou jednotku, i když z právního hlediska je tato hospodářská jednotka složena z více fyzických nebo právnických osob (viz zejména rozsudek ze dne 14. prosince 2006, Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio, C-217/05, Sb. rozh. s. I-11987, bod 40), a na to, že pokud taková hospodářská jednotka poruší pravidla hospodářské soutěže, musí nést za toto protiprávní jednání odpovědnost na základě zásady osobní odpovědnosti (výše uvedený rozsudek Akzo Nobel a další v. Komise, bod 56 a citovaná judikatura).
2

Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi O. A. Alarape a jejím synem O. A. Tijanim na jedné straně a Secretary of State for the Home Department (dále jen „Secretary of State“) na druhé straně, který se týkal rozhodnutí Secretary of State odmítnout jejich žádosti o získání práva trvalého pobytu ve Spojeném království na základě směrnice 2004/38.
11

Podle článku 4 tohoto rozhodnutí platí: „1. Každá žádost podaná na základě tohoto rozhodnutí musí být doplněna stručným popisem významných skutečností známých dožadující finanční zpravodajské jednotce. Finanční zpravodajská jednotka upřesní v žádosti způsob, jakým budou požadované informace využity. 2. Je-li žádost podána v souladu s tímto rozhodnutím, poskytne dožádaná finanční zpravodajská jednotka veškeré relevantní informace včetně dostupných finančních informací a požadovaných policejních údajů, aniž by bylo nezbytné podávat formální žádost podle použitelných úmluv nebo dohod platných mezi členskými státy. 3. Finanční zpravodajská jednotka může odmítnout sdělit informace, které by mohly narušit vyšetřování trestného činu vedené v dožádaném členském státu, nebo za výjimečných okolností, pokud by sdělení informací bylo zjevně nepřiměřené oprávněným zájmům fyzické nebo právnické osoby nebo dotčeného členského státu nebo by jinak nebylo v souladu se základními zásadami vnitrostátního práva. Každé odmítnutí poskytnout informace je třeba řádně vysvětlit finanční zpravodajské jednotce, která o ně žádá.“
28

Tento soud měl ve svém rozsudku za to, že zboží, které není zbožím Společenství a které je uvedeno v celním prohlášení za účelem propuštění do celního režimu tranzitu, má až do okamžiku propuštění celními orgány postavení „dočasně uskladněného zboží“, a že v důsledku toho nelze v projednávané věci uplatnit vůči společnosti Codirex ustanovení celního režimu tranzitu. Rechtbank te Haarlem s odkazem na rozsudek ze dne 15. září 2005, United Antwerp Maritime Agencies a Seaport Terminals (C-140/04, Sb. rozh. s. I-8245, body 35 až 39), rozhodl, že v období od dočasného uskladnění zboží až do jeho propuštění celními orgány za účelem tranzitu nemůže být Codirex, která nemohla se zbožím fyzicky nakládat, považována za celního dlužníka ve smyslu čl. 203 odst. 3 čtvrté odrážky celního kodexu.
2

Článek 13 směrnice o fúzích zní takto: „Mají-li zaměstnanci společnosti, která se účastní fúze, práva na účast za okolností stanovených v této směrnici a nestanoví-li vnitrostátní právo členského státu, ve kterém má společnost vzniklá přeshraniční fúzí sídlo, stejný rozsah účasti jako v dotyčných fúzujících společnostech, včetně zastoupení ve výborech dozorčí rady s rozhodovací pravomocí, nebo nestanoví-li toto právo stejný nárok na výkon takových práv pro zaměstnance podniků vzniklých přeshraniční fúzí, měla by být upravena účast zaměstnanců ve společnosti vzniklé přeshraniční fúzí a jejich zapojení do vymezení těchto práv. Přitom by měly být použity zásady a postupy stanovené v nařízení Rady (ES) č. 2157/2001 ze dne 8. října 2001 o statutu evropské společnosti (SE) [(Úř. věst. 294, s. 1)] a směrnici Rady 2001/86/ES ze dne 8. října 2001, kterou se doplňuje statut evropské společnosti s ohledem na zapojení zaměstnanců [(Úř. věst. L 294, s. 22, dále jen ‚směrnice o SE‘], avšak s výhradou změn považovaných za nezbytné v důsledku toho, že se společnost vzniklá fúzí bude řídit vnitrostátním právem členského státu, v němž má sídlo. Pro zamezení zbytečným průtahům při přeshraničních fúzích mohou členské státy v souladu s čl. 3 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/86/ES zajistit rychlé zahájení jednání podle článku 16 této směrnice.“
7

Ustanovení § 23 zákona o komunální spolupráci spolkové země Severní Porýní – Vestfálsko (Gesetz über die Kommunale Gemeinschaftsarbeit des Landes Nordrhein-Westfalen, dále jen „GkG NRW“) zní: „1) Obce a svazky obcí si mohou smluvně ujednat, že jedna ze smluvních stran převezme do své působnosti některé úkoly ostatních smluvních stran, nebo se zaváže takové úkoly pro ostatní smluvní strany vykonávat. 2) Převezme-li jedna ze smluvních stran do své působnosti některé úkoly ostatních smluvních stran, přechází na ni právo a povinnost k plnění těchto úkolů. Zaváže-li se jedna ze smluvních stran k výkonu úkolu pro ostatní smluvní strany, zůstávají jejich práva a povinnosti jakožto subjektu odpovědného za plnění úkolu nedotčena. 3) Ve smlouvě lze ostatním smluvním stranám vyhradit právo spolupůsobení při plnění nebo provádění úkolů; to se týká také zabezpečení personálu. 4) Ve smlouvě musí být stanovena přiměřená náhrada, která se zpravidla vypočítá tak, že musí být pokryty náklady vzniklé převzetím nebo provedením úkolu. 5) Není-li doba platnosti smlouvy omezena nebo činí-li více než 20 let, musí smlouva stanovit, za jakých podmínek a v jaké formě může být smluvní stranou vypovězena.“
2

Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi MA, BT a DA, třemi nezletilými osobami, které jsou státními příslušníky třetích zemí, a Secretary of State for the Home Department (dále jen „Secretary of State“), ve věci rozhodnutí Secretary of State nepřezkoumat jejich žádosti o azyl podané ve Spojeném království a navrhnout jejich přemístění do členského státu, ve kterém nezletilí podali svou první žádost o azyl.
20

Co se týče přezkumu námitek Secretary of State, článek 38 jednacího řádu SIAC stanoví: „(1) Vznese-li Secretary of State námitku podle čl. 36 odst. 5 písm. b) nebo článku 37, musí [SIAC] v souladu s tímto článkem rozhodnout, zda této námitce vyhoví, anebo ji zamítne. (2) [SIAC] musí nařídit jednání, aby Secretary of State a zvláštnímu advokátovi umožnila přednes ústních vyjádření […]. […] (5) Jednání na základě tohoto článku se konají v nepřítomnosti navrhovatele a jeho zástupce. (6) [SIAC] může námitce Secretary of State vyhovět, nebo ji zamítnout. (7) [SIAC] musí námitce předložené Secretary of State podle článku 37 vyhovět, má-li za to, že by zpřístupnění dotčených údajů odporovalo obecnému zájmu. (8) Vyhoví-li [SIAC] námitce, již předložil Secretary of State podle článku 37, musí: (a) zkoumat, zda je třeba Secretary of State nařídit, aby navrhovateli doručil shrnutí důvěrného materiálu, a (b) schválit shrnutí tohoto druhu k zajištění toho, aby neobsahovalo žádnou informaci ani jiné skutečnosti, jejichž zpřístupnění by odporovalo obecnému zájmu. (9) Zamítne-li [SIAC] námitku, již předložil Secretary of State podle článku 37, nebo Secretary of State nařídí, aby navrhovateli doručil shrnutí důvěrného materiálu, (a) Secretary of State není povinen sdělit tyto údaje nebo doručit toto shrnutí, avšak (b) pokud tak neučiní, může [SIAC] na jednání, na němž jsou Secretary of State a zvláštní advokát oprávněni předložit vyjádření, (i) v případě, že se domnívá, že by tyto či jiné údaje obsažené ve shrnutí mohly poškodit argumentaci Secretary of State nebo prospět navrhovateli, nařídit Secretary of State, aby se takovýchto údajů nedovolával ve svých argumentech nebo učinil ústupky či přijal jiná opatření v souladu s pokyny [SIAC], anebo (ii) ve všech ostatních případech nařídit Secretary of State, aby se v řízení nedovolával dotčeného materiálu, (popřípadě) materiálu, u něhož je vyžadováno vypracování shrnutí.“
16

Avšak poté, co dne 27. července 2011 vstoupilo v platnost prováděcí nařízení, přijaté na základě článku 78 celního kodexu, a dotčené zboží bylo propuštěno, provedl celní orgán kontrolu celního prohlášení po propuštění zboží, a to za účelem ověření správnosti údajů v něm uvedených. Po provedení kontroly JSD a dokumentů k němu přiložených celní orgán konstatoval, že tento dokument byl zanesen do celní evidence během období šetření zahájeného na základě nařízení č. 966/2010. Celní orgán tedy provedl opravu údajů uvedených v tomto dokumentu.
8

Oberlandesgericht Wien v tomto ohledu uvádí, že na rozdíl od toho, co stanoví § 219 odst. 2 ZPO, § 39 odst. 2 KartG vylučuje, aby soudce v případě nesouhlasu účastníků řízení povolil nahlédnout do spisu týkajícího se soudních řízení v oblasti hospodářské soutěže, a to i tehdy, když žadatel o nahlédnutí může oprávněně uplatnit právní zájem. Jinak řečeno, podle předkládajícího soudu v rakouském systému zákonodárce sám zvážil veřejný zájem spolkového orgánu pro hospodářskou soutěž na získání informací a na odhalení porušení práva hospodářské soutěže na straně jedné a zájem třetích osob na získání přístupu do spisů s cílem usnadnit si přípravu žalob na náhradu škody na straně druhé. Při tomto zvážení zájmů tak byla dána absolutní přednost prvnímu z těchto zájmů na úkor zájmu druhého. Z toho vyplývá, že i kdyby pouze jeden z účastníků řízení nedal svůj souhlas, soudce, který není oprávněn zvážit kolidující zájmy, je podle tohoto soudu povinen zpravidla odepřít nahlédnutí do spisu třetím osobám.
40

Právě proto Soudní dvůr rozhodl, že pokud má za tímto účelem k dispozici nezbytné informace o právním a skutkovém stavu, má vnitrostátní soud povinnost posoudit z úřední moci zneužívající povahu klauzule spadající do působnosti směrnice a odstranit tak nerovnováhu, která existuje mezi spotřebitelem a prodávajícím nebo poskytovatelem (viz zejména výše uvedené rozsudky Banco Español de Crédito, bod 42, a Banif Plus Bank, bod 22).
9

Článek 38 směrnice 2006/73 stanoví, že finanční nástroj, který není uveden v čl. 19 odst. 6 první odrážce směrnice 2004/39, se považuje za jednoduchý, jestliže nespadá do čl. 4 odst. 1 bodu 18 písm. c) této směrnice ani do bodů 4 až 10 oddílu C přílohy I posledně uvedené směrnice.
23

Rozhodnutím ze dne 8. února 2011 byla doba zajištění M. Arslana stanovena na 60 dnů, a to zejména s odůvodněním, že s ohledem na jeho chování v minulosti je možné mít za to, že bude rozhodnutí o vyhoštění mařit. V tomto rozhodnutí bylo uvedeno, že dotyčný vstoupil do schengenského prostoru nelegálně tak, aby se vyhnul hraničním kontrolám, a pobýval na území Rakouska a následně České republiky bez cestovního dokladu a víza. Toto rozhodnutí dále poukázalo na skutečnost, že se M. Arslan již v roce 2009 prokazoval na řeckém území padělaným cestovním pasem a následně byl vrácen zpět do země původu a byl zařazen do Schengenského informačního systému jako osoba se zákazem vstupu na území států schengenského prostoru v období od 26. ledna 2010 do 26. ledna 2013.
48

Žaloba Komise by mohla mít úspěch pouze tehdy, pokud by nařízení č. 1829/2003 Polské republice ukládalo splnění určitých povinností před 12. srpnem 2008. V kontextu projednávaného sporu by takové povinnosti konkrétně znamenaly, že se členské státy by musely zdržet přijímání právních předpisů, které by mohly ještě před nabytím své účinnosti vyvolat negativní účinky, jež jsou v rozporu s cíli tohoto nařízení (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 28. října 2010, Komise v. Malta, C-508/08, Sb. rozh. s. I-10589, bod 21). Je však nutné konstatovat, že Komise nijak nezaložila důvody uváděné na podporu své žaloby na existenci povinností, které vyplývají přímo z uvedeného nařízení.
20

Verwaltungsgericht Karlsruhe ve svém předkládacím rozhodnutí konstatuje, že podmínka bydliště dotčená v původním řízení se neuplatní na podporu na vzdělávání, které se uskutečňuje v Německu. Uvádí, že taková podmínka bydliště by mohla z důvodu nevýhod v osobním životě, dodatečných nákladů, jakož i případných zdržení, která s sebou přináší, odradit unijní občany od opuštění Německa za účelem studia v jiném členském státě. Tento soud má pochybnosti ohledně otázky, zda je odůvodněný požadavek, podle něhož žadatel o podporu musí prokázat, že před začátkem vzdělávání měl své bydliště v Německu po dobu alespoň tří let, a zamýšlí se nad tím, zda určitý stupeň integrace do společnosti tohoto členského státu, který posledně uvedený může legitimně vyžadovat, není ve věci v původním řízení nutné předpokládat již z důvodu, že žadatel, německý státní příslušník, byl svými rodiči vychováván v Německu a svou školní docházku tam plnil až do konce šesté třídy, kdy se ve věku dvanácti let přestěhoval se svojí rodinou z důvodu, že jeho otec využil práv vyplývajících z článků 45 SFEU a 49 SFEU. Podle uvedeného soudu kritérium spočívající na určitém datu a období tří let před začátkem vzdělávání v zahraničí může a priori jen stěží prokázat požadovanou integraci.
4

Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 562/2006 ze dne 15. března 2006, kterým se stanoví kodex Společenství o pravidlech upravujících přeshraniční pohyb osob (Schengenský hraniční kodex) (Úř. věst. L 105, s. 1) v bodě 3 odůvodnění stanoví: „Přijetí společných opatření pro překračování vnitřních hranic osobami a pro ochranu vnějších hranic by mělo odrážet schengenské acquis začleněné do rámce Evropské unie, zejména příslušná ustanovení Úmluvy k provedení Schengenské dohody [...] a Společné příručky (Úř. věst. 2002, C 313, s. 97).“
19

Za těchto podmínek se Supreme Court of the United Kingdom rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1) Platí v případě, kdy má – stejně jako v projednávané věci – zaměstnanec vůči převodci smluvní právo na to, aby se na něj vztahovaly podmínky, jež jsou pravidelně vyjednány a dohodnuty subjektem kolektivního vyjednávání jakožto třetí stranou, a povaha takového práva je vnitrostátním právem považována spíše za dynamickou než statickou ve vztahu mezi zaměstnancem a převádějícím zaměstnavatelem, že článek 3 směrnice [2001/23], vykládaný s ohledem na [výše uvedený rozsudek Werhof], a) vyžaduje, aby takové právo bylo chráněné a vymahatelné vůči nabyvateli v případě převodu, na nějž se vztahuje [tato] směrnice? nebo b) opravňuje vnitrostátní soudy k tomu, aby měly za to, že je takové právo chráněné a vymahatelné vůči nabyvateli v případě převodu, na nějž se vztahuje [uvedená] směrnice? nebo c) zakazuje vnitrostátním soudům, aby měly za to, že je takové právo chráněné a vymahatelné vůči nabyvateli v případě převodu, na nějž se vztahuje [tatáž] směrnice? 2) Za okolností, kdy členský stát splnil své povinnosti ohledně provedení minimálních požadavků článku 3 směrnice 2001/23, avšak kdy vyvstává otázka, zda je prováděcí opatření potřeba vykládat v tom smyslu, že jdou nad rámec těchto požadavků, a to způsobem, který je příznivý pro chráněné zaměstnance, neboť jim přiznává dynamická smluvní práva vůči nabyvateli, mohou soudy členského státu na výklad prováděcích právních předpisů uplatňovat vnitrostátní právo – samozřejmě pod podmínkou, že tento výklad není v rozporu s právem Společenství – nebo musí být pro takový výklad zvolen jiný přístup, a pokud ano, jaký? 3) Může v projednávané věci, kdy zaměstnavatel netvrdí, že by existence dynamického práva zaměstnance na kolektivně dohodnuté podmínky, která vychází z vnitrostátního práva, byla porušením práv zaměstnavatele podle článku 11 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod [podepsané v Římě dne 4. listopadu 1950], vnitrostátní soud uplatnit výklad TUPE, kterého se dovolávají zaměstnanci?“
33

Je totiž nesporné, že je na vnitrostátních soudech, které jsou jako jediné příslušné k posouzení skutkového stavu, aby s ohledem na okolnosti vlastní každému případu určily základní charakteristiky dotčeného plnění za účelem jeho kvalifikace z pohledu šesté směrnice (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 27. října 2011, Inter-Mark Group, C-530/09, Sb. rozh. s. I-10675, bod 32). Jelikož Soudnímu dvoru nepřísluší hledat řešení sporu v původním řízení, nechal toto na předkládajícím soudu a měl přitom na paměti, že není vyloučeno, že by mohly existovat i jiné důkazy než důkazy obsažené ve spise předloženém Soudnímu dvoru, které by byly s to prokázat, že v projednávaném případě byly naplněny všechny znaky nájmu ve smyslu článku 13 části B písm. b) šesté směrnice.