Věc C‑647/16

Adil Hassan

proti

Préfet du Pas-de-Calais

(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná tribunal administratif de Lille)

„Řízení o předběžné otázce – Nařízení (EU) č. 604/2013 – Určení členského státu příslušného k posuzování žádosti o azyl podané v některém z členských států státním příslušníkem třetí země – Řízení týkající se převzetí a přijetí zpět – Článek 26 odst. 1 – Přijetí a oznámení rozhodnutí o přemístění před souhlasem dožádaného členského státu s žádostí o přijetí zpět“

Shrnutí – rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 31. května 2018

Kontroly na hranicích, azyl a přistěhovalectví – Azylová politika – Kritéria a postupy pro určení členského státu příslušného k posuzování žádosti o mezinárodní ochranu – Nařízení č. 604/2013 – Řízení o převzetí nebo přijetí zpět – Přijetí a oznámení rozhodnutí o přemístění před souhlasem dožádaného členského státu s žádostí o přijetí zpět – Nepřípustnost

(Nařízení Evropského parlamentu a Rady č. 604/2013, čl. 26 odst. 1)

Článek 26 odst. 1 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 604/2013 ze dne 26. června 2013, kterým se stanoví kritéria a postupy pro určení členského státu příslušného k posuzování žádosti o mezinárodní ochranu podané státním příslušníkem třetí země nebo osobou bez státní příslušnosti v některém z členských států, musí být vykládán v tom smyslu, že brání tomu, aby členský stát, jenž jinému členskému státu, který považuje za příslušný k posouzení žádosti o mezinárodní ochranu podle kritérií stanovených v uvedeném nařízení, zaslal žádost o převzetí nebo přijetí zpět osoby uvedené v čl. 18 odst. 1 uvedeného nařízení, přijal rozhodnutí o přemístění a oznámil ho této osobě předtím, než dožádaný členský stát vyjádří výslovný či implicitní souhlas s touto žádostí.

Pokud by v tomto ohledu mělo být připuštěno, že rozhodnutí o přemístění může být oznámeno dotyčné osobě předtím, než dožádaný členský stát odpoví na žádost o převzetí nebo přijetí zpět, mohlo by to mít za následek, že tato osoba by byla nucena napadnout toto rozhodnutí podáním opravného prostředku ve lhůtě, která vyprší v okamžiku, kdy je dožádaný členský stát povinen poskytnout odpověď, či dokonce, jako ve věci v původním řízení, předtím, než k takové odpovědi dojde, a to vzhledem k tomu, že podle čl. 27 odst. 2 nařízení Dublin III přísluší členským státům stanovit lhůtu, v níž může dotyčná osoba uplatnit své právo na podání účinného opravného prostředku, což je jediná povinnost uložená tímto ustanovením, přičemž tato lhůta musí být přiměřená. Za těchto podmínek by dotyčná osoba byla případně nucena preventivně ještě předtím, než dožádaný členský stát odpoví na žádost o převzetí nebo přijetí zpět dotyčné osoby, podat podle čl. 27 odst. 1 nařízení Dublin III opravný prostředek proti rozhodnutí o přemístění nebo žádost o přezkum tohoto rozhodnutí. Navíc Soudní dvůr již rozhodl, že takový opravný prostředek nebo taková žádost o přezkum mohou být v zásadě podány pouze za situace, kdy dožádaný členský stát žádosti vyhověl (viz obdobě rozsudek ze dne 26. července 2017, Mengesteab,C‑670/16, EU:C:2017:587, bod 60).

Kromě toho, pokud jde o okolnost uvedenou v bodě 33 tohoto rozsudku, a sice že v takové situaci, jako je situace v původním řízení, je výkon rozhodnutí o přemístění pozastaven až do odpovědi dožádaného členského státu, pak stačí poukázat na to, že žádné ustanovení nařízení Dublin III takový odklad nestanoví. Proto by připuštění, že k oznámení takového rozhodnutí ve smyslu čl. 26 odst. 1 nařízení Dublin III může dojít před vyjádřením odpovědi dožádaným členským státem, znamenalo, že v právních řádech, které na rozdíl od režimu dotčeného v původním řízení nestanoví odklad výkonu takového rozhodnutí před vyjádřením odpovědi, by dotyčná osoba byla vystavena riziku přemístění do tohoto členského státu ještě předtím, než s tím tento stát vysloví souhlas. Navíc vzhledem k tomu, že cílem nařízení Dublin III je, jak bylo připomenuto v bodě 56 tohoto rozsudku, stanovit jasnou a proveditelnou metodu určení členského státu příslušného k posuzování žádosti o azyl, nelze připustit, že by se výklad čl. 26 odst. 1 uvedeného nařízení, kterým normotvůrce zamýšlel zvýšit ochranu práv dotyčné osoby, mohl lišit v závislosti na právní úpravě členských států zúčastněných na řízení o určení příslušného členského státu.

Podle stejné logiky, pokud jde o skutečnost, že francouzské právo neumožňuje správní zajištění dotyčné osoby před oznámením o rozhodnutí o přemístění této osobě, taková překážka, která – jak potvrzuje předkládající soud – vyplývá výlučně z vnitrostátního práva, nemůže zpochybnit výklad čl. 26 odst. 1 nařízení Dublin III, jak se uvádí v bodě 46 tohoto rozsudku. Ostatně z čl. 28 odst. 2 a 3 tohoto nařízení jasně vyplývá, že členské státy jsou oprávněny zajistit dotyčnou osobu předtím, než je dožádanému členskému státu předložena žádost o převzetí nebo přijetí zpět, jsou-li splněny podmínky stanovené tímto článkem, přičemž oznámení rozhodnutí o přemístění tedy nepředstavuje nezbytnou podmínku takového zajištění (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 15. března 2017, Al Chodor,C‑528/15, EU:C:2017:213, bod 25, jakož i ze dne 13. září 2017, Khir Amayry,C‑60/16, EU:C:2017:675, body 25 až 27, 30 a 31).

(viz body 59, 60, 64–67, 74, 75 a výrok)