STANOVISKO GENERÁLNÍ ADVOKÁTKY

VERICI TRSTENJAK

přednesené dne 24. dubna 2008 ( 1 )

Věc C-265/07

Caffaro Srl

v.

Azienda Unità Sanitaria Locale RM/C

„Obchodní transakce — Směrnice 2000/35/ES — Postup proti opožděným platbám — Vymáhání nesporných pohledávek“

I – Úvod

1. Předkládající soud se v projednávané věci táže, zda směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/35/ES ze dne 29. června 2000 o postupu proti opožděným platbám v obchodních transakcích (dále jen „směrnice 2000/35“) ( 2 ) brání vnitrostátním právním předpisům, na základě kterých se nucený výkon nesporných pohledávek vůči veřejné správě může uskutečnit až po uplynutí lhůty 120 dnů od doručení exekučního titulu veřejné správě.

2. Tato otázka byla položena v rámci řízení o výkonu rozhodnutí před Tribunale civile di Roma, které zahájila společnost Caffaro s.r.o. (dále jen „Caffaro“) proti komunálnímu podniku veřejného práva v Římě, Azienda Unità Sanitaria Locale RM/C (dále jen „USL“) na základě exekučního titulu, který Caffaro získala podle vnitrostátních právních předpisů, které provádějí směrnici 2000/35 do vnitrostátního práva.

II – Právní rámec

A – Právo Společenství

3. Čtvrtý bod odůvodnění směrnice 2000/35 uvádí: „Dne 29. května 1997 přijal Hospodářský a sociální výbor stanovisko k Zelené knize Komise o veřejných zakázkách v Evropské unii: Zkoumání cesty vpřed.“

4. Pátý bod odůvodnění směrnice 2000/35 stanoví: „Dne 4. června 1997 zveřejnila Komise akční plán pro jednotný trh, který zdůrazňuje, že opožděné platby stále více představují závažnou překážku pro úspěšné fungování jednotného trhu.“

5. Podle sedmého bodu odůvodnění směrnice 2000/35: „Podniky, zejména malé a střední, jsou zatíženy značnými administrativními a finančními břemeny, které jsou důsledkem nepřiměřeně dlouhých platebních lhůt a opožděných plateb. Tyto problémy jsou navíc hlavní příčinou platební neschopnosti, která je hrozbou životaschopnosti podniků a následně vede ke ztrátě mnoha pracovních míst.“

6. Devátý a desátý bod odůvodnění směrnice 2000/35 uvádějí: „9. Rozdíly mezi pravidly platebních operací a jejich praktickým prováděním v členských státech představují překážku řádného fungování vnitřního trhu. 10. Tyto skutečnosti vedou k podstatnému omezení obchodních transakcí mezi členskými státy. To je v rozporu s článkem 14 Smlouvy, protože podnikům má být umožněno obchodovat v rámci celého vnitřního trhu za podmínek, které zajišťují, že přeshraniční operace nemají za následek vyšší rizika než v případě tuzemského prodeje. Jsou-li tuzemské a přeshraniční operace prováděny podle značně odlišných pravidel, může dojít k narušení hospodářské soutěže.“

7. Patnáctý bod odůvodnění směrnice 2000/35 stanoví: „Tato směrnice pouze definuje pojem ‚exekuční titul‘, neupravuje však různé druhy výkonu rozhodnutí na základě tohoto titulu, ani podmínky, za nichž může být výkon rozhodnutí práva na základě tohoto titulu zastaven nebo odložen.“

8. Podle dvacátého druhého bodu odůvodnění směrnice 2000/35: „Tato směrnice musí upravovat veškeré obchodní transakce bez ohledu na to, zda jsou prováděny mezi soukromými nebo veřejnými podniky, nebo mezi podniky a orgány veřejné moci, s ohledem na skutečnost, že orgány veřejné moci provádějí značný počet plateb podnikům. Tato směrnice proto musí rovněž upravovat veškeré obchodní transakce mezi hlavními smluvními stranami a jejich dodavateli a subdodavateli.“

9. Dvacátý třetí bod odůvodnění směrnice 2000/35 uvádí: „Článek 5 této směrnice požaduje, aby vymáhání nesporných pohledávek bylo ukončeno v krátké době v souladu s vnitrostátními právními předpisy, nepožaduje však po členských státech, aby přijaly zvláštní řízení nebo konkrétním způsobem měnily své platné právní postupy.“

10. Článek 2 směrnice 2000/35, který obsahuje definice, v pátém odstavci stanoví: „‚exekučním titulem‘[se rozumí] jakékoli rozhodnutí, rozsudek, příkaz nebo platební rozkaz vydaný soudem nebo jiným příslušným orgánem, ať již k okamžité úhradě nebo platbě na splátky, který umožňuje věřiteli uplatnit svou pohledávku vůči dlužníkovi prostřednictvím výkonu rozhodnutí; zahrnuje rozhodnutí, rozsudek, příkaz nebo platební rozkaz, který je předběžně vykonatelný, a zůstává vykonatelný, i pokud proti němu dlužník uplatní opravný prostředek“.

11. Článek 5 směrnice 2000/35, nazvaný „Vymáhání nesporných pohledávek“, stanoví: „1. Členské státy zajistí, aby exekuční titul, bez ohledu na výši dluhu, mohl být získán zpravidla ve lhůtě 90 kalendářních dnů od podání žaloby věřitelem, nebo podání návrhu soudu, nebo jinému příslušnému orgánu, za předpokladu, že dluh nebo okolnosti řízení nejsou předmětem sporu. Tuto povinnost musí členské státy splnit v souladu se svými vnitrostátními právními a správními předpisy. 2. Vnitrostátní právní a správní předpisy musí stanovit stejné podmínky pro všechny věřitele usazené v Evropském společenství. 3. Lhůta 90 kalendářních dnů uvedená v odstavci 1 nezahrnuje: a) lhůtu pro doručení písemností; b) žádné prodlení způsobené věřitelem, jako je doba věnovaná opravě žaloby nebo návrhu. 4. Tímto článkem nejsou dotčena ustanovení Bruselské úmluvy o příslušnosti a výkonu rozhodnutí v občanských a obchodních věcech.“ ( 3 )

12. Článek 6 odst. 2 směrnice 2000/35 uvádí:

„Členské státy mohou zachovat nebo uvést v účinnost předpisy, které jsou pro věřitele výhodnější, než je nezbytné pro dosažení souladu s touto směrnicí.“

B – Italské právo

13. Směrnice 2000/35 byla provedena do italského práva legislativním nařízením č. 231 ze dne 9. října 2002 (dále jen „legislativní nařízení č. 231/2002“) ( 4 ). Článek 5 směrnice 2000/35 byl proveden článkem 9 legislativního nařízení č. 231/2002, který změnil několik ustanovení italského občanského soudního řádu ( 5 ) s cílem urychlit získání exekučního titulu pro vymáhání nesporných pohledávek.

14. Z předkládacího usnesení vyplývá, že řízení o získání exekučního titulu podle článku 641 občanského soudního řádu probíhá v Itálii takto: po podání návrhu soud přijme ve lhůtě třiceti dnů usnesení, jímž uloží dlužníkovi, aby zaplatil dluh. Doručení tohoto usnesení se uskuteční ve lhůtě přibližně deseti dnů. V usnesení je uvedeno, že dlužník musí zaplatit dluh ve lhůtě čtyřiceti dnů nebo v této lhůtě podat odpor. Pokud dlužník v této lhůtě nepodá odpor a nezaplatí dluh, věřitel získá po uplynutí této lhůty exekuční titul pro nucený výkon dlužné pohledávky. Věřitel musí předložit dlužníkovi exekuční titul, když se domáhá nuceného výkonu na základě tohoto titulu.

15. Nařízení s mocí zákona č. 669 ze dne 31. prosince 1996 ( 6 ) (dále jen „nařízení s mocí zákona č. 669/1996“), které bylo změněno zákonem č. 30 ze dne 28. února 1997 ( 7 ) a článkem 147 zákona č. 388 ze dne 23. prosince 2000 ( 8 ) (dále jen „zákon č. 388/2000“), obsahuje zvláštní ustanovení o nuceném výkonu rozhodnutí proti veřejné správě. Článek 147 zákona č. 388/2000 upravil lhůtu pro odklad výkonu rozhodnutí ze 60 na 120 dnů. Článek 14 nařízení s mocí zákona č. 669/1996, ve znění článku 147 zákona č. 388/2000, stanoví: „Státní správa a neziskové veřejné instituce ukončí postup vedoucí ke splnění soudních rozhodnutí a rozhodčích nálezů, které jsou vykonatelné a obsahují povinnost k zaplacení peněžní částky, do 120 dnů od doručení exekučního titulu. Před uplynutím této lhůty nemůže věřitel přistoupit k nucenému výkonu ani nelze provést úkony směřující k výkonu rozhodnutí.“

III – Skutkový stav, původní řízení a předběžná otázka

16. Věřitel, společnost Caffaro, zahájil u Tribunale ordinario di Roma řízení o nuceném výkonu proti dlužníkovi USL v souvislosti s nespornou pohledávkou vzniklou v rámci obchodní transakce. V řízení před vnitrostátním soudem získal věřitel exekuční titul podle legislativního nařízení č. 231/2002, které provádí směrnici 2000/35 do italského právního řádu. Exekuční titul byl dlužníkovi doručen dne 6. prosince 2004. Vzhledem k tomu, že výkon rozhodnutí byl proveden zabavením peněžních prostředků dlužníka, které měl v Banca di Roma, exekuční titul byl v tento den doručen rovněž bance. Zabavení bylo provedeno na žádost dlužníka dne 4. dubna 2005 dlužníkovi a Banca di Roma bylo v tento den oznámeno předvolání k soudu.

17. V rámci řízení o výkonu rozhodnutí bylo jednání, na které byl předvolán věřitel, dlužník a Banca di Roma, u níž měl dlužník své peněžní prostředky, stanoveno na 13. června 2006. Během jednání Banca di Roma potvrdila, že dlužník u ní má peněžní prostředky, a že zabavení bylo provedeno. Během tohoto jednání předkládající soud zjistil, že zabavení bylo provedeno před uplynutím lhůty 120 dnů od doručení exekučního titulu, která musí uplynout před začátkem nuceného výkonu proti veřejné správě. Konstatoval, že v tomto případě a v souladu s vnitrostátními právními předpisy by mohlo být zabavení prohlášeno za neplatné.

18. Předkládající soud si proto položil otázku, zda vnitrostátní právní předpisy, na základě kterých může být proveden nucený výkon proti veřejné správě až po uplynutí lhůty 120 dnů od doručení exekučního titulu veřejné správě, je v souladu se směrnicí 2000/35. Za těchto okolností předkládající soud rozhodl usnesením ze dne 21. května 2007 o přerušení řízení a předložení předběžné otázky Soudnímu dvoru. Otázka vnitrostátního soudu sice není zcela jasně formulována, nicméně s ohledem na veškeré údaje poskytnuté tímto soudem mohu vyjádřit tuto otázku takto: „Má být směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/35/ES ze dne 29. června 2000 o postupu proti opožděným platbám v obchodních transakcích vykládána v tom smyslu, že brání ustanovením vnitrostátního práva, jako je článek 14 nařízení s mocí zákona č. 669/1996, podle kterého věřitel, jenž má exekuční titul vztahující se k nesporné pohledávce, kterou má vůči veřejné správě a která představuje úhradu za obchodní transakci, nemůže zahájit řízení o výkonu rozhodnutí proti této správě před uplynutím lhůty 120 dnů ode dne doručení exekučního titulu této správě?“

IV – Řízení před Soudním dvorem

19. Předkládací usnesení bylo Soudnímu dvoru doručeno dne 4. června 2007. Caffaro, italská vláda a Komise předložily svá vyjádření v rámci písemné části řízení. Na jednání, které se konalo dne 13. března 2008, Caffaro, italská vláda a Komise poskytly informace ústně a odpověděly na otázky Soudního dvora.

V – Argumenty účastníků řízení

20. Caffaro se domnívá, že sporný vnitrostátní právní předpis, na základě kterého může být nucený výkon proti veřejné správě zahájen až po uplynutí lhůty 120 dnů ode dne doručení exekučního titulu této správě, je v rozporu se směrnicí 2000/35. Caffaro tvrdí, že lhůta 90 dnů pro získání exekučního titulu, jak je stanovena v článku 5 směrnice 2000/35, ztrácí takto svůj význam. Zdůrazňuje, že podle článku 1 se směrnice použije „na veškeré platby, které jsou úhradou za obchodní transakce“, a to – jak vyplývá z jejího dvacátého druhého bodu odůvodnění – u „vešker[ých] obchodn[ích] transakc[í] bez ohledu na to, zda jsou prováděny mezi soukromými nebo veřejnými podniky, nebo mezi podniky a orgány veřejné moci, s ohledem na skutečnost, že orgány veřejné moci provádějí značný počet plateb podnikům“. Vzhledem k tomu, že sporný vnitrostátní právní předpis zachází odlišně se soukromými a veřejnými subjekty, je podle společnosti Caffaro v rozporu se zněním a duchem směrnice 2000/35.

21. Italská vláda zdůrazňuje, že směrnice 2000/35 nestanoví lhůtu, ve které je nezbytné vymáhat dluh uvedený v exekučním titulu, a že použití směrnice na samotný nucený výkon je tak nejenom v rozporu s jejím zněním, ale rovněž v rozporu s jejím duchem. Z článku 5 a dvacátého třetího bodu odůvodnění směrnice 2000/35 vyplývá, že se tato směrnice týká výhradně řízení o získání exekučního titulu, a nikoli pozdější fáze výkonu exekučního titulu. Z definice exekučního titulu uvedené v článku 2 směrnice nelze ani vyvodit, že věřitel musí mít možnost vymáhat svoji pohledávku okamžitě po získání exekučního titulu. Podle italské vlády může zákaz nuceného výkonu proti veřejné správě před uplynutím lhůty 120 dnů představovat odklad nuceného výkonu ve smyslu patnáctého bodu odůvodnění směrnice. Italská vláda rovněž tvrdí, že, pokud se směrnice v tomto konkrétním případě má použít, nebrání vnitrostátnímu právnímu předpisu dotčenému v původním řízení. Tato právní úprava je podle italské vlády přípustná z naléhavých důvodů veřejného zájmu, jelikož předmětem odkladu nuceného výkonu je pouze zajištění dostatečného času pro získání nezbytných peněžních prostředků k zaplacení dluhu tak, aby činnost veřejné správy nebyla narušena nuceným výkonem.

22. Komise nejdříve přezkoumává přípustnost předběžné otázky a domnívá se, že otázka je přípustná. Podle ní může být řízení o nuceném výkonu považováno za řízení, ve kterém je soud, kterému byla věc předložena, povolán k rozhodnutí sporu a k vydání soudního rozhodnutí ve smyslu článku 234 ES, navzdory skutečnosti, že toto řízení není v zásadě určeno ke zjištění existence určitých práv, ale jeho předmětem je naopak výkon práv již existujících. V případě zabavení peněžních prostředků dlužníka, které jsou v držení třetích osob, soud příslušný ve vykonávacím řízení ukončí řízení o výkonu usnesením umožňujícím převod peněžních prostředků, které jsou v držení třetích osob, na věřitele, který v rámci výkonu rozhodnutí požaduje zaplacení pohledávky (ordinanza di assegnazione del credito). Podle Komise představuje toto usnesení soudní rozhodnutí. Vnitrostátní soud musí vždy kromě toho ověřit, zda při výkonu opatření zabavení byly dodrženy všechny formální požadavky. V případě protiprávnosti může prohlásit zabavení za neplatné, což je akt, který rovněž představuje soudní rozhodnutí.

23. Co se týče samotné předběžné otázky, Komise se domnívá, že sporný italský právní předpis není v souladu se směrnicí 2000/35. Tato směrnice se totiž týká všech obchodních transakcí, ať jsou uzavřeny s podniky nebo státními orgány, což je důvod, proč nemůže být se státními orgány zacházeno příznivěji. Podle Komise ztrácí lhůta pro získání exekučního titulu mimoto svůj smysl, pokud věřitel musí čekat 120 dnů po získání tohoto exekučního titulu na výkon rozhodnutí. Zdůrazňuje, že cílem směrnice je zajistit, aby věřitel mohl dosáhnout výkonu rozhodnutí bezprostředně po získání exekučního titulu.

VI – Posouzení generální advokátky

A – Přípustnost

24. Podle ustálené judikatury je třeba pro posouzení, zda předkládající orgán má povahu soudu ve smyslu článku 234 ES, vzít v úvahu několik kritérií, jako jsou zřízení na základě zákona, trvalost orgánu, závaznost jeho jurisdikce, použití právních předpisů orgánem ( 9 ), jakož i jeho nezávislost a nestrannost ( 10 ). Mimoto o soud ve smyslu článku 234 ES se jedná pouze tehdy, pokud před ním probíhá spor, a pokud vnitrostátní soud rozhoduje v řízení, v němž má být vydáno rozhodnutí soudního charakteru, nebo konečné rozhodnutí ve sporu ( 11 ). Otázkou, která vyvstává v tomto případě ve spojení s přípustností, je, zda je možno se domnívat, že vnitrostátní soud v této věci rozhoduje v řízení, v němž má být vydáno konečné rozhodnutí ve sporu přijetím rozhodnutí soudního charakteru.

25. V tomto případě se výkon rozhodnutí uskutečnil na základě exekučního příkazu vydaného v rámci zvláštního zrychleného řízení o výkonu rozhodnutí (procedimento di ingiunzione) ( 12 ). Z judikatury Soudního dvora jasně vyplývá, že pokud je předběžná otázka položena v rámci takového řízení, jako je řízení dotčené ve věci v původním řízení, je taková otázka přípustná ( 13 ). Soudní dvůr rovněž ve své judikatuře zdůraznil, že pro definici soudu ve smyslu článku 234 ES není nezbytné, aby řízení, které před ním probíhá, bylo kontradiktorní povahy ( 14 ). Vnitrostátní soud může předložit předběžnou otázku nezávisle na fázi, v níž se nachází řízení, které před ním probíhá ( 15 ).

26. Předběžná otázka je tudíž přípustná.

B – Posouzení předběžné otázky

27. Předkládající soud v projednávané věci se táže, zda směrnice 2000/35 brání vnitrostátnímu právnímu předpisu, na základě kterého může být nucený výkon nesporných pohledávek proti veřejné správě proveden až po uplynutí lhůty 120 dnů ode dne doručení exekučního titulu této správě. Článek 5 odst. 1 směrnice 2000/35 stanoví, že členské státy zajistí, aby exekuční titul, bez ohledu na výši dluhu, mohl být získán zpravidla ve lhůtě 90 kalendářních dnů od podání žaloby. Tento článek ukládá tedy lhůtu pro získání exekučního titulu, ale neobsahuje ustanovení, která by se týkala fáze následující po získání tohoto titulu. Lze si tedy položit otázku, zda fáze, která následuje po získání exekučního titulu, náleží do pravomoci Společenství. Ve své analýze zmíním nejdříve rozdělení pravomocí mezi Společenství a členské státy v rámci směrnice 2000/35, a poté přistoupím k výkladu ustanovení této směrnice.

1. Rozdělení pravomocí mezi Společenství a členské státy v rámci směrnice 2000/35

28. Směrnice neharmonizuje všechna pravidla upravující opožděné platby v obchodních transakcích, ale naopak upravuje pouze některá zvláštní pravidla zaměřená na postup proti těmto opožděním, a to úroky z prodlení v případě opožděné platby (článek 3), výhradu vlastnictví (článek 4) a vymáhání nesporných pohledávek (článek 5) ( 16 ). Směrnice proto představuje minimální harmonizaci ( 17 ) v oblasti postupu proti opožděným platbám a odkazuje v několika ustanoveních na použití vnitrostátních právních ustanovení.

29. Důvodem, proč směrnice 2000/35 harmonizuje mechanismus zamezení opožděným platbám pouze zčásti, je, že Společenství nemá pravomoc v oblastech, které směrnice neharmonizuje. V dvanáctém bodu odůvodnění je v tomto ohledu uvedeno, že tato směrnice nepřekračuje rámec toho, co je nezbytné pro zlepšení fungování vnitřního trhu, a že při jejím přijetí byla dodržena zásada subsidiarity. Je tedy důležité, aby výklad směrnice nepřekračoval meze pravomocí Společenství.

30. Soudní dvůr již ve své judikatuře vytyčil meze pravomocí Společenství v oblastech upravených touto směrnicí. Soudní dvůr tak rozhodl například ve věci Komise v. Itálie ( 18 ) v souvislosti s čl. 4 odst. 1 směrnice, který upravuje výhradu vlastnictví, že tento článek upravuje pouze možnost prodávajícího a kupujícího dohodnout se na doložce výhrady vlastnictví před dodáním zboží a možnost prodávajícího ponechat si vlastnické právo ke zboží až do úplného zaplacení ( 19 ), ale neupravuje otázku, zda je třeba potvrdit doložku výhrady vlastnictví na každé faktuře, která se týká pozdějších dodávek a má určité datum ( 20 ). Ve věci QDQ Media ( 21 ) Soudní dvůr rozhodl, že vzhledem k tomu, že směrnice 2000/35 nemá horizontální účinek, nemůže sama o sobě představovat základ povinnosti započítat náklady na právní zastoupení do nákladů věřitele na soudní řízení za účelem zaplacení dluhu, pokud taková povinnost není stanovena ve vnitrostátním právu. Generální advokát Maduro ve věci Telecom v. Deutsche Telekom ( 22 ) naproti tomu zastával názor, že pokud jde o čl. 3 odst. 1 písm. c) bod ii) směrnice 2000/35, který upravuje právo věřitele na úroky z prodlení, problém vymezení pravomocí nevzniká, protože tento článek neobsahuje žádný odkaz na právní řád členských států ( 23 ).

31. Proto je čl. 5 odst. 1 směrnice 2000/35, který je klíčovým ustanovením, jež musí Soudní dvůr vyložit v projednávané věci, důležitý z hlediska vymezení pravomocí mezi Společenství a členské státy. Již vývoj tohoto článku ukazuje jeho význam pro otázku vymezení pravomocí. V prvním návrhu směrnice 2000/35 ( 24 ) článek 5 stanovil, že členské státy „zavedou zrychlený postup vymáhání nesporných pohledávek“ ( 25 ). V rámci spolurozhodovacího řízení Rada konstatovala, že Společenství nemá pravomoc k tomu, aby mohlo požadovat od členských států zavedení nového postupu vymáhání nesporných pohledávek ( 26 ). Jelikož toto ustanovení mělo v každém případě velký význam pro postup proti opožděným platbám v obchodních transakcích, požadovala Rada jeho změnu v tom smyslu, že členské státy nemusí zavést nové postupy vymáhání nesporných pohledávek, ale musí spíše zajistit v rámci již existujících postupů, aby věřitel mohl zpravidla získat exekuční titul ve lhůtě 90 dnů od podání žaloby ( 27 ).

32. Směrnice 2000/35 je součástí norem Společenství, které mají vliv na vykonávací řízení členských států ( 28 ). Na úrovni Společenství bylo přijato již několik předpisů s takovým vlivem: nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti, uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech ( 29 ), nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 805/2004 ze dne 21. dubna 2004, kterým se zavádí evropský exekuční titul pro nesporné nároky ( 30 ), a nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1896/2006 ze dne 12. prosince 2006, kterým se zavádí řízení o evropském platebním rozkazu ( 31 ). Uvedená nařízení mají dopad výhradně na přeshraniční vykonávací řízení ( 32 ), ale nikoli na situaci, jako je situace v původním řízení, kdy se nucený výkon provádí uvnitř jednoho členského státu. Uvedená nařízení byla přijata na základě čl. 61 písm. c) ES ( 33 ), který umožňuje přijetí opatření v oblasti soudní spolupráce na základě článku 65 ES; tento článek umožňuje pouze přijetí opatření v oblasti soudní spolupráce, která mají přeshraniční účinky. V projednávaném případě je nicméně situace odlišná, protože tady jde o otázku vymezení pravomocí mezi Společenstvím a členskými státy, co se týče vykonávacích řízení, která probíhají uvnitř jednoho členského státu.

33. Na jedné straně je třeba pochopit to, že členské státy si chtějí ponechat ve své pravomoci část vykonávacích řízení, která se týkají výhradně výkonu rozhodnutí na jejich území. Vykonávací řízení je vyváženým systémem, v němž změna určitého prvku ovlivňuje rovněž ostatní prvky tohoto řízení. Členské státy nicméně na druhé straně musí, jak vysvětlím v další analýze, při provádění svých pravomocí v této oblasti dodržovat právo Společenství.

2. Výklad směrnice 2000/35

34. Jak již bylo uvedeno, čl. 5 odst. 1 směrnice 2000/35 stanoví, že exekuční titul pro vymáhání nesporných pohledávek musí být zpravidla získán ve lhůtě 90 kalendářních dnů od podání žaloby. Kdyby se tento článek vykládal pomocí striktního jazykového výkladu, vztahovala by se pravomoc Společenství na fázi získání exekučního titulu, zatímco následující fáze by spadala do pravomoci členských států ( 34 ). Domnívám se, že směrnice 2000/35 nicméně brání italskému právnímu předpisu, který stanoví odklad nuceného výkonu proti veřejné správě o 120 dnů po získání exekučního titulu ( 35 ). V projednávaném případě je třeba totiž vzít v úvahu nejprve cíl směrnice, a teleologický výklad bude tedy mít rozhodující význam pro odpověď na otázku položenou předkládajícím soudem ( 36 ). Směrnici je třeba vykládat způsobem, který zajistí její užitečný účinek ( 37 ).

35. Cílem směrnice 2000/35 je zabránit opožděným platbám v obchodních transakcích a odstranit tak překážky správného fungování vnitřního trhu vyplývající z takových opoždění ( 38 ). V této souvislosti pátý bod odůvodnění směrnice 2000/35 stanoví, že opožděné platby stále více představují závažnou překážku pro úspěšné fungování jednotného trhu. V devátém a desátém bodě odůvodnění je rovněž zdůrazněno, že obchodní vztahy mezi členskými státy jsou značně omezené v důsledku rozdílů mezi pravidly platebních operací a jejich praktickým prováděním v členských státech ( 39 ). Lhůta 90 dnů pro získání exekučního titulu pro vymáhání nesporných pohledávek, stanovená v čl. 5 odst. 1 směrnice 2000/35, je jedním z nástrojů sloužících k zamezení opožděných plateb.

36. Směrnice 2000/35 chce chránit především malé a střední podniky před opožděnými platbami. V sedmém bodě odůvodnění směrnice 2000/35 je tak uvedeno, že „podniky, zejména malé a střední, jsou zatíženy značnými administrativními a finančními břemeny“, které jsou důsledkem opožděných plateb, a že se jedná o „jednu z hlavních příčin platební neschopnosti, která je hrozbou životaschopnosti podniků“. Tyto podniky, které mají rozhodující význam pro hospodářský rozvoj ve Společenství ( 40 ), jsou nejvíce dotčeny opožděnými platbami, protože nemají dostatečné peněžní prostředky, aby se v takových případech dlouhodobě financovaly. Finančními zdroji malých a středních podniků jsou především krátkodobé úvěry, a tyto podniky často neodolají tlaku opožděných plateb, což je důvod, proč musí často prohlásit úpadek ( 41 ).

37. Cílem směrnice 2000/35 je zamezit opožděným platbám ve všech obchodních transakcích, dokonce i v těch transakcích, kdy dlužníky jsou orgány veřejné správy. To znamená, že jejím cílem je rovněž zamezit opožděným platbám v rámci veřejných zakázek, jak ukazuje čtvrtý bod odůvodnění této směrnice ( 42 ). Směrnice používá v této souvislosti pojem „orgán veřejné moci“, který vykládá široce; v čl. 2 odst. 1 klade „orgán veřejné moci“ na roveň „smluvní[mu] […] subjekt[u], jak je definován směrnicemi o veřejných zakázkách“ ( 43 ). Ze studie Komise o účinnosti právních předpisů Společenství v oblasti opožděných plateb ( 44 ) vyplývá, že vlády jsou ve skutečnosti v mnohých členských státech nejhoršími plátci ( 45 ). Včasná platba veřejných orgánů má tedy velký význam pro řádné fungování systému veřejných zakázek a v důsledku toho pro fungování společného trhu.

38. Sporný italský právní předpis stanoví, že exekuční titul proti orgánu veřejné správy, který byl právoplatně získán v souladu se směrnicí 2000/35 ve lhůtě 90 dnů, se nesmí vykonat ještě 120 dnů po doručení tohoto exekučního titulu orgánu veřejné správy. Na základě tohoto ustanovení se mohou v průběhu tohoto období uskutečňovat kroky nezbytné k tomuto výkonu, ale samotný nucený výkon nemůže začít. V praxi je účinkem tohoto ustanovení, jako kdyby bylo stanoveno, že věřitel získá exekuční titul ve lhůtě 210 dnů od podání žaloby nebo návrhu soudu nebo jinému příslušnému orgánu. Krátká lhůta 90 dnů pro získání exekučního titulu stanovená v čl. 5 odst. 1 směrnice 2000/35 ztrácí tak svůj smysl.

39. V tomto směru je třeba vykládat rovněž patnáctý bod odůvodnění směrnice 2000/35, který mezi jiným stanoví, že tato směrnice neupravuje podmínky, na základě kterých může být nucený výkon rozhodnutí exekučního titulu zastaven nebo odložen. Italská vláda tvrdí, že odklad nuceného výkonu proti veřejné správě představuje odklad výkonu rozhodnutí ve smyslu patnáctého bodu odůvodnění směrnice 2000/35. Nemohu souhlasit s tímto argumentem. Stejně jako v případě výkladu čl. 5 odst. 1, lze uvést také ohledně patnáctého bodu odůvodnění směrnice 2000/35, že členské státy mohou sice podle svého uvážení stanovit podmínky, za nichž může být výkon rozhodnutí zastaven nebo odložen, ale nemohou stanovit tyto podmínky způsobem, který by znemožnil účinné použití ustanovení směrnice. Tento výklad nijak nezasahuje do obecné pravomoci členských států stanovit ve vnitrostátním právu podmínky pro zastavení, nebo odložení výkonu rozhodnutí.

40. Článek 5 odst. 1 směrnice 2000/35 je součástí ustanovení, která odkazují na použití vnitrostátní právní úpravy. Z tohoto hlediska lze učinit srovnání s čl. 4 odst. 1 směrnice, který se týká otázky výhrady vlastnictví a kterým se Soudní dvůr zabýval ve věci Komise v. Itálie ( 46 ). Ve věci Komise v. Itálie ponechal Soudní dvůr vnitrostátnímu právu úpravu otázky, zda je nezbytné potvrdit doložku výhrady vlastnictví na každé faktuře, která se týká pozdějších dodávek a má určité datum. Ve světle výše uvedeného by snad bylo možné argumentovat, že úpravu otázky v projednávaném případě je třeba ponechat rovněž vnitrostátnímu právu. Problematiky v těchto dvou věcech se nicméně podstatně odlišují. Italské právní předpisy ve výše uvedené věci Komise v. Itálie upravovaly výhradně účinek doložky výhrady vlastnictví, a tedy stanovily jednu z charakteristik této doložky. Italský právní předpis v projednávaném případě nestanoví charakteristiky získání exekučního titulu, ale zbavuje jakéhokoliv smyslu krátkou lhůtu pro jeho získání.

41. Italský právní předpis je rovněž v rozporu s cílem směrnice 2000/35, protože zvýhodňuje orgány veřejné správy oproti podnikům. Tímto jednak znemožňuje účinnou ochranu především malých a středních podniků, a jednak brání včasným platbám v rámci veřejných zakázek. Italská vláda tvrdí, že zvýhodněné zacházení s orgány veřejné správy je odůvodněno naléhavými důvody veřejného zájmu, protože odklad nuceného výkonu rozhodnutí umožňuje řádné fungování veřejné správy. Tento argument nemůžou odůvodnit sporný vnitrostátní právní předpis. Prodloužením platební lhůty si orgány veřejné správy určitým způsobem půjčují peníze od svých věřitelů, které jim dluží již od uplynutí doby splatnosti dluhu. Věřitelé, tedy podniky, kterým orgány veřejné správy dluží peníze, se mohou rovněž dovolávat toho, že z důvodu opožděných plateb nemohou řádně pracovat a nemohou zaručit platební schopnost při své obchodní činnosti. Včasné obdržení plateb má zásadní význam pro tyto podniky, protože jim v případě nedostatku hotovosti hrozí úpadek, zatímco orgánům veřejné správy nic takového nehrozí. Kromě toho je třeba vzít v úvahu skutečnost, že na základě čl. 6 odst. 2 směrnice 2000/35 mohou členské státy zachovat nebo uvést v účinnost předpisy, které jsou pro věřitele výhodnější; z toho lze a contrario vyvodit, že pokud členský stát uvede v účinnost předpisy, které jsou výhodnější pro dlužníka, je tento akt v rozporu se směrnicí.

42. Je třeba poznamenat, že členské státy, a to dokonce i před uplynutím lhůty pro provedení směrnice, nejsou oprávněny přijmout předpisy, které by odporovaly cíli směrnice ( 47 ). V tomto ohledu poznamenávám, že Itálie prodloužila původní lhůtu 60 dnů pro odklad nuceného výkonu na 120 dnů, a to dne 23. prosince 2000, což bylo šest měsíců po přijetí směrnice 2000/35 ( 48 ) a ještě ve lhůtě pro provedení, která uplynula dne 8. srpna 2002 ( 49 ). Je možné tudíž označit jednání Itálie za obejití cíle směrnice, a tedy jednání in fraudem legis agere ( 50 ). Při samotném provedení směrnice se na základě čl. 249 odst. 3 ES členským státům ponechává volba forem a prostředků pro provedení, ale směrnice je nicméně pro ně závazná, pokud jde o výsledek, jehož má být dosaženo. Podle ustálené judikatury musí členské státy provést směrnici způsobem, který zaručí její užitečný účinek ( 51 ), a zajistí, že při jejím provedení budou dodrženy její cíle ( 52 ).

43. I když se doslovným výkladem čl. 5 odst. 1 směrnice 2000/35 dojde k závěru, že fáze, která následuje po získání exekučního titulu, nespadá do oblasti pravomocí Společenství, členské státy nemohou vykonávat své pravomoci způsobem, který by odporoval cíli stávající právní úpravy Společenství. Rozdělení pravomocí mezi Společenství a členské státy totiž neznamená, že členské státy mohou při výkonu svých pravomocí přijímat ustanovení, která by odporovala cíli směrnice. Členské státy musí na základě čl. 10 prvního pododstavce ES přijmout „veškerá vhodná obecná i zvláštní opatření k plnění závazků, které vyplývají z[e] […] smlouvy nebo jsou důsledkem činnosti orgánů Společenství“. Členské státy se musí rovněž na základě čl. 10 druhého pododstavce ES „[zdržet] jakýchkoli opatření, jež by mohla ohrozit dosažení cílů […] smlouvy“. Podobný požadavek dodržování práva Společenství se nachází v oblastech, které spadají do pravomocí členských států, jako například v oblastech přímých daní ( 53 ), systémů sociální ochrany ( 54 ) nebo vzdělávání ( 55 ).

44. Nakonec bych chtěla zdůraznit, že směrnice 2000/35 nemůže bránit spornému italskému právnímu předpisu v plném rozsahu, ale pouze v oblasti ratione materiae směrnice, a tudíž v situacích týkajících se nesporných pohledávek vyplývajících z obchodních transakcí. Směrnice se netýká jiných druhů pohledávek, a nemůže mít tudíž vliv na italské právní předpisy. Zjištění, že směrnice 2000/35 brání takovému právnímu předpisu, jako je právní předpis dotčený v původním řízení, nedává nicméně Společenství obecnou pravomoc k úpravě vykonávacího řízení bez přeshraničního aspektu.

VII – Závěry

45. S ohledem na výše uvedená zjištění navrhuji, aby Soudní dvůr rozhodl tak, že Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/35/ES ze dne 29. června 2000 o postupu proti opožděným platbám v obchodních transakcích musí být vykládána v tom smyslu, že brání ustanovením vnitrostátního práva, jako je článek 14 nařízení s mocí zákona č. 669/1996, podle kterého se věřitel, který získal exekuční titul pro vymáhání nesporné pohledávky dlužné ze strany veřejné správy na základě obchodní transakce, nemůže domáhat nuceného výkonu proti této správě před uplynutím lhůty 120 dnů od doručení exekučního titulu této správě.

( 1 ) – Původní jazyk: slovinština.

( 2 ) – Úř. věst. L 200, 8. 8. 2000, s. 35; Zvl. vyd. 17/01, s. 226.

( 3 ) – Konsolidované znění v Úř. věst. C 27, 26.1.1998, s. 3.

( 4 ) – Decreto Legislativo 9 ottobre 2002, n. 231, Úřední věstník Italské republiky č. 249 ze dne 23. října 2002. Viz, pokud jde o právní nauku například Kindler P., Umsetzung der EG-Zahlungsverzugsrichtlinie in Italien, Recht der Internationalen Wirtschaft č. 4/2003, s. 241.

( 5 ) – Codice di procedura civile, Úřední věstník Italské republiky č. 253 ze dne 28. října 1940 v pozměněném znění.

( 6 ) – Decreto-Legge 31 dicembre 1996, č. 669, Úřední věstník Italské republiky č. 305 ze dne 31. prosince 1996.

( 7 ) – Legge 28 febbraio 1997, č. 30, Úřední věstník Italské republiky č. 50 ze dne 1. března 1997.

( 8 ) – Legge 23 dicembre 2000, č. 388, Úřední věstník Italské republiky č. 302 ze dne 29. prosince 2000 – Supplemento Ordinario č. 219.

( 9 ) – Viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 30. června 1966, Vaassen-Göbbels, 61/65, Recueil, s. 377; ze dne 17. září 1997, Dorsch Consult, C-54/96, Recueil, s. I-4961, bod 23, a ze dne 19. září 2006, Wilson, C-506/04, Sb. rozh. s. I-8613, bod 48.

( 10 ) – Viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 11. června 1987, Pretore di Salò, 14/86, Recueil, s. 2545, bod 7; ze dne 21. dubna 1988, Pardini, 338/85, Recueil, s. 2041, bod 9; ze dne 29. listopadu 2001, De Coster, C-17/00, Recueil, s. I-9445, bod 17, a ze dne 19. září 2006, Wilson, C-506/04, Sb. rozh. s. I-8613, bod 48.

( 11 ) – Usnesení ze dne 5. března 1986, Greis Unterweger, 318/85, Recueil, s. 955, bod 4; rozsudky ze dne 19. října 1995, Job Centre, C-111/94, Recueil, s. I-3361, bod 9; ze dne 12. listopadu 1998, Victoria Film, C-134/97, Recueil, s. I-7023, bod 14, a ze dne 30. listopadu 2000, Österreichischer Gewerkschaftsbund, C-195/98, Reuceil, s. I-10497, bod 25.

( 12 ) – Procedimento di ingiunzione je upraveno články 633 až 656 italského občanského soudního řádu (Codice di procedura civile, Úřední věstník Italské republiky č. 253 ze dne 28. října 1940 v pozměněném znění). Viz konkrétněji k tomuto řízení Franco, G.. Guida al procedimento di ingiunzione, třetí vydání, Giuffrè Editore, Miláno 2001.

( 13 ) – Rozsudky ze dne 21. února 1974, Birra Dreher, 162/73, Recueil, s. 201, bod 3; ze dne 28. června 1978, Simmenthal, 70/77, Recueil, s. 1453, bod 9; ze dne 9. listopadu 1983, San Giorgio, 199/82, Recueil, s. 3595, bod 8; ze dne 15. prosince 1993, Ligur Carni a další, C-277/91, C-318/91 a C-319/91, Recueil, s. I-6621, bod 16; ze dne 3. března 1994, Eurico Italia a další, C-332/92, C-333/92 a C-335/92, Recueil, s. I-711, bod 11, a ze dne 17. května 1994, Corsica Ferries, C-18/93, Recueil, s. I-1783, bod 12.

( 14 ) – Rozsudky ze dne 3. března 1994, Eurico Italia a další, C-332/92, C-333/92 a C-335/92, Recueil, s. I-711, bod 11; ze dne 17. května 1994, Corsica Ferries, C-18/93, Recueil, s. I-1783, bod 12, a ze dne 19. října 1995, Job Centre, C-111/94, Recueil, s. I-3361, bod 9. Viz pokud jde o právní nauku například Wegener, B, v Calliess, C. Ruffert, M. (ed.). EUV/EGV. Das Verfassungsrecht der Europäischen Union mit Europäischer Grundrechtecharta. Kommentar, 3. vydání, Beck, Mnichov 2007, komentář k článku 234 ES, strana 2062, poznámka 52.

( 15 ) – Rozsudek ze dne 14. prosince 1971, Politi, 43/71, Recueil, s. 1039, bod 5; ze dne 21. února 1974, Birra Dreher, 162/73, Recueil, s. 201, bod 3; ze dne 28. června 1978, Simmenthal, 70/77, Recueil, s. 1453, body 8 a 9, a ze dne 9. listopadu 1983, San Giorgio, 199/82, Receuil, s. 3595, bod 8. Viz v nauce Gaitanides, C., v von der Groeben, H., Schwarze, J. (ed.), Kommentar zum Vertrag über die Europäische Union und zur Gründung der Europäischen Gemeinschaft, 6. vydání, Nomos, Baden-Baden 2003, 4. svazek, komentář k článku 234 ES, strana 1405, bod 53.

( 16 ) – Viz rozsudek ze dne 26. října 2006, Komise v. Itálie, C-302/05, Sb. rozh. s. I-10597, bod 23.

( 17 ) – Viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 26. října 2006, Komise v. Itálie, C-302/05, Sb. rozh. s. I-10597, bod 24; stanovisko generálního advokáta Madura ve věci Telekom v. Deutsche Telekom přednesené dne 18. října 2007 (C-306/06, dosud nezveřejněné ve Sbírce rozhodnutí, bod 35) a rozsudek ze dne 3. dubna 2008 v téže věci (dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 21). V právní nauce viz Mengozzi, P., I ritardi di pagamento nelle transazioni commerciali. L'interpretazione delle norme nakonali di attuazione delle direttive comunitarie, Cedam, Padova 2007, s. 1 až 4.

( 18 ) – Rozsudek ze dne 26. října 2006, Komise v. Itálie, C-302/05, Sb. rozh. s. I-10597.

( 19 ) – Tamtéž, bod 29.

( 20 ) – Tamtéž, bod 31. Viz v právní nauce například Montfort, C., Opposabilité de la clause de réserve et propriété, Revue Lamy droit des affaires, č. 14/2007, s. 59.

( 21 ) – Rozsudek ze dne 10. března 2005, QDQ Media, C-235/03, Sb. rozh. s. I-1937.

( 22 ) – Stanovisko generálního advokáta Madura přednesené dne 18. října 2007 ve věci Telecom v. Deutsche Telekom (C-306/06, dosud nezveřejněné ve Sbírce rozhodnutí).

( 23 ) – Viz výše zmíněné stanovisko generálního advokáta Madura ve věci Telecom v. Deutsche Telekom, bod 35. Soudní dvůr v rozsudku ze dne 3. dubna 2008 v této věci (C-306/06, dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí) nezdůrazňuje tento problém výslovně; pouze v bodě 21 uvádí, že směrnice 2000/35 nepředstavuje úplnou harmonizaci pravidel týkajících se opožděných plateb v obchodních transakcích.

( 24 ) – Návrh směrnice Evropského parlamentu a Rady o postupu proti opožděným platbám v obchodních transakcích, KOM(1998) 126 konečné (Úř. věst. C 168, 3.6.1998, s. 13; Zvl. vyd. 17/01 s. 226). Stejné znění článku 5 je rovněž ponecháno v pozměněném návrhu směrnice, KOM(1998) 615 konečné (Úř. věst. C 374, 3.12.1998, s. 4).

( 25 ) – Viz v právní nauce například Knapp, A., Das Problem der bewußten Zahlungsverzögerung im inländischen und EU-weiten Handelsverkehr, RabelsZ, č. 63/1999, s. 327.

( 26 ) – Společný postoj (ES) č. 36/1999 ze dne 29. července 1999 přijatý Radou, která rozhodla v souladu s postupem uvedeným v článku 251 Smlouvy o založení Evropského společenství s ohledem na přijetí směrnice Evropského parlamentu a Rady o postupu proti opožděným platbám v obchodních transakcích (Úř. věst. C 284, 6.10.1999, s. 1, bod (v) odůvodnění). V právní nauce viz, pokud jde o společný postoj, Lardeux, G., La lutte contre le petard de paiement dans les transactions commerciales: positron commune du Conseil no 36/1999 du 29 juillet 1999 en vue de l’adoption d’une directive concernant la lutte contre le petard de paiement dans les transactions commerciales, La semaine juridique. Entreprise et affaires, č. 35/2000, s. 1318.

( 27 ) – Výše zmíněný společný postoj Rady č. 36/1999, bod (v) odůvodnění.

( 28 ) – První krok byl v této oblasti podniknut přijetím Bruselské úmluvy ze dne 27. září 1968 o soudní příslušnosti a výkonu rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. L 299, 31.12.1972, s. 3; Zvl. vyd. 17/01 s. 226). Tato úmluva je prvním právním aktem členských států Společenství, který upravuje kompetenční spor mezi soudy členských států a výkon soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech. Poté, co vstoupila v platnost Amsterdamská smlouva, která svěřila Společenství nové pravomoci v oblasti soudní spolupráce v občanských věcech, přijala Rada nařízení (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti, uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. L 12, 16.1.2001, s. 1; Zvl. vyd. 19/04, s. 42). Toto nařízení nahradilo Bruselskou úmluvu pro všechny členské státy Společenství s výjimkou Dánska. Viz, pokud jde o pravomoc Společenství v této oblasti, například Heß, B., Die „Europäisierung“ des internationalen Zivilprozessrechts durch den Amsterdamer Vertrag – Chabcem und Gefahren, Neue Juristische Wochenschrift, č. 1/200, s. 23.

( 29 ) – Nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti, uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. L 12, 16.1.2001, s. 1; Zvl. vyd. 19/04 s. 42).

( 30 ) – Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 805/2004 ze dne 21. dubna 2004, kterým se zavádí evropský exekuční titul pro nesporné nároky (Úř. věst. L 143, s. 15; Zvl. vyd. 19/07, s. 38).

( 31 ) – Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1896/2006 ze dne 12. prosince 2006, kterým se zavádí řízení o evropském platebním rozkazu (Úř. věst. L 399, s. 1).

( 32 ) – Micklitz, H.-W. A Rott, P., Vergemeinschaftung des EuGVÜ in der Verordnung (EG) Nr. 44/2001, Europäische Zeitschrift für Wirtschftsrecht, č. 1/2002, s. 15, uvádí, že nařízení č. 44/2001 upravuje uznávání a výkon soudních rozhodnutí pocházejících z jiných členských států v občanských a obchodních věcech. Stadler, A., From the Brussels Convention to Regulation 44/2001: Cornerstones of a Euroepan law of civil procedure, Common Market Law Review, č. 6/2005, s. 1637, uvádí, že nařízení č. 44/2001 upravuje uznávání a výkon soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech mezi členskými státy. Rijavec, V., Postopek potvrditve Evropskega izvršilnega naslova, Podjetje in delo, č. 5/2007, s. 791, uvádí, že nařízení č. 805/2004 o evropském exekučním titulu představuje změnu v systému výkonu rozhodnutí na základě cizích soudních rozhodnutí. Sujecki, B., Das Europäische Mahnverfahren, Neue Juristische Wochenschrift, č. 23/2007, s. 1622, zdůrazňuje, že postup zavedený v nařízení č. 1896/2006 přeshraniční vymáhání nesporných pohledávek zjednodušuje a urychluje.

( 33 ) – U nařízení č. 44/2001 je právním základem kromě čl. 61 písm. c) rovněž čl. 67 odst. 1 ES a u nařízení č. 805/2004 rovněž čl. 67 odst. 5 ES.

( 34 ) – Tento názor je potvrzen studií Review of the effectiveness of European Community legislation in combating late payments, kterou v roce 2006 vypracovala pro Komisi advokátní kancelář Demolin, Brulard, Barthelemy, Hoche pod vedením Jeana Alberta a která je k dispozici na adrese http://ec.europa.eu/regulation/late_payments/doc/finalreport_en.pdf, s. 61, 170.

( 35 ) – Jelikož odpověď na položenou otázku není zcela jednoznačná, mohu označit tuto věc z hlediska teorie práva za „obtížnou věc“ („hard case“) jako protějšek k „jasné věci“ („clear case“). Viz v tomto smyslu Hart, H.L.A., The Concept of Law (s dovětkem vydaným Penelope A. Bulloch a Josephem Razem), 2. vydání, Clarendon Press, Oxford 1994, s. 307, který zdůrazňuje, že soudci mají v takových případech prostor pro uvážení, na základě kterého provádějí právo. Viz mimoto Dworkin, R., Hard Cases, Harvard Law Review, let. 88, 1975, s. 1075. Viz rovněž Alexy, R., A Theory of Legal Argumentation. The Theory of Rational Discourseas Theory of Legal Justification, Clarendon Press, Oxford 1989, s. 8, který také relativizuje pojem „jasný případ“, protože stupeň jeho jasnosti je ve skutečnosti pouze zdánlivý, neboť je vždy možné najít argumenty proti rozhodnutí v konkrétním případě.

( 36 ) – Viz například stanovisko generálního advokáta Madura ze dne 18. července 2007 ve věci Švýcarsko v. Komise (C-64/05 P, Sb. rozh. s. I-11389, bod 26), kde teleologický a systematický výklad dostaly přednost před doslovným výkladem, který nedával jasnou odpověď. Viz například rovněž Delnoy, P., Élements de méthodologie juridique, 2. vydání, Larcier, Brusel 2006, s. 93, který zdůrazňuje, že je třeba vykládat i jasný text, o němž můžeme učinit závěr, že pouhý doslovný výklad nestačí k správnému porozumění textu. Pechstein, M. a Drechsler, C., v Reisenhuber, K. (ed.), Europäische Methodenlehre. Handbuch für Ausbildung und Praxis, De Gruyter Recht, Berlin 2006, s. 171, zdůrazňují, že Soudní dvůr používá pravidelně teleologický výklad zejména pro zajištění dosažení cílů práva Společenství. Obdobně Reisenhuber, K., v Reisenhuber, K. (ed.), Europäische Methodenlehre. Handbuch für Ausbildung und Praxis, De Gruyter Recht, Berlin 2006, s. 261, zdůrazňuje, že při výkladu práva Společenství má teleologický výklad rozhodující význam. Viz například v souvislosti s výkladem směrnic rovněž Schmidt-Kessel, M., v Reisenhuber, K. (ed.), Europäische Methodenlehre. Handbuch für Ausbildung und Praxis, De Gruyter Recht, Berlin 2006, s. 404, 405.

( 37 ) – Viz v právní nauce k otázce užitečného účinku jakožto zásadě výkladu Pechstein, M., Drechsler, C., v Reisenhuber, K. (ed.), Europäische Methodenlehre. Handbuch für Ausbildung und Praxis, De Gruyter Recht, Berlin 2006, s. 172; Oppermann, T., Europarecht, 3. vydání, Beck, Mnichov 2005, s. 160, body 69 a 70.

( 38 ) – Viz v právní nauce například Hänlein, A., Die Richtlinie 2000/35/EG zur Bekämpfung von Zahlungsverzug im Geschäftsverkehr und ihre Umsetzung in Deutschland, Europäische Zeitschrift für Wirtschaftsrecht, č. 22/2000, s. 680; Schulte-Braucks, R., Zahlungsverzug in der Europäischen Union, Neue Juristische Wochenschrift, č. 2/2001, s. 104; Schulte-Braucks, R., Ongena, S., The Late Payment Directive – a Step towards an emerging European Private Law?, European Review of Private Law, č. 4/2003, s. 524; Milo, J. M., Combating Late Payment in Business Transactions: How a New European Directive Has Failed to Set a Substantial Minimum Standard Regarding National Provisions on Retention of Title, European Review of Private Law, č. 3/2003, s. 380. Pokud jde o směrnici 2000/35 viz rovněž Pandolfini, V., La nuova normativa sui ritardi di pagamento nelle transazioni commerziali. Commento al D.Lgs. 9 ottobre 2002, n. 231 Attuazione della direktiva 2000/35/ES relativa alla contro i ritardi di pagamento nelle transazioni commerciali, Giuffrè Editore, Miláno 2003, s. 1 až 3.

( 39 ) – Za účelem dosažení tohoto cíle byla směrnice přijata na základě článku 95 ES, který může být právním základem ustanovení práva Společenství pouze tehdy, pokud je jejich cílem účinně přispívat k vytváření a zlepšování podmínek fungování vnitřního trhu a odstraňování překážek volného pohybu zboží nebo služeb nebo zabránění narušení hospodářské soutěže. Není možné přijmout na tomto základě ustanovení, která mají pouze vedlejší účinek na zlepšení podmínek fungování vnitřního trhu. Viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 10. prosince 2002, British American Tobacco (Investments) a Imperial Tobacco, C-491/01, Recueil, s. I-11453, body 59 a 60; ze dne 6. prosince 2005, Spojené království v. Parlament a Rada, C-66/04, Sb. rozh. s. I-10553, body 59 a 64, a ze dne 12. prosince 2006, Německo v. Parlament a Rada, C-380/03, Sb. rozh. s. I-11573, bod 37. Viz rovněž mé stanovisko ze dne 15. listopadu 2007 ve věci Quelle (C-404/06, dosud nezveřejněné ve Sbírce rozhodnutí, bod 54). Viz v právní nauce například Kahl, W., v Calliess, C., Ruffert, M. (ed.), EUV/EGV. Das Verfassungsrecht der Europäischen Union mit Europäischer Grundrechtecharta. Kommentar, 3. vydání, Beck, Mnichov 2007, komentář k článku 95, s. 1262; Pipkorn, J., Bardenhewer-Rating, A., Taschner, H. C., v von der Groeben, H., Schwarze, J. (ed.), Kommentar zum Vertrag über die Europäische Union und zur Gründung der Europäischen Gemeinschaft, 6. vydání Nomos, Baden-Baden 2003, 2. svazek, komentář k článku 95, s. 1405, bod 7.

( 40 ) – Tato otázka je zdůrazněno například v rozhodnutích přijatých na zasedání Evropské rady v Bruselu ve dnech 23. a 24. března 2006, 7775/1/06 REV 1, s. 8, bod 28, která jsou k dispozici na adrese: http://www.consilium.europa.eu/ueDocs/cms_Data/docs/pressData/en/ec/89013.pdf.

( 41 ) – Studie Review of the effectiveness of European Community legislativ in combating late payments, kterou v roce 2006 připravila pro Evropskou komisi advokátní kancelář Demolin, Brulard, Barthelemy, Hoche pod vedením Jeana Alberta, je k dispozici na adrese: http://ec.europa.eu/entreprise/regulation/late_payments/doc/finalreport_en.pdf, s. 20.

( 42 ) – Čtvrtý bod odůvodnění směrnice 2000/35 odkazuje na stanovisko Hospodářského a sociálního výboru v „Zelené knize o veřejných zakázkách v Evropské unii: Zkoumání cesty vpřed“ (Úř. věst. C 287, 22.9.1997, s. 92; Zvl. vyd. 17/01 s. 226), ve které Hospodářský a sociální výbor mezi jiným upozorňuje na problém opožděných plateb v řízeních o zadání veřejných zakázek.

( 43 ) – Směrnice Rady 92/50/EHS ze dne 18. června 1992 o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek na služby (Úř. věst. L 209, 24. července 1992, s. 1; Zvl. vyd. 06/01 s. 315); směrnice Rady 93/36/EHS ze dne 14. června 1993 o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek na dodávky (Úř. věst. L 199, 9.8.1993, s. 1; Zvl. vyd. 06/02 s. 110); směrnice Rady 93/37/EHS ze dne 14. června 1993 o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek na stavební práce (Úř. věst. L 199, 9.8.1993, s. 54; Zvl. vyd. 06/02 s. 163) a směrnice Rady 93/38/EHS ze dne 14. června 1993 o koordinaci postupů při zadávání zakázek subjekty působícími v odvětví vodního hospodářství, energetiky, dopravy a telekomunikací (Úř. věst. L 199, 9.8.1993, s. 84; Zvl. vyd. 06/02 s. 194).

( 44 ) – Studie Review of the effectiveness of European Community legislativ in combating late payments, kterou v roce 2006 připravila pro Evropskou komisi advokátní kancelář Demolin, Brulard, Barthelemy, Hoche pod vedením Jeana Alberta, je k dispozici na adrese http://ec. europa.eu/entreprise/regulativ/late_payments/doc/finalreport_en.pdf.

( 45 ) – Studie Review of the effectiveness of European Community legislativ in combating late payments, kterou v roce 2006 připravila pro Evropskou komisi advokátní kancelář Demolin, Brulard, Barthelemy, Hoche pod vedením Jeana Alberta, je k dispozici na adrese http://ec. europa.eu/entreprise/regulativ/late_payments/doc/finalreport_en.pdf, s. 208.

( 46 ) – Rozsudek ze dne 26. října 2006, Komise v. Itálie, C-302/05, Sb. rozh. s. I-10597.

( 47 ) – Rozsudky ze dne 18. prosince 1997, Inter-Environnement Wallonie, C-129/96, Recueil, s. I-7411, bod 45; ze dne 8. května 2003, ATRAL, C-14/02, Recueil, s. I-4431, bod 58 a ze dne 10. listopadu 2005, Stichting Zuid-Hollandse Milieufederatie, C-316/04, Sb. rozh. s. I-9759, bod 42. Viz v právní nauce Lenaerts, K., Van Nuffel, P., Constitutional Law of the European Union, 2. vydání, Sweet & Maxwell, Londýn 2005, s. 768.

( 48 ) – Směrnice 2000/35 byla přijata dne 29. června 2000.

( 49 ) – Článek 6 odst. 1 směrnice 2000/35.

( 50 ) – Podle Digestum de Paulus 1, 3, 29. Kranjc, J., Latinski pravni reki, Cankarjeva založba, Lubjana 1998, s. 116. Kranjc cituje Pauluse, který uvádí, že rozdíl mezi porušením a obejitím zákona spočívá v tom, že porušení je jednání v rozporu se zákonem, zatímco obejití zákona je jednání sice zdánlivě v souladu se zákonem, ale ve skutečnosti obchází jeho smysl.

( 51 ) – Judikatura týkající se užitečného účinku směrnic je bohatá. K této otázce viz rozsudky ze dne 12. září 1996, Gallotti a další, C-58/95, C-75/95, C-112/95, C-119/95, C-123/95, C-135/95, C-140/95, C-141/95, C-154/95 a C-157/95, Recueil, s. I-4345, bod 14; ze dne 14. července 2005, Komise v. Německo, C-386/03, Sb. rozh. s. I-6947, bod 28; ze dne 4. července 2006, Adeneler a další, C-212/04, Sb. rozh. s. I-6057, bod 93; ze dne 13. prosince 2007, United Pan-Europe Communications Belgiím a další, C-250/06, Sb. rozh. s. I-11135, bod 45, a ze dne 18. prosince 2007, Laval un Partneri, C-341/05, Sb. rozh. s. I-11767, bod 80.

( 52 ) – Conti v tomto smyslu ve spojení se směrnicí 2000/35 tvrdí, že je třeba při provedení směrnice účinně zajistit její voluntas legis. Viz Conti, R., La direttiva 2000/35 sui ritardati pagamenti e la legge comunitaria 2001 di delega al Governo per la sua attuazione, Corriere giuridico, č. 6/2002, s. 815. Viz rovněž, pokud jde o užitečný účinek, Baron, F., a další, Union Européenne 2006–2007. Memento pratique Francis Lefebvre, Editions Francis Lefebvre, Levallois 2005, s. 19, bod 85; Lenaerts, K., Van Nuffel, P., Constitutional Law of the European Union, 2. vydání, Sweet & Mawwell, Londýn 2005, s. 531. Dosažení cílů ustanovení Společenství je pro členské státy výslednou povinností. Viz tak Schmidt, G., v von der Groeben, H., Schwarze, J., (ed.), Kommentar zum Vertrag über die Europäische Union und zur Gründung der Europäischen Gemeinschaft, 6. vydání, Nomos, Baden-Baden 2003, svazek 4, komentář k článku 249, s. 786, bod 38.

( 53 ) – Oblast přímých daní nespadá jako taková do pravomoci Společenství, ale členské státy musí v každém případě vykonávat své pravomoci v souladu s právem Společenství. Viz například rozsudek ze dne 14. února 1995, Schumacker, C-279/93, Recueil, s. I-225, bod 21; ze dne 21. listopadu 2002, X a Y, C-436/00, Recueil, s. I-10829, bod 32 a ze dne 11. března 2004, de Lasteyrie du Saillant, C-9/02, Recueil, s. I-2409, bod 44.

( 54 ) – V rozsudku ze dne 16. května 2006 ve věci Watts (C-372/04, Sb. rozh. s. I-4325, bod 92) Soudní dvůr například rozhodl: „I když je nesporné, že právo Společenství nezasahuje do pravomoci členských států uspořádat své systémy sociálního zabezpečení, a že při neexistenci harmonizace na úrovni Společenství je věcí právních předpisů každého členského státu určit podmínky poskytování dávek v oblasti sociálního zabezpečení, nic to nemění na tom, že při výkonu této pravomoci musí členské státy dodržovat právo Společenství, především ustanovení o volném pohybu služeb“. Viz rovněž rozsudky ze dne 12. července 2001, Smits a Peerbooms, C-157/99, Recueil, s. I-5473, bod 46, a ze dne 13. května 2003, Miller-Fauré a van Riet, C-385/99, Recueil, s. I-4509, bod 17.

( 55 ) – Soudní dvůr potvrdil v této souvislosti, že členské státy jsou sice příslušné ke stanovení obsahu výuky a organizace jejich vzdělávacích systémů, ale musí při provádění této pravomoci dodržovat právo Společenství. Viz například rozsudky ze dne 11. září 2007, Schwarz a Gootjes-Schwarz, C-76/05, Sb. rozh. s. I-6849, bod 70, a ze dne 23. října 2007, Morgan, C-11/06 a C-12/06, Sb. rozh. s. I-9161, bod 24.