ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
30.

Jedná se o procesní mechanismus, který maximálně posiluje tradiční jednotnou funkci kasačního opravného prostředku (to jest ochranu práva v objektivním smyslu, více než subjektivní zájmy účastníků sporu). K této funkci se „v zájmu práva“ přidává zakotvit do budoucna judikaturu, přestože bez konkrétních dopadů do původního řízení, jehož výsledek zůstane neměnný. Za předpokladu, že kasačnímu opravnému prostředku bude vyhověno, měl by být napadený rozsudek zrušen, pokud by to nemělo vliv na právní situaci účastníků řízení, která již byla definitivně určena soudem prvního stupně.
36.

S ohledem na výše uvedené mám za to, že úkony spočívající v pěstování složek chráněné odrůdy a sklizni jejích plodů nespadají do kategorií úkonů týkajících se složek odrůdy, jež jsou uvedeny v čl. 13 odst. 2 nařízení č. 2100/94. Držitel proto není oprávněn dovolávat se primárního odrůdového práva zavedeného tímto ustanovením vůči zemědělci, který takovéto úkony vykonal. Držitel se nicméně může dovolávat sekundárního odrůdového práva stanoveného v čl. 13 odst. 3 tohoto nařízení tak, aby ve vztahu k produktu sklizně zabránil provedení úkonů uvedených v odstavci 2 tohoto článku (jako je uvedení plodů do oběhu), pokud jsou splněny obě podmínky uvedené v odstavci 3 tohoto nařízení ( 21 ).
3.

Pozoruhodné přitom je to, že v projednávané věci jde „pouze“ o správné daňové zacházení v oblasti DPH, a nikoli o výši (polských) daňových příjmů. Pokud by byly služby poskytnuty stálé provozovně nacházející se v Polsku, pak by mohl korejský objednatel bezpochyby provést příslušný odpočet této DPH. Vyrobené zboží bylo totiž jako zdanitelné plnění prodáváno z Polska na evropském trhu. DPH by tak v každém případě ani nezpůsobila zátěž pro korejského objednatele, ani by nevedla ke zvýšení polských daňových příjmů.
66.

Vzhledem k tomu, že se uplatnění penále v celkové výši 10000 eur ukázalo jako neúčinné ani uložení penále ve vyšší částce, a to až 25000 eur, nemůže vést k tomu, že by bylo dosaženo sledovaného účinku, je podle tohoto soudu třeba uložit donucovací vazbu. To by znamenalo, že by bylo přihlédnuto k judikatuře Bundesverfassungsgericht (Spolkový ústavní soud) z roku 1999 ( 32 ), která počítá se zohledněním přísnějších donucovacích opatření existujících v německém občanském právu, avšak nebyla by vzata v úvahu judikatura téhož soudu z roku 1970 ( 33 ), která brání uplatnění donucovací vazby vůči veřejným činitelům. Tato překážka je podle předkládajícího soudu dána tím, že neexistuje jasný a přesný právní předpis splňující některé formální požadavky ve vztahu k těmto osobám. Ustanovení § 888 ZPO těmto požadavkům neodpovídá, a jak na jednání uvedla německá vláda v odpověď na otázku Soudního dvora, německé soudy vůči nim na tomto základě ostatně nepřijaly žádné opatření spojené se zbavením osobní svobody.
81.

V rámci případného opravného prostředku proti usnesení o výkonu rozhodnutí podle čl. 611fh odst. 2 KPK by tak mohla poukazovat na nepřiměřený zásah do svých práv z důvodu, že nemohla v Nizozemsku jednat. Posouzení takového zásahu a jeho přiměřenosti by mělo být provedeno v každém jednotlivém případě, a spadá proto do pravomoci soudů vykonávajícího státu.
63.

V projednávané věci daňové orgány odmítly osvobodit od daně dotčené služby, s výjimkou pořádání golfových turnajů, a to z důvodu, že nepatří mezi ty, které se Německo rozhodlo od daně osvobodit. Nelze tvrdit, že by tento konkrétní důvod sám o sobě překračoval rozsah prostoru pro uvážení přiznaného členským státům čl. 132 odst. 1 písm. m), neboť, jak jsem se již snažil vysvětlit, členské státy jsou v zásadě oprávněny určit, které konkrétní služby úzce související s provozováním sportu nebo tělesnou výchovou se rozhodnou osvobodit od daně. Spolek Golfclub se tedy nemůže přímo dovolávat tohoto ustanovení, ledaže – jak již bylo vysvětleno výše – by bylo s ohledem na cíle sledované Spolkovou republikou Německo při výkonu její diskreční pravomoci zřejmé, že tyto služby měly být považovány za služby nacházející se ve stejné situaci jako ty sportovní služby, které byly skutečně německými právními předpisy od daně osvobozeny. Posouzení tohoto však v konečném důsledku přísluší vnitrostátnímu soudu.
11.

Článek 75 směrnice 2007/64, zahrnutý v hlavě IV této směrnice, obsahuje ustanovení upravující případy neprovedení nebo nesprávného provedení platební transakce. Tento článek stanoví následující: „1. Je-li platební příkaz předložen plátcem, […] nese jeho poskytovatel platebních služeb vůči němu odpovědnost za správné provedení platební transakce, ledaže by mohl plátci, a tam, kde je to podstatné, i poskytovateli platebních služeb příjemce, prokázat, že poskytovatel platebních služeb příjemce částku platební transakce obdržel […]. V takovém případě nese poskytovatel platebních služeb příjemce vůči příjemci odpovědnost za správné provedení platební transakce. Pokud nese odpovědnost podle prvního pododstavce poskytovatel platebních služeb plátce, vrátí bez zbytečného odkladu částku neprovedené nebo nesprávně provedené platební transakce plátci a uvede, kde to přichází v úvahu, platební účet, z něhož byla částka odepsána, do stavu, v jakém byl, kdyby k nesprávně provedené platební transakci nedošlo. Pokud nese odpovědnost podle prvního pododstavce poskytovatel platebních služeb příjemce, dá částku platební transakce okamžitě k dispozici příjemci a případně připíše příslušnou částku ve prospěch platební[ho] účtu příjemce. 2. […] V případě neprovedené nebo nesprávně provedené platební transakce, za niž poskytovatel platebních služeb příjemce nenese odpovědnost podle prvního a druhého pododstavce, nese poskytovatel platebních služeb plátce odpovědnost vůči tomuto plátci. Pokud nese poskytovatel platebních služeb plátce odpovědnost v tomto smyslu, vrátí řádně a bez zbytečného odkladu částku neprovedené nebo nesprávně provedené platební transakce příjemci a platební účet, z něhož byla položka odepsána, uvede do stavu, v jakém by byl, pokud by k nesprávně provedené platební transakci nedošlo“.
36.

Pouhé rozhodnutí společnosti přemístit své sídlo do jiného členského státu proto ve státě, do něhož toto sídlo přemístila, nezakládá teritoriální vazbu, pokud jde o minulé zisky resp. ztráty, protože tyto vznikly v době daňového rezidenství v předchozím členském státě. Zohlednění zisků nebo ztrát, které vznikly před přemístěním sídla vedení, státem, do něhož bylo toto sídlo přemístěno, v sobě skrývá nejen nebezpečí, že zpochybní vyvážené rozdělení zdaňovacích pravomocí mezi členskými státy, nýbrž i to, že povede ke dvojímu zdanění nebo ke dvojímu odpočtu ztráty ( 20 ). Má-li stát, z něhož bylo sídlo přemístěno, zdaňovací pravomoc pro zisky (zejména pro skryté rezervy), nemůže tedy stát, do něhož bylo sídlo přemístěno, mít ani právo tyto zisky zdanit, ani povinnost tyto ztráty (které stojí oproti těmto skrytým rezervám) zohlednit. Nezohlednění ztrát, které vznikly dříve v zahraničí, je proto důsledkem zásady teritoriality, a vyplývá tedy již z judikatury Soudního dvora týkající se zdanění při odchodu.
145.

Zdráhám se přijmout takovou pejorativní domněnku o rozhodovacím procesu Komise. Naštěstí není nutné k tomuto v projednávané věci přistoupit. Dopis ze dne 19. prosince 2014 objasnil belgickým orgánům, že Komise chtěla vyslechnout RQ nikoliv za účelem dodržení jeho základního práva být vyslechnut, ale protože Komise chtěla být schopna „posoudit s plnou znalostí věci důsledky, které by takové zbavení imunity mohlo mít na nezávislost a fungování úřadu OLAF, a tím pádem i na zájmy Evropské unie ( 75 )“. Tribunálu byl tudíž předložen jasný důkaz o tom, že sama Komise měla za to, že by názory RQ byly relevantní a důležité pro přijetí odpovídajícího rozhodnutí o zbavení imunity. Na tomto základě se mi logicky zdá být nemožné dospět k jinému závěru, než že dodržení práva RQ být vyslechnut mohlo mít velmi věrohodně dopad na výsledek správního řízení, a tudíž i na rozhodnutí, které bylo nakonec přijato ohledně zbavení imunity. Nevyplývá z toho však, že by dotčená osoba musela prokázat, že by předmětné rozhodnutí bylo odlišné, pokud by její právo být vyslechnut bylo dodrženo.
81.

Předcházející úvahy lze shrnout tak, že pokud Komise nařídí navrácení protiprávní podpory, proti němuž nebyl podán žádný opravný prostředek, jediným úkolem vnitrostátních orgánů je provést toto rozhodnutí Komise. Tyto orgány tedy nemají žádnou posuzovací pravomoc, pokud jde o navrácení podpory ( 52 ). Vzhledem k neexistenci diskreční pravomoci vnitrostátního orgánu příjemce podpory, která byla poskytnuta protiprávně, nadále nesetrvává v nejistotě, jakmile Komise přijme rozhodnutí, kterým se tato podpora prohlašuje za neslučitelnou a nařizuje se její navrácení ( 53 ). Tak je tomu jak v případě jednotlivých podpor, tak v případě podpor poskytnutých v rámci režimu podpory ( 54 ). Zásada právní jistoty tedy nemůže bránit navrácení podpory z důvodu, že vnitrostátní orgány vyhověly rozhodnutí, kterým se nařizuje toto navrácení, se zpožděním, a to bez ohledu na to, v jaké délce byla stanovena promlčecí lhůta. V opačném případě by navrácení neoprávněně vyplacených částek bylo prakticky nemožné a ustanovení unijního práva týkající se státních podpor by byla zbavena veškerého užitečného účinku ( 55 ).
72.

Třicet sedm osob podalo kandidaturu, z nichž třicet tři bylo zkoumáno hodnotícím výborem. Ačkoli ministryně požádala o to, aby jí byl předložen seznam například dvaceti osob, mezi nimiž by si mohla vybrat, řídil se hodnotící výbor zněním zákona a předložil jí seznam obsahující jména patnácti nejlepších kandidátů, seřazených v pořadí podle zásluh, doplněný o velmi důkladnou analýzu postupu hodnocení. Ministryně si přála jmenovat několik jiných kandidátů na dotčená místa. Jelikož měla za to, že by měla být větší váha přikládána soudním zkušenostem, a s odvoláním na zákon o rovnosti šancí („zákon o rovnosti šancí č. 10/2008“) předložila výboru Parlamentu pro ústavní a kontrolní záležitosti („Constitutional and Supervisory Committee“ nebo„CSC“) seznam, který obsahoval pouze jedenáct úspěšných kandidátů vybraných hodnotícím výborem ( 47 ), přičemž čtyři další osoby byly sice kvalifikovanými kandidáty, kteří však nebyli vybráni ve výběrovém řízení ( 48 ). Ministryně nepožádala hodnotící výbor o nové hodnocení na základě takto změněných kritérií ( 49 ).
12.

Předkládající soud má nicméně pochybnosti ohledně souladu čl. 1 odst. 492 zákona č. 228/2012 se zásadami unijního práva. Jak totiž poznamenala Société Générale, čl. 1 odst. 492 zákona č. 228/2012 by mohl být v rozporu s články 18, 56 a 63 SFEU, a to ze dvou důvodů. Zaprvé daň zavedená tímto ustanovením zachází stejným způsobem s daňovými poplatníky, kteří jsou rezidenty, a těmi, kteří jsou nerezidenty, což může představovat diskriminaci. Kromě toho uvedená daň činí méně přitažlivými činnosti finančního zprostředkování pro společnosti-nerezidenty, a to jak samotným uplatněním daně, kterou stanoví, tak administrativní zátěží a ohlašovací povinností, které plynou z jejího uplatňování. Důsledkem této daně by bylo bránění přístupu uvedených produktů na trh odrazením nabídky i poptávky.
35.

Mám nicméně za to, že způsob, jakým je třeba vykládat nařízení č. 883/2004, by mohl být užitečný i pro lepší porozumění nařízení č. 1408/71, a to tím spíše, že toto nařízení bylo po určitou dobu nadále účinné ve státech ESVO ( 17 ), kde řidiči měli též pracovat během sporných období. Společný výklad ustanovení těchto dvou nařízení poskytnutý Soudním dvorem by mohl přinést užitečné pokyny pro jiné podobné věci, které spadají do působnosti jednoho z uvedených nařízení, což by umožnilo zajistit jejich jednotné uplatňování na území Unie a států ESVO ( 18 ). S ohledem na toto pozadí je třeba považovat první předběžnou otázku písmeno a), která žádá Soudní dvůr, aby se vyjádřil rovněž k výkladu nařízení č. 1408/71, za přípustnou.
Takový přístup by rovněž dalece přesahoval zásadu stanovenou Soudním dvorem ve věcech, jako je věc Dicu ( 37 ), konkrétně, že nárok pracovníka na placenou dovolenou za kalendářní rok by neměl být ohrožen událostmi, které jsou v zásadě nezávislé na jeho vůli. Stejně jako by pracovník neměl v tomto ohledu utrpět újmu z důvodu protiprávního jednání zaměstnavatele, které vedlo k rozvázání pracovního poměru, neměl by být především ani odměněn poskytnutím vyšší finanční náhrady za placenou dovolenou za kalendářní rok, než na jakou by měl nárok, pokud by s ním nikdy pracovní poměr rozvázán nebyl.
63.

Je pravda, že dohoda o spolupráci stanoví, že software mohou vyvíjet obě strany a že teoreticky by kterákoliv z nich mohla zůstat nečinná a očekávat příspěvek druhé strany. To, že k tomu dojde, je však – opakuji – vysoce nepravděpodobné, jelikož by to mohlo ohrozit poskytování veřejné služby, k němuž je povinna každá z nich. Takový přístup by činil samotnou dohodu o spolupráci, formálně mezi nimi uzavřenou, bezpředmětnou.
76.

Mám tudíž za to, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení tím, že v bodě 87 napadeného rozsudku rozhodl, že orgán oprávněný k uzavírání smluv neporušil právo být vyslechnut ve smyslu článku 41 Listiny, když v projednávaném případě odmítl předat HF zápisy ze slyšení svědků ve fázi před zahájením soudního řízení. Vzhledem k tomu, že rozhodnutí o zamítnutí žádosti HF o pomoc zasahuje do jejího právního postavení, mám za to, že se skutečnostmi, ze kterých Parlament vycházel při přijetí daného rozhodnutí, tedy výslechy svědků, měla být HF seznámena, přinejmenším v anonymizované podobě shrnutí, tak aby mohla být užitečně vyslechnuta ohledně těchto skutečností před přijetím rozhodnutí Parlamentu. Je třeba mít za to, že toto pochybení mohlo mít dopad na sporné rozhodnutí.
85.

Pracovněprávní vztah by však musel být vyloučen, kdyby smírčí soudci mohli svobodně rozhodovat o tom, kterými věcmi se budou zabývat. V tomto případě by mohli podobně jako advokáti do značné míry sami svobodně určit rozsah a dobu trvání své činnosti. Naproti tomu by nebylo problematické, kdyby smírčí soudci mohli předem uvést, že chtějí během určitého období převzít menší počet řízení. Pokud se tímto činnost nestane co do rozsahu čistě okrajovou a nevýznamnou, jedná se stále o pracovněprávní vztah pod vedením třetích osob. Vzhledem k tomu, že žádost o rozhodnutí o předběžné otázce a argumentace zúčastněných stran neobsahují v tomto ohledu žádné údaje, je na vnitrostátním soudu, aby přezkoumal tuto otázku.
190.

Nemůže to však znamenat, že za účelem přezkumu hospodářské soutěže ve skutečném rámci, který by nastal v případě, že by tyto dohody nebyly uzavřeny, je třeba v případě každé strany posoudit, s jakou pravděpodobností by měla úspěch v řízení týkajícím se patentového sporu probíhajícím mezi ní a majitelem patentu, nebo by uzavřela dohodu, jež by byla méně omezující co do hospodářské soutěže.
27.

S výhradou nezbytného ověření skutkového stavu vnitrostátním soudem mám za to, že se tato judikatura v projednávané věci použije. Zákon o boji proti drogové závislosti provádí rámcové rozhodnutí 2004/757 do vnitrostátního právního řádu. Článek 62 tohoto zákona vede k tomu, že na situace, které by jinak nespadaly do oblasti působnosti rámcového rozhodnutí, se použije totéž řešení, jako je řešení upravené unijním právem. Konkrétně čl. 62 odst. 2 tohoto zákona považuje trestné činy, jejichž předmětem je „značné množství omamných látek“, za závažné trestné činy. Mám za to, že tento pojem představuje provedení pojmu „velké množství drog“ ve smyslu čl. 4 odst. 2 písm. a) rámcového rozhodnutí 2004/757 do vnitrostátního práva. Držení drog pro osobní spotřebu je upraveno a sankcionováno stejným způsobem jako držení, která spadá do oblasti působnosti čl. 2 odst. 1 písm. c) rámcového rozhodnutí.
15.

Rozhodnutím ze dne 6. dubna 2017 byla H. K. odsouzena Viru Maakohus (soud prvního stupně ve Viru, Estonsko) k odnětí svobody v délce dvou let za to, že se v období od 4. srpna 2015 do 1. února 2016 dopustila 8 krádeží potravin a jiných hmotných věcí v hodnotě od 3 do 40 eur, jakož i peněžitých částek ve výších mezi 5,20 a 2100 eur, za to, že použila bankovní kartu jiné osoby k výběru hotovosti z bankomatu, čímž způsobila této osobě škodu ve výši 3941,82 eura, a za to, že se dopustila násilí vůči účastníku soudního řízení ( 10 ).
20.

Předkládající soud má za to, že obviněný až do policejní kontroly dne 14. prosince 2017 o trestním příkazu, a tedy ani o zákazu řízení nevěděl. S ohledem na výše uvedené a vzhledem k pochybnostem, zda je vnitrostátní právní úprava použitelná na obviněného slučitelná s unijním právem, rozhodl se uvedený soud přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1) Má být právo Evropské unie, zejména směrnice 2012/13, jakož i články 21, 45, 49 a 56 SFEU, vykládáno v tom smyslu, že brání právní úpravě členského státu, která umožňuje nařídit v trestním řízení, pouze proto, že obviněný nemá bydliště v tomto, nýbrž v jiném členském státě, aby obviněný musel jmenovat pro doručení trestního příkazu, který je mu adresovaný, zmocněnce pro doručování písemností, s následkem, že se trestní příkaz stane pravomocným, a tím je splněna právní podmínka pro trestnost pozdějšího jednání obviněného (‚Tatbestandswirkung‘), i když obviněný o trestním příkazu ve skutečnosti nevěděl a skutečné sdělení trestního příkazu obviněnému není zajištěno obdobným způsobem, jak by tomu bylo při doručení trestního příkazu v případě, pokud by obviněný měl bydliště v členském státě? 2) Pro případ, že na první otázku je třeba odpovědět záporně: má být právo Evropské unie, zejména směrnice 2012/13, jakož i články 21, 45, 49 a 56 SFEU vykládáno v tom smyslu, že brání právní úpravě členského státu, která umožňuje nařídit v trestním řízení, pouze proto, že obviněný nemá bydliště v tomto, nýbrž v jiném členském státě, aby obviněný musel jmenovat pro doručení trestního příkazu, který je mu adresovaný, zmocněnce pro doručování písemností, s následkem, že se trestní příkaz stane pravomocným, a tím je splněna právní podmínka pro trestnost pozdějšího jednání obviněného (‚Tatbestandswirkung‘), a při stíhání tohoto trestného činu je obviněnému uložena subjektivně větší povinnosti starat se o to, aby se o trestním příkazu skutečně dověděl, než jak by tomu bylo v případě, že by obviněný měl bydliště v tomto členském státě, takže je možné trestní stíhání z důvodu nedbalostního jednání obviněného?“
64.

Bod 58 napadeného rozsudku se zajisté jeví jako schválení závěrů ze sporného rozhodnutí („In the light of those various factors, it is necessary to uphold the Commission's conclusion that, in essence, the Slovak compulsory health insurance scheme had predominant social, solidarity and regulatory features“ ( 27 )), ve kterém Komise několikrát dospěla k závěru, že dotčené nehospodářské prvky jsou převažující. Z přidání výrazu „in essence“ (v podstatě) do textu tohoto bodu však podle mého názoru vyplývá, že tento závěr je schválen Tribunálem v rozsahu, v němž se týká existence těchto prvků, a nikoli důsledků, které tato existence způsobuje pro stupeň solidarity slovenského systému povinného zdravotního pojištění za účelem charakterizace činnosti vykonávané v tomto systému jako hospodářské.
29.

Odpověď na tuto otázku by byla kladná, pokud by odpočet daně nemohl být přiznán částečně, nýbrž jen globálně (vcelku) (viz oddíl B), nebo by v tomto ohledu nemohla existovat nesporná část nadměrného odpočtu, jak tvrdí zejména česká a španělská vláda (viz oddíl C). Pokud by tomu však tak nebylo, pak by princip neutrality v oblasti DPH mohl dokonce vyžadovat částečné vyměření a vyplacení nesporného nadměrného odpočtu daně v přiměřené lhůtě, jež by mohlo být omezeno nanejvýš z důvodů účinného boje proti podvodům (viz oddíl D).
30.

Pokud jde o stanovení peněžitých sankcí, Rumunsko, podporované Belgií, Francií a Polskem tvrdí, že způsob výpočtu sankcí podle čl. 260 odst. 2 a odst. 3 by neměl být stejný a že kritéria by měla být přizpůsobena druhu porušení podle čl. 260 odst. 3 SFEU. V projednávané věci má Rumunsko za to, že koeficient závažnosti je nepřiměřený, neboť se jedná o částečné provedení a Rumunsko v průběhu řízení spolupracovalo. Není také vhodné zohledňovat dobu trvání neplnění povinnosti podle čl. 260 odst. 3 SFEU a podpůrně by měl být použit den uvedený v odůvodněném stanovisku, neboť v tomto okamžiku Soudní dvůr posuzuje, zda členský stát splnil povinnosti ( 17 ). Pokud by Soudní dvůr uložil paušální částku, měla by být podstatně snížena a měla by odrážet okolnosti projednávané věci, jakož i chování Rumunska.
21.

V původním řízení Stichting Schoonzicht opakuje svůj argument, podle kterého je jednorázová oprava počátečního odpočtu daně provedená při prvním použití investičního majetku v rozporu s článkem 187 směrnice o DPH. Podle jejího názoru je nutné režim oprav podle článku 187 směrnice o DPH posuzovat nezávisle na ustanoveních článků 184 a 185 této směrnice. Článek 187 směrnice o DPH stanoví zvláštní režim pro investiční majetek, který nahrazuje obecný režim upravený v článcích 184 a 185. Podle článku 187 musí být oprava počátečního odpočtu daně u investičního majetku rozložena do několika let a na konci každého opravného roku lze opravit pouze poměrnou část počátečního odpočtu daně. Opravu podle článku 187 směrnice o DPH týkající se uvedených čtyř bytů lze provést nejdříve v daňovém přiznání za poslední čtvrtletí roku 2014, a to bez ohledu na to, zda tyto byty byly poprvé použity dříve během daného roku. Tato oprava se musí týkat pouze jedné desetiny odpočtu daně získaného v roce 2013.
76.

Z článku 26 odst. 1 písm. b) ÚPSD ( 60 ) totiž vyplývá, že letecký dopravce je povinen ověřovat dostatečnost požadovaných cestovních dokladů na letišti odletu a že pokud toto ověření neprovede, vystavuje se sankcím. Nicméně, jak uvedl v nedávné době generální advokát A. Pitruzzella ve svém stanovisku ve věci D. Z. ( 61 ), „stanovení těchto povinností a sankcí v rámci unijního nebo vnitrostátního práva však neznamená, že by letečtí dopravci, kteří provádějí kontroly cestovních dokladů cestujících před jejich nástupem do letadla na letišti členského státu odletu, aby se ujistili, že tito cestující mají doklady požadované pro vstup na území členského státu určení, měli být považováni za subjekty zastupující tento členský stát, ani že by tyto kontroly mohly být považovány za ‚hraniční kontroly‘ ve smyslu Schengenského hraničního kodexu nebo tím spíše, že by zaměstnanci, zástupci nebo pověřenci těchto dopravců byli považováni za ‚příslušníky pohraniční stráže‘ ve smyslu tohoto kodexu“ ( 62 ).
19.

V následujícím roce založil společnost Brompton Ltd s cílem uvádět své skládací jízdní kolo na trh ve spolupráci s nějakým větším podnikem, který by zajišťoval výrobu a distribuci. Avšak nenašel žádný podnik, který by o to měl zájem, takže pokračoval v činnosti sám.
19.

V této souvislosti je rozhodující zejména smysl a účel osvobození od daně podle článku 287 směrnice o DPH (k tomu viz níže bod A). Přitom je třeba vyjasnit, zda pronájem budovy představuje „operaci s nemovitostmi“ (k tomu viz níže bod B), a podle jakých kritérií musí být posuzován jako „vedlejší plnění“ ve smyslu čl. 288 první věty bodu 4 směrnice o DPH (k tomu viz níže bod C). Pokud by za použití těchto kritérií bylo nutno pronájem v konkrétním případě považovat za takovéto vedlejší plnění (k tomu viz níže bod D), žalobce by podle názoru předkládajícího soudu nepřekročil hranice obratu, které pro osvobození od daně stanoví článek 287 směrnice o DPH.