STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

M. POIARESE MADURA

přednesené dne 11. ledna 2006 1( )

Věc C‑343/04

Land Oberösterreich

proti

ČEZ, a. s.

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Oberster Gerichtshof (Rakousko)]

„Výklad čl. 16 odst. 1 písm. a) Bruselské úmluvy – Výlučná příslušnost pro řízení, ,jejichž předmětem jsou věcná práva k nemovitostem‘ – Žaloba na zabránění imisí způsobovaných zemědělskému hospodářství sousedící jadernou elektrárnou nacházející se na území státu, který není smluvním státem“

1. Jednoduché situace každodenního života jsou většinou považovány za situace, které vznáší snadno řešitelné právní otázky. To však neplatí, pokud jde o vztahy mezi sousedy. I když některé vztahy mezi sousedy poskytují příklady bratrství, které odůvodňují přísloví „lepší je blízký soused než vzdálený bratr“( ), nesmíme zapomínat, že sousedství, jak jednou poznamenal jeden vynikající právník, především „učí negativnímu bratrství: snášej se se svým sousedem a neškoď mu“, neboť souseda je „často obtížnější mít rád nebo jen nemít v nenávisti než vlastní příbuzné, kteří jsou jinde“( ). Tak vztahy mezi sousedy mnohdy dávají vzniknout choulostivým a často vášnivým právním sporům.

2. V této předběžné otázce, kterou položil Oberster Gerichtshof, se Soudní dvůr setkává s přímo klasickou situací, kdy se vlastník pozemku domáhá zabránění údajným účinkům emisí pocházejících ze sousedního pozemku na svůj pozemek. Skutečnost, že se oba dva uvedené pozemky nenachází na rakouském území a že údajné emise pocházejí z jaderné elektrárny, dává věci přeshraniční povahu a jistý stupeň obtížnosti.

3. Věc bude přezkoumána ve světle Úmluvy ze dne 27. září 1968 o příslušnosti a výkonu rozhodnutí v občanských a obchodních věcech( ) ve znění Úmluvy ze dne 9. října 1978 o přistoupení Dánského království, Irska a Spojeného království Velké Británie a Severního Irska( ), Úmluvy ze dne 25. října 1982 o přistoupení Řecké republiky( ), Úmluvy ze dne 26. května o přistoupení Španělského království a Portugalské republiky( ) a Úmluvy ze dne 29. listopadu 1996 o přistoupení Rakouské republiky, Finské republiky a Švédského království( ) (dále jen „Bruselská úmluva“ nebo „Úmluva“).

4. Otázka předložená Soudnímu dvoru se v zásadě týká toho, zda soudy v Rakousku, kde se údajně postižený pozemek nachází, jsou na základě čl. 16 odst. 1 písm. a) Úmluvy, který se týká „řízení, jejichž předmětem jsou věcná práva k nemovitostem“ příslušné rozhodovat o takové preventivní žalobě.

I – Skutkový stav v původním řízení, použitelné právní předpisy a otázka položená Soudnímu dvoru

5. Žalobkyně – rakouská země Land Oberösterreich (dále pouze „žalobkyně“ nebo „Horní Rakousy“) – vlastní pozemek na severu Horních Rakous, který je užíván pro zemědělské účely, včetně zkoušek souvisejících s pěstováním rostlin, a na kterém rovněž působí zemědělská škola. Žalovaným je český energetický podnik ČEZ a. s. (dále jen „ČEZ“), který provozuje jadernou elektrárnu Temelín na svém pozemku, který se nachází asi 60 km od pozemku žalobkyně.

6. Země Horní Rakousy jednající jako vlastník pozemku, který se snaží ochránit proti údajnému zásahu, podala dne 31. července 2001 žalobu proti ČEZ u Landesgericht v Linci. Domáhala se rozhodnutí, aby bylo ČEZ nařízeno odstranit údajné účinky emisí ionizujícího záření pocházející z pozemku, na kterém je provozována jaderná elektrárna Temelín, na pozemek žalobkyně, v rozsahu, v němž účinky na pozemek žalobkyně přesahují účinky, které je možno očekávat od jaderné elektrárny provozované v souladu s běžnými obecně uznávanými technologickými standardy.

7. Podpůrně se žalobkyně v zásadě domáhala, aby bylo žalované nařízeno odstranit nebezpečí způsobované ionizujícím zářením z jejího pozemku v rozsahu, v němž překračuje nebezpečí, které lze očekávat v důsledku normálního provozu jaderné elektrárny v souladu s běžnými obecně uznávanými technologickými standardy.

8. Žaloba byla podána u Landesgericht v Linci na základě § 364 odst. 2 rakouského občanského zákoníku, Allgemeines bürgerliches Gesetzbuch (dále jen „ABGB“), který stanoví, že: „[m]ajitel nemovitosti je oprávněn zakázat svému sousedovi, aby jej obtěžoval takovými imisemi pocházejícími z jeho pozemku, jako jsou odpadní vody, kouř, plyny, teplo, pachy, hluk, vibrace atd. v rozsahu, v němž přesahují v místních poměrech obvyklou úroveň a podstatně omezují místně obvyklé užívání nemovitosti. Přímé přivádění je bez zvláštního právního důvodu za jakýchkoliv okolností nepřípustné“.

9. Podle § 354 ABGB „[v]lastnictví je právo libovolně nakládat s podstatou věci a jejími plody a užitky a zabránit jiným osobám, aby tak činily“. Podle rakouského práva je osoba oprávněna chránit svůj majetek před zásahem jiných osob pomocí zápůrčí žaloby, která poskytuje žalobci určení neexistence jiných věcných práv k majetku a efektivně jej chrání proti protiprávnímu zásahu. Jak uvedl předkládající soud, žaloba na zabránění imisím (zvaná „Immissionsabwehrklage“) je podle § 364 odst. 2 ABGB považována za druh zápůrčí žaloby neboli „Eigentumsfreiheitsklage“, jejímž účelem je zajistit, aby nedocházelo k zásahům do vlastnictví nemovitého majetku.

10. Žalobkyně u Landesgericht v Linci uplatnila, že radioaktivní a ionizující záření jsou emise, na které se vztahuje § 364 odst. 2 ABGB, a že radiace vyzařující z jaderné elektrárny během jejího zkušebního provozu – a v každém případě radioaktivní kontaminace půdy, jejíž nebezpečí hrozí při běžném provozu nebo poruše elektrárny – přesahují obvyklou místní úroveň a trvale narušují běžné užívání půdy pro účely bydlení, výuky a zemědělství. Požadavky pro podání žaloby na zabránění imisím podle § 364 odst. 2 ABGB u Landesgericht v Linci byly tedy splněny a Landesgericht v Linci byl ve věci příslušný podle čl. 16 odst. 1 písm. a) Bruselské úmluvy.

11. Článek 16 odst. 1 písm. a) Bruselské úmluvy stanoví, že soudy smluvního státu, na jehož území se nemovitost nachází, mají bez ohledu na bydliště výlučnou příslušnost pro „řízení, jejichž předmětem jsou věcná práva k nemovitostem a nájem nemovitostí“. (neoficiální překlad)

12. ČEZ vznesla námitku územní nepříslušnosti z důvodu, že článek 16 Bruselské úmluvy nepředstavuje právní základ pro určení příslušnosti pro takovou žalobu na zabránění imisím, jako je Immissionsabwehrklage. Podle žalované patří taková žaloba do oblasti mimosmluvní odpovědnosti za škodu, a vztahuje se tedy na ni čl. 5 odst. 3 Bruselské úmluvy. Toto ustanovení stanoví, že:

„Osoba, která má bydliště na území smluvního státu, může být v jiném smluvním státě žalována:

[…]

3) ve věcech týkajících se deliktní nebo kvazideliktní odpovědnosti u soudu místa, kde došlo ke škodné události; […]“ (neoficiální překlad)

13. To představuje zvláštní úpravu soudní příslušnosti vůči obecné úpravě v článku 2 Úmluvy, podle kterého jsou „osoby, které mají bydliště na území některého smluvního státu bez ohledu na svou státní příslušnost žalovány u soudů tohoto smluvního státu“. (neoficiální překlad)

14. Podle žalované nejenže článek 16 musí být vykládán tak, že ve vztahu ke státům, které nejsou smluvními státy, nepřiznává příslušnost, pokud jde o žalobu na zabránění imisím, ale podle mezinárodního práva veřejného by navíc soudní příkaz k ukončení imisí vydaný rakouským soudem představoval nezákonný zásah do územní a soudní svrchovanosti České republiky a nebyl by na jejím území vykonatelný.

15. Landesgericht v Linci odmítl žalobu podanou žalobkyní. Měl za to, že výlučná příslušnost podle čl. 16 odst. 1 písm. a) Bruselské úmluvy musí být vykládána restriktivně. Podle tohoto soudu je tedy třeba pojem „řízení, jejichž předmětem jsou věcná práva k nemovitostem“, vykládat tak, že znamená, že musí být ovlivněn rozsah a existence vlastnictví a držby majetku, a věcná práva k nemovitostem tedy musí být předmětem sporu.

16. Nadto měl Landesgericht v Linci za to , že nemůže rozhodnout o žalobě, aniž by nejprve přezkoumal, zda tu nejde o úředně povolené zařízení ve smyslu § 364a ABGB. Podle tohoto ustanovení, které představuje výjimku z obecného pravidla v § 364 odst. 2 ABGB, „jsou-li přijatelnou úroveň přesahující imise způsobeny dolem nebo úředně povoleným zařízením na sousedním pozemku, je vlastník půdy oprávněn domáhat se v soudním řízení pouze náhrady škody, i když je škoda způsobena okolnostmi, které nebyly vzaty v úvahu při úředním povolení“. Takové přezkoumávání existence úředně povoleného zařízení by však podle Landesgericht v Linci představovalo závažný zásah do svrchovanosti České republiky.

17. Na základě odvolání žalobkyně odvolací soud částečně změnil toto rozhodnutí, když odmítl námitku nedostatku příslušnosti vnitrostátního soudu, kterou uplatnila žalovaná, s odůvodněním, že na takovou žalobu na zabránění imisím, jaká je upravena v § 364 odst. 2 ABGB, se také vztahuje čl. 16 Bruselské úmluvy.

18. Žalovaná proti tomuto rozhodnutí podala mimořádný opravný prostředek k Oberster Gerichtshof, který poté požádal Soudní dvůr o odpověď na následující předběžnou otázku:

„Je nutno pojem ,řízení, jejichž předmětem jsou věcná práva k nemovitostem‘ v čl. 16 odst. 1 písm. a) Úmluvy ze dne 27. září o příslušnosti a výkonu rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (dále jen ,Bruselská úmluva‘) vykládat tak, že zahrnuje (preventivní) žalobu na vydání soudního příkazu, podle § 364 odst. 2 Allgemeines bürgerliches Gesetzbuch (dále jen ,ABGB‘) (Obecný občanský zákoník), kterým se zakazují emise z pozemku na území sousedního státu – jenž není členským státem Evropské unie – které ovlivňují půdu ve vlastnictví žalobkyně (v tomto případě ionizující záření z jaderné elektrárny v České republice)?“

II – Posouzení

19. Historicky se v jednotlivých evropských vnitrostátních právních systémech vyvinuly různé právní nástroje pro řešení právních problémů vznikajících ze sousedských vztahů. Z toho vyplývá, že pokud takové vztahy mají přeshraniční povahu, jak je tomu v této věci, kdy se sousedící pozemky nacházejí na území dvou různých států, je právní složitost věci již od počátku ještě větší z hlediska možnosti sporu o příslušnost.

20. Úvodem připomínám, že nebylo ani uplatněno, ani prokázáno, že se žalobkyně v této věci v jakémkoliv relevantním ohledu liší od jakéhokoliv jiného soukromého podniku. Země Horní Rakousy nejedná jako nositel státní moci, ale výlučně jako vlastník pozemku na severu Horních Rakous, na kterém se nachází zemědělská škola. Totéž lze říct i o ČEZ. Skutečnost, že většina akcií ČEZ patří českému státu, proto není pro účely této věci relevantní. Je tedy zřejmé, že spor účastníků patří do věcné působnosti Úmluvy, neboť je občanskou věcí ve smyslu článku 1( ).

21. Další úvodní otázkou je vztah mezi použitím Bruselské úmluvy a jiných úmluv, které upravují soudní příslušnost pokud jde o náhradu škody ve zvláštní oblasti jaderné energie( ). Mezi tyto úmluvy patří Pařížská úmluva o odpovědnosti vůči třetím stranám v oblasti jaderné energie z roku 1960 a Vídeňská úmluva o občanskoprávní odpovědnosti za jaderné škody z roku 1963, jakož i Společný protokol týkající se uplatňování Vídeňské úmluvy a Pařížské úmluvy z roku 1988. I když Česká republika přistoupila k Vídeňské úmluvě a ke Společnému protokolu, není ani Vídeňská, ani Pařížská úmluva v této věci použitelná, jelikož Rakousko není smluvní stranou žádné z těchto úmluv( ).

22. Poslední úvodní otázkou, která je jádrem věci, je rozsah působnosti Úmluvy. Žalovaná v této věci totiž neměla v době zahájení řízení v Rakousku v roce 2001 bydliště ve smluvním státě. Česká republika se stala členským státem Evropské unie dne 1. května 2004( ). Článek 4 Úmluvy výslovně stanoví, že nemá‑li žalovaný bydliště na území některého smluvního státu, určuje se příslušnost soudů každého smluvního státu podle jeho vlastních právních předpisů. Článek 4 nicméně také z tohoto použití vnitrostátních předpisů o mezinárodní příslušnosti vylučuje případy výlučné příslušnosti stanovené v článku 16( ). Článek 16 tak má ústřední úlohu, jelikož poskytuje základ pro příslušnost podle Úmluvy, která by jinak nebyla možná, neboť žalovaná nemá bydliště ve smluvním státě.

23. V tomto ohledu Soudní dvůr v nedávné době rozhodl v rozsudku ve věci Owusu, že „pravidla Bruselské úmluvy o výlučné příslušnosti […] se mohou taktéž použít na právní vztahy dotýkající se pouze jednoho smluvního státu a jednoho či více třetích států. Tak je tomu, pokud jde o článek 16 Bruselské úmluvy, v případě sporů ohledně věcných práv k nemovitostem nebo nájmu nemovitostí mezi osobami, jež mají bydliště ve státě, který není smluvním státem, a týkají se nemovitosti ve smluvním státě“( ). V rozsahu, v němž čl. 16 odst. 1 písm. a) poskytuje smluvním státům společný a jednotný základ pro výlučnou příslušnost pro věcné žaloby, musí jeho použití logicky vyloučit použití odchylných souběžných vnitrostátních pravidel o příslušnosti pro věcné žaloby( ).

24. Pokud by si smluvní stát, který není příslušný projednávat věcnou žalobu ve smyslu čl. 16 odst. 1 písm. a), mohl legitimně podle svého vnitrostátního práva nárokovat takovouto příslušnost projednávat věcnou žalobu, poté vydat konečné rozhodnutí a nakonec očekávat, že toto rozhodnutí bude uznáno v jiném smluvním státě, vedlo by to k právě takovému druhu sporů o příslušnost, který má čl. 16 odst. 1 písm. a) řešit. Použití, vedle čl. 16 odst. 1 písm. a), souběžného odlišného vnitrostátního právního ustanovení přiznávajícího výlučnou příslušnost pro věcné žaloby by bylo zřejmě na újmu užitečnému účinku Úmluvy( ). Navíc by bylo jednoznačně v rozporu s jednotným a závazným rozdělením výlučné příslušnosti mezi smluvními státy( ) a se zásadou právní jistoty, která je jedním ze základů Úmluvy( ).

25. Každý jiný výklad by kromě toho měl zvláště nepředvídatelné důsledky na projednávanou věc. Pokud by rakouské soudy mohly vydat rozhodnutí na základě souběžných vnitrostátních pravidel přiznávajících mezinárodní příslušnost pro věcné žaloby a v České republice byl žádán jeho výkon a uznání, vznikl by spor ohledně uznání a výkonu tohoto rozhodnutí. Takový spor dvou států, které jsou nyní oba členskými státy, by nepatřil do rozsahu působnosti režimu právní úpravy Společenství o volném pohybu soudních rozhodnutí stanoveného Úmluvou a v nedávné době nařízením Rady (ES) č. 44/2001, které nyní zavazuje jak Rakousko, tak Českou republiku( ).

26. Nejdříve se zaměřím na výklad pojmu „řízení, jejichž předmětem jsou věcná práva k nemovitostem“ v čl. 16 odst. 1 písm. a) Úmluvy. Zadruhé se budu zabývat problémem kvalifikace takové žaloby, jako je Immissionsabwehrklage, ve světle jejího obsahu a účelu za účelem určení, zda patří do rozsahu působnosti čl. 16 odst. 1 písm. a), či nikoliv. Konečně se budu zabývat též důsledky provedené kvalifikace a vztahu mezi příslušností v oblasti věcných práv k nemovitostem podle čl. 16 odst. 1 písm. a) a zvláštní příslušností podle čl. 5 odst. 3 Úmluvy ve věcech týkajících se deliktní nebo kvazideliktní odpovědnosti.

A – Výklad pojmu „řízení, jejichž předmětem jsou věcná práva k nemovitostem“ ve smyslu článku 16

27. Soudní dvůr měl již příležitost k výkladu čl. 16 odst. 1 písm. a) Úmluvy a určení rozsahu působnosti tohoto režimu výlučné příslušnosti pro žaloby týkající se věcných práv k nemovitostem.

28. Soudní dvůr rozhodl zaprvé, že tento pojem musí být předmětem autonomního výkladu. Je tedy nezbytné najít definici „řízení, jejichž předmětem jsou věcná práva k nemovitostem“, která je „nezávislá“ na jakémkoliv rovnocenném pojmu ve smluvních státech( ), stejně jako to bylo nezbytné u ostatních důvodů výlučné příslušnosti stanovených v článku 16( ).

29. Zadruhé Soudní dvůr rozhodl, že tento pojem „nesmí být vyložen šířeji než vyžaduje účel tohoto výkladu“, neboť použití čl. 16 odst. 1 písm. a) „má za následek, že strany jsou zbaveny možnosti volby soudu, kterou by jinak měly, a v určitých případech jsou předvolány k soudu, který není soudem místa bydliště ani jedné z nich“( ).

30. Rozbor účelu režimu výlučné příslušnosti stanoveného v čl. 16 odst. 1 písm. a) zaujímá tedy ústřední úlohu ve výkladu tohoto pojmu s cílem určení jeho rozsahu působnosti. Tomuto aspektu se budu nyní věnovat. Následně se ve světle tohoto rozboru budu zabývat rozlišením mezi věcnými žalobami a osobními žalobami, které je ústřední při výkladu čl. 16 odst. 1 písm. a) a které Soudní dvůr přijal za účelem přesnějšího vymezení jeho rozsahu působnosti.

1. Účel výlučné příslušnosti stanovené v čl. 16 odst. 1 písm. a)

31. S ohledem na účel režimu stanoveného v čl. 16 odst. 1 písm. a) pro věcné žaloby Soudní dvůr již rozhodl, že „soudy místa, kde se nemovitost nachází, jsou nejlépe s to s ohledem na blízkost zjistit skutkový stav a uplatnit pravidla a zvyklosti, jimiž jsou obvykle pravidla a zvyklosti státu, na jehož území se nemovitost nachází“ ( ). Přiznání výlučné příslušnosti podle čl. 16 odst. 1 písm. a) se rovněž jeví podle judikatury Soudního dvora odůvodněné z důvodů „souvisejících s řádným výkonem spravedlnosti“( ), „jelikož žaloby týkající se věcných práv k nemovitostem často zahrnují spory vyžadující často ověření, šetření a znalecké posudky, které musí být provedeny na místě“( ).

32. Na základě tohoto teleologického přístupu Soudní dvůr dále specifikoval autonomní definici „řízení, jejichž předmětem jsou věcná práva k nemovitostem“. Takový pojem zahrnuje pouze „takové žaloby, které směřují k určení rozsahu, obsahu, vlastnictví nebo držby nemovitosti nebo existence jiných věcných práv k ní a k tomu, aby držitelům těchto práv byla zajištěna ochrana výsad, které vyplývají z jejich právního postavení“( ).

33. Komise, ČEZ a vláda Spojeného království se opírají o tyto důvody vycházející z blízkosti a řádného výkonu spravedlnosti a tvrdí, že řešení projednávané věci je poměrně snadné. Jelikož v této věci většina šetření a ověření za účelem určení, zda je jaderná elektrárna Temelín zdrojem radioaktivního a ionizujícího záření přesahujícího úroveň přijatelnou pro moderní elektrárny, musí být provedena v České republice, je odůvodnitelné mít za to , že se na Immissionsabwehrklage nevztahuje definice věcných žalob v čl. 16 odst. 1 písm. a), pokud je toto ustanovení vykládáno restriktivně( ). S těmito úvahami nesouhlasím ze dvou důvodů.

34. Zaprvé proto, že důvody týkající se blízkosti a řádného výkonu spravedlnosti nevyznívají pouze ve prospěch příslušnosti českých soudů. Jak uvedla země Horní Rakousy a polská vláda, takové důvody rovněž mohou svědčit ve prospěch příslušnosti rakouských soudů, které jsou blíže dotčené nemovitosti, a tedy mohou lépe analyzovat možný vliv emisí na ni.

35. Zadruhé nejsem přesvědčen, že režim výlučné příslušnosti pro věcné žaloby stanovený v čl. 16 odst. 1 písm. a) lze vysvětlit pouze důvody, které se týkají řádného výkonu spravedlnosti a konečně také blízkosti soudů státu, kde se nemovitost nachází.

36. Takové důvody jistě odůvodňují, že je soud místa, kde se nemovitost nachází, považován za nejblíže skutkovému stavu – i když, pokud jsou dotčeny dvě nemovitosti jako v této věci, není vždy jednoduché určit, který to je,– a je mu tedy přiznána příslušnost na prvním místě. Problém této teleologické analýzy spočívá v tom, že nestačí k objasnění výlučné povahy této příslušnosti. Jinými slovy, proč by podle Úmluvy měly soudy státu, kde se nemovitost nachází, mít s vyloučením všech ostatních příslušnost rozhodovat o vlastnictví a držbě nemovitostí, jakož i o možné existenci omezených práv k nemovitostem a o ochraně výsad plynoucích z těchto práv( )?

37. Argument, že šetření, ověření a vyšetřování nezbytně mohou být provedeny pouze v místě, kde se nemovitost nachází, nedává ve skutečnosti odpověď na tuto otázku. Existují skutečné možnosti spolupráce mezi soudy za účelem zjištění skutkového stavu věci v místě, kde se nemovitost nachází( ). Tyto argumenty blízkosti ke skutkovému stavu a řádného výkonu spravedlnosti jsou založeny na praktických důvodech jednoduchosti a účelnosti. Takové důvody jsou dostatečné pro objasnění režimu zvláštní příslušnosti( ), nikoliv však výlučné příslušnosti pro věcné žaloby, která brání soudům jakéhokoliv jiného státu projednávat tyto žaloby, i když má žalovaný v tomto státě bydliště.

38. Analýza důvodů objasňujících výlučnost příslušnosti v oblasti věcných práv není čistě akademickou záležitostí. Naopak, jak uznal Soudní dvůr, je zásadní pro určení přesného významu a rozsahu působnosti pojmu řízení týkajících se věcných práv k nemovitostem a konečně pro určení, zda taková žaloba jako Immissionsabwehrklage patří do rozsahu působnosti tohoto pojmu. Soudní dvůr by se podle mého názoru v tomto ohledu měl vyhnout vymezení rozsahu působnosti výlučné příslušnosti pro věcné žaloby podle čl. 16 odst. 1 písm. a) na základě důvodů, které nepostačují k odůvodnění výlučné povahy této příslušnosti.

39. Odůvodnění pro přiznání výlučné příslušnosti lze nalézt nejen v praktických úvahách o blízkosti skutkovému stavu, jednoduchosti a účelnosti pro řádný výkon spravedlnosti. Je rovněž úzce spojeno s normativní zásadou: tradiční svrchovaností každého smluvního státu kontrolovat, přiznávat a chránit věcná práva soukromých osob k nemovitostem, které se nacházejí na jeho území( ). Oblast práva upravujícího věcná práva týkající se nemovitostí je typickou oblastí, kde si stát, kde se nemovitost nachází, z naléhavých politických a hospodářských důvodů ponechává zákonodárnou pravomoc, která přirozeně zahrnuje i výlučnou příslušnost pro věcné žaloby( ). Právě na základě této zásady má každý smluvní stát monopol na příslušnost pro věcné žaloby upravený v čl. 16 odst. 1 písm. a)( ).

40. Podle mého názoru by rovněž bylo nedostatečné tvrdit, jak to činí někteří autoři, že je tento monopol na příslušnost poskytnutý Úmluvou odůvodněn pouhou skutečností, že rozhodnutí o věcných žalobách budou muset být vykonána ve státě, kde jsou vydána. Takové „praktické nezbytnosti“( ) jsou zajisté relevantní, ale jsou pouze jedním z mnoha aspektů odůvodnění výlučné příslušnosti stanovené v čl. 16 odst. 1 písm. a).

41. Soudní dvůr navíc v paralelním kontextu nájmů nemovitostí – na které se také vztahuje výlučná příslušnost podle č l. 16 odst. 1 písm. a) – uznal výlučnou příslušnost soudů místa, kde se nemovitost nacházela, i když rozhodnutí mělo být a priori vykonáno v jiném státě. Právě to je případ těch žalob na náhradu škody( ), na které Soudní dvůr vztáhl výlučnou příslušnost podle čl. 16 odst. 1 písm. a). Je tomu tak i v případě, že žalovaný má bydliště mimo území smluvního státu, kde se nemovitost nachází, a rozhodnutí musí být vykonáno v jiném státě, než je stát, kde se nemovitost nachází( ).

42. Podle mého názoru tedy, jelikož každý stát má obvykle výlučnou příslušnost kontrolovat organizaci, strukturu a rozsah věcných práv a jejich ochranu, bude logicky mít výlučnou příslušnost rozhodovat o takových právech a stanovit jejich hranice a omezení, pokud jde o nemovitosti na jeho území.

43. V tomto smyslu musíme chápat hlavní prvek výkladu Soudního dvora týkajícího se autonomního pojmu věcných žalob podle čl. 16 odst. 1 písm. a), podle kterého „soudy smluvního státu, kde se majetek nachází“, mají výlučnou příslušnost pouze pro žaloby „které směřují k určení rozsahu, obsahu, vlastnictví nebo držby nemovitého majetku nebo existence jiných věcných práv k němu a k tomu, aby držitelům těchto práv byla zajištěna ochrana výsad, které vyplývají z jejich právního postavení“( ).

2. Rozlišení mezi věcnými a osobními žalobami

44. Autonomní pojem „řízení, jejichž předmětem jsou věcná práva k nemovitostem“, nebyl vytvořen v právním vakuu. Odpovídá klasickému právnímu rozlišení mezi věcnými žalobami – tedy těmi, které jsou v čl. 16 odst. 1 písm. a) označeny jako „řízení, jejichž předmětem jsou věcná práva“ – a osobními žalobami, které se týkají řízení, jejichž předmětem jsou práva závazková. Toto rozlišení, dobře známé ve většině smluvních států, i když méně běžné právníkům common law( ), je v Úmluvě ústřední, zvláště v čl. 16 odst. 1 písm. a), a bylo výslovně přijato Soudním dvorem( ). Je potřeba do větších podrobností definovat praktický dosah monopolu na příslušnost vyplývajícího z čl. 16 odst. 1 písm. a) ve světle právě provedeného odůvodnění tohoto režimu výlučné příslušnosti.

45. Toto rozlišení je založeno na druhu práva, které je podstatné pro podání žaloby. Ve „věcné žalobě ve smyslu čl. 16 odst. 1“ žalobce tvrdí, že „má práva, která přímo souvisí s nemovitostí a působí vůči všem“( ). Bezprostředním předmětem těchto žalob je věcné právo jako panství nad věcí (res), které vylučuje každý neoprávněný zásah do vlastnictví. Naproti tomu osobní žalobou žalobce „směřuje pouze k prosazení práv“ proti určitým osobám( ). Taková práva mohou mít různé zdroje (smlouvu, delikt nebo kvazidelikt, kvazismlouvu atd.), ale v každém případě se právo vztahuje přímo k určité osobě nebo osobám, uvedeným v jeho zdroji( ).

46. Jak tomu v právu často bývá, toto rozlišení je snadnější zavést než uplatnit v praxi. Například v případě srovnání mezi osobní žalobou, která je založena na deliktní odpovědnosti, a věcnou žalobou je rozlišení poměrně snadné. Jádrem žaloby vyplývající z deliktní odpovědnosti je povinnost nahradit škodu nebo ukončit škodu působenou chováním osoby odpovědné za škodu. Deliktní odpovědnost je zdrojem, který dává vzniknout tomuto závazku, který, jako každý závazek, platí mezi určitými osobami, tedy osobou odpovědnou za škodu a poškozeným. Tak žaloba poškozeného, kterou se domáhá splnění tohoto závazku zaplatit náhradu škody nebo ukončit působenou škodu, je nezbytně namířena proti určité osobě, dlužníkovi, a je tedy osobní žalobou. Žaloba bude tedy osobní také v případě, jako ve věci Henkel( ), že se jedná o preventivní žalobu podanou za účelem zabránění hrozícímu protiprávnímu jednání a následnému vzniku škody poškozenému.

47. Naproti tomu je jádrem věcné žaloby namísto závazku, který by se týkal určitého dlužníka, věcné právo jako přímá moc nad věcí, která působí vůči všem. Pokud lze říci, že takové právo s sebou nese povinnost, je to pouze povinnost každého nezasahovat do tohoto práva bez souhlasu vlastníka. Ve věcném právu je ústřední panství vlastníka nad věcí. V osobním právu naopak závazkový právní vztah mezi určitými osobami( ).

48. Věcnou žalobou týkající se nemovitosti tedy žalobce uplatňuje věcné právo a domáhá se určení jeho rozsahu nebo předmětu, možných břemen, služebností nebo jiných omezení tohoto práva a ochrany nemovitosti proti jakémukoli zásahu, který je v rozporu s výsadami vlastními jeho právu. Osobní žalobou oproti tomu uplatňuje závazek, který ho váže k žalovanému, vycházející z určitého zdroje, například deliktní odpovědnosti. Právní nárok na náhradu škody je vyvozen právě z tohoto zvláštního vztahu, nikoliv ze samotného věcného práva. Podle ustálené judikatury Soudního dvora není pro použití čl. 16 odst. 1 písm. a) dostatečné, „aby se žaloba týkala věcného práva k nemovitosti nebo aby měla spojitost s nemovitostí: žaloba musí být založena na věcném právu, a nikoliv na závazkovém právním vztahu […]“( ).

49. Tyto dvě žaloby jsou zcela rozdílné, i když se obě mohou domáhat ochrany věcného práva – třebaže rozdílným způsobem. Věc Bier v. Mines de Potasse d’Alsace( ) osvětluje způsob, jak osobní žaloba vycházející z odpovědnosti za škodu může sloužit k ochraně vlastnického práva. Podle společnosti Bier způsobila společnost Mines de Potasse masivní vypouštění zbytkových solí do Rýna ve Francii, což ovlivnilo nemovitost Bier nacházející se v Nizozemsku. Bier žádala soud o konstatování, že takové vypouštění Mines de Potasse bylo protiprávní, a o nařízení, že uvedená společnost musí nahradit škodu způsobenou na její nemovitosti. Tato žaloba byla nepochybně osobní žalobou. Směřovala ke splnění závazku Mines de Potasse vůči Bier, jehož zdrojem byla deliktní odpovědnost( ). Oproti tomu věcná žaloba – což nebyl případ věci Mines de Potasse – by se bezprostředně týkala vymezení práv týkajících se věcí (tedy nemovitostí) a zabránění jakémukoli zásahu, který by nebyl odůvodněn žádným existujícím právem nebo výsadou k uvedené nemovitosti.

50. Toto vše lze na první pohled považovat pouze za sémantickou záležitost, jelikož tyto žaloby, ať již vycházející z deliktní odpovědnosti, nebo z vlastnického práva, se zdají být rozdílnými prostředky k dosažení stejného společného cíle, kterým je ochrana vlastnictví. Tento dojem je posílen skutečností, že taková ochrana může být poskytnuta v rámci řízení o soudním příkazu. Zdá se, že se jedná pouze o otázku výběru mezi soudním příkazem formálně vycházejícím z práva upravujícího věcná práva nebo z deliktní odpovědnosti.

51. Nicméně mezi věcnými a osobními žalobami k ochraně nemovitosti proti zásahu jsou hluboké a podstatné rozdíly. Tyto žaloby jsou produktem rozdílných starobylých právních tradic rozvinutých a ustálených v rámci režimu deliktní odpovědnosti a vlastnického práva v jednotlivých smluvních státech.

52. Ukončit zasahování do vlastnictví je možné v soukromém právu většiny evropských právních systémů nejen prostřednictvím osobních žalob, ale také věcných žalob ve smyslu Úmluvy. V tomto ohledu je dobře známo, že ve většině právních systémů v kontinentální Evropě může být ochrany vlastnických práv dosaženo žalobami, jejichž bezprostředním předmětem je res a právo k ní. To právě podle mého názoru potvrzuje Soudní dvůr, když výslovně zahrnuje mezi žaloby podle čl. 16 odst. 1 písm. a) žaloby, které směřují k tomu, „aby držitelům těchto práv byla zajištěna ochrana výsad, které vyplývají z jejich právního postavení“( ). To je například případ zápůrčí žaloby, která je dobře známá zejména v Německu( ), Itálii( ) a podle předkládacího usnesení také v Rakousku, kterou vlastník pozemku uplatňuje, že není zatížen žádný cizím vlivem, který by znamenal služebnost, břemeno nebo omezení jeho vlastnického práva. Pokud jsou použity ve specifickém kontextu věcných práv k sousedním pozemkům, umožní takové věcné žaloby určení, zda vlastnické právo k pozemku, ze kterého zásah vychází, má takový dosah, aby odůvodnilo tento zásah a z něj vyplývající omezení vlastnického práva k zasaženému pozemku.

53. Ostatní evropské právní systémy neznají takové žaloby, jako je zápůrčí žaloba. Mohou nicméně dosáhnout stejných konečných výsledků, pokud jde o ochranu nemovitosti prostřednictvím právních institutů, které zdůrazňují chování osoby odpovědné za zásah. To je například případ „tort of nuisance“ (protiprávní jednání spočívající v obtěžování imisemi) podle common law( ). V jednotlivých právních systémech se historicky vyvinuly, u každého v jeho specifickém sociálním a kulturním kontextu, rovnocenné, ale rozdílné právní nástroje k ochraně vlastnictví před vnějším zásahem, přičemž některé se soustředily na samotnou věc a právo k ní, jiné na vztahy mezi osobami a lidské chování, které způsobuje zásah do práv( ).

54. Nelze mít tedy za to , že pokud existuje žaloba na zabránění zásahu do nemovitosti nebo ukončení takového zásahu, musí nutně patřit mezi věci týkající se deliktní odpovědnosti podle čl. 5 odst. 3 Bruselské úmluvy. To je v projednávaném případě v zásadě stanovisko ČEZ, Spojeného království a Komise, se kterým nemohu souhlasit.

55. Takové stanovisko se může zdát určitým způsobem přirozené většině právníků, kteří nejsou příliš obeznámeni s právem upravujícím věcná práva ve většině právních systémů v Evropě( ). Může být dokonce pravda, že na rozdíl od práva deliktní odpovědnosti je právo upravující věcná práva přetíženo právními definicemi, které mnozí právníci považují za příliš archaické, než aby mohly vyřešit problémy ochrany majetku proti imisím pocházejícím ze sousední nemovitosti. Možná je to tradiční pojetí samotného „vlastnictví“ jako právního vztahu panství osoby nad věcí, které postupně vychází z módy a je nahrazováno spíše interpersonálními právními pojetími( ).

56. Nicméně je skutečností, že takové „archaické“ právní pojmy práva upravujícího věcná práva a žaloby na nich založené, které ukončují zásahy do nemovitostí, které nejsou odůvodněné žádným přednostním právem, existují a jsou velmi dobře upraveny v právních systémech v celé Evropě. Tuto základní právní realitu není možno ignorovat a jednoduše se domnívat, že všechny žaloby směřující k ochraně nemovitosti proti zásahu musí být osobními žalobami ve věcech týkajících se deliktní či kvazideliktní odpovědnosti ve smyslu Úmluvy.

57. Cílem pravidel pro spory o příslušnost v Bruselské úmluvě není harmonizace hmotněprávních režimů smluvních států zajišťujících ochranu vlastnických práv. Jejich cílem je „pouze“ zaručit jednotné rozdělení příslušnosti mezi smluvními státy. Za tímto účelem čl. 5 odst. 3 Úmluvy určuje příslušnost pro osobní žaloby na náhradu škody nebo na ochranu proti hrozící škodě( ). Článek 16 odst. 1 písm. a) oproti tomu určuje příslušnost pro jiný druh žaloby, který ve světle účelu uvedeného výše může zahrnovat žaloby na určení existence omezení vlastnictví (jako jsou služebnosti, břemena nebo zákonná omezení vlastnictví, ze kterých může mít nakonec prospěch sousední nemovitost) a ukončení jakéhokoliv neoprávněného zásahu do nemovitosti.

58. Úmluva s ohledem na svůj účel určit příslušnost musí respektovat volbu institutů, byť nedokonalou, pro hmotněprávní úpravu ochrany nemovitého vlastnictví provedenou právními systémy na vnitrostátní úrovni. Zahrnout všechny procesní prostředky vycházející z práva upravujícího věcná práva a žaloby na náhradu škody do kategorie věcí týkajících se deliktní odpovědnosti podle čl. 5 odst. 3 Úmluvy by znamenalo vměšování do této volby. Navíc by takový přístup znamenal, že vlastníci nemovitostí nacházejících se v jednom smluvním státě by se mohli domáhat ochrany takové nemovitosti v tomto státě proti zásahům z jiného státu prostřednictvím žalob vyplývajících z práva upravujícího věcná práva pouze v případě, že by žalovaný měl bydliště v některém smluvním státě ve smyslu článků 2 a 4 a čl. 5 odst. 3 Úmluvy.

59. Nemyslím, že by se Soudní dvůr měl tímto způsobem vměšovat do zavedených právních tradic. Na otázku, zda je nutno chránit nemovitost proti zásahu ze sousední nemovitosti prostřednictvím úpravy zákonných omezení vlastnického práva, nebo prostřednictvím práva upravujícího deliktní odpovědnost, odpovídají jednotlivé právní systémy různě. V rozsahu, v němž je účelem Úmluvy pouze rozdělit příslušnost mezi jednotlivé smluvní státy při respektování jejich různých hmotněprávních režimů vlastnictví a deliktní odpovědnosti v oblasti ochrany nemovitého majetku, musí výklad procesních pravidel Úmluvy a kvalifikace žaloby v projednávané věci tyto odlišnosti plně respektovat.

B – Kvalifikace takové žaloby, jako je Immissionsabwehrklage

60. Je nepochybné, že pojem „řízení týkající se věcných práv k nemovitostem“ musí být předmětem autonomního výkladu. I když takový výklad musí respektovat vnitrostátní rozdíly ve volbě právních režimů k ochraně nemovitého majetku, musí zůstat autonomním výkladem Společenství. Jinými slovy, tento výklad nemůže být založen na významu, který takový pojem má v jakémkoliv smluvním státě. Je tedy nezbytné určit, jestli kvalifikace určité žaloby učiněná na vnitrostátní úrovni odpovídá autonomnímu pojmu věcné žaloby, jak byl definován výše. Navíc, jak Soudní dvůr zdůraznil, nesmí být tento autonomní pojem vykládán šíře, než vyžadují důvody pro přiznání výlučné příslušnosti soudu místa, kde se věc nachází( ).

61. Otázka, kterou si musíme nyní položit, je, zda taková žaloba jako Immissionsabwehrklage patří pod tento autonomní pojem věcné žaloby ve smyslu čl. 16 odst. 1 písm. a). To je klasický postup kvalifikace určitého druhu žaloby, v tomto případě Immissionsabwehrklage. Obtížnost takové kvalifikace, jak tomu je v mezinárodním právu soukromém často, spočívá v tom, že se jedná o kvalifikaci nikoliv skutečností, ale žaloby podle určité vnitrostátní právní úpravy.

62. V tomto ohledu je nepochybné, jak jsem uvedl, že bude samo o sobě nerelevantní, že v Rakousku je Immissionsabwehrklage podle předkládacího usnesení kvalifikována jako věcná žaloba.

63. Požadovaná kvalifikace vyžaduje naopak objektivní přezkoumání obsahu a účelu Immissionsabwehrklage za účelem určení její povahy. Taková analýza musí být provedena prostřednictvím objektivního posouzení Immissionsabwehrklage v kontextu právního systému, do kterého patří. Zjištění předmětu a účelu Immissionsabwehrklage umožní určit, zda odpovídá, či neodpovídá autonomnímu pojmu věcné žaloby ve smyslu čl. 16 odst. 1 písm. a) Úmluvy ve světle jeho výše popsaného významu a účelu( ).

64. Podle mého názoru přísluší v konečném výsledku předkládajícímu soudu, aby provedl takovou analýzu Immissionsabwehrklage jako součásti jeho vnitrostátního práva. V každém případě analýza přesného obsahu a účelu Immissionsabwehrklage nezbytná pro určení, zda tato žaloba je, nebo není věcnou žalobou ve smyslu čl. 16 odst. 1 písm. a), musí hledat odpověď na ústřední otázku této kvalifikace, tedy zda je bezprostředním cílem této žaloby určit omezení vlastnictví vyplývající ze vztahů mezi sousedícími pozemky.

65. V tomto ohledu bych poznamenal, že většina vnitrostátních systémů zná právní ustanovení, která a priori ukládají zákonná omezení vlastnickému právu k nemovitosti s ohledem na emise pocházející ze sousedních pozemků( ).

66. Taková ustanovení přímo souvisí s právním vymezením rozsahu vlastnickému právu inherentních oprávnění ve vztahu ke každému ze sousedících pozemků. Pokud tedy soud projednává žalobu podanou na základě takových ustanovení, která směřuje k zabránění emisím, lze mít oprávněně za to , že bezprostředně ukládá omezení vlastnického práva buď tím, že omezí výkon vlastnického práva k pozemku, odkud emise pocházejí, nebo tím, že omezí právo k pozemku dotčenému zásahem, pokud rozhodne, že tento pozemek musí emise strpět( ).

67. Navíc každé omezení, které soud uloží zasaženému pozemku tím, že rozhodne, že musí emise ze sousedního pozemku strpět, bude představovat zvýhodnění poskytnuté tomuto sousednímu pozemku, jelikož mu umožní způsobovat určitou úroveň imisí. Toto zatížení není věcným břemenem. V každém případě však bude omezením vlastnického práva k pozemku, které v konečném pohledu zvýhodní druhý pozemek a bude trvat bez ohledu na osoby, které jsou právě vlastníky sousedících pozemků( ).

68. Pokud toto platí o takové žalobě, jako je Immissionsabwehrklage podle § 364 odst. 2 ABGB, potom lze sotva říci, že věcná práva k nemovitostem nejsou bezprostředním předmětem tohoto druhu řízení. Immissionsabwehrklage by v takovém případě měla být předkládajícím soudem kvalifikována jako věcná žaloba patřící do rozsahu působnosti čl. 16 odst. 1 písm. a).

69. Ve světle těchto úvah zastávám tedy názor, že je nutno mít za to, že na žalobu, jež bezprostředně směřuje k určení zákonných omezení vlastnického práva vyplývajících ze vztahů mezi sousedícími pozemky, jakož i k ukončení zásahu do nemovitého majetku, který je považován za neslučitelný s těmito omezeními, se vztahuje pojem „řízení, jejichž předmětem jsou věcná práva k nemovitostem“ ve smyslu čl. 16 odst. 1 písm. a) Bruselské úmluvy. Přísluší vnitrostátnímu soudu, aby určil, zda je tomu tak v případě Immissionsabwehrklage podle § 364 odst. 2 ABGB.

70. Odlišnou, ale související otázkou je možné použití § 364a ABGB, podle kterého, pokud jsou „přijatelnou úroveň přesahující imise způsobeny […] úředně povoleným zařízením, je vlastník půdy oprávněn domáhat se v soudním řízení pouze náhrady škody“.

71. V tomto ohledu je nutno zaprvé zdůraznit, že rakouské soudy nebudou podle článku 1 Úmluvy příslušné rozhodovat o žádných správních otázkách souvisejících s projednávanou věcí. Otázka existence, obsahu a právních účinků úředního povolení provozu jaderné elektrárny tedy bude záležitostí příslušných českých orgánů „jednajících v rámci výkonu svých pravomocí jako nositelé veřejné moci“( ).

72. Zadruhé, jakmile bude taková odpověď příslušnými orgány poskytnuta, úřední povolení může být rakouskými soudy považováno za skutečnost, kterou je nutno vzít v úvahu pro účely použití § 364a ABGB. To by mohlo vést k tomu, že i kdyby Immissionsabwehrklage podle čl. 364 odst. 2 byla považována za patřící do rozsahu působnosti čl. 16 odst. 1 písm. a) Úmluvy, nebyly by v projednávaném případě splněny podmínky požadované rakouským právem pro její použití. Přirozeně, pokud je rakouským soudům nyní předložena žaloba na náhradu škody podle § 364a ABGB, mohou být příslušné k jejímu projednání na základě čl. 5 odst. 3 nařízení 44/2001, které nyní platí jak v Rakousku, tak v České republice, ale nikoliv na základě čl. 16 odst. 1 Úmluvy.

C – Důsledky možné kvalifikace Immissionsabwehrklage jako patřící do výlučné příslušnosti podle čl. 16 odst. 1 písm. a)

73. Pokud by se obě nemovitosti v projednávané věci nacházely v Rakousku, nevznikaly by z možné kvalifikace Immissionsabwehrklage jako žaloby patřící do výlučné příslušnosti rakouských soudů podle čl. 16 odst. 1 písm. a) žádné zvláštní problémy( ).

74. Nicméně v projednávané věci, jelikož se týká nemovitostí ve dvou různých státech, existují choulostivější důsledky kvalifikace Immissionsabwehrklage jako věcné žaloby ve smyslu čl. 16 odst. 1 písm. a). Zatímco rakouské soudy si mohou nárokovat výlučnou příslušnost podle čl. 16 odst. 1 písm. a) pro projednávání žalob směřujících k vymezení a ochraně věcných práv k majetku na jejich území, je zároveň pravda, že soudy České republiky mohou rovněž oprávněně požadovat podle svého vnitrostátního práva rovnocennou výlučnou příslušnost s ohledem na nemovitost, ze které údajně pocházejí emise.

75. Podle mého názoru za předpokladu, že by v projednávaném případě byla Immissionsabwehrklage kvalifikována jako věcná žaloba ve smyslu čl. 16 odst. 1 písm. a), budou mít rakouské soudy výlučnou příslušnost k projednávání této žaloby bez ohledu na skutečnost, že české soudy si mohou oprávněně rovněž nárokovat výlučnou příslušnost.

76. To nás tedy přivádí do oblasti kolidujících výlučných příslušností. Na první pohled se zdá, že tato nepříjemná situace vede k logické absurditě. K takové absurditě nicméně nedochází v každém případě.

77. V tomto ohledu je nutno připomenout, že tato situace, kdy si různé soudy mohou oprávněně nárokovat výlučnou příslušnost pro věcné žaloby, které mají stejný základ nebo se dotýkají stejného právního problému, je uznána a upravena v čl. 23 Úmluvy. Toto ustanovení stanoví, že „je-li pro určité řízení dána výlučná příslušnost více soudů, prohlásí se soud, u něhož bylo řízení zahájeno později, za nepříslušný ve prospěch soudu, u něhož bylo řízení zahájeno jako první“.

78. Použitelnost tohoto ustanovení je a priori vzácná z důvodu vnitřní logiky monopolu státu, kde se nemovitost nachází, na příslušnost pro věcné žaloby a použití vlastní úpravy vlastnického práva. Článek 23 může nicméně být použitelný, pokud je právně nemožné oddělit jeden pozemek od sousedících pozemků kvůli určitému meritornímu právnímu problému, který je přezkoumáván, nebo když se pozemek rozkládá na území dvou různých států a je nedělitelný( ).

79. Ve věci Scherrens se Soudní dvůr nepřímo zabýval problémem použitelnosti článku 23( ). V této věci tvrdil R. O. E. Scherrens, že je nájemcem jediného zemědělského pozemku nacházejícího se v Nizozemsku (asi dvanáct hektarů) a o sedm kilometrů dále v Belgii (pět hektarů). S tímto tvrzením nesouhlasili pronajímatelé. R. O. E. Scherrens zahájil ohledně oddělených částí pozemku oddělená řízení v Nizozemsku i Belgii a Soudnímu dvoru byla položena otázka, zda mají soudy každého státu výlučnou příslušnost pro pozemky na území tohoto státu. Soudní dvůr rozhodl, že „čl. 16 odst. 1 Úmluvy musí být vykládán tak, že ve sporu o existenci nájmu nemovitosti, která se nachází ve dvou smluvních státech, náleží výlučná příslušnost ohledně části nemovitosti nacházející se v každém smluvním státě soudům tohoto státu“( ).

80. Toto řešení se v praxi vyhnulo uznání existence kolidujících výlučných příslušností soudů obou států vydat rozhodnutí ohledně celého pozemku. V důsledku toho bylo ustoupeno od použití článku 23, kterého se domáhala Komise ve věci Scherrens. Tento přístup Soudního dvora je pochopitelný ve světle skutečnosti, že pozemky na území různých států, jak uvedl generální advokát Mancini, „byly pro právní účely rozdělitelné na části a tedy se na ně mohla vztahovat příslušnost různých vnitrostátních soudů“( ).

81. Pokud jsou nicméně obě nemovitosti nerozdělitelné z právních důvodů, je existence kolidujících výlučných příslušností nejen zřejmá, i když výjimečná, ale navíc vyžaduje takové jednoduché řešení, jaké je poskytnuto v článku 23. V této souvislosti postačí, pokud se budeme zabývat pouze klasickou situací sporu o existenci nebo rozsah věcného břemene mezi dvěma sousedícími nemovitostmi na území dvou různých států. Vlastník panujícího pozemku tvrdí, že jeho pozemek má prospěch z práva cesty (například za účelem přístupu k veřejné silnici) přes sousední pozemek. Vlastník tohoto sousedního pozemku nesouhlasí s tímto požadavkem na právo k jeho majetku.

82. Žaloba na určení existence a rozsahu takového věcného břemene musí být kvalifikována jako věcná žaloba ve smyslu čl. 16 odst. 1 písm. a) Úmluvy, a nikoliv jako osobní žaloba. Soud rozhodující o této žalobě bude přímo rozhodovat o věcných právech jako o oprávněních ve vztahu k věcem. Vlastníci obou pozemků se mohou změnit, ale věcné břemeno bude trvat, pokud bude trvat situace, kvůli které vzniklo. Navíc, jelikož založení takového věcného břemene znamená, že vlastnické právo ke služebnému pozemku je věcným břemenem omezeno, zatímco vlastnictví panujícího pozemku má z věcného břemene prospěch, budou obě nemovitosti zřejmě právně nerozdělitelné. Z právního hlediska bude nemožné analyzovat věcná práva k jedné nemovitosti bez přihlédnutí k věcným právům ke druhé. Potom by se podle mého názoru na takový případ musel vztahovat článek 23 Úmluvy.

83. V projednávaném případě se nezabýváme přímo věcnými břemeny. Nicméně v rozsahu, v němž projednávaná žaloba směřuje k určení omezení vlastnického práva, které nelze chápat bez vymezení rozsahu vlastnického práva k sousednímu pozemku, je nutno uznat, že tyto dva pozemky jsou skutečně právně nerozdělitelné.

84. Nepochybně je nutno uvážit argument vhodnosti restriktivního výkladu věcných práv podle čl. 16 odst. 1 písm. a) za účelem vyhnutí se situacím kolidujících výlučných příslušností podle článku 23 a z toho plynoucí volbě soudu žalobcem. Nicméně se nedomnívám, že lze připustit, aby výklad pojmu věcných práv podle čl. 16 odst. 1 písm. a) a objektivní kvalifikace určité formy žaloby jako patřící do rozsahu působnosti tohoto ustanovení závisely na následném konstatování, že nastane situace kolidujících výlučných příslušností. Obzvláště uvážíme-li, že právě samotný článek 23 Úmluvy výslovně stanoví a upravuje takové situace výlučné příslušnosti více soudů.

85. S ohledem na problém týkající se „forum shopping“ není nic samo o sobě nepřípustného na možnosti volby soudu v případě, že se jedná o pozemky, kterou jsou právně nerozdělitelné( ). Taková volba soudu je pouze důsledkem skutečnosti, že pouze jeden soud může vydat rozhodnutí ve věci samé, a nejjednodušší kritérium pro rozhodnutí, který soud bude příslušný, je podle článku 23 kritérium soudu, u něhož bylo řízení zahájeno jako první.

86. Domnívám se také, že navrhované řešení odpovídá lépe úpravě stanovené v čl. 5 odst. 3, jak ji vykládá Soudní dvůr od vydání rozsudku ve věci Bier( ). Podle této úpravy existuje kolidující zvláštní příslušnost obou soudů místa, kde došlo ke škodné události a kde došlo ke škodě, pro rozhodování o žalobách v oblasti deliktní odpovědnosti. V důsledku toho může být žalovaný žalován podle volby žalobce u soudů jednoho nebo druhého místa.

87. Rád bych na závěr uvedl několik poznámek týkajících se podmínek, za kterých by vnitrostátní soudy měly vykonávat příslušnost, kterou mají na základě Úmluvy v takových věcech, jako je tato.

88. Úprava, podle které má vlastník nemovitosti právo nebýt vystaven zásahům do svého vlastnictví a je oprávněn požadovat vydání soudního příkazu k ukončení takového zásahu, znamená přijetí „property rule“. Naproti tomu žaloba na náhradu škody je založena na klasického „liability rule“, podle kterého vlastník musí strpět emise, ale může požadovat náhradu škody na základě úpravy občanskoprávní odpovědnosti( ). Účelem obou pravidel, „liability rule“ i „property rule“, je řešit spory týkající se imisí a jsou různými způsoby ochrany vlastnického práva k pozemku, zasaženého emisemi. Rozhodující orgán nebo soudce totiž musí, když se zabývá otázkou imisí, v zásadě zvolit mezi „property rule“ a „liability rule“.

89. Je nicméně nutno připomenout, že v kontextu Úmluvy se nejedná o volbu mezi právními řešeními věcného problému, ale mezi kolidujícími příslušnostmi. I kdyby přijetí „liability rule“ mohlo představovat nejlepší řešení problému přeshraničních radioaktivních emisí, jak naznačuje analýza nákladů na narovnání( ), není Soudní dvůr oprávněn upřednostnit takové řešení, pokud je požádán o výklad pravidel Úmluvy o sporech o příslušnost. Cílem úmluvy není sjednotit hmotněprávní pravidla právních systémů smluvních států s ohledem na ochranu nemovitostí tím, že by všechny právní prostředky práva deliktní odpovědnosti a práva upravujícího věcná práva včlenila do pojmu věcí týkajících se deliktní odpovědnosti podle čl. 5 odst. 3 Úmluvy. Je spíše založena na snaze o koordinaci a spolupráci mezi jednotlivými jurisdikcemi.

90. Nejlepší cestou pro řešení problémů mezinárodní příslušnosti, pokud nastanou mezi smluvními státy, podle Úmluvy v takových věcech, jako je tato, je tedy právě spojit příslušnost pro věci, týkající se deliktní odpovědnosti s příslušností pro věcné žaloby. Pokud se dva sousedící pozemky nacházejí v různých smluvních státech, měly by podle mého názoru mít oba soudy možnost požadovat výlučnou příslušnost k tomu, aby zkoumaly zákonná omezení vlastnictví nemovitostí nacházejících se na jejich území. Stejně tak budou oba považovány za příslušné zkoumat věc z pohledu deliktní odpovědnosti, pokud ke škodě dojde v jednom státě a ke škodné události v jiném státě.

91. Pokud oba soudy nakonec budou souhlasit s tím, že se budou zabývat takovými různými žalobami založenými na deliktní odpovědnosti a na právu upravujícím věcná práva, vznikne riziko vydání rozporných rozhodnutí. Použijí se tedy ustanovení Úmluvy o litispendenci a závislých řízeních v článcích 21 a 22, aby se zabránilo naplnění tohoto rizika( ).

92. Je-li přiznána příslušnost rozhodovat buď o omezeních vlastnictví, nebo o deliktní odpovědnosti s ohledem na imise týkající se nemovitostí nacházejících se ve dvou různých státech, každému z obou soudů vyvstane v každém případě problém externalizace nákladů z jednoho státu do druhého. Pokud by totiž například soudem, který nakonec bude příslušný k rozhodování o celé záležitosti, jelikož zahájil řízení jako první, byl soud, kde se nachází ovlivněná nemovitost, mohl by rozhodnout, aniž by vzal v úvahu náklady a přínosy znečištění ve státě, ze kterého znečištění pochází, ale pouze náklady způsobené emisemi ve svém vlastním státě. Toto nebezpečí externalizace nákladů je skutečné. Odpověď na tento problém musí nicméně být nalezena na úrovni konkrétních soudních rozhodnutí vnitrostátních soudů, které zahájily taková řízení jako první.

93. V tomto ohledu duch koordinace a spolupráce, kterým je Úmluva prostoupena, zvýrazňuje v přeshraniční roli, kterou hrají vnitrostátní soudy, význam důvěry. To je obzvláště důležité právě v kontextu případů přeshraničních imisí týkajících se nemovitostí, které se nacházejí v různých státech. V takových případech musí vydaná rozhodnutí brát zvláště v úvahu přeshraniční povahu situace. To znamená, že vnitrostátní soudy, které jsou příslušné k rozhodování o přeshraničních situacích podle pravidel Úmluvy, mají zvláštní povinnosti vyplývající z přeshraniční povahy věci, zejména proto, aby se vyhnuly riziku externalizace nákladů, jak bylo uvedeno výše.

94. Takové povinnosti vyplývají zaprvé z existence omezení, pokud jde o uznávání rozhodnutí, která nejsou v souladu s veřejným pořádkem právních systémů, ve kterých se o uznání žádá( ). Jestliže se rozhodnutí zabývá takovou přeshraniční situací, jako jsou přeshraniční imise, bude mít rozhodnutí účinky v jiných státech a v tomto ohledu může vyvstat problém uznání rozhodnutí v zahraničí. Soudy smluvního státu, které jsou příslušné k rozhodnutí ve věci, tedy musí dodržovat povinnosti plynoucí z uvážení toho, co by mohlo představovat rozhodnutí v rozporu se zahraniční právní úpravou veřejného pořádku( ).

95. V kontextu sporů týkajících se přeshraničních imisí musí být tyto povinnosti vzaty v úvahu nejprve při volbě nejvhodnějšího právního prostředku. Pokud vnitrostátní právní systém umožňuje ochranu nemovitého majetku na základě „property rule“ nebo „liability rule“, mohou být pro takovou volbu relevantní přeshraniční rozměr věci a možná obtížnost vyhotovení analýzy nákladů a prospěšnosti. Zadruhé, stejná snaha o zohlednění přeshraniční povahy situace může být relevantní při hledání rovnováhy všech prvků relevantních pro vyčíslení výše náhrady škody nebo posouzení nebezpečí, že by ke škodě mohlo dojít.

III – Závěry

96. Domnívám se tedy, že by Soudní dvůr měl na otázku, kterou mu položil Oberster Gerichtshof, odpovědět následovně:

Je nutno mít za to, že na žalobu, jež bezprostředně směřuje k určení zákonných omezení vlastnického práva vyplývajících ze vztahů mezi sousedícími pozemky, jakož i k ukončení zásahu do nemovitého majetku, který je považován za neslučitelný s těmito omezeními, se vztahuje pojem „řízení, jejichž předmětem jsou věcná práva k nemovitostem“ ve smyslu čl. 16 odst. 1 písm. a) Úmluvy ze dne 27. září 1968 o příslušnosti a výkonu rozhodnutí v občanských a obchodních věcech, ve znění Úmluvy ze dne 9. října 1978 o přistoupení Dánského království, Irska a Spojeného království Velké Británie a Severního Irska, Úmluvy ze dne 25. října 1982 o přistoupení Řecké republiky, Úmluvy ze dne 26. května o přistoupení Španělského království a Portugalské republiky a Úmluvy ze dne 29. listopadu 1996 o přistoupení Rakouské republiky, Finské republiky a Švédského království. Přísluší vnitrostátnímu soudu, aby určil, zda je tomu tak v případě Immissionsabwehrklage podle § 364 odst. 2 ABGB.