STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

PEDRA CRUZE VILLALÓNA

přednesené dne 29. dubna 2014 ( 1 )

Věc C‑399/12

Spolková republika Německo

proti

Radě Evropské unie

(žaloba na neplatnost podaná Spolkovou republikou Německo)

„Mezinárodní organizace — Postup uzavírání smluv — Stanovení postojů, které má jménem Unie zaujmout orgán zřízený dohodou — Rezoluce Mezinárodní organizace pro révu a víno — Článek 218 odst. 9 SFEU — Dohody členských států — Právní účinnost — Analogie“

1. Evropská unie se postupem času stala uznávaným aktérem v mezinárodních organizacích ( 2 ). Jedním z ustanovení Smluv, která jsou v tomto ohledu relevantní, je čl. 218 odst. 9 SFEU, který obsahuje procesněprávní základ pro stanovení postojů, které má jménem Unie zaujmout orgán zřízený dohodou, má-li tento orgán přijímat akty s právními účinky. Projednávaná žaloba na neplatnost vyvolává otázku, zda se toto ustanovení použije v případě, který se vyznačuje následujícími zvláštnostmi: zaprvé tím, že součástí této organizace jsou některé členské státy Unie, ale nikoli Unie samotná; zadruhé tím, že se jedná o organizaci, která vydává zásadně „doporučení“.

2. Na počátku projednávaného sporu bylo ujednání mezi Unií a členskými státy v oblasti činnosti Mezinárodní organizace pro révu a víno (dále jen „OIV“), mezivládní organizace, jež působí v odvětví révy, vína, vinných nápojů, konzumního hroznového vína, rozinek a dalších výrobků z révy vinné. Mnohé členské státy Unie jsou členy této organizace, avšak samotná Unie nikoli. Dne 18. června 2012 vydala Rada kvalifikovanou většinou na základě článku 43 ve spojení s čl. 218 odst. 9 SFEU poprvé rozhodnutí o stanovení postoje, který má být zaujímán jménem Unie, s ohledem na některé rezoluce OIV. Spolková republika Německo, která hlasovala proti vydání tohoto rozhodnutí a uvedla prohlášení do zápisu z jednání týkající se jejího postoje, následně podala projednávanou žalobu na neplatnost.

3. Nad rámec kontextu projednávané věci mají právní otázky, které je třeba objasnit, velký význam pro vztah mezi Unií a členskými státy v oblasti zahraničního obchodu. Členy mnohých mezinárodních organizací jsou již z důvodů vyplývajících z mezinárodně právních předpisů sice členské státy Unie, ale nikoli Unie samotná. Tak je tomu často i v případě, kdy příslušná organizace jedná v oblasti pravomocí Unie. Pro tyto případy může Soudní dvůr v projednávané věci poskytnout objasnění s významem pro budoucnost.

I – Právní rámec

A – Mezinárodní právo

4. OIV byla ve své současné podobě zřízena Dohodou o zřízení Mezinárodní organizace pro révu a víno ze dne 3. dubna 2001 (O.I.V.) (dále jen „dohoda“) ( 3 ) jako nástupnická organizace Mezinárodního úřadu pro révu a víno ( 4 ), který byl zřízen v roce 1924.

5. Cílem této organizace je zejména „podílet se na mezinárodní harmonizaci existujících postupů a standardů a dle potřeby i na přípravě nových mezinárodních standardů s cílem zlepšovat podmínky pro výrobu a uvádění na trh produktů z révy vinné a vinných produktů, a napomáhat tomu, aby bylo přihlíženo k zájmům spotřebitelů.“ [čl. 2 odst. 1 písm. c) dohody]

6. Za účelem dosažení těchto cílů OIV plní podle čl. 2 odst. 2 písm. b) dohody zejména následující úkoly: „Vypracovávání a formulace doporučení a kontrola jejich používání společně se svými členy zejména v těchto odvětvích: i) podmínky výroby vinných produktů, ii) enologické postupy, iii) definice a/nebo popis výrobků, označování a podmínky pro uvedení na trh, iv) metody analýzy a hodnocení výrobků z vinné révy.“

7. Článek 8 uvedené úmluvy stanoví ( 5 ): „Mezinárodní mezivládní organizace se může za podmínek, které stanoví valné shromáždění na návrh výkonného výboru v každém jednotlivém případě, podílet na pracích O. I. V. nebo se stát jejím členem a přispívat k financování této organizace.“

B – Unijní právo

1. Primární právo

8. Článek 4 odst. 3 první věta SEU stanoví: „Podle zásady loajální spolupráce se Unie a členské státy navzájem respektují a pomáhají si při plnění úkolů vyplývajících ze Smluv.“

9. Článek 218 SFEU stanoví: „1. Aniž jsou dotčena zvláštní ustanovení článku 207, dohody mezi Unií a třetími zeměmi nebo mezinárodními organizacemi se sjednávají a uzavírají podle následujícího postupu. […] 9. Rada na návrh Komise nebo vysokého představitele Unie pro zahraniční věci a bezpečnostní politiku přijme rozhodnutí o pozastavení uplatňování dohody a stanoví postoje, které má jménem Unie zaujmout orgán zřízený dohodou, má-li tento orgán přijímat akty s právními účinky, s výjimkou aktů, které doplňují nebo pozměňují institucionální rámec dohody. […] 11. Členský stát, Evropský parlament, Rada nebo Komise si mohou vyžádat posudek Soudního dvora o slučitelnosti zamýšlené dohody se Smlouvami. […]“

2. Sekundární právo

10. Nařízení Rady č. 479/2008 ( 6 ), které vstoupilo v platnost dne 1. srpna 2008, v sekundárním právu poprvé zavedlo ( 7 ) dynamické odkazy na rezoluce OIV. Nařízením Rady č. 491/2009 ( 8 ) byly tyto normy společné organizace trhu s vínem začleněny do nařízení Rady (ES) č. 1234/2007 (jednotné nařízení o společné organizaci trhů) ( 9 ).

11. Článek 120f jednotného nařízení o společné organizaci trhů zní takto: „Při povolování enologických postupů postupem podle čl. 195 odst. 4 Komise a) vychází z enologických postupů doporučených a zveřejněných Mezinárodní organizací pro révu a víno (OIV) a z výsledků pokusného použití dosud nepovolených enologických postupů […]“

12. Článek 120g téhož nařízení stanoví: „Analytické metody, podle kterých může být určeno složení výrobků v odvětví vína, jakož i pravidla, podle kterých může být stanoveno, zda tyto výrobky nebyly podrobeny nepovoleným enologickým postupům, jsou metody a pravidla doporučené a zveřejněné OIV. V případě neexistence metod a pravidel doporučených a zveřejněných OIV přijme odpovídající metody a pravidla Komise postupem podle čl. 195 odst. 4. Až do přijetí těchto pravidel se používají metody a pravidla povolené dotyčným členským státem.“

13. Článek 158a odst. 2 téhož nařízení zní: „Pokud dohody uzavřené podle článku 300 Smlouvy nestanoví jinak, vyrábějí se výrobky uvedené v odstavci 1 tohoto článku podle enologických postupů a omezení doporučených a zveřejněných OIV nebo povolených Společenstvím podle tohoto nařízení a prováděcích opatření k němu.“

14. Článek 9 odst. 1 nařízení č. 606/2009 ( 10 ) stanoví: „Nejsou-li stanovena směrnicí Komise 2008/84/ES, jsou kritéria čistoty a identity pro látky užívané v enologických postupech podle čl. 32 druhého pododstavce písm. e) nařízení (ES) č. 479/2008 kritéria, která jsou stanovena a zveřejněna v Mezinárodním enologickém kodexu Mezinárodní organizace pro révu a víno.“ ( 11 )

15. Článek 15 odst. 2 nařízení č. 606/2009 stanoví: „Komise zveřejňuje v řadě C Úředního věstníku Evropské unie seznam a popis analytických metod uvedených v čl. 31 prvním pododstavci nařízení (ES) č. 479/2008 [nyní čl. 120g odst. 1 jednotného nařízení o společné organizaci trhů] a popsaných ve Sborníku mezinárodních analytických metod pro vína a mošty Mezinárodní organizace pro révu a víno, které se použijí na kontrolu mezních hodnot a požadavků stanovených v právních předpisech Společenství pro produkci vinařských produktů.“ ( 12 )

II – Předmět sporu, řízení a návrhová žádání

16. Dne 18. června 2012 vydala Rada kvalifikovanou většinou rozhodnutí o stanovení postoje, který má být zaujímán jménem Evropské unie s ohledem na některé rezoluce, které mají být přijaty v rámci Mezinárodní organizace pro révu a víno (OIV) ( 13 ). Toto rozhodnutí se opíralo o článek 43 ve spojení s čl. 218 odst. 9 SFEU.

17. Podáním ze dne 28. srpna 2012 Spolková republika Německo podala proti tomuto rozhodnutí žalobu na neplatnost. Německo zastává názor, že procesněprávním základem uvedeného rozhodnutí nemohl být čl. 218 odst. 9 SFEU. Jiný procesněprávní základ pro přijetí tohoto rozhodnutí není podle jeho názoru zřejmý.

18. Bylo povoleno vedlejší účastenství České republiky, Lucemburského velkovévodství, Maďarska, Nizozemského království, Rakouské republiky a Slovenské republiky na podporu návrhových žádání Spolkové republiky Německa a vedlejší účastenství Komise na podporu návrhových žádání Rady.

19. Spolková republika Německo navrhuje spolu s vedlejšími účastníky, kteří vstoupili do řízení na její podporu, aby Soudní dvůr — prohlásil rozhodnutí Rady ze dne 18. června 2012 za neplatné — uložil Radě náhradu nákladů řízení.

20. Rada, podporovaná Komisí, navrhuje, aby Soudní dvůr — zamítl žalobu jako neopodstatněnou v plném rozsahu; — podpůrně pro případ, že rozhodnutí bude zrušeno, nařídil, že musejí být zachovány jeho účinky; — uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.

21. Po ukončení písemné části řízení byla žaloba projednána na jednání konaném dne 26. listopadu 2013. Spojenému království Velké Británie a Severního Irska bylo povoleno, aby vstoupilo do řízení jako další vedlejší účastník na podporu návrhových žádání Spolkové republiky Německo.

III – Argumenty účastníků řízení

22. Spolková republika Německo svoji žalobu opírá jediný důvod neplatnosti: Rada nebyla oprávněna opírat sporné rozhodnutí o čl. 218 odst. 9 SFEU jako procesně právní základ. V tomto ohledu Německo v zásadě tvrdí, že toto ustanovení v projednávané věci není použitelné ze dvou důvodů. Toto ustanovení se totiž v souladu se svým zněním a systematikou, historií vzniku a funkcí nepoužije na smlouvy členských států, nýbrž pouze na mezinárodní smlouvy samotné Unie, a ani je nelze použít analogicky. Chování členských států v orgánech mezinárodních organizací, které byly ustaveny v rámci mezinárodních smluv členských států, je koordinováno na základě zásady loajální spolupráce uvedené v čl. 4 odst. 3 SEU ( 14 ). Článek 218 odst. 9 SFEU zadruhé předpokládá „akt s právními účinky“, což podle názoru Spolkové republiky Německo znamená, že příslušný akt musí být závazný z hlediska mezinárodního práva. Tak tomu v případě rezolucí OIV není. Německo poukazuje na to, že použití tohoto ustanovení není ve smyslu technického charakteru OIV a navíc zajišťuje méně účinné hájení zájmů Unie.

23. Rada naopak čl. 218 odst. 9 SFEU pokládá za použitelný. V zásadě tvrdí, že ustanovení v záležitostech, které spadají do pravomoci Unie, umožňuje i stanovení postoje v mezinárodní organizaci, jejímiž členy jsou pouze členské státy, ale nikoli samotná Unie. S ohledem na rezoluce OIV dotčené sporným rozhodnutím Rada – na rozdíl od Spolkové republiky Německo – vychází z výlučné pravomoci Unie. S ohledem na „právní účinky“ aktů se Rada – kromě odkazu na určité mezinárodně právní účinky rezolucí, přestože jde pouze o doporučení – zejména domnívá, že převzetí rezolucí do unijního práva podle čl. 158 a odst. 2, čl. 120f písm. a) a článku 120g jednotného nařízení o společné organizaci trhů zaručuje dostatečné právní účinky.

24. Česká republika v zásadě sdílí úvahy Spolkové republiky Německa a doplňuje je s ohledem na výklad čl. 218 odst. 9 SFEU. Také Lucemburské velkovévodství sdílí tentýž názor a poukazuje kromě jiného na to, že v projednávané věci jde o dělenou, a nikoli o výlučnou pravomoc Unie. Toto zdůrazňuje také Nizozemsko, které navíc tvrdí, že čl. 218 odst. 9 nepřichází v úvahu jako právní základ také proto, že v okamžiku schválení rozhodnutí nebylo jasné, o kterých rezolucích se bude hlasovat. Rozhodnutí navíc není odůvodněno, a to zejména s ohledem na otázku, proč je navzdory neexistujícímu členství Unie nebo všech jejích členských států v OIV a navzdory čtyřicetileté spolupráci členských států v této oblasti v rámci OIV a její předchůdkyně nezbytné ( 15 ). Nizozemsko se nakonec domnívá, že postup Rady ohrožuje jednomyslnost v OIV, a tudíž zájmy Unie. Maďarsko doplňuje úvahy Německa a navíc poukazuje na to, že pokud je známo, nebyl Evropský parlament obeznámen s napadeným rozhodnutím, a byl tak porušen postup stanovený v čl. 218 odst. 10 SFEU, k čemuž musí Soudní dvůr přihlédnout z úřední povinnosti. Také Rakousko se v zásadě připojuje k argumentaci Německa. Slovenská republika sdílí úvahy Německa a kromě jiného poukazuje na to, že čl. 218 odst. 9 SFEU lze použít i v oblasti výlučné vnější pravomoci Unie, pouze pokud jsou splněny podmínky, které stanoví. Spojené království poukazuje na to, že v rámci otázky právních účinků není relevantní judikatura týkající se právních účinků v unijním právu, nýbrž je třeba zohlednit skutečnost, že článek 218 SFEU upravuje uzavírání dohod, které zavazují Unii na mezinárodně právní úrovni.

25. Komise sdílí názor Rady. Navíc upozorňuje na zásadní význam této věci: Unie není zastoupena v mnohých mezinárodních organizacích, přestože tyto organizace působí v oblastech, které spadají alespoň zčásti do pravomoci Unie. Judikatura ukazuje, že vnější zastoupení Unie je v rámci její pravomoci v takových případech vykonáváno prostřednictvím členských států v zájmu Unie. Komise argumentuje zejména pravomocemi Unie ( 16 ). V projednávané věci má Unie výlučnou vnější pravomoc. Z právního hlediska tak členské státy nejsou oprávněny přijímat v určité mezinárodní organizaci rozhodnutí, která by mohla měnit unijní právní předpisy. Rezoluce OIV však vedou k takové změně. Rezoluce tak mohou být schvalovány pouze po stanovení společného postoje Unie podle čl. 218 odst. 9 SFEU, který kromě vymezení stanoviska obsahuje zmocnění členských států zastávat stanovisko Unie v její výlučné vnější oblasti pravomocí. Pouze tak jsou hájeny zájmy členských států, které nemají zastoupení v OIV. I tyto státy totiž podléhají vlivům rezolucí OIV, jelikož tyto rezoluce mění acquis EU zavazující členské státy Unie. S ohledem na systematický výklad čl. 218 odst. 9 SFEU Komise poukazuje na to, že je třeba zohlednit skutečnost, že ani čl. 218 odst. 11 SFEU se netýká pouze samotných unijních dohod. Komise doplňuje, že v případě aktů bez právních účinků je třeba provést neformální koordinaci v Radě podle článku 16 SFEU.

IV – Posouzení

26. Účastníci řízení se v projednávané věci v zásadě ( 17 ) přou o otázku použitelnosti čl. 218 odst. 9 SFEU jako procesně právního základu rozhodnutí Rady ze dne 18. června 2012 o stanovení postoje, který má být zaujímán jménem Unie s ohledem na některé rezoluce, které mají být přijaty v rámci OIV.

27. Dotčené rezoluce OIV nejsou samy o sobě předmětem sporu. Jejich přijetí bylo doporučeno všemi účastníky řízení i vedlejšími účastníky, kteří vstoupili do řízení, a v OIV byly přijaty se souhlasem žalobkyně a vedlejších účastníků, kteří vstoupili do řízení na podporu jejích návrhových žádání.

A – Předběžné úvahy

28. Než přistoupím k výkladu čl. 218 odst. 9 SFEU, pokládám za vhodné zevrubně objasnit okolnosti právního sporu a historii vzniku daného ustanovení, která je zásadní pro její pochopení. V tomto rámci se nakonec budu věnovat i otázce, do jaké míry má pro projednávaný právní spor význam věc CITES ( 18 ).

1. Okolnosti právního sporu

29. Jak již bylo uvedeno, OIV je mezinárodní organizací, která přijímá kromě jiného doporučení pro odvětví vína, například s ohledem na enologické postupy ( 19 ). Tato doporučení jsou zpravidla přijímána na každoročním valném shromáždění konsensem ( 20 ).

30. Spolková republika Německo a 19 dalších členských států Unie bylo v roce 2012 členskými státy OIV ( 21 ). Samotná Unie má sice podle článku 8 dohody o zřízení právo na členství, přesto se dosud nestala členem této organizace a ani nezískala postavení pozorovatele nebo jiné zvláštní postavení ( 22 ). Komise však může být přítomna při pracích skupiny odborníků a komisí OIV jako host a podílet se na nich ( 23 ).

31. Do června roku 2010 koordinovaly členské státy Unie svou pozici v OIV za účasti Komise s odkazem na čl. 4 odst. 3 SEU v pracovní skupině Rady „víno a alkohol“, aniž by Komise uplatnila návrh společného postoje, a to tak, že členské státy a Komise přednesly své názory a předsednictvo se pokusilo formulovat společný postoj.

32. Rezoluce OIV a její předchůdkyně, jakožto specializovaných mezinárodních organizací s vysokou úrovní vědecko-technické odbornosti, sloužily podle tvrzení Německa přednesených při jednání od roku 1971 jako reference pro evropské právní akty.

33. Jak již bylo uvedeno, nařízením č. 479/2008 však Unie ve společné organizaci trhu s vínem poprvé zavedla dynamické odkazy na rezoluce OIV ( 24 ).

34. Krátce nato, v září roku 2008, Komise doporučila Radě – výslovně také v souvislosti s odkazy na doporučení OIV, které byly zavedeny právě zmíněným nařízením – aby Komisi zmocnila k vyjednání přistoupení Evropského společenství k OIV ( 25 ). Rada však takové zmocnění neudělila, neboť za tímto účelem nebyla získána potřebná většina ( 26 ).

35. Dne 16. května 2011 Komise předložila Radě s ohledem na deváté valné shromáždění OIV poprvé návrh rozhodnutí Rady na stanovení společného postoje, který má být zaujímán jménem Unie, s ohledem na rezoluce OIV. Komise se přitom z procesněprávního hlediska opírala o čl. 218 odst. 9 SFEU, tedy o ustanovení, na které se odvolávala Rada v rozhodnutí napadeném v projednávané věci. Tento návrh Komise však nebyl přijat. Komise následně zastávala názor, že členské státy nesmějí bez rozhodnutí Rady v OIV zastávat žádný postoj, který by měl dopad na acquis Unie, a uvedla na demonstrativním výčtu 14 návrhů rezolucí, jejichž přijetí by podle názoru Komise mělo dopad na tento acquis. Členské státy zastoupené v OIV přesto po předchozí vzájemné koordinaci přijaly na valném shromáždění OIV dne 24. června 2011 řadu rezolucí v konsensu, včetně takových rezolucí, které měly podle názoru Komise dopad na acquis Unie. Komise následně zahájila řízení o nesplnění povinnosti proti dotčeným členským státům včetně Spolkové republiky Německo ( 27 ).

36. Dne 27. dubna 2012 Komise předala Radě návrh rozhodnutí o stanovení postoje, který má být zaujímán jménem Unie s ohledem na rezoluce, které měly být přijaty na desátém valném shromáždění OIV dne 22. června 2012 ( 28 ). Pod hrozbou řízení o nesplnění povinnosti ( 29 ) byl dne 11. června 2012 kvalifikovanou většinou přijat pozměněný návrh opírající se o článek 43 ve spojení s čl. 218 odst. 9 SFEU proti hlasům Německa, České republiky, Rakouska a Slovenska, přičemž Lucembursko se zdrželo hlasování, ve zvláštním výboru zemědělství a dne 18. června 2012 byl přijat Radou (ve složení pro zemědělství a rybolov) ( 30 ). Německo, Řecko, Nizozemsko (Maďarsko a Finsko se připojily k těmto prohlášením), Rumunsko a Spojené království přitom učinily prohlášení do zápisu z jednání, v němž zpochybnily vhodnost čl. 218 odst. 9 jako náležitého právního základu ( 31 ).

37. Sporné rozhodnutí Rady ze dne 18. června 2012 stanoví společný postoj Unie s ohledem na 27 návrhů rezolucí uvedených v příloze, které se vztahují na analytické metody týkající se určení složení produktů v odvětví vína a některých kritérií čistoty a identity enologických postupů a látek užívaných při enologických postupech. Jde přitom o rezoluce, které podle názoru Rady spadají do pravomoci Unie a které mají právní účinky ( 32 ). Členské státy, které jsou členy OIV, mají zastupovat společný postoj na valném shromáždění této organizace. Dotčené členské státy přitom mohou po hlasování především na místě bez rozhodnutí Rady souhlasit se změnami, které nepředstavují obsahové změny rezolucí. V případě předložení nových vědeckých nebo technických poznatků, které mohou tento postoj ovlivnit, však příslušné členské státy musejí požádat o odložení hlasování na valném shromáždění až do doby, než bude vypracován postoj Unie na základě nových poznatků.

38. Tyto rezoluce byly s jednou výjimkou ( 33 ) přijaty OIV na valném shromáždění konaném dne 22. června 2012 v Izmiru. Předtím byly dané změny návrhů rezolucí na zasedáních za účelem koordinace postoje Unie v Izmiru kvalifikovány jako změny, „které se netýkají obsahu“. S odborným obsahem rezolucí souhlasila i Spolková republika Německo, která hlasovala v jejich prospěch.

2. Historie vzniku normy

39. Potřeba pojednat o historii vzniku tohoto ustanovení týkajícího se stanovení postoje, který má jménem Unie zaujmout orgán zřízený dohodou, je odůvodněna již zvláštním systematickým umístěním této normy jako odstavce 9 článku 218 SFEU. Překvapivě se může jevit skutečnost, že ustanovení týkající se stanovení postojů, které má jménem Unie zaujmout orgán zřízený dohodou, se objevuje v kontextu článku, který upravuje podmínky sjednávání a uzavírání dohod mezi Unií a třetími zeměmi nebo mezinárodními organizacemi. Aby bylo možné porozumět tomuto ustanovení, jehož rozsah je předmětem projednávaného sporu, je podle mého názoru nezbytné vzít v potaz jeho původ, jakož i ustanovení, která mu předcházela.

a) Smlouva o EHS

40. Smlouva o EHS neobsahovala žádné ustanovení odpovídající nynějšímu čl. 218 odst. 9 SFEU. Článek 116 EHS však stanovil: „Po uplynutí přechodného období budou členské státy v mezinárodních organizacích hospodářského charakteru postupovat s ohledem na všechny otázky, které mají zvláštní význam pro společný trh, pouze společně. Za tímto účelem Komise Radě předloží návrhy týkající se rozsahu a provádění společného postupu; Rada o tom rozhodne kvalifikovanou většinou. […]“

41. Podle Soudního dvora toto ustanovení vytvořilo základ pro „společný postup členských států v mezinárodních organizacích […], jejichž není Společenství členem“ ( 34 ). Takové pravidlo bylo tenkrát nezbytné již proto, že mezinárodní organizace zpravidla umožňovaly pouze státům, aby přistoupily jako členové ( 35 ), což mohlo způsobovat potíže právě v ústřední oblasti pravomocí Unie, tj. v obchodní politice. V praxi bylo toto ustanovení použito také mimo oblast společné obchodní politiky ( 36 ). Navíc se zdálo, že Soudní dvůr trval na tom, aby toto ustanovení bylo používáno pravidelněji ( 37 ). Členské státy toto ustanovení vnímaly naopak jako hrozbu pro své pravomoci ( 38 ).

b) Maastrichtská smlouva

42. Maastrichtská smlouva toto ustanovení bez náhrady vyškrtla ze Smluv – v oblasti SZBP zůstala pouze koordinační povinnost v mezinárodních organizacích a zastávání společných postojů ( 39 ). Důvod pro to lze spatřovat v názoru členských států, že je tak příliš zasahováno do jejich suverenity ( 40 ). Smlouvy nyní neobsahovaly žádné ustanovení, které by výslovně upravovalo slaďování postupu členských států a Společenství v mezinárodních organizacích.

43. Vzhledem k rostoucímu významu mezinárodních organizací v mnoha oblastech a k rozsáhlým pravomocím Společenství však Společenství muselo i nadále jednat ve vztahu k mezinárodním organizacím, což vyvolávalo otázku právního základu, která však byla v praxi zpravidla relevantní, pouze pokud orgány Unie a členské státy nemohly dospět k dohodě.

44. Při jednání o rozhodnutích závazných z hlediska mezinárodního práva se v této souvislosti nabízela možnost uplatnit ustanovení o uzavírání smluv. Soudní dvůr již ve svém posudku 1/78 konstatoval, že v případě jednání v mezinárodních organizacích, které jsou zaměřeny na „závazek přijatý subjekty mezinárodního práva“, se použijí ustanovení o sjednávání a uzavírání dohod, a nikoli článek 116 EHS ( 41 ). Soudní dvůr se pak ve svém posudku 2/92 věnoval přistoupení Společenství k třetímu revidovanému rozhodnutí Rady Organizace pro hospodářskou spolupráci a rozvoj (dále jen „OECD“) o národním zacházení ( 42 ), které rovněž spadalo do jeho pravomoci. Společenství nebylo členem této organizace. Soudní dvůr rozhodl, že (právně závazné) rozhodnutí je třeba považovat za rovnocenné s dohodou mezi Společenstvím a třetími zeměmi. Dohodou ve smyslu článku 228 ES je totiž „každý závazek přijatý subjekty mezinárodního práva“ ( 43 ). Odtud již nebylo daleko k názoru, že přijímání rozhodnutí mezinárodních organizací je rovnocenné s uzavíráním smluv ( 44 ).

45. Skutečně pak i bylo možné konstatovat, že absence výslovného právního základu pro koordinaci postupu v mezinárodních organizacích v případě právně závazných rozhodnutí organizací byla nahrazena odkazem především na článek 113 ES (společná obchodní politika) a článek 228 ES (uzavírání mezinárodních dohod) ( 45 ).

c) Amsterodamská smlouva

46. Tento právní stav však nevyhovoval potřebám Unie v jejích zahraničních vztazích. Problémy způsobovaly především tzv. smíšené dohody ( 46 ). Během jednání o Amsterodamské smlouvě se tedy trvalo na tom, že Společenství musí navzdory existující dělbě pravomocí zastávat jednohlasný postoj. Platí to zejména s ohledem na nárůst počtu tzv. smíšených orgánů, jejichž rozhodnutí vykazovaly právní účinky ( 47 ). K vyřešení tohoto problému se navrhovalo doplnění čl. 228 odst. 2 ES, tedy ustanovení o uzavírání smluv ( 48 ).

47. Výsledkem jednání byl (po změně číslování bývalého článku 228 ES) čl. 300 odst. 2 druhý pododstavec ES, který zněl takto: „Odchylně od odstavce 3 se použije stejný postup i pro rozhodování o pozastavení uplatňování dohody nebo pro účely stanovení postojů, které jsou zaujímány jménem Společenství v orgánu vytvořeném dohodou podle článku 310, pokud je tento orgán zmocněn přijímat rozhodnutí s právními účinky, s výjimkou rozhodnutí doplňujících nebo pozměňujících institucionální rámec dané dohody.“

48. Poučná je především systematika ustanovení: čl. 300 odst. 1 až 5 ES upravoval postup při uzavírání mezinárodních smluv. Rozlišuje se přitom mezi fází jednání o dohodě (čl. 300 odst. 1 ES), jejím podepsáním, se kterým může být spjato rozhodnutí o prozatímním používání, a uzavřením (čl. 300 odst. 2 první pododstavec). Účast Evropského parlamentu na procesu uzavírání smlouvy se podle těchto ustanovení vysvětluje v odstavci 3.

49. Článek 300 odst. 2 druhý pododstavec ES se nachází uprostřed těchto ustanovení o uzavírání smluv a stanoví, že „[o]dchylně od pravidel stanovených v odstavci 3 se tento postup […] použije i tehdy“, pokud se má rozhodnout o pozastavení uplatňování dohody nebo v případě stanovení postojů v orgánech zřízených na základě dohody podle článku 310 ES. Postup uzavírání smluv (konkrétně čl. 300 odst. 2 první pododstavec ES) má tedy – s modifikací, která se týká účasti Parlamentu – platit i pro přijímání rozhodnutí v orgánech vytvořených podle článku 310 ES, tedy na základě dohody o přidružení. Namísto účasti Parlamentu, která je předepsána v čl. 300 odst. 3 ES, na tomto místě dochází jen k okamžitému a podrobnému informování podle čl. 300 odst. 2 třetího pododstavce ES. Omezení oblasti působnosti tohoto ustanovení na rozhodnutí rad přidružení lze vysvětlit právě zvláštním postavením rozhodnutí rad přidružení v právním řádu Unie, konkrétně jako integrované součásti tohoto právního řádu ( 49 ).

50. Kromě vysvětlení toho, jak používat ustanovení o uzavírání smluv, bylo tedy účelem daného ustanovení zjednodušení postupu ( 50 ), lex specialis k postupu, který se použije ve standardním případě, pro stanovování postojů, které mají být zastávány v radách přidružení, to znamená v orgánech zřízených úmluvami, jejichž smluvní stranou je per definitionem Unie (článek 310 ES).

d) Niceská smlouva

51. Niceská smlouva zachovala formulaci daného ustanovení, ale zrušila omezení jeho použitelnosti na orgány zřízené dohodami podle článku 310 ES. Část čl. 300 odst. 2 druhého pododstavce ES, která je zde relevantní, nyní zněla obecně takto: „které jsou zaujímány jménem Společenství v orgánu vytvořeném dohodou“. Ustanovení tím ztratilo omezení své použitelnosti na zvláštní, resp. jedinečný typ dohod, kterými se zřizuje orgán ( 51 ).

e) Lisabonská smlouva

52. Lisabonskou smlouvou byla v článku 218 SFEU zakotvena pravidla pro uzavírání smluv a také pro stanovování společného postoje. S tím byla spjata řada redakčních úprav. Byl odstraněn odkaz na „tento postup“ a úvodní odkaz na odchylku od odstavce 3. Tyto odkazy byly nahrazeny popisem postupu. Jinak však s touto změnou Smlouvy nebyly spjaty žádné důležité obsahové změny. Redakčními úpravami se především nezměnila charakteristika ustanovení jako lex specialis, což vyplývá již z toho, že nadále zůstalo součástí právní úpravy týkající se postupu uzavírání smluv (článek 218 SFEU).

3. Věc CITES

53. Nakonec je třeba věnovat otázce, do jaké míry má pro probíhající řízení význam věc CITES, kterou účastníci řízení opakovaně zmínili, a především, zda Soudní dvůr v rámci tohoto sporu již přinejmenším implicitně rozhodl o otázkách, o kterých je třeba rozhodnout v tomto případě.

54. I věc CITES se týkala stanovení společného postoje členských států Unie v rámci mezinárodní dohody (konkrétně na 14. konferenci smluvních stran CITES), ke které sama Unie nepřistoupila. Rada – tak jako v tomto případě – přijala rozhodnutí o stanovení společného postoje, který měl být zaujat na konferenci. Přestože Rada podle vlastního vyjádření přijala rozhodnutí v souladu s postupem podle čl. 300 odst. 2 druhého pododstavce ES, který předcházel současnému čl. 218 odst. 9 SFEU, nebyl v rozhodnutí ve skutečnosti uveden žádný právní základ. Výběr relevantního právního základu byl dříve předmětem sporů v Radě. Komise podala žalobu na neplatnost a přitom argumentovala, že rozhodnutím byla z důvodu neuvedení právního základu porušena povinnost odůvodnění ( 52 ).

55. Věc má pro projednávaný spor význam ze dvou důvodů. Zaprvé dal Soudní dvůr za pravdu Komisi, že právní základ musí být uveden v rozhodnutí, kterým se stanoví postoj Unie v oblasti spadající do její pravomoci, jejž zaujímají členské státy jednající společně v zájmu Unie na konferenci smluvních stran mezinárodní smlouvy, kterou Unie neratifikovala ( 53 ).

56. Z tohoto hlediska představuje projednávaná věc důsledek věci CITES. Rada nyní v souladu se svou povinností uvedla právní základ. Žalobkyně a vedlejší účastníci, kteří ji ve sporu podporují, jej však nepovažují za relevantní.

57. Druhým důvodem, proč má věc CITES mimořádný význam pro projednávanou věc, je okolnost, že právní základ, jehož relevantnost je v projednávané věci zpochybňována, byl zmíněn i ve věci CITES. Rada a Komise zastávají názor, že Soudní dvůr v této diskusi přinejmenším implicitně potvrdil, že uvedený právní základ lze v případech, jako je ten projednávaný, použít.

58. Podle mého názoru nelze z rozsudku takovýto závěr vyvodit. Soudní dvůr sice poukázal na to, že „Rada přijala rozhodnutí v souladu s čl. 300 odst. 2 druhým pododstavcem ES“ ( 54 ), to však byl jen popis skutkového stavu ( 55 ). Soudní dvůr nikde nekonstatuje, že uvedené ustanovení skutečně představuje náležitý právní základ pro vypracovávání postojů v mezinárodních orgánech, jejichž členem Unie není.

59. Ani stanovisko generální advokátky Kokott neobsahuje takové konstatování. Generální advokátka argumentuje naopak v tom smyslu, že právní základ rozhodnutí nelze, aniž by byl uveden, z právního aktu jednoznačně odvodit i proto, že není jasné, zda se čl. 300 odst. 2 druhý pododstavec ES použije v případě mezinárodních smluv, jejichž není Společenství členem. Systematický výklad svědčí sice v neprospěch takového použití, ale teleologický výklad hovoří v jeho prospěch ( 56 ). Generální advokátka nemusela zaujmout stanovisko ohledně použitelnosti tohoto ustanovení a ani ho nezaujala.

60. Soudní dvůr tedy ve věci CITES nijak, tedy ani implicitně, nerozhodl o otázkách nastolených v tomto případě. Problematika zůstávala otevřená.

B – Posouzení

1. Výklad čl. 218 odst. 9 SFEU

61. Německo uvádí na podporu svého postoje ve věci samé dva argumenty: že norma, jejíž výklad je třeba provést v tomto případě, vychází z předpokladu, že Unie je sama členem předmětné mezinárodní organizace, což v projednávané věci není pravda, a že stanovení postojů, které je třeba zaujmout jménem Unie, závisí podle daného ustanovení na další podmínce, která není splněna, a to konkrétně že mezinárodní organizace musí přijímat akty „s právními účinky“, tedy akty s mezinárodně právní závazností, přičemž o tento případ zde také nejde. Z toho vyplývá, že v projednávaném sporu je třeba přezkoumat, zda čl. 218 odst. 9 SFEU skutečně jako část jeho normativního obsahu požaduje, že Unie musí být nejprve členem příslušné mezinárodní organizace, a zadruhé, že akty, které má přijmout příslušný orgán, nebo přinejmenším některé z těchto aktů, musí být závazné podle mezinárodního práva.

a) Členství

62. Nejprve je tedy třeba se zabývat otázkou, zda lze čl. 218 odst. 9 SFEU uplatnit i na stanovení postojů, které má jménem Unie zaujmout orgán zřízený dohodou, když samotná Unie není smluvní stranou úmluvy, nýbrž jen některé členské státy.

63. Článek 218 odst. 9 SFEU v úplném znění stanoví: „Rada na návrh Komise nebo vysokého představitele Unie pro zahraniční věci a bezpečnostní politiku přijme rozhodnutí o pozastavení uplatňování dohody a stanoví postoje, které má jménem Unie zaujmout orgán zřízený dohodou, má-li tento orgán přijímat akty s právními účinky, s výjimkou aktů, které doplňují nebo pozměňují institucionální rámec dohody“.

64. V jedné větě se tedy spojují dvě na první pohled velice odlišné právní úpravy. Ustanovení se nejprve týká přijetí rozhodnutí o „pozastavení uplatňování dohody“. Podle převládajícího názoru bylo toto ustanovení přijato proto, že dohody o obchodu a spolupráci, které Unie uzavřela, obsahují od devadesátých let větší počet ustanovení o lidských právech, které mají v případě jejich porušení vést k přerušení účinků nebo vypovězení dohody ( 57 ). Tímto ustanovením byl vyjasněn postup, který se přitom použije, a umožněno plynulé jednání Unie ( 58 ).

65. Ustanovení tedy obsahuje právní základ pro stanovení postoje v mezinárodních organizacích. Ten je předmětem projednávané věci.

i) Znění

66. Východiskem gramatického výkladu musí být konstatování, že v ustanovení se nejprve genericky hovoří o „dohodách“ ( 59 ), aniž se v něm přitom výslovně rozlišují případy, kdy je Unie smluvní stranou takových dohod, a případy, kdy tomu tak není. Z této chybějící právní úpravy však v žádném případě nelze předčasně dospět k závěru, jak to v konečném důsledku navrhuje Rada, že v případech, kde to nerozlišuje zákon, nesmí rozlišovat ani subjekt, který zákon uplatňuje ( 60 ).

67. Nejprve je totiž třeba zohlednit, že v ustanovení se používá totéž slovo „dohoda“ v jednom sledu vícekrát a zejména v souvislosti se dvěma rozdílnými situacemi: nejprve se upravuje „pozastavení uplatňování dohody“, pak stanovení postoje pro orgán zřízený dohodou. Za těchto okolností je však třeba vycházet z toho, že stejné slovo má mít i stejný význam. Je jasné, že v prvním případě se může jednat pouze o dohody Unie. Slovo „dohoda“ musí mít tedy stejný význam i v druhém případě, to znamená, že i na tomto místě jde o dohody Unie ( 61 ).

68. Méně přesvědčivý mi připadá argument, který uvedlo Německo a který se zakládá na výrazu „jménem Unie“. Německo tvrdí, že ze skutečnosti, že postoje, které mají být stanoveny, „musejí být zaujaty jménem Unie v orgánu zřízeném dohodou“ ( 62 ), vyplývá, že Unie musí být členem organizace ( 63 ). Na základě důvodů, které jsou uvedeny níže, si však nemyslím, že použití tohoto výrazu automaticky implikuje, že Unie musí být sama smluvní stranou dohody.

69. Pokud je Unie sama smluvní stranou dohody, tedy pokud je členem mezinárodní organizace, nepotřebuje žádný členský stát jako zástupce, který hovoří jejím jménem, ale jen jako statutárního zástupce zcela ve smyslu jiného odstavce tohoto článku ( 64 ). Za okolností případu, kterým se zabýváme, lze pojem tedy chápat pouze v nevlastním nebo přeneseném smyslu, a to tak, že členské státy v zájmu Unie přednesou její postoj – i bez toho, aby přitom jednaly výslovně cizím jménem.

70. V této souvislosti Rada oprávněně poukazuje na to, že i výlučné vnější pravomoci Unie musí být často vykonávány prostřednictvím členských států, které společně jednají v zájmu Unie. Je tomu tak například tehdy, když je samotné Unii z důvodů mezinárodního práva odepřeno členství v mezinárodní organizaci ( 65 ). Členské státy v takovém případě zaujímají postoj Unie a, jak poznamenala Komise, jsou povinny zajistit účinné hájení tohoto postoje.

71. Na základě výše uvedeného proto zastávám názor, že slovo „dohoda“ se tak, jak se používá v čl. 218 odst. 9 SFEU, vztahuje na smlouvy, jejichž je Unie smluvní stranou.

ii) Systematika

72. Pokud jde o systematiku ustanovení, lze závěry odvozovat z hlavy předpisu, v níž se ustanovení nachází, jakož i ze samotného článku.

73. Ustanovení, které vyžaduje výklad, je součástí hlavy V týkající se „Mezinárodních smluv“, páté části (Vnější činnost Unie) SFEU. Jak ukazuje úvodní ustanovení hlavy, článek 216 SFEU o pravomoci uzavírat smlouvy, tato hlava upravuje dohody Unie. To je potvrzeno obsahem ostatních ustanovení hlavy.

74. I samotný článek 218 svědčí ve prospěch takového systematického výkladu. Článek 218 odst. 1 SFEU totiž stanoví, že – aniž jsou dotčena zvláštní ustanovení článku 207 SFEU – dohody „mezi Unií a třetími zeměmi nebo mezinárodními organizacemi se sjednávají a uzavírají podle následujícího postupu“. Koncepce rozhodnutí o stanovení postoje v orgánu zřízeném dohodou, který je povinen přijímat akty s právními účinky, je, jak ukázaly historické úvahy, ve smyslu Smlouvy zvláštním typem uzavření dohody. Článek 218 odst. 1 SFEU omezuje použitelnost odstavce 9 ustanovení jednoznačně na dohody „mezi Unií a třetími zeměmi nebo mezinárodními organizacemi“.

75. Tento výklad je potvrzen i tím, že uvedené ustanovení se výslovně nevztahuje na právní akty, „které doplňují nebo pozměňují institucionální rámec dohody“. Toto omezení oblasti působnosti ustanovení podle mého názoru zřetelně poukazuje na jeho povahu lex specialis pro stanovování postojů v mezinárodních organizacích, které má vést ke zjednodušení postupu ve srovnání s náročnějším postupem uzavírání smluv. V případě mimořádně důležitých rozhodnutí se tento zjednodušený postup, konkrétně omezení účasti Parlamentu, nepoužije. Lex specialis za účelem zjednodušení postupu uzavírání smluv však nelze použít na smlouvy, u kterých se beztak neuplatní postup uzavírání smluv Unie. Vzhledem k tomu, že uzavírání smluv platí pro smlouvy Unie, může i postup podle čl. 218 odst. 9 SFEU platit pouze pro smlouvy Unie.

76. Rada a Komise proti tomuto tvrzení uvádějí, že i čl. 218 odst. 11 SFEU se použije na smlouvy členských států bez účasti Unie, to znamená, že ne všechna ustanovení článku 218 SFEU se vztahují pouze na smlouvy Unie.

77. Podle ustálené judikatury Soudního dvora je skutečně možnost stanovená v čl. 218 odst. 11 SFEU opatřit si posudek o slučitelnosti zamýšlené dohody se Smlouvami dána v některých případech také u smluv, které nemá uzavřít sama Unie, nýbrž členské státy ( 66 ). Soudnímu dvoru však přitom šlo o otázku, jak budou na úrovni unijního práva určeny pravomoci Unie a členských států ( 67 ), a nikoli o všeobecné posuzování smluv členských států. Podle mého názoru se tato judikatura vztahuje velmi specificky na postup získání posudku a nelze ji uplatnit jako argument pro výklad ostatních ustanovení článku 218 SFEU, zejména odstavce, jehož výklad má být proveden v tomto případě.

78. Systematický výklad tedy svědčí ve prospěch pozice žalobkyně ( 68 ).

iii) Teleologie

79. V rámci teleologického výkladu je nejprve třeba stanovit účel dané normy. Ten lze na jedné straně určit prostřednictvím výkladu kontextu a souvislostí, na druhé straně prostřednictvím účelu, který zákonodárce normou sleduje, a nakonec je možné jako základ použít celkový cíl Smlouvy ( 69 ).

80. V tomto případě ukazuje účel, který norma sleduje, v první řadě historie jejího vzniku: odkaz na postup uzavírání smluv pro účely stanovování postojů v mezinárodních organizacích v souvislosti s rozhodnutími závaznými pro Unii z mezinárodního hlediska, ke kterému nutila Maastrichtská smlouva, byl stěží v souladu s realitou. Amsterodamská smlouva vytvořila zjednodušený postup, který se nejprve uplatňoval pouze na rady přistoupení, ale jeho působnost se později rozšířila. Článek 218 odst. 9 SFEU měl do této míry vytvořit lex specialis ve srovnání s obecným postupem při uzavírání smluv pro rozhodování uvnitř Unie v případě přijímání rozhodnutí s právními účinky v mezinárodních orgánech. Norma má tedy – řečeno slovy Komise v jejím spisu vedlejšího účastníka – umožnit, „aby v rámci mezinárodních dohod mohly být přijímány akty, na které lze na úrovni EU uplatnit zjednodušený, a tudíž rychlý postup, aniž by však byla narušena institucionální rovnováha.“

81. Kontext této právní normy ukazuje, že toto ustanovení má navzdory rozšíření oblasti jeho působnosti v Niceské smlouvě, které již i vzhledem k minimálním změnám znění nemělo přinést rozšíření působnosti rovněž na smlouvy členských států, a navzdory změnám provedeným Lisabonskou smlouvou i nadále sloužit svému původnímu účelu. Dodnes je totiž součástí článku, který upravuje sjednávání a uzavírání dohod Unie, to znamená, že má nadále představovat lex specialis v rámci postupu uzavírání smluv.

82. Postup uzavírání smluv je však postupem pro uzavírání smluv mezi Unií a třetími zeměmi nebo mezinárodními organizacemi (čl. 218 odst. 1 SFEU). Pokud postup podle čl. 218 odst. 9 SFEU představuje lex specialis v tomto smyslu, musí se i oblast působnosti této normy omezovat na smlouvy, jejichž je Unie smluvní stranou.

iv) Dílčí závěr

83. Z výše uvedeného vyplývá, že čl. 218 odst. 9 SFEU vychází z domněnky, že Unie musí být smluvní stranou dohody, která zřizuje orgán zmíněný v příslušné normě.

b) Akty s právními účinky

84. Otázka významu kritéria „právních účinků“, druhá právní otázka položená v projednávané věci, vyvstává na základě dvou zvláštních okolností. Zaprvé, rezoluce OIV, kterých se týkalo sporné rozhodnutí, totiž obsahují doporučení, která – což je v tomto ohledu nesporné – nejsou přinejmenším ve smyslu klasického mezinárodního práva závazná ( 70 ), nezávisle na otázce, zda rezoluce OIV mohou být pro Unii jako nečlena vůbec závazné ( 71 ).

85. Na druhé straně a stejně nesporně se v sekundárním právu Unie od roku 2008 objevují dynamické odkazy právě na tyto rezoluce OIV. Komise se například při schvalování enologických postupů opírá o postupy, které doporučila OIV (článek 120f jednotného nařízení o společné organizaci trhů). Analytické metody, podle nichž se určuje složení výrobků v odvětví vína, jakož i pravidla, na jejichž základě se stanoví, zda tyto výrobky nebyly podrobeny nepovoleným enologickým postupům, navíc představují metody a postupy doporučené a zveřejněné OIV (článek 120g jednotného nařízení o společné organizaci trhů), které podle článku 15 odst. 2 nařízení (ES) č. 606/2009 zveřejňuje i Komise. A konečně, enologické postupy doporučené OIV mají význam také přímo pro dovoz vína (čl. 158a odst. 2 nařízení o jednotné organizaci trhů). Přinejmenším v posledních dvou případech se rezoluce OIV přebírají prostřednictvím dynamických odkazů v unijním právu do sekundárního práva. Rezoluce, které jsou předmětem sporu, se i podle názoru žalobkyně týkaly metod ve smyslu článků 120f, 120g a čl. 158a odst. 2 nařízení o jednotné organizaci trhů.

86. Spolková republika Německo a vedlejší účastníci řízení, kteří ji podporují, zastávají názor, že za akt „s právními účinky“ lze považovat pouze rozhodnutí mezinárodní organizace, která jsou závazná z hlediska mezinárodního práva.

87. Rada a Komise se naproti tomu domnívají, že i rozhodnutí mezinárodní organizace, která jsou dynamickým odkazem začleněna do unijního práva, mají právní účinky ve smyslu tohoto ustanovení. Dále tvrdí, že i slabé mezinárodně právní účinky nezávazného rozhodnutí stačí k uznání existence právních účinků daného rozhodnutí.

88. Dále budu analyzovat znění, systematiku a teleologii normy s cílem zjistit, co se rozumí pojmem „právní účinky“.

i) Znění

89. Znění ustanovení na první pohled upoutá pozornost tím, že pojem „právní účinky“, který se v ustanovení používá, se, jak uvedla Komise, odlišuje od závaznosti z hlediska mezinárodního práva. Platí to i v jiných jazykových verzích ( 72 ), v nichž jsou použité pojmy zřejmě zaměřeny spíše na právní účinky aktu, přičemž nestanoví, o jaký typ těchto účinků musí jít.

90. Podrobnější analýza ukazuje, že znění daného ustanovení přece jen mluví v neprospěch této teze Rady, která se opírá o dynamické odkazy v unijním právu: v ustanovení se hovoří o aktech s právními účinky, které „má přijmout“ orgán zřízený dohodou ( 73 ). Tato formulace ustanovení zdůrazňuje úzký vztah mezi jednáním orgánu a jeho výsledkem. Orgán by tak měl přijmout akty, které mají ab origine„právní účinky“. Ustanovení se tedy netýká případů, kdy akty bez právních účinků až takřka dodatečně nabydou právních účinků prostřednictvím interního práva smluvní strany (v našem případě Unie), i když se to uskutečňuje automaticky dynamickým odkazem, ale případů, kdy se akty původně (a tedy podle právního řádu samotného orgánu, tedy mezinárodního práva) vyznačují touto vlastností. Právě v této vlastnosti přímého právního účinku je totiž třeba spatřovat důvod nezbytnosti přijetí společného postoje. Cílem ustanovení tedy je, aby se z postoje orgánu vytvořil právní závazek Unie.

ii) Systematika

91. Systematický výklad poskytuje málo informací. V článku 216 odst. 2 SFEU se používá na jedné straně pojem „závazné“ v souvislosti s mezinárodními smlouvami ( 74 ), což by mohlo svědčit ve prospěch toho, že výraz „právní účinky“ musí mít jiný význam. Na druhé straně se však v ustanovení, kterým se upravuje žaloba na neplatnost (článek 263 SFEU), objevuje na základě slova „Rechtswirkung“ (právní účinky) pojem, který se podobá pojmu „Rechtswirksamkeit“ (právní účinnost), což je vyjádřeno hlavně v ostatních jazykových verzích ( 75 ), a který se vztahuje na ustálenou judikaturu Soudního dvora, podle níž je žaloba na neplatnost přípustná jen proti opatřením, která vyvolávají „závazné právní účinky“ ( 76 ), což by mohlo svědčit ve prospěch výkladu pojmu „právní účinky“ ve smyslu závaznosti (v našem případě závaznosti mezinárodně právní povahy), který z toho vychází. A konečně skutečnost, že Soudní dvůr přiznal v jiných souvislostech relevantnost aktům, které nejsou závazné z hlediska mezinárodního práva ( 77 ), neumožňuje vyvodit žádné závěry s ohledem na výkladovou otázku, o níž je třeba rozhodnout v projednávané věci.

iii) Teleologie

92. Jak již bylo uvedeno, účelem dané normy je vytvořit lex specialis ve vztahu k obecnému postupu uzavírání smluv pro rozhodování uvnitř Unie při přijímání rozhodnutí s právními účinky v mezinárodních orgánech. Tento účel svědčí podle mého názoru ze dvou důvodů ve prospěch výkladu pojmu „právní účinky“ ve smyslu mezinárodně právní závaznosti.

93. Zaprvé, rozlišení podle účinků aktu má oddělit zjevně relevantní akty od těch, které relevantní nejsou. Právní účinky aktu odůvodňuje v případě aktů s právními účinky jiný postup stanovení společného postoje než v případě aktů, které nemají právní účinky. Rozlišení se v souladu s tím týká kvality, kterou se samotné akty vyznačují od počátku, a to konkrétně skutečnosti, že jsou pro Unii závazné z hlediska mezinárodního práva. Akty, které nejsou závazné z hlediska mezinárodního práva, mohou sice na základě dynamického odkazu v unijním právu urychlit od okamžiku přijetí právní účinky v unijním právu, ty se však zakládají na svobodné vůli Unie. V případě takových právních účinků se nejedná o vlastnost samotného aktu.

94. Zadruhé historie vzniku dané normy ukazuje, že během platnosti Maastrichtské smlouvy bylo třeba pro mezinárodně právně závazná rozhodnutí použít postup uzavírání smluv. Pojem „mezinárodní dohoda“ byl v této souvislosti definován extenzivně, a to konkrétně, jak bylo uvedeno, jako „každý závazek přijatý subjekty mezinárodního práva“ ( 78 ). V této souvislosti se jeví jako logické, když se lex specialis právní úprava tohoto postupu, která byla vytvořena na základě Amsterodamské smlouvy, zaměřuje rovněž na mezinárodně právně závazná rozhodnutí.

95. Takový výklad poskytuje také potřebnou míru právní jistoty při rozhodování o použitelnosti čl. 218 odst. 9 SFEU v zájmu orgánů, které jsou do postupu zapojeny. Kritéria, která navrhuje žalovaný, by to neposkytovala.

96. Má-li Rada pro uplatnění čl. 218 odst. 9 SFEU v úmyslu považovat za dostatečné právní účinky nabyté dynamickým odkazem v unijním právu, uplatnění postupu by ponechala na uvážení zákonodárce. Zavedení dynamického odkazu by otevřelo oblast působnosti ustanovení a jeho nahrazení jednoduchým převzetím příslušného mezinárodního aktu do unijních právních předpisů by zase vyloučilo uplatnění ustanovení. Takové kritérium považuji za příliš svévolné na to, aby na jeho základě bylo možné rozhodnout o uplatnění tak důležité normy, jakou je možný procesněprávní základ ( 79 ).

97. Ještě méně vhodné jsou slabé mezinárodně právní účinky, které uvádějí Rada a Komise v souvislosti s nezávazným rozhodnutím jako kritérium pro uplatnění procesněprávního základu. Mohli bychom být v pokušení upozornit v této souvislosti na to, že teorie o pramenech práva uplatňovaná v mezinárodním právu v posledních letech stále častěji usiluje o to, aby se pojem „soft law“ vztahoval i na akty, které sice nejsou právně závazné, ale prostřednictvím odkazů, uplatnění při výkladu kogentního práva nebo jejich faktické účinnosti jsou do určité míry relevantní ( 80 ).

98. Ve snaze prokázat určitou relevanci v projednávaném případě, tedy pro sporné rezoluce OIV, Rada v tomto případě oprávněně upozornila na to, že tyto rezoluce spadají jako mezinárodní technické normy pod články 2.4 a 2.5 Dohody WTO o technických překážkách obchodu ( 81 ). Stát, který přijímá technické předpisy, které jsou v souladu s těmito normami, má výhody pro případ, že právě tyto technické předpisy budou ve Světové obchodní organizaci napadeny jako překážka obchodu: existuje vyvratitelná domněnka, že interní technické předpisy, které jsou v souladu s příslušnými mezinárodními normami, nevytvářejí zbytečnou překážku mezinárodního obchodu ( 82 ). Podle mého názoru v případě kategorie „soft law“ však nejde ani o kategorii aktů, která by byla právně relevantní, ani o jasně vymezitelnou kategorii. To znamená, že není způsobilá jako kritérium pro uplatnění procesněprávního základu.

iv) Dílčí závěr

99. Pojem „právní účinky“ uvedený v čl. 218 odst. 9 SFEU se zaměřuje na mezinárodně právní závaznost aktu.

c) Závěr týkající se výkladu čl. 218 odst. 9 SFEU

100. V zásadě se tím ukazuje, že čl. 218 odst. 9 SFEU není s ohledem na své znění, svou systematiku a svůj smysl a účel určen k tomu, aby se uplatnil na takové případy, jako je ten projednávaný. Posouzení projednávané věci však nemůže skončit uvedením tohoto závěru.

2. Analogické použití

101. Rada a Komise totiž uvedly argumenty, které by za určitých okolností mohly odůvodnit analogické použití dané normy, ačkoli není splněna ani jedna ze dvou podmínek použití normy, které jsou zkoumány v projednávané věci. Podle jejich názoru je použití čl. 218 odst. 9 SFEU namístě již tehdy, když činnost orgánu zřízeného mezinárodně právní smlouvou spadá do pravomoci Unie, a to zejména, když jde o výlučnou pravomoc Unie ( 83 ). Jen tak lze zajistit způsobilost Unie a jejích členských států jednat v oblasti jejich působnosti.

102. Nezbytnost analogického použití normy by tedy v tomto případě mohla vyplynout z toho, že pro případ činnosti mezinárodní organizace (bez právních účinků) bez účasti Unie v oblasti, která spadá do působnosti Unie, Smlouvy neplánovaně neposkytují žádný interní postup Unie, který může Unie uplatnit za účelem zajištění účinného výkonu svých vnějších pravomocí prostřednictvím členských států, a z toho, že zájmy jsou srovnatelné s obvyklým případem uplatnění čl. 218 odst. 8 SFEU.

103. Analogie patří k nástrojům unijního práva ( 84 ). Kromě neplánované mezery v právní úpravě ( 85 ) je podmíněna i srovnatelností zájmů mezi zkoumaným a upraveným případem. Přísnost ověřování těchto podmínek přitom závisí na oblasti, v jejímž rámci se zvažuje analogické použití. V trestním právu je tak analogie jednoduše vyloučena ( 86 ). V oblasti materiálních pravomocí Unie je analogie s ohledem na zásadu svěření pravomocí vysloveně problematická ( 87 ). Naproti tomu v jiných oblastech, jako například v souvislosti s odvozeným právem v oblasti pohybu a pobytu, může být analogický závěr vhodný ( 88 ).

104. Pokud jde o projednávanou věc, je třeba nejprve podotknout, že v oblasti procesněprávních základů, do níž je třeba zařadit tuto věc, sice analogie není vyloučena, ale vzhledem k pravomocím orgánů Unie, které je třeba zachovat, je třeba důkladně přezkoumat podmínky. V neprospěch analogie navíc svědčí skutečnost, že pravidlo bylo vytvořeno jako lex specialis pro speciální případ ( 89 ). V souladu s tím odkaz na analogii v zásadě vyžaduje důkladné posouzení důvodů, které mohou odůvodnit její použití.

a) Rozlišování dvou skupin případů

105. Smlouvy vycházejí z předpokladu, že pravomoci Unie vykonávají orgány Unie ( 90 ). Když v oblasti, která patří do pravomoci Unie, působí mezinárodní organizace, podle logiky systému se v první řadě jeví jako vhodné, aby Unie sama působila jako člen organizace. V mnohých případech ale Unie není členem organizace.

106. Na tomto místě je třeba podle mého názoru pro účely vyřešení projednávané věci rozlišovat dvě skupiny případů. Zaprvé existuje řada případů, kdy se Unie z důvodů mezinárodního práva nemůže stát členem mezinárodní organizace. O takový případ jde, když mezinárodní organizace nepovoluje členství nadnárodních organizací, anebo když byla žádost Unie o členství v organizaci – z jakýchkoli důvodů – zamítnuta. V takovém případě se podle judikatury Soudního dvora vnější pravomoc Unie vykonává prostřednictvím členských států jednajících společně v zájmu Unie ( 91 ).

107. Jinak vypadá situace, kdy je členství Unii v dotčené mezinárodní organizaci povoleno a organizace dosud nezamítla žádost o členství. V takovém případě představuje přistoupení Unie tu nejpřirozenější cestu k účinnému výkonu pravomocí Unie.

108. Projednávaný případ je nutné zařadit do této druhé skupiny případů. OIV v dohodě ze dne 3. dubna 2001 podle článku 8 výslovně povoluje přistoupení „mezinárodní[ch] mezivládní[ch] organizac[í]“, a tedy i Unie. Komise v souladu s tím v roce 2008, s poukazem na dynamické odkazy na rezoluce OIV v unijním právu ( 92 ), které byly zavedeny krátce předtím, vyjádřila doporučení udělit zmocnění k vyjednání přistoupení, toto zmocnění však nebylo uděleno z interních důvodů na úrovni Unie – konkrétně pro nedosažení nezbytné většiny hlasů v Radě.

109. Za těchto okolností omezím své další úvahy o otázce analogického použití čl. 218 odst. 9 SFEU na druhou skupinu případů. V souladu s tím vynechám otázku, do jaké míry lze odůvodnit analogii týkající se ustanovení v případě dohod, jejichž předmět spadá do oblasti v pravomoci Unie, ale u nichž nemůže být Unie „zatím“ členem z důvodu koncepce mezinárodní dohody ( 93 ).

b) Analogické použití v rámci relevantní skupiny případů

110. Podle mého názoru je třeba analogické použití ustanovení v této souvislosti zamítnout.

111. Zaprvé by výklad čl. 218 odst. 9 SFEU, který navrhuje žalovaná, v praxi znamenal naopak návrat k článku 116 EHS. Toto ustanovení však bylo vědomě zrušeno a nebylo znovu zavedeno – kromě toho se vztahovalo na zcela jinou situaci. Nebyla by zohledněna zjevná vůle autorů Smluv.

112. Zadruhé by takové analogické použití znamenalo nezohlednění dvou podstatných vývojových trendů v právu. Zaprvé spadá činnost stále většího množství mezinárodních organizací do oblasti pravomocí Unie. Zadruhé a především byly a jsou čím dál častěji odstraňovány překážky členství Unie v mezinárodních organizacích z hlediska mezinárodního práva. Standardní případ v oblasti výkonu výlučných pravomocí Unie musí představovat přistoupení Unie k mezinárodní organizaci. Podle judikatury Soudního dvora existuje v oblasti výlučné pravomoci Unie povinnost orgánů Unie a členských států použít všechny právní a politické prostředky, aby zajistily účast Unie na dohodách ( 94 ). Pokud bychom však souhlasili s názorem Rady, v budoucnu by záviselo na uvážení Unie, zda chce vstoupit do mezinárodní organizace, anebo zda chce bez přistoupení stanovovat postoje stejným způsobem jako po přistoupení. Pokud bychom totiž postupovali v souladu s koncepcí Rady týkající se účinků dynamických odkazů, Unie by zavedením takového odkazu mohla sama vyvolat použití čl. 218 odst. 9 SFEU, a přistoupení k mezinárodní organizaci by tak do určité míry nebylo nezbytné.

113. Obdobné použití čl. 218 odst. 9 SFEU v projednávaném případě by nakonec znamenalo obejití pravomocí Evropského parlamentu. Článek 218 SFEU v zásadě stanoví účast Parlamentu v rámci uzavírání dohody. Tato účast se očekává jak při přistoupení Unie k mezinárodní organizaci, tak i v souladu s tím, co bylo uvedeno, při přijímání rozhodnutí s právními účinky v mezinárodních organizacích. V rámci čl. 218 odst. 9 SFEU je však úloha Parlamentu omezena na okamžité a podrobné informování. Rozšíření čl. 218 odst. 9 SFEU i na vzájemné smlouvy mezi členskými státy značně omezuje práva Parlamentu na účast. Volba správného právního základu má však zabezpečit právě také ochranu práv dotčených orgánů Společenství ( 95 ).

114. Důkladné posouzení důvodů, které svědčí ve prospěch i v neprospěch analogického použití čl. 218 odst. 9 SFEU, tedy analogické použití nepodporuje.

C – Závěr

115. Článek 218 odst. 9 SFEU tedy neposkytuje vhodný právní základ pro rozhodnutí, o které jde v projednávané věci. S ohledem na mé předchozí poznámky přitom nejde ani o čistě formální pochybení ( 96 ). Napadené rozhodnutí musí být zrušeno.

D – Další výtky

116. Vzhledem k mému stanovisku – i ve vztahu k jeho přípustnosti – se nevyjádřím k doplňujícím výtkám, které uvedli vedlejší účastníci, a to konkrétně k nedostatečnému odůvodnění napadeného rozhodnutí, které vytýkalo Nizozemsko, a výtce neúčasti Parlamentu, kterou uplatňovalo Maďarsko.

E – Omezení účinků zrušení

117. Rada pro případ zrušení rozhodnutí požádala o zachování jeho účinků. Žalobkyně s tímto návrhem nesouhlasila.

118. Podle článku 264 SFEU Soudní dvůr může, považuje-li to za nezbytné, uvést ty účinky aktu prohlášeného za neplatný, které jsou nadále považovány za zachované.

119. Napadeným rozhodnutím byl stanoven postoj Unie, jejž měly zaujmout a zaujaly členské státy Unie, které jsou smluvními strany OIV. V této souvislosti se zdá, že situace se shoduje se situací, kdy Soudní dvůr ve věci CITES potvrdil zachování účinků napadeného rozhodnutí ( 97 ).

120. Projednávaná věc se nicméně od věci CITES odlišuje již tím, že žalobkyně v daném případě nezpochybnila návrh na zachování účinků. V tomto případě žalobkyně odporovala tvrzením o možných důsledcích v rámci řízení o nesplnění povinnosti.

121. Jak správně uvádí slovenská vláda, v projednávaném případě není zřejmé, čí právní jistota by byla ohrožena v důsledku zrušení. Rezoluce OIV, které jsou předmětem sporu, byly přijaty a jejich účinnost nebude zrušením rozhodnutí omezena. Podle mého názoru je tedy třeba podpůrný návrh zamítnout.

F – Náklady řízení

122. Podle čl. 138 odst. 1 jednacího řádu Soudního dvora se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník, který měl ve věci úspěch, požadoval. V souladu s řešením, které navrhuji, má úspěch ve věci žalobkyně, která podala příslušný návrh. Radě proto musí být uložena náhrada nákladů řízení. Vedlejší účastníci řízení ponesou podle čl. 140 odst. 1 jednacího řádu vlastní náklady řízení.

V – Závěry

123. S přihlédnutím k mým výše uvedeným úvahám navrhuji, aby Soudní dvůr rozhodl následovně: 1) Rozhodnutí Rady o stanovení postoje, který má být zaujímán jménem Unie s ohledem na některé rezoluce OIV ze dne 18. června 2012, se zrušuje. 2) Radě Evropské unie se ukládá náhrada nákladů řízení. 3) Česká republika, Lucemburské velkovévodství, Maďarsko, Nizozemské království, Rakouská republika, Slovenská republika, Spojené království Velké Británie a Severního Irska a Komise ponesou vlastní náklady řízení.

( 1 ) Původní jazyk: němčina.

( 2 ) Hoffmeister, F., Outsider or Frontrunner? Recent Developments under International and European Law on the Status of the European Union in International Organizations and Treaty Bodies, CMLR 44 (2007), 41, 68.

( 3 ) BGBl. II 2002, 2733. Tato dohoda má podle svého článku 19 stejnou platnost ve francouzském, španělském a anglickém znění.

( 4 ) Dohoda o zřízení mezinárodního institutu pro víno v Paříži, dne 29. listopadu 1924. Překlad do němčiny je obsažen například v BGBl. pro Rakouskou republiku 1930, 241. Označení „Mezinárodní úřad pro révu a víno“ tato organizace zavedla od 4. září 1958.

( 5 ) Organizace, která byla právní předchůdkyní, zjevně pokládala za členy pouze státy, když v článku 6 Dohody o zřízení Mezinárodního institutu pro víno v Paříži stanovila toto: „Všechny země, které nepodepsaly uvedenou dohodu, k ní budou moci přistoupit…“.

( 6 ) Nařízení Rady (ES) č. 479/2008 ze dne 29. dubna 2008 o společné organizaci trhu s vínem, o změně nařízení (ES) č. 1493/1999, (ES) č. 1782/2003, (ES) č. 1290/2005 a (ES) č. 3/2008 a o zrušení nařízení (EHS) č. 2392/86 a (ES) č. 1493/1999 (Úř. věst. L 148, s. 1).

( 7 ) V souladu s tím, co uvedlo Německo při jednání, sloužily rezoluce OIV a její předchůdkyně od roku 1971 Společenství jako reference. OIV byla také od roku 2008 zmiňována v příslušných právních aktech, například v čtvrtém bodě odůvodnění nařízení Rady (ES) č. 2165/2005 ze dne 20. prosince 2005 (Úř. věst L 345, s. 1), v prvním bodě odůvodnění nařízení Komise (ES) č. 1507/2006 ze dne 11. října 2006 (Úř. věst. L 280, s. 9). Viz také druhý bod odůvodnění nařízení Rady (ES) č. 519/2007 ze dne 7. května 2007 (Úř. věst. L 123, s. 1).

( 8 ) Nařízení Rady (ES) č. 491/2009 ze dne 25. května 2009, kterým se mění nařízení (ES) č. 1234/2007, kterým se stanoví společná organizace zemědělských trhů a zvláštní ustanovení pro některé zemědělské produkty (jednotné nařízení o společné organizaci trhů) (Úř. věst. L 154, s. 1).

( 9 ) Nařízení Rady (ES) č. 1234/2007 ze dne 22. října 2007, kterým se stanoví společná organizace zemědělských trhů a zvláštní ustanovení pro některé zemědělské produkty (jednotné nařízení o společné organizaci trhů) (Úř. věst. L 299, s. 1), ve znění řady změn. Viz třetí bod odůvodnění nařízení č. 491/2009.

( 10 ) Nařízení Komise (ES) č. 606/2009 ze dne 10. července 2009, kterým se stanoví některá prováděcí pravidla k nařízení Rady (ES) č. 479/2008, pokud jde o druhy výrobků z révy vinné, enologické postupy a omezení, která se na ně použijí (Úř. věst. L 193, s. 1).

( 11 ) Zde bez poznámek pod čarou obsažených v citovaném textu ustanovení.

( 12 ) Zvýrazněno v originále.

( 13 ) Dokument Rady 11436/12.

( 14 ) Při jednání Německo v tomto ohledu rozlišovalo dvě otázky: zda musí být Unie členem OIV, aby mohla použít dané ustanovení, a zda mohou být rezoluce v OIV schvalovány „jménem Unie“. Podle mého názoru se v případě druhé otázky jedná pouze o aspekt otázky první.

( 15 ) Tuto výtku výslovně sdílí i žalobkyně.

( 16 ) Rada se připojila k této argumentaci.

( 17 ) Vedlejší účastníci, kteří vstoupili do řízení na podporu návrhových žádání Německa, předložili další výtky, s nimiž se Německo zčásti ztotožnilo.

( 18 ) Rozsudek Komise v. Rada („CITES“, C‑370/07, EU:C:2009:590). CITIES je Úmluva o mezinárodním obchodu ohroženými druhy volně žijících živočichů a planě rostoucích rostlin, Washington, 3. března 1973, UNTS 993, s. 243.

( 19 ) Cíle a úkoly OIV uvádějí články 1 a 2 dohody.

( 20 ) Viz čl. 5 odst. 1, jakož i článek 3 dohody. Výjimky z konsensu jsou možné, lze jim však zabránit s poukazem na ohrožení základních národních zájmů. Postup přípravy rezolucí je popsán v kapitole 5 jednacího řádu OIV.

( 21 ) K dnešnímu dni je 21 ze 45 členských států OIV současně členským státem EU: Belgie, Bulharsko, Německo, Finsko, Francie, Řecko, Itálie, Chorvatsko, Lucembursko, Malta, Nizozemsko, Rakousko, Portugalsko, Rumunsko, Švédsko, Slovensko, Slovinsko, Španělsko, Česká republika, Maďarsko, Kypr.

( 22 ) Články 3 a 4 jednacího řádu OIV.

( 23 ) Podle čl. 5 odst. 2 a odst. 3 jednacího řádu OIV se souhlasem výkonného výboru. Definice obou pojmů se nacházejí v příloze 2 jednacího řádu OIV.

( 24 ) Článek 30 písm. a), článek 31, čl. 82 odst. 2 nařízení, dnes čl. 120f písm. a), článek 120g a čl. 158a odst. 2 jednotného nařízení o společné organizaci trhů. Zmínky o OIV lze nalézt již v dřívějších právních aktech, viz poznámka pod čarou 7.

( 25 ) COM(2008) 577 final.

( 26 ) Komise uvedla při jednání v tomto ohledu dva důvody: zaprvé by členství Unie mohlo narušovat rovnováhu v OIV s ohledem na váhu hlasovacích práv spjatých s tímto členstvím a zadruhé si členské státy chtěly uchovat autonomní postavení.

( 27 ) Řízení 2011/2121. Tato řízení byla podle Komise zastavena při jednání s cílem počkat na rozhodnutí v projednávané věci.

( 28 ) COM(2012) 192 final. Mezi devátým a desátým valným shromážděním OIV tato organizace uspořádala dvě mimořádná valná shromáždění. V rámci prvního z těchto shromáždění byl předložen návrh usnesení na základě čl. 218 odst. 9 SFEU, který ale nebyl přijat. Rezoluce přijaté OIV však nejsou kvalifikovány jako relevantní z hlediska acquis Unie. V rámci druhého shromáždění nebyl z důvodu nedostatku času předložen žádný návrh usnesení a nebyla provedena koordinace v rámci Unie.

( 29 ) Německo a Česká republika tvrdí, že Komise předeslala, že pokud členské státy schválí usnesení, nebude pokračovat v řízení o nesplnění povinnosti. Komise při jednání připustila, že většina byla dosažena pod hrozbou řízení o nesplnění povinnosti.

( 30 ) Dokument Rady 11436/12.

( 31 ) Prohlášení Rumunska toto ustanovení nezmiňuje, ale objasňuje, že chování Rumunska při hlasování nelze vykládat jako precedent pro obdobné případy a že Komise a členské státy musejí objasnit rozdělení pravomocí.

( 32 ) Jiné návrhy rezolucí byly naopak předmětem neformální koordinace v přípravných grémiích Rady v souladu s povinností loajální spolupráce (čl. 4 odst. 3 Smlouvy o EU).

( 33 ) Rezoluce OENO-SPECIF 10-452 nebyla podle vysvětlení Rady po vydání usnesení příslušného technického výboru valného shromáždění předložena k hlasování.

( 34 ) Posudek 1/78 (EU:C:1979:224, bod 50). Kurziva provedena autorem tohoto stanoviska.

( 35 ) S ohledem na mezinárodně právní hledisko viz Kuijper, P., a další (vydavatelé), The Law of EU External Relations, Oxford, OUP, 2013, s. 201. Obecně k danému tématu: Eeckhout, P., EU External Relations Law, Oxford, OUP, 2. vyd. 2012, s. 222 až 231.

( 36 ) Rozsudek Komise v. Rada („AETR“, 22/70, EU:C:1971:32, body 76 a 77).

( 37 ) Rozsudek Kramer a další (3/76, 4/76 a 6/76, EU:C:1976:114, body 42 a 43), k tomu viz Constantinesco, V., a další (vydavatelé), Traité instituant la CEE, Paris, Economica, 1992, článek 116, body 6 a 16.

( 38 ) Bylo například kritizováno, že podle tohoto ustanovení mohlo Společenství přijímat rozhodnutí na základě většinového hlasování, která mohla Rada interně schvalovat pouze jednohlasně a že rozhodnutí mohla být přijímána v exkluzivní oblasti úkolů členských států. CONF/3870/96.

( 39 ) Článek J.2 odst. 3 SEU, nyní čl. 34 odst. 1 SEU, s povinností hájit postoje Unie, přičemž pojem „postoj“ nemá být chápán v restriktivním smyslu. K tomu viz Geiger, R., in: Geiger, R., a další (vydavatelé), EUV/AEUV, Mnichov, C. H. Beck, 5. vyd., 2010, čl. 34 SEU, bod 1.

( 40 ) Sack, J., Les relations extérieures de l’Union européenne sous l’angle institutionnel, Revue des affaires européennes 2001-2002, 29, 33.

( 41 ) Posudek 1/78 (EU:C:1979:224, bod 51), viz také posudek 1/75 (EU:C:1975:145).

( 42 ) Toto rozhodnutí výslovně umožnilo přistoupení Společenství, článek 7 třetího revidovaného rozhodnutí Rady Organizace pro hospodářskou spolupráci a rozvoj o národním zacházení.

( 43 ) Posudek 2/92 (EU:C:1995:83, bod 8).

( 44 ) Viz také Vedder, C., Die auswärtige Gewalt des Europa der Neun, Göttingen, Otto Schwartz&Co., 1980, s. 155 až 157.

( 45 ) Sack, J., The European Community’s Membership of International Organizations, CMLR 32 (1995), 1227, 1252; Schmalenbach, K., in: Calliess, C., a Ruffert, M., (vydavatelé), Kommentar zu EU-Vertrag und EG-Vertrag, Neuwied, Luchterhand, 1999, článek 300, bod 49.

( 46 ) K těmto pravomocem a pravomoci Společenství stát se členem mezinárodní organizace, viz posudek 1/76 (EU:C:1977:63, bod 5); posudek 1/94 (EU:C:1994:384); Hillion, C., a Koutrakos, P. (vydavatelé), Mixed Agreements Revisited, Oxford, Hart, 2010.

( 47 ) CONF/3870/96, zejména s. 5. Již brzy došlo v této souvislosti, pokud jde o případ dohody o surovinách a FAO, k nezveřejněným ujednáním mezi Radou a Komisí. Sack, J., Die Europäische Gemeinschaft als Mitglied Internationaler Organisationen, in: Randelzhofer, A., a další (vydavatelé), Gedächtnisschrift für Eberhard Grabitz, Mnichov, C. H. Beck, 1995, s. 655 až 659.

( 48 ) CONF/3822/96; CONF/3870/96.

( 49 ) Rozsudky Sevince (C‑192/89, EU:C:1990:322, bod 9) a Řecko v. Komise (30/88, EU:C:1989:422, bod 13).

( 50 ) Schmalenbach, K., in: Calliess, C., a Ruffert, M. (vyd.), Kommentar zu EU-Vertrag und EG-Vertrag, Neuwied, Luchterhand, 1999‚ článek 300, bod 45.

( 51 ) Zahrnuty byly i jiné orgány, například orgány zřízené dohodami o spolupráci. Conference of the Representatives of the Governments of the Member States, The Legal Adviser, Dokument SN 2705/00 ze dne 10. května 2000. Viz Rehulka, in: Mayer, H., und Stöger, K., Kommentar zu EUV und AEUV, Vídeň, Manzsche Verlags- und Universitätsbuchhandlung, 2011, článek 218 SFEU, bod 3; Terhechte in: Schwarze, J. (vydavatel), EU-Kommentar, Baden-Baden, Nomos, 2. vyd. 2009, článek 218 SFEU, body 11 až 14.

( 52 ) Rozsudek „CITES“ (EU:C:2009:590, body 19, 58 a 59).

( 53 ) Rozsudek „CITES“ (EU:C:2009:590, body 43, 45, 61 a 62).

( 54 ) Rozsudek „CITES“ (EU:C:2009:590, bod 51).

( 55 ) Rozsudek „CITES“ (EU:C:2009:590, bod 59).

( 56 ) Stanovisko generální advokátky Kokott ve věci „CITES“ (C‑370/07, EU:C:2009:249, body 75 až 77).

( 57 ) Viz články 57 a 60 Vídeňské úmluvy o smluvním právu. Brandtner, B., a Rosas, A., „Human Rights and the External Relations of the European Community, EJIL 9 (1998), 468; Bartels, L., Human Rights Conditionality in the EU’s International Agreements, Oxford, OUP, 2005; viz COM(95) 216 final.

( 58 ) V tomto ohledu shodně: Zagel, G., in: Smit, H., a další (vydavatelé), Smit & Herzog on the Law of the European Union, Danvers, LexisNexis, 2013, článek 218.04[3][c]; Schmalenbach, K., in: Calliess, C., a Ruffert, M. (vydavatelé), EUV/AEUV, Mnichov, C. H. Beck, 4. vyd. 2011, článek 218, body 23 a 24.

( 59 ) Pojmem „dohoda“ byl nahrazen pojem „úmluva“, který byl použit v předchozím ustanovení čl. 300 odst. 2 druhého pododstavce SEU. S tím však není spjata žádná obsahová změna. To znamená, že se nadále vztahuje na „každý závazek přijatý subjekty mezinárodního práva, a to bez ohledu na jeho formu“. Viz posudek 1/75 (EU:C:1975:145), viz také posudek 2/92 („OECD“, EU:C:1995:83, bod 8); rozsudek Francie v. Komise (C‑233/02, EU:C:2004:173, bod 45).

( 60 ) Podle zásady Ubi lex non distinguit, nec nos distinguere debemus (glossa Pretium k Dig. 6.2.8). Za stejně mylný považuji argument Rady, že v případě jasného doslovného výkladu a absence rozdílů v jiných jazykových verzích už není třeba uplatnit jiné metody výkladu. Soudní dvůr výslovně konstatoval, že při výkladu ustanovení unijního práva „[je] třeba vzít v úvahu nejen jeho znění, ale rovněž jeho kontext a cíle sledované právní úpravou, jejíž je součástí“. Rozsudky Sturgeon a další (C‑402/07 a C‑432/07, EU:C:2009:716, bod 41), SGAE (C‑306/05, EU:C:2006:764, bod 34), a Wendelboe a další (19/83, EU:C:1985:54, bod 13 až 15).

( 61 ) Co do výsledku souhlasně i Lorenzmeier, S., in: Grabitz, E., a další (vydavatelé), Das Recht der Europäischen Union, Mnichov, C. H. Beck, 51. doplňkové vydání 2013, článek 218, bod 8. Pokud jde o použití daného pojmu v čl. 218 odst. 11 SFEU, odkazuji na můj výklad týkající se systematického výkladu ustanovení.

( 62 ) Kurziva provedena autorem tohoto stanoviska.

( 63 ) Německo uvedlo, že vyjádření „jménem“ subjektu, který není členem mezinárodní organizace, je nepřípustné a že členské státy OIV, které nejsou členy Unie, přednesení postoje „jménem Unie“ zamítnou a vedení jednání ho neakceptuje.

( 64 ) V článku 218 odst. 7 SFEU se používá pojem „jménem Unie“ ve smyslu statutárního zastoupení: „[...může] Rada při uzavírání dohody zmocnit vyjednavače, aby jménem Unie schválil změny [...]“ (kurziva provedena autorem tohoto stanoviska).

( 65 ) Posudek 2/91 (EU:C:1993:106, bod 5); rozsudek Komise v. Řecko (C‑45/07, EU:C:2009:81, bod 31). Viz níže poznámka pod čarou 91.

( 66 ) Posudek 2/91 (EU:C:1993:106, bod 5).

( 67 ) Posudek 2/91 (EU:C:1993:106, body 3 a 4).

( 68 ) Viz stanovisko generální advokátky Kokott ve věci „CITES“ (EU:C:2009:249, bod 75).

( 69 ) Zásadně: Simon, D., L’Interprétation judiciaire des traités d’organisations internationales, Paris, Pedone, 1981, s. 391 až 398. Viz také Lecourt, R., L’Europe des juges, Brusel, Bruylant, 1976, s. 235 až 247.

( 70 ) OIV sice ověřuje používání doporučení [článek 2 odst. 2 písm. b) dohody], toto ověřování ale nepředstavuje kontrolu závazného provedení.

( 71 ) K tomu viz rozsudky Intertanko a další (C‑308/06, EU:C:2008:312, body 47 až 50) a Air Transport Association of America a další (C‑366/10, EU:C:2011:864, bod 52, 60 až 71).

( 72 ) V angličtině: „When that body is called upon to adopt acts having legal effects“, ve francouzštině: „lorsque cette instance est appelée à adopter des actes ayant des effets juridiques“, ve španělštině: „cuando dicho organismo deba adoptar actos que surtan efectos jurídicos“ a v italštině: „se tale organo deve adottare atti che hanno effetti giuridici“.

( 73 ) Pokud jde o další jazyková znění, viz poznámka pod čarou 72.

( 74 ) V anglickém znění: „binding“, ve francouzštině: „lient“, ve španělštině: „vincularán“, v italštině: „vincolano“.

( 75 ) V němčině zní příslušný text takto: „mit Rechtswirkung gegenüber Dritten“, v anglickém znění: „intended to produce legal effects vis-à-vis third parties“ (zvýraznění provedeno v originále), ve francouzštině: „destinés à produire des effets juridiques à l’égard des tiers“, ve španělštině: „destinados a producir efectos jurídicos frente a terceros“, v italštině: „destinati a produrre effetti giuridici nei confronti di terzi“.

( 76 ) Rozsudky Eurocoton a další v. Rada (C‑76/01 P, EU:C:2003:511, bod 54), Nizozemsko v. Komise (C‑147/96, EU:C:2000:335, bod 25), Les Verts v. Parlament (294/83, EU:C:1986:166, body 24 až 27), IBM v. Komise (60/81, EU:C:1981:264, bod 9) a „AETR“ (EU:C:1971:32, body 38 až 55). Viz také rozsudek Inuit Tapiriit Kanatami a další v. Parlament a Rada (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, bod 56).

( 77 ) V tomto smyslu rozsudky Deutsche Shell (C‑188/91, EU:C:1992:24, body 16 až 18) a Komise v. Řecko (EU:C:2008:642, body 19 až 23).

( 78 ) Viz výše, poznámka pod čarou 59.

( 79 ) Stejně jako Rada si však myslím, že v tomto případě nejde o otázku rozšíření materiálních pravomocí Unie v rozporu se zásadou svěřených pravomocí.

( 80 ) Viz Dupuy, P.-M., Droit international public, Paříž, Dalloz, 10. vyd. 2010, s. 433; Malanczuk, P., Akehurst’s Modern Introduction to International Law, Londýn, Routledge, 7. vyd. 1997, s. 54.

( 81 ) Dohoda o technických překážkách obchodu (dále jen „dohoda TBT“), příloha 1A Dohody o zřízení Světové obchodní organizace (Úř. věst. L 366 z roku 1994, s. 86) schválená rozhodnutím Rady 94/800/ES ze dne 22. prosince 1994 (Úř. věst. L 336, s. 1).

( 82 ) K tomu viz Tamiotti, L., Art. 2 TBT Agreement, in: Wolfrum, R. a další (vydavatelé), Max Planck Commentaries on World Trade Law: Technical Barriers and SPS Measures, Leiden, Brill, 2007, s. 226.

( 83 ) Na tomto místě nemusím odpovídat na otázku, zda jde v projednávané věci skutečně o výlučnou materiální pravomoc Unie.

( 84 ) Viz nedávno vydaný rozsudek O (C‑456/12, bod 50); viz také rozsudky Ziebell (předtím Örnek) (C‑371/08, EU:C:2011:809, bod 58) a Winner Wetten (C‑409/06, EU:C:2010:503, bod 64).

( 85 ) Stanovisko generální advokátky Trstenjak ve věci Sapir a další (C‑645/11, EU:C:2012:757, bod 118), stanovisko generálního advokáta Albera ve věci Rada v. Busacca a další (C‑434/98 P, EU:C:2000:298, bod 26).

( 86 ) Článek 49 Listiny základních práv Evropské unie, článek 7 EÚLP, rozsudek ESLP, K. A. aA. D. v. Belgie, č. 42758/98 a 45558/99, 17. února 2005, bod 51.

( 87 ) Viz Calliess, C., in: Calliess, C., a Ruffert, M., (vydavatelé), EUV/AEUV, Mnichov, C. H. Beck, 4. vyd. 2011, článek 5 EUV, bod 9.

( 88 ) Viz rozsudky Eind (C‑291/05, EU:C:2007:771, body 43 a 45) a O (C‑456/12, bod 50).

( 89 ) Rozsudek Haneberg (C‑28/91, EU:C:1992:285, body 21 až 25).

( 90 ) Schmalenbach, K., in: Calliess, C. a Ruffert, M., Kommentar zu EU-Vertrag und EG-Vertrag, Neuwied, Luchterhand, 2. vyd., 2002‚ článek 300, bod 74.

( 91 ) Posudek 2/91 (EU:C:1993:106, bod 5); rozsudek Komise v. Řecko (EU:C:2009:81, bod 31), stanovisko generálního advokáta Bota ve věci Komise v. Řecko (C‑45/07, EU:C:2008:642, bod 47). Šířeji: rozsudek AETR (EU:C:1971:32, body 81 až 90) (s ohledem na změny pravomocí Společenství), stanovisko generálního advokáta Tizzana ve věci Komise v. Německo (C‑433/03, EU:C:2005/153, bod 87). Viz obecně Cremona, M., Member States as Trustees of the Community Interest: Participating in International Agreements on Behalf of the European Community, EUI Working Papers 2009/17.

( 92 ) Bod 33 tohoto stanoviska.

( 93 ) K této otázce v rámci teleologického výkladu viz stanovisko generální advokátky Kokott ve věci „CITES“ (EU:C:2009:249, bod 76). S ohledem na analogické použití normy: Lorenzmeier, S. in: Grabitz, E. a další (vydavatelé), Das Recht der Europäischen Union, Mnichov, C. H. Beck, 51. doplňkové vydání 2013, článek 218 body 64 až 66.

( 94 ) Rozsudek Kramer a další (EU:C:1976:114, body 44 a 45). Srov. Hoffmeister, viz výše poznámka pod čarou 2, s. 59.

( 95 ) Rozsudek „CITES“ (EU:C:2009:590, bod 48).

( 96 ) Viz rozsudek Komise v. Rada (165/87, EU:C:1988:458, bod 19).

( 97 ) Rozsudek „CITES“ (EU:C:2009:590, body 63 až 66).