ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
15.

Článek 185 odst. 2 CIR 92 stanoví: „[…V] případě dvou společností, které jsou součástí nadnárodní skupiny spojených společností, a pokud jde o jejich vzájemné přeshraniční vztahy: a) když obě společnosti jsou ve svých obchodních nebo finančních vztazích vázány dohodnutými či uloženými podmínkami, které se liší od podmínek, na nichž by se dohodly dvě nezávislé společnosti, zisk, který by bývala vytvořila jedna z těchto společností, ale nedosáhla ho kvůli těmto podmínkám, lze zahrnout do zisku této společnosti; b) když je do zisku jedné společnosti převzat zisk, který je zároveň převzat do zisku druhé společnosti, a když takto zahrnutý zisk je zisk, který by býval byl vytvořen touto druhou společností, pokud by podmínky, na nichž se obě společnosti dohodly, byly podmínkami, na nichž by se dohodly dvě nezávislé společnosti, upravuje se zisk první společnosti vhodným způsobem. První pododstavec se provádí daňovým rozhodnutím, aniž je dotčeno uplatnění Úmluvy o zamezení dvojímu zdanění.“ ( 9 )
127.

Je to ale právě kombinace těchto dvou faktorů, kterou sledují s určitou mírou znepokojení jiné členské státy a podle všeho i Chorvatsko, alespoň soudě podle objemu soudních sporů, které tyto otázky již řadu let vyvolávají. Všechny tyto věci jsou do dnešního dne předkládány jako záležitosti údajně se týkající soudní příslušnosti. Skrývají však řadu hlubších hmotněprávních problémů, o nichž vedlejší účastníci v těchto věcech neustále hovoří jako o otázkách soudní příslušnosti ( 81 ), neboť právě v této fázi se tyto věci v současnosti nacházejí. Svědčí však o určitém hlubším znepokojení co do hmotněprávních aspektů ve vztahu k tomu, co by mohlo být vnímáno jako značně neobvyklé procesní a institucionální uspořádání, které si jeden členský stát vybral pro vyřizování určitého typu nároků.
8.

Příloha IX služebního řádu, jak vyplývá z jejího názvu, se zabývá disciplinárním řízením. Oddíl 3 uvedené přílohy je nadepsaný „Disciplinární opatření“ a článek 9 uvedeného oddílu stanoví: „1. Orgán oprávněný ke jmenování může uložit jednu z těchto sankcí: a) písemnou výstrahu; b) důtku; c) odložení postupu do vyššího platového stupně na dobu od 1 do 23 měsíců; d) zařazení do nižšího platového stupně; e) dočasné zařazení do nižší platové třídy na dobu od 15 dnů do jednoho roku; f) zařazení do nižší platové třídy v rámci stejné funkční skupiny; g) přeřazení do nižší funkční skupiny, včetně nebo bez snížení platové třídy; h) zbavení funkce a případně dočasné krácení důchodu nebo příspěvku v invaliditě; účinky tohoto opatření se nevztahují na úředníkem vyživované osoby. I v případě uvedeného krácení však nesmí výše úředníkova příjmu, se započtením případných rodinných přídavků, klesnout pod hranici životního minima stanovenou v článku 6 přílohy VIII. 2. Pobírá-li úředník starobní důchod nebo příspěvek v invaliditě, může orgán oprávněný ke jmenování rozhodnout, že po stanovenou dobu úředníkovi pozastaví vyplácení části důchodu nebo příspěvku; účinky tohoto opatření se nevztahují na úředníkem vyživované osoby. Výše úředníkova příjmu se započtením případných rodinných přídavků však nesmí klesnout pod částku životního minima stanovenou v článku 6 přílohy VIII. 3. Za jednorázové porušení služebních povinností nelze uložit více než jednu disciplinární sankci.“
121.

Nutnost dalšího zpracovávání osobních údajů obsažených v red notice tedy může vyvolat i samotné uplatnění zásady ne bis in idem v daném konkrétním případě. Navíc je důležité říci, že další zpracování je prováděno nejen v zájmu orgánů členských států, ale rovněž, či možná dokonce především, v zájmu osoby, proti které bylo red notice vydáno. Pokud by tomu mělo být jinak a veškeré údaje by musely být vymazány ihned, jakmile se stane zásada ne bis in idem použitelnou, mohly by být důsledky takového postupu poměrně zvláštní: právem vynucená paměť vnitrostátních policejních orgánů by odpovídala ultrakrátké paměti rybičky Dory [Hledá se Nemo ( 54 ) (stále)], takže hledaná osoba by byla v konečném důsledku nucena se znovu a znovu dovolávat ochrany, kterou jí skýtá zásada ne bis in idem ve vztahu k dotčeným trestním obviněním, a tuto ochranu prokazovat, nedobrovolně a poměrně nešťastně tak napodobujíc osudy Billa Murrayho ve filmu Na Hromnice o den více ( 55 ).
24.

Stejně jako ostatní výjimky stanovené článkem 9 odst. 1 směrnice o ptácích je také písm. c) tohoto odstavce vyjádřením zásady proporcionality ( 8 ). Podle čl. 9 odst. 1 písm. c) se mohou členské státy odchýlit od článku 8, aby v malém množství za přísně kontrolovaných podmínek a na základě výběru umožnily odchyt, držení nebo jiné rozumné využívání některých druhů ptáků. Všechny výjimky podle čl. 9 odst. 1 však podléhají podmínce, že neexistuje žádné jiné uspokojivé řešení. Článek 9 odst. 1 tedy umožňuje vzájemně zvažovat mezi zájmy na ochranu ptactva a jinými zájmy, jak to požaduje článek 2 směrnice o ptácích, jakož i čl. 191 odst. 3 třetí a čtvrtá odrážka SFEU.
4.

Dne 28. října 2009 přijala Komise napadené rozhodnutí, kterým ukončila formální vyšetřovací řízení týkající se nabytí podílů uvnitř Evropské unie. Komise poté, co v bodě 19 odůvodnění tohoto rozhodnutí uvedla, že „[p]odle španělských daňových zásad se s výjimkou sporného opatření může goodwill odepisovat výlučně po provedení podnikové kombinace ve formě akvizice či vkladu všech aktiv nezávislých podniků nebo po fúzi či rozdělení podniku“, a v bodě 20 odůvodnění upřesnila, že „[v]ýrazem ‚finanční goodwill‘ uvedeným v [sporném opatření] se […] do oblasti nabývání podílů zavádí pojem obecně užívaný při převodu aktiv či při podnikové kombinaci“, měla za to, že sporné opatření je selektivní, neboť zvýhodňuje výhradně určité skupiny podniků, které provádějí jisté investice v zahraničí, a že zvláštní charakter tohoto režimu není opodstatněn jeho povahou. Tento závěr podle Komise platí nezávisle na tom, zda je referenční systém definován jako právní předpisy o daňovém režimu pro finanční goodwill v rámci španělského daňového systému (viz body 89 a 92 až 114 odůvodnění) nebo jako daňový režim pro goodwill plynoucí z majetkové účasti nabyté v podnicích, jež sídlí v jiné zemi než ve Španělsku (viz body 89 a 115 až 119 odůvodnění). V článku 1 odst. 1 napadeného rozhodnutí Komise prohlásila „režim podpory, který Španělsko provedlo v souladu se [sporným opatřením] (…) za neslučitelný se společným trhem, pokud jde o podporu poskytovanou příjemcům při akvizicích uvnitř Společenství“, a v článku 4 stanovila povinnost navrátit podporu, která odpovídá snížení daní podle uvedeného režimu ( 9 ).
7.

Podle bodu 24 a 26 jeho odůvodnění: „(24) Vzhledem k tomu, že pouze orgány Unie mohou stanovit unijní politiku řešení krizí a že při přijímání každého konkrétního programu řešení krize zůstává prostor pro uvážení, je nutné stanovit odpovídající zapojení Rady a Komise jako orgánů, které mohou vykonávat prováděcí pravomoci podle článku 291 Smlouvy o fungování EU. Posouzení diskrečních aspektů rozhodnutí o řešení krize, která přijal výbor, by měla provádět Komise. S ohledem na značný dopad rozhodnutí o řešení krize na finanční stabilitu členských států a na Unii jako takovou, a také na fiskální svrchovanost členských států, je důležité, aby byla prováděcí pravomoc k přijímání určitých rozhodnutí o řešení krize svěřena Radě. Mělo by tedy příslušet Radě, aby na návrh Komise prováděla účinnou kontrolu posouzení provedeného výborem a týkajícího se existence veřejného zájmu a aby posoudila případnou podstatnou změnu částky z [Jednotného fondu pro řešení krizí], jež má být použita na konkrétní opatření k řešení krize. Mimoto by Komisi měla být svěřena pravomoc přijímat akty v přenesené pravomoci, kterými stanoví další kritéria nebo podmínky, jež by měl výbor zohlednit při výkonu svých různých pravomocí. Toto svěření úkolů souvisejících s řešením krize by nemělo nijak bránit fungování vnitřního trhu finančních služeb. Orgán EBA [Evropský orgán pro bankovnictví] by si měl proto zachovat svou roli a ponechat si své stávající pravomoci a úkoly: měl by rozvíjet právní předpisy Unie platné pro všechny členské státy a podporovat jejich důsledné uplatňování a zlepšit sbližování postupů v oblasti řešení krize v Unii jako celku. (26) ECB jakožto orgán dohledu v rámci jednotného mechanismu dohledu a výbor by měly být schopny posoudit, zda je úvěrová instituce v selhání nebo je její selhání pravděpodobné a zda neexistuje přiměřená vyhlídka na to, že by jejímu selhání v přiměřené lhůtě zabránila alternativní opatření soukromého sektoru nebo orgánů dohledu. Výbor, pokud se domnívá, že jsou splněna všechna kritéria pro vyvolání řešení krize, by měl přijmout program řešení krize. Postup související s přijímáním programu řešení krize, který zahrnuje Komisi a Radu, posiluje potřebnou funkční nezávislost výboru při respektování zásady přenesení pravomocí na agentury, jak ji vykládá Soudní dvůr Evropské unie (dále jen ‚Soudní dvůr‘). Toto nařízení proto stanoví, že program řešení krize přijatý výborem vstupuje v platnost pouze tehdy, pokud proti němu do 24 hodin od jeho přijetí výborem Rada ani Komise nevznesla žádné námitky nebo pokud jej Komise schválila. Důvody, kvůli nimž může Rada na návrh Komise vznést vůči programu řešení krize přijatému výborem námitky, by měly být přísně omezeny na existenci veřejného zájmu a na podstatné změny výše prostředků z [Jednotného fondu pro řešení krizí], kterou navrhl výbor, ze strany Komise. […]“
95.

Takový přístup by se totiž rovnal zaměření se na jméno dotčené osoby povinné k dani, a mohl by se tedy střetnout se skutečností, že zohlednění ekonomické a obchodní reality je základním kritériem pro uplatnění DPH. Problematické by to mohlo být také s ohledem na zásadu daňové neutrality, která brání tomu, aby se s podobnými hospodářskými transakcemi, které si navzájem konkurují, zacházelo z pohledu DPH rozdílně.
29.

Konkrétně, pokud by musely být kogenerační zařízení a výrobní závod považovány po provedení operace společnostmi Granarolo a EBS za jediné „zařízení“, jejich tepelné příkony by se sčítaly na základě „pravidla agregace“ a jejich emise by spadaly pod ETS. Naopak, pokud by kogenerační zařízení nadále nemělo být součástí téhož „zařízení“ jako výrobní závod, jeho jmenovitý tepelný příkon by nedosahoval minimální prahové hodnoty 20 $2W. Z toho by vyplývalo, že emise skleníkových plynů z tohoto zařízení by byly vyloučeny z věcné působnosti směrnice 2003/87 a nespadaly by do ETS.
(27)

Investoři by měli být chráněni tím, že bude zajištěno zveřejňování spolehlivých informací. Emitenti, jejichž cenné papíry jsou přijímány k obchodování na regulovaném trhu, v současnosti podléhají trvalé povinnosti zveřejnění, ale nejsou povinni pravidelně zveřejňovat aktualizované informace. Vedle této povinnosti by emitenti měli nejméně jednou ročně zveřejnit výčet všech informací, které zveřejnili nebo dali k dispozici veřejnosti v posledních 12 měsících, včetně informací poskytovaných podle různých požadavků na výkaznictví stanovených jinými právními předpisy [Unie]. To by mělo umožnit, aby bylo zajištěno pravidelné zveřejňování soustavných a snadno srozumitelných informací. Aby se předešlo nadměrné zátěži určitých emitentů, nemělo by se plnění této povinnosti vyžadovat od emitentů nekapitálových cenných papírů s vysokou minimální jednotkovou jmenovitou hodnotou.“
11.

Bod 2 jeho odůvodnění uvádí: „Členské státy by měly zavést a používat konkrétní podmínky pro přístup k podpoře v případě mladých zemědělců, kteří nezačínají působit jako jediný vedoucí zemědělského podniku. Pro zajištění rovného zacházení s příjemci bez ohledu na právní formu, již si zvolí pro zřízení svého zemědělského podniku, by mělo být stanoveno, že podmínky, za nichž lze právnickou osobu nebo jinou formu partnerství považovat za ‚mladého zemědělce‘, by měly být rovnocenné podmínkám platným pro fyzickou osobu. Měla by být stanovena dostatečně dlouhá doba odkladu, která by mladým zemědělcům umožnila získat potřebnou kvalifikaci.“
55.

Lze uzavřít, že je jasné, že by taková žaloba na určení mimosmluvní odpovědnosti, jako je ta, kterou podal žalobce u předkládajícího soudu, měla směřovat proti Evropské unii a měla by být podána u Soudního dvora Evropské unie, a to bez ohledu na to, zda se zakládá na článcích 268 a 340 SFEU, nebo na článku 270 SFEU.
30.

Otázky položené předkládajícím soudem předpokládají, že požadavek žáruvzdorného pláště obsažený v podmínkách spojených s environmentálním povolením vydaným pro čerpací stanici na LPG v Purmerend jde nad rámec toho, co je obecně požadováno u cisternových vozidel na přepravu LPG podle směrnice 2008/68 a dle ADR. Dodatečná analýza obsažená v předkládacím usnesení týkající se plnicí hadice vychází ze stejného předpokladu. Pokud by tyto požadavky nešly nad rámec toho, co je směrnicí požadováno, byly by předběžné otázky bezpředmětné. Žádný ze zúčastněných, kteří předložili vyjádření, netvrdil opak. Z předkládacího usnesení rovněž vyplývá, že nizozemská vláda se zdržela toho, aby odpovídající požadavek žáruvzdorného pláště obsažený v Bezpečnostní dohodě zakotvila v podobě závazných, zobecněných pravidel použitelných na vnitrostátní úrovni, a to z důvodu obav, že by tím mohlo dojít k porušení čl. 5 odst. 1 směrnice 2008/68 ( 12 ).
69.

Pokud jde o riziko dvojího zdanění, je zjevné, že kritérium registrace nemůže samo o sobě takové riziko vyloučit vzhledem k tomu, že jak dokládá věc v původním řízení, plavidlo může být zapsáno do dvou nebo více různých rejstříků a mít více či méně přímou vazbu k nejméně dvěma státům. Pravda je rovněž to, že až do současnosti nebylo právo, jímž se řídí rejstříky plavidel, na úrovni mezinárodního práva ani na úrovni práva Unie nijak harmonizováno způsobem, který by vylučoval zápis téhož plavidla do rejstříků dvou různých států. V případě dvojího zápisu v Unii by proto bylo možné považovat každý z obou států za „členský stát registrace“, což by mohlo vést ke dvojímu zdanění.
69.

Kromě toho i za předpokladu, že by údajně protiprávní jednání OLAF nebo Komise představovalo nezbytnou podmínku (conditio sine qua non) vzniku uplatňované škody v tom smyslu, že informace poskytnuté francouzským soudním orgánům byly rozhodující pro zahájení řízení těmito orgány, nepostačovalo by to k prokázání dostatečné přímé příčinné souvislosti. Jak totiž bylo připomenuto v předchozím bodě, je to právě zahájení soudního vyšetřování, se kterým je spojena újma údajně vzniklá žalobci a které spadá do výlučné pravomoci francouzských soudních orgánů, které představuje určující příčinu této újmy ve smyslu ustálené judikatury Soudního dvora ( 67 ).
50.

To však předpokládá, že soud takovouto možnost má. Podle názoru předkládajícího soudu znění, účel a systematika § 205 a § 205a BAO jejich použití na „pozdní vrácení pohledávek u daně z přidané hodnoty“ vylučují. Do úvahy by však mohl přicházet výklad těchto ustanovení v souladu s unijním právem nebo jejich analogické použití. Neexistuje-li ustanovení platné pro přeplatek daně z přidané hodnoty, mohlo by se jednat o nezamýšlenou právní mezeru. Pro druhého žalobce by tato mezera mohla být vyplněna například analogickým použitím pravidel úročení platných pro jiné druhy daní (např. § 205 BAO) podle zásad rovnocennosti a efektivity.
65.

Kromě toho není zpochybňováno, že povinnost platby předem, o kterou jde v původním řízení, umožňuje proti tomuto druhu daňových úniků bojovat. Boj proti daňovým únikům v oblasti DPH je zaprvé cílem, který „palivový balíček“, do jehož rámce tato povinnost platby předem spadá ( 18 ), výslovně sleduje. Zadruhé, jak zdůraznila Komise, povinnost zaplatit celou částku DPH z pořízení pohonných hmot, a to do pěti dnů od jejich vstupu do tuzemska, umožňuje bojovat proti daňovým únikům označovaným jako úniky „neplnícího subjektu“.
Bylo by však možné argumentovat tím, že vyšší vnitrostátní standard zaručený rozhodnutím č. 417/2019 netkví v požadavku specializace jako takovém, ale v použití restriktivního pojmu „soud zřízený zákonem“. Otázka, kdo je „specializovaný“ v trestních věcech, by pak nebyla otázkou specializace per se, ale spíše otázkou označení skupiny soudců, z níž by mohly být skutečně vytvořeny prvostupňové senáty, a stala by se tak otázkou zákonného složení soudního kolegia. Pokud by tomu tak skutečně bylo, pak by se diskuse nutně musela vrátit k otázce, zda by základní právo na účinnou soudní ochranu bylo porušeno jakýmkoli porušením jakéhokoli pravidla, byť čistě formálního a bez jakéhokoli významného dopadu na právo na obhajobu nebo na právo na spravedlivý proces ( 43 ).
25.

Komise má za to, že pokud je vozidlo používáno v obou režimech, řidič takového vozidla musí vložit svou kartu řidiče, jakmile používá vozidlo k přepravě, která spadá do oblasti působnosti nařízení č. 561/2006. I když řidič nemá při řízení v režimu „out of scope“ povinnost vložit svoji kartu řidiče, je zásadní, aby byl tento čas jízdy na kartě řidiče zaznamenán jako „jiná práce“, ať již automaticky vložením karty během jízdy v režimu „out of scope“, anebo s pomocí manuální funkce, jíž je tachograf vybaven, jakmile je znovu zahájena činnost spadající do oblasti působnosti nařízení.
10.

Ustanovení § 353/A Büntető Törvénykönyvről szóló 2012. évi C. törvény (zákon č. C z roku 2012, kterým se stanoví trestní zákon, dále jen „trestní zákon“ ( 9 )), nadepsané „Napomáhání nedovolenému přistěhovalectví“, vložené ustanovením § 11 odst. 1 zákona č. VI z roku 2018, stanoví: „1. Kdo vykonává organizační činnosti, jejichž cílem je a) umožnit zahájení azylového řízení v Maďarsku osobě, která není pronásledována v zemi, jejímž je státním příslušníkem, v zemi jejího obvyklého bydliště nebo v jakékoli jiné zemi, přes kterou přicestovala, z důvodu její rasy, státní příslušnosti, příslušnosti k určité sociální skupině, jejího náboženského nebo politického přesvědčení, nebo která nemá pádný důvod se obávat přímého pronásledování, nebo b) pomoci osobě, která protiprávně přicestovala do Maďarska nebo v něm protiprávně pobývá, získat povolení k pobytu, bude potrestán krátkodobým trestem odnětí svobody, pokud nespáchal závažnější trestný čin. 2. Kdo poskytne materiální prostředky umožňující spáchat trestný čin uvedený v odstavci 1 nebo vykonává takové organizační činnosti pravidelně, bude potrestán odnětím svobody s horní hranicí trestní sazby jeden rok. 3. Kdo spáchá trestný čin uvedený v odstavci 1 a) za účelem dosažení finančního zisku, b) a pomůže více než jedné osobě nebo c) ve vzdálenosti méně než osm kilometrů od hranice nebo hraničního ukazatele odpovídajícího vnější hranici podle čl. 2 druhého pododstavce nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2016/399 ze dne 9. března 2016, kterým se stanoví kodex Unie o pravidlech upravujících přeshraniční pohyb osob (Schengenský hraniční kodex)[ ( 10 )], bude potrestán podle odstavce 2. 4. Trest pro pachatele trestného činu uvedeného v odstavci 1 může být snížen bez omezení nebo v případech, které si zaslouží zvláštní zacházení, může být zrušen, pokud pachatel odhalí okolnosti, za nichž byl trestný čin spáchán, nejpozději v době jeho obvinění. 5. Pro účely tohoto článku zahrnují organizační činnosti pro účely uvedené v odstavci 1 zejména: a) provádění dohledu na hranicích, hranici nebo hraničním ukazateli odpovídajícím vnější hranici Maďarska podle čl. 2 druhého pododstavce Schengenského hraničního kodexu, b) přípravu nebo šíření informačních materiálů nebo pověření třetí osoby k provádění těchto činností a c) založení nebo využívání sítě.“
69.

Jsem Komisi za tuto úvahu velmi vděčný. Díky ní je možno skutečně zdůraznit obecnou tezi, která již byla formulována výše ( 49 ): takové otázky a úvahy nespadají do působnosti směrnice 2009/103, tak jak by měla být správně vymezena. To dokládá i logický (až bizarní) nesoulad, který se stane patrným, když se snažíme vtěsnat do rámce právního předpisu situaci, která do něj nespadá. V současnosti platný koncept a logika tuto situaci jednoduše neupravují, a na tuto situaci tak vůbec nesedí ( 50 ).
36.

Skutečnost, že je přezkum věcných důvodů vyhrazen pouze vydávajícímu členskému státu, je zcela logická. Pokud by však čl. 14 odst. 2 směrnice 2014/41 měl být vykládán jako ustanovení o vyloučení pravomoci (odnímající vykonávajícímu členskému státu soudní přezkum věcných důvodů), nevyplýval by z toho rovněž výchozí předpoklad, že ve vydávajícím členském státě existuje určitá možnost přezkumu? V opačném případě by čl. 14 odst. 2 uvedené směrnice neznamenal, že „pouze vydávající členský stát může stanovit přezkum věcných důvodů evropského vyšetřovacího příkazu“, ale v praxi by naopak znamenal, že „nikdo nemůže provést takový přezkum“, pokud by ve vydávajícím státě žádný takový přezkum neexistoval. V takovém případě, jako je projednávaná věc, by čl. 14 odst. 2 představoval nikam nevedoucí odkaz. Riziko, které takový výklad představuje, by mohlo tudíž vést k úvaze, že z (užšího) rozsahu působnosti a zaměření čl. 14 odst. 2 by mohlo skutečně vyplývat, že čl. 14 odst. 1 musí být širší a použitelný na vykonávající i na vydávající členské státy.
45.

Rovněž považuji za vhodné zdůraznit, že článek 20 je sice jakožto výjimku z obecného režimu zadávání veřejných zakázek podle směrnice 2014/24 nutno vykládat restriktivně, nicméně tato výkladová zásada by se podle mého názoru logicky použila na velikost této výseče vyňaté z běžných zadávacích řízení, pokud jde o část trhu, na kterou se vztahuje (není předmětem sporu v projednávané věci a v každém případě nepodléhá žádným výslovným omezením stanoveným ve směrnici 2014/24, na něž by se mohl uplatnit restriktivní nebo zužující výklad uvedené výseče), a na hloubku této výseče, pokud jde o oblast působnosti pravidel, z níž jsou takto vyčleněná zadávací řízení vyňata. Neměla by být použita takovým způsobem, že by vyžadovala co nejširší okruh přípustných účastníků ve vztahu k jakémukoli zadávacímu řízení na vyhrazené veřejné zakázky podle článku 20. Jakmile je určitá část trhu s veřejnými zakázkami vyčleněna z běžného trhu a vyhrazena pro údajně nekonkurenceschopné hospodářské subjekty z důvodu významných společenských výhod, které poskytují, pak nevidím žádný skutečný prospěch, který by zásadám tržního hospodářství, hospodářské soutěže nebo rovného zacházení plynul z požadavku na to, aby byl okruh (údajně nekonkurenceschopných) přípustných účastníků definován maximálně extenzivně. Z hlediska tržního hospodářství záleží – podle mého názoru – na velikosti této výseče, zatímco na vymezení okruhu subjektů, jimž z ní plyne prospěch, by mělo být nahlíženo jako na otázku – a nástroj – sociální politiky a politiky zaměstnanosti, která spadá do rámce širokého prostoru členských států pro uvážení.
100.

Dodávám, že je třeba zabránit tomu, aby otázka, zda je nevidomá osoba způsobilá plnit funkce přísedícího, byla bez dalšího a již z principu zodpovězena záporně. Osoba s tímto postižením musí být zajisté zproštěna výkonu funkce přísedícího, pokud si to přeje, ale naopak nesmí z ní být automaticky vyloučena. Skutečnost, že se VA účastnila mnoha trestních věcí ( 43 ), aniž to zřejmě působilo obtíže, což přísluší posoudit vnitrostátnímu soudu, může naznačovat, že je způsobilá tyto funkce plnit v souladu s pravidly trestního řízení. Je-li tomu tak a pokud neexistuje ustanovení vnitrostátního práva týkající se minimálního fyzického stavu přísedícího nebo jeho tělesného zdraví obecně, mám za to, že úplné zbavení nevidomé osoby možnosti vykonávat činnost přísedícího nerespektuje podmínku přiměřenosti vyžadovanou čl. 4 odst. 1 směrnice 2000/78 v tom, že to přinejmenším překračuje meze toho, co je za tímto účelem nezbytné.