null

STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

GIOVANNIHO PITRUZZELLY

přednesené dne 12. ledna 2023( )

Věc C‑128/21

Lietuvos notarų rūmai,

M. S.,

S. Š,

D. V.,

V. P.,

J. P.,

D. L.-B.,

D. P.,

R. O. I.

proti

Lietuvos Respublikos konkurencijos taryba,

za účasti:

Lietuvos Respublikos teisingumo ministerija,

Lietuvos Respublikos finansų ministerija

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Nejvyšší správní soud Litvy, Litva)]

„Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce – Hospodářská soutěž – Článek 101 SFEU – Pojmy ‚podnik‘ a ‚rozhodnutí sdružení‘ – Rozhodnutí Notářské komory, kterými se stanoví způsob výpočtu poplatků – Omezení z hlediska účelu – Odůvodnění – Pokuta – Sdružení podniků a jeho členové – Představenstvo – Pachatel – Společná a nerozdílná odpovědnost“





1. Mohou být členové profesního sdružení individuálně sankcionováni za přijetí rozhodnutí, která lze přičíst profesnímu sdružení a mohou narušit nebo omezit hospodářskou soutěž v unijním právu?

I. Právní rámec

A. Unijní právo

2. Článek 5 nařízení Rady (ES) č. 1/2003 ze dne 16. prosince 2002 o provádění pravidel hospodářské soutěže stanovených v článcích [101 a 102 SFEU]( ), nadepsaný „Pravomoci orgánů pro hospodářskou soutěž členských států“, stanoví:

„Orgány pro hospodářskou soutěž členských států mají pravomoc používat články 81 a 82 Smlouvy v jednotlivých případech. Za tímto účelem mohou z vlastního podnětu nebo na základě stížnosti přijímat tato rozhodnutí:

- požadovat ukončení protiprávního jednání,

- nařizovat předběžná opatření,

- přijímat závazky,

- ukládat pokuty, penále nebo jiné sankce stanovené vnitrostátními právními předpisy.

Pokud na základě informací, které mají k dispozici, nejsou splněny podmínky zákazu, mohou také rozhodnout, že není důvod k jejich zásahu.“

3. Článek 23 odst. 2 písm. a) a odst. 4 tohoto nařízení stanoví, že:

„2. Komise může rozhodnutím uložit podnikům a sdružením podniků pokuty, pokud úmyslně nebo z nedbalosti:

a) se dopouštějí jednání v rozporu s články 81 nebo 82 Smlouvy [101 a 102 SFEU] […].

Pokuta u každého podniku a sdružení podniků podílejících se na protiprávním jednání nesmí přesáhnout 10 % jeho celkového obratu za předchozí hospodářský rok.

Pokud protiprávní jednání sdružení souvisí s činností jeho členů, nesmí pokuta přesáhnout 10 % součtu celkového obratu všech členů aktivních na trhu dotčeném protiprávním jednáním sdružení.

[…].

4. Pokud je uložena pokuta sdružení podniků při zohlednění obratu jeho členů a sdružení samo není platby schopné, je sdružení povinno požadovat příspěvky na pokrytí pokuty od svých členů. Pokud nejsou tyto příspěvky zaplaceny sdružení ve lhůtě stanovené Komisí, může Komise požadovat uhrazení pokuty přímo od všech podniků, jejichž zástupci byli členy dotyčných rozhodovacích orgánů sdružení.

Poté, co Komise požádala o úhradu podle druhého pododstavce, pokud je to nezbytné k zajištění plného zaplacení pokuty, může žádat o úhradu zbývající částky každého z členů sdružení, kteří byli aktivní na trhu, na němž došlo k protiprávnímu jednání.

Komise však nesmí vyžadovat platby podle druhého nebo třetího pododstavce od podniků, které prokáží, že protiprávní rozhodnutí sdružení neprovedly a buď nevěděly o jeho existenci, nebo se od něj aktivně distancovaly předtím, než Komise zahájila šetření případu.

Finanční povinnost každého podniku vzhledem k placení pokuty nesmí přesáhnout 10 % jeho celkového obratu za předchozí hospodářský rok.“

B. Litevské právo

4. Článek 5 odst. 1 bod 1 Lietuvos Respublikos konkurencijos istatymas (zákon Litevské republiky o hospodářské soutěži) ze dne 23. března 1999, ve znění zákona č. XIII-193 ze dne 12. ledna 2017, (dále jen „litevský zákon o hospodářské soutěži) stanoví, že:

„Všechny dohody, které omezují nebo mohou omezit hospodářskou soutěž, jsou zakázané a neplatné od okamžiku jejich uzavření, včetně těch, které přímo nebo nepřímo stanovují (určují) cenu určitého zboží nebo jiné podmínky nákupu nebo prodeje.“

5. Článek 3 odst. 19 zákona o hospodářské soutěži stanoví, že:

„ ‚Dohodou‘ se rozumí smlouvy uzavřené v jakékoli formě (písemné nebo ústní) mezi dvěma nebo více hospodářskými subjekty nebo jednání ve vzájemné shodě mezi hospodářskými subjekty, včetně rozhodnutí přijatých skupinou hospodářských subjektů (sdružením, seskupením, konsorciem atd.) nebo zástupci takové skupiny.“

6. Článek 3 odst. 22 zákona o hospodářské soutěži stanoví následující:

„ ‚Hospodářským subjektem‘ se rozumí podnik, skupina podniků (sdružení, seskupení, konsorcia atd.), provozovna nebo organizace či jiné právnické nebo fyzické osoby, které vykonávají nebo mohou vykonávat hospodářskou činnost v Litevské republice, jejichž činnost ovlivňuje hospodářskou činnost v Litevské republice nebo jejichž záměry, jsou-li uskutečněny, mohou tuto činnost ovlivnit. Orgány veřejné správy Litevské republiky jsou považovány za hospodářské subjekty, pokud vykonávají hospodářskou činnost.“

7. Článek 2 Lietuvos Respublikos notariato įstatymas (zákon Litevské republiky o profesi notáře; dále jen „notářský řád“), ve znění zákona č. XIII-570 ze dne 29. června 2017, stanoví, že:

„Notář je státem pověřená osoba, která vykonává funkce stanovené tímto řádem a osvědčuje zákonnost úkonů a listin v rámci občanskoprávních vztahů. Notář může rovněž působit jako mediátor v řešení občanskoprávních sporů.“

8. Článek 6 odst. 1 notářského řádu stanoví:

„Počet notářů, jejich působiště a územní působnost určuje ministr spravedlnosti Litevské republiky v souladu s jím stanovenou metodikou pro posuzování potřeb právních služeb poskytovaných notáři obyvatelům“.

9. Článek 8 notářského řádu stanoví:

„Notáři Litevské republiky se shromažďují v rámci Notářské komory [...]. Každý notář je členem Notářské komory. Notářská komora je právnickou osobou. Stanovy Notářské komory přijímá shromáždění Notářské komory a schvaluje jej ministr spravedlnosti Litevské republiky.“

10. Na základě čl. 10 odst. 7 notářského řádu přijímá Notářská komora při plnění svých úkolů opatření k zajištění jednotnosti notářské praxe.

11. Článek 11 odst. 2 a 3 notářského řádu stanoví:

„Ministr spravedlnosti Litevské republiky schvaluje normativní akty uvedené v tomto řádu, přičemž zohledňuje stanovisko představenstva Notářské komory. Pokud se ministr spravedlnosti Litevské republiky domnívá, že usnesení nebo rozhodnutí Notářské komory nejsou v souladu s právními předpisy Litevské republiky, může podat u krajského soudu ve Vilniusu žalobu na zrušení těchto usnesení nebo rozhodnutí. Žaloba musí být podána do jednoho měsíce ode dne doručení napadeného usnesení nebo rozhodnutí.“

12. Článek 12 notářského řádu stanoví:

„Notáři vykonávají své pravomoci nezávisle na vlivu orgánů veřejné moci a rozpočtových orgánů a řídí se pouze zákony.“

13. Podle článku 13 notářského řádu notáři v rámci své činnosti dodržují rozhodnutí Notářské komory.

14. Článek 16 notářského řádu stanoví:

„Notář odpovídá v souladu s podmínkami stanovenými v občanském zákoníku Litevské republiky a v tomto řádu za škodu způsobenou fyzickým nebo právnickým osobám v důsledku protiprávního jednání, kterého se dopustil on, jeho zástupce nebo zaměstnanci jeho notářského úřadu při výkonu notářské činnosti. Notář odpovídá v postavení státního zaměstnance za porušení zákonů nebo jiných právních předpisů, kterého se dopustil při výkonu své funkce a které zakládá jeho trestní nebo správní odpovědnost.“

15. Článek 19 odst. 1 a 2 notářského řádu stanoví:

„Notář účtuje za úkony notářské činnosti, přípravu transakcí, konzultace a technické služby poplatek, jehož výši (sazbu) určí ministr spravedlnosti Litevské republiky s přihlédnutím ke kritériím pro stanovení výše (sazby) notářských poplatků uvedených v článku 191 tohoto řádu a po dohodě s ministrem financí Litevské republiky a Notářskou komorou. Výše poplatku musí notáři zaručit příjem, který mu umožní být ekonomicky nezávislý, zajistit klientům dobré podmínky poskytování služeb, zaměstnávat personál s potřebnou kvalifikací a mít technicky dobře vybavenou kancelář. [...] V závislosti na finanční situaci klienta ho může notář zcela nebo částečně osvobodit od placení poplatků.“

16. Článek 21 notářského řádu stanoví:

„Notář vykonává svou činnost samostatně a je ekonomicky nezávislý. […]“

17. Článek 62 odst. 1 a 7 notářského řádu stanoví, že:

„Notář je povinen uzavřít pojištění odpovědnosti za škodu způsobenou fyzickým nebo právnickým osobám při výkonu své funkce, která přesahuje částku 290 eur. [...] Pokud pojistné plnění vyplacené pojišťovnou nepostačuje k plné náhradě škody, hradí rozdíl mezi tímto plněním a skutečnou škodou notář, který škodu způsobil.“

18. Článek 28 odst. 1 notářského řádu stanoví, že:

„Notářské úkony může činit kterýkoli notář, s výjimkou dědických věcí. Územní příslušnost notářů v těchto případech určuje ministr spravedlnosti Litevské republiky.“

19. Článek 8 odst. 6 a 7 stanov Notářské komory Litvy (dále jen „stanovy“), které byly schváleny nařízením ministra spravedlnosti Litevské republiky č. 1R-3 ze dne 3. ledna 2008, stanoví, že:

„Notářská komora při výkonu svých funkcí vykonává tyto funkce:

[...]

6) přijímá opatření za účelem sjednocení notářské praxe;

7) shrnuje notářskou praxi a poskytuje notářům stanoviska.“

20. Článek 18 odst. 1 stanov stanoví:

„Představenstvo je kolektivním řídícím orgánem Notářské komory. Představenstvo se skládá z osmi členů, které jmenuje (volí) shromáždění notářů na tři roky.“

21. Článek 25 stanov stanoví:

„Rozhodnutí představenstva o praktickém uplatňování právních předpisů a dalších relevantních záležitostech jsou do pěti pracovních dnů sdělena ministerstvu spravedlnosti Litevské republiky a zveřejněna na internetových stránkách Notářské komory.“

22. Článek 10 odst. 4 stanov zejména stanoví, že každý člen Notářské komory je vázán rozhodnutími představenstva.

II. Skutkový stav, původní řízení a předběžné otázky

23. Rozhodnutím č. 2S-2(2018) ze dne 26. dubna 2018, Lietuvos Respublikos konkurencijos taryba (Rada pro hospodářskou soutěž Litevské republiky, Litva, dále jen „Rada pro hospodářskou soutěž“) sankcionovala Notarų rūmai, tedy litevskou Notářskou komoru (dále jen „Notářská komora“), jakož i notáře, kteří byli členy představenstva Notářské komory (dále také jen „představenstvo“), (společně také „navrhovatelé“), za porušení Lietuvos Respublikos konkurencijos istatymas (litevský zákon o hospodářské soutěži) ze dne 23. března 1999 (Žin., 1999, č. 30-856), jakož i čl. 101 odst. 1 písm. a) SFEU.

24. Na základě výše uvedeného rozhodnutí přijala litevská Notářská komora rozhodnutí( ) – zejména rozhodnutí ze dne 30. srpna 2012, 23. dubna 2015, 26. května 2016 a 26. ledna 2017 – kterými upřesnila kritéria pro výpočet notářských poplatků ohledně následujících služeb (dále jen „vysvětlení“): i) schvalování hypotečních transakcí a vyznačování doložek vykonatelnosti v situacích, kdy strany transakce neuvedou hodnotu zastavené nemovitosti, a v situacích, kdy je jedinou hypoteční transakcí zastaveno více nemovitostí ii) úkony notářské činnosti, příprava návrhů transakcí, poradenství a technické služby v situacích, kdy je jedinou smlouvou zřízeno věcné břemeno k více nemovitostem; iii) schvalování směnné smlouvy v situacích, kdy jsou smluvně směňovány části různých nemovitostí.

25. Vysvětlení byla přijata jednomyslně a následně zveřejněna na internetových stránkách litevské Notářské komory.

26. Podle Rady pro hospodářskou soutěž litevská Notářská komora, ačkoli měla prostor pro uvážení( ), v rámci něhož mohla stanovit výši poplatků, včetně minimální a maximální hranice, určila za relevantní částku maximální hodnotu.

27. V důsledku toho tento litevský orgán stanovil, že Notářská komora, jednající prostřednictvím představenstva a jeho členů, porušila přijetím vysvětlení čl. 101 odst. 1 písm. a) SFEU. Notářská komora byla kvalifikována jako sdružení podniků a vysvětlení jako rozhodnutí přijatá sdružením podniků a osmi notáři představenstva, která omezují hospodářskou soutěž mezi notáři.

28. Rada pro hospodářskou soutěž určila jako relevantní trh notářskou činnost v Litevské republice. K výše uvedenému protiprávnímu jednání mělo dojít v období od 30. srpna 2012 do 16. listopadu 2017. Výše sankce byla dále snížena s ohledem na tichý souhlas ministra spravedlnosti, který nepřijal nezbytná vnitrostátní opatření k odstranění protiprávního jednání.

29. Litevská Notářská komora a notáři, kteří byli členy představenstva a kterým bylo osobně vytýkáno porušení článku 101 SFEU, tedy rozhodnutí napadli u Vilniaus apygardos administracinis teismas (krajský správní soud ve Vilniusu, Litva, dále jen „krajský správní soud“).

30. V řízení před krajským správním soudem Notářská komora spolu se sankcionovanými notáři představenstva namítala, že notáře nelze považovat za podnik ve smyslu čl. 101 odst. 1 SFEU. Služby poskytované notáři totiž nepodléhaly režimu hospodářské soutěže, pokud jde o ceny. Cílem vysvětlení bylo provedení pravomocí Notářské komory, jako je standardizace notářské praxe, poradenství notářům a ochrana notářů před neopodstatněnou občanskoprávní odpovědností, v souladu s příslušnými vnitrostátními právními předpisy. Cílem přijatých rozhodnutí byla rovněž ochrana spotřebitelů prostřednictvím uplatňování zásad rovnosti a proporcionality.

31. Vytýkané jednání nelze přičítat ani osobně notářům, kteří jsou členy představenstva, neboť ministr spravedlnosti nenapadl rozhodnutí Notářské komory, ačkoli o jejich přijetí věděl. Navrhovatelé v původním řízení rovněž zpochybnili použitelnost čl. 101 odst. 1 písm. a) SFEU vzhledem k neexistenci jednotného trhu notářských služeb v Unii.

32. Rada pro hospodářskou soutěž tvrdila, že notářské služby podléhají režimu hospodářské soutěže, včetně cen, a notáři tedy nemají pravomoc porušovat pravidla hospodářské soutěže stanovená unijním právem.

33. Pokud jde o použitelnost unijního práva na projednávanou věc, Rada pro hospodářskou soutěž uvedla, že se nejedná o čistě vnitrostátní situaci, neboť mohou služeb poskytovaných litevskými notáři, byť s omezením na litevské území, využívat i státní příslušníci jiných členských států.

34. V této souvislosti krajský správní soud rozhodnutí částečně zrušil rozsudkem, který následně napadla Rada pro hospodářskou soutěž u Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Nejvyšší správní soud Litvy).

35. Kromě řady sporných otázek, které nebudou předmětem tohoto stanoviska, předkládající soud vyjádřil pochybnosti ohledně neexistence předchozího rozhodnutí Soudního dvora o použitelnosti článku 101 SFEU na notáře, a v důsledku toho si položil otázku, zda by dotčené služby mohly představovat hospodářskou činnost ve smyslu článku 101 SFEU.

36. Stejně tak je podle předkládajícího soudu sporná použitelnost kritéria uvedeného ve věci Wouters, podle kterého si „členský stát [...] ponechá pravomoc konečného rozhodnutí“( ) nebo kritéria uvedeného ve věci Chez Elektro Bulgaria, které uvádí „za účinné kontroly státem, jež v tomto ohledu musí disponovat pravomocí rozhodnout s konečnou platností“( ), které Soudní dvůr stanovil, aby bylo možné kvalifikovat státní orgán jako profesní subjekt pro účely článku 101 SFEU.

37. Předkládající soud dále uvádí, že ministr spravedlnosti měl skutečně pravomoc napadnout vysvětlení u vnitrostátního soudu a pravomoc doplnit tabulku obsahující kritéria pro výpočet odměn.

38. Kromě toho se jevily pochybné tyto okolnosti: i) možnost kvalifikovat vysvětlení jako rozhodnutí sdružení podniků a jejich možný škodlivý účinek na hospodářskou soutěž mezi podniky; ii) vhodnost cílů vysvětlení a jejich přiměřenost; iii) možnost kvalifikovat notáře, kteří jsou členy představenstva, jako strany sdružení podniků, přičitatelnost namítaného porušení jejich osobě a následně uložit odpovídající sankci.

39. V této souvislosti Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Nejvyšší správní soud Litvy) přerušil řízení a položil Soudnímu dvoru řadu předběžných otázek a zejména otázku, která je relevantní pro toto stanovisko:

„7) Musí být článek 101 SFEU vykládán tak, že lze mít za to, že notáři, kteří byli členy představenstva, porušili uvedený článek a může jim být uložena sankce z důvodu, že se podíleli na přijetí vysvětlení popsaných v projednávané věci, když vykonávali činnost jako notáři?“

III. Právní analýza

A. Úvodní poznámky

40. Na žádost Soudního dvora se moje stanovisko zaměří na sedmou předběžnou otázku.

41. Na jednání však zúčastněné strany zopakovaly a dále podpořily vyjádření týkající se právní otázky, která je předběžnou otázkou ve vztahu k dotčeným předběžným otázkám.

42. Jedná se o otázku použitelnosti článku 101 SFEU na situace, kdy podniky obviněné z protisoutěžního jednání nekonkurují podobným podnikům v jiných zemích Unie, ale hospodářská soutěž je vzhledem ke zvláštní povaze vykonávaných funkcí( ) a vnitrostátním předpisům omezena pouze na vnitrostátní trh. Notářská komora, a zejména litevská vláda zpochybnily, že by případné porušení hospodářské soutěže mohlo ovlivnit obchod mezi členskými státy.

43. V podstatě jde o výklad pojmu „ovlivnění obchodu mezi členskými státy“, který je právě jednou z podmínek použitelnosti článku 101 SFEU na protisoutěžní jednání.

1. Pojem „ovlivnění obchodu mezi členskými státy“

44. Ovlivnění obchodu mezi členskými státy spočívá ve změně podmínek hospodářské soutěže na trhu v rámci obchodu mezi členskými státy v důsledku dohody omezující hospodářskou soutěž nebo zneužití dominantního postavení. Výše uvedené ovlivnění vymezuje oblast působnosti unijního práva a odděluje ji od oblasti působnosti vnitrostátního práva hospodářské soutěže( ).

45. Judikatura Soudního dvora upřesnila prvky tohoto požadavku. Na základě ustálené judikatury „k tomu, aby dohoda mezi podniky mohla ovlivnit obchod mezi členskými státy, musí být takové povahy, že je třeba na základě souhrnu objektivních skutkových nebo právních okolností předpokládat s dostatečnou pravděpodobností, že ovlivňuje přímo nebo nepřímo, skutečně nebo potenciálně obchod mezi členskými státy takovým způsobem, který může narušit uskutečnění cílů jednotného trhu mezi členskými státy“( ).

46. Aby dohoda spadala do oblasti působnosti unijního práva, musí být ovlivnění dostatečně významné. V tomto ohledu Soudní dvůr uvedl, že „na dohodu se nevztahuje zákaz podle článku [101 SFEU], pokud ovlivňuje trh pouze nevýznamně, vzhledem ke slabému postavení, které mají zúčastněné osoby na relevantním výrobkovém trhu“( ). Komise zaujala podobný postoj ve svých pokynech( ), kde vylučuje existenci znatelného ovlivnění obchodu členských států, pokud jsou splněny dvě kumulativní podmínky, které vedou k závěru, že dopad protiprávní dohody je zanedbatelný( ).

47. Judikatura Soudního dvora rovněž určila hranici tzv. de minimis, pod níž se má za to, že protisoutěžní jednání nemá škodlivý účinek. Tato hranice de minimis 10 % podílu na trhu se však nepovažuje za nutnou v případech, kdy dohody sledují protisoutěžní účel( ).

48. Co se týče zeměpisného rozsahu dohody ve vztahu k existenci ovlivnění, tak zatímco na jedné straně dohoda hospodářských subjektů usazených v jednom členském státě nepostačuje k vyloučení přeshraničního rozsahu ovlivnění( ), na straně druhé skutečnost, že dohoda se vztahuje na celé území státu, je ze své podstaty v rozporu s hospodářskou integrací, o kterou usiluje Smlouva, neboť ze své podstaty vede k rozdělení trhů na vnitrostátní úrovni( ). Proto není nutné, aby byli zapojeni vzájemně si konkurující obchodníci z několika států. Naopak postačí, aby dotčená zeměpisná oblast zahrnovala celé území členského státu.

49. V projednávané věci ze spisu vyplývá, že existuje řada rozhodnutí sdružení podniků, která se týkají všech obchodníků v daném členském státě.

50. Vzhledem k tomu, že se jedná o dohodu zaměřenou na stanovení cen, lze ji na základě toho, co vyplývá ze spisu, kvalifikovat jako protiprávní jednání z hlediska účelu, jehož cílem je výrazně vyloučit, omezit nebo narušit hospodářskou soutěž na vnitřním trhu. Dohoda, „která má protisoutěžní účel, představuje svou povahou a nezávisle na jakémkoliv jejím skutečném účinku výrazné omezení hospodářské soutěže“( ).

51. Lze tedy říci, že dohoda, která se vztahuje na celé území členského státu a jejímž předmětem je stanovení cen platných pro všechny obchodníky přítomné na území členského státu, může svou povahou posílit rozdělení trhů na vnitrostátní úrovni, a bránit tak hospodářské integraci, která je zamýšlena Smlouvou.

52. I kdyby byla pravda, že mezi notáři v různých členských státech neexistuje účinná hospodářská soutěž z důvodu specifické regulace tohoto druhu povolání jednotlivými státy, a to pokud jde jak o podmínky přístupu, tak o podmínky výkonu povolání, je stejně tak pravda, že na občany Unie, kteří by chtěli využívat notářské služby v členském státě, v němž je povoleno výše popsané rozdělení vnitrostátního trhu, by byly uplatněny hospodářské podmínky, které nejsou výsledkem běžného fungování volné hospodářské soutěže.

B. Sedmá předběžná otázka

53. Podstatou sedmé předběžné otázky předkládajícího soudu je, zda článek 101 SFEU umožňuje vnitrostátnímu orgánu pro hospodářskou soutěž uložit notářům, kteří se jako členové představenstva, orgánu litevské Notářské komory, podíleli na přijetí vysvětlení, individuální pokuty současně se sankcí uloženou Notářské komoře.

54. Jde tedy o určení subjektů odpovědných za údajné protisoutěžní jednání.

55. Vnitrostátní orgán pro hospodářskou soutěž totiž za odpovědné označuje litevskou Notářskou komoru a zároveň jednotlivé notáře, kteří jsou členy představenstva.

56. Notářská komora představuje profesní sdružení složené ze všech litevských notářů a odpovídá za regulaci notářské profese v rámci stanoveném zákonodárcem a po dohodě s ministerstvem spravedlnosti.

57. Představenstvo, orgán Notářské komory, je podle spisu kolektivním rozhodovacím orgánem komory.

58. Znění článku 101 SFEU ztotožňuje adresáta zákazu s „podnikem“( ).

59. Ukládání antimonopolních sankcí musí respektovat zásadu osobní odpovědnosti( ), podle níž musí být sankce přičtena porušiteli, což obvykle odpovídá fyzické nebo právnické osobě, která vedla dotyčný podnik v době, kdy došlo k porušení( ), nebo všem fyzickým nebo právnickým osobám, které tvoří dotyčný podnik, pokud neexistuje fyzická nebo právnická osoba, která by jako vedoucí dotyčného podniku mohla být činěna odpovědnou za porušení( ).

60. Z toho vyplývá, že k tomu, aby bylo možné přičíst souběžnou odpovědnost některým jednotlivým podnikům (jednotlivým notářům představenstva), které jsou členy sdružení podniků (Notářské komory), je podle mého názoru nutné určit konkrétní podíl těchto podniků na protisoutěžním jednání. K tomu je třeba určit vztah mezi představenstvem a Notářskou komorou, případné aktivní jednání směřující ke konkrétnímu vypracování rozhodnutí, a normativní základ, na němž lze takovou souběžnou odpovědnost založit.

61. Ve vztahu ke všem těmto hlediskům navrhnu Soudnímu dvoru několik návrhů správného výkladu unijního práva s tím, že bude na vnitrostátním soudu, aby tyto zásady uplatnil na projednávanou věc a ověřil skutečnosti a okolnosti uvedené ve spise z hlediska jejich spojitosti s vyjádřenými zásadami.

62. Pokud jde o vztah mezi představenstvem a Notářskou komorou, ze spisu v projednávané věci vyplývá, jak to dovodila i litevská vláda( ), že nelze tvrdit, že autorem vysvětlení je představenstvo v osobách notářů, kteří jej tvoří, neboť se jedná o orgán komory.

63. Tato okolnost se odráží v prohlášeních litevské Notářské komory v písemném vyjádření, která byla potvrzena na jednání, podle nichž jsou rozhodnutí představenstva přičitatelná Notářské komoře. Představenstvo tedy přijímá rozhodnutí jako rozhodovací orgán jednající kolektivně jako zástupce Notářské komory.

64. Potřebu, aby rozhodnutí představenstva byla přičtena litevské Notářské komoře, potvrzuje i postavení členů představenstva. Podle článku 19 stanov Notářské komory je představenstvo kolektivním řídícím orgánem Notářské komory a skládá se z osmi členů jmenovaných shromážděním komory na tři roky. Podřízenost jednotlivých členů představenstva shromáždění notářů je pak potvrzena ustanovením čl. 19 odst. 4 stanov Notářské komory, podle něhož je každý člen představenstva odpovědný shromáždění notářů v příslušné územní působnosti. Další potvrzení čistě exekutivní role představenstva lze nalézt v čl. 20 odst. 1 výše uvedených stanov, podle něhož představenstvo zajišťuje výkon funkcí komory.

65. Z pramenů vnitrostátního práva uvedených předkládajícím soudem a analyzovaných zúčastněnými stranami v písemných vyjádřeních a na jednání, které musí ověřit vnitrostátní soud, vyplývá, že notáři, kteří jsou členy představenstva, jsou orgány komory a nevykonávají žádnou konkrétní činnost jako jednotlivé podniky.

66. Pokud jde o konkrétní podíl jednotlivých notářů, kteří jsou členy představenstva, na údajném protisoutěžním jednání, z dokumentů obsažených ve spise vyplývá, že činnost, kterou notáři, kteří jsou členy představenstva, konkrétně vykonávali, spočívala v jejich účasti na schůzích, jakož i vyjádření jejich hlasu na schůzích, které vedly k přijetí vysvětlení.

67. Neexistuje tedy žádná konkrétní činnost, kterou by jednotlivé podniky-notáři vykonávali za účelem usnadnění přijetí rozhodnutí sdružení podniků-Notářské komory, kromě účasti v rozhodovacím orgánu za podmínek uvedených v předchozím bodě.

68. Z analýzy dokumentů, která byla potvrzena na jednání, však vyplývá, že uložení sankce jednotlivým notářům, kteří jsou členy představenstva, společně s Notářskou komorou vyplývá z úvah spojených s nezbytným odrazujícím účinkem sankce.

69. Rada pro hospodářskou soutěž opakovaně uvedla, že uložení sankce pouze sdružení podniků-Notářské komoře by na základě právních předpisů platných v Litvě v době skutkového stavu neumožnilo uložit sankci dostatečného ekonomického rozsahu, aby bylo dosaženo vhodné úrovně odrazujícího účinku.

70. Bylo tedy nutné uložit pokutu i jednotlivým notářům, kteří jsou členy představenstva, aby bylo možné použít základ pro výpočet sankce (obrat jednotlivých notářů, kteří jsou členy představenstva) vyšší než základ sdružení, který se skládá pouze z příspěvků pravidelně požadovaných od jednotlivých notářů.

71. Obecně preventivní účel, který litevská Rada pro hospodářskou soutěž( ) uvedla jako důvod pro nutnost přičíst protisoutěžní jednání fyzickým osobám, které jednaly v rámci tohoto orgánu, aby se předešlo riziku nedosažení odrazujícího účinku, však podle mého názoru není dostatečným důvodem pro uložení sankce použitým způsobem.

72. Chápu to tedy tak, že vzhledem k neexistenci pravidla, které by umožňovalo výpočet sankce tak, že by se vycházelo nejen z obratu sdružení podniků (Notářské komory), ale i z obratu jednotlivých podniků, které toto sdružení tvoří (jednotlivých notářů), se Rada pro hospodářskou soutěž rozhodla uložit individuální sankce jednotlivým notářům, kteří jsou členy rozhodujícího orgánu komory (představenstva), aby bylo dosaženo dostatečně odrazujícího účinku sankce.

73. Základní úvaha je však podle mého názoru výsledkem nesprávného výkladu.

74. Tím se dostávám ke třetímu bodu týkajícímu se právního základu nezbytného pro současné uložení sankce sdružení podniků a jednotlivým notářům, kteří jsou členové představenstva.

75. V projednávané věci, pokud jsem to správně pochopil, Rada pro hospodářskou soutěž sankcionovala zjištěné protisoutěžní jednání (rozhodnutí podniků s cílem stanovit ceny) dvojí sankcí, jednou sankcí uloženou Notářské komoře jako sdružení podniků, vypočtenou na základě obratu sdružení, a druhou sankcí uloženou individuálně osmi notářům, kteří jsou členy představenstva, vypočtenou na základě obratu notářů jako jednotlivých podniků.

76. Podle mého názoru je třeba rozlišovat mezi možností uložit sankci za protisoutěžní jednání současně sdružení podniků, které přijalo rozhodnutí, na jehož základě došlo k protiprávnímu jednání, a jednotlivým podnikům, které aktivně spolupracovaly na spáchání protiprávního jednání, a možností vypočíst celkovou sankci, která má být uložena sdružení podniků, na základě obratu tohoto sdružení a obratu všech nebo některých jednotlivých podniků, které jej tvoří.

77. V prvním případě je nutné, jak bylo uvedeno výše, prokázat konkrétní podíl jednotlivých podniků, který by z nich mohl učinit spolupachatele protiprávního jednání.

78. Druhá hypotéza, tedy umožnit rozšíření základu pro výpočet pokuty na sdružení podniků zahrnutím obratu všech nebo některých podniků zapojených do protiprávního jednání, byla předmětem rozsudku Coop de France( ), judikatura později kodifikovaná v čl. 23 odst. 2 třetím pododstavci nařízení č. 1/2003( ), který se týkal pravomocí Komise, která jedná jako orgán prosazování práva hospodářské soutěže.

79. Ještě odlišná je zvláštní hypotéza společné a nerozdílné odpovědnosti stanovená v čl. 23 odst. 4 nařízení č. 1/2003( ), který stanoví, že v případě platební neschopnosti sdružení podniků a nepřispění jeho členů k úhradě sankce může Komise požadovat zaplacení sankce přímo od každého z podniků, jejichž zástupci byli členy dotyčných rozhodovacích orgánů sdružení.

80. Jak jednoznačně vyplývá ze znění čl. 23 odst. 4 nařízení č. 1/2003, v případě sankce uložené sdružení podniků je možnost požadovat zaplacení pokuty přímo od podniků, jejichž zástupci byli členy dotyčných rozhodovacích orgánů sdružení, podmíněna dvěma podmínkami: i) že sdružení není platby schopné a ii) že sdružení požádalo své členy o příspěvky na zaplacení pokuty a že tito členové nevyhověli ve lhůtě stanovené Komisí.

81. Z toho vyplývá, že z unijního práva, a zejména z nařízení č. 1/2003, nelze vyvodit obecnou společnou a nerozdílnou odpovědnost členů rozhodovacích orgánů sdružení podniků, na jejímž základě by bylo možné uložit sankce společně sdružení podniků a členům těchto rozhodovacích orgánů.

82. Obecným pravidlem zůstává čl. 23 odst. 2 první pododstavec nařízení č. 1/2003, který uvádí, že „Komise může rozhodnutím uložit podnikům a sdružením podniků pokuty, pokud úmyslně nebo z nedbalosti: a) se dopouštějí jednání v rozporu s články 81 nebo 82 Smlouvy“. Podniky a sdružení podniků, které se úmyslně nebo z nedbalosti dopustí porušení ustanovení článků (nyní) 101 a 102 SFEU.

83. Jedná se o jasné uplatnění výše uvedené zásady osobní odpovědnosti, která se vztahuje i na podniky obviněné z protisoutěžního jednání.

84. Ani rozsudek Coop de France, který v případě, že se členové sdružení podniků aktivně podíleli na provádění protisoutěžní dohody, stanovil možnost stanovit sankci s přihlédnutím k individuálnímu obratu jednotlivých členů, ani čl. 23 odst. 2 třetí pododstavec nařízení č. 1/2003, který toto vodítko kodifikuje, tedy nemohou poskytnout právní základ pro způsob stanovení sankce, který zvolila litevská Rada pro hospodářskou soutěž.

85. Rozsudek Coop de France pak výslovně odkazuje na další podmínku, která byla rovněž několikrát připomenuta v písemném vyjádření a na jednání, a to že se protiprávní jednání, kterého se sdružení dopustilo, týkalo činnosti jeho členů a že protisoutěžní praktiky byly prováděny sdružením přímo ve prospěch jeho členů a ve spolupráci s nimi( ).

86. Ačkoli není pochyb o tom, že v takové věci, jako je projednávaná věc, se rozhodnutí sdružení podniků týkala činnosti jeho členů a že (protisoutěžní) účel těchto rozhodnutí byl sdružením realizován ve prospěch jeho členů (stanovení cen), je stejně tak zřejmé, že tento potenciální prospěch nelze hodnotit odlišně u jednotlivých notářů, kteří jsou členy představenstva, a všech ostatních notářů, kteří jsou členy komory.

87. Je totiž nesporné, že rozhodnutí Notářské komory musí dodržovat všichni litevští notáři, kteří jsou ze zákona členy Notářské komory, a proto veškeré výhody plynoucí z rozhodnutí schválených komorou a přijatých představenstvem prospívají všem litevským notářům.

88. Závěrem k tomuto bodu lze uvést, že nařízení č. 1/2003 v části týkající se pravidel pro ukládání pokut výslovně odkazuje na Komisi jako na orgán prosazování a není přímo použitelné na pravomoci vnitrostátních orgánů pro hospodářskou soutěž. To potvrzuje i okolnost, že právě s cílem vybavit výše uvedené vnitrostátní orgány většími pravomocemi a sjednotit stávající pravidla mezi Komisí a vnitrostátními orgány byla přijata směrnice 2019/1( ), tzv. ECN+, která v článku 14 stanoví mechanismus pro stanovování sankcí podobný tomu, který je uveden v článku 23 nařízení č. 1/2003.

89. Směrnice 2019/1 nebyla v době skutkových okolností této věci ještě provedena do litevského právního řádu.

90. Z toho vyplývá, aniž jsou dotčeny výše uvedené poznámky, že mechanismy stanovení sankcí, jako jsou mechanismy obsažené ve výše uvedeném článku 23, nemohla litevská Rada pro hospodářskou soutěž v době skutkových okolností věci použít, ledaže vnitrostátní soud shledá, že v té době platily vnitrostátní předpisy, které to umožňovaly.

91. Na závěr uvedu několik poznámek k možnosti kvalifikovat jako podniky notáře, kteří jsou členy představenstva, při výkonu činnosti spočívající ve vyjadřování vůle rozhodovacího orgánu, která vyplývá ze znění sedmé předběžné otázky.

92. Tato otázka je relevantní, protože na ní závisí možnost určit v projednávané věci dohodu mezi podniky spolu s rozhodnutím sdružení podniků.

93. Jak totiž uvedla Komise( ), článek 101 SFEU nebrání tomu, aby Rada pro hospodářskou soutěž konstatovala dvojí porušení článku 101 SFEU uzavřením dohody mezi podniky a rozhodnutím sdružení podniků.

94. K tomuto bodu je třeba hned na začátku uvést, že notáře, kteří jsou členy představenstva, nelze při přijímání vysvětlení považovat za podniky. Jak zdůraznila Notářská komora v bodě 2.8 svého vyjádření, kvalifikace notářů jako podniků vyžaduje posouzení každé jednotlivé činnosti, kterou jednotka vykonává( ).

95. Za tímto účelem je také třeba vzít v úvahu, že pojem „hospodářská činnost“ se shoduje s jakoukoli činností spočívající v nabízení zboží nebo služeb na trhu, bez ohledu na to, zda je odměňována, nebo zda existuje účel zisku( ). Soudní dvůr dále upřesnil, že aby mohla být hospodářská činnost přičtena osobě nebo subjektu, musí být vykonávána přímo. V rozsudku Cassa di Risparmio Firenze( ) Soudní dvůr zdůraznil, že k tomu, aby byla hospodářská činnost přičitatelná osobě, která drží podíly, je nutné, aby se tato osoba skutečně podílela na kontrole jejího řízení. Při použití této zásady na projednávanou věc je nesporné, že notáři v době, kdy přijali rozhodnutí o sazbách použitelných na smluvní transakce, nevykonávali žádnou hospodářskou činnost, a tudíž nejednali jako podniky.

96. Pokud by to tedy mělo být chápáno tak, že notáři, kteří jsou členy představenstva, dodržovali, a tedy uplatňovali sazby, o nichž rozhodli při výkonu notářské profese, není jasné, na základě čeho by mohli být sankcionováni, jelikož je nespornou skutečností, jak bylo uvedeno výše, že všichni litevští notáři musí uplatňovat sazby, o nichž rozhodla Notářská komora.

97. Sankce uložená pouze notářům, kteří jsou členy představenstva, by se i z tohoto hlediska jevila jako stižená porušením zásady rovného zacházení.

98. Závěrem lze konstatovat, že v unijním právu nelze nalézt právní základ, na němž by bylo možné založit sankční mechanismus, jaký používá litevská Rada pro hospodářskou soutěž, tedy současné sankcionování sdružení podniků odpovědného za protisoutěžní rozhodnutí a jednotlivých členů jeho rozhodovacího orgánu (představenstva).

99. V tomto smyslu svědčí i praxe Komise v oblasti sankcí, která, jak uvedla litevská Notářská komora( ), v podobných případech zpravidla nesankcionovala jednotlivé členy řídícího orgánu profesních sdružení. Ve svém rozhodnutí o belgické asociaci architektů Komise individuálně nesankcionovala ty členy asociace architektů, kteří přijali doporučení s cílem navrhnout svým členům poplatky, čímž omezili hospodářskou soutěž na trhu architektů( ). Stejně tak nebyly uloženy žádné individuální sankce členům rozhodovacích orgánů národní asociace lékárníků, kteří omezili hospodářskou soutěž na trhu klinických laboratorních studií.

100. To však neznamená, že by unijní právo za určitých podmínek vyplývajících z obecných zásad ukládání sankcí vylučovalo možnost použití takového sankčního mechanismu: je tomu tak jak v případě, kdy je stanovena zvláštní odpovědnost určitých podniků patřících do sdružení podniků (která nemůže spočívat v pouhém členství v rozhodovacích orgánech sdružení), tak v případě, kdy, jak uvedla Komise( ), je zvláštní odpovědnost rozhodovacích orgánů stanovena vnitrostátním právem členského státu.

IV. Závěry

101. Na základě všech výše uvedených úvah navrhuji, aby Soudní dvůr odpověděl na sedmou předběžnou otázku takto:

„Článek 101 SFEU

musí být vykládán v tom smyslu, že

nebrání tomu, aby byli jednotliví notáři, kteří jsou členy představenstva, sankcionováni individuálními pokutami současně s pokutami uloženými Notářské komoře, pokud vnitrostátní soud na základě právních předpisů platných v Litvě určí jejich specifický a konkrétní podíl v postavení podniku, který se liší a doplňuje podíl ostatních notářů, kteří jsou členy Notářské komory, anebo platnost ustanovení vnitrostátního práva, které to umožňuje.“