ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
6

Rozhodnutím ze dne 21. července 2016 (dále jen „napadené rozhodnutí“) pátý odvolací senát EUIPO rozhodnutí zrušovacího oddělení částečně zrušil v rozsahu, v němž se vztahuje na výrobky náležející do třídy 9, třebaže tyto výrobky nebyly předmětem návrhu na částečné zrušení podaného vedlejší účastnicí. Na základě čl. 51 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009 bylo odvolání ve zbývající části zamítnuto. V tomto ohledu zaprvé odvolací senát v bodech 23 až 27 napadeného rozhodnutí uvedl, že důvody zrušení musí být posouzeny ke dni podání návrhu na zrušení. Zadruhé měl odvolací senát v bodech 28 až 33 napadeného rozhodnutí za to, že údajná přeměna zpochybněné ochranné známky na obvyklé označení dotčených výrobků a služeb musí být přezkoumána s ohledem na vnímání konečných uživatelů v České republice. Odvolací senát tudíž odmítl přezkoumat důkazy dokládající opak předložené žalobkyní, týkající se jejích činností, které měly obhajovat její ochrannou známku v jiných členských státech, než je Česká republika. Zatřetí měl odvolací senát v bodech 34 až 47 napadeného rozhodnutí za to, že důkazy, které byly předloženy v průběhu řízení, dokládají, že výraz „spinning“ se stal v České republice obvyklým označením určitého typu „fyzického tréninku“ a „přístrojů na cvičení“ používaných pro tento trénink. Začtvrté měl odvolací senát v bodech 48 až 56 napadeného rozhodnutí za to, že skutečnost, že se zpochybněná ochranná známka stala obvyklým označením, lze přisoudit nedostatečné činnosti žalobkyně k ochraně její ochranné známky v České republice. Zapáté měl odvolací senát v bodech 57 až 61 napadeného rozhodnutí za to, že několik rozhodnutí Úřadu průmyslového vlastnictví v České republice a českých soudů potvrzuje, že žalobkyně nebyla dostatečně obezřetná a nevyvinula přiměřené úsilí k ochraně své ochranné známky v České republice.
67

Aby došlo ke změně právního postavení navrhovatelů ve smyslu judikatury citované v bodě 50 výše, uvedená informace by musela nejen uvádět záměr OOUPS agentury CEPOL sledovat určitý obecný přístup, na základě kterého by zamýšlela přijmout v budoucnosti konkrétní rozhodnutí, ale stanovit již v daný okamžik a definitivně pravidla obecného použití, od nichž by se OOUPS agentury CEPOL v zásadě nemohla odchýlit při posuzování individuální situace zaměstnanců CEPOL, kteří by se k určenému datu nedostavili do nového sídla CEPOL (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 20. listopadu 2008, Itálie v. Komise, T‑185/05, EU:T:2008:519, body 41 a 47, a ze dne 13. prosince 2016, IPSO/BCE, T‑713/14, EU:T:2016:727, body 19 až 22).
99

V každém případě, i kdyby v Pekingu neexistovala škola, která by mohla poskytnout vhodné vzdělání pro děti žalobců za částku 27788,40 eura, která odpovídá horní hranici stanovené služebním řádem pro třetí země, zvýšené o 10000 eur, bylo by s žalobci zajisté zacházeno odlišně ve srovnání s úředníky přidělenými do ústředí, pokud se má za to, že náhrada školného dětí úředníků přidělených do ústředí je de facto poskytována v plném rozsahu. Nicméně rozdílné zacházení představuje diskriminaci pouze tehdy, pokud není objektivně odůvodněné.
30

EUIPO zaprvé zdůrazňuje, že závěr odvolacího senátu, podle kterého zpochybněné označení představuje běhoun pneumatiky, který přinejmenším z technického hlediska tvoří (pravděpodobně) nejzásadnější část zpochybněných výrobků, vycházel jednak z přezkumu grafického ztvárnění, které tvoří zpochybněné označení s ohledem na přihlášené výrobky, a jednak z důkazů předložených účastnicemi řízení. Zadruhé, k tomu, aby se na označení vztahoval čl. 7 odst. 1 písm. e) bod ii) nařízení č. 40/94, stačí, aby bylo tvořeno částí výrobku zahrnutého do jeho specifikace. Jinými slovy, pouhá skutečnost, že dotčený tvar může být použit na komplexnějším výrobku nebo do něj být zakomponován, podle něj nezakazuje použití tohoto důvodu pro zamítnutí. Zatřetí EUIPO poznamenává, že drážka pneumatiky není výrobkem, neboť nepředstavuje prvek oddělitelný od pneumatiky. V důsledku toho bylo zpochybněné označení zapsáno pro pneumatiky, které jsou výrobky zahrnujícími dotčenou drážku ve tvaru „L“ a na nichž tato drážka vykonává technickou funkci. Začtvrté předpokládané vnímání označení veřejnost není podle něj rozhodujícím prvkem v rámci posouzení důvodu pro zamítnutí uvedeného v čl. 7 odst. 1 písm. e) bodu ii) nařízení č. 40/94. Tento důvod je založen na objektivním kritériu, pro které může EUIPO kromě grafického ztvárnění označení zohlednit všechny prvky užitečné ke vhodné identifikaci označení v kontextu čl. 7 odst. 1 písm. e) bodu ii) nařízení č. 40/94. Zapáté, cílem čl. 7 odst. 1 písm. e) bodu ii) nařízení č. 40/94 je zabránit přiznání monopolu k užitným vlastnostem výrobku. Pokud by tedy byla žalobkyni přiznána práva související s ochrannou známkou pro zpochybněné označení (neboť představuje pouze část pneumatiky), mohla by zabránit jiným podnikům uvádět na trh pneumatiky, které zahrnují tatáž nebo podobná označení, a sice drážky.
154

Co se týče účinků zrušení aktu vyhlášeného soudem, toto nabývá účinnosti ex tunc, a tím se zpětnou účinností odstraňuje zrušený právní akt z právního řádu. Žalovaný orgán má povinnost podle článku 266 SFEU přijmout opatření nezbytná k odstranění zjištěných protiprávních účinků, což v případě aktu, který již byl proveden, zahrnuje uvedení žalobce do stejné situace, ve které se nacházel před přijetím tohoto aktu (usnesení ze dne 29. června 2005, Pappas v. Výbor regionů, T‑254/04, EU:T:2005:260, bod 37, a rozsudek ze dne 15. dubna 2010, Angelidis v. Parlament, F‑104/08, EU:F:2010:23, bod 36).
Mimoto, co se týče vysvětlení žalobkyně směřujících k odůvodnění přímého zadávání sporných plnění společnosti CESI tím, že smlouva uzavřená s jinou společností by měla méně výhodné podmínky, že realizační lhůty by byly delší nebo že by mohlo docházet k určitým chybám nebo ztrátám informací, je třeba uvést, že údajné adaptační problémy při přechodu k jinému poskytovateli a dodatečné náklady, které by tato adaptace mohla vyvolávat, uplatněné žalobkyní, logicky znamenají, že přechod od společnosti CESI k jinému uchazeči byl technicky možný. Žalobkyně totiž nikdy nehovořila o žádném důvodu technické nekompatibility, který by objektivně bránil jinému hospodářskému subjektu v poskytování týchž služeb, takže by bylo zcela nezbytné, jak je uvedeno v bodě 80 výše, zvolit pouze jediný hospodářský subjekt. V každém případě je třeba kromě toho upozornit, že žalobkyně nikdy neposkytla žádná čísla nebo údaje umožňující prokázat, že smlouva uzavřená s jinou společností by byla dražší a s delšími realizačními lhůtami.
1)

Rozhodnutí Evropské komise ze dne 3. června 2016 vyškrtnout společnost Hubei Xinyegang Steel Co. Ltd ze seznamu společností zapsaných pod doplňkovým kódem TARIC A 950 a zapsat ji pod doplňkový kód TARIC C 129, pro všechny kódy kombinované nomenklatury uvedené v čl. 1 odst. 1 prováděcího nařízení Komise (EU) 2015/2272 ze dne 7. prosince 2015 o uložení konečného antidumpingového cla z dovozu některých bezešvých trubek a dutých profilů ze železa nebo oceli pocházejících z Čínské lidové republiky po přezkumu před pozbytím platnosti podle čl. 11 odst. 2 nařízení (ES) č. 1225/2009, se zrušuje.
64

Naproti tomu rozhodnutí z roku 2010 změnilo určení vnějších vztahů solidární odpovědnosti mezi žalobkyní, společností ACW a společností CPA za zaplacení jednotlivých pokut. Co se týče první z těchto pokut, ACW a CPA jsou solidárními spoludlužníky s žalobkyní pouze do výše 1086129 eur a pouze CPA je solidárním spoludlužníkem s žalobkyní pro zbývající částku, tj. 827842 eur. Kromě toho, co se týče druhé pokuty, se žalobkyně stala jediným dlužníkem částky splatné z tohoto titulu, a to 1432229 eur.
26

Zaprvé ze spisu vyplývá, že společnost Asiarim vydala několik nepravdivých prohlášení před orgány Spojených států, ve kterých se prohlašovala za majitelku ochranných známek Commodore. Ve formulářích 8K ze dne 20. prosince 2011 a ze dne 5. a 16. ledna 2012, které společnost Asiarim předložila Securities and Exchange Commission (Komise pro burzovní operace, Spojené státy, dále jen „SEC“) (přílohy 6 až 8 žaloby), společnost Asiarim zejména prohlásila, že „Commodore Asia Electronics [Ltd] [byla] jednou ze společností, které byly svěřeny licence v rámci skupiny, stejně jako Commodore Licensing […] v Evropě, poté co získala licence od [žalobkyně] od roku 2008“ a že „po restrukturalizaci skupiny na začátku [měsíce] listopadu 2011 byla společnost Commodore Brand IP [Ltd] držitelkou firem a duševního vlastnictví k ochranné známce Commodore“ (příloha 6 žaloby, s. 68). Ve formuláři 8K ze dne 16. ledna 2012 společnost Asiarim mimo jiné tvrdila, že žalobkyně „[u]činila prohlášení […] s cílem nárokovat si zákonné užívání firmy a zobrazení ochranné známky Commodore“, na což společnost Asiarim odpověděla tím, že „důrazně obhajovala svá vlastnická práva k firmě a zobrazením ochranné známky Commodore“. V tomto ohledu District Court of New York (Okrskový soud v New Yorku, New York, Spojené státy) v rozsudku ze dne 16. prosince 2013 uložil společnosti Asiarim, aby změnila svá prohlášení učiněná před SEC, přičemž je kvalifikoval jako „nepravdivá a pravděpodobně neučiněná v dobré víře“ (příloha 14 žaloby, s. 129).
232

Pokud však jde o určení referenčních letišť, nelze zpochybnit, že spadá do komplexních technických posouzení. Pokud z uvedeného rozhodnutí jasně vyplývají úvahy Komise umožňující následně zpochybnit jeho opodstatněnost před příslušným soudem, bylo by nepřiměřené požadovat zvláštní odůvodnění pro každou technickou volbu nebo každou číselnou hodnotu, o které se tyto úvahy opírají (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 1. července 2008, Chronopost a La Poste v. UFEX a další, C‑341/06 P a C‑342/06 P, EU:C:2008:375, bod 108, a ze dne 27. dubna 2017, Germanwings v. Komise, T‑375/15, nezveřejněný, EU:T:2017:289, bod 45; viz rovněž obdobně rozsudek ze dne 12. července 2005, Alliance for Natural Health a další, C‑154/04 a C‑155/04, EU:C:2005:449, bod 134).
6

Podle první smlouvy o poskytování marketingových služeb podepsané dne 7. dubna 2003 a sjednané na dobu deseti let měla společnost Ryanair vyvíjet činnost v oblasti marketingu s cílem propagovat region Altenburg-Nobitz. AOC za to měla platit dvě platby. Platila „výkonnostní poplatek“ za každého odchozího cestujícího, který se rovnal čisté částce, již měla společnost Ryanair za každého cestujícího hradit za letištní služby, které zahrnují přistání, místní řízení letového provozu, osvětlení, parkovací stání pro letadlo (mimo nočního parkování), odbavení na odbavovací ploše a odbavení cestujících, infrastrukturu a letištní poplatek za cestujícího. Společnost AOC účtovala čisté poplatky za cestujícího podle plánů zatížení a předkládala společnosti Ryanair výpočet vždy na

konci týdne. Společnost Ryanair počítala výkonnostní poplatek a svůj výpočet předkládala AOC ve lhůtě 30 dnů po skončení měsíce. Výpočet se vždy zakládal na službách za předchozí kalendářní měsíc. Ryanair mohla započíst výkonnostní poplatek proti měsíčním fakturám AOC za přistávací poplatky. AOC dále platila „výkonnostní poplatek“ podle určité procentuální sazby případných zvýšení poplatků na letišti, a sice 100 % každého zvýšení státem vybíraného bezpečnostního poplatku do maximální výše 10 % stávající zveřejněné sazby během období pěti let a 100 % každého zvýšení stávajících zveřejněných poplatků nebo dodatečných poplatků, odvodů nebo daní, které byly zavedeny do zveřejněných letištních poplatků, do maximální výše 10 % stávajícího zveřejněného celkového poplatku hrazeného společností Ryanair během období pěti let.
2

Dne 23. července 2015 zaslala Komise oznámení námitek společnostem Paramount Pictures International Ltd, se sídlem v Londýně (Spojené království), a Viacom Inc., se sídlem v New Yorku (New York, Spojené státy americké), která je mateřskou společností prvně uvedené společnosti (dále jen společně „Paramount“). V tomto sdělení Komise uvedla svůj předběžný závěr ohledně slučitelnosti některých smluvních ustanovení v licenčních dohodách, které společnost Paramount uzavřela se společnostmi Sky UK Ltd a Sky plc (dále jen společně „Sky“), s článkem 101 SFEU a článkem 53 Dohody o Evropském hospodářském prostoru (EHP).
15

Odvolací senát měl za to, že na základě pravidla 19 odst. 2 a 3 nařízení č. 2868/95 měla žalobkyně předložit výpis z rejstříku mezinárodního úřadu, včetně předkladu do jazyka řízení, aby prokázala ochranu mezinárodních zápisů s vyznačením Evropské unie (bod 17 napadeného rozhodnutí). Odvolací senát poukázal na to, že žalobkyně tím, že předložila výpis z databáze TMview, spravované nikoliv Světovou organizací duševního vlastnictví (WIPO), ale EUIPO, jakož i překlad seznamu výrobků do jazyka řízení, nepředložila důkaz o existenci, platnosti a rozsahu ochrany svých starších práv (viz bod 18 napadeného rozhodnutí).
5

V bodě 27 odůvodnění nařízení č.1023/2013 však unijní normotvůrce uvedl toto: „Je vhodné modernizovat pracovní podmínky pro zaměstnance ve třetích zemích tak, aby byly nákladově efektivnější a vedly k úsporám nákladů. Měly by být upraveny nároky na dovolenou za kalendářní rok a měla by být stanovena možnost využít pro určení příspěvku za životní podmínky širší škálu parametrů, aniž by to ovlivnilo celkový cíl dosáhnout úspory nákladů. Podmínky pro poskytování příspěvku na ubytování by měly být přezkoumány tak, aby lépe zohledňovaly místní podmínky a omezily administrativní zátěž.“
58

V tomto ohledu čl. 4 odst. 1 písm. b) nařízení č. 1049/2001 stanoví, že orgány odepřou přístup k dokumentu, pokud by jeho zpřístupnění vedlo k porušení ochrany soukromí a osobnosti jednotlivců, zejména podle unijních právních předpisů o ochraně osobních údajů. Uvedené ustanovení, které zavádí specifický a zesílený systém ochrany osob, jejichž osobní údaje by případně mohly být zpřístupněny veřejnosti, požaduje, aby případný zásah do jejich soukromí a osobnosti byl vždy přezkoumán a posouzen v souladu zejména s nařízením č. 45/2001 (viz rozsudek ze dne 7. července 2015, Axa Versicherung v. Komise, T‑677/13, EU:T:2015:473, body 138 a 139 a citovaná judikatura).
33

V tomto kontextu nemají příslušná práva na přístup stanovená v těchto dvou nařízení ani stejný cíl, ani stejné beneficienty. Článek 2 nařízení č. 1049/2001 má totiž umožnit veřejnosti, tedy všem občanům a všem fyzickým a právnickým osobám, přístup k dokumentům orgánů. Článek 13 nařízení č. 45/2001 má zase umožnit pouze subjektům údajů přístup k jejich osobním údajům, to znamená k informacím, které se jich týkají jako identifikovaných nebo identifikovatelných osob, aniž by stanovil, že uvedené osoby mohou z tohoto titulu mít rovněž přístup k dokumentům, které obsahují uvedené údaje. V tomto ohledu je třeba poznamenat, že čl. 13 písm. c) nařízení č. 45/2001 stanoví pouze to, že subjekt údajů má právo získat „sdělení srozumitelnou formou o údajích, které jsou předmětem zpracování“.
49

Z toho vyplývá, že v případě, kdy by ke sklizni došlo v okamžiku, který by neumožnil dosažení barvy, pevnosti, konzistence, vůně a chuti optimálních ovocných plodů nebo kdy by ke zjištění vlastností došlo v okamžiku, kdy ovocný plod nedosáhl své zralosti, by bylo nutno mít za to, že kritéria týkající se doby sklizně a doby zralosti potravin nejsou splněna, což by tedy zabránilo správnému srovnávacímu posouzení požadované odrůdy a referenční odrůdy.
177

Žalobkyně tvrdí, že utrpěla majetkovou a nemajetkovou újmu vyplývající ze ztráty příležitosti získat jiné veřejné zakázky. V tomto ohledu tvrdí, že zrušení řízení o zadání dotčené zakázky z důvodu zápisu výstrahy W3b ve vztahu k ní do EWS, zveřejněné v oznámení z listopadu 2010, zasáhlo do jejího image, a tedy dobré obchodní pověsti, zejména ve vztahu k bývalým členům konsorcia, a připravilo ji o důležitou odbornou zkušenost, kterou by jí přinesla dotčená zakázka a na kterou by se mohla odvolávat v jiných zadávacích řízeních v témže odvětví nebo v Bývalé jugoslávské republice Makedonii. V důsledku toho má za to, že ztratila možnost účastnit se patnácti zadávacích řízení. Přitom vzhledem k tomu, že žalobkyně v té době získávala v průměru jednu zakázku z pěti účastí v zadávacích řízeních, odhaduje, že ztratila příležitost uzavřít tři smlouvy odpovídající smlouvě o dotčené zakázce. Žalobkyně tak hodnotí částku odpovídající této ztrátě na trojnásobek částky ušlého zisku v rámci dotčené zakázky, tedy na 480000 eur, přičemž svou újmu předběžně stanoví na částku nižší, tedy na 330000 eur.
88

Podle nového služebního řádu totiž úředníci v platové třídě AD 12 nebo AD 13, jako jsou žalobci, nejsou zbaveni přístupu k vyšším platovým třídám AD 13 a AD 14, ale k dosažení těchto platových tříd pouze musí prokázat, že mají vlastnosti, které požaduje OOJ a které odpovídají vysoké úrovni odpovědnosti očekávané od osob, které zastávají pracovní místo „vedoucí oddělení nebo rovnocenné pracovní místo“ nebo „poradce nebo rovnocenné pracovní místo“. Nejedná se tedy o zablokování jejich služebního postupu, ale – jak tvrdí Rada – o změny ve způsobu, jenž umožní povyšování do nejvyšších platových tříd funkční skupiny administrátorů, v daném případě tak, že budou vybráni na nové pracovní místo, které je spjato se skutečně vysokou odpovědností, která odůvodňuje odpovídající zvýšenou úroveň odměny. Žalobci mají tedy stále možnost zúčastnit se výběrového řízení na základě článku 4 a článku 29 služebního řádu na obsazení pracovních míst spadajících do těchto druhů pracovních míst, což jim umožní získat zpět způsobilost k povýšení do vyšší platové třídy (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 28. dubna 2017, HN v. Komise, T‑588/16, nezveřejněný, EU:T:2017:292, bod 86). Ostatně většina žalobců tak učinila a polovině z nich to umožnilo jmenování na pracovní místo odborníka, s nímž je spjat nárok na povýšení do vyšších platových tříd AD 13 a AD 14.
109

V každém případě na rozdíl od toho, co tvrdí žalobci, nemohli tito žalobci založit své legitimní očekávání při přijetí do služby na skutečnosti, že by jejich profesní dráha měla být nutně spojena s nárůstem odměny až do výše odpovídající platovým třídám AST 10 nebo AST 11. Stejně tak nemohou požadovat, aby unijní normotvůrce přijal přechodný režim, který by se specificky použil na jejich individuální situace.
176

V této souvislosti je třeba připomenout, že podle článku 266 SFEU je orgán, jehož akt byl zrušen unijním soudem, povinen přijmout opatření vyplývající ze zrušujícího rozsudku, aby byly kompenzovány následky protiprávního jednání, jehož se orgán dopustil. Administrativa tedy v zásadě musí postavit dotyčného úředníka přesně do té situace, v níž by byl dnes, pokud by nedošlo ke zjištěnému protiprávnímu jednání. Za tímto účelem administrativa může přijmout akt se zpětným účinkem, aby z časového hlediska napravila následky, které mohlo mít uvedené protiprávní jednání, a to za podmínky, že bude náležitě respektováno legitimní očekávání dotčených osob (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 13. září 2011, AA v. Komise, F‑101/09, EU:F:2011:133, bod 41).
162

Tribunál má za to, že prosté zrušení ex tunc napadených ustanovení by mohlo působit dva druhy problémů. Předně směrem do „minulosti“, to znamená mezi okamžikem, od kterého se již zkoušky RDE nepoužívaly pouze pro účely monitorování (například od 1. září 2017 pro schválení typu osobních vozidel a vozidel pro přepravu osob), a okamžikem, kdy tento rozsudek s ohledem na čl. 60 druhý pododstavec statutu Soudního dvora Evropské unie nabude právní moci, by panovala právní nejistota ohledně platnosti udělených schválení vozidel či odmítnutí udělení takových schválení, k nimž během tohoto období došlo. Skutečnost, že není stanoven faktor shodnosti CF pollutant pro emise oxidů dusíku, by totiž mohla být vykládána buď tak, že v tomto ohledu není pro tyto zkoušky určena žádná hodnota NTE, nebo naopak tak, že se musí použít mezní hodnoty definované pro normu Euro 6 jako takové. Směrem do budoucna, tedy mezi okamžikem, kdy tento rozsudek nabude právní moci, a okamžikem, kdy Komise nebo Parlament a Rada z tohoto rozsudku případně vyvodí důsledky tak, že upřesní pravidlo použitelné při těchto zkouškách, by přetrvávala stejná právní nejistota. To by mohlo vést, pokud by se orgány pověřené schvalováním vozidel přiklonily k výkladu, podle kterého nejsou v tomto období stanoveny mezní hodnoty emisí oxidů dusíku, které nelze při těchto zkouškách překročit, k tomu, že vozidlům překračujícím v tomto ohledu dokonce hodnoty NTE emisí oxidů dusíku stanovené v napadeném nařízení by bylo uděleno schválení a ve výsledku by mohlo znamenat snížení ochrany z hlediska cílů ochrany životního prostředí a zdraví sledovaných v této oblasti.
31

V tomto ohledu z judikatury vyplývá, že domněnka platnosti ochranné známky Evropské unie charakterizující řízení o prohlášení neplatnosti omezuje povinnost EUIPO, uvedenou v čl. 76 odst. 1 nařízení č. 207/2009, aby relevantní skutečnosti, které by jej mohly vést k uplatnění absolutních důvodů pro zamítnutí, zkoumal z moci úřední. Vzhledem k tomu, že se má za to, že zapsaná ochranná známka Evropské unie je platná, přísluší osobě, která podala návrh na prohlášení neplatnosti této ochranné známky, aby u EUIPO uplatnila konkrétní skutečnosti, které by její platnost zpochybnily [v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 13. září 2013, Fürstlich Castell’sches Domänenamt v. OHIM – Castel Frères (CASTEL), T‑320/10, EU:T:2013:424, body 27 a 28, a ze dne 28. září 2016, European Food v. EUIPO – Société des produits Nestlé (FITNESS), T‑476/15, EU:T:2016:568, body 47 a 48].
304

Zadruhé, jelikož Komise takto řádně prokázala, že se žalobkyně v období mezi 3. říjnem 2003 a 18. listopadem 2005 (viz bod 296 výše) a rovněž po dobu dvou měsíců před 16. květnem 2007, kdy odešla z trhu (viz body 297 až 303 výše), přímo účastnila koluzivních kontaktů týkajících se obou částí dotčené kartelové dohody, je třeba posoudit, zda lze z absence důkazů o protisoutěžních kontaktech po dobu téměř šestnácti měsíců, tedy od 18. listopadu 2005 do března 2007, dovozovat, že žalobkyně v tomto období skutečně přerušila svou účast na kartelové dohodě, jak tvrdí (viz bod 292 výše), a že se znovu začala účastnit téhož protiprávního jednání až několik měsíců před svým odchodem z trhu s ocelovými abrazivy (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 15. září 2016, Philip Morris v. Komise, T‑18/15, nezveřejněný, EU:T:2016:487, bod 97).
10

V napadeném rozhodnutí měla Komise zaprvé za to, že dotčené opatření poskytnuté ze strany IVF pocházelo ze státních zdrojů a bylo přičitatelné Španělskému království. Zadruhé příjemcem podpory byl podle názoru Komise žalobce, a nikoli Fundación Hércules, která jednala jako finanční nástroj, zejména s ohledem na cíl opatření, které mělo usnadnit financování navýšení kapitálu žalobce. Finanční situace žalobce v okamžiku poskytnutí dotčeného opatření je podle Komise situací podniku v obtížích ve smyslu bodu 10 písm. a) a bodu 11 pokynů Společenství pro státní podporu na záchranu a restrukturalizaci podniků v obtížích (Úř. věst. 2004, C 244, s. 2, dále jen „pokyny pro podporu na záchranu a restrukturalizaci“). S ohledem na kritéria vymezená ve sdělení Komise o použití článků [107] a [108 SFEU] na státní podpory ve formě záruk (Úř. věst. 2008, C 155, s. 10, dále jen „sdělení o zárukách“), a s ohledem na finanční situaci žalobce, jakož i podmínky veřejné záruky, kterou získal, Komise dospěla k závěru o existenci nepatřičné výhody, která by mohla narušit hospodářskou soutěž a ovlivnit obchod mezi členskými státy. Komise mimoto v napadeném rozhodnutí vyčíslila prvek podpory, jež byla údajně poskytnuta žalobci, na základě referenční sazby použitelné podle jejího sdělení o revizi metody stanovování referenčních a diskontních sazeb (Úř. věst. 2008, C 14, s. 6), vzhledem k absenci smysluplného srovnání, které by bylo možno provést na základě podobných operací uskutečněných na trhu. Při vyčíslení sporné podpory měla Komise za to, že hodnota akcií žalobce poskytnutých IVF do zástavy jako protizáruka byla téměř nulová. Konečně měla Komise v napadeném rozhodnutí za to, že sporná podpora nebyla slučitelná s vnitřním trhem, zejména s ohledem na zásady a podmínky stanovené v pokynech pro podporu na záchranu a restrukturalizaci