ROZSUDEK SOUDU PRO VEŘEJNOU SLUŽBU EVROPSKÉ UNIE

(první senát)

26. února 2013

Věc F‑124/10

Vassilliki Labiri

v.

Evropský hospodářský a sociální výbor (EHSV)

„Veřejná služba – Povinnost poskytnout pomoc – Článek 12a služebního řádu – Psychické obtěžování – Šetření v rámci administrativy“

Předmět: Žaloba podaná na základě článku 270 SFEU, jenž je použitelný na Smlouvu o ESAE na základě jejího článku 106a, kterou se V. Labiri domáhá zrušení rozhodnutí generálního tajemníka Evropského hospodářského a sociálního výboru (EHSV) ze dne 18. ledna 2010 neuznat žádný důkaz k tíži jejího vedoucího a zastavit administrativní šetření zahájené EHSV společně s Výborem regionů Evropské unie na základě její stížnosti na psychické obtěžování.

Rozhodnutí: Rozhodnutí ze dne 18. ledna 2010 se zrušuje. EHSV ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené žalobkyní.

Shrnutí

1. Žaloby úředníků – Akt nepříznivě zasahující do právního postavení – Pojem – Rozhodnutí o zastavení administrativního šetření zahájeného společně dvěma samostatnými orgány Evropské unie na základě stížnosti na psychické obtěžování – Rozhodnutí přijaté orgánem oprávněným ke jmenování, který není příslušný ve vztahu k žalobci – Zahrnutí

(Služební řád, články 90 a 91; příloha IX)

2. Žaloby úředníků – Právní zájem na podání žaloby – Žaloba úředníka, který je domnělou obětí psychického obtěžování, podaná proti odmítnutí žádosti o pomoc – Zachování právního zájmu na podání žaloby

(Služební řád, článek 91)

3. Úředníci – Psychické obtěžování – Pojem – Jednání směřující k diskreditaci dotčené osoby nebo ke zhoršení jejích pracovních podmínek – Požadavek opakující se povahy jednání – Požadavek úmyslnosti jednání – Rozsah – Absence požadavku na zlý úmysl obtěžovatele

(Služební řád, článek 12a odst. 3)

1. Akty nebo rozhodnutími, které mohou být předmětem žaloby na neplatnost, jsou pouze opatření s právně závaznými účinky, jimiž mohou být přímo a bezprostředně dotčeny zájmy žalobce tím, že podstatným způsobem mění jeho právní postavení. V případě řízení o administrativním šetření zahájeného společně dvěma různými unijními orgány na základě stížnosti na psychické obtěžování je rozhodnutí orgánu oprávněného ke jmenování, který je součástí unijního orgánu, v jehož službách pracuje domnělý obtěžovatel, a který není příslušný ve vztahu k osobě žalobce, zejména pak pro situace zahrnující psychické obtěžování, zastavit toto řízení, aktem nepříznivě zasahující do právního postavení žalobce.

Z článku 3 přílohy IX služebního řádu vyplývá, že orgán oprávněný ke jmenování, který je příslušný k rozhodování o případných disciplinárních opatřeních, je orgán dotyčného úředníka, tedy úředníka uvedeného ve zprávě ze šetření, a nikoli orgán žalobce.

Kromě toho mohou orgány oprávněné ke jmenování, které jsou součástí dvou samostatných unijních orgánů, společně zahájit a provést takové administrativní šetření, jako je šetření upravené v příloze IX služebního řádu. Jakmile tyto dva orgány oprávněné ke jmenování nepřijmou společné konečné rozhodnutí, ale každý z nich přijme samostatné a odlišné rozhodnutí, musí úředník, který je domnělou obětí psychického obtěžování, a který je ve službě u obou unijních orgánů, podat svou stížnost orgánu oprávněnému ke jmenování, který jako první oznámil dotyčnému úředníkovi akt, který nepříznivě zasahuje do jeho právního postavení, a případně podat žalobu proti unijnímu orgánu, jehož součástí je uvedený orgán oprávněný ke jmenování, k Tribunálu.

(viz body 42 a 51 až 53)





Odkazy:

Soudní dvůr: 21. ledna 1987, Stroghili v. Účetní dvůr, 204/85, bod 6

Soud pro veřejnou službu: 13. prosince 2006, Aimi a další v. Komise, F‑47/06, bod 58; 29. listopadu 2007, Pimlott v. Europol, F‑52/06, bod 48

2. Žaloba na neplatnost podaná fyzickou nebo právnickou osobou je přípustná pouze v případě, že žalobce má zájem na zrušení napadeného aktu. Předpokladem takového zájmu je, že samotné zrušení tohoto aktu může vyvolat právní následky nebo, jinak řečeno, že žaloba může ve svém důsledku přinést prospěch straně, která ji podala.

V případě tak závažné otázky, jako je psychické obtěžování, je nutno uznat, že úředník nebo zaměstnanec, jenž tvrdí, že je obětí takového obtěžování, a který soudně napadne zamítavé rozhodnutí daného orgánu přezkoumat meritorně žádost o pomoc, tedy provést přezkum nezbytný k rozhodnutí o zahájení šetření nebo přijetí jiného vhodného opatření, si zásadně zachovává legitimní zájem výžadovaný judikaturou jakožto podmínku přípustnosti žaloby. To platí rovněž v případě, kdy napadeným rozhodnutím nebylo vyhověno úředníkovi stěžujícímu si na obtěžování.

(viz body 56 a 57)

Odkazy:

Soudní dvůr: 24. června 1986, AKZO Chemie a AKZO Chemie UK v. Komise, 53/85, bod 21

Soud prvního stupně: 14. září 1995, Antillean Rice Mills a další v. Komise, T‑480/93 a T‑483/93, body 59 a 60 a uvedená judikatura; 20. června 2001, Euroalliages v. Komise, T‑188/99, bod 26; 28. září 2004, MCI v. Komise, T‑310/00, bod 44

Soud pro veřejnou službu: 30. září 2010, van Heuckelom v. Europol, F‑43/09, bod 31; 8. února 2011, Skareby v. Komise, F‑95/09, bod 25; 16. května 2012, Skareby v. Komise, F‑42/10, bod 31

3. Článek 12a odst. 3 služebního řádu nečiní zlý úmysl domnělého obtěžovatele nezbytným prvkem kvalifikace psychického obtěžování. Toto ustanovení totiž definuje psychické obtěžování jako ‚nepřístojné chování‘, které k tomu, aby bylo prokázáno, vyžaduje, aby byly splněny souběžně dvě podmínky. První podmínka se týká existence jednání, mluvených či psaných projevů či gest, které „trvají po delší dobu, jsou opakované nebo systematické“ a které jsou „učiněny úmyslně“. Druhá podmínka, oddělená od první podmínky spojkou „a“, vyžaduje, aby tato jednání, mluvené nebo psané projevy, úmyslná jednání nebo gesta „mohla těžce poškodit osobnost, důstojnost nebo fyzickou či psychickou integritu člověka“.

4. Z toho, že se spojení „učiněná úmyslně“ týká první podmínky, a nikoliv druhé, je možné vyvodit dvojí závěr. Na jednu stranu jednání, mluvené či psané projevy či gesta ve smyslu čl. 12a odst. 3 služebního řádu musí být učiněny úmyslně, což z působnosti tohoto ustanovení vylučuje jednání, ke kterému by došlo nechtěně. Na druhou stranu se nevyžaduje, aby tato jednání, mluvené či psané projevy či gesta byla provedena s úmyslem poškodit osobnost, důstojnost nebo fyzickou či psychickou integritu člověka. Jinými slovy, k psychickému obtěžování ve smyslu čl. 12a odst. 3 služebního řádu může dojít, aniž by obtěžovatel svým jednáním zamýšlel zdiskreditovat oběť nebo úmyslně zhoršit její pracovní podmínky. Stačí pouze, že jeho jednání, pokud k němu došlo úmyslně, objektivně takové následky způsobilo. V tomto ohledu je kvalifikace obtěžování podřízena podmínce, že sporné chování vykazuje dostatečné objektivní znaky v tom smyslu, že nestranný a rozumný pozorovatel s běžnou citlivostí nacházející se ve stejné situaci jej bude považovat za přehnané a hodné kritiky.

5. Opačný výklad čl. 12a odst. 3 služebního řádu by měl za následek, že by toto ustanovení bylo zbaveno veškerého užitečného účinku z důvodu obtížnosti prokázat zlý úmysl původce psychického obtěžování. Přestože existují případy, kdy lze takový úmysl dovodit přirozeně z jednání jejich původce, je třeba uvést, že takové případy jsou vzácné a že ve většině situací si domnělý obtěžovatel dává pozor na veškeré chování, ze kterého by mohl být patrný jeho úmysl zdiskreditovat svou oběť či zhoršit její pracovní podmínky.

(viz body 65 až 68)

Odkazy:

Soud pro veřejnou službu: 9. září 2008, Q v. Komise, F‑52/05, body 133 až 136; výše uvedený rozsudek Skareby v. Komise, bod 65