ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
CS Úřední věstník Evropské unie C 142/28

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Conseil d'État (Francie) dne 6. března 2014 – FCD – Fédération des entreprises du commerce et de la distribution, FMB – Fédération des magasins de bricolage et de l’aménagement de la maison v. Ministre de l’écologie, du développement durable et de l’énergie

(Věc C-106/14)

2014/C 142/35

Jednací jazyk: francouzština

Předkládající soud

Conseil d'État

Účastníci původního řízení

Žalobci: FCD – Fédération des entreprises du commerce et de la distribution, FMB – Fédération des magasins de bricolage et de l’aménagement de la maison

Žalovaný: Ministre de l’écologie, du développement durable et de l’énergie

Předběžná otázka

Uplatní se povinnosti plynoucí z ustanovení čl. 7 odst. 2 a článku 33 nařízení č. 1907/2006 (REACH) (1), je-li „předmět“ ve smyslu tohoto nařízení složen z více prvků, které samy splňují definici „předmětu“ uvedenou v nařízení, pouze ve vztahu ke složenému předmětu, nebo ve vztahu ke každému z prvků, které splňují definici „předmětu“?

(1) Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1907/2006 ze dne 18. prosince 2006 o registraci, hodnocení, povolování a omezování chemických látek, o zřízení Evropské agentury pro chemické látky, o změně směrnice 1999/45/ES a o zrušení nařízení Rady (EHS) č. 793/93, nařízení Komise (ES) č. 1488/94, směrnice Rady 76/769/EHS a směrnic Komise 91/155/EHS, 93/67/EHS, 93/105/ES a 2000/21/ES (Úř. věst. L 396, s. 1).
3)

V případě záporné odpovědi na první otázku, je třeba článek 55 směrnice o DPH účinné do 1. ledna 2010 vykládat v tom smyslu, že pokud osoba povinná k dani přijímající služby podle smlouvy o dílo je nebo by měla být identifikována pro účely DPH ve více než jednom členském státě, závisí určení daňového identifikačního čísla, pod nímž přijímá službu (včetně případu, kdy se má za to, že osoba povinná k dani přijímající službu je usazena v členském státě skutečného výkonu služeb, ale je také identifikována pro účely DPH v jiném členském státě), výlučně na rozhodnutí tohoto příjemce?
3)

V případě, že by platila pravidla příslušnosti stanovená v Montrealské úmluvě, může navrhovatel, a to i při neexistenci jakéhokoliv dalšího kritéria pro určení příslušnosti, uplatnit svůj nárok před soudem státu, který je stranou úmluvy, který si zvolí, nebo musí být soud, před nímž nárok uplatňuje, místně příslušným na základě procesních pravidel členského státu, která se na tento soud uplatní? Jak je mimo to třeba vykládat fakultativní pravidlo příslušnosti stanovené Montrealskou úmluvou, které odkazuje na soud příslušný v místě podnikání dopravce, kde došlo k uzavření smlouvy?
2)

Brání ustanovení o sloučení více osob do jedné osoby povinné k dani v čl. 4 odst. 4 druhém pododstavci šesté směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu (1) vnitrostátní právní úpravě, podle které (zaprvé) může být začleněna do podniku jiné osoby povinné k dani (tzv. „daňový subjekt“) pouze právnická osoba – nikoli však osobní společnost – a která (zadruhé) předpokládá, že tato právnická osoba je finančně, hospodářsky a organizačně (ve smyslu vztahu nadřazenosti a podřazenosti) „začleněna do podniku daňového subjektu“)?
—

určit, že Maltská republika tím, že snížila maltské starobní důchody o částku důchodu ve veřejné službě Spojeného království ve smyslu The Principal Civil Service Pension Schneme resp. The National Health Service Pension Scheme nebo The Armed Forces Pension Scheme 1975 ve vztahu k The Royal Air Force, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článku 46b nařízení Rady (EHS) č. 1408/71 (1) ze dne 14. června 1971 o uplatňování systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané osoby, osoby samostatně výdělečně činné a na jejich rodinné příslušníky pohybující se v rámci Společenství, ve znění nařízení č. 118/97 ze dne 2. prosince 1996 (2) a článku 54 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 883/2004 (3) ze dne 29. dubna 2004 o koordinaci systémů sociálního zabezpečení
CS Úřední věstník Evropské unie C 151/10

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (Spojené království) dne 14. února 2014 – Union of Shop, Distributive and Allied Workers (USDAW), Mrs B. Wilson v. WW Realisation 1 Ltd (in liquidation), Ethel Austin Ltd, Secretary of State for Business, Innovation and Skills

(Věc C-80/14)

2014/C 151/13

Jednací jazyk: angličtina

Předkládající soud

Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division)

Účastníci původního řízení

Žalobce: Union of Shop, Distributive and Allied Workers (USDAW) a B. Wilson

Žalovaný: WW Realisation 1 Ltd (in liquidation), Ethel Austin Ltd a Secretary of State for Business, Innovation and Skills

Předběžné otázky

1) a) Rozumí se výrazem „alespoň 20“ v čl. 1 odst. 1 písm. a) bodu ii) směrnice Rady 98/59/ES ze dne 20. července 1998 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se hromadného propouštění (1) (dále jen „směrnice“) počet zaměstnanců propouštěných ve všech závodech zaměstnavatele, v nichž dochází k propouštění v období 90 dnů, nebo počet zaměstnanců propouštěných v každém jednotlivém závodu? b) Odkazuje-li čl. 1 odst. 1 písm. a) bod ii) na počet zaměstnanců propouštěných v každém jednotlivém závodu, co se rozumí pojmem „závod“? Má být pojem „závod“ vykládán zejména v tom smyslu, že se jím rozumí celý relevantní maloobchodní podnik, tedy jeden hospodářský subjekt, nebo část takového podniku, která plánuje propouštět zaměstnance, a nikoli taková jednotka, do které je zaměstnanec přidělen za účelem výkonu pracovních úkolů, jakou je každá jednotlivá prodejna?

2) Může se v případě, kdy se zaměstnanec domáhá vydání ochranného opatření proti soukromému zaměstnavateli, členský stát dovolávat skutečnosti nebo poukazovat na skutečnost, že ze směrnice nevyplývají přímo účinná práva uplatnitelná proti takovému zaměstnavateli v případech: i) kdy by takový soukromý zaměstnavatel byl povinen zaplatit částku přiznanou ochranným opatřením zaměstnanci z důvodu, že zaměstnavatel nesplnil svou povinnost k projednání vyplývající ze směrnice, pokud by členský stát řádně neprovedl uvedenou směrnici, a ii) kdy by z důvodu platební neschopnosti takového zaměstnavatele byl v případě vydání ochranného opatření proti dotyčnému soukromému zaměstnavateli, které by jím nebylo splněno, a předložení žádosti členskému státu, sám členský stát povinen zaplatit částku přiznanou tímto ochranným opatřením zaměstnanci podle vnitrostátních právních předpisů provádějících směrnici Evropského parlamentu a Rady 2008/94/ES ze dne 22. října 2008 o ochraně zaměstnanců v případě platební neschopnosti zaměstnavatele (2), s výhradou jakéhokoli omezení odpovědnosti záruční instituce členského státu podle článku 4 uvedené směrnice?

(1) Úř. věst. L 225, s. 16.

(2) Úř. věst. L 283, s. 36.
2)

Je s ohledem na ustanovení zákona č. 9/2012 a na účel daně stanovené tímto zákonem nutno mít za to, že článek 110 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že brání tomu, aby členský stát Unie zavedl daň ze škodlivých emisí uplatnitelnou na všechna zahraniční motorová vozidla při jejich přihlášení k registraci v uvedeném státě, která je v případě tuzemských motorových vozidel splatná pouze při převodu vlastnického práva k takovémuto vozidlu, čehož důsledkem je to, že zahraniční vozidlo nelze užívat, aniž by tato daň byla zaplacena, kdežto tuzemské vozidlo lze časově neomezeně užívat bez zaplacení uvedené daně až do doby převodu vlastnického práva k uvedenému vozidlu, pokud k takovému převodu dojde?
4)

Má být čl. 15 odst. 1 písm. a) a b) a čl. 15 odst. 4 a odst. 6 směrnice 2008/115 ve spojení s body 2 a 13 jejího odůvodnění, které se týkají respektování základních práv a lidské důstojnosti státních příslušníků třetích zemí a použití zásady proporcionality, v situaci, jako je situace dotčená v původním řízení, vykládán v tom smyslu, že а) státní příslušník třetí země neprokáže žádnou ochotu spolupracovat při přípravě výkonu rozhodnutí o svém navrácení do země svého původu, pokud před pracovníkem velvyslanectví této země ústně prohlásí, že se do země svého původu nechce vrátit, přestože předtím vyplnila prohlášení o dobrovolném návratu do své země a uvedla správné údaje týkající se její totožnosti, a že dochází k průtahům při předání dokumentů způsobeným třetím státem a existuje reálný předpoklad pro vykonání rozhodnutí o navrácení, pokud velvyslanectví této země za těchto okolností nevystaví dokument nezbytný pro to, aby se dotčená osoba mohla přemístit do země svého původu, přestože potvrdila totožnost dotčené osoby? b) v případě propuštění státního příslušníka třetí země, které bylo uskutečněno z důvodu, že neexistuje reálný předpoklad pro vykonání rozhodnutí o vyhoštění této osoby, která nemá žádné doklady totožnosti, nelegálním způsobem překročila státní hranici a uvádí, že se nechce vrátit do země svého původu, je třeba vycházet z předpokladu, že členský stát je povinen vystavit přechodný dokument osvědčující status dotčené osoby, pokud velvyslanectví země původu za těchto okolností nevystaví dokument nezbytný pro to, aby se dotčená osoba mohla přemístit do země svého původu, přestože potvrdila totožnost dotčené osoby?
4)

V případě záporné odpovědi na předchozí otázku a s ohledem na zvláštnosti vnitřního trhu, může se stát, že by ochranná známka užívaná intenzivně v podstatné části území Evropské unie byla neznámá relevantnímu vnitrostátnímu spotřebiteli, takže by nebyl splněn další požadavek nutný pro existenci důvodu, který by v souladu s čl. 4 odst. 3 směrnice bránil zápisu ochranné známky, neboť by tato nemohla způsobit újmu dobrému jménu nebo rozlišovací způsobilosti starší ochranné známky Společenství ani z nich neoprávněně těžit? Jestliže by tomu bylo tak, jaké skutečnosti musí prokázat majitel ochranné známky Společenství, aby byl splněn zmíněný požadavek?
2)

Je-li odpověď na předchozí otázku záporná (tedy spadají-li činnosti spojené s TPV v zásadě do působnosti směrnice 2006/123/ES), může se použít důvod vyloučení stanovený v čl. 2 odst. 2 písm. i) této směrnice, a to na základě skutečnosti, že soukromé společnosti poskytující tuto službu jsou oprávněny jako bezpečnostní opatření nařídit odstavení vozidel vykazujících takové bezpečnostní nedostatky, že jejich provoz by představoval bezprostřední nebezpečí?
1)

Jsou nařízení Rady (ES) č. 1472/2006 (1) ze dne 5. října 2006 o uložení konečného antidumpingového cla z dovozu některé obuvi se svrškem z usně pocházející z Čínské lidové republiky a Vietnamu a prováděcí nařízení Rady (EU) č. 1294/2009 (2) ze dne 22. prosince 2009 o uložení konečného antidumpingového cla na dovoz některé obuvi se svrškem z usně pocházející z Vietnamu a Čínské lidové republiky rozšířeného na dovoz některé obuvi se svrškem z usně zasílané ze zvláštní administrativní oblasti ČLR Macao bez ohledu na to, zda je u něj deklarován původ ze zvláštní administrativní oblasti ČLR Macao, na základě přezkumu před pozbytím platnosti podle čl. 11 odst. 2 nařízení Rady (ES) č. 384/96 (3), jako celek platná, pokud nebyla zrušena na základě rozsudků Soudního dvora ze dne 2. února 2012 a ze dne 15. listopadu 2012 ve věcech C 249/10 P a C 247/10 P?
a)

Mohly by se – v případě uznání neslučitelnosti výše uvedené právní úpravy se zásadami Společenství, pokud jde o dotčené zaměstnance na dobu určitou – identifikovat objektivní důvody pro výjimky z rovného zacházení, které je třeba zajistit dotčeným zaměstnancům s ohledem na zaměstnance na dobu neurčitou, pro „účely sociální politiky“, v případech potřeby zabránění „paralelnímu“ zařazení stabilizovaných zaměstnanců s ohledem na zaměstnance, kteří již byli přijati do stálé služby na základě obecného pravidla výběrového řízení pro přístup do orgánů veřejné správy (pravidla zavedeného – kromě legislativní výjimky, jako je výjimka, která v projednávaném případě stanoví pouze vykonání výběrového řízení – podle uvedeného čl. 97 odst. 3 Ústavy) a lze tyto důvody – s ohledem na to, co již Soudní dvůr [Evropské unie] uvedl v bodě 47 usnesení ze dne 7. března 2013 [věc C-393/11] – považovat za splněné z hlediska proporcionality tím, že se dočasným stabilizovaným zaměstnancům pouze přizná příplatek ad personam, který se sníží o případné zvýšení odměny a který není možné přehodnocovat, s přerušením běžného vývoje dosažené výše odměňování a přístupu k výběrovým řízením na vyšší funkce?
3)

V případě kladné odpovědi na druhou otázku, je třeba povinnost neměnit in peius úrok z prodlení, který se použije na již existující vztahy, posuzovat tak, že se vztahuje na jednotnou regulaci úroků, která do určitého okamžiku (v projednávaném případě od 31. ledna 1982 do 31. prosince 1995) přiznávala jiné než zákonem stanovené sazby a složené úročení, byť na ročním, a nikoli pololetním základě, jak to požadoval věřitel, a po výše uvedeném okamžiku pouze zaplacení zákonného úroku, a to na základě právní úpravy, která s ohledem na okolnosti projednávaného sporu (viz bod 3 výše) není pro věřitele nezbytně nepříznivá?
2)

V případě kladné odpovědi na první otázku, brání zásada právní jistoty vnitrostátní praxi, na jejímž základě daňový orgán uložil osobě povinné k dani zpětně povinnost zaplatit DPH z důvodu, že služby veterinárního lékařství nejsou osvobozeny od DPH a prahová hodnota pro osvobození od daně byla překročena v situaci, kdy: — daňový orgán neidentifikoval z úřední moci osobu povinnou k dani pro účely DPH a neuložil této osobě povinnost zaplatit DPH od okamžiku, kdy podala daňová přiznání, ze kterých vyplývá skutečnost, že překročila prahovou hodnotu pro osvobození od daně, ale učinil tak až později, po změně metodologických pokynů pro použití daňového kodexu nařízením vlády č. 1620/2009 v tom smyslu, že osvobození od daně stanovené v čl. 141 odst. 1 písm. a) daňového kodexu se nevztahuje na služby veterinárního lékařství, jak vyplývá z rozsudku Soudního dvora ze dne 24. května 1988, Komise v. Itálie, věc 122/87, a to za období předcházející této změně metodologických pokynů; — daňový orgán se o překročení prahové hodnoty pro osvobození od daně dozvěděl před změnou metodologických pokynů pro použití daňového kodexu nařízením vlády č. 1620/2009 ve výše uvedeném smyslu, a to prostřednictvím daňových přiznání podaných osobou povinnou k dani; — před zveřejněním nařízení vlády č. 1620/2009 daňový orgán nevydal v rámci své působnosti – do které spadá i osoba povinná k dani dotčená v původním řízení – rozhodnutí daňové správy, kterými by konstatoval, že osoby povinné k dani jako veterinární ambulance se neidentifikovaly pro účely DPH v důsledku překročení hodnoty pro osvobození od DPH, a sice rozhodnutí, kterými by těmto osobám stanovil povinnost zaplatit daň; — v době před přijetím a vstupem nařízení vlády č. 1620/2009 v platnost nebyl rozsudek Soudního dvora ze dne 24. května 1988, Komise v. Itálie, věc 122/87, žádným způsobem zveřejněn ve znění v rumunském jazyce?
1.

První důvod kasačního opravného prostředku vychází z toho, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když rozhodl, že se na dodávky displejů LCD v rámci skupiny mezi továrnami žalobkyně v Číně a na Tchaj-wanu vztahuje článek 101 SFEU a článek 53 SEU z toho jediného důvodu, že počítačové obrazovky, jejichž displeje LCD jsou montovány v dotčených továrnách, jsou navrhovatelkou prodávány v EHP. Tento důvod kasačního opravného prostředku je odůvodněn následujícím: a. Konstatování porušení ve sporném rozhodnutí se týká pouze dodávek displejů LCD do EHP, ať již jsou prodávány třetím stranám nebo dodávány v rámci skupiny, a nečiní žádné rozlišení mezi dodávkami v rámci skupiny mezi vertikálně integrovanými účastníky kartelu, kteří tvoří s kupujícím jediný podnik, a těmi účastníky, kteří jediný podnik netvoří; b. Užití konceptu tzv. „přímých prodejů do EHP v podobě přepracovaných výrobků“ není v souladu s odůvodněním v rozsudku Europa Karton, aby na dodávky v rámci skupiny bylo nahlíženo zcela stejným způsobem jako na prodej třetím stranám; c. Použití článku 101 SFEU a článku 53 SEU na dodávky displejů LCD, ke kterým dochází mimo EHP, není v souladu s implementační doktrínou rozsudku Wood Pulp I; d. Koncept tzv. „přímých prodejů do EHP v podobě přepracovaných výrobků“ vede k protiprávnímu vyloučení transakcí týkajících se displejů LCD, ke kterým dochází v EHP a které v EHP omezují hospodářskou soutěž, z působnosti článku 101 SFEU a článku 53 SEU, na základě odůvodnění, které bylo výslovně odmítnuto Soudním dvorem v rozsudku Commercial Solvents; e. Uplatnění soutěžního práva EU mimo území Unie, které vyplývá z užití konceptu takzvaných „přímých prodejů do EHP v podobě přepracovaných výrobků“, vede k nebezpečí dvojího postihu podniků a ke sporu o jurisdikci s jinými orgány na ochranu hospodářské soutěže.
CS Úřední věstník Evropské unie C 212/17

Kasační opravný prostředek podaný dne 15. dubna 2014 Radou Evropské unie proti rozsudku Tribunálu (druhého senátu) vydanému dne 29. ledna 2014 ve věci T-528/09, Hubei Xinyegang Steel Co. Ltd v. Rada Evropské unie

(Věc C-193/14 P)

2014/C 212/19

Jednací jazyk: angličtina

Účastníci řízení

Účastnice řízení podávající kasační opravný prostředek: Rada Evropské unie (zástupci: J.-P. Hix, zmocněnec, B. O'Connor, Solicitor, S. Gubel, advokát)

Další účastníci řízení: Hubei Xinyegang Steel Co. Ltd, Evropská Komise, ArcelorMittal Tubular Products Ostrava a.s., ArcelorMittal Tubular Products Roman SA, Benteler Deutschland GmbH, původně Benteler Stahl//Rohr GmbH, Ovako Tube & Ring AB, Rohrwerk Maxhütte GmbH, Dalmine SpA, Silcotub SA, TMK-Artrom SA, Tubos Reunidos, SA, Vallourec Oil and Gas France, původně Vallourec Mannesmann Oil & Gas France, Vallourec Tubes France, původně V & M France, Vallourec Deutschland GmbH, původně V & M Deutschland GmbH, Voestalpine Tubulars GmbH, Železiarne Podbrezová, a.s.

Návrhová žádání účastnice řízení podávající kasační opravný prostředek

— zrušit rozsudek Tribunálu Evropské unie (druhého senátu) ze dne 29. ledna 2014 ve věci T-528/09 „Hubei Xinyegang Steel Co. Ltd proti Radě Evropské unie“;

— zamítnout první část třetího žalobního důvodu uplatněného žalobkyněmi v prvním stupni řízení z důvodu, že postrádá právní základ;

— vrátit věc Tribunálu k opětovnému posouzení ostatních žalobních důvodů uplatněných v prvním stupni řízení, jelikož skutkové okolnosti nebyly Tribunálem prokázány;

— uložit společnosti Hubei náhradu nákladů Rady, které vynaložil v prvním stupni řízení a v řízení o opravném prostředku.

Důvody kasačního opravného prostředku a hlavní argumenty

Rada tvrdí, že napadený rozsudek musí být zrušen z následujících důvodů:

— zaprvé, Tribunál porušil čl. 3 odst. 5 základního antidumpingového nařízení (1) a zkreslil jednoznačný smysl důkazů, které mu byly předloženy, jelikož selektivně a neúplně posoudil faktory vyžadované právem k určení, že se unijní průmysl v závěru období šetření nacházel ve zranitelném stavu;

— zadruhé, Tribunál nesprávně vyložil a poté nesprávně použil čl. 3 odst. 7 základního antidumpingového nařízení, pokud jde o očekávaný pokles poptávky;

— zatřetí, Tribunál nesprávně vyložil čl. 3 odst. 9 základního antidumpingového nařízení, pokud jde o analýzu hrozící újmy;

— začtvrté, Tribunál překročil svou pravomoc, jelikož vlastním posouzením zkoumaných hospodářských faktorů nahradil posouzení provedené unijními orgány.

(1) Nařízení Rady (ES) č. 384/96 ze dne 22. prosince 1995 o ochraně před dumpingovým dovozem ze zemí, které nejsou členy Evropského společenství (Úř. věst. L 56, s. 1; Zvl. vyd. 11/10, s. 45); nahrazeno nařízením Rady (ES) č. 1225/2009 ze dne 30. listopadu 2009 o ochraně před dumpingovým dovozem ze zemí, které nejsou členy Evropského společenství (kodifikované znění) (Úř. věst. L 343, s. 51).
CS Úřední věstník Evropské unie C 194/11

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Corte suprema di cassazione (Itálie) dne 21. března 2014 – Malvino Cervati, Società Malvi Sas di Cervati Malvino v. Agenzia delle Dogane, Agenzia delle Dogane – Ufficio delle Dogane di Livorno

(Věc C-131/14)

2014/C 194/13

Jednací jazyk: italština

Předkládající soud

Corte suprema di cassazione

Účastníci původního řízení

Žalobci: Malvino Cervati, Società Malvi Sas di Cervati Malvino

Žalovaní: Agenzia delle Dogane – Ufficio delle Dogane di Livorno

Předběžné otázky

Musí být nařízení Komise č. 1047/2001 (1) a nařízení Rady č. 2988/95 (2) vykládána v tom smyslu, že je chování provozovatele ze Společenství A (Malvi sas), společnosti, která jelikož nevlastní dovozní licenci nebo vyčerpala svoji kvótu, nakoupí určité množství zboží od jiného provozovatele ze Společenství B (Tonini Roberto & C. sas), který je zase koupil od dodavatele mimo Společenství (Bananaservice srl), přičemž zboží bylo v zahraniční převedeno na jiného provozovatele ze Společenství C (L’Olivo Maria), který protože splňuje požadavky, získal licenci v rámci dané kvóty, a aniž by svoji licenci převedl, zboží propustil do volného oběhu v Evropském Společenství, aby je prodal, poté co bude procleno a za náležitou odměnu, která je nižší než je zvláštní daň za dovoz nad rámec kvóty, uvedenému provozovateli B (Tonini Roberto & C. sas), který je nakonec prodá provozovateli A (MALVI sas), zakázáno a představuje zneužití práva a fiktivní jednání?“

(1) Nařízení Komise (ES) č. 1047/2001 ze dne 30. května 2001 o zavedení dovozních licencí a osvědčení o původu zboží a o stanovení postupu při spravování celních kvót pro česnek dovážený ze třetích zemí (Úř. věst. L 145, s. 35)

(2) Nařízení Rady (ES, Euratom) č. 2988/95 ze dne 18. prosince 1995 o ochraně finančních zájmů Evropských společenství (Úř. věst. L 312, s. 1)
CS Úřední věstník Evropské unie C 223/7

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná High Court of Ireland (Irsko) dne 5. května 2014 – Kuldip Singh, Denzel Nnjume, Khaled Aly v. Minister for Justice and Equality

(Věc C-218/14)

2014/C 223/10

Jednací jazyk: angličtina

Předkládající soud

High Court of Ireland

Účastníci původního řízení

Žalobci: Kuldip Singh, Denzel Nnjume, Khaled Aly

Žalovaný: Minister for Justice and Equality

Vedlejší účastnice řízení: The Immigrant Council of Ireland

Předběžné otázky

1) Je zachováno právo pobytu občana země mimo EU v hostitelském členském státě v případě, že po odjezdu občana Unie z hostitelského členského státu, ve kterém byla tímto občanem Unie vykonávána unijní práva, skončilo manželství mezi občanem Unie a občanem země mimo EU rozvodem a že se uplatní článek 7 a čl. 13 odst. 2 písm. a) směrnice Rady 2004/38/ES (1)? V případě záporné odpovědi, má občan země mimo EU právo pobytu v hostitelském členském státě v období od odjezdu občana Unie z hostitelského členského státu do rozvodu?

2) Jsou splněny požadavky čl. 7 odst. 1 písm. b) směrnice 2004/38/ES v případě, že manžel, občan Unie, tvrdí, že má dostatečné prostředky ve smyslu čl. 8 odst. 4 směrnice, jež částečně pocházejí z prostředků manžela, občana země mimo EU?

3) V případě záporné odpovědi na druhou otázku, jsou osobám, jako jsou navrhovatelé, přiznána práva podle unijních právních předpisů (s výjimkou směrnice) pracovat v hostitelském členském státě, aby si zajistili „dostatečné prostředky“ pro účely článku 7 směrnice nebo k těmto prostředkům přispěli?

(1) Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/38/ES ze dne 29. dubna 2004 o právu občanů Unie a jejich rodinných příslušníků svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států, o změně nařízení (EHS) č. 1612/68 a o zrušení směrnic 64/221/EHS, 68/360/EHS, 72/194/EHS, 73/148/EHS, 75/34/EHS, 75/35/EHS, 90/364/EHS, 90/365/EHS a 93/96/EHS (Úř. věst. L 158, s. 77, Zvl. vyd. 05/05, s. 46)
6)

Byla by odpověď na předešlou otázku jiná, pokud by se žalobce jako člen vlámského parlamentu odvolával na svůj profesní zájem, takže by jej nebylo možno srovnávat s obyčejným občanem?