STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

MANUELA CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONY

přednesené dne 24. listopadu 2022 ( 1 )

Věc C‑528/21

M. D.

proti

Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Budapesti és Pest Megyei Regionális Igazgatósága

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Fővárosi Törvényszék (soud hlavního města Budapešti, Maďarsko)]

„Řízení o předběžné otázce – Prostor svobody, bezpečnosti a práva – Hranice, azyl a přistěhovalectví – Státní příslušník třetí země, který neoprávněně pobývá na území členského státu – Směrnice 2008/115/ES – Zákaz vstupu a pobytu – Státní příslušník třetí země, který je rodičem nezletilého občana Unie – Ohrožení veřejného pořádku a národní bezpečnosti – Článek 25 Úmluvy k provedení Schengenské dohody – Povinnost konzultace – Nařízení (ES) č. 1987/2006 – Záznam za účelem odepření vstupu do schengenského prostoru“

1. Tato žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká zejména otázky, zda je s unijním právem (včetně Listiny základních práv Evropské unie, dále jen „Listina“) slučitelný zákaz vstupu a pobytu ( 2 ) na území členského státu, který jeho orgány uložily státnímu příslušníkovi třetí země, aniž zjevně zohlednily jeho osobní situaci, zejména skutečnost, že je otcem dítěte, občana Unie, které má bydliště v tomto státě.

2. V souvislosti s touto otázkou vyvstávají dva problémy, které se týkají: – použitelnosti směrnice 2008/115/ES ( 3 ), pokud se státní příslušník třetí země nachází mimo území členského státu v době, kdy jeho orgány vydaly zákaz vstupu; – přiměřenosti, která podle nařízení (ES) č. 1987/2006 ( 4 ) podmiňuje vložení „záznamů“ do Schengenského informačního systému druhé generace (dále jen „SIS II“) pro účely odepření vstupu a pobytu.

I. Právní rámec

A. Unijní právo

1. Úmluva k provedení Schengenské dohody ( 5 )

3. Článek 25 odst. 2 stanoví: „Vyjde-li najevo, že cizinec, který je držitelem platného povolení k pobytu vydaného jednou ze smluvních stran, je v seznamech osob, kterým má být odepřen vstup, konzultuje smluvní strana, která záznam pořídila, smluvní stranu, která vydala povolení k pobytu, s cílem zjistit, zda existují dostatečné důvody k odnětí povolení k pobytu. Není-li povolení k pobytu odňato, zruší smluvní strana, která záznam pořídila, tento záznam, může však dotyčného cizince zapsat do vnitrostátního seznamu osob, kterým má být odepřen vstup.“

2. Nařízení č. 1987/2006

4. Článek 21 („Proporcionalita“) zní: „Členský stát před pořízením záznamu ověří, zda je daný případ dostatečně přiměřený, relevantní a závažný pro vložení do SIS II. […]“

5. Článek 24 („Podmínky pořizování záznamů o odepření vstupu nebo pobytu“) stanoví: „1. Údaje týkající se státních příslušníků třetích zemí, o kterých byl pořízen záznam pro účely odepření vstupu nebo pobytu, se vloží na základě vnitrostátního záznamu vyplývajícího z rozhodnutí přijatého příslušnými správními orgány nebo soudy v souladu s procesními předpisy, které stanoví vnitrostátní právní předpisy. Toto rozhodnutí může být učiněno pouze na základě posouzení jednotlivých případů. Odvolání proti těmto rozhodnutím se podávají v souladu s vnitrostátními právními předpisy. 2. Záznam se vloží, pokud se rozhodnutí uvedené v odstavci 1 zakládalo na tom, že přítomnost státního příslušníka třetí země na území členského státu může představovat ohrožení veřejného pořádku, veřejné bezpečnosti nebo bezpečnosti státu […]. 3. Záznam se může též vložit, pokud se rozhodnutí uvedené v odstavci 1 zakládalo na skutečnosti, že se na státního příslušníka třetí země vztahuje opatření směřující k vyhoštění, odepření vstupu nebo navrácení, které nebylo zrušeno ani pozastaveno, včetně, nebo spolu se zákazem vstupu, případně pobytu, a to z důvodu porušení vnitrostátních právních předpisů o vstupu nebo pobytu státních příslušníků třetích zemí.“

3. Směrnice 2008/115

6. Bod 6 odůvodnění uvádí: „Členské státy by měly zajistit, aby se ukončení neoprávněného pobytu státních příslušníků třetích zemí provádělo ve spravedlivém a průhledném [transparentním] řízení. V souladu s obecnými zásadami práva Evropské unie by rozhodnutí podle této směrnice měla být přijímána individuálně a měla by být založena na objektivních kritériích, a měly by se tudíž zohlednit i jiné skutečnosti než samotný neoprávněný pobyt […].“

7. Bod 14 odůvodnění uvádí: „Účinkům vnitrostátních opatření pro navrácení by měla být přiznána evropská působnost zavedením zákazu vstupu, který by se vztahoval na vstup a pobyt na území všech členských států […]“

8. Podle čl. 3 („Definice“) bodu 2 se „neoprávněným pobytem“ rozumí „přítomnost státního příslušníka třetí země, který nesplňuje nebo přestal splňovat podmínky vstupu uvedené v článku 5 Schengenského hraničního kodexu[ ( 6 )] nebo jiné podmínky vstupu, pobytu nebo bydliště v určitém členském státě, na území tohoto členského státu“.

9. Článek 3 bod 6 uvedené směrnice definuje pojem „zákaz vstupu“ jako „správní nebo soudní rozhodnutí nebo akt, kterým se na určitou dobu zakazuje vstup a pobyt na území členských států a který je spojen s rozhodnutím o navrácení“.

10. Článek 5 („Nenavracení, nejvlastnější zájem dítěte, rodinný život a zdravotní stav“) stanoví: „Při provádění této směrnice členské státy náležitě zohlední a) nejvlastnější zájem dítěte, b) rodinný život a […]“

11. Článek 11 („Zákaz vstupu“) odst. 1 stanoví: „1. Rozhodnutí o navrácení jsou spojena se zákazem vstupu, a) jestliže nebyla poskytnuta lhůta k dobrovolnému opuštění území nebo b) jestliže nebyla splněna povinnost návratu. V ostatních případech mohou být rozhodnutí o navrácení spojena se zákazem vstupu.“

B. Vnitrostátní právní úprava

12. V projednávané věci jsou relevantní: – Ustanovení § 33 a 42 A szabad mozgás és tartózkodás jogával rendelkező személyek beutazásáról és tartózkodásáról szóló 2007. Évi I. törvény (zákon č. I z roku 2007 o vstupu a pobytu osob s právem volného pohybu a pobytu; dále jen „zákon č. I z roku 2007“) (Magyar Közlöny 2007/1). – Ustanovení § 43, 44 a 45 A harmadik országbeli állampolgárok beutazásáról és tartózkodásáról szóló 2007. Évi II. törvény (zákon č. II z roku 2007 o vstupu a pobytu státních příslušníků třetích zemí; dále jen „zákon č. II z roku 2007“) (Magyar Közlöny 2007/2).

13. Ustanovení § 17 z roku 2018. Évi CXXXIII. törvény az egyes migrációs tárgyú és kapcsolódó törvények módosításáról (zákon č. CXXXIII ze dne 21. prosince 2018 o změnách některých zákonů týkajících se migrace a některých souvisejících zákonů) (Magyar Közlöny 2018/133), který nabyl účinnosti dne 1. ledna 2019, doplnil zákon č. I z roku 2007 o ustanovení § 94, podle kterého: „[…] 4) Povolení k pobytu nebo povolení k trvalému pobytu státního příslušníka třetí země, který je držitelem platného povolení k pobytu nebo povolení k trvalému pobytu jako rodinný příslušník maďarského státního příslušníka, se odejme: […] b) pokud pobyt státního příslušníka třetí země ohrožuje veřejný pořádek, veřejnou bezpečnost nebo národní bezpečnost Maďarska. […]“

II. Skutkový stav, spory a předběžné otázky ( 7 )

14. M. D. je kosovský Srb, který přicestoval do Maďarska v roce 2002. Od té doby žije v této zemi se svou partnerkou a nezletilým synem, oba maďarské státní příslušnosti, a se svou matkou. Všichni jsou na něm finančně závislí.

15. M. D. hovoří plynně maďarsky. V Maďarsku vlastní společnost, nemovitosti a několik vozidel. Provozovnu má také na Slovensku, což byl důvod, proč měl v této zemi povolení k pobytu z důvodu podnikání ( 8 ).

16. Od 31. května 2003 měl v Maďarsku povolení k pobytu, které mu bylo několikrát prodlouženo. Vzhledem k tomu, že má nezletilé dítě maďarské státní příslušnosti, byla mu následně vydána pobytová karta platná do 20. května 2021.

17. Dne 12. června 2018 požádal v Maďarsku o kartu trvalého pobytu.

18. Žádost byla v prvním správním stupni zamítnuta Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Budapesti és Pest Megyei Regionális Igazgatósága (regionální ředitelství v Budapešti a v regionu Pešť – Národní generální ředitelství cizinecké policie, Maďarsko) ( 9 ).

19. Toto rozhodnutí bylo založeno na stanovisku Alkotmányvédelmi Hivatal (Úřad na ochranu Ústavy, Maďarsko), podle kterého M. D. představuje skutečné, přímé a závažné ohrožení národní bezpečnosti, takže musí stát opustit ( 10 ).

20. Dne 27. srpna 2018 cizinecká policie zjistila, že M. D. zaniklo právo pobytu, což potvrdil tentýž orgán ve druhém správním stupni dne 26. listopadu 2018.

21. Dne 28. května 2019 zrušil Fővárosi Törvényszék (soud hlavního města Budapešti, Maďarsko) rozhodnutí ze dne 26. listopadu 2018 ( 11 ) a nařídil, aby cizinecký úřad v novém řízení zvážil veškeré okolnosti věci, zejména zohlednil skutečnost, že M. D. a jeho partnerka žili v Maďarsku v domácnosti se svým nezletilým dítětem, který je maďarským státním příslušníkem.

22. Dne 29. srpna 2019 cizinecká policie v důsledku nového řízení odmítla vydat M. D. pobytovou kartu. Zdůraznila, že s ohledem na změny právních předpisů platné od 1. ledna 2019 bylo řízení vedeno na základě § 94 odst. 4 písm. b) zákona č. I z roku 2007 ( 12 ). Zdůraznila také, že se nemůže odchýlit od stanovisek Úřadu na ochranu Ústavy jakožto specializovaného orgánu a nemá prostor pro uvážení.

23. M. D. napadl toto rozhodnutí cizinecké policie u Fővárosi Törvényszék (soud hlavního města Budapešti). Tento soud žalobu zamítl s tím, že cizinecký úřad je povinen si vyžádat stanovisko specializovaného orgánu, které je pro něj závazné.

24. Kúria (Nejvyšší soud, Maďarsko) potvrdil rozsudek Fővárosi Törvényszék (soud hlavního města Budapešti). S ohledem na utajované dokumenty, na nichž bylo založeno stanovisko specializovaného orgánu, uznal, že pobyt M. D. v Maďarsku představuje skutečné a přímé ohrožení národní bezpečnosti. Z tohoto důvodu nemohlo posouzení jeho osobní situace vést k jiné odpovědi.

25. M. D. opustil maďarské území dne 24. září 2020 ( 13 ).

26. Dne 14. října 2020 mu cizinecká policie uložila tříletý zákaz vstupu do Maďarska a nařídila vložit záznam o tomto zákazu do SIS II.

27. Zákaz byl odůvodněn tím, že: – pobyt M. D. v Maďarsku představoval ohrožení národní bezpečnosti této země ( 14 ); – Úřad na ochranu Ústavy ve svém návrhu ze dne 30. září 2020 doporučil vyhoštění M. D. a přijetí zákazu vstupu a pobytu na deset let.

28. M. D. napadl tento zákaz vstupu u Fővárosi Törvényszék (soud hlavního města Budapešti). Tvrdil, že cizinecká policie nesplnila svou povinnost vyšetřit, posoudit a odůvodnit skutečnosti a pravidla uvedená ve svém rozhodnutí a že rozhodnutí bylo založeno pouze na návrhu jiného správního orgánu. Kromě vnitrostátního práva se ve svůj prospěch dovolával článku 11 směrnice 2008/115.

29. Cizinecká policie navrhla zamítnutí žaloby. Tvrdila, že její rozhodnutí vychází z § 43 zákona č. II z roku 2007, který je kogentním ustanovením a vyžaduje, aby byl státnímu příslušníkovi třetí země s bydlištěm v zahraničí, jehož vstup a pobyt ohrožuje národní bezpečnost, uložen autonomní zákaz vstupu a pobytu, a který rovněž stanoví závaznost návrhů orgánů odpovědných za národní bezpečnost. Dále vzhledem k tomu, že povolení k pobytu M. D. (které mu bylo uděleno z důvodu jeho rodinného vztahu) již bylo odňato, neměla ani zákonnou povinnost zvážit jeho rodinné poměry.

30. V této souvislosti Fővárosi Törvényszék (soud hlavního města Budapešti) předkládá Soudnímu dvoru čtyři předběžné otázky, z nichž první dvě přepisuji níže: „1) Musí být články 5 a 11 směrnice [2008/115] a článek 20 SFEU ve spojení s články 7, 20, 24 a 47 Listiny vykládány v tom smyslu, že brání praxi členského státu, která provádění legislativní reformy rozšiřuje i na opakovaná řízení na základě soudního příkazu vydaného v dříve zahájených řízeních, přičemž se jedná o legislativní reformu, v jejímž důsledku státní příslušník třetí země, který je rodinným příslušníkem občana Unie, podléhá o mnoho nepříznivějšímu procesnímu režimu až do té míry, že ztratí postavení osoby, kterou nelze navrátit, a to ani z důvodu veřejného pořádku, veřejné nebo národní bezpečnosti, které získal během svého pobytu do této doby, že jeho žádost o povolení k trvalému pobytu byla následně zamítnuta na základě téže skutkové situace a z důvodu národní bezpečnosti, že mu byla odňata pobytová karta, která mu byla vydána, a nakonec mu byl uložen zákaz vstupu a pobytu, aniž byly v jakémkoli řízení zváženy jeho osobní a rodinné okolnosti – především v tomto kontextu skutečnost, že pečuje o nezletilého maďarského občana – přičemž se jedná o rozhodnutí, která měla za následek buď rozpad rodiny, nebo skutečnost, že občané Unie, kteří jsou rodinnými příslušníky státního příslušníka třetí země včetně jeho nezletilého dítěte, jsou nuceni opustit území členského státu? 2) Musí být články 5 a 11 směrnice 2008/115 a článek 20 SFEU ve spojení s články 7 a 24 Listiny vykládány v tom smyslu, že brání praxi členského státu, podle níž se osobní a rodinné okolnosti státního příslušníka třetí země neposuzují před tím, než mu je uložen zákaz vstupu a pobytu z důvodu, že pobyt této osoby, který je rodinným příslušníkem občana Unie, představuje skutečnou, přímou a vážnou hrozbu pro národní bezpečnost?“

III. Řízení před Soudním dvorem

31. Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce byla zapsána do rejstříku Soudního dvora dne 26. srpna 2021. Bylo rozhodnuto o přednostním projednání věci.

32. Písemná vyjádření předložily česká a maďarská vláda a Evropská komise.

33. Dne 25. března 2022 požádal Soudní dvůr předkládající soud o vysvětlení, který žádost předal účastníkům původního řízení. Na zaslané otázky odpověděl jak M. D., tak cizinecká policie.

34. Dne 21. září 2022 se konalo jednání, kterého se účastnila maďarská vláda a Komise.

IV. Analýza

35. Na pokyn Soudního dvora se toto stanovisko bude zabývat prvními dvěma předběžnými otázkami.

36. Vzhledem k tomu, co mají tyto otázky společného, se jimi budu zabývat společně. Předkládající soud se v podstatě táže, zda musí být článek 20 SFEU a články 5 a 11 směrnice 2008/115 ve spojení s články 7, 20, 24 a 47 Listiny vykládány v tom smyslu, že brání tomu, aby členský stát odňal právo pobytu státnímu příslušníkovi třetí země, který je rodinným příslušníkem občana Unie, jenž nevyužil svobody volného pohybu, a uložil mu zákaz vstupu na území z důvodu, že jeho jednání představuje skutečné, přímé a vážné ohrožení národní bezpečnosti, aniž byla zkoumána jeho osobní a rodinná situace, a to i v případě, že má nezletilé dítě, které je státním příslušníkem tohoto členského státu.

37. Předkládající soud uvádí, že na konci řízení zahájeného podle předchozí právní úpravy byla zavedena legislativní změna, která je pro státní příslušníky třetích zemí nepříznivá. Domnívám se, že tato časová okolnost nemá z hlediska unijního práva na odpověď vliv. Podle výše uvedeného vylíčení skutkového stavu byla navíc legislativní změna zavedena za účelem zamítnutí žádosti o pobytovou kartu, což je rozhodnutí, které je na základě výše uvedených soudních rozhodnutí pravomocné.

A. Přípustnost

38. Právě tato poslední skutečnost vede maďarskou vládu k tomu, že popírá souvislost mezi otázkami a předmětem projednávaného sporu. Tvrdí, že se týkají pravidel uplatňovaných v průběhu dřívějšího řízení, které bylo pravomocně ukončeno a liší se od nyní probíhajícího řízení. Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce je tedy hypotetická ( 15 ).

39. Dodává, že původní žaloba směřuje proti autonomnímu rozhodnutí o vstupu a pobytu v Maďarsku, na které se nevztahuje ani směrnice 2008/115, ani Listina, takže výklad těchto pravidel není pro její řešení nezbytný.

40. Námitka maďarské vlády má jisté opodstatnění v tom, jak jsem již zdůraznil, že vnitrostátní rozsudky, v nichž bylo rozhodnuto, aniž příslušné soudy při jejich potvrzení vznesly jakékoli předběžné otázky, že M. D. není oprávněn získat nebo si ponechat povolení k pobytu v Maďarsku, které dříve využíval, jsou pravomocné ( 16 ).

41. To však neznamená, že tato otázka je pro spor irelevantní: pokud se spor omezuje na platnost zákazu vstupu do Maďarska ( 17 ), jsou pochybnosti oprávněné, i kdyby se na něj, jak budu tvrdit, nevztahovala směrnice 2008/115 a (v rozsahu, v němž na ní závisí) Listina.

B. Použitelnost směrnice 2008/115

42. Ze znění předběžných otázek vyplývá, že pro předkládající soud není použitelnost směrnice 2008/115 sporná. Naopak Komise a maďarská vláda, z částečně se překrývajících důvodů, odmítají, že tento nástroj upravuje takovou situaci, jako je situace v projednávané věci: – podle Komise se směrnice 2008/115 vztahuje na státní příslušníky třetích zemí, jejichž pobyt v členském státě je neoprávněný. To neplatí pro osobu, která se v době zákazu vstupu nenachází v tomto členském státě ( 18 ); – maďarská vláda argumentuje ve stejném duchu ( 19 ). Dodává, že důvody zákazu nesouvisí s migrací, a odkazuje na Příručku k navracení osob ( 20 ), jejíhož bodu 11 se dovolává na podporu svého tvrzení ( 21 ). Zákaz vstupu je autonomní ( 22 ) a jako takový se řídí vnitrostátními právními předpisy.

43. Podle mého názoru se na státního příslušníka třetí země, jehož pobyt v členském státě je oprávněný a který se stane neoprávněným z důvodu odnětí povolení k pobytu, které mu bylo uděleno, musí vztahovat požadavky směrnice 2008/115.

44. Směrnice 2008/115 však výslovně neuvádí, jaký vliv má na uplatňování této normy skutečnost, že neoprávněně pobývající cizinec území opustí.

45. Domnívám se, že směrnice 2008/115 se na tuto možnost nevztahuje, neboť se vztahuje pouze na státní příslušníky třetích zemí, kteří neoprávněně pobývají na území členského státu ( 23 ), jak je definováno v samotné směrnici.

46. Požadavek přítomnosti státního příslušníka třetí země na území členského státu je implicitně odvozen z čl. 2 bodu 1 směrnice, která se vztahuje „na státní příslušníky třetích zemí neoprávněně pobývající na území členského státu“.

47. „Neoprávněný pobyt“ ( 24 ) státních příslušníků třetích zemí na tomto území je tedy nezbytný pro to, aby mohla být uplatněna směrnice 2008/115. Pro účely kvalifikace jako „neoprávněného“ je důvod přítomnosti nebo její délka irelevantní ( 25 ).

48. Směrnice 2008/115 ukládá členským státům povinnost přijmout rozhodnutí vůči státním příslušníkům třetích zemí, kteří se, opakuji, nacházejí neoprávněně na jejich územích ( 26 ). Pokud je na jejich území zjištěna neoprávněná přítomnost, musí ji co nejdříve ukončit ( 27 ). Podle čl. 6 odst. 1 zpravidla vydají rozhodnutí o navrácení ( 28 ), „aniž jsou dotčeny výjimky uvedené v odstavcích 2 až 5“ ( 29 ).

49. Nejednoznačnosti mohou vznikat v důsledku toho, že ve skutečnosti existují dva druhy zákazů vstupu pro státní příslušníky třetích zemí: a) zákazy, které jsou spojeny s rozhodnutími o navrácení přijatými podle směrnice 2008/115, a b) zákazy, které byly z důvodů národní bezpečnosti nebo jiných podobných důvodů vydány mimo rámec této směrnice.

50. Vzhledem k rozdílu mezi těmito dvěma kategoriemi je vhodné stanovit obrysy zákazů vstupu, které podléhají směrnici 2008/115, a zákazů vstupu, které jí nepodléhají.

1. Zákazy vstupu podléhající směrnici 2008/115

51. Směrnice 2008/115 je součástí souboru nástrojů zaměřených na provádění politiky Unie v oblasti boje proti nelegálnímu přistěhovalectví státních příslušníků třetích zemí.

52. Jejím účelem je stanovit společné normy pro navracení, vyhošťování, používání donucovacích opatření, zajištění a zákazy vstupu, aby se zajistilo, že ukončení neoprávněného pobytu státních příslušníků třetích zemí bude prováděno ve spravedlivém a transparentním řízení ( 30 ).

53. Směrnice 2008/115 stanoví několik úzce souvisejících řízení: ústřední řízení týkající se rozhodnutí o navrácení, a další řízení, která s ním souvisejí a která mohou nebo by měla následovat.

54. Účelem těchto řízení je připravit a zajistit navrácení: a) stanovením lhůty pro dobrovolné splnění povinnosti návratu; b) zajištěním podmínek pro nucený výkon; a c) vynucením účinku rozhodnutí o navrácení na schengenském území prostřednictvím zákazů vstupu uvedených v SIS II ( 31 ).

55. V rámci tohoto systému je zákaz vstupu prostředkem ke zvýšení účinnosti unijní politiky v oblasti navrácení: neoprávněně pobývající státní příslušník třetí země se po určitou dobu po svém vyhoštění nemůže legálně vrátit na území členských států ( 32 ). Zákaz přiznává rozhodnutí o navrácení evropskou působnost ( 33 ).

56. Ve směrnici 2008/115 zákaz vstupu: – závisí na rozhodnutí o navrácení v tom smyslu, že pokud takové rozhodnutí neexistuje, není možné zákaz vstupu přijmout ( 34 ). Takto to stanoví čl. 3 bod 6 a čl. 11 odst. 1 uvedené směrnice; – je nutně spojen s rozhodnutím o navrácení, jestliže nebyla poskytnuta lhůta k dobrovolnému opuštění území nebo jestliže nebyla splněna povinnost návratu ( 35 ); – právní účinky může vyvolat až po dobrovolném nebo nuceném výkonu rozhodnutí o navrácení ( 36 ); – po zrušení rozhodnutí o navrácení nemůže zůstat v platnosti ( 37 ).

2. Zákazy vstupu nepodléhající směrnici 2008/115

57. Členské státy si ponechávají pravomoc odepřít vstup na své území státním příslušníkům třetích zemí v jiných případech než v případech, kdy je vydáno rozhodnutí o navrácení podle směrnice 2008/115 z důvodu jejich neoprávněného pobytu.

58. Jak jsem již uvedl, na tyto případy (které se vyznačují jednáním představujícím ohrožení veřejného pořádku, veřejné bezpečnosti, národní bezpečnosti nebo ovlivněním mezinárodních vztahů, které se týká osob, jež se nenacházejí na jejich území) se směrnice 2008/115 nevztahuje.

59. Tyto zákazy vstupu jsou nezávislé na rozhodnutích o navrácení, která se řídí směrnicí 2008/115. Musí být v souladu s ustanoveními vnitrostátního práva (případně s ustanoveními vyplývajícími z mezinárodního práva nebo z určitých unijních rozhodnutí) ( 38 ), a nikoli, opakuji, se směrnicí 2008/115 ( 39 ).

60. Vzhledem k tomu, že je založen na hrozbě, kterou představuje přítomnost státního příslušníka třetí země na území členského státu, je takový zákaz rovněž důvodem pro rozhodnutí o vložení záznamu do SIS II na seznam osob, kterým má být odepřen vstup. Vložení záznamu do SIS II je v takovém případě povinné ( 40 ).

3. Omezená zeměpisná působnost zákazu vstupu

61. Bez ohledu na důvod zákazu vstupu a pobytu přijatého členským státem je jeho zeměpisná působnost omezena, pokud je osoba, proti níž je namířen, držitelem titulu, který jí umožňuje oprávněný pobyt v jiném členském státě.

62. Vzhledem k tomu, že formalizace a v praxi zavedení „celoevropského“ účinku zákazu vstupu je spojeno s vložením záznamu založeného na tomto zákazu do SIS II, pokud zákaz nemůže mít tento účinek, musí být příslušný záznam v SIS II vymazán.

63. V případě, že je státní příslušník třetí země držitelem povolení k pobytu ve státě, který je smluvní stranou SIS II, stanoví čl. 25 odst. 2 ÚPSD systém konzultací mezi státem, který povolení vydal, a státem, který vložil záznam do SIS II ( 41 ), s cílem určit, zda existují dostatečné důvody pro odnětí povolení k pobytu. Pokud je povolení zachováno, stát, který záznam vložil, tento záznam zruší.

64. V takovém případě může v souladu s tímto ustanovením dotyčného cizince zapsat do vnitrostátního seznamu osob, kterým má být odepřen vstup ( 42 ).

4. Opuštění území před rozhodnutím o navrácení a zákaz vstupu z důvodů národní bezpečnosti

65. Pokud osoba, která v členském státě pobývá neoprávněně, tento stát opustí dříve, než jeho orgány přijmou v této věci rozhodnutí, stává se rozhodnutí o navrácení podle směrnice 2008/115 nadbytečným: nepřítomnost státního příslušníka třetí země na území tohoto státu činí jeho přijetí zbytečným ( 43 ).

66. To podle mého názoru vyplývá z ustanovení směrnice 2008/115, která: a) definují neoprávněný pobyt jako „přítomnost“ na území, která nesplňuje (nebo přestala splňovat) podmínky vstupu, pobytu nebo bydliště, a b) upravují řízení použitelná na státní příslušníky, kteří pobývají na území členského státu.

67. Toto tvrzení je rovněž v souladu se systémem, který ukládá všem členským státům povinnost co nejdříve ukončit neoprávněný pobyt zjištěný na jejich území.

68. Domnívám se, že řešení je stejné bez ohledu na to, zda k odchodu dotčené osoby dojde před zahájením řízení, v němž se rozhoduje o neoprávněném pobytu, nebo v jeho průběhu, když ještě nebylo ukončeno rozhodnutím. V posledně uvedené situaci se řízení stává bezpředmětným: neexistuje (v členském státě, který řízení vede) neoprávněný pobyt, který by měl být ukončen rozhodnutím o navrácení, nebo jiným způsobem, pokud jsou splněny podmínky pro navrácení.

69. Procesní důsledky tohoto řešení na vnitrostátní úrovni (odložení věci, zastavení řízení nebo jiné) v zásadě určuje vnitrostátní právo ( 44 ).

70. Výše popsaný případ by neměl být zaměňován s případem státního příslušníka třetí země, jehož místo pobytu není známo, ale existují indicie, že se stále nachází na daném území. Domnívám se, že v takovém případě lze rozhodnutí o navrácení vydat v řízení v nepřítomnosti ( 45 ).

71. Při neexistenci rozhodnutí o navrácení z uvedeného důvodu lze bez dalšího vyvodit závěr, že nelze vydat zákaz vstupu podle článku 11 směrnice 2008/115 ( 46 ).

72. V této souvislosti, jak jsem již vysvětlil, může členský stát, který z důvodů národní bezpečnosti považuje za nezbytné zabránit vstupu státního příslušníka třetí země, který se již nenachází na jeho území, tak učinit v souladu se svým vnitrostátním právem.

73. Domnívám se, že tento přístup převažuje nad názorem, že směrnice 2008/115 se nadále vztahuje na státního příslušníka třetí země, který po ztrátě povolení k pobytu na území členského státu ukončí neoprávněný pobyt (tedy vrátí se) před přijetím jakéhokoli rozhodnutí ve věci.

74. Podle zastánců tohoto názoru se takový zákaz vstupu řídí směrnicí 2008/115, neboť představuje určitou kontinuitu s řízeními upravenými touto směrnicí.

75. Tento názor je sugestivní: jednotlivec by se tak dostal do režimu harmonizovaných pravidel, podle nichž by zákaz vstupu, i kdyby byl motivován jiným důvodem než nelegální migrací, musel být vysloven v souladu se zásadami a požadavky (procesními i hmotněprávními) samotné směrnice 2008/115.

76. Takový výklad však není bez nedostatků. Prvním je jeho kolize s článkem 2 a čl. 11 odst. 1 směrnice 2008/115, které jsem zmínil výše. Cílem této směrnice je ukončit neoprávněný pobyt státních příslušníků třetích zemí, nikoliv řešit případy, kdy zásah orgánu již není nutný (není zapotřebí) právě proto, že neoprávněný pobyt na jeho území pominul.

77. Zadruhé připomínám, že bezprostředním účelem směrnice 2008/115 není ochrana veřejného pořádku, veřejné bezpečnosti a národní bezpečnosti členských států, ačkoli tyto zájmy neopomíjí ( 47 ). Připustit, že se vztahuje na zákazy vstupu založené na těchto důvodech, ale oddělené od rozhodnutí o navrácení, by znamenalo ztotožnit deklarovaný účel článku 1 s přímou ochranou těchto zájmů.

78. Zatřetí cílem směrnice 2008/115 není úplná harmonizace vnitrostátních pravidel týkajících se pobytu cizinců, ale pouze přijetí rozhodnutí o navrácení (přesněji řečeno: která ukončují neoprávněný pobyt) a jejich výkon ( 48 ). Výklad, který nyní analyzuji, by znamenal, že pokud jde o členské státy, zákazy vstupu z jiných důvodů, než je migrace, které by nebyly spojeny s rozhodnutím o navrácení, by nemohly: – mít jiné charakteristiky (trvání, subjektivní rozsah) než ty, které jsou stanoveny v samotné směrnici 2008/115, – spadat do jiných případů, než které jsou stanoveny v této směrnici, kdykoli jsou tyto zákazy namířeny proti státnímu příslušníkovi třetí země, který který pobýval, ale již nepobývá na daném území neoprávněně.

79. První překážku by bylo možné do jisté míry překonat, neboť – opakuji – směrnice 2008/115 ve svém současném znění obsahuje odkazy na veřejný pořádek, veřejnou bezpečnost a národní bezpečnost (mimo jiné čl. 11 odst. 2), které mohou ovlivnit trvání zákazu a jeho osobní působnost ( 49 ).

80. Ve směrnici 2008/115 jsou však tyto pojmy autonomní, stejně jako všechny pojmy unijního práva, jejichž definici normotvůrce neponechává na členských státech (a to i v případě, že je směrnice sama nedefinuje). Je legitimní zpochybnit jejich soulad s vnitrostátními pojmy, nebo alespoň totožnost způsobu, jakým by se měly uplatnit, vzhledem k rozdílnému kontextu: na jedné straně unijní ( 50 ); na druhé straně vnitrostátní.

81. Pokud jde o druhou překážku, zdůrazňuji, že směrnice 2008/115 stanoví pouze zákazy vstupu, které jsou spojeny s rozhodnutím o navrácení. Nestanoví je v případě, že státní příslušník třetí země, který na jeho území pobývá neoprávněně, je držitelem povolení k pobytu v členském státě ( 51 ) nebo je na základě dohody převzat jiným členským státem, než ve kterém byl zadržen ( 52 ).

82. Členský stát však může mít i nadále zájem (nebo dokonce povinnost) zakázat vstup na své území cizinci, který jej opustí „v souladu“ s požadavkem uvedeným v čl. 6 odst. 2 směrnice 2008/115, nebo bez ohledu na to, jak rozhodne jiný členský stát ve vztahu k takové osobě, jakmile ji převezme. Při respektování podmínek připomenutých Soudním dvorem nese každý členský stát odpovědnost za udržování veřejného pořádku na vlastním území a za zajištění vnitřní a vnější bezpečnosti ( 53 ).

5. V projednávané věci

83. Podle vylíčení předkládajícího soudu opustil M. D. maďarské území dříve, než bylo vůči němu vydáno rozhodnutí o navrácení. V takovém případě mě výše uvedené úvahy vedou k potvrzení toho, že se směrnice 2008/115 nevztahovala na následný zákaz vstupu do Maďarska, který byl ve vztahu k němu vydán.

84. V případě, že M. D. byl v době vydání zákazu vstupu držitelem povolení k pobytu na Slovensku, měly příslušné orgány obou členských států provést konzultace podle čl. 25 odst. 2 ÚPSD nejpozději poté, co byl do SIS II vložen záznam na základě zákazu vstupu ( 54 ).

85. Aby se předešlo rozporuplné situaci, pokud Slovensko po konzultacích formálně neodejme M. D. povolení k pobytu, mělo by Maďarsko přistoupit k výmazu záznamu o odepření vstupu v SIS II. Může však ponechat záznam ve svém vnitrostátním seznamu osob, kterým má být odepřen vstup.

C. Zákaz vstupu a předchozí posouzení osobní a rodinné situace

86. Může být státnímu příslušníkovi třetí země zakázán vstup na území členského státu z důvodu národní bezpečnosti bez přihlédnutí k jeho osobní a rodinné situaci?

87. Podle mého názoru musí být odpověď na tuto otázku záporná, a to jak v případě, že se zákaz řídí směrnicí 2008/115, tak v případě, že mimo rámec její působnosti je dotyčná osoba rodičem dítěte, které má státní příslušnost členského státu, který zákaz vydal.

88. Na základě tradiční výsady své svrchovanosti mohou státy omezit svobodu pohybu cizinců tím, že jim odepřou vstup na své území nebo je z něj vyhostí.

89. Mezinárodní úmluvy ani unijní právo tuto zásadu nezpochybňují. V určitých situacích ji však mohou zmírnit nebo upravit a uložit povinnost posoudit individuální situaci dotčené osoby nebo jiné relevantní faktory.

90. Toto tvrzení ve vztahu k unijnímu právu rozvinu ze dvou hledisek.

1. V případě uplatnění směrnice 2008/115

91. Pokud se zákaz vstupu na území členského státu řídí směrnicí 2008/115, odpověď jednoduše vyplývá z jejího článku 5: při jejím provádění je tento členský stát povinen zohlednit nejvlastnější zájem dítěte a rodinný život.

92. V tomto duchu hovoří několik bodů odůvodnění směrnice 2008/115 ( 55 ): – bod 24 odůvodnění obecně deklaruje, že směrnice dodržuje základní práva a ctí zásady uznané zejména Listinou; – bod 6 odůvodnění připomíná povinnost členských států přijímat individualizovaná rozhodnutí; – podle bodu 22 odůvodnění mají členské státy při provádění této směrnice zohlednit zejména „zájem dítěte“ a respektování práva na rodinný život jako primární hledisko členských států při uplatňování směrnice.

93. Tato ustanovení ( 56 ) nepřestávají existovat v případě, že je zákaz vstupu nutně spojen s rozhodnutím o navrácení podle čl. 11 odst. 1 písm. a) a b) směrnice 2008/115/ES. Při určování délky zákazu bude i nadále hrát roli osobní situace dotyčné osoby ( 57 ).

94. V takových případech je příslušná analýza pohlcena jinou analýzou: analýzou týkající se samotného rozhodnutí o navrácení a v případě čl. 11 odst. 1 písm. a) směrnice 2008/115 také analýzou prováděnou pro neposkytnutí lhůty k dobrovolnému opuštění území podle čl. 7 odst. 4 této směrnice.

95. Soudní dvůr rozhodl, že s ohledem na cíl, který sleduje článek 5 směrnice 2008/115, nelze tento článek vykládat restriktivně ( 58 ). Pokud jde konkrétně o nejvlastnější zájem dítěte, připomínám, že musí být respektován, pokud se tato směrnice vztahuje na dítě a také pokud se vztahuje na jeho rodiče ( 59 ).

2. V případě neuplatnění směrnice 2008/115

96. Členské státy musí zajistit, aby i v oblastech, které jsou jim vyhrazeny, vykonávaly svou pravomoc tak, aniž by porušovaly unijní právo ( 60 ).

97. Zejména pokud jde o pobyt státních příslušníků třetích zemí na jejich území, nesmějí opatření přijatá těmito členskými státy zbavovat občany Unie účinného výkonu práv, která jim toto občanství přiznává ( 61 ).

98. Odepření práva pobytu státnímu příslušníkovi třetí země může narušit užitečný účinek občanství Unie. Tak je tomu v případě, kdy mezi tímto státním příslušníkem a jeho rodinným příslušníkem, který je občanem Unie, existuje takový vztah závislosti, že by posledně uvedený byl nucen doprovázet dotčeného příslušníka třetí země a opustit území Unie jako celek ( 62 ).

99. Soudní dvůr upřesnil, že posouzení existence takového vztahu závislosti ve vztahu k nezletilému občanovi ( 63 ) vyžaduje zvážení otázky výkonu rodičovské péče o dítě i otázky, zda se o dítě z právního, finančního nebo citového hlediska stará rodič, který je státním příslušníkem třetí země ( 64 ).

100. Jakmile je vztah závislosti prokázán, může státní příslušník třetí země výjimečně požádat podle článku 20 SFEU o přiznání odvozeného práva pobytu (od práva, které má občan Unie), které vyplývá z tohoto ustanovení.

101. Je však třeba připomenout, že odvozené právo pobytu není absolutní. Členské státy jsou oprávněny jej za určitých okolností neuznat, mezi nimiž vyniká zejména udržování veřejného pořádku a ochrana veřejné bezpečnosti ( 65 ).

102. Důvody národní bezpečnosti mohou a fortiori omezit uznání odvozeného práva pobytu podle článku 20 SFEU. Aby tomu tak bylo, musí odpovídat úvahám, které se skutečně týkají tohoto pojmu, jak jej vykládá Soudní dvůr ( 66 ).

103. Tato pravomoc však není neomezená, jak opakovaně uvedl Soudní dvůr ( 67 ). V této souvislosti podle jeho judikatury ( 68 ): – Pro účely odůvodnění výjimky z práva pobytu občanů Unie či jejich rodinných příslušníků je nutno pojmy „veřejný pořádek“ a „veřejná bezpečnost“ vykládat restriktivně ( 69 ). – Ohrožení veřejného pořádku ze strany státního příslušníka třetí země musí být skutečné, aktuální a dostatečně závažné; k jeho prokázání nestačí, že má státní příslušník třetí země záznam v trestním rejstříku v daném členském státě ( 70 ). – Je na členském státě, aby vzal v úvahu mimo jiné „osobní chování dotyčné osoby, délku a legálnost pobytu dotyčné osoby na území dotčeného členského státu, povahu a závažnost spáchaného trestného činu, aktuální stupeň společenské nebezpečnosti dotyčné osoby, věk a zdravotní stav případně dotčených dětí, jakož i jejich rodinné a ekonomické poměry“ ( 71 ).

104. Jakmile jsou tyto okolnosti přezkoumány, pokud toto posouzení stále dává přednost rizikům pro veřejnou bezpečnost nebo a fortiori pro národní bezpečnost ( 72 ), jak potvrdily orgány členského státu, a případně soudy přezkoumávající jejich rozhodnutí, je otevřena cesta k uložení zákazu vstupu státnímu příslušníkovi třetí země.

3. V projednávané věci

105. Ačkoli je na předkládajícím soudu, aby to potvrdil, s ohledem na vyjádření předložená účastníky řízení a na okolnosti jako celek, dovolím si tvrdit, že mezi M. D. a jeho nezletilým synem, maďarským státním příslušníkem, existuje vztah závislosti, který jej opravňuje k odvozenému právu pobytu podle článku 20 SFEU.

106. Nesouhlasím zejména s maďarskou vládou, která pro popření existence takového vztahu závislosti argumentuje tím, že matka dítěte rovněž žije v Maďarsku a je povinna mu jako nositelka rodičovských práv poskytovat obživu ( 73 ).

107. M. D. měl na Slovensku povolení k pobytu, které mu bylo zřejmě odňato. Lze tedy mít za to, že odepření pobytu v Maďarsku by vedlo k tomu, že by jeho nezletilé dítě muselo opustit území Unie jako celek.

108. I kdyby však M. D. mohl být držitelem odvozeného práva pobytu podle článku 20 SFEU, stále by bylo možné zakázat mu vstup a pobyt v Maďarsku z důvodů národní bezpečnosti, jak jsem již uvedl, pokud by po posouzení okolností, na které jsem právě odkázal a které vyžaduje unijní právo, výsledek nevyhnutelně vedl k upřednostnění těchto důvodů.

109. Nemám k dispozici všechny relevantní údaje pro takové posouzení, které musí provést maďarské orgány a soudy, které přezkoumávají jejich rozhodnutí ( 74 ).

D. Vložení záznamu do SIS II. Proporcionalita

110. Pochybnosti předkládajícího soudu se v tomto případě omezují na posouzení zákazu vstupu, a nikoli na jeho následné vložení do SIS II.

111. Pro případ, že by měl Soudní dvůr za to, že navzdory tomuto mlčení předkládajícího soudu by mohlo být užitečné poskytnout mu určitá vodítka ohledně toho, jak se zákaz vstupu odráží v SIS II, vyjádřím se k tomuto aspektu.

112. Aby měl zákaz vstupu praktický účinek, je nutné, aby o něm ostatní členské státy věděly ( 75 ). Aby se členským státům usnadnil přístup k informacím o zákazech vydaných jinými členskými státy v souvislosti s rozhodnutími o navrácení, mohou být tato rozhodnutí uvedena v SIS II ( 76 ) podle nařízení č. 1987/2006 ( 77 ), pokud jsou splněny dvě podmínky: – Rozhodnutí, z něhož záznam vyplývá, přijal příslušný orgán (správní nebo soudní) v souladu s postupy stanovenými vnitrostátními právními předpisy po posouzení konkrétního případu ( 78 ). – Členský stát ověřil, že je daný případ „dostatečně přiměřený, relevantní a závažný pro vložení do SIS II“ ( 79 ).

113. Za stejných podmínek je však vložení záznamu do SIS II za účelem odepření vstupu a pobytu povinné, „pokud se rozhodnutí […] zakládalo na tom, že přítomnost státního příslušníka třetí země na území členského státu může představovat ohrožení veřejného pořádku, veřejné bezpečnosti nebo bezpečnosti státu“ (čl. 24 odst. 2 nařízení č. 1987/2006) ( 80 ).

114. Vložení tedy v každém případě podléhá požadavku proporcionality podle článku 21 nařízení č. 1987/2006. Ačkoli to nařízení neuvádí, užitečnost posouzení vyžaduje, aby bylo provedeno před vložením dotčeného záznamu ( 81 ).

115. Tento požadavek je oprávněný, protože vložení záznamu týkajícího se odepření vstupu se může dotknout práv, a to i základních práv ( 82 ) , jednotlivců. Má zřejmé důsledky pro přístup do schengenského prostoru ( 83 ) a v souvislosti s tím přinejmenším potenciálně i pro další práva, jako je právo na respektování soukromého a rodinného života.

116. Uplatnění zásady proporcionality na vkládání záznamů do SIS II, pokud je povinné (na základě čl. 24 odst. 2 nařízení č. 1987/2006), je však třeba upřesnit. Lze tvrdit, že v takových případech sám unijní normotvůrce provedl ex ante posouzení proporcionality pro závažné jednání, na které se toto ustanovení vztahuje.

117. Dodávám, že posouzení proporcionality podle článku 21 nařízení č. 1987/2006 se v každém případě omezuje na záznam: netýká se rozhodnutí (zákazu), na jehož základě byl záznam pořízen ( 84 ).

118. Negativní výsledek analýzy proporcionality může nakonec vést k nevložení záznamu do SIS II pro účely odepření vstupu.

119. V této situaci však rozhodnutí, na němž je záznam založen, zůstává v platnosti. V případě zákazu vstupu státního příslušníka třetí země z důvodu ohrožení veřejného pořádku, vnitřní bezpečnosti, národní bezpečnosti, veřejného zdraví nebo mezinárodních vztahů, zůstává jeho „celoevropské“ poslání rovněž nezměněno, i když neexistence vložení ztěžuje ostatním státům schengenského prostoru možnost se o něm dozvědět.

V. Závěry

120. S ohledem na výše uvedené navrhuji odpovědět na první a druhou předběžnou otázku Fővárosi Törvényszék (soud hlavního města Budapešti, Maďarsko) takto: „Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/115/ES ze dne 16. prosince 2008 o společných normách a postupech v členských státech při navracení neoprávněně pobývajících státních příslušníků třetích zemí musí být vykládána v tom smyslu, že se neuplatní, pokud orgány členského státu vydají zákaz vstupu a pobytu vůči takovému státnímu příslušníkovi, který se nenachází na jeho území a vůči němuž nepřijaly rozhodnutí o navrácení, a to z důvodu, že může představovat ohrožení národní bezpečnosti. Ve stejném rozsahu se neuplatní ani Listina základních práv Evropské unie. Článek 20 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že před vydáním takového zákazu vstupu a pobytu musí orgány členského státu zvážit osobní a rodinné poměry osoby, které je vstup a pobyt zakázán, pokud je tato osoba rodičem nezletilého státního příslušníka tohoto členského státu, a dopad tohoto zákazu na výkon práv spojených s občanstvím Unie nebo z něj vyplývajících.“

( 1 ) – Původní jazyk: španělština.

( 2 ) – Dále jej budu bez dalšího označovat jako „zákaz vstupu“.

( 3 ) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 16. prosince 2008 o společných normách a postupech v členských státech při navracení neoprávněně pobývajících státních příslušníků třetích zemí (Úř. věst. 2008, L 348, s. 98).

( 4 ) – Nařízení Evropského parlamentu a Rady ze dne 20. prosince 2006 o zřízení, provozu a využívání Schengenského informačního systému druhé generace (SIS II) (Úř. věst. 2006, L 381, s. 4), ve znění nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2018/1861 ze dne 28. listopadu 2018 (Úř. věst. 2018, L 312, s. 14) ode dne jeho vstupu v platnost: článek 63 a čl. 66 odst. 5 druhý pododstavec. Zrušuje se s účinkem ode dne použitelnosti v plném rozsahu (články 65 a 66, oddíl 5, první odstavec), což dosud nenastalo.

( 5 ) – Úmluva k provedení Schengenské dohody ze dne 14. června 1985 mezi vládami států Hospodářské unie Beneluxu, Spolkové republiky Německo a Francouzské republiky o postupném odstraňování kontrol na společných hranicích, podepsaná v Schengenu dne 19. června 1990 (dále jen „ÚPSD“), ve znění nařízení Evropského parlamentu a rady (EU) č. 265/2010 ze dne 25. března 2010, kterým se mění Úmluva k provedení Schengenské dohody a nařízení (ES) č. 562/2006, pokud jde o pohyb osob s dlouhodobým vízem (Úř. věst. 2010, L 85, s. 1). Článek 64 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2018/1861 ze dne 28. listopadu 2018 o zřízení, provozu a využívání Schengenského informačního systému (SIS) v oblasti hraničních kontrol, o změně Úmluvy k provedení Schengenské dohody a o změně a zrušení nařízení (ES) č. 1987/2006 ruší článek 25 ÚPSD, který je nahrazen články 27 až 30 téhož nařízení; viz také bod 29 odůvodnění. Den vstupu článku 64 v platnost je den použitelnosti tohoto nařízení v plném rozsahu v souladu s jeho čl. 66 odst. 2 a 5. Na jednání Komise potvrdila, že podmínky pro tuto použitelnost dosud nebyly splněny.

( 6 ) – Článek 5 stanoví podmínky vstupu státních příslušníků třetích zemí pro předpokládané pobyty na území členských států v délce nepřesahující 90 dnů během jakéhokoli období 180 dnů. Nyní se jedná o článek 6 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2016/399 ze dne 9. března 2016, kterým se stanoví kodex Unie o pravidlech upravujících přeshraniční pohyb osob (Schengenský hraniční kodex) (Úř. věst. 2016, L 77, s. 1).

( 7 ) – Vylíčení skutkového stavu odpovídá popisu předkládajícího soudu. Nezahrnuje další skutky, na které se maďarská vláda odvolávala během jednání, ale které nejsou uvedeny v předkládacím rozhodnutí.

( 8 ) – Povolení bylo uděleno na dva roky od 26. února 2019. Podle předkládajícího soudu „nemohlo“ dojít k jeho prodloužení v důsledku vložení záznamu týkajícího se M. D. do SIS II na základě předmětného zákazu vstupu.

( 9 ) – Dále jen „cizinecká policie“.

( 10 ) – V minulosti byl odsouzen k (podmíněnému) trestu odnětí svobody na jeden rok za trestný čin napomáhání nelegálnímu přistěhovalectví tím, že nabízel pomoc při překročení hranice v nepovolené formě.

( 11 ) – Účinky zrušení se rozšířily i na rozhodnutí ze dne 27. srpna 2018. Soud zdůraznil, že cizinecká policie neprokázala splnění podmínek § 33 zákona č. I z roku 2007, tedy skutečné, přímé, vážné a aktuální ohrožení, když své rozhodnutí opřela o stanovisko Úřadu na ochranu Ústavy, který ve věci nejednal jako specializovaný orgán.

( 12 ) – Viz jeho částečný přepis v bodě 13 tohoto stanoviska.

( 13 ) – Následně se pokusil vrátit do Maďarska. Po testu na covid na hranicích se zjistilo, že do země nemůže vstoupit kvůli zákazu vstupu. Podle maďarské vlády není známo místo jeho současného pobytu.

( 14 ) – Dodal, že příkaz k jeho vyhoštění (sic) bylo považováno za přiměřené omezení, přestože v té době měl platné povolení k pobytu na Slovensku.

( 15 ) – Bod 10 jejího písemného vyjádření.

( 16 ) – Ztrátou práva pobytu M. D. se tedy nebudu zabývat, aniž by tím byla dotčena skutečnost, že některé mé další úvahy mohou být pro Soudní dvůr užitečné, pokud se touto ztrátou práva pobytu rozhodne zabývat.

( 17 ) – Napadené rozhodnutí se skládá ze zákazu vstupu a ze zařazení záznamu do SIS II, ale nezdá se, že by se zabývalo tímto záznamem, ve vztahu k němuž předkládající soud přímo nevznáší pochybnosti (nepřímo odkazuje na SIS II ve čtvrté otázce). Otázkami týkajícími se SIS II se v každém případě budu zabývat na konci tohoto stanoviska.

( 18 ) – Bod 20 jejího písemného vyjádření.

( 19 ) – Bod 43 jejího písemného vyjádření.

( 20 ) – Příloha doporučení Komise (EU) 2017/2338 ze dne 16. listopadu 2017 o zavedení společné „příručky k navracení osob“, kterou mají příslušné orgány členských států používat při plnění úkolů souvisejících s navracením osob (Úř. věst. 2017, L 339, s. 83).

( 21 ) – Bod 41 jejího písemného vyjádření. Je však třeba připomenout, že Soudní dvůr upřednostňuje příslušnou směrnici, která „nemůže být změněna doporučením Komise, které není závazné“: rozsudek ze dne 3. června 2021, Westerwaldkreis (C‑546/19, EU:C:2021:432; dále jen „rozsudek Westerwaldkreis“, bod 47).

( 22 ) – Ve světle bodů 42 a 43 vyjádření maďarské vlády vyplývá kvalifikace „autonomní“ z neexistence rozhodnutí o vyhoštění.

( 23 ) – Článek 2 odst. 1. Není známo, že by se Maďarsko rozhodlo neuplatňovat směrnici na státní příslušníky třetích zemí v případech, na které se vztahuje odstavec 2 uvedeného článku.

( 24 ) – Článek 3 bod 2 směrnice 2008/115 definuje neoprávněný pobyt jako „přítomnost státního příslušníka třetí země, který nesplňuje nebo přestal splňovat podmínky vstupu uvedené v článku 5 Schengenského hraničního kodexu nebo jiné podmínky vstupu, pobytu nebo bydliště v určitém členském státě, na území tohoto členského státu“. Kurzivou zvýraznil autor tohoto stanoviska.

( 25 ) – Rozsudky ze dne 7. června 2016, Affum, C‑47/15, EU:C:2016:408, bod 48, a ze dne 17. prosince 2020, Komise v. Maďarsko (Přijímaní žadatelů o mezinárodní ochranu), C‑808/18, EU:C:2020:1029, bod 243. Ve výroku rozsudku Westerwaldkreis Soudní dvůr objasnil, že směrnice 2008/115 „se vztahuje na zákaz vstupu a pobytu vydaný členským státem, který nevyužil možnosti stanovené v čl. 2 odst. 2 písm. b) směrnice, vůči státnímu příslušníkovi třetí země, který se nachází na jeho území a bylo vůči němu vydáno rozhodnutí o správním vyhoštění z důvodů veřejné bezpečnosti a veřejného pořádku na podkladě předchozího odsouzení za trestný čin“.

( 26 ) – Rozsudek ze dne 8. května 2018, K. A. a další (Sloučení rodiny v Belgii), C‑82/16, EU:C:2018:308 (dále jen „rozsudek K. A. a další“), bod 101.

( 27 ) – Rozsudky ze dne 6. prosince 2011, Achughbabian, C‑329/11, EU:C:2011:807, body 31 a 45, a ze dne 7. června 2016, Affum, C‑47/15, EU:C:2016:408, bod 87.

( 28 ) – Podle čl. 3 bodu 3 směrnice 2008/115 je navrácení „proces navrácení státního příslušníka třetí země, jako dobrovolné splnění povinnosti návratu nebo jako nucený návrat, […] do země jeho původu, nebo […] do země tranzitu […] nebo […] do jiné třetí země, do níž se dotčený státní příslušník třetí země dobrovolně rozhodne vrátit a jež ho přijme“.

( 29 ) – Právní nemožnost vykonat rozhodnutí o navrácení prostřednictvím vyhoštění neoprávněně pobývajícího státního příslušníka třetí země nezbavuje povinnosti takové rozhodnutí vydat, i když umožňuje odložit jeho výkon: rozsudek Westerwaldkreis, bod 54.

( 30 ) – Článek 1 a bod 6 a 30 odůvodnění směrnice 2008/115.

( 31 ) – Níže vysvětluji, že podle nařízení č. 1987/2006 není povinné vkládat do SIS II záznamy o státních příslušnících třetích zemí založených na zákazech vstupu souvisejících s nedodržováním vnitrostátních pravidel pro vstup nebo pobyt: viz bod 112.

( 32 ) – Rozsudek ze dne 17. září 2020, JZ (Trest odnětí svobody v případě zákazu vstupu), C‑806/18, EU:C:2020:724, bod 32.

( 33 ) – Bod 14 odůvodnění směrnice 2008/115. Ne všechna rozhodnutí o navrácení však nutně musí být spojena se zákazem vstupu: viz čl. 11 odst. 1, a níže body 112 tohoto stanoviska o nepovinné povaze vložení určitých záznamů do SIS II.

( 34 ) – Rozhodnutí o navrácení je důsledkem neoprávněného pobytu na území členského státu. Zákaz zakazuje případný vstup, po navrácení, na území Unie a činí jej automaticky neoprávněným: viz rozsudek ze dne 26. července 2017, Ouhrami, C‑225/16, EU:C:2017:590 (dále jen „rozsudek Ouhrami“), bod 49 a násl. Z formálního hlediska však mohou členské státy vydávat zákazy vstupu současně s rozhodnutím o navrácení nebo po něm: čl. 6 odst. 6 směrnice 2008/115. Z důvodů efektivity zahrnuje návrh přepracovaného znění směrnice jako novinku oproti stávajícímu režimu přijetí zákazu vstupu bez předchozího rozhodnutí o navrácení v případech, kdy je neoprávněný pobyt poprvé zjištěn v souvislosti s hraničními kontrolami prováděnými při výstupu: čl. 13 odst. 2 návrhu směrnice Evropského parlamentu a Rady o společných normách a postupech v členských státech při navracení neoprávněně pobývajících státních příslušníků třetích zemí (přepracované znění) [COM(2018) 634 final].

( 35 ) – Článek 11 odst. 1. Za jiných okolností je zákaz vstupu možný, ale není povinný.

( 36 ) – Rozsudky Ouhrami, bod 49, a Westerwaldkreis, bod 52.

( 37 ) – Rozsudek Westerwaldkreis, bod 54.

( 38 ) – Rozhodnutí Rady (SZBP) 2022/331 ze dne 25. února 2022, kterým se mění rozhodnutí 2014/145/SZBP o omezujících opatřeních vzhledem k činnostem narušujícím nebo ohrožujícím územní celistvost, svrchovanost a nezávislost Ukrajiny (Úř. věst. 2022, L 52, s. 1). V jeho příloze jsou uvedeny osoby, vůči nimž musí členské státy přijmout nezbytná opatření, aby zabránily vstupu na své území.

( 39 ) – Neznamená to, že členský stát je osvobozen od všech omezení, ať už procesních nebo hmotněprávních, vyplývajících z unijního práva: viz níže bod 96 a násl.

( 40 ) – Článek 24 odst. 2 nařízení č. 1987/2006, na rozdíl od čl. 24 odst. 3. Tato povinnost je zřejmá v německé, francouzské, anglické, italské a portugalské verzi. Španělská verze, která původně používala sloveso podrá, byla později opravena (oprava nařízení č. 1987/2006 v Úř. věst. 2021, L 224, s. 42).

( 41 ) – Podle rozsudku ze dne 16. ledna 2018, E, C‑240/17, EU:C:2018:8, bod 37 a výrok, sice nic nebrání tomu, aby konzultace proběhla před přijetím rozhodnutí, na němž je záznam založen, ale tato povinnost existuje až po vložení. Nařízení 2018/1861 toto pravidlo opravuje.

( 42 ) – Viz rozsudek ze dne 16. ledna 2018, E, C‑240/17, EU:C:2018:8. V zásadě platí, že záznam jako osoby, které je odepřen vstup, ve vnitrostátní databázi členského státu z důvodu, že představuje hrozbu pro veřejný pořádek, vnitřní bezpečnost, veřejné zdraví nebo mezinárodní vztahy některého z členských států, brání jejímu vstupu do schengenského prostoru v souladu s čl. 6 odst. 1 písm. e) nařízení 2016/399.

( 43 ) – Po vydání rozhodnutí o navrácení, pokud řízení ještě nebylo ukončeno, státní příslušník třetí země opouštějící území provede „dobrovolné opuštění území“ ve smyslu článku 7 směrnice 2008/115, pokud mu rozhodnutí stanoví lhůtu k opuštění území. Pokud taková lhůta nebyla stanovena, lze mít za to, že cizinec jednoduše splní povinnost opustit území uloženou rozhodnutím o navrácení. Rozhodnutí o vyhoštění již nebude nutné, zatímco zákaz vstupu a pobytu v členském státě bude stále možný (čl. 11 odst. 1 in fine), nebo dokonce povinný [(čl. 11 odst. 1 písm. a)] a musí být přijat v souladu se směrnicí.

( 44 ) – Pozastavení však může být stanoveno, pokud existuje důvod předpokládat, že se dotyčná osoba nenavrátila ve smyslu směrnice 2008/115. Obdobně viz rozsudek ze dne 15. února 2016, N., C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84, body 75 a 76.

( 45 ) – Toto je řešení navržené v Příručce k navrácení osob, oddíl 11.3, s. 58.

( 46 ) – V průběhu jednání Komise v odpovědi na otázky Soudního dvora tento bod opakovaně zdůraznila.

( 47 ) – Směrnice 2008/115 je ve skutečnosti respektuje, jak vyplývá mimo jiné z čl. 6 odst. 2 in fine, čl. 7 odst. 4 nebo čl. 11 odst. 2. K její působnosti však viz rozsudek ze dne 30. listopadu 2009, Kadzoev, C‑357/09 PPU, EU:C:2009:741, body 70 a 71.

( 48 ) – Rozsudek K. A. a další, bod 44 a citované rozsudky.

( 49 ) – Článek 11 odst. 2 in fine a čl. 11 odst. 3 druhý pododstavec.

( 50 ) – V unijním právu se tyto pojmy nemusí shodovat ve všech právních předpisech, které je používají. Nedostatek totožnosti existuje i u těch, které se týkají migrace, jak připomíná Příručka k navracení osob, oddíl 11.3, s. 59, nebo mimo jiné rozsudek ze dne 12. prosince 2019, E. P. (Hrozba pro veřejný pořádek), C‑380/18, EU:C:2019:1071, bod 31 a násl., v souladu se stanoviskem předneseným generálním advokátem G. Pitruzzellou (C‑380/18, EU:C:2019:609).

( 51 ) – V tomto případě, na který se vztahuje čl. 6 odst. 2 směrnice 2008/115, je zákaz vstupu podle článku 11, který má rozhodnutí o navrácení dodat účinek v celé Unii, bezpředmětný.

( 52 ) – V tomto případě, na který se vztahuje čl. 6 odst. 3 směrnice 2008/115, je na druhém státě, aby ukončil neoprávněný pobyt. Viz rozsudek ze dne 7. června 2016, Affum, C‑47/15, EU:C:2016:408, body 84 a 86.

( 53 ) – Viz článek 72 SFEU a ohledně jeho působnosti rozsudek ze dne 17. prosince 2020, Komise v. Maďarsko (Přijímání žadatelů o mezinárodní ochranu),C‑808/18, EU:C:2020:1029.

( 54 ) – Není jisté, zda takové konzultace proběhly: informace poskytnuté M. D. a maďarskou vládou se v tomto bodě rozcházejí, což musí ověřit předkládající soud.

( 55 ) – Z širšího systematického hlediska (které by zahrnovalo i čl. 24 odst. 1 nařízení č. 1987/2006) musím připomenout, že do SIS II vstupují pouze záznamy vyplývající z rozhodnutí přijatých na základě posouzení individuálního případu: viz níže bod 112.

( 56 ) – Ze kterých samozřejmě nevyplývá nemožnost vydat rozhodnutí o navrácení nebo zákaz vstupu, ale spíše to, že před rozhodnutím ve věci je třeba na základě všech dostupných informací zvážit dotčené zájmy.

( 57 ) – Článek 11 odst. 2 směrnice 2008/115.

( 58 ) – Viz mimo jiné rozsudek ze dne 11. března 2021, Belgický stát (Navracení rodiče nezletilého dítěte), C‑112/20, EU:C:2021:197, bod 35 a citované rozsudky.

( 59 ) – Tamtéž, výrok.

( 60 ) – Myslím, že toto tvrzení nepotřebuje žádné další zdůvodnění. V obecné rovině odkazuji na rozsudky ze dne 16. února 2022, Maďarsko v. Parlament a Rada, C‑156/21, EU:C:2022:97, body 124 až 126, a Polsko v. Parlament a Rada, C‑157/21, EU:C:2022:98, body 142 až 144. Ve vztahu k článku 72 SFEU viz například rozsudky ze dne 2. dubna 2020, Komise v. Polsko, Maďarsko a Česká republika (Dočasný mechanismus relokace žadatelů o mezinárodní ochranu), C‑715/17, C‑718/17 a C‑719/17, EU:C:2020:257, bod 143, a ze dne 2. července 2020, Stadt Frankfurt am Main, C‑18/19, EU:C:2020:511, bod 28.

( 61 ) – Mezi mnoha dalšími rozsudky K. A. a další; rozsudek ze dne 27. února 2020, Subdelegación del Gobierno en Ciudad Real (Manžel či manželka občana Unie), C‑836/18, EU:C:2020:119 (dále jen „rozsudek Subdelegación del Gobierno en Ciudad Real“); rozsudek ze dne 5. května 2022, Subdelegación del Gobierno en Toledo (Pobyt rodinného příslušníka – Nedostatečné příjmy), C‑451/19 a C‑532/19, EU:C:2022:354 (dále jen „rozsudek Subdelegación del Gobierno en Toledo“), a ze dne 7. září 2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Povaha práva pobytu podle článku 20 SFEU), C‑624/20, EU:C:2022:639, bod 51. Podle ustálené judikatury není pro tento důsledek nutné, aby občan Unie využil své svobody pohybu.

( 62 ) – Rozsudky K. A. a další, bod 52; Subdelegación del Gobierno en Ciudad Real, bod 40 a násl.; a Subdelegación del Gobierno en Toledo, bod 48.

( 63 ) – Závislost může nastat ve vztahu k nezletilým nebo dospělým občanům (rozsudek Subdelegación del Gobierno en Ciudad Real). Nic nenasvědčuje tomu, že by tomu tak bylo v případě partnerky M. D., takže se touto otázkou nebudu dále zabývat.

( 64 ) – Rozsudek Subdelegación del Gobierno en Toledo, bod 65. Viz také analýza rozsudku K. A. a další, bod 70 a násl.

( 65 ) – Mimo jiné rozsudky ze dne 13. září 2016, Rendón Marín, C‑165/14, EU:C:2016:675 (dále jen „rozsudek Rendón Marín“); ze dne 13. září 2016, CS, C‑304/14, EU:C:2016:674, bod 39; K. A. a další, bod 92; Subdelegación del Gobierno en Ciudad Real, body 43 až 45, a Subdelegación del Gobierno en Toledo, bod 52.

( 66 ) – Soudní dvůr v rozsudku ze dne 6. října 2020, La Quadrature du Net a další, C‑511/18, C‑512/18 a C‑520/18, EU:C:2020:791, body 135 a 136, rozhodl, že „podle čl. 4 odst. 2 SEU zůstává národní bezpečnost výhradní odpovědností každého členského státu. Tato odpovědnost odpovídá prvořadému zájmu chránit základní funkce státu a základní zájmy společnosti a zahrnuje prevenci a represi činností, které by mohly silně destabilizovat základní ústavní, politické, hospodářské nebo společenské uspořádání země, a zejména přímo ohrožovat společnost, obyvatelstvo nebo stát jako takový, jako jsou mimo jiné teroristické činnosti.“ Dále zdůraznil význam cíle ochrany národní bezpečnosti, jakož i rozdíl „z důvodu své povahy a zvláštní závažnosti“, mezi potenciálními hrozbami pro národní bezpečnost a obecným rizikem vzniku napětí nebo narušování, a to i závažných, které mají vliv na veřejnou bezpečnost. Dospívá tedy k závěru, že cílem zajistit národní bezpečnost lze, jsou-li splněny ostatní požadavky stanovené v čl. 52 odst. 1 Listiny, odůvodnit opatření zasahující do základních práv závažněji než opatření, která by mohla být odůvodněna ostatními cíli.

( 67 ) – Za všechny viz rozsudek Subdelegación del Gobierno en Toledo, bod 53. Jiné rozsudky jsou ještě jednoznačnější, když zdůrazňují, že v kontextu článku 20 SFEU nelze při posuzování situace státního příslušníka třetí země opomíjet právo na respektování soukromého a rodinného života, jak je stanoveno v článku 7 Listiny, a že toto ustanovení musí být případně vykládáno ve spojení s povinností zohlednit nejvlastnější zájem dítěte, jak je uznáno v čl. 24 odst. 2 samotné Listiny. Viz například rozsudky Rendón Marín, bod 81, a K. A. a další, bod 90.

( 68 ) – Zdá se mi vhodné připomenout, že prostor členských států pro uvážení je v jiných oblastech odlišný. Pokud se jedná o článek 20 SFEU, je z judikatury Soudního dvora zřejmé, že se uplatňuje logika vlastní postavení občanství, která nahrazuje logiku platnou ve věcech přistěhovalectví (která, jak jsem uvedl výše, také není jednotná). Tento jev byl již popsán v jiných stanoviscích, například stanovisko generálního advokáta M. Szpunara ve věci Fahimian (C‑544/15, EU:C:2016:908) nebo novější stanoviska generálního advokáta P. Pikamäe ve věci Stadt Frankfurt am Main (C‑18/19, EU:C:2020:130), jakož i ve spojených věcech Minister van Buitenlandse Zaken (C‑225/19 a C‑226/19, EU:C:2020:679), na která odkazuji.

( 69 ) – Rozsudky Rendón Marín, bod 82, a K. A. a další, bod 91. Ačkoli členské státy mohou nejlépe posoudit riziko ohrožení veřejného pořádku nebo veřejné bezpečnosti na svém území, rozsah těchto pojmů není mimo kontrolu unijních orgánů: rozsudek Rendón Marín, bod 81, a Subdelegación del Gobierno en Toledo, bod 78 a násl.

( 70 ) – Od rozsudku Rendón Marín; K. A. a další, bod 91 a bod dva výroku in fine.

( 71 ) – Rozsudek K. A. a další, bod 94. Rozsudek Subdelegación del Gobierno en Toledo, bod 53, doplňuje jako prvky, které lze vzít v úvahu, stupeň přísnosti odsouzení a dobu mezi dnem jejich vyhlášení a dnem, kdy tento orgán rozhoduje.

( 72 ) – Domnívám se, že vzhledem k povaze zájmů sdružených pod pojmem „národní bezpečnost“ je to docela pravděpodobné v mnoha případech.

( 73 ) – Viz rozsudky ze dne 10. května 2017, Chávez-Vílchez a další, C‑133/15, EU:C:2017:354, bod 71, a Subdelegación del Gobierno en Toledo, bod 67.

( 74 ) – Ačkoli se jedná o nikoli stejnou, ale úzce související oblast, Soudní dvůr se nedávno vyjádřil (rozsudek ze dne 22. září 2022, Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság a další, C‑159/21, EU:C:2022:708), v odpovědi na jinou žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podanou Fővárosi Törvényszék (soud hlavního města Budapešti), k posouzení, které podléhá soudnímu přezkumu, pokud se zakládá na stanoviscích příslušných vnitrostátních bezpečnostních orgánů: ustanovení unijního práva analyzovaná v tomto rozsudku „[…] brání vnitrostátní právní úpravě, podle níž v případě, že orgány odpovědné za specializované funkce související s národní bezpečností v neodůvodněném stanovisku konstatovaly, že osoba představuje ohrožení národní bezpečnosti, je rozhodující orgán na základě tohoto stanoviska systematicky povinen vyloučit poskytnutí doplňkové ochrany této osobě nebo jí odejmout mezinárodní ochranu, která byla uvedené osobě dříve udělena“.

( 75 ) – SIS II je navržen tak, aby tyto údaje poskytoval státům připojeným k systému. Směrnice 2008/115 neupravuje vkládání záznamů do SIS II.

( 76 ) – Nepovinná povaha vkládání vyplývá ze znění čl. 24 odst. 3 nařízení č. 1987/2006 v případech, na které toto ustanovení odkazuje. To potvrzuje bod 25 odůvodnění doporučení Komise (EU) 2017/432 ze dne 7. března 2017 ke zvýšení efektivity navracení při provádění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/115/ES (Úř. věst. 2017, L 66, s. 15), jakož i jeho bod 24 písm. c). Vkládání se stalo povinným podle čl. 24 odst. 1 písm. b) nařízení 2018/1861.

( 77 ) – Obvyklý výklad čl. 24 odst. 3 nařízení č. 1987/2006 podporuje jeho soulad se směrnicí 2008/115, a to navzdory nesrovnalostem mezi těmito texty, na které poukazuje doktrína a také Komise v hodnocení SIS II a které se týkají nedostatečné harmonizace kritérií pro vkládání záznamů. Viz zpráva Komise Evropskému parlamentu a Radě o hodnocení Schengenského informačního systému druhé generace (SIS II) v souladu s čl. 24 odst. 5, čl. 43 odst. 3 a čl. 50 odst. 5 nařízení (ES) č. 1987/2006 a čl. 59 odst. 3 a čl. 66 odst. 5 rozhodnutí 2007/533/SVV [COM(2016) 880 final], bod 4.4.2. Viz také pracovní dokument útvarů Komise, který jej doprovází [SWD(2016) 450 final], bod 7.3.

( 78 ) – Článek 24 odst. 1 nařízení č. 1987/2006.

( 79 ) – Imperativ proporcionality: článek 21 nařízení č. 1987/2006.

( 80 ) – Viz výše poznámka pod čarou 40.

( 81 ) – Nesouhlasím s postojem maďarské vlády zastávaným na jednání, podle něhož lze za okolností, jako jsou okolnosti v projednávané věci, věnovat pozornost těmto faktorům pouze prostřednictvím soudního přezkumu po vložení. Článek 21 odst. 1 nařízení 2018/1861 toto časové upřesnění zahrnuje.

( 82 ) – Zahrnuje mimo jiné zpracování osobních údajů. Zajištění práva na ochranu těchto osobních údajů je hlavním tématem všech nástrojů upravujících SIS II, které tomuto aspektu věnují zvláštní ustanovení.

( 83 ) – Stanovené v čl. 14 odst. 1 Schengenského hraničního kodexu Tyto důsledky totiž vyplývají spíše z rozhodnutí, na němž je založen záznam obsažený v SIS II, než z vložení takového záznamu do tohoto systému: viz rozsudek ze dne 16. ledna 2018, E, C‑240/17, EU:C:2018:8, bod 43. Úloha SIS II je instrumentální: slouží k informování členských států o rozhodnutích, která jsou ve společném zájmu. Je však nesporné, že vložení usnadňuje (a posiluje) šíření účinků těchto rozhodnutí.

( 84 ) – Otázkou tedy je, jak by vložení záznamu do SIS II ovlivnilo základní práva státního příslušníka třetí země; nikoliv však, jak by tato práva ovlivnil zákaz vstupu a pobytu, na němž je založen. Jsem si ale vědom toho, že vzhledem k rezonanci, kterou SIS II do zákazů vnáší, je snadné nechtěně přejít z jedné roviny do druhé.