Z toho vyplývá, že před odepřením přístupu k dokumentu pocházejícímu z členského státu musí orgán rozhodující o žádosti o přístup přezkoumat, zda námitky tohoto státu mají oporu v hmotněprávních výjimkách stanovených v čl. 4 odst. 1 až 3 nařízení č. 1049/2001 a zda členský stát svůj postoj v tomto ohledu náležitě odůvodnil. V rámci postupu přijímání rozhodnutí o odepření přístupu se tedy uvedený orgán musí ujistit o existenci takového odůvodnění a odkázat na něj v rozhodnutí, jež přijme na konci tohoto postupu. Naproti tomu orgánu rozhodujícímu o žádosti o přístup k dokumentu nepřísluší, aby vyčerpávajícím způsobem posuzoval rozhodnutí dotyčného členského státu vznést námitky provedením přezkumu, který by šel nad rámec ověření pouhé existence odůvodnění odkazujícího na výjimky uvedené v čl. 4 odst. 1 až 3 nařízení č. 1049/2001. V tomto ohledu nespočívá přezkum dotyčného orgánu v určení toho, zda je odůvodnění uvedené dotyčným členským státem bez jakékoliv pochybnosti nesprávné, nýbrž v určení toho, zda důvody uvedené dotyčným členským státem na podporu jeho námitek mohou s ohledem na okolnosti projednávané věci a použitelná právní pravidla prima facie odůvodnit takové odepření přístupu, a tudíž zda tyto důvody uvedenému orgánu umožní převzít odpovědnost, kterou mu svěřuje článek 8 nařízení č. 1049/2001. Orgán mimoto nemá prosazovat své stanovisko nebo nahrazovat posouzení dotyčného členského státu svým posouzením, ale jde o to, aby se vyhnul přijetí rozhodnutí, které nepovažuje za obhajitelné. Orgán jakožto autor rozhodnutí o poskytnutí nebo odepření přístupu je totiž odpovědný za jeho legalitu.

Takovým dokumentem nejsou sdělení členského státu zaslaná Komisi v rámci oznámení návrhu technického předpisu v souladu s čl. 8 odst. 1 směrnice 98/34 o postupu při poskytování informací v oblasti norem a technických předpisů, neboť ta nejsou ani spisy ani podáními předloženými v rámci soudního řízení a obecně nebyla vyhotovena pro účely konkrétního soudního řízení. Pokud jde v tomto směru o argument, že členský stát musí vzít v úvahu, že po určitou dobu existuje riziko žaloby pro nesplnění povinnosti stran předpisu přijatého postupem upraveným směrnicí 98/34, a to tím spíše, že Komise nepřijala formální rozhodnutí o ukončení řízení, platí, že zahájení postupu před zahájením soudního řízení o nesplnění povinnosti není rozumně předvídatelné a zůstává čistě hypotetické, neboť dokumenty, o jejichž zpřístupnění bylo žádáno, nevedly ani více než devět měsíců po přijetí dotyčného technického předpisu k tomu, že by Komise zaslala výzvu dopisem na základě čl. 258 prvního pododstavce SFEU.

Účelem výjimky zakotvené v čl. 4 odst. 2 třetí odrážce nařízení č. 1049/2001 o přístupu veřejnosti k dokumentům Evropského parlamentu, Rady a Komise není ochrana vyšetřování jako takového, nýbrž ochrana cíle tohoto vyšetřování. Tato výjimka se totiž použije pouze tehdy, jestliže zpřístupnění dotčených dokumentů může ohrozit dokončení tohoto vyšetřování. Na jednotlivé úkony v rámci vyšetřování nebo inspekce se sice může nadále vztahovat výjimka vycházející z ochrany inspekce, vyšetřování a auditu, dokud vyšetřování nebo inspekce pokračuje, a to i v případě, že konkrétní vyšetřování nebo inspekce, v rámci nichž byla vypracována zpráva, k níž je požadován přístup, byly již skončeny. Připustit však, že se na jednotlivé dokumenty, jež se týkají inspekce, vyšetřování nebo auditu, vztahuje uvedená výjimka, dokud nejsou přijata opatření navazující na tato řízení, by znamenalo, že by byl přístup k uvedeným dokumentům podmíněn nahodilou, budoucí a případně vzdálenou událostí, závislou na rychlosti a přičinlivosti jednotlivých orgánů. Takové řešení by bylo v rozporu s cílem spočívajícím v zaručení přístupu veřejnosti k dokumentům orgánů, aby byla občanům dána možnost účinněji dohlížet na soulad výkonu veřejné moci s právem.

Je proto třeba zamítnout argument, že je nezbytné, aby dokumenty sdělené Komisi členským státem na základě směrnice 98/34 o postupu při poskytování informací v oblasti norem a technických předpisů nebyly zveřejněny po určitou dobu po ukončení vyšetřování, a sice dokud existuje rozumně předvídatelné riziko, že uvedený členský stát a Komise budou potřebovat volný prostor pro nerušenou diskusi pro účely vyřešení sporu týkajícího se souladu vnitrostátní právní úpravy s unijním právem.

(viz body 83, 85–89)