ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Podle čl. 41 odst. 2 písm. a) Listiny základních práv Evropské unie má každý právo být vyslechnut před přijetím jemu určeného individuálního opatření, které by se jej mohlo nepříznivě dotknout. Právo být vyslechnut musí být kromě toho respektováno i v případě, že použitelná právní úprava takovou formalitu výslovně nestanoví.

Rozhodnutí o výpovědi pracovní smlouvy smluvního zaměstnance na dobu určitou s výpovědní dobou na základě čl. 47 písm. b) bodu ii) pracovního řádu ostatních zaměstnanců je individuální opatření, které se dotyčného zaměstnance nepříznivě dotýká, takže tento zaměstnanec má právo být vyslechnut před přijetím takového rozhodnutí, ačkoli uvedený článek toto právo výslovně nestanoví.

K porušení práva být vyslechnut dojde, pokud dotyčný neměl možnost vyjádřit se k důsledkům, které orgán oprávněný k uzavírání pracovních smluv hodlá vyvodit z jeho chování, a konkrétně k tomu, že hodlá předčasně vypovědět jeho pracovní smlouvu.

Aby však porušení práva být vyslechnut mohlo vést ke zrušení rozhodnutí o vypovězení pracovní smlouvy, je ještě nezbytné, aby řízení při neexistenci tohoto pochybení mohlo vést k jinému výsledku.

V tomto ohledu je rozhodnutí vypovědět předčasně smlouvu smluvního zaměstnance, byť odůvodněné, natolik závažným aktem pro dotčený orgán či agenturu, která jej řádně vybrala a přijala ve značně konkurenčním výběrovém řízení, i pro zaměstnance, který se náhle octne bez zaměstnání a jehož kariéra může být negativně zasažena na několik let. Krom toho, že jde o základní právo dotčeného zaměstnance, za výkon práva užitečně se vyjádřit k plánovanému rozhodnutí o propuštění nese odpovědnost orgán oprávněný k uzavírání pracovních smluv a musí ji nést řádným způsobem. Unijnímu soudu nepřísluší zaujímat stanovisko k tomu, zda existují jiná řešení, která by v jeho případě přicházela do úvahy. Trvat na tom, že by orgán oprávněný k uzavírání pracovních smluv přijal stejné rozhodnutí, i pokud by dotyčného zaměstnance vyslechl, by neznamenalo nic jiného, než zbavit základní právo být vyslechnut zakotvené v čl. 41 odst. 2 písm. a) Listiny základních práv Evropské unie jeho podstaty, protože samotný obsah tohoto práva předpokládá možnost dotčené osoby ovlivnit předmětný rozhodovací proces.

(viz body 108 až 110, 122 až 124 a 129)

Soudní dvůr: rozsudky Foshan Shunde Yongjian Housewares & Hardware v. Rada, C‑141/08 P, EU:C:2009:598, bod 83, a Kamino International Logistics a Datema Hellmann Worldwide Logistics, C‑129/13 a C‑130/13, EU:C:2014:2041, body 39 a 79

Soud pro veřejnou službu: rozsudky CH v. Parlament, F‑129/12, EU:F:2013:203, body 34 a 38; Tzikas v. AFE, F‑120/13, EU:F:2014:197, bod 46, a Wahlström v. Frontex, F‑117/13, EU:F:2014:215, body 28 a 33 a citovaná judikatura
17

V rámci prvního žalobního důvodu žalobce tvrdí, že vedle diplomu o absolvování středoškolského vzdělání se v čl. 82 odst. 2 písm. b) PŘOZ, čl. 2 bodu 1 písm. b) OPU 2004 a čl. 1 bodu 3 písm. c) přílohy I OPU 2011 požaduje pro přístup do funkční skupiny III pouze „odpovídající odborná praxe“ v délce tří let. Požadavek Komise, podle něhož by požadovaná praxe měla být na „úrovni rovnocenné“ úkolům vykonávaným v uvedené funkční skupině, nemá podle žalobce žádný právní základ. Podle žalobce stanoví OPU 2004 a OPU 2011 přísnější požadavky, než je požadavek na „odpovídající praxi v délce tří let“, pouze pro účely zařazování smluvních zaměstnanců do platových tříd. Podle něj se ale jedná o dodatečné podmínky navíc k podmínce odborné praxe, která je stanovena jako minimální podmínka pro přijetí do pracovního poměru.
4

Žalobce, úředník zařazený do platové třídy AD 12, nastoupil do služby v Parlamentu dne 1. července 1983 a od té doby zde zastával různé administrativní pozice. V období od 1. ledna 2004 do května 2008 byl zařazen do právní služby, kde od 1. února 2005 do 30. dubna 2008 působil v oddělení, které se zabývalo nároky podle služebního řádu.
58

Nic to však nemění na skutečnosti, že podle přílohy I hlavy III bodu 19 písm. a) rozhodnutí 2011/292 v případech, kdy bezpečnostní šetření dojde k závěru, že nejsou známy žádné negativní skutečnosti, které by zpochybnily loajalitu, důvěryhodnost a spolehlivost určité osoby, může OOJ nebo OOUPS generálního sekretariátu, pokud jde o zaměstnance, vydat dotyčné osobě osvědčení o bezpečnostní prověrce personálu Unie a oprávnit ji k přístupu k utajovaným informacím Unie až do odpovídajícího stupně utajení a do konkrétně stanoveného data.
29

Žalobkyně má za to, že pokud nelze článek 45 služebního řádu vykládat v tom smyslu, že umožňuje vzít v potaz období služby získané v postavení dočasného zaměstnance při výpočtu dvou let setrvání v platové třídě, která jsou nezbytná pro to, aby osoba připadala v úvahu pro povýšení do vyšší platové třídy, pak je tento článek v rozporu se směrnicí 1990/70 a se zásadou rovného zacházení, která je vyjádřena touto směrnicí, a tudíž by měl být prohlášen za protiprávní.
Právo na obhajobu představuje základní zásadu unijního práva, z které vyplývá, že dotyčnému musí být před vydáním rozhodnutí, které se jej negativně dotýká, umožněno účelně vyjádřit své stanovisko k existenci a relevanci skutečností a okolností, na jejichž základě bylo toto rozhodnutí přijato. Aby porušení práva být vyslechnut mohlo vést ke zrušení napadeného rozhodnutí, je dále nezbytné přezkoumat, zda by řízení bez existence této vady mohlo vést k odlišnému výsledku. Trvat za takovýchto okolností na tom, že příslušný orgán by přijal stejné rozhodnutí, i pokud by dotyčného vyslechl, by neznamenalo nic jiného, než zbavit základní právo být vyslechnut zakotvené v čl. 41 odst. 2 písm. a) Listiny základních práv Evropské unie jeho podstaty, protože samotný obsah tohoto práva předpokládá možnost dotyčného ovlivnit dotčený rozhodovací proces.

(viz body 35, 42 a 44)

Odkazy:

Soudní dvůr: 10. července 1986, Belgie v. Komise, 234/84, bod 27; 5. října 2000, Německo v. Komise, C‑288/96, bod 99; 9. listopadu 2006, Komise v. De Bry, C‑344/05 P, bod 37

Tribunál Evropské unie: 14. září 2011, Marcuccio v. Komise, T‑236/02, bod 115

Soud pro veřejnou službu: 12. prosince 2013, CH v. Parlament, F‑129/12, bod 38
Mít za to, že stížnost podaná dočasným zaměstnancem se stala bezpředmětnou z důvodu rozhodnutí orgánu oprávněného uzavírat pracovní smlouvy nahradit své první rozhodnutí druhým, které má, co se týče ukončení smlouvy dočasného zaměstnance, stejný obsah, by znamenalo přiznat administrativě pravomoc vyžadovat od dotčeného zaměstnance podání tolika stížností, kolik rozhodnutí přijala administrativa k napravení určitých vad, ačkoliv akt nepříznivě zasahující do právního postavení, o který se jedná, jeho předmět a důvod zůstávají přesně ty samé.

(viz bod 23)
(viz bod 43)

Pracovní smlouvu smluvního zaměstnance lze předčasně vypovědět na základě chování dotyčného zaměstnance, jež vedlo ke ztrátě důvěry mezi ním a orgánem oprávněným k uzavírání pracovních smluv. V rámci přezkumu legality rozhodnutí o vypovězení pracovní smlouvy unijní soud ověřuje pouze to, že nedošlo k zjevnému pochybení či zneužití pravomoci.

(viz body 47 a 48)

Článek 12 služebního řádu je zvláštním výrazem povinnosti loajality, která zavazuje úředníka nejen k tomu, aby se zdržel chování, které by mohlo nepříznivě ovlivnit vážnost postavení a respektování orgánu a jeho složek, ale i k tomu, aby jeho chování bylo bez jakýchkoli pochyb takové, aby mezi ním a orgánem existoval vždy vztah důvěry.

Ani v případě pochybení, které může odůvodnit propuštění dočasného zaměstnance z disciplinárního důvodu, nemusí orgán oprávněný k uzavírání pracovních smluv zahájit disciplinární řízení proti tomuto zaměstnanci místo toho, aby využil možnosti jednostranného ukončení smlouvy podle čl. 47 písm. c) pracovního řádu ostatních zaměstnanců. Rozhodnutí, zda vypovědět smlouvu dočasného zaměstnance na základě čl. 47 písm. c) pracovního řádu ostatních zaměstnanců či na základě článků 49 až 50a uvedeného pracovního řádu týkajících se disciplinárního řízení, spadá do široké posuzovací pravomoci administrativy.

(viz bod 54)

Odkazy:

Soud prvního stupně: výše uvedený rozsudek Dejaiffe v. OHIM, bod 38

Tribunál Evropské unie: výše uvedený rozsudek Longinidis v. Cedefop, bod 100 a citovaná judikatura
(viz body 33, 34 a 37)

Představuje-li tedy rozhodnutí o přeložení do sídla opatření, které nepříznivě ovlivňuje dočasného zaměstnance Evropské služby pro vnější vztahy (ESVČ), je povinností této služby podle čl. 41 odst. 2 písm. a) Listiny základních práv Evropské unie před přijetím tohoto rozhodnutí řádně vyslechnout dotčenou osobu. V tomto ohledu je věcí uvedené služby, aby předložila důkaz, že dotčená osoba mohla skutečně uvést své stanovisko k případnému rozhodnutí o okamžitém přeložení do sídla, jakož i k důvodům, které byly podkladem pro toto rozhodnutí.

Z článku 26 služebního řádu, který je použitelný na dočasné zaměstnance na základě článku 11 pracovního řádu ostatních zaměstnanců, nevyplývá, že je administrativa povinna založit do osobního spisu úředníka zprávu ze správního vyšetřování, které proti němu bylo vedeno, poté, co byl s touto zprávou seznámen. Ustanovení upravující správní vyšetřování, jež jsou obsažena v příloze IX služebního řádu nadepsané „Disciplinární řízení“, která je použitelná na dočasné zaměstnance na základě článku 50a uvedeného pracovního řádu, také nestanoví povinnost seznámit dotčenou osobu s celou vyšetřovací zprávou. Na jedné straně totiž v souladu s čl. 1 odst. 3 a čl. 2 odst. 1 přílohy IX služebního řádu může být rozhodnutí o uzavření správního vyšetřování bez dalších opatření vloženo do osobního spisu úředníka na jeho výslovnou žádost. Na druhé straně čl. 2 odst. 2 přílohy IX služebního řádu stanoví, že administrativa uvědomí dotčenou osobu o skončení vyšetřování a seznámí ji pouze se závěry vyšetřovací zprávy. Toto ustanovení rovněž předpokládá, že administrativa dotčenou osobu seznámí, na základě žádosti a s výhradou ochrany oprávněných zájmů třetích stran, se všemi dokumenty, které přímo souvisejí s obviněními, která proti ní byla vznesena.

(viz body 50 a 51)
Nelze v zásadě nic namítat ani proti tomu, že vedoucí oddělení upozorní zaměstnance na skutečnost, že musí vyčerpat zbývající dny své dovolené za kalendářní rok před koncem jeho smlouvy dočasného zaměstnance, jelikož naopak řádné řízení personálu vyžaduje dbát na to, aby spolupracovníci oznámili a využili své dovolené za kalendářní rok tak, aby se zabránilo jejímu převádění do následujících let nebo náhradě za takovou dovolenou, která nebyla vyčerpána ke dni uplynutí platnosti smlouvy.

Pokud jde o vnitřní vyšetřování týkající se údajného psychického obtěžování prováděné podle vnitřních pravidel Evropského parlamentu pro zřízení poradního výboru zabývajícího se stížnostmi na obtěžování a prevencí obtěžování na pracovišti, výbor zabývající se stížnostmi na obtěžování není ve svém postupu vázán striktními pravidly řízení, která by mu ukládala vyslechnout žalobce podruhé, když to nepovažoval za nutné. Jeho úloha je poradní a jeho stanovisko není aktem, který by nepříznivě zasahoval do právního postavení uvedeného účastníka řízení. Mimoto před výborem zabývajícím se stížnostmi na obtěžování se údajná oběť a údajný obtěžovatel nenacházejí ve stejném postavení. Jak uvádí čl. 10 druhý pododstavec uvedených vnitřních pravidel, údajný obtěžovatel musí mít možnost se proti stížnosti podané u výboru bránit. Za těchto podmínek nemůže skutečnost, že výbor zabývající se stížnostmi na obtěžování poskytl údajnému obtěžovateli další příležitost odpovědět na tvrzení vznesená proti němu, prokázat, že výbor porušil právo údajné oběti na obhajobu nebo svou povinnost nestrannosti.

(viz bod 147)
ROZSUDEK SOUDU PRO VEŘEJNOU SLUŽBU EVROPSKÉ UNIE

(první senát)

15. října 2014

Věc F‑86/13

Robert van de Water

v.

Evropský parlament

„Veřejná služba – Práva a povinnosti úředníka – Prohlášení o úmyslu vykonávat profesní činnost po ukončení výkonu funkce – Článek 16 služebního řádu – Slučitelnost s oprávněnými zájmy orgánu – Zákaz“

Předmět: Žaloba podaná na základě článku 270 SFEU, jenž je použitelný na Smlouvu o ESAE na základě jejího článku 106a, kterou se R. van de Water, dočasný zaměstnanec Evropského parlamentu v důchodu, v zásadě domáhá zrušení rozhodnutí Parlamentu ze dne 3. ledna 2013, jímž se mu zakazuje vykonávat funkci poradce předsedy vlády Ukrajiny po dobu dvou let po ukončení výkonu funkce v Evropském parlamentu.

Rozhodnutí: Žaloba se zamítá. Robert van de Water ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené Evropským parlamentem.

Shrnutí

1. Úředníci – Práva a povinnosti – Prohlášení o úmyslu vykonávat profesní činnost po ukončení výkonu funkce – Den podání – Doručení administrativě – Domněnka na základě razítka o registraci nebo o přijetí

(Služební řád, článek 16)

2. Úředníci – Práva a povinnosti – Výkon profesní činnosti po ukončení výkonu funkce – Omezení – Slučitelnost s oprávněnými zájmy orgánu – Prostor pro uvážení administrativy

(Služební řád, článek 16)

1. I když datum registrace nebo datum potvrzení o přijetí takového dokumentu, jako je prohlášení o úmyslu vykonávat profesní činnost po ukončení výkonu funkce, ze strany dotčené administrativy neumožňuje přiřadit tomuto dokumentu s jistotou datum jeho podání, tyto formality při registraci nebo přijetí nicméně představují prostředek, který je součástí řádné administrativní praxe, jenž až do prokázání opaku zakládá domněnku, že zmíněný dokument došel dotčené administrativě v uvedeném datu.

Kromě toho adresátovi dopisu, který nebyl zaslán doporučeně, nepřísluší zjišťovat důvody případného zpoždění při jeho doručování.

(viz body 30 a 31)

Odkazy:

Soudní dvůr: rozsudek Michel v. Parlament, 195/80, EU:C:1981:284, bod 11

Soud pro veřejnou službu: usnesení Schmit v. Komise, F‑3/05, EU:F:2006:31, bod 29

2. Co se týče výkonu pracovní činnosti, výdělečné či nikoliv, do dvou let po odchodu úředníka z činné služby, pravomoc orgánu oprávněného ke jmenování výkon této činnosti úředníkovi zakázat nebo vydat souhlas za určitých podmínek závisí na dvou odlišných podmínkách. Zaprvé na souvislosti mezi navrhovanou činností a činností úředníka v průběhu posledních tří let služby a zadruhé na existenci rizika, že by navrhovaná činnost mohla vést ke konfliktu s oprávněnými zájmy orgánu.

V případě první podmínky ze znění článku 16 služebního řádu vyplývá, že stačí jakýkoliv vztah mezi navrhovanou činností a činností vykonávanou v průběhu posledních tří let před odchodem z činné služby.

Ohledně druhé podmínky stanovené článkem 16 služebního řádu ze samotného znění tohoto ustanovení vyplývá, že existuje-li riziko, že by plánovaná činnost mohla vést ke konfliktu s oprávněnými zájmy orgánu, má tento orgán širokou posuzovací pravomoc.

(viz body 46, 48 a 51)
Smluvní zaměstnanci přijatí do zaměstnání v sídle orgánu na výkon činností odpovídajících funkční skupině I, tedy manuálních nebo podpůrných správně technických činností, mohou být v této souvislosti přijati jen na základě smlouvy smluvního zaměstnance uvedeného v článku 3a pracovního řádu. Je-li smluvní zaměstnanec přijat do zaměstnání v sídle orgánu na výkon činností odpovídajících funkčním skupinám II, III nebo IV, je příslušný orgán povinen nabídnout mu smlouvu smluvního zaměstnance pro pomocné práce, na kterého se vztahuje článek 3b pracovního řádu.

Článek 80 odst. 2 pracovního řádu ostatních zaměstnanců sice nevysvětluje rozdíl mezi podpůrnými správně technickými činnostmi odpovídajícími funkční skupině I a administrativními činnostmi odpovídajícími funkční skupině IV, je však třeba tomu rozumět tak, že s ohledem na požadavky, které musí být splněny pro zařazení do funkční skupiny IV, jakož i na vysoké platové třídy přiznané smluvním zaměstnancům zařazeným do této funkční skupiny jsou administrativní činnosti svěřené těmto zaměstnancům mnohem důležitější, složitější a zodpovědnější než podpůrné správně technické činnosti svěřované smluvním zaměstnancům zařazeným do funkční skupiny I. Kromě toho orgány, instituce a jiné subjekty Unie disponují širokou posuzovací pravomocí při posuzování pracovních činností, které mohou být zařazeny do různých funkčních skupin uvedených v čl. 80 odst. 2 pracovního řádu, včetně skupin I a IV.

(viz bod 61)

Soud pro veřejnou službu: rozsudek ze dne 19. září 2013, Gheysens v. Rada, F‑83/08, EU:F:2013:133, bod 33
Odvolací výbor ustavený Evropskou investiční bankou v oblasti hodnocení zaměstnanců disponuje pravomocí úplného přezkumu, jež mu umožňuje nahradit posouzení obsažené v hodnotícím posudku dotčeného zaměstnance Banky vlastním posouzením, kdežto Soud pro veřejnou službu tuto pravomoc nemá. Pokud by se totiž odvolací výbor neprávem zdržel takového úplného přezkumu, byla by dotyčná osoba zbavena možnosti, aby se věcí zabývala odvolací instance, stanovená interními právními předpisy Banky, což by nepříznivě zasáhlo do jejího právního postavení, takže toto zdržení se musí být možné nechat přezkoumat soudem prvního stupně.

(viz bod 43)

Tribunál Evropské unie: rozsudek ze dne 27. dubna 2012, De Nicola v. EIB, T‑37/10 P, EU:T:2012:205, bod 49
(viz bod 38)

(viz body 54 až 58)

Disciplinární komise však není zbavena své zásadní funkce poradního orgánu a dotčený úředník má základní záruku, neboť uvedený orgán je povinen odůvodnit jakékoli rozhodnutí odchýlit se od stanoviska disciplinární komise, a to i v oblasti posouzení skutkových okolností.

(viz bod 77)

(viz body 95, 99 a 100)

Povýšení je kromě toho svou povahou právním aktem, který nepřipouští odkladnou ani rozvazovací podmínku a ani časové omezení. Mimo jiné ve světle článků 4 a 6 služebního řádu je totiž třeba mít za to, že služební řád neumožňuje dočasné povýšení úředníka nebo zaměstnance, například od 1. ledna daného roku do 1. července následujícího roku.

Pokud je ve vztahu k úředníkovi přijato rozhodnutí, kterým je mu uložena disciplinární sankce ve formě přeřazení do nižší platové třídy, a následně rozhodnutí o povýšení se zpětnou účinností, jsou tato rozhodnutí dvěma odlišnými a nezávislými administrativními akty, které jsou založeny na dvou různých právních základech, jeden na článku 86 a druhý na článku 45 služebního řádu. Obě tato rozhodnutí tedy sledují odlišné a protichůdné cíle. Nikde ve služebním řádu není v tomto ohledu stanoveno, že disciplinární rozhodnutí o přeřazení do nižší platové třídy má automaticky přednost před pozdějším rozhodnutím o povýšení, pokud je osobou, které jsou obě tato rozhodnutí určena, stejný úředník nebo zaměstnanec.

Pokud jde o volbu disciplinární sankce, která má být uložena, orgán oprávněný ke jmenování není podle článku 9 přílohy IX služebního řádu oprávněn uložit dotčenému úředníkovi sankci tak, že mu přímo uloží, že je „zařazen“ do určité platové třídy, avšak je oprávněn jen dočasně nebo s konečnou platností jej přeřadit do nejbližší platové třídy nižší než třída, do které je tento úředník skutečně zařazen v době uložení uvedené sankce.

(viz bod 101)
Účelem povinnosti odůvodnění stanovené v čl. 25 druhém pododstavci služebního řádu je poskytnout dotyčné osobě dostatečné údaje pro posouzení opodstatněnosti aktu nepříznivě zasahujícího do jejího právního postavení a účelnosti podání žaloby k Soudu, a dále umožnit Soudu vykonat přezkum legality aktu. V článku 41 odst. 2 písm. c) Listiny základních práv Evropské unie se mimoto uvádí, že základní právo na řádnou správu zahrnuje zejména „povinnost správních orgánů odůvodňovat svá rozhodnutí“.

Vyjmenování možných důvodů protiprávnosti sporného rozhodnutí v tomto ohledu nikterak administrativě neumožňuje i při vstřícném výkladu stížnosti obeznámit se s námitkami žalobkyně vůči uvedenému rozhodnutí. Vykládat stížnost vstřícně totiž neznamená, že je administrativa povinna představit si nebo spekulovat o tom, na co stěžovatel zamýšlel poukázat, aniž by cokoli dále upřesnil. Z toho plyne, že se žalobkyně nemůže dovolávat pouhého uvedení těchto případných důvodů protiprávnosti sporného rozhodnutí, aby odůvodnila přípustnost žalobního důvodu ve světle pravidla shody.

Vzhledem k tomu, že postup před zahájením soudního řízení má neformální charakter a dotyčné osoby jednají v tomto stadiu zpravidla bez pomoci advokáta, nesmí administrativa vykládat stížnosti restriktivním způsobem, ale musí je naopak posuzovat vstřícně. Mimoto cílem čl. 91 odst. 2 služebního řádu není striktně a definitivně svazovat fázi soudního řízení, pokud žaloba k soudu nemění důvod ani předmět stížnosti. To však nemění nic na tom, že aby mohlo být dosaženo cíle postupu před zahájením soudního řízení upraveného v čl. 91 odst. 2 služebního řádu, musí být orgán oprávněný ke jmenování s to obeznámit se dostatečně přesně s námitkami dotyčných osob vůči napadenému rozhodnutí.

Výklad, podle kterého musí být každý žalobní důvod vycházející z porušení základních práv považován za nepominutelný důvod, a tudíž musí být soudem uplatněn z úřední povinnosti, by mohl žalobci umožnit poprvé před soudem uplatnit důvod přímo se týkající legality aktu nepříznivě zasahujícího do jeho právního postavení, který nijak nesouvisí s důvody uvedenými ve stížnosti. Administrativa by za těchto okolností byla v rámci stížnosti obeznámena pouze s částí výhrad, které jí jsou vytýkány. Vzhledem k tomu, že by tak administrativa nebyla schopna se s dostatečnou přesností seznámit s výhradami nebo požadavky dotyčné osoby, nemohla by se pokusit o smírné řešení sporu.

(viz body 86 a 87)

Tribunál Evropské unie: rozsudek BG v. Evropský veřejný ochránce práv, T‑406/12 P, EU:T:2014:273, bod 34

Soud pro veřejnou službu: rozsudek CR v. Parlament, F‑128/12, EU:F:2014:38
33

V každém případě platí, že žalobního důvodu vycházejícího z neexistence obecných prováděcích ustanovení podle přílohy X služebního řádu by se žalobci mohli platně dovolávat pouze v případě, že by tímto údajným protiprávním jednáním mohli být osobně dotčeni (v tomto smyslu viz stanovisko generálního advokáta Warnera přednesené ve věci Deboeck v. Komise, 90/74, EU:C:1975:109). V této souvislosti je třeba zdůraznit, že hlavním účelem obecných prováděcích opatření je stanovit kritéria, jimiž se budou moci řídit správní orgány při výkonu své diskreční pravomoci, nebo upřesnit působnost ustanovení služebního řádu, která postrádají jasnost a přesnost k tomu, aby se mohla uplatnit způsobem, který by nebyl svévolný (v tomto smyslu viz rozsudky Ianniello v. Komise, T‑308/04, EU:T:2007:347, bod 38, a Behmer v. Parlament, EU:F:2009:103, bod 47). Vzhledem k tomu, že nedostatečná přesnost ustanovení nemůže sama o sobě vést k tomu, aby bylo toto ustanovení uplatňováno svévolným způsobem, mohli by mít žalobci zájem na uplatnění takovéhoto žalobního důvodu, pouze pokud by byli osobně dotčeni okolností, že ESVČ nepřijala obecná prováděcí ustanovení, tj. pokud by v projednávané věci oprávněný orgán uplatnil článek 10 přílohy X služebního řádu na jejich postavení pouze v částečném rozsahu a svévolným způsobem.
23

Agentura Frontex nezpochybňuje skutečnost, že napadené rozhodnutí nepříznivě zasahuje do právního postavení žalobce, ani že dodržování práva na obhajobu v každém řízení vedeném vůči osobě, které může vést k aktu nepříznivě zasahujícímu do jejího právního postavení, je základní zásadou unijního práva, která musí být zajištěna, i když neexistuje žádná právní úprava týkající se dotčeného řízení. Agentura Frontex však uvádí, že pouhá okolnost, že rozhodnutí představuje z procesně právního hlediska akt nepříznivě zasahující do právního postavení dotčené osoby, nestačí k tomu, aby mohla být administrativě uložena povinnost účelně vyslechnout dotčeného zaměstnance před přijetím uvedeného rozhodnutí. Ještě by bylo podle jejího názoru třeba, aby administrativní řízení, ve kterém bylo přijato rozhodnutí nepříznivě zasahující do právního postavení, bylo zahájeno proti dotčené osobě. Tak tomu však není v případě postupu obnovení pracovní smlouvy dočasného zaměstnance, který se uplatňuje podle týchž pravidel a týchž hodnotících kritérií v případě všech dočasných zaměstnanců, jejichž pracovní smlouvy se chýlí ke konci a kteří si skutečně přejí jejich obnovení. Za těchto okolností by bylo rozporuplné tvrdit, že takové řízení bylo vedeno proti dotčenému zaměstnanci.