(viz body 27–30)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 48, 49)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 53, 55, 57, 58)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 74, 75, 170–173)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 75–80, 83, 84, 88)

Rada má při obecném a abstraktním vymezování právních kritérií a podmínek pro přijetí omezujících opatření širokou posuzovací pravomoc. V tomto ohledu kritérium podpory íránské vládě přiznává Radě svou velmi širokou formulací posuzovací pravomoc. Tato pravomoc však není ani mimořádnou, ani svévolnou pravomocí. Zaprvé zásada právní jistoty, která představuje obecnou zásadu unijního práva a která zejména vyžaduje, aby právní pravidla byla jasná a přesná, a jejich účinky byly předvídatelné, zejména pokud mohou vyvolat nepříznivé důsledky pro jednotlivce a podniky, je zajisté použitelná ohledně omezujících opatření, jež se značně dotýkají práv a svobod dotyčných osob a subjektů. Zadruhé kritérium podpory íránské vládě je součástí právního rámce, který je jasně vymezen cíli sledovanými právními předpisy upravujícími omezující opatření přijatá vůči Íránu, a to zejména právního rámce bodu 13 odůvodnění rozhodnutí 2012/35, kterým bylo toto kritérium vloženo do čl. 20 odst. 1 rozhodnutí 2010/413 o omezujících opatřeních vůči Íránu. Jak vyplývá z tohoto bodu 13 odůvodnění rozhodnutí 2012/35, uvedené kritérium se cíleně a selektivně vztahuje na vlastní činnosti dotyčné osoby nebo dotyčného subjektu, které sice jako takové nemají přímou či nepřímou souvislost s šířením jaderných zbraní, avšak mohou napomáhat je podporovat poskytováním zdrojů nebo nástrojů materiálního, finančního nebo logistického charakteru íránské vládě, které jí umožňují provádět činnosti spočívající v šíření jaderných zbraní.

(viz body 78, 91, 92, 195–199)

Vzhledem k prvořadému významu zachování míru a mezinárodní bezpečnosti může Rada, aniž by tím překročila meze své posuzovací pravomoci, dospět k závěru, že zásahy do práva na vlastnictví, které vyplývají z uplatnění kritéria podpory íránské vládě stanoveného bodem 13 odůvodnění rozhodnutí 2012/35, kterým se mění rozhodnutí 2010/413, a čl. 20 odst. 1 rozhodnutí 2010/413 o omezujících opatřeních vůči Íránu, směřující ke zmražení finančních prostředků některých osob a veřejnoprávních subjektů, které takovou podporu poskytují, jsou přiměřené a nezbytné k vyvinutí tlaku na íránskou vládu za účelem donutit ji ukončit její činnosti spočívající v šíření jaderných zbraní. Toto kritérium je tudíž slučitelné se zásadou proporcionality a nepřiznává Radě mimořádně širokou pravomoc.

(viz body 99, 101)

Předchozí přijetí rozhodnutí podle kapitoly 2 hlavy V Smlouvy o EU představuje nezbytnou podmínku k tomu, aby Rada mohla přijmout omezující opatření na základě pravomocí, které jí jsou svěřeny ustanovením čl. 215 odst. 2 SFEU. Toto konstatování však neznamená, že by přijetí rozhodnutí podle kapitoly 2 hlavy V Smlouvy o EU podléhalo procesním požadavkům podle čl. 215 odst. 2 SFEU, a nikoli požadavkům zakotveným samotným článkem 29 SEU. Tento článek opravňuje Radu, aby sama přijala rozhodnutí, která jsou v něm uvedena.

(viz body 105–107)

Viz znění rozhodnutí.

Taková nařízení, jako je nařízení č. 267/2012, kterým se mění rozhodnutí 2010/413 o omezujících opatřeních vůči Íránu, která upravují opatření na základě článku 215 SFEU, mají v oblasti působnosti Smlouvy o FEU provést v rámci společné zahraniční a bezpečnostní politiky (SZBP) rozhodnutí přijatá podle článku 29 SEU. Konkrétně omezující opatření přijatá na základě čl. 23 odst. 2 nařízení č. 267/2012, jejichž cílem je vyvinout tlak na Íránskou islámskou republiku, aby ukončila šíření jaderných zbraní, jsou z důvodu jejich účelu, povahy a předmětu svázána úžeji s prováděním SZBP než s výkonem pravomocí svěřených Unii Smlouvou o FEU.

V rámci Smlouvy o EU přitom z čl. 24 odst. 1 druhého pododstavce SEU ve spojení s článkem 29 SEU a čl. 31 odst. 1 SEU vyplývá, že je obecně úkolem Rady vykonávat rozhodovací pravomoc v oblasti SZBP, a to na základě jednomyslného rozhodování. Je to především Rada, která jedná sama a která rozhoduje o zápisu jména osoby nebo subjektu do přílohy II rozhodnutí 2010/413. Právě tento zápis je přitom v rámci působnosti Smlouvy o FEU proveden prostřednictvím přijetí opatření spočívajícího ve zmrazení finančních prostředků na základě čl. 23 odst. 2 nařízení č. 267/2012.

Vzhledem ke zvláštnostem opatření přijatých na základě čl. 23 odst. 2 nařízení č. 267/2012, nezbytnosti zajistit soulad mezi seznamem obsaženým v příloze II rozhodnutí 2010/413 a seznamem obsaženým v příloze IX uvedeného nařízení, jakož i ke skutečnosti, že Komise nemá přístup k údajům informačních služeb členských států, které se mohou jevit jako nezbytné pro realizaci uvedených opatření, může Rada za těchto okolností oprávněně dospět k závěru, že provedení čl. 23 odst. 2 nařízení č. 267/2012 týkajícího se zmrazení finančních prostředků představuje zvláštní případ ve smyslu čl. 291 odst. 2 SFEU, a tudíž je oprávněna vyhradit si v čl. 46 odst. 2 uvedeného nařízení pravomoc k jeho provedení.

Pokud jde o otázku, zda byla náležitě odůvodněna existence zvláštního případu, odůvodnění toho, že si Rada v čl. 46 odst. 2 nařízení č. 267/2012 vyhradila prováděcí pravomoci, vyplývá z výkladu bodů odůvodnění a ustanovení uvedeného nařízení ve spojení s relevantními ustanoveními Smlouvy o EU a Smlouvy o FEU upravujícími zmrazení finančních prostředků. Požadavky stanovené v čl. 291 odst. 2 SFEU k tomu, aby prováděcí pravomoci mohly být svěřeny Radě, jsou tedy v případě čl. 46 odst. 2 nařízení č. 267/2012 splněny.

(viz body 109–114, 119)