STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

MANUELA CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONY

přednesené dne 21. dubna 2016 ( 1 )

Věc C‑189/15

Istituto di Ricovero e Cura a Carattere Scientifico (IRCCS) – Fondazione Santa Lucia

proti

Cassa conguaglio per il settore elettrico

proti

Ministero dello Sviluppo economico

proti

Ministero dell'Economia e delle Finanze

proti

Autorità per l'energia elettrica e il gas

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Consiglio di Stato (Státní rada) Italské republiky]

„Daně — Zdanění energetických produktů a elektřiny — Pojem ‚snížení daní‘ — Energeticky náročné podniky působící ve výrobním odvětví — Mechanismus snížení všeobecných nákladů energetické sítě — Stejně jako je tomu v jiných členských státech, i v Itál“

1. ii jsou spotřebitelé elektrické energie, ať již fyzické či právnické osoby, povinni nést tzv. „všeobecné náklady energetické sítě“ (dále jen „VNES“), a to v závislosti na své konkrétní spotřebě. Italské právní předpisy, které tyto všeobecné náklady či výdaje upravují, současně také umožňují, aby některé průmyslové podniky, které se vyznačují vysokou spotřebou energie, mohly v této souvislosti odvádět nižší poplatky.

2. Consiglio di Stato (Státní rada, Itálie) musí vyřešit spor, v němž se subjekt, který nepatří mezi podniky spadající do průmyslových odvětví s vysokou spotřebou energie (konkrétně se jedná o subjekt poskytující zdravotnické služby), domáhá toho, aby mu bylo přiznáno stejné zacházení jako posledně jmenovaným podnikům, tj. možnost snížení příspěvku na VNES. Poté, co byl výše uvedený návrh zamítnut ve správním řízení a v soudním řízení v prvním stupni, náleží konečné vyřešení tohoto sporu Consiglio di Stato (Státní rada), která za tímto účelem pokládá předběžnou otázku, jejímž prostřednictvím žádá Soudní dvůr o výklad směrnice 2003/96/ES ( 2 ), konkrétně článků 11 a 17 této směrnice.

3. V tomto řízení o předběžné otázce se bude muset Soudní dvůr zabývat rovněž článkem 1 odst. 2 směrnice 2008/118/ES ( 3 ), v němž je stanoveno, že za určitých podmínek může být harmonizovaná spotřební daň z elektřiny zaváděna současně s dalšími nepřímými daněmi.

4. V daném kontextu, tj. v oblasti zdanění energií, v níž není judikatura Soudního dvora zatím příliš rozsáhlá, vyvstaly v projednávané věci dva dosud nevyřešené právní problémy: a) zda je možné, aby mechanismus rozdělení VNES mezi italské spotřebitele byl pro účely směrnice 2008/118 považován za nepřímou daň, a b) jakou povahu má výhoda, kterou italský stát přiznává některým podnikům s vysokou spotřebou energie a která spočívá ve snížení konečného vyúčtování z tohoto důvodu.

5. Jádrem projednávaného sporu, na nějž se také zaměřím v tomto stanovisku, je určení, zda má povinnost hradit VNES podobu daně či poplatku spadajících do působnosti směrnic 2008/118 a 2003/96, nebo zda se naopak jedná o mechanismus, jehož prostřednictvím jsou v rámci sazeb za elektřinu spotřebitelům ukládány povinné finanční odvody, které však nemají povahu daně či poplatku.

I – Právní rámec

A – Unijní právo

6. Cílem směrnice 2003/96 není harmonizovat spotřební daň z energetických produktů a elektřiny, nýbrž stanovit minimální úrovně zdanění, které jsou členské státy povinny dodržovat celkovými odvody na všech nepřímých daních, které se rozhodly uplatňovat (kromě DPH). Částečnou harmonizaci některých složek harmonizované spotřební daně, která je použitelná i na energetické produkty a elektřinu, zavádí směrnice 2008/118.

7. Článek 4 směrnice 2003/96 stanoví: „1. Úrovně zdanění, které členské státy uplatňují na energetické produkty a elektřinu podle článku 2, nesmí být nižší než minimální úrovně zdanění předepsané touto směrnicí. 2. Pro účely této směrnice se ‚úrovní zdanění‘ rozumí celková výše všech nepřímých daní (s výjimkou DPH), která se vypočítává přímo nebo nepřímo z množství energetických produktů a elektřiny v době jejich propuštění pro domácí spotřebu.“

8. Směrnice 2003/96 povoluje, aby členské státy rozlišovaly zdanění energetických produktů a elektřiny podle toho, zda jsou užívány k obchodním účelům, nebo k soukromé spotřebě. Článek 5 stanoví, že „[č]lenské státy mohou pod finanční kontrolou uplatňovat rozlišené sazby, pokud tyto sazby nejsou nižší než minimální úrovně zdanění předepsané touto směrnicí a pokud jsou slučitelné s právními předpisy Společenství, a to v následujících případech: […] — rozlišuje-li se používání energetických produktů a elektřiny obchodní a neobchodní povahy podle článků 9 a 10.“

9. Podle článku 11 směrnice 2003/96 platí: „1. V této směrnici se ‚obchodním použitím‘ rozumí použití podnikem podle odstavce 2, který provádí nezávisle a v jakémkoli místě dodání zboží nebo služeb, bez ohledu na účel nebo výsledky těchto hospodářských činností. Hospodářské činnosti zahrnují všechny činnosti producentů, obchodníků a poskytovatelů služeb, včetně těžebních a zemědělských činností a činností vykonávaných v rámci svobodných povolání. […] 4. Členské státy mohou omezit oblast působnosti snížené úrovně zdanění na obchodní použití.“

10. Znění článku 17 směrnice 2003/96 je následující: „1. Pokud jsou minimální úrovně zdanění předepsané v této směrnici v průměru dodržovány pro každý podnik, mohou členské státy uplatňovat snížení daní na spotřebu energetických produktů použitých k topení nebo pro účely podle čl. 8 odst. 2 písm. b) a c) a pro elektřinu v následujících případech: a) ve prospěch energeticky náročného podniku. ‚Energeticky náročným podnikem‘ se rozumí podnik podle článku 11, u kterého buď nákupy energetických produktů a elektřiny činí alespoň 3,0 % hodnoty produkce, nebo vnitrostátní splatná daň z energie činí alespoň 0,5 % přidané hodnoty. V rámci této definice může členský stát uplatnit přísnější kritéria, včetně definic hodnoty prodejů, postupů a odvětví. 2. Bez ohledu na čl. 4 odst. 1 mohou členské státy uplatňovat až nulovou úroveň zdanění na energetické produkty a elektřinu podle článku 2, pokud jsou tyto produkty a elektřina používány energeticky náročnými podniky podle odstavce 1 tohoto článku. […] 4. Pro podniky, které využívají možností uvedených v odstavcích 2 a 3, platí dohody, režimy obchodovatelných licencí nebo rovnocenná opatření, jak je uvedeno v odst. 1 písm. b). Tyto dohody, režimy obchodovatelných licencí nebo rovnocenná opatření musí vést k dosahování cílů v oblasti životního prostředí nebo ke zlepšování energetické účinnosti, a to přibližně se stejnými výsledky, jakých by bylo dosaženo při dodržení obvyklých minimálních sazeb Společenství.“

11. Podle článku 1 směrnice 2008/118 platí: „1. Tato směrnice stanoví obecnou úpravu spotřební daně, která se ukládá přímo nebo nepřímo na spotřebu níže uvedeného zboží (dále jen ‚zboží podléhající spotřební dani‘): a) energetické produkty a elektřina, na něž se vztahuje směrnice 2003/96/ES; b) alkohol a alkoholické nápoje, na něž se vztahují směrnice 92/83/EHS a 92/84/EHS; c) tabákové výrobky, na něž se vztahují směrnice 95/59/ES, 92/79/EHS a 92/80/EHS. 2. Členské státy mohou ze zboží podléhajícího spotřební dani vybírat ze zvláštních důvodů další nepřímé daně za předpokladu, že tyto daně splňují pravidla Společenství platná pro spotřební daně nebo pro daň z přidané hodnoty, pokud jde o stanovení základu daně, výpočet daně, vznik daňové povinnosti a kontrolu daně, avšak s výjimkou ustanovení upravujících osvobození od daně. […].“

B – Vnitrostátní právo

12. V italském právním řádu existuje několik postupně přijímaných právních a správních aktů tvořících vzájemně provázaný systém výhod poskytovaných „energeticky náročným podnikům“. Patří mezi ně legislativní nařízení č. 26 ze dne 2. února 2007, kterým se provádí směrnice 2003/96 (attuazione della direttiva 2003/96) ( 4 ), a nařízení s mocí zákona č. 83 (Decreto-legge n.o 83) ze dne 22. června 2012 o naléhavých opatřeních k rozvoji země (misure urgenti per la crescita del Paese; dále jen „nařízení s mocí zákona z roku 2012“) ( 5 ). Konkrétně článek 39 tohoto nařízení stanoví: — v odstavci 1, že „energeticky náročný podnik“ ve smyslu článku 17 směrnice 2003/96 bude definován do 31. prosince 2012 prostřednictvím jedné či několika ministerských vyhlášek; — v odstavci 2, že na tyto podniky se bude vztahovat příznivější „režim sazeb spotřební daně“, jehož cílem je zajistit zachování daňových příjmů a v žádném případě přitom nevytvářet nové či dodatečné náklady na úkor veřejných financí; — v odstavci 3, že výše poplatků, jež musí tyto podniky zaplatit za účelem pokrytí „všeobecných nákladů energetické sítě“, bude upravena v jejich prospěch.

13. Ministerská vyhláška (Decreto Ministeriale) ze dne 5. dubna 2013 o definici energeticky náročných podniků (definizione delle imprese a forte consumo di energia; dále jen „ministerská vyhláška z roku 2013“) ( 6 ) provádí článek 39 nařízení s mocí zákona z roku 2012 a konkrétně její článek 2 obsahuje definici „energeticky náročných podniků“, která je v souladu s článkem 17 směrnice 2003/96 a vychází z podmínek a kritérií souvisejících s minimálními úrovněmi spotřeby a s dopadem nákladu na energii na hodnotu činnosti podniku. Článek 3 stanoví, že před vydáním ministerského pokynu budou upraveny všeobecné náklady energetické sítě. Tato úprava se provede na základě „kritérií sestupnosti podle spotřeby“ elektrické energie. Článek 6 upřesňuje, že vnitrostátní subjekt nazvaný Cassa conguaglio per il settore elettrico (Vyrovnávací fond pro odvětví elektřiny; dále jen „Vyrovnávací fond“) zveřejní každoročně soupis podniků, které jsou největšími spotřebiteli energie.

14. Pokyny, které vydal Ministro dello sviluppo economico dne 24. července 2013 (dále jen „ministerské pokyny z roku 2013“) za účelem provedení čl. 39 odst. 3 nařízení s mocí zákona z roku 2012 a článku 3 ministerské vyhlášky z roku 2013, pověřují Úřad pro elektrickou energii, plyn a vodohospodářství (Autorità per l’Energia Elettrica il Gas e il Settore Idrico; dále jen „AEEG“) úkolem upravit výši poplatků nezbytných k pokrytí „všeobecných nákladů energetické sítě“, přičemž výše uvedené zvýhodnění přiznávají výlučně „energeticky náročným podnikům“ působícím v odvětví průmyslu.

15. V říjnu 2013 vydal AEEG tři rozhodnutí, v nichž se uvádí, že možnost využít daňových výhod je vyhrazena pouze „energeticky náročným podnikům“ působícím v odvětví průmyslu, což znamená, že podniky působící v jiných odvětvích, což je i případ odvolatelky, jsou vyloučeny. Totéž vyloučení vyplývá i z konečných rozhodnutí přijatých Vyrovnávacím fondem.

II – Skutkové okolnosti a řízení před vnitrostátním soudem

16. Istituto di Ricovero e Cura a Carattere Scientifico (IRCCS) – Fondazione Santa Lucia (dále jen „Fondazione Santa Lucia“) je organizace, která poskytuje zdravotnické služby a provádí výzkum v oblasti zdravotnictví. Podle názoru předkládajícího soudu spadá do působnosti pojmu „podnik“, který je uveden v čl. 11 odst. 1 směrnice 2003/96.

17. V roce 2014 zahájila Fondazione Santa Lucia řízení u Tribunale amministrativo regionale (TAR) (regionální správní soud) pro Lombardii, v němž podala návrh na zrušení aktů, jimiž jí italské orgány odepřely přístup k vnitrostátnímu systému výhod pro „energožrouty“ ( 7 ) s odůvodněním, že nepůsobí v odvětví průmyslu.

18. TAR pro Lombardii zamítl rozsudkem č. 1600/2014 výše uvedený návrh z důvodu opožděnosti, aniž se vyjádřil k meritu věci.

19. Rozsudek vydaný v prvním stupni napadla Fondazione Santa Lucia u Consiglio di Stato (Státní rada), přičemž navrhla zrušení tohoto rozsudku v rozsahu, v němž prohlašuje její žalobu za nepřípustnou, a znovu zopakovala ostatní argumenty, které uplatnila již před TAR. Odvolatelka je toho názoru, že systém výhod, který zavedly italské orgány ve prospěch energeticky náročných podniků, je v rozporu se směrnicí 2003/96 a zvláště pak s jejími články 11 a 17.

20. Consiglio di Stato (Státní rada) má za to, že žaloba podaná v prvním stupni byla přípustná a že v tomto ohledu musí být rozsudek vydaný TAR změněn. Co se týče merita věci, pochybnosti nejvyššího italského soudu se netýkají použití ustanovení SFEU v oblasti státních podpor (články 107 a 108), nýbrž otázky, zda je režim, který zvýhodňuje energeticky náročné podniky v souvislosti s jejich příspěvkem na VNES, slučitelný se směrnicí 2003/96.

21. Za těchto okolností Consiglio di Stato (Státní rada) pokládá Soudnímu dvoru Evropské unie dvě níže uvedené předběžné otázky: „1) Spadá vnitrostátní právní úprava (jako je právní úprava dotčená v původním řízení), která zaprvé obsahuje definici ‚energeticky náročného podniku‘ v souladu s definicí uvedenou ve směrnici 2003/96 a zadruhé vyhrazuje tomuto druhu podniků platební pobídky k financování všeobecných nákladů energetické sítě (a nikoli pobídky týkající se zdanění energetických produktů a elektřiny jako takového), do působnosti výše uvedené směrnice? Pokud ano: 2) Brání unijní právo a zejména články 11 a 17 směrnice 2003/96 vnitrostátním právním a správním předpisům (jako jsou předpisy platné v italském právu a popsané v tomto usnesení), které zaprvé zavádějí systém úlev na spotřebu energetických produktů (elektřiny) ‚energeticky náročnými‘ podniky ve smyslu výše uvedeného článku 17 a zadruhé omezují možnost využívat těchto úlev pouze ve prospěch ‚energeticky náročných‘ podniků působících ve výrobním odvětví, čímž vylučují možnost jejich využití podniky působícími v jiných odvětvích výroby?“

22. Poté, co písemná vyjádření předložily Itálie, Komise a Fondazione Santa Lucia, rozhodl Soudní dvůr, že rozhodne bez jednání.

III – Analýza předběžných otázek

A – Úvodní poznámka

23. Dříve než zodpovím obě otázky, jež položila Consiglio di Stato (Státní rada), považuji za nutné zdůraznit, že ani jedna z nich se netýká slučitelnosti italského režimu s unijními právními předpisy týkajícími se státních podpor. Jak jsem ostatně právě zmínil, dokonce i předkládající soud zdůrazňuje, že výše uvedená otázka, kterou sám vyloučil z řízení o předběžné otázce, neskýtá žádný důvod k pochybám.

24. Komise nicméně ve svém písemném vyjádření poukazuje nejprve na existenci dosud neskončeného řízení týkajícího se souladu výše uvedeného režimu s unijním právem v oblasti státních podpor a následně se zabývá úvahami o slučitelnosti tohoto režimu. Z tohoto důvodu se domnívá, že pro případ, že Itálie řádně nesplnila povinnost oznámit Komisi příslušná ustanovení, je namístě připomenout předkládajícímu soudu jeho povinnosti.

25. Vzhledem k tomu, že Consiglio di Stato (Státní rada) nepoložila Soudnímu dvoru žádnou otázku, která by se týkala použití unijních právních předpisů v oblasti státních podpor, byť na ně v předkládacím rozhodnutí upozornila (právě proto, aby v tomto ohledu vyloučila existenci jakýchkoli pochybností), zastávám názor, že není namístě vyhovět návrhu Komise. Podle mého mínění by se měl Soudní dvůr zabývat oběma předběžnými otázkami jen v tom znění, v jakém byly položeny.

B – K první předběžné otázce, týkající se použití směrnice 2003/96 na výhody přiznané energeticky náročným podnikům v souvislosti s mechanismem přispívání na pokrytí VNES

1. Shrnutí předložených vyjádření

26. Consiglio di Stato (Státní rada) se táže, zda takový režim výhod přiznaných „energeticky náročným podnikům“, jako je režim upravený italskými právními předpisy, spadá do působnosti pojmu „snížení daní“, který je uveden v čl. 17 odst. 1 směrnice 2003/96.

27. Účastníci řízení, kteří předložili písemná vyjádření, zastávají různé názory. Podle Fondazione Santa Lucia by měly být výhody přiznané energeticky náročným podnikům považovány za snížení daní ve smyslu čl. 17 odst. 1 směrnice 2003/96, neboť jejich účinky jsou rovnocenné daňovému zvýhodnění.

28. Komise připouští, že v kontextu unijního práva bývá nesnadné rozlišovat mezi přímými a nepřímými daněmi, přesto se však domnívá, že režim výhod přiznaných energeticky náročným podnikům spočívá v poskytování slevy na nepřímé dani (opět ve smyslu unijního práva), kterou bývá v podstatě zatížen konečný spotřebitel elektrické energie.

29. Pro účely objasnění, zda mohou být tyto výhody považovány za snížení daně ve smyslu článku 17 směrnice 2003/96, odkazuje Komise na článek 1 směrnice 2008/118, jehož odstavec 1 zmiňuje harmonizovanou spotřební daň z některých produktů, mimo jiné i z elektřiny. Článek 1 odst. 2 kromě toho stanoví, že členské státy mohou zavádět další daně (ze zboží podléhajícího spotřební dani) určené k plnění zvláštních cílů. Komise má za to, že výhody, jež přiznává Itálie energeticky náročným podnikům, spadají do této kategorie (tj. kategorie nepřímých neharmonizovaných daní) a že legalita těchto výhod musí být posuzována s ohledem na podmínky, jež pro účely jejich zavádění stanoví směrnice 2008/118.

30. Komise ovšem pochybuje, že by mohl být příspěvek na určité položky VNES považován za nepřímou daň, a je toho názoru, že výše uvedené výhody mohou v určitých případech představovat snížení spotřební daně z elektřiny. Je podle ní věcí vnitrostátního soudu, aby určil, na které položky VNES se vztahuje směrnice 2003/96 a její článek 17, a aby je odlišil od ostatních položek, jejichž hrazení by mohlo být považováno za nepřímou daň určenou ke zvláštním účelům a na něž by bylo namístě použít směrnici 2008/118, nikoli však směrnici 2003/96 ani její článek 17.

31. Italská vláda navrhuje zcela opačné řešení než Komise. Zastává názor, že výhody přiznané energeticky náročným podnikům představují cenová opatření, která nespadají do působnosti směrnice 2003/96, a nepředstavují tedy „snížení daní“ ve smyslu článku 17 této směrnice. Snížení daní je zvýhodněním, které má dopad na úroveň zdanění a snižuje daňovou zátěž, kterou musí nést příjemce, což v souvislosti s italskou právní úpravou nenastává.

32. Italská vláda je toho názoru, že rozdělení ( 8 ) VNES mezi uživatele elektrického systému představuje mechanismus, který Itálie v souladu se směrnicí 92/96/ES ( 9 ) používá k financování uvízlých nákladů („stranded costs“, „coûts échoués“), tj. nákladů, jež vznikají v mnoha členských státech Unie při liberalizaci odvětví elektřiny. Podle italských právních předpisů nesou tyto náklady dodavatelé elektřiny, a ty je pak přenášejí na konečné spotřebitele.

33. Dodavatelé elektřiny převádějí získané peněžité částky veřejnoprávnímu orgánu, a sice Vyrovnávacímu fondu, který je posléze přiděluje na jednotlivé cíle obecného zájmu, k jejichž financování je tento režim určen ( 10 ). Italská vláda v souladu se svým vnitrostátním právním řádem tvrdí, že povinnost nést VNES představuje závazný finanční odvod, který však nemá povahu daně či poplatku. Rozhodným důvodem, proč jej nelze považovat za daň, je okolnost, že získané peněžité částky nepřecházejí do státního rozpočtu za účelem financování veřejných potřeb, nýbrž jsou rozdělovány Vyrovnávacím fondem, a to způsobem, který je zákonem určen pro jednotlivé složky, které tento systém tvoří. Cílem není uspokojit veřejnou potřebu, nýbrž vyrovnat určité náklady.

34. Přestože italská vláda připouští, že tento výklad není bez dalšího univerzálně použitelný, má za to, že v unijním právním řádu je používán, neboť Komise uznala, že systém náhrady všeobecných nákladů, který byl zaveden v Itálii, představuje povolenou státní podporu ( 11 ). Nepřímé daně a závazné finanční odvody, mezi něž patří i celkové náklady, jsou ostatně rozlišovány i v bodech 167 a 181 pokynů Komise pro státní podporu v oblasti životního prostředí a energetiky ( 12 ).

35. Italská vláda dále uvádí, že mechanismus rozdělení VNES nespadá do pojmu „spotřební daň“ ve smyslu směrnice 2008/118. Podle jejího názoru lze z posledně jmenované směrnice vyvodit, že spotřební daň představuje nepřímou daň, kterou je zatížena spotřeba zboží již z důvodu jeho vyrobení a kterou lze vymáhat od osoby uvádějící toto zboží na trh, a sice v okamžiku, kdy jej nabídne spotřebitelům. Tato daň musí vždy sledovat obecný cíl a výtěžek z ní nemůže být určen předem vybraným hospodářským subjektům.

2. Posouzení

36. Lze pro účely použití směrnic 2003/96 a 2008/118 považovat rozdělení VNES mezi spotřebitele elektřiny za daň? Pokud by byla odpověď kladná, pak by byla první předběžná otázka vyřešena v tom smyslu, že výhody přiznané energeticky náročným podnikům představují snížení daní (a následně by se zjišťovalo, zda je toto snížení daně slučitelné s článkem 17 směrnice 2003/96). Pokud by naopak byla odpověď záporná, pak by okolnost, že tento odvod nemá povahu daně či poplatku, znamenala, že ani jednotlivé výhody přiznávané některým podnikům nemohou mít povahu snížení daní, a že tudíž nespadají do působnosti směrnic, které upravují nepřímé zdanění elektřiny.

37. Abychom mohli výše uvedený problém vyřešit, musíme nejprve objasnit vzájemné propojení právních ustanovení, jež v souvislosti s těmito daněmi obsahují směrnice 2003/96 a 2008/118 ( 13 ). Východiskem je čl. 1 odst. 1 směrnice 2008/118, v němž je stanoveno, že na energetické produkty a elektřinu se ukládá spotřební daň, která byla zčásti harmonizována směrnicí 2003/96. Tato daň však ve skutečnosti není předmětem projednávané věci, neboť výhody přiznané energeticky náročným podnikům, které zavedl italský stát v rámci právní úpravy týkající se přenesení VNES, nespadají do oblasti harmonizované spotřební daně.

38. Článek 39 nařízení s mocí zákona z roku 2012 zavedl totiž dva druhy opatření, jež mohou být uplatněna ve prospěch energeticky náročných podniků, a sice: a) příznivější „režim sazeb spotřební daně“ (odstavec 2), a b) úprava částek, jež musí být zaplaceny za účelem pokrytí „všeobecných nákladů energetické sítě“, a to rovněž ve prospěch těchto podniků (odstavec 3). Ministerská vyhláška z roku 2013 provedla pouze posledně jmenované opatření a nestanovila ve prospěch energeticky náročných podniků žádnou změnu sazeb spotřební daně z elektřiny ani žádné jiné snížení této daně.

39. Článek 1 odst. 2 směrnice 2008/118 se odchyluje od obecného pravidla, podle něhož jsou přípustné pouze tři druhy harmonizované spotřební daně, neboť přiznává členským státům možnost zavést či zachovat „nepřímé daně“ (tj. další, a tudíž neharmonizované nepřímé daně) z elektřiny, pokud splňují dvě podmínky: — k jejich vybírání musí existovat zvláštní důvody; — tyto daně musí splňovat unijní pravidla platná pro spotřební daně nebo pro DPH, pokud jde o stanovení základu daně, výpočet daně, vznik daňové povinnosti a kontrolu daně. Tato povinnost se nicméně netýká ustanovení upravujících osvobození od daně ( 14 ).

40. Pro účely použití směrnice 2003/96 musí být tedy zohledněny tyto nepřímé daně zaváděné ze zvláštních důvodů (pro větší přehlednost dále jen „NDZD“) spolu s harmonizovanou spotřební daní, neboť čl. 4 odst. 1 výše uvedené směrnice stanoví, že úrovně zdanění, které členské státy uplatňují na elektřinu, nesmí být nižší než minimální úrovně zdanění předepsané touto směrnicí, a odstavec 2 výše uvedeného článku stanoví, že „úrovní zdanění“ se rozumí celková výše všech nepřímých daní (s výjimkou DPH), která se vypočítává přímo nebo nepřímo z množství elektřiny v době jejího propuštění pro domácí spotřebu.

41. Ve prospěch takového výkladu hovoří i bod 10 odůvodnění směrnice 2003/96, podle něhož „[…] by členským státům mělo být povoleno dodržovat minimální úrovně zdanění v rámci Společenství celkovými odvody na všech nepřímých daních, které se členské státy rozhodly uplatňovat (kromě DPH)“. Znamená to tedy, že snížení daní, jež stanoví článek 17 směrnice 2003/96, je přípustné jak u harmonizované spotřební daně z elektřiny, tak i u neharmonizovaných NDZD, jež mohou členské státy uvalit na elektřinu.

42. Jádrem sporu je tedy zjištění, zda má mechanismus rozdělení VNES v obecném slova smyslu povahu daně, a pokud ano, zda by platební povinnost uložená uživatelům energetické sítě mohla pro účely čl. 1 odst. 2 směrnice 2008/118 spadat do kategorie NDZD.

43. Co se týče prvně uvedeného (tj. obecného) hlediska, taková platební povinnost týkající se všeobecných nákladů je v italském právu vykládána jakožto finanční odvod, který nemá povahu daně či poplatku ( 15 ), přičemž podle judikatury italských soudů je vyloučeno, že by se jednalo o daň.

44. Soudní dvůr však v případech, kdy má s ohledem na unijní právo rozhodnout o existenci daně, poplatku, cla nebo dávky, přihlíží k jejich objektivním charakteristikám, aniž bere v úvahu způsob, jakým jsou posuzovány ve vnitrostátním právu ( 16 ). Otázka, zda lze systém rozdělení VNES mezi spotřebitele elektřiny považovat za NDZD ve smyslu čl. 1 odst. 2 směrnice 2008/118, musí být tedy vyřešena z hlediska unijního práva.

45. Definici nepřímé daně nenalezneme ani v unijní právní úpravě, ani v judikatuře Soudního dvora, i když je pravda, že v některých rozsudcích jsou tomuto druhu daně přikládány určité typické vlastnosti, jako například že nejsou uplatňovány na příjmy nebo majetek fyzických či právnických osob (tak jako v případě přímých daní), nýbrž na spotřebu zboží nebo poskytnutí služby ( 17 ), a zpravidla bývají zahrnuty do faktur vystavených spotřebitelům ( 18 ).

46. V rozsudku Kernkraftwerke Lippe-Ems ( 19 ) Soudní dvůr poukázal na čl. 1 odst. 2 směrnice 2008/118, přičemž uvedl, že toto ustanovení má zohledňovat různorodé daňové tradice členských států v této oblasti a časté využívání nepřímých daní pro účely jiné než rozpočtové politiky, a že tedy umožňuje členským státům zavést nad rámec minimální spotřební daně další nepřímé daně sledující zvláštní účel.

47. Článek 1 odst. 2 směrnice 2008/118 zavádí výjimku z obecného pravidla, podle něhož je spotřeba elektřiny zatížena pouze harmonizovanou spotřební daní a DPH, a proto je nutné jej vykládat striktně. Prostor pro uvážení, který byl přiznán členským státům, je kromě toho omezen i okolností, že čl. 1 odst. 2 směrnice 2008/118 stanoví podmínky, jež musí NDZD kumulativně splňovat (tj. existence zvláštních důvodů a splnění základních unijních pravidel platných pro spotřební daně nebo pro DPH) ( 20 ).

48. V souvislosti se „zvláštními důvody“ k vybírání NDZD Soudní dvůr upřesnil, že se v tomto případě musí jednat o jiné než čistě rozpočtové důvody ( 21 ). V rozsudku Transportes Jordi Besora ( 22 ) měl za to, že posílení územní samosprávy prostřednictvím přiznání pravomoci vytvářet daňový příjem představuje čistě rozpočtový důvod, který nemůže sám o sobě představovat zvláštní důvod ( 23 ). K tomu, aby bylo možné zařadit dotčenou daň do kategorie NDZD, musel by příjem z této daně být využit ke snížení sociálních nákladů a nákladů na životní prostředí souvisejících se spotřebou minerálních olejů zdaněných uvedenou daní, takže by mezi využitím příjmů a účelem předmětného zdanění existovala přímá souvislost ( 24 ).

49. Pokud by bylo možné zařadit rozdělení VNES mezi italské spotřebitele do kategorie NDZD, požadavek na existenci zvláštních důvodů by byl splněn, neboť – jak vyplývá z předkládacího rozhodnutí a z vyjádření předloženého italskou vládou – částky vybrané dodavateli elektřiny jsou převáděny Vyrovnávacímu fondu, který je následně přidělí pro účely plnění jednotlivých cílů obecného zájmu stanovených v italských právních předpisech ( 25 ). Každopádně by bylo věcí vnitrostátního soudu, aby posoudil jednotlivé položky mechanismu VNES a ověřil, zda jsou přidělovány pro účely plnění zákonem stanovených cílů a zda nejsou jakožto veřejné příjmy převáděny do státního rozpočtu, aniž by přitom byly určeny ke splnění cíle, kterým bylo odůvodněno vybrání dané částky.

50. Mám naopak za to, že existují pádné důvody k tomu, aby bylo vyloučeno, že italský mechanismus sloužící k financování VNES splňuje druhý požadavek, který by umožnil zahrnout jej do působnosti čl. 1 odst. 2 směrnice 2008/118. Podle této podmínky by se muselo jednat o nepřímou daň, jejíž charakteristiky jsou obdobné ( 26 ) charakteristikám spotřebních daní harmonizovaných Unií nebo charakteristikám DPH ( 27 ).

51. Před rozvedením výše uvedených argumentů je snad ještě vhodné poukázat na některé případy, v nichž se Soudní dvůr zabýval mechanismy podobnými italskému systému, avšak činil tak z hlediska jejich slučitelnosti s ustanoveními týkajícími se státních podpor, což znamenalo, že se nemusel přímo vyjádřit k otázce, zda tyto mechanismy, jimiž jsou VNES přenášeny na spotřebitele, mají povahu daně.

52. V rozsudku Association Vent De Colère! a další ( 28 ) Soudní dvůr uvedl, že mechanismus kompenzace dodatečných nákladů, jenž je financován všemi konečnými spotřebiteli elektřiny v tuzemsku a jenž funguje tím způsobem, že částky vybrané výše uvedeným způsobem jsou rozdělovány v souladu s právními předpisy členského státu veřejným subjektem, který je vyplácí podnikům, jež jsou jejich příjemci, představuje státní zásah nebo zásah za použití státních prostředků ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU.

53. V usnesení Elcogás ( 29 ) Soudní dvůr v témže duchu uvedl, že „v této souvislosti není podstatné, že částky určené ke kompenzaci dodatečných nákladů nepocházejí ze zvláštního navýšení sazby za elektřinu a že podle vnitrostátního práva nespadá předmětný mechanismus financování v úzkém slova smyslu do kategorií daně, daňového odvodu nebo parafiskálního poplatku“ ( 30 ).

54. Soudní dvůr se zabýval rovněž slučitelností dalších sazebních mechanismů užívaných v odvětví elektřiny s unijními ustanoveními týkajícími se státních podpor. V některých případech označil tyto mechanismy za parafiskální poplatky a uplatnil na ně svou judikaturu týkající se zákazu poplatků s rovnocenným účinkem a diskriminačního vnitrostátního zdanění. V rozsudku Alcoa Transformazioni v. Komise ( 31 ) Soudní dvůr obecně a nepříliš jednoznačně zařadil do kategorie parafiskálních poplatků dodatečnou částku, která byla fakturována italským spotřebitelům s cílem poskytnout některým odvětvím s vysokou spotřebou energie v Itálii, zejména pak závodům na výrobu hliníku vlastněným společností Alcoa, preferenční sazby za elektřinu. Takto vybrané parafiskální poplatky byly převáděny Vyrovnávacímu fondu, který společnosti Alcoa přímo refundoval rozdíl mezi sazbou, kterou této společnosti fakturovala společnost ENEL, a preferenční sazbou.

55. Ve věci Régis Network ( 32 ) Soudní dvůr zrušil rozhodnutí Komise, v němž bylo prohlášeno, že státní podpory poskytnuté Francií místním rozhlasovým stanicím, jež byly financovány zavedením parafiskálního poplatku ve prospěch Fondu na podporu rozhlasového vysílání, který měl ve francouzském právním řádu postavení samostatného poplatku, je v souladu s unijním právem. Vyměření, účtování a vybírání tohoto poplatku ve prospěch výše uvedeného fondu náleželo navíc direction générale des impôts (generální ředitelství daňové správy), a to podle týchž právních předpisů a s týmiž zárukami a sankcemi, jaké platí pro DPH.

56. Vzhledem k tomu, že pojmy „poplatky s rovnocenným účinkem“ a „diskriminační vnitrostátní zdanění“ definoval Soudní dvůr široce, mohl je rozšířit na veškeré finanční odvody jednostranně uložené členskými státy bez ohledu na to, zda mají povahu daně ( 33 ). Doporučil bych proto, aby byl postoj ke kvalifikaci parafiskálních poplatků, který Soudní dvůr zaujme v rámci tohoto řízení o předběžné otázce, poněkud jednoznačnější (a pokud možno i striktnější, a to i z pohledu zásad daňového práva), a to alespoň v tom smyslu, aby skutečné daně nebyly postaveny na roveň veřejným finančním odvodům, jež povahu daně nemají.

57. Přestože takovéto upřesnění není naprosto nezbytné v souvislosti s uplatněním právních předpisů týkajících se státních podpor ani v souvislosti se zákazem poplatků s rovnocenným účinkem či diskriminačního vnitrostátního zdanění, domnívám se, že se bez něj nelze obejít v případě, kdy mají být, tak jako v projednávané věci, vykládány směrnice zajišťující harmonizaci v daňové oblasti.

58. Podle mého názoru existují dva zásadní důvody, z nichž lze tvrdit, že platba poměrné části VNES, která je uložena spotřebitelům elektřiny, nevyplývá z povinnosti daňové povahy. První z těchto důvodů se týká povahy zmíněné platby, která odpovídá povaze finančního odvodu, který je sice zaveden italskými právními předpisy, avšak nemá charakter daně či poplatku ( 34 ). I kdybychom připustili, že celkové částky, které jsou výsledkem výše uvedené platby, mohou mít pro účely jejich případného označení za státní podporu povahu státních prostředků, neznamená to, že v důsledku toho nabývají podoby (či povahy) daně.

59. Pro účely projednávané věci (tj. v souvislosti se směrnicemi 2003/96 a 2008/118) nemůže být příspěvek určený k pokrytí VNES považován za daň, neboť struktura tohoto poplatku se nepodobá struktuře typické pro harmonizované spotřební daně nebo pro DPH. Rád bych připomněl, že tato posledně jmenovaná podmínka je nezbytná k tomu, aby mohl být zmíněný poplatek zařazen do kategorie NDZD ve smyslu čl. 1 odst. 2 směrnice 2008/118.

60. Finanční odvody veřejné povahy nejsou na rozdíl od daní zdrojem příjmů, které by byly posléze jakožto součást státních rozpočtů určeny k naplnění veřejných, obecných či zvláštních potřeb, jež musí financovat vnitrostátní orgány. Tento prvek (vytvoření „příjmu pro orgány veřejné moci“) označil Soudní dvůr za typický rys daní ( 35 ).

61. Italská energetická síť (nikoli tedy státní pokladna) vybírá od spotřebitelů elektřiny částky, které mají podle rozhodnutí zákonodárce pokrývat určité náklady, jež vyplývají z chodu této sítě. Veřejný subjekt, který tyto částky spravuje (Vyrovnávací fond), funguje pouze jako určitá schránka určená ke vkladům a náhradám, v níž jsou shromažďovány příjmy, které mají být následně rozděleny způsobem, který je již stanoven italskými právními předpisy. Takto vybrané příjmy nejsou určeny veřejným subjektům, nýbrž určitým podnikům či jiným příjemcům částek odpovídajících nákladům, jež byly vynaloženy v rámci tohoto mechanismu. Částky, které byly vybrány za účelem pokrytí VNES, nepředstavují tedy příjmy, které by byly převáděny do rozpočtu státu nebo některého ze státních orgánů a následně přiděleny na financování konkrétního výdaje ( 36 ). Z právně-technického hlediska mohou být proto jen stěží považovány za daně.

62. Druhým argumentem, který potvrzuje tutéž hypotézu, je okolnost, že do mechanismu rozdělování VNES nijak nezasahují vnitrostátní daňové orgány, které navíc ani nejsou oprávněny uplatňovat v této souvislosti obvyklé výsady veřejných financí. Pokud spotřebitel nezaplatí procentní podíl, který podnik zabývající se uváděním elektřiny na trh zahrne z titulu VNES do vyúčtování za elektřinu (a který je následně převeden Vyrovnávacímu fondu), nezasahují úředníci daňového orgánu, ale případný spor mezi podnikem a spotřebitelem, který by ve výše uvedené souvislosti vznikl, by musely řešit běžné soudy.

63. Finanční odvod takové povahy tedy nemůže být považován za NDZD ve smyslu čl. 1 odst. 2 směrnice 2008/118, pokud není zaštítěn systémem výběru a sankcí, na nějž jsou vázány výsady orgánů daňové správy, které zajišťují účinné vybírání DPH a spotřebních daní, ať již harmonizovaných, či nikoli. Italský mechanismus VNES není vybaven žádným systémem „daňové kontroly“, který by byl srovnatelný se systémem platným pro DPH a harmonizované spotřební daně, což je podle výše uvedeného čl. 1 odst. 2 téže směrnice výslovně požadováno k tomu, aby členské státy mohly zavést nepřímé daně z výrobků podléhajících spotřebním daním, například z elektřiny.

64. S ohledem na výše uvedené mám tedy za to, že: a) mechanismus financování VNES nemůže být považován za NDZD ve smyslu čl. 1 odst. 2 směrnice 2008/118, a b) v důsledku toho takový systém výhod zavedený ve prospěch energeticky náročných podniků, jako je systém stanovený italskými právními předpisy, na něž odkazuje předkládající soud, nespadá do působnosti pojmu „snížení daní“, který je stanoven v čl. 17 odst. 1 směrnice 2003/96. Znamená to tedy, že členský stát je oprávněn se rozhodnout pro zavedení takového systému výhod přiznaných energeticky náročným podnikům, pokud bude slučitelný s unijními právními předpisy v oblasti státních podpor ( 37 ).

65. Kdyby se Soudní dvůr nepřiklonil k mému návrhu a dospěl by k závěru, že mechanismus, který zavedla Itálie za účelem pokrytí VNES, má povahu daně či poplatku, bylo by namístě kvalifikovat jej jako daň zavedenou ze zvláštních důvodů ve smyslu čl. 1 odst. 2 směrnice 2008/118 a použít na něj z tohoto důvodu směrnici 2003/96. V takovém případě by mohly mít energeticky náročné podniky nárok na snížení daní stanovené v článku 17 směrnice 2003/96, neboť podle tohoto ustanovení a samozřejmě v mezích, jež jsou v něm určeny, je namístě snížit daňovou zátěž vyplývající jak z harmonizované spotřební daně z elektřiny, tak i z neharmonizovaných nepřímých daní.

C – K druhé předběžné otázce, týkající se slučitelnosti vnitrostátního režimu snížení daní zvýhodňujícího pouze energeticky náročné podniky působící v odvětví průmyslu se směrnicí 2003/96

66. Navrhl jsem, aby byla první otázka zodpovězena v tom smyslu, že mechanismus určený k pokrytí VNES nespadá do působnosti směrnice 2008/118, z čehož také plyne, že zmíněný mechanismus nespadá ani do působnosti směrnice 2003/96. Pokud by Soudní dvůr tento argument přijal, na druhou otázku položenou Consiglio di Stato (Státní rada) by nebylo vůbec nutné odpovídat.

67. Přesto se však k ní podpůrně vyjádřím pro případ, že by Soudní dvůr uznal, že příspěvek, jímž se italští spotřebitelé elektřiny podílejí na pokrytí VNES, může být považován za jeden z NDZD ve smyslu čl. 1 odst. 2 směrnice 2008/118 a že je na něj tedy použitelná směrnice 2003/96.

68. Bude-li tomu tak, nepředpokládám, že by bylo příliš obtížné tuto druhou otázku zodpovědět. Článek 5 směrnice 2003/96 umožňuje členským státům určit rozdílné sazby daně z elektřiny podle toho, zda je její používání obchodní či neobchodní povahy. Podle čl. 11 odst. 1 se obchodním použitím rozumí použití podnikem, který provádí hospodářské činnosti definované ve druhém pododstavci tohoto ustanovení, tj. „všechny činnosti producentů, obchodníků a poskytovatelů služeb, včetně těžebních a zemědělských činností a činností vykonávaných v rámci svobodných povolání“. Je zcela nepochybné, že používání elektřiny energeticky náročnými podniky, zvýhodněnými italskými právními předpisy, v rámci jejich hospodářských činností má obchodní povahu.

69. Článek 11 odst. 4 směrnice 2003/96 umožňuje členským státům rovněž „omezit oblast působnosti snížené úrovně zdanění na obchodní použití“. Toto ustanovení ponechává tedy členským státům určitou volnost v tom, aby tuto sníženou úroveň zdanění uplatnily pouze na některé výrobní oblasti, nikoli na všechny. Zastávám proto názor, že taková vnitrostátní právní úprava, jako je italská právní úprava, která toto obchodní použití omezuje pouze na odvětví průmyslu, je slučitelná se směrnicí 2003/96.

70. Článek 17 odst. 1 směrnice 2003/96 nadto umožňuje, aby členské státy uplatnily snížení daní na spotřebu elektřiny ve prospěch některých energeticky náročných podniků ( 38 ), a opět jim ponechává určitou volnost v tom, aby uplatnily „přísnější kritéria, včetně definic hodnoty prodejů, postupů a odvětví“.

71. Z výše uvedeného ustanovení směrnice 2003/96 vychází i dotčený italský právní předpis, neboť obsahuje definici energeticky náročného podniku (která je shodná s definicí uvedenou v této směrnici) a současně s ohledem na prostor k uvážení, který přiznává čl. 17 odst. 1, přiznává daňové výhody pouze těm z výše uvedených podniků, které působí v odvětví průmyslu. Směrnice 2003/96 v žádném smyslu nezakazuje, aby byly z daňového zvýhodnění vyloučeny podniky působící v jiných odvětvích (například podniky poskytující zdravotnické služby, mezi něž patří i Fondazione Santa Lucia). Toto vyloučení tudíž nemůže být diskriminační, když při zařazování do obecných kategorií odlišuje určité podniky (působící v odvětví výroby) od jiných v závislosti na předem určených objektivních prvcích, například na tom, že daný podnik vykonává hospodářskou činnost v určité oblasti, která podle mínění zákonodárce vyžaduje zavedení zvláštních opatření.

72. Plně se tedy ztotožňuji se závěrem Consiglio di Stato (Státní rada), podle něhož článek 17 směrnice 2003/96 opravňuje vnitrostátní orgány k tomu, aby se rozhodly pro jednu z následujících možností: a) nepřiznat pobídky žádnému energeticky náročnému podniku; b) přiznat tyto pobídky všem energeticky náročným podnikům, nebo c) přiznat tyto pobídky pouze některým energeticky náročným podnikům působícím v určitých odvětvích, jež konkrétně určí vnitrostátní orgány s ohledem na plnění konkrétních cílů obecného zájmu.

73. Článek 17 směrnice 2003/96 tedy – pokud Soudní dvůr dospěje k závěru, že takový mechanismus, jako je mechanismus zavedený italskou právní úpravou v souvislosti s VNES, představuje NDZD – umožňuje, aby členské státy přiznaly snížení tohoto poplatku ve prospěch energeticky náročných podniků, a sice pouze těch, které působí v odvětví průmyslu.

IV – Závěry

74. S ohledem na výše uvedené úvahy navrhuji, aby Soudní dvůr na předběžné otázky Consiglio di Stato (Státní rada, Itálie) odpověděl následovně: „1) Výhody přiznané ve prospěch některých ‚energeticky náročných‘ podniků, které umožňují snížit jejich příspěvek na všeobecné náklady energetické sítě, nespadají do působnosti pojmu ‚snížení daní‘ stanoveného v čl. 17 odst. 1 směrnice Rady 2003/96/ES ze dne 27. října 2003, kterou se mění struktura rámcových předpisů Společenství o zdanění energetických produktů a elektřiny, neboť mechanismus určený k pokrytí těchto všeobecných nákladů nemůže být považován za nepřímou daň zavedenou ze zvláštních důvodů ve smyslu čl. 1 odst. 2 směrnice Rady 2008/118/ES ze dne 16. prosince 2008 o obecné úpravě spotřebních daní a o zrušení směrnice 92/12/EHS. 2) Pokud by příspěvek určený k pokrytí všeobecných nákladů energetické sítě představoval nepřímou daň zavedenou ze zvláštních důvodů ve smyslu čl. 1 odst. 2 směrnice Rady 2008/118, byly by členské státy v souladu s článkem 17 směrnice 2003/96 oprávněny zavést v této souvislosti snížení daní ve prospěch energeticky náročných podniků působících v odvětví průmyslu.“

( 1 ) – Původní jazyk: španělština.

( 2 ) – Směrnice Rady ze dne 27. října 2003, kterou se mění struktura rámcových předpisů Společenství o zdanění energetických produktů a elektřiny (Úř. věst. L 283, s. 51; Zvl. vyd. 09/01, s. 405).

( 3 ) – Směrnice Rady ze dne 16. prosince 2008 o obecné úpravě spotřebních daní a o zrušení směrnice 92/12/EHS (Úř. věst. L 9, s. 12).

( 4 ) – GURI č. 68 ze dne 22. března 2007.

( 5 ) – GURI č. 147 ze dne 26. června 2012.

( 6 ) – GURI č. 91 ze dne 18. dubna 2013.

( 7 ) – Novotvar „energožrout“, který je uveden v předkládacím rozhodnutí, podle mého mínění velmi dobře vystihuje povahu podniků, které pro výkon své činnosti nezbytně spotřebují značné množství energie.

( 8 ) – V předkládacím rozhodnutí (s. 17/24) Consiglio di Stato (Státní rada) uvádí, že tzv. všeobecné náklady energetické sítě představují náklady, jež jsou podle právních předpisů určeny k podpoře obecných zájmů a které jsou pro quota ukládány uživatelům včetně podniků, a to jejich začleněním do vyúčtování (za elektřinu).

( 9 ) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 19. prosince 1996 o společných pravidlech pro vnitřní trh s elektřinou (uř. věst. L 27, s. 20).

( 10 ) – Jedná se o následující cíle: vyřazování jaderných elektráren z provozu a uzavření jaderného palivového cyklu; výroba energie z obnovitelných zdrojů; financování zvláštních cenových režimů; financování výzkumu a vývoje; bonus na elektřinu pro znevýhodněné zákazníky; výhody ve prospěch energeticky náročných podniků; náhrady poskytované malým elektrárenským podnikům; opatření na podporu energetické účinnosti; náhrady poskytované obcím, v nichž se nacházejí jaderné elektrárny; vyrovnání rozdílů v nákladech na dopravu a na distribuci; a opatření zaměřená na obnovení jakosti poskytovaných služeb.

( 11 ) – Rozhodnutí Komise C(2004) 4333/8 ze dne 1. ledna 2004.

( 12 ) – Úř. věst. 2014, C 200, s. 1.

( 13 ) – V oblasti spotřební daně jsou kombinovány zvláštní směrnice zajišťující harmonizaci základu daně a minimální sazby daně u výrobků, které této spotřební dani podléhají (jako například směrnice 2003/96 pro minerální oleje a elektřinu), s obecnou směrnicí, kterou se zavádí společný režim použitelný na výrobu, držení, pohyb a sledování výrobků podléhajících spotřební dani (směrnice 2008/118). Viz Maitrot de la Motte, A., Droit fiscal de l’Union européenne, Bruylant, Brusel, 2012, s. 386 a násl.; Becker, F; Cazorla, L.M; Martínez-Simancas, J., Los tributos del sector eléctrico, Aranzadi, Pamplona, 2013; Rozas Valdés, J. A., „El modelo español de sistema financiero eléctrico a la luz del derecho comunitario“, Quincena fiscal, 2015, č. 3, s. 55 až 84.

( 14 ) – Podle specializované doktríny není znění tohoto ustanovení dostatečně jasné. Viz například Berlin, D., Politique fiscale, vol. I, Commentaire J. Mégret, Éditions de l’Université de Bruxelles, 2012, s. 561.

( 15 ) – Z tohoto důvodu jsou výhody přiznané energeticky náročným podnikům v souvislosti s VNES uváděny v čl. 39 odst. 3 nařízení s mocí zákona z roku 2012 a v ministerských pokynech z roku 2013 v tom smyslu, že nespadají do snížení daní stanovených v čl. 39 odst. 2 nařízení s mocí zákona z roku 2012, jež by mohl italský stát těmto podnikům přiznat, přičemž však tato snížení daní nebyla nikdy provedena ani uplatněna.

( 16 ) – Rozsudek Test Claimants in the FII Group Litigation (C‑446/04, EU:C:2006:774, bod 107 a citovaná judikatura). Soudní dvůr rovněž uvedl, že ustanovení týkající se osvobození od daně stanovených směrnicí 2003/96 musí být předmětem autonomního výkladu založeného na jejich znění a cílech sledovaných touto směrnicí (rozsudky Systeme Helmholz, C‑79/10, EU:C:2011:797, bod 19), a Jan de Nul (C‑391/05, EU:C:2007:126, body 20 až 23).

( 17 ) – Rozsudek Kernkraftwerke Lippe-Ems (C‑5/14, EU:C:2015:354, bod 56).

( 18 ) – Příspěvek na elektřinu, který zavedl region Brusel-hlavní město, byl prohlášen za nepřímou daň, a to proto, že byl navržen a zaveden s cílem přenést jej na konečného spotřebitele a že jej dodavatelé zahrnují do faktur vystavovaných spotřebitelům, v dané věci unijním orgánům (rozsudek Komise v. Belgie (C‑163/14, EU:C:2016:4, body 39 a 48).

( 19 ) – Věc C‑5/14 (EU:C:2015:354, body 58 a 59), a per analogiam rozsudek Komise v. Francie (C‑434/97, EU:C:2000:98, body 18 a 19).

( 20 ) – Tato základní pravidla se vztahují na stanovení základu daně, výpočet daně, vznik daňové povinnosti a kontrolu daně (vyjma ustanovení upravujících osvobození od daně).

( 21 ) – Viz rozsudky Komise v. Francie (C‑434/97, EU:C:2000:98, bod 19); EKW a Wein & Co. (C‑437/97, EU:C:2000:110, bod 31), a Hermann (C‑491/03, EU:C:2005:157, bod 16).

( 22 ) – Věc C‑82/12 (EU:C:2014:108, body 20 a 21). Viz rovněž rozsudky EKW a Wein & Co. (C‑437/97, EU:C:2000:110, bod 30), a Komise v. Francie (C‑434/97, EU:C:2000:98, bod 26). První z uvedených rozsudků byl vydán ve sporu, jehož předmětem byla sazba daně z maloobchodního prodeje některých minerálních olejů, kterou určovala autonomní společenství v návaznosti na sazbu téže daně určenou státem a jejímž cílem bylo financování určitých pravomocí přenesených na autonomní společenství.

( 23 ) – Rozsudek EKW a Wein & Co (C‑437/97, EU:C:2000:110, bod 33), a Transportes Jordi Besora (C‑82/12, EU:C:2014:108, bod 25).

( 24 ) – Transportes Jordi Besora (C‑82/12, EU:C:2014:108, body 30 až 32), a stanovisko generálního advokáta N. Wahla přednesené v téže věci (C‑82/12, EU:C:2013:694, body 28 až 30).

( 25 ) – Podle italské vlády lze do obecného státního rozpočtu zařadit pouze určitý procentní podíl z položky A2, která je součástí VNES pro elektrický systém, tj. položky vyhrazené pro náklady na vyřazování jaderných elektráren z provozu.

( 26 ) – Není nutné, aby byly totožné, nýbrž postačuje pouhá podobnost, přičemž judikatura Soudního dvora požaduje pouze slučitelnost s obecným systémem zdanění ve smyslu unijního práva. V tomto smyslu rozsudek EKW a Wein & Co (C‑437/97, EU:C:2000:110, bod 47).

( 27 ) – Podle této podmínky je nutné, aby tato daň vykazovala obdobné rysy jako spotřební daně nebo DPH, nikoli však jako obě tyto daně, vzhledem k tomu, že se v obou těchto případech sice jedná o nepřímé daně, ale jejich charakteristiky jsou jasně odlišné. Jak Soudní dvůr uvedl v rozsudku EKW a Wein & Co (C‑437/97, EU:C:2000:110, bod 44), „DPH a spotřební daně mají určité charakteristiky, které jsou vzájemně neslučitelné. Prvně jmenovaná daň je přímo úměrná ceně zboží, které této dani podléhá, zatímco výpočet posledně jmenovaných daní zpravidla vychází z objemu daného výrobku. DPH je navíc vybírána v každé jednotlivé fázi procesu výroby a distribuce (přičemž dříve odvedená daň z předchozího plnění bývá v zásadě odpočitatelná), zatímco povinnost odvést spotřební daň vzniká v okamžiku, kdy jsou výrobky podléhající této dani propuštěny ke spotřebě (aniž existuje výše uvedený mechanismus odpočtu). A konečně DPH má obecnou povahu, zatímco spotřební daní jsou zatíženy jen některé výrobky“.

( 28 ) – Věc C‑262/12 (EU:C:2013:851, body 28 a 37).

( 29 ) – Věc C‑275/13 (EU:C:2014:2314, bod 31). Ve zmíněné věci vyjádřil španělský Tribunal Supremo (Nejvyšší soud) své pochybnosti ohledně státního původu finančních prostředků, jež získala společnost Elcogás, přičemž tyto pochybnosti plynuly z okolnosti, že dotčený mechanismus financování nespadal v úzkém slova smyslu do kategorií daně, daňového odvodu nebo parafiskálního poplatku, nýbrž do kategorie dodatečných nákladů elektrické soustavy.

( 30 ) – Španělský mechanismus, který byl dotčen ve věci Elcogás, je velmi podobný italskému systému VNES, neboť konečná sazba, která byla účtována spotřebitelům elektrické energie a uživatelům přepravních a distribučních sítí, sestávala z jediné položky, která měla společně s cenou energie zajistit jak to, aby věřitelské podniky působící v odvětví elektřiny dostaly zaplaceno za dodání energií a za použití sítí, tak i to, aby byly pokryty „stálé náklady systému“, mezi něž patřil i příspěvek poskytovaný společnosti Elcogás. „Společný fond“ financovaný spotřebiteli elektrické energie a uživateli sítí byl kromě toho následně rozdělován prostřednictvím mechanismu provádění plateb, spravovaného subjektem státní povahy, který vybíral výše uvedené finanční prostředky a poté v souladu se zákonem stanovenými kritérii a bez jakékoli diskreční pravomoci vypočítával a vyplácel částky, jež náležely jednotlivým příjemcům v rámci daného systému (usnesení Elcogás, C‑275/13, EU:C:2014:2314, body 15 a 16). V témže smyslu viz usnesení Alcoa Transformazioni v. Komise (C‑604/14 P, EU:C:2016:54), které bylo vydáno o něco později.

( 31 ) – C‑194/09 P, EU:C:2011:497, bod 14.

( 32 ) – C‑333/07, EU:C:2008:764.

( 33 ) – Viz například stanovisko generálního advokáta P. Mengozziho ve věci Essent Netweerk Noord (C‑206/06, EU:C:2008:33, body 40 až 44), v nichž generální advokát zařazuje mezi parafiskální poplatky (jež mohou spadat do pojmů „poplatky s účinkem rovnocenným clu“ a „vnitrostátní zdanění“) nizozemský příplatek k sazbě, který je přechodně uložen ze spotřeby elektřiny a vybírán provozovateli sítě, kteří jej posléze převádějí na společnost, která je společnou dceřinou společností vnitrostátních výrobců elektřiny. Tato společnost je podle uvedené právní úpravy povinna uchovat část výnosu z tohoto příplatku k pokrytí uvízlých nákladů vzniklých v důsledku investic podniknutých touto společností nebo podniky vyrábějícími elektřinu před otevřením trhu hospodářské soutěži a odvést státu případný přebytek. Podle generálního advokáta P. Mengozziho se sporný příplatek vyznačuje vlastnostmi, které jej odlišují od klasického poplatku (bod 41 zmíněného stanoviska).

( 34 ) – Viz práce autorů Lavilla Rubira, J. J., „Prestaciones patrimoniales públicas no tributarias impuestas a las empresas que operan en el sector eléctrico“, s. 69 až 102; a Gómez-Ferrer Rincón, R., „Las prestaciones patrimoniales de carácter público y naturaleza no tributaria“, s. 31 až 67, in López Ramón, F. (ed.), Las prestaciones patrimoniales públicas no tributarias y la resolución extrajudicial de conflictos, Instituto Nacional de Administración Pública, Madrid, 2015.

( 35 ) – Soudní dvůr v rozsudku Air Transport Association of America a další (C‑366/10, EU:C:2011:864, bod 143) v souvislosti se systémem EU pro obchodování s emisemi uvádí, že „na rozdíl od cla, daně nebo poplatku ze spotřeby paliva systém zavedený směrnicí 2003/87, ve znění směrnice 2008/101, nijak neumožňuje stanovit pomocí předem určeného základu a sazby částku, která má být zaplacena za tunu paliva spotřebovaného na všech letech uskutečněných za kalendářní rok, nehledě na to, že ani není určen k tomu, aby zajišťoval příjem pro orgány veřejné moci“ (zvýraznění provedeno autorem tohoto stanoviska). Z výše uvedeného tvrzení lze a contrario vyvodit, že podle unijního práva je vytvoření veřejného příjmu považováno za podmínku existence daně.

( 36 ) – V rozsudku CIBA (C‑96/08, EU:C:2010:185, bod 23) se Soudní dvůr zabýval příspěvkem na odborné vzdělávání, který musely odvádět společnosti v závislosti na svých mzdových nákladech. Příjmy plynoucí z tohoto příspěvku byly odváděny do složky fondu pro trh práce, která poskytovala podpory zařízením odborného vzdělávání v Maďarsku. Soudní dvůr měl za to, že ani okolnost, že zmíněný příspěvek byl odváděn do fondu mimo centrální rozpočet státu, který byl určen pro konkrétní využití, nemohla vyloučit, že tento příspěvek náleží do oblasti daní. Finanční prostředky získané vybíráním výše uvedeného příspěvku představovaly ve zmíněné věci veřejné příjmy vybrané maďarskými orgány, jejichž jedinou zvláštností bylo to, že byly určeny pro konkrétní položku rozpočtu.

( 37 ) – V souvislosti s energetickými produkty vyloučenými z působnosti směrnice 2003/96 Soudní dvůr uvedl, že členské státy mají pravomoc tyto produkty zdanit, pokud vykonávají svou pravomoc v souladu s unijním právem [rozsudky Fendt Italiana (C‑145/06 a C‑146/06, EU:C:2007:411, body 38 a 41), a X (C‑426/12, EU:C:2014:2247, bod 30)].

( 38 ) – Konkrétně jedná-li se o „podnik podle článku 11, u kterého buď nákupy energetických produktů a elektřiny činí alespoň 3,0 % hodnoty produkce, nebo vnitrostátní splatná daň z energie činí alespoň 0,5 % přidané hodnoty“.