STANOVISKO GENERÁLNÍ ADVOKÁTKY

ELEANOR SHARPSTON

přednesené dne 30. listopadu 2006 ( )

Věc C‑227/04 P

Marie-Luise Lindorfer

proti

Radě Evropské unie

„Kasační opravný prostředek – Úředník Společenství – Převod nároků na starobní důchod –Výpočet dodatečného počtu let služby započitatelných pro důchod –Rovné zacházení“

1. Toto je druhé stanovisko podané v rámci tohoto kasačního opravného prostředku po znovuotevření ústní části řízení a jednání před velkým senátem, jehož cílem je zabývat se několika otázkami vznesenými Soudním dvorem.

2. Generální advokát Jacobs své první stanovisko přednesl dne 27. října 2005. Jak uvedl, případ se týká výpočtu délky odsloužených let započtených v důchodovém systému Společenství M.-L. Lindorfer, úřednici Rady, po převodu nároků na starobní důchod, jež předtím nabyla v rámci vnitrostátního systému. Kromě toho případ vznáší základní otázky týkající se rovného zacházení.

3. Marie-Luise Lindorfer zejména tvrdila, že obecná pravidla Rady, která provádějí čl. 11 odst. 2 přílohy VIII služebního řádu („prováděcí pravidla“), na jejichž základě byl výpočet stanoven, porušují zásadu rovného zacházení tím, že:

– použité pojistně-matematické hodnoty diskriminují (a) na základě pohlaví, poněvadž jsou méně výhodné pro ženy, a (b) na základě věku, protože s rostoucím věkem při přijetí do služebního poměru jsou pravidla pro úředníky stále méně výhodná, a

– použité dvě varianty měnového přepočítávacího vzorce jsou diskriminační vůči úředníkům, kteří přispívali do důchodového systému v členském státě se silnou měnou.

4. Rozsudkem ze dne 18. března 2004( ) Soud prvního stupně její žalobu zamítl.

5. Ohledně dalších prior týkajících se legislativních a procesních okolností odkazuji na body 5 až 36 stanoviska generálního advokáta Jacobse.

6. Navíc je vhodné poznamenat, že dne 29. dubna 2004 – poté, co Soud vydal rozsudek, avšak před tím, než byl podán kasační opravný prostředek – Rada napadená prováděcí pravidla zrušila a nahradila. Kromě jiných změn byly zavedeny nové pojistně-matematické hodnoty, stejné pro muže i ženy. Nadále se však lišily, co se týče věku. Žádný z účastníků řízení na tento vývoj Soudní dvůr ve svých původních písemných vyjádřeních v rámci kasačního opravného prostředku neupozornil.

7. Po pečlivém uvážení generální advokát Jacobs dospěl k závěru, že napadený rozsudek musí být zrušen v rozsahu, v jakém shledal, že se nejedná o zakázanou diskriminaci na základě pohlaví. Navrhl proto, aby Soudní dvůr čl. 10 odst. 3 prováděcích pravidel prohlásil za neplatný v rozsahu, v němž stanoví rozdílné pojistně-matematické hodnoty v závislosti na pohlaví. Měl za to, že ostatní důvody kasačního opravného prostředku by měly být zamítnuty.

8. Došel tedy k závěru, že prováděcí pravidla obsahují protiprávní diskriminaci na základě pohlaví, nikoli však diskriminaci na základě věku.

9. Uznal, že mechanismus výpočtu skutečně obsahuje rozdílný přístup k úředníkům, co se týče věku. Rovněž konstatoval, že M.-L. Lindorfer zjistila některé nedostatky v odůvodnění Soudu ohledně odůvodněnosti tohoto rozdílného zacházení. Podle jeho názoru nicméně M.-L. Lindorfer dostatečně neprokázala, že rozdílné zacházení na základě věku v době přijetí do služebního poměru není opodstatněno skutečností, že převáděné částky zůstanou v rozpočtu Společenství po rozdílná časová období. Generální advokát navíc uvedl, že zákaz diskriminace na základě věku je v právu Společenství méně absolutní a mladšího data nežli zákaz diskriminace na základě pohlaví. Nejkonkrétnější formulační vyjádření zákazu diskriminace na základě věku, včetně zvláště relevantního a výslovného zákazu ve služebním řádu, byla ostatně zavedena teprve po přijetí rozhodnutí napadeného M.-L. Lindorfer( ).

10. Poté, dne 22. listopadu 2005, Soudní dvůr (velký senát) vydal rozsudek Mangold( ). Tento mimo jiné uvedl, že „jediným cílem [směrnice 2000/78( )] je ‚stanovit obecný rámec pro boj s diskriminací na základě náboženského vyznání či víry, zdravotního postižení, věku nebo sexuální orientace‘, přičemž zdrojem samotné zásady zákazu těchto forem diskriminace jsou [...] různé mezinárodně právní instrumenty a ústavní tradice společné členským státům. Zásada nediskriminace na základě věku tedy musí být považována za obecnou zásadu práva Společenství.“( )

11. Dne 1. prosince 2005 rozhodl první senát Soudního dvora, jemuž byl kasační opravný prostředek přidělen, o vrácení věci k znovupřidělení velkému senátu.

12. Dne 26. dubna 2006 velký senát znovu otevřel ústní část řízení, stanovil termín jednání a požádal M.-L. Lindorfer, Radu a Komisi o vyjádření k následujícím bodům( ):

a) použití obecné zásady rovného zacházení v případě, jakým je tento případ, zejména rozsah, v jakém je situace úředníka, jenž byl předtím po určitou dobu účastníkem vnitrostátního důchodového systému a poté byl přijat do služby orgánů Společenství, srovnatelná se situací úředníka, jenž byl do služby Společenství přijat v mladším věku;

b) dosah zákazu diskriminace na základě pohlaví při výpočtu pojistně-matematických hodnot pro převod nároků na starobní důchod nabytých v rámci vnitrostátního důchodového systému do důchodového systému Společenství;

c) dosah zákazu diskriminace na základě věku ve stejném kontextu s ohledem na rozsudek Mangold a

d) rozsah, v jakém „zásada kapitalizace“( ) může odůvodňovat rozdílné zacházení na základě pohlaví nebo věku při převodu nároků na starobní důchod nabytých v rámci vnitrostátního důchodového systému do důchodového systému Společenství, jehož podstatným znakem je zásada solidarity.

13. Účastníci řízení k těmto bodům předložili písemná vyjádření a na jednání konaném dne 28. června 2006 předložili ústní vyjádření.

Posouzení

Úvodní poznámky

14. Generální advokát Jacobs přezkoumal nejen diskriminaci na základě pohlaví a věku, nýbrž i druhy diskriminace, jež podle tvrzení M.-L. Lindorfer vyplývají z účinků obou použitých variant měnového přepočítávacího vzorce( ).

15. K posledně uvedeným aspektům Soudní dvůr nepožadoval další vyjádření a účastníci řízení ani žádná vyjádření neposkytli. Budu tedy vycházet z předpokladu, že tyto aspekty žádnou další analýzu nevyžadují.

16. Generální advokát Jacobs se navíc již zabýval některými aspekty bodů, ohledně nichž Soudní dvůr vyzval k vyjádření. V rozsahu, v němž s ním v těchto aspektech souhlasím, považuji za dostačující pouze odkázat na jeho argumentaci, s výjimkou případů, kdy bude zvláštní důvod pro její zopakování.

17. Dále byly v průběhu jednání projednány některé obecné zásadní otázky týkající se převodu nároků na starobní důchod. Převodní podmínky by například neměly odrazovat od přijímání úředníků s vysokou úrovní odborných znalostí a zkušeností vyžadovanou orgány Společenství( ). Důležitost těchto otázek zcela uznávám, avšak považuji je za záležitosti, kterými by se měl zabývat zákonodárce, a nikoli Soudní dvůr. Nezdají se být právně relevantní ve vztahu k otázce, zda napadený rozsudek obsahuje nesprávná právní posouzení vyžadující zrušení rozsudku.

18. Nakonec připomínám, že M.-L. Lindorfer v žádné fázi nezpochybnila základní důchodová ustanovení (článek 77 a následující) služebního řádu a v rámci kasačního opravného prostředku netvrdí, že Soud pochybil, když zamítl její námitku protiprávnosti čl. 11 odst. 2 přílohy VIII služebního řádu. Její kasační opravný prostředek se omezuje na tvrzení, že se Soud dopustil některých nesprávných právních posouzení, když zamítl její žalobní důvod, podle něhož čl. 10 odst. 3 prováděcích pravidel obsahuje protiprávní diskriminaci. V zásadě je proto přezkoumání Soudním dvorem v řízení o kasačním opravném prostředku omezeno na tyto argumenty, s výjimkou nepominutelných podmínek řízení, které Soudní dvůr musí přezkoumat i bez návrhu.

19. S výhradou těchto poznámek se nyní budu zabývat uvedenými čtyřmi body, ohledně nichž si Soudní dvůr vyžádal další upřesnění.

Použitelnost obecné zásady rovného zacházení

20. Komise si nebyla zcela jista rozsahem otázky vznesené Soudním dvorem v tomto oddílu, a vyjádření zjevně svědčí o rozdílných pochopeních. Podle mého vlastního porozumění se otázka týká obecného požadavku rovného zacházení použitého v situacích dvou úředníků ve služebním poměru ve Společenstvích: jeden z nich do důchodového systému Společenství přispíval výlučně příspěvky z platu vypláceného Společenstvím, zatímco druhý přispěl rovněž převodem nároků na starobní důchod nabytých v rámci vnitrostátního systému. Jak má být zásada rovného zacházení uplatněna v takovém případě?

21. Obecná zásada rovného zacházení, respektive zákazu diskriminace byla opakovaně definována tak, že vyžaduje, aby se srovnatelnými situacemi nebylo zacházeno odlišně a s odlišnými situacemi stejně, není-li takové zacházení objektivně odůvodněno( ).

22. Tato definice předpokládá dvoustupňovou analýzu. Zaprvé, jsou situace srovnatelné, takže vyžadují stejné zacházení, nebo jsou odlišné, takže je s nimi třeba zacházet odlišně? Zadruhé, není-li se situacemi zacházeno v souladu s odpovědí na první otázku, existuje pro tuto odchylku objektivní odůvodnění?

23. Nicméně v praxi může být hranice mezi zjištěním charakteristických znaků znamenajících odlišnost situací a posouzením objektivní odůvodněnosti odlišného zacházení s jinak srovnatelnými situacemi (nebo stejného zacházení s jinak odlišnými situacemi) poněkud mlhavá.

24. Je jasné, že situace nikdy nejsou ve všech ohledech totožné a zjišťování srovnatelnosti, odlišností nebo posuzování odůvodněnosti se musí týkat charakteristických znaků relevantních pro určení povahy nebo podmínek dotyčného zacházení. Protiprávní diskriminace nastane, jestliže dojde k uplatnění kritérií, která nejsou relevantní a jež mají potlačit kritéria relevantní. Proto musí vždy být nejprve zjištěno, která kritéria jsou pro volbu zacházení relevantní, a která nikoli.

25. Představme si( ) dva úředníky Společenství A a B, stejného pohlaví, oba ve věku (například) 40 let a oba zařazené ve stejné platové třídě a stupni. Avšak A právě vstoupil do služby Společenství poté, co 15 letech pracoval a přispíval do vnitrostátního důchodového systému v členském státě. B po stejné období pracoval pro Společenství. Nároky na starobní důchod narostlé úředníku A jsou převedeny do systému Společenství. Z platu B jakožto úředníka Společenství byly 15 let sráženy příspěvky do důchodového systému a nároky na starobní důchod, jež mu narostly z této služby, již jsou součástí systému Společenství. Předpokládejme dále, že v době odchodu obou do starobního důchodu v 60 letech jsou oba zařazeni ve stejné platové třídě a stupni, přičemž oba prošli stejným kariérním postupem a oběma byly v předchozích 20 letech z platu sráženy stejné částky.

26. Jak dalece jsou tyto dvě situace srovnatelné? Jak dalece a v jakém ohledu mohou rozdíly mezi příspěvky úředníka A a B v prvních 15 letech vyžadovat nebo odůvodňovat rozdílné zacházení?

27. K zodpovězení těchto otázek je nutno zkoumat povahu dotyčných příspěvků a jejich vztah k starobním důchodům Společenství, jež A a B budou pobírat.

28. Důchodový systém, vytvořený služebním řádem, v podstatě obsahuje závazek Společenství, a v konečném výsledku i členských států( ), vyplácet úředníkům ve starobním důchodu procentní podíl jejich posledního platu jako uznání za jejich služební poměr ve Společenstvích. Tento podíl se určuje pouze podle délky služby. Celkově lze na tento starobní důchod pohlížet jako na uznání a odměnu jednak úředníkových výkonů v průběhu jeho služby ve Společenstvích (vyjádřených posledním platem), a jednak délky jeho zaměstnání ve Společenstvích (vyjádřené délkou služby). Souběžně však úředník finančně přispívá ve formě srážek z platu. Tyto srážky slouží k částečnému hrazení nákladů důchodového systému( ). Procentní podíl posledního platu každého úředníka, jenž je mu vyplácen jako starobní důchod, je však určován podle délky doby, po kterou jsou prováděny příspěvky ve formě těchto odpočtů, a nikoli podle jejich výše.

29. Možnost převést do systému Společenství nároky na starobní důchod, jež byly předtím nabyty jinde, do tohoto rámce nespadá. Je dobrovolná, nikoli povinná( ). Je-li této možnosti využito, je (budoucí, eventuální) povinnost jedné nebo více vnitrostátních důchodových institucí vůči jednotlivci převedena na jeho nového zaměstnavatele, Evropská společenství, a tímto zaměstnavatelem uznána. Převod povinnosti je uskutečněn převodem kapitálového obnosu do rozpočtu Společenství, což opět slouží k částečnému hrazení nákladů důchodového systému. Výpočet daného obnosu přísluší vnitrostátním systémům. Není upraven ani služebním řádem ani jeho prováděcími ustanoveními, ani není orgány Společenství kontrolován. Podle čl. 11 odst. 2 přílohy VIII služebního řádu je to však tento obnos, jenž je s přihlédnutím k platové třídě, do které byl úředník zařazen při ukončení zkušební doby, převeden na dodatečný počet let služby započitatelných pro důchod.

30. Základem pro výpočet konečného starobního důchodu našich dvou úředníků, A a B, tak v obou případech bude jejich poslední plat. Oba obdrží 40 % tohoto platu na základě 20 let, jež mezi svým 40. a 60. rokem života strávili ve služebním poměru ve Společenstvích. V tomto rozsahu je jejich situace stejná a v tomto rozsahu s nimi bude zacházeno stejně, takže nelze hovořit o diskriminaci.

31. Avšak co se týče jejich nároků na starobní důchod ohledně jejich zaměstnání mezi 25. a 40. rokem života, je s nimi zacházeno různě. Úředník B obdrží dalších 30 % posledního platu za svých prvních 15 let ve služebním poměru ve Společenstvích bez ohledu na výši srážek ze svého platu během tohoto období. Úředník A naproti tomu (pravděpodobně) obdrží rozdílnou procentní sazbu, založenou na kapitálovém obnosu převedeném do systému Společenství, představujícím nároky na starobní důchod narostlé ve stejném období jinde a odrážejícím částku příspěvků za tímto účelem odvedených.

32. Jaké znaky jejich dvou situací jsou v tomto ohledu relevantní pro výpočet příslušné procentní sazby? Jsou tyto znaky srovnatelné?

33. Podle čl. 11 odst. 2 přílohy VIII služebního řádu jsou jedinými relevantními kritérii v případě úředníka A převedená částka a platová třída, do které byl úředník zařazen při ukončení zkušební doby. Co se týče úředníka B, je podle článku 77 služebního řádu jediným relevantním kritériem délka jeho služebního poměru ve Společenstvích. V zásadě nejsou peněžní částka a časové období srovnatelnými veličinami, takže nevyžadují, respektive ani neumožňují, rovné zacházení. Navíc by hledání dalších, srovnatelnějších kritérií, na nichž by se dala založit taková rovnost zacházení, nutně vedlo k tomu, že by nemohla být zohledněna kritéria alespoň jednoho z obou ustanovení služebního řádu, přičemž žádné z nich nebylo tímto kasačním opravným prostředkem zpochybněno.

34. V každém případě tyto jediné dva aspekty, jež by případně mohly být srovnávány, a na něž M.-L. Lindorfer poukázala – totiž délka období přispívání a částka příspěvku do rozpočtu Společenství – nejsou podle mého názoru srovnatelné.

35. Patnáct let, během nichž A přispíval do vnitrostátního systému, nemůže být pro účely starobních důchodů Společenství srovnáváno s prvními patnácti lety, během nichž B přispíval do systému Společenství. V případě úředníka B představují nároky na starobní důchod, jež během tohoto období nabyl, z části uznání příspěvků sražených z platu (byť bez souvislosti k jejich skutečné částce), zejména však uznání jeho služeb vůči Společenstvím. Úředník A vůči Společenstvím žádné služby nevykonal, a ty služby, které nepochybně poskytl jednomu nebo více vnitrostátním zaměstnavatelům, nejsou službami vůči Společenstvím ani na ně nemohou být přeneseny.

36. Ze stejného důvodu také nemohou být dotčené příspěvky srovnávány. Jako protihodnotu za dodatečné nároky na starobní důchod úředníka A Společenství pouze obdrží převedený obnos představující vnitrostátní nároky na starobní důchod. Jako protihodnotu za nároky na starobní důchod úředníka B ohledně prvních 15 let služby Společenství obdržela nejen srážky z platu B (což představuje úsporu pro rozpočet), ale především 15 let jeho služeb. Tyto dvě peněžní částky tudíž nepředstavují srovnatelné veličiny.

37. Jsem tedy názoru, že co se týče uplatnění zásady rovného zacházení, není situace úředníka, který při přijetí do služebního poměru ve Společenstvích do důchodového systému Společenství převádí kapitálový obnos reprezentující jeho nároky na starobní důchod nabyté v rámci vnitrostátního systému, srovnatelná se situací úředníka, jenž byl do služby přijat v mladším věku a přispíval do důchodového systému Společenství jak svými službami vůči Společenství, tak také srážkami z platu.

Diskriminace na základě pohlaví

38. Generální advokát Jacobs se otázkou diskriminace na základě pohlaví zabýval v bodech 41 až 70 svého stanoviska. Jeho argumentace, tak jak jí rozumím, byla v zásadě následující:

– základní zásada rovného zacházení pro muže a ženy, v rozhodné době vyjádřená zejména v čl. 1a odst. 1 služebního řádu, zakazuje jakoukoli diskriminaci na základě pohlaví při zacházení s úředníky Společenství;

– výjimky z této základní zásady musí být výslovně legislativně stanoveny( ). Takové výjimky je třeba vykládat striktně. Nicméně neexistuje žádná výjimka pro zacházení s převody nároků na starobní důchod do důchodového systému Společenství;

– objektivní odůvodnění diskriminace na základě pohlaví je v zásadě přípustné jen v případě nepřímé diskriminace. Diskriminace v probíhajícím řízení je však založena přímo a pouze na pohlaví;

– i kdyby odůvodnění bylo přípustné, nemůže argument uznaný Soudem – podle nějž řádná finanční správa důchodového systému Společenství musí zohledňovat rozdílnou průměrnou délku života mužů a žen – odůvodňovat rozdílné zacházení, pouze co se týče převodů nároků na starobní důchod; řádná správa může být zajištěna použitím průměrné hodnoty pro obě pohlaví, tak jak je tomu u nároků na starobní důchod narostlých v rámci samotného systému Společenství.

39. V podstatě s touto analýzou souhlasím a nevidím žádný důvod k jejímu prohlubování nebo upřesňování. Omezím se tedy na několik poznámek reagujících na prohlášení a vyjádření učiněná v rámci znovuotevřeného řízení.

40. Komise a Rada nejprve polemizují s, podle jejich názoru nesprávným, odkazem generálního advokáta Jacobse na článek 141 ES. Toto ustanovení údajně nelze použít na skutkový stav v rámci tohoto kasačního opravného prostředku. Především článek 141 ES se týká zásady stejné odměny za stejnou práci. Soudní dvůr starobní důchod považoval za formu odložené odměny, jestliže je vyplácen na základě pracovního poměru příjemce u dřívějšího zaměstnavatele. Avšak navýšení starobního důchodu, na něž M.-L. Lindorfer bude mít nárok v důsledku převodu svých nároků na starobní důchod do systému Společenství, nebude placeno na tomto základě. Nelze je tedy pokládat za odloženou odměnu. Co se týče M.-L. Lindorfer, ta trvá na významu článku 141 ES a jeho použitelnosti na převod nároků do důchodového systému Společenství.

41. Co se týče vztahu mezi zaměstnáním M.-L. Lindorfer v Rakousku a navýšením starobního důchodu Společenství, na nějž bude mít nárok při odchodu do starobního důchodu, sdílela bych pohled orgánů Společenství. V zásadě lze její nároky na starobní důchod v Rakousku považovat za odloženou odměnu, dokud není přeměněna na kapitálový obnos a převedena do rozpočtu Společenství. Od tohoto okamžiku již v Rakousku žádná odložená odměna není a převedený obnos nemá souvislost s žádným nárokem na plat, který má vůči Společenství.

42. Podle mého názoru však generální advokát Jacobs, aby dospěl ke svému závěru, na článek 141 ES a povahu starobních důchodů jakožto odložené odměny zvlášť neodkazoval a ani tak činit nemusel. V bodech 41 až 44 svého stanoviska nejdříve poznamenal, že M.-L. Lindorfer na tento článek odkazuje a jaké pro to uvádí důvody. Poté uvedl obecnou zásadu rovného zacházení – jejímž vyjádřením je i článek 141 ES – a její použití na služební řád obecně a na převod nároků na starobní důchod konkrétně. Nakonec zdůraznil výslovný požadavek rovného zacházení bez diskriminace na základě pohlaví uvedený v čl. 1a odst. 1 služebního řádu. Jeho následný rozbor byl založen výlučně na této obecné zásadě a jejím použití na konkrétní okolnosti, a jen jednou je v bodě 61 mimochodem poukázáno na pojem „starobní důchod“ jakožto odloženou odměnu.

43. Podle mého názoru obecná zásada a čl. 1a odst. 1 služebního řádu poskytují více než dostačující odůvodnění pro názor generálního advokáta Jacobse. Výpočet dodatečného počtu let služby započitatelných pro důchod na základě kapitálového obnosu, jenž je převeden do důchodového systému Společenství, se řídí výlučně ustanoveními služebního řádu. V rozhodné době služební řád výslovně vyžadoval rovné zacházení bez diskriminace na základě pohlaví. Důrazné trvání M.‑L. Lindorfer na článku 141 ES není podle mého názoru ani nutné, ani relevantní.

44. Zadruhé Komise kritizuje, že generální advokát Jacobs svou analýzu omezil na specifickou situaci služebního řádu a důchodového systému Společenství. Bylo-li by použití pojistně-matematických hodnot rozdílných podle pohlaví v této souvislosti vyloučeno, pak by podle názoru Komise bylo vyloučeno i v jiných souvislostech, jako např. u životního pojištění.

45. Tyto pochybnosti nepovažuji za podstatné pro rozhodnutí o projednávaném kasačním opravném prostředku.

46. Netvrdím, že zákonodárce Společenství nikdy nemůže stanovit odůvodněné odchylky z požadavku rovného zacházení, aby např. připustil použití odlišných pojistně-matematických tabulek. Učinil tak například, co se týče dávkově definovaných důchodových systémů financovaných kapitalizací( ). Patrně tak může učinit i v jiných příslušných oblastech, např. v oblasti životního pojištění( ). Otázka zpochybnění takové legislativní odchylky v projednávaném případě nevyvstává( ). Služební řád žádnou takovou odchylku neobsahuje. Proto zůstává obecná zásada, jak výslovně vyplývá z čl. 1a odst. 1 služebního řádu, jednoznačně a přímo použitelná na taková prováděcí pravidla, jako jsou prováděcí pravidla v projednávané věci.

47. Zatřetí se názor generálního advokáta Jacobse zdá být potvrzen zavedením „pohlavně neutrálních“ pojistně-matematických tabulek v roce 2004, kterým bylo zacházení s převody nároků na starobní důchod – pokud jde o kritérium pohlaví – uvedeno do souladu se zacházením s nároky nabytými v rámci systému Společenství.

48. Jestliže před rokem 2004 mohl být rozdíl v průměrné délce života mužů a žen objektivním faktorem odůvodňujícím potlačení jednotného zacházení, pak se zdá nepravděpodobné, že by tomu tak již nebylo v roce 2004, ledaže by se průměrná délka života mužů a žen přiblížila. Nikdo netvrdí, že tomu tak bylo.

49. Přesvědčivé není ani vyjádření Rady a Komise, že ačkoli „pohlavně neutrální“ hodnoty byly zavedeny na podporu větší rovnoprávnosti úředníků mužů a žen, jednalo se o legislativní rozhodnutí odůvodněné nikoli právní povinností, nýbrž povinností morální a že neznamená, že dřívější tabulky, jež rozlišovaly na základě pohlaví, představovaly diskriminaci.

50. Jestliže úředníci mají „nárok na rovné zacházení bez přímé, či nepřímé diskriminace na základě [...] pohlaví“( ), je vše, co zásadě rovného zacházení neodpovídá, nevhodné. Skutečnost, že mohou být použity jednotné hodnoty vyjadřující plnou rovnost zacházení podle mého názoru přesvědčivě ukazuje, že dřívější pravidla skutečně uvedený nárok na rovné zacházení porušovala.

Diskriminace na základě věku s ohledem na rozsudek Mangold

51. Svou analýzu otázky diskriminace na základě věku generální advokát Jacobs založil na třech hlavních hlediscích( ). V zásadě zastával názor, že:

– některé faktory, jež Soud uznal jako odůvodňující rozdílné zacházení s převody nároků na starobní důchod v závislosti na věku dotyčného úředníka, nejsou pro takové zacházení relevantní; jiné nemohly odůvodňovat rozdílné zacházení pouze pro převody, jestliže žádné takové rozdílné zacházení nebylo u nároků na starobní důchod nabytých v rámci samotného systému Společenství;

– nebylo však dostatečně prokázáno, že rozdílné zacházení nemůže být odůvodněno tím, že kapitálový obnos převedený do rozpočtu Společenství může být považován za obnos ponechaný v rozpočtu až do odchodu úředníka do starobního důchodu, a tedy po rozdílné časové období v závislosti na věku každého úředníka v okamžiku převodu;

– dále by zákaz diskriminace na základě věku měl být ze své povahy a kvůli svému historickému vývoji vykládán a uplatňován méně přísně než zákaz diskriminace na základě pohlaví.

52. Formulací své otázky Soudní dvůr vyvolal debatu především ohledně posledního ze tří uvedených hledisek. V rozsudku Mangold Soudní dvůr stanovil, že „zásada nediskriminace na základě věku musí být považována za obecnou zásadu práva Společenství“ odvozenou ze společných ústavních tradic a mezinárodně právních instrumentů. To by mohlo naznačovat, že tento zákaz má delší tradici a je zakotven hlouběji, nežli se generální advokát Jacobs domníval. Pokud by tomu tak bylo, měl by tento zákaz možná být vykládán a uplatňován stejně přísně jako zákaz diskriminace na základě pohlaví.

53. Nejsem však přesvědčen, že je rozsudek Mangold v nějakém důležitém ohledu pro analýzu projednávaného případu podstatný.

54. Ve svém stanovisku k této věci generální advokát Tizzano při zkoumání otázek vznesených vnitrostátním soudem týkajících se výkladu směrnice 2000/78 připomněl, „že již před přijetím směrnice 2000/78 a v ní obsažených specifických ustanovení byla Soudním dvorem uznána existence obecné zásady rovnosti, která zavazuje členské státy ‚při provádění právní úpravy Společenství‘, a kterou tudíž může Soudní dvůr použít pro posouzení vnitrostátních právních úprav, které ‚spada[jí] do rozsahu působnosti práva Společenství‘ “( ). Poukázal na to, že požadavky obecné zásady rovnosti( ) a specifický požadavek směrnice jsou „v podstatě shodné“, a navrhl proto, aby „odkaz na zásadu rovnosti, kterou uvádí, i když mimochodem, i předkládající soud, by byl možná vhodnější, protože právě jako obecná zásada Společenství, jejíž závaznost je jasná a bezpodmínečná, působí tato zásada své účinky vůči všem společníkům, a na rozdíl od směrnice by se jí tudíž mohl dovolávat přímo W. Mangold proti R. Helmovi, a [vnitrostátní soud] by ji tak mohl uplatnit ve sporu v původním řízení.“( )

55. Ve svém rozsudku Soudní dvůr zdůraznil, že zdrojem samotné zásady zákazu těchto forem diskriminace uvedených v článku 1 směrnice 2000/78 jsou různé mezinárodně právní instrumenty a ústavní tradice společné členským státům( ). Bezpochyby se tu jedná o odkaz na obecnou zásadu rovnosti. Specifický zákaz diskriminace na základě věku je jak ve vnitrostátním, tak i mezinárodním kontextu příliš nový a rozdílně formulovaný na to, aby vyhovoval tomuto popisu( ). Právo na rovnost před zákonem, jež je koneckonců zdrojem tohoto zákazu, je však pro právní systémy členských států stěžejní( ).

56. Je proto logické rozumět bodu 74 rozsudku a preambuli směrnice 2000/78 tak, že zákaz diskriminace na základě věku, stejně jako jiných diskriminací na specifickém základě, představuje „konkrétní výraz obecné zásady rovnosti“, která „je součástí základů Společenství“( ).

57. Je pravda, že je v bodech 74 až 78 rozsudku střídavě odkazováno na obecnou zásadu rovného zacházení a zákaz diskriminace na základě věku. V rozsahu, v němž bod 75 může být chápán tak, že identifikuje dosud neznámou základní zásadu práva Společenství („zákaz diskriminace na základě věku“), vznikly v akademických kruzích obavy( ). Obsáhleji snad bude tato otázka a její důsledky vysvětlena ve věci Palacios de la Villa( ), v níž členské státy měly příležitost předložit vyjádření.

58. Za současného stavu věcí navrhuji rozsudek Mangold vykládat tak, že v právu Společenství nebyl žádný zvláštní, již dříve existující zákaz diskriminace na základě věku, nýbrž spíše, že diskriminace na základě věku byla vždy vyloučena obecnou zásadou rovnosti, a směrnice 2000/78 zavedla zvláštní, podrobný rámec pro zacházení s touto diskriminací (jakož i s některými jinými specifickými druhy diskriminace). Takový výklad se zdá být v souladu s výrokem v bodě 76 rozsudku, že „dodržování obecné zásady rovného zacházení, zvláště na základě věku, jako takové [nemůže být] závislé na uplynutí lhůty poskytnuté členským státům k provedení směrnice, jež má stanovit obecný rámec pro boj s diskriminací na základě věku“.

59. V každém případě zákazy specifických druhů diskriminace bezpochyby rovněž spadají pod obecné pravidlo ukládající, aby se srovnatelnými situacemi nebylo zacházeno odlišně a s odlišnými situacemi stejně, není-li takové zacházení objektivně odůvodněno.

60. Jaké změny to přináší pro analýzu případu, jestliže je zkoumán s ohledem na specifický zákaz diskriminace na základě věku, a nikoli na obecnou zásadu rovnosti?

61. Jeden rozdíl spočívá v tom, že v obecném případě je nejdříve nutno stanovit, které charakteristické znaky – společné nebo jiné – jsou pro volbu dotčeného zacházení relevantní, zatímco specifický zákaz již naznačuje, že jeden konkrétní charakteristický znak (v tomto případě věk) je v zásadě považován za irelevantní.

62. Další rozdíl spočívá v tom, že všechny specifické zákazy v právu Společenství, v rozdílné míře, jsou jednoznačně upraveny ustanoveními Smlouvy nebo sekundárním právem, takže lze pravidla formulovat s ohledem na určitá jednání (jako je pozitivní akce), na něž se zákaz nevztahuje, přípustná odůvodnění a důkazní břemeno v případě uplatnění odůvodnění. Tam, kde lze použít jen obecné zásady, je samozřejmě nadále možné objektivní odůvodnění, avšak kromě vodítka, jež případně nabízí judikatura Soudního dvora, neexistují žádná zvláštní doplňující pravidla.

63. Jaké závěry z těchto úvah vyplývají pro hodnocení způsobu, jakým Soud přezkoumal tvrzení M.-L. Lindorfer týkající se diskriminace na základě věku?

64. Zaprvé Soud tím, že přezkoumal několik odůvodnění pro rozdílné zacházení v důsledku použitých pojistně-matematických hodnot, konkludentně uznal, že odůvodnění je nezbytné a že kritérium věku pro výpočet dodatečného počtu let služby započitatelných pro důchod M.-L. Lindorfer samo o sobě není relevantní. Tento přístup je správný bez ohledu na to, zda je použit specifický zákaz diskriminace na základě věku nebo obecný zákaz diskriminace. Potud je tedy nepodstatné, je-li rozsudek Mangold vykládán tak, že se jedná o uplatnění obecné zásady rovnosti anebo že je jím stanoven specifický zákaz diskriminace na základě věku.

65. Zadruhé je zcela jasné, že v době přijetí napadeného rozhodnutí ve věci M.‑L. Lindorfer ( ) neexistovala žádná platná ustanovení práva Společenství, ať již ve služebním řádu, nebo v jiné oblasti, která by upravovala specifický zákaz diskriminace na základě věku. Článek 13 ES nemá přímý účinek, nýbrž pouze zmocňuje Radu k přijetí vhodných opatření k boji proti takové diskriminaci; taková opatření byla přijata teprve zhruba tři týdny po přijetí napadeného rozhodnutí v podobě směrnice 2000/78. Teprve v roce 2004 byl do služebního řádu včleněn specifický zákaz.

66. Při posuzování odůvodněnosti rozdílného zacházení v důsledku použitých pojistně-matematických hodnot, jež v případě M.-L. Lindorfer byly rozdílné podle věku, nemusel tedy Soud zkoumat žádná specifická kritéria, jako např. kritéria uvedená v čl. 6 směrnice 2000/78 nebo v čl. 1d odst. 6 služebního řádu v současném znění( ). Ale i kdyby to Soud musel učinit, nelze se podle mého názoru domnívat, že by odůvodnění uznaná soudem byla v rozporu s tamtéž uvedenými kritérii, formulovanými spíše široce a volně.

67. Vzhledem k předchozím poznámkám a aniž bych předjímala jakýkoli budoucí vývoj při zacházení s diskriminací na základě věku v právu Společenství vcelku souhlasím s obecnými úvahami generálního advokáta Jacobse v bodě 83 a následujících jeho stanoviska. V zásadě zastává názor, že není přiměřené – popř. ani možné – uplatňovat zákaz diskriminace na základě věku v projednávaném případě stejně přísně jako zákaz diskriminace na základě pohlaví. Nicméně přesto nesouhlasil se třemi ze čtyř odůvodnění uznaných Soudem. K tomu bych chtěla učinit jen několik krátkých poznámek.

68. Generální advokát Jacobs odůvodnění uznaná Soudem rozdělil následovně ( ): (i) pravděpodobné časové období, po které se převedený kapitál bude nacházet v rozpočtu Společenství; (ii) předpokládaný vývoj profesní kariéry daného úředníka; (iii) pravděpodobnost, že mu tyto dotčené dávky budou vyplaceny a (iv) pravděpodobné období, po které takové platby budou prováděny.

69. Co se týče bodu (i), neuznal odůvodnění bez výhrad ( ), avšak měl za to, že přísluší M.-L. Lindorfer, aby vyvrátila platnost tohoto odůvodnění. V bodě 82 svého stanoviska uvedl: „Ačkoli je snad možné zpochybnit odůvodnění Soudu podrobnější finanční analýzou, nedomnívám se, že lze říci, že M.-L. Lindorfer tak učinila.“ S tímto názorem souhlasím a mám za to, že M.-L. Lindorfer ve znovuotevřeném řízení nepředložila žádné doplňující zdůvodnění ani doplňující důkaz.

70. Co se týče bodu (ii), plně souhlasím s analýzou generálního advokáta Jacobse v bodě 79 jeho stanoviska. Doplnila bych, že v praxi uvnitř jednotlivých kategorií služebního řádu ve znění platném před rokem 2004 končily kariéry většiny úředníků přibližně ve stejné platové třídě a rozdíly v tomto ohledu byly dány faktory nesouvisejícími s věkem při přijetí do služebního poměru.

71. Co se týče bodu (iii), rovněž souhlasím s analýzou v bodě 78. Ačkoli je očekávaná průměrná délka života skupiny mladších osob kratší nežli skupiny starších osob (jelikož někteří zemřou dříve, než dosáhnou věku starší skupiny), platí tato skutečnost stejnou měrou jak pro úředníky, kteří již ve službě Společenství jsou, tak pro úředníky, kteří do této služby vstupují. S úředníky v aktivní službě není zacházeno rozdílně (odpracované roky ve služebním poměru ve Společenstvích nejsou s rostoucím věkem úředníka přepočítávány na postupně se zmenšující procentní podíl posledního platu). Napadený rozsudek neobsahuje žádné vysvětlení, proč je za těchto okolnosti nezbytné u převodů do důchodového systému Společenství rozlišovat podle věku.

72. Konečně mám za to, že co se týče bodu (iv), bylo snad záměrem Soudu poukázat pouze na rozdílné zacházení na základě pohlaví. Každopádně se zdá, že nijak nesouvisí s věkem úředníka při přijetí do služebního poměru. Navzdory rozdílné očekávané průměrné délce života mladší a starší skupiny, na kterou jsem poukázala v předchozím bodě, souvisí časové období, po které bude starobní důchod vyplácen, výlučně s očekávanou průměrnou délkou života v určitém věku odchodu do starobního důchodu, přičemž v tomto okamžiku veškeré rozdíly ohledně očekávané průměrné délky života v době přijetí do služby nutně odpadají.

Možné odůvodnění použitím „zásady kapitalizace“

73. Jak jsem zmínila výše, body předložené účastníkům řízení byly formulovány ve francouzštině a samozřejmě ve francouzštině, jakožto jednacím jazyce této věci, projednány.

74. Obecné významy francouzského slova „capitalisation“ jsou (i) přeměna úroků nebo zisku na kapitál, (ii) určení hodnoty investičního majetku ve vztahu k zisku, který vytváří nebo (iii) akumulace kapitálu( ).

75. Existuje však i zvláštní význam v oblasti starobních důchodů, kde „régimes par capitalisation“ (v angličtině „funded schemes“, tedy kapitalizační systémy) stojí v protikladu k „régimes par répartition“ (v angličtině „unfunded“ nebo „pay-as-you-go“, tedy nekapitalizační systémy nebo systémy fungující na základě průběžného financování).

76. V dříve jmenovaném systému jsou příspěvky placeny budoucími příjemci nebo jejich jménem do fondu, zpravidla založeného s cílem poskytovat v budoucnu dostatečné prostředky k financování budoucích starobních důchodů. Každá profesně aktivní generace tak skutečně platí na své starobní důchody. V důsledku toho obecně v každém okamžiku lze nároku určitého účastníka přiřadit určitý kapitálový obnos.

77. Ve druhém jmenovaném systému slouží naopak příspěvky placené nynějšími profesně aktivními účastníky nebo jejich jménem k financování starobních důchodů osob, které jsou nyní ve starobním důchodu. Každá generace platí na starobní důchody starší generace (systém je tak založen na solidaritě), a neexistují žádné kapitálové obnosy, které by odpovídaly budoucímu nároku nynějšího přispěvatele.

78. Důchodový systém Společenství je svou základní strukturou, podle níž jsou starobní důchody placeny na základě služebního poměru ve Společenstvích, zjevně bližší druhému z uvedených důchodových systémů. Aktivní úředníci se vzdávají části svých platů, jež je použita na placení starobních důchodů bývalým úředníkům. Co se však týče převodů do systému, systém se zvlášť nepodobá žádnému z obou uvedených druhů důchodových systémů. Dochází pouze k jednorázové kapitálové platbě, neexistuje však žádný fond.

79. Zdroje těchto převodů mohou pocházet z kapitalizačních systémů (régimes par capitalisation) nebo systémů fungujících na základě průběžného financování, jejichž podstatným znakem je zásada solidarity( ). V prvně jmenovaném případě je pravděpodobně možno obnos, který má být převeden, v původním fondu zjistit; ve druhém jmenovaném případě musí být stanoven pomocí „kapitalizace“ (v obecném významu přepočtu na kapitálový obnos) budoucích nároků na starobní důchod narostlých dotyčnému jednotlivci.

80. Otázka vznesená Soudním dvorem je, zda „zásada kapitalizace“ může v nějakém rozsahu odůvodňovat rozdílné zacházení na základě pohlaví nebo věku při převodu nároků na starobní důchod nabytých v rámci vnitrostátního důchodového systému do důchodového systému Společenství, jehož podstatným znakem je zásada solidarity.

81. Podle mého názoru není možné žádné odůvodnění tohoto druhu bez ohledu na to, jaký koncept „kapitalizace“ použijeme.

82. Z hlediska systému Společenství je nepodstatné, zda vnitrostátní systém, z něhož převod pochází, je systémem kapitalizačním nebo systémem fungujícím na základě průběžného financování – zda převedený obnos je již zjistitelný jakožto „vlastnictví“ úředníka, nebo zda musí být vnitrostátním systémem „kapitalizován“ na základě jeho dosavadních příspěvků nebo budoucích nároků. V obou případech je do rozpočtu Společenství zaplacen peněžní obnos. Způsob, jakým se k obnosu dospělo, nepodléhá kontrole nebo přezkumu orgány Společenství. Otázka spíše zní, jak je s tímto obnosem zacházeno uvnitř systému Společenství.

83. V tomto ohledu musí být zásada rovného zacházení zachována tím, že se srovnatelnými situacemi musí být zacházeno stejně a s rozdílnými situacemi v souladu s rozdíly, jež mezi nimi existují. Jsou-li převedeny totožné obnosy, má s nimi být v zásadě zacházeno stejně.

84. Skutečnost, že je převáděn kapitálový obnos (na rozdíl od převzetí budoucí, eventuální, trvalé povinnosti – na niž musí být v systému Společenství přeměněn) nemůže odůvodňovat rozdílné zacházení na základě pohlaví nebo věku. Rozdíl mezi takovým kapitálovým obnosem a takovou povinností nijak nesouvisí s rozlišováním na základě pohlaví nebo věku.

85. Podle mého názoru na tom nic nemůže změnit ani případné rozdílné zacházení podle pohlaví nebo věku při předchozím určení obnosu převedené částky v rámci vnitrostátního systému, tj. při kapitalizaci. Ale i v opačném případě by jakékoli rozdílné zacházení Společenství muselo záviset na tom, v jaké míře by rozdílné vnitrostátní zacházení vyžadovalo nápravu v každém jednotlivém případě. Odůvodnění systematického rozdílného zacházení pouze na základě pohlaví nebo věku uvnitř systému Společenství by nebylo možné.

Časové účinky rozsudku

86. Jsem proto téhož názoru jako generální advokát Jacobs, totiž že napadené ustanovení prováděcích pravidel Rady je neplatné v rozsahu, v jakém obsahuje diskriminaci na základě pohlaví.

87. Na jednání vyjádřil zmocněnec Rady obavu, že dojde-li Soudní dvůr k takovému závěru, všechny úřednice, jejichž nároky na starobní důchod byly převedeny do systému Společenství, ale jejichž konečné nároky na starobní důchod ještě stanoveny nebyly, by mohly žádat o opětné posouzení své situace. Požádal proto Soudní dvůr, aby časově omezil účinky tohoto rozsudku, tak jako např. v rozsudku Barber( ).

88. Nicméně předpokladem pro takové omezení je existence závažných hospodářských dopadů – v tomto případě pro rozpočet Společenství – v případě neexistence takového omezení( ).

89. Jelikož Rada nepředložila žádný důkaz, že je tato podmínka splněna, není podle mého názoru třeba tuto žádost blíže zkoumat.

90. V každém případě, jak upozornila Komise, jsou opravné prostředky podle služebního řádu vázány na velmi krátké lhůty, a dosavadní rozhodnutí na základě prováděcích pravidel ve znění před rokem 2004, jež diskriminačním způsobem rozlišovala mezi muži a ženami, nemohou již být po uplynutí lhůty napadena( ).

Závěry

91. Zkoumání otázek vznesených v tomto znovuotevřeném řízení mi nezavdalo žádný důvod k tomu, abych nesouhlasila se závěry generálního advokáta Jacobse, který Soudnímu dvoru navrhl:

„– zrušit rozsudek Soudu ze dne 18. března 2004, Lindorfer v. Rada (T‑204/01) v rozsahu, v němž žalobu zamítl s odůvodněním, že se nejedná o zakázanou diskriminaci na základě pohlaví;

– prohlásit čl. 10 odst. 3 obecných pravidel, která provádějí čl. 11 odst. 2 přílohy VIII služebního řádu, přijatých Radou dne 13. července 1992, za neplatný v rozsahu, v němž stanoví rozdílné pojistně-matematické hodnoty v závislosti na pohlaví;

– zrušit napadené rozhodnutí Rady ze dne 3. listopadu 2000;

– uložit Radě náhradu nákladů řízení vzniklých v řízení před Soudem a před Soudním dvorem.“