Spojené věci T-217/03 a T-245/03

Fédération nationale de la coopération bétail et viande (FNCBV) a další

v.

Komise Evropských společenství

„Hospodářská soutěž – Článek 81 odst. 1 ES – Hovězí a telecí maso – Pozastavení dovozu – Stanovení sazebníku cen profesního svazu – Nařízení č. 26 – Sdružení podniků – Omezení hospodářské soutěže – Svazová akce – Ovlivnění obchodu mezi členskými státy – Povinnost odůvodnění – Pokyny o metodě stanovování pokut – Zásada proporcionality – Závažnost a délka trvání protiprávního jednání – Přitěžující a polehčující okolnosti – Zákaz souběhu sankcí – Práva obhajoby“

Shrnutí rozsudku

1. Hospodářská soutěž – Pravidla Společenství – Sdružení podniků – Pojem

(Článek 81 odst. 1 ES)

2. Hospodářská soutěž – Pravidla Společenství – Sdružení podniků – Pojem

(Článek 81 odst. 1 ES)

3. Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Ovlivnění obchodu mezi členskými státy

(Článek 81 odst. 1 ES)

4. Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Narušení hospodářské soutěže – Stanovení cen

(Článek 81 odst. 1 ES)

5. Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Zákaz – Vnitrostátní právní rámec pro uzavírání kartelové dohody

(Článek 81 ES)

6. Hospodářská soutěž – Pravidla Společenství – Věcná působnost

(Článek 81 ES)

7. Zemědělství – Pravidla hospodářské soutěže – Nařízení č. 26

(Články 33 ES a 36 ES, čl. 81 odst. 1 ES; nařízení Rady č.26, čl. 2 odst. 1)

8. Hospodářská soutěž – Správní řízení – Oznámení námitek – Nezbytný obsah

(Nařízení Rady č. 17; nařízení Komise č. 99/63, článek 4)

9. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Určení

(Článek 253 ES; nařízení Rady č. 17, čl. 15 odst. 2)

10. Námitka protiprávnosti – Dosah – Akty, u nichž je možné namítat protiprávnost

(Článek 241 ES; sdělení Komise 98/C 9/03)

11. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Určení

(Článek 81 odst. 1 ES; nařízení Rady č. 17, čl. 15 odst. 2)

12. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Určení – Maximální výše

(Nařízení Rady č. 17, čl. 15 odst. 2)

13. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Určení – Kritéria – Doba trvání protiprávního jednání

(Článek 81 odst. 1 ES; sdělení Komise 98/C 9/03)

14. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Určení – Kritéria – Závažnost protiprávního jednání – Přitěžující okolnosti

(Nařízení Rady č. 17, čl. 15 odst. 2)

15. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Určení – Maximální výše

(Nařízení Rady č. 17, čl. 15 odst. 2)

16. Hospodářská soutěž – Pokuty – Rozhodnutí Komise, kterým se konstatuje, že došlo k protiprávnímu jednání, přijaté po rozhodnutí, proti němuž není přípustný opravný prostředek, sankcionujícím či zprošťujícím odpovědnosti tentýž podnik

(Nařízení Rady č. 17, článek 15)

17. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Posuzovací pravomoc Komise – Soudní přezkum – Pravomoc soudního přezkumu v plné jurisdikci

1. Článek 81 odst. 1 ES se vztahuje na sdružení, jestliže jejich vlastní činnost nebo činnost podniků, které jsou jejich členy, vyvolává účinky, které toto ustanovení postihuje. S ohledem na cíl tohoto ustanovení musí být pojem „sdružení podniků“ vykládán tak, že může zahrnovat i sdružení, která jsou sama tvořena sdruženími podniků.

K tomu, aby se na dohodu mezi sdruženími vztahovalo toto ustanovení, není požadováno, aby dotčená sdružení měla možnost donutit své členy ke splnění povinností, které jim ukládá dohoda.

(viz body 49, 89)

2. Pojem „podnik“ zahrnuje v kontextu práva hospodářské soutěže jakýkoli subjekt vykonávající hospodářskou činnost nezávisle na právním postavení tohoto subjektu a způsobu jeho financování. Hospodářskou činnost představuje jakákoli činnost spočívající v nabízení zboží nebo služeb na daném trhu.

Činnost zemědělců, ať pěstitelů, či chovatelů, zcela jistě má hospodářský charakter. Ti totiž vyvíjejí činnost spočívající ve výrobě zboží, které nabízejí k prodeji za úplatu. Zemědělci proto jsou podniky ve smyslu čl. 81 odst. 1 ES.

Profesní svazy, které je sdružují a zastupují, jakož i federace, které sdružují tyto profesní svazy, proto lze pro účely použití tohoto ustanovení kvalifikovat jako sdružení podniků.

Tento závěr nelze vyvrátit tím, že místní profesní svazy mohou sdružovat také manžele nebo manželky zemědělců. Zaprvé je pravděpodobné, že manželé nebo manželky pěstitelů nebo chovatelů, kteří jsou sami členy místního zemědělského svazu, se též účastní práce na rodinném hospodářství. Zadruhé pouhá skutečnost, že sdružení podniků může zahrnovat též osoby nebo subjekty, které nelze kvalifikovat jako podniky, každopádně nestačí k tomu, aby bylo sdružení ve smyslu čl. 81 odst. 1 ES této charakteristiky zbaveno. Stejně tak nelze připustit argument založený na tom, že v případě hospodaření formou společnosti se členem profesního svazu nestává tato společnost prostřednictvím svého zástupce, nýbrž každý společník. Pro účely kvalifikace jako podniku totiž není důležité právní postavení nebo forma dotčeného hospodářství, nýbrž jeho činnost a činnost těch, kdo se na něm podílejí.

(viz body 52–55)

3. Článek 81 odst. 1 ES se vztahuje pouze na dohody, které mohou ovlivnit obchod mezi členskými státy. Aby dohoda mezi podniky mohla ovlivnit obchod uvnitř Společenství, musí na základě souhrnu objektivních skutkových nebo právních okolností umožnit předpokládat s dostatečnou pravděpodobností, že může přímo, nebo nepřímo, skutečně, nebo potenciálně ovlivnit obchod mezi členskými státy, a to tak, že může narušit uskutečnění cílů jednotného trhu mezi členskými státy.

Jestliže protiprávní jednání, na němž se podílel podnik nebo sdružení podniků, může ovlivnit obchod mezi členskými státy, Komise není povinna prokazovat, že individuální účast tohoto podniku nebo těchto sdružení podniků ovlivnila obchod uvnitř Společenství.

Mimoto, jednání omezující hospodářskou soutěž vztahující se na celé území členského státu má ze své podstaty za účinek posílení oddělování vnitrostátních trhů, čímž narušuje vzájemné hospodářské prolínání, které je zamýšleno Smlouvou. Konečně, jedná-li se o trh propustný z hlediska dovozu, mohou si účastníci vnitrostátní cenové kartelové dohody zachovat svůj tržní podíl pouze tehdy, chrání-li se proti zahraniční konkurenci.

(viz body 63, 66–67)

4. Článek 81 odst. 1 písm. a) ES výslovně stanoví, že omezením hospodářské soutěže jsou opatření, která přímo, nebo nepřímo určují nákupní nebo prodejní ceny. Stanovení cen je totiž zjevným omezením hospodářské soutěže.

Dohoda uzavřená mezi federacemi zastupujícími zemědělce a federacemi zastupujícími provozovatele jatek, která stanoví minimální ceny pro určité kategorie krav, a to s cílem zajistit jejich závaznost pro všechny hospodářské subjekty působící na relevantních trzích, má za cíl omezit hospodářskou soutěž na těchto trzích zejména tím, že uměle zužuje prostor pro obchodní vyjednávání chovatelů a provozovatelů jatek a narušuje tvorbu cen na relevantních trzích.

Tento závěr nelze vyvrátit argumentem, že zemědělské trhy jsou trhy regulovanými, kde pravidla hospodářské soutěže neplatí automaticky a kde tvorba cen často neodpovídá svobodnému působení nabídky a poptávky. Odvětví zemědělství zajisté vykazuje jisté specifické znaky a je předmětem velmi detailní a mnohdy dosti intervencionistické regulace. Pravidla Společenství v oblasti hospodářské soutěže se však vztahují na trhy se zemědělskými produkty, i když jsou stanoveny určité výjimky, jejichž účelem je zohlednit zvláštní situaci těchto trhů.

Krom toho, pouhá skutečnost, že se minimální ceny stanoví s odkazem na cenu určenou v rámci veřejné intervence, nemůže stačit k tomu, aby dotyčná dohoda přestala mít omezující povahu. Tímto odkazem na cenu určenou v rámci veřejné intervence totiž nemůže sazebník minimálních cen pozbýt protisoutěžní cíl, který spočívá v přímém a umělém stanovení určité tržní ceny, a nelze jej postavit na roveň různým mechanizmům podpory a veřejné intervence v rámci společných organizací zemědělských trhů, jejichž účelem je ozdravit trhy vyznačující se převisem nabídky, a to stažením části produkce z trhu.

(viz body 83, 85–87)

5. Právní rámec, v němž dochází k uzavření dohod mezi podniky, které jsou zakázány článkem 81 ES, jakož ani právní kvalifikace tohoto rámce v různých vnitrostátních právních řádech, nemají žádný vliv na použitelnost pravidel Společenství v oblasti hospodářské soutěže. Krom toho, údajná nedostatečnost veřejnoprávních opatření k vyřešení problémů určitého odvětví nemůže být důvodem k tomu, aby dotčené soukromé subjekty prováděly praktiky odporující pravidlům hospodářské soutěže nebo aby si osobovaly výsady náležející orgánům veřejné moci, ať národním, či Společenství, a svým jednáním nahrazovaly jednání orgánů veřejné moci.

Stejně tak skutečnost, že chování podniků bylo známo, povoleno, nebo dokonce podněcováno ze strany vnitrostátních orgánů, nemá každopádně žádný vliv na použitelnost článku 81 ES. Konečně, krize, v níž se odvětví nachází, nemůže sama o sobě vyloučit použití čl. 81 odst. 1 ES.

(viz body 90–92)

6. Na dohody uzavřené v rámci kolektivního vyjednávání mezi sociálními partnery za účelem společného hledání opatření ke zlepšení podmínek zaměstnávání a pracovních podmínek se z důvodu jejich povahy a cíle nevztahuje čl. 81 odst. 1 ES. Avšak dohoda uzavřená mezi federacemi profesních svazů zemědělců a federacemi profesních svazů provozovatelů jatek, jejímž předmětem je stanovení minimální ceny, za kterou budou jatka vykupovat skot, a pozastavení dovozů hovězího a telecího masa nemůže uniknout zákazům stanoveným v článku 81 ES.

(viz body 98–100)

7. Zachování účinné hospodářské soutěže na trzích se zemědělskými produkty je součástí cílů společné zemědělské politiky. Ačkoli je pravda, že článek 36 ES svěřil Radě, aby vymezila rozsah, ve kterém se pravidla Společenství v oblasti hospodářské soutěže vztahují na zemědělskou produkci a obchod se zemědělskými produkty, a vzala tak v úvahu zvláštní situaci trhů s těmito produkty, toto ustanovení nicméně zakotvuje zásadu použitelnosti pravidel hospodářské soutěže Společenství v oblasti zemědělství.

Ustanovení čl. 2 odst. 1 nařízení č. 26, který stanoví, že čl. 81 odst. 1 ES se nevztahuje na dohody, rozhodnutí a jednání, které jsou nezbytné pro dosažení cílů společné zemědělské politiky, je třeba coby výjimku vykládat restriktivně. Kromě toho, toto ustanovení se použije pouze tehdy, pokud dotčená dohoda podporuje dosažení všech cílů článku 33 ES, přičemž vzhledem ke skutečnosti, že jsou tyto cíle leckdy protichůdné, se Komise může pokusit o jejich uvedení do souladu. Konečně, pro účely uplatnění této výjimky lze opatření považovat za nezbytná pro dosažení cílů společné zemědělské politiky pouze tehdy, pokud jsou přiměřená.

(viz body 197–199, 208)

8. Dodržení práv obhajoby ve všech řízeních, která mohou vést k uložení sankcí, zejména pokut, je základní zásadou práva Společenství, která musí být dodržena, i když se jedná o správní řízení. Podle této zásady je oznámení námitek zásadní procesní zárukou. Toto oznámení námitek musí jasně uvádět veškeré zásadní skutečnosti, o něž se Komise v tomto stadiu řízení opírá.

Komise splní svou povinnost dodržet právo podniků být vyslechnuty, pokud ve svém oznámení námitek výslovně uvede, že bude zkoumat, zda je třeba uložit dotyčným podnikům pokuty, a pokud uvede hlavní skutkové a právní okolnosti, které mohou vést k uložení pokuty, jako je závažnost a délka trvání předpokládaného protiprávního jednání a skutečnost, že k němu došlo úmyslně nebo z nedbalosti. Komise jim tak poskytuje údaje, které jsou nezbytné pro jejich obranu nejen proti zjištění protiprávního jednání, ale i proti uložení pokuty.

Uvedení údajů ohledně úrovně zamýšlených pokut v oznámení námitek, dokud nebyla podnikům dána možnost vyslovit připomínky k jim vytýkaným skutečnostem, by znamenalo nepřiměřeně předjímat rozhodnutí Komise. Tím spíše zmínka obsažená v oznámení námitek o otázce, zda u pokuty, která bude případně uložena konečným rozhodnutím, je dodržena maximální výše 10 %, je rovněž nepřiměřeným předjímáním tohoto rozhodnutí.

(viz body 217–218, 222)

9. Uloží-li tedy Komise pokutu jednotlivému podniku, který se dopustil protiprávního jednání, není nutně povinna, nejsou-li pro to zvláštní okolnosti, výslovně odůvodnit dodržení maximální výše 10 % obratu dotyčného podniku. Tento podnik musí vědět jak o existenci uvedené zákonné hranice, tak o konkrétní výši svého obratu, a může tedy posoudit i bez jakéhokoli odůvodnění v rozhodnutí o uložení sankce, zda pokuta, která mu byla uložena, překročila, či nepřekročila maximální výši 10 %.

Naproti tomu ukládá-li Komise sankci sdružení podniků a ověřuje-li dodržení zákonné maximální výše 10 % obratu na základě obratu dosaženého všemi nebo jen některými členy tohoto sdružení, musí to ve svém rozhodnutí výslovně uvést a popsat důvody, proč byly zohledněny obraty členů. Bez takového odůvodnění by se dotčené osoby nemohly seznámit s důvody takového rozhodnutí ani by nemohly správně ověřit, zda byla v dané věci dodržena zákonná maximální výše.

(viz body 238–239)

10. Ačkoli pokyny o metodě stanovování pokut uložených podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 Smlouvy o ESUO nepředstavují právní základ rozhodnutí, kterým se hospodářskému subjektu uděluje pokuta, neboť tím je pro toto rozhodnutí nařízení č. 17, stanovují obecně a abstraktně metodologii, kterou je Komise vázána při stanovování výše pokut. Proto existuje přímá souvislost mezi tímto rozhodnutím a pokyny, takže tyto pokyny mohou být předmětem námitky protiprávnosti.

(viz bod 250)

11. Kartelové dohody týkající se cen nebo rozdělení trhů jsou již svou povahou velmi závažnými protiprávními jednáními. Proto když Komise uvedla v bodě 1 A pokynů o metodě stanovování pokut uložených podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 Smlouvy o ESUO, že tato jednání jsou velmi závažnými protiprávními jednáními, u nichž je stanovena základní sazba ve výši 20 milionů eur, neporušila zásadu proporcionality.

Každopádně vzhledem k tomu, že paušální částky stanovené v pokynech jsou tedy pouze orientační, nemohou samy o sobě představovat porušení zásady proporcionality.

(viz body 252–253)

12. Článek 15 odst. 2 nařízení č. 17, který stanoví, že Komise může uložit pokuty ve výši nepřesahující 10 % obratu dosaženého v předchozím účetním roce všemi podniky, které se na porušení podílely, totiž vyžaduje pouze to, aby pokuta, která bude nakonec podniku uložena, byla snížena v případě, že překročí 10 % jeho obratu, nehledě na dílčí výpočty, jimiž se zohledňuje závažnost a délka trvání protiprávního jednání. Článek 15 odst. 2 nařízení č. 17 proto Komisi nezakazuje, aby v průběhu výpočtu odkázala na dílčí částku překračující 10 % obratu dotyčného podniku, pokud částka pokuty nakonec uložená tomuto podniku tuto maximální hodnotu nepřekročí. Tato úvaha platí též pro maximální částku jednoho milionu eur uvedenou v témže ustanovení.

(viz bod 255)

13. Ve světle bodu 1 B pokynů o metodě stanovování pokut uložených podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 Smlouvy o ESUO, který stanoví, že délka trvání protiprávního jednání může vést k případnému zvýšení částky pokuty oproti částce stanovené podle závažnosti, se jeví, že velmi krátká délka trvání protiprávního jednání, tedy doba kratší než jeden rok, je pouze důvodem k tomu, aby částka stanovená podle závažnosti protiprávního jednání nebyla zvýšena. Skutečnost, že protiprávní jednání trvalo jen velmi krátkou dobu, nemůže v žádném případě zpochybnit, že došlo k porušení čl. 81 odst. 1 ES.

(viz body 134, 257–258)

14. Přitěžujícími okolnostmi, které Komise může vzít v potaz při zvýšení částky pokuty uložené na základě článku 81 ES, jsou tajné pokračování v kartelové dohodě poté, co Komise uvědomila zúčastněné podniky či sdružení podniků o tom, že ji mají ukončit, a použití násilí k tomu, aby určitá strana dohody byla přiměna k jejímu přijetí nebo k zajištění jejího plnění.

(viz body 271, 278–289)

15. Článek 15 odst. 2 nařízení č. 17 nezakazuje Komisi ukládat pokuty vyšší než jeden milion eur sdružením, která údajně nedosahují žádného obratu. Použití obecného pojmu „porušení“ v čl. 15 odst. 2, který se vztahuje bez rozdílu na dohody, jednání ve vzájemné shodě a rozhodnutí sdružení podniků, znamená, že se maximální výše stanovené tímto ustanovením uplatní stejným způsobem na dohody a jednání ve vzájemné shodě, jakož i na rozhodnutí sdružení podniků. Jakmile sdružení podniků nevyvíjí vlastní hospodářskou činnost nebo jeho obrat neprozrazuje vliv, jaký toto sdružení může vykonávat na trh, Komise za jistých podmínek může zohlednit obrat jeho členů pro účely výpočtu maximální částky pokuty, která mu může být uložena.

Ačkoli se v tomto ustanovení jediná výslovná zmínka o obratu podniku týká maximální výše pokuty překračující jeden milion eur, pokyny o metodě stanovování pokut uložených podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 Smlouvy o ESUO, kterými je Komise sama vázána, v bodě 5 písm. a) stanoví, že konečná částka pokuty nemůže v žádném případě překročit 10 % celosvětového obratu podniků, jak je stanoveno v čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17. Maximální výše 10 % obratu musí být proto uplatněna, i pokud jde o stanovení pokut v částce nižší než jeden milion eur.

Kromě toho, maximální výše 10 % obratu musí být počítána podle obratu dosaženého každým z podniků, který se účastní dohod a jednání ve vzájemné shodě, nebo všemi členskými podniky sdružení podniků přinejmenším tehdy, když na základě vlastních interních pravidel může sdružení zavazovat své členy. Tato možnost zohlednit v této souvislosti obrat všech členských podniků sdružení je odůvodněna tím, že při stanovení částky pokut lze přihlédnout zejména k vlivu, jaký mohl podnik vykonávat na trh, například z důvodu své velikosti a hospodářské síly, v jejichž případě slouží obrat podniku jako vodítko, jakož i k odrazujícímu účinku, jaký musejí tyto pokuty vyvolávat. Vliv, jaký mohlo sdružení podniků vykonávat na trh, přitom nezávisí na jeho vlastním obratu, který neprozrazuje ani jeho velikost, ani hospodářskou sílu, nýbrž na obratu jeho členů, který představuje údaj o jeho velikosti a hospodářské síle.

Není však vyloučeno, že ve zvláštních případech je toto zohlednění obratu členů sdružení možné i tehdy, když toto sdružení po formální stránce nemá pravomoc zavazovat své členy, vzhledem k neexistujícím interním pravidlům, která by mu takovou způsobilost poskytovala. Možnost Komise uložit pokuty v částce odpovídající dotyčným protiprávním jednáním by jinak mohla být ohrožena, neboť sdružení s velmi nízkým obratem, která sdružují vysoký počet podniků dosahujících společně vysokého obratu, ale nemají pravomoc zavazovat je, by mohla být potrestána pouze velmi nízkými pokutami, přestože protiprávní jednání, jichž se dopustila, mohla mít na relevantních trzích značný vliv. Tato okolnost by krom toho byla v rozporu s potřebou zajistit odrazující účinek sankcí za protiprávní jednání porušující pravidla Společenství v oblasti hospodářské soutěže.

Proto i další zvláštní okolnosti vedle existence interních pravidel, která sdružení dovolují zavazovat své členy, mohou odůvodňovat zohlednění součtu obratů členů dotčeného sdružení. Jedná se zejména o případy, kdy se protiprávní jednání spáchané sdružením týká činností jeho členů nebo kdy dotčená protisoutěžní jednání provádí sdružení přímo ve prospěch těchto členů a ve spolupráci s nimi, přičemž sdružení nemá objektivní zájmy, které by byly nezávislé na zájmech jeho členů. Ačkoli v některých z těchto případů může Komise vedle potrestání dotčeného sdružení případně uložit jednotlivé pokuty každému z členských podniků, může se to jevit obzvlášť obtížné, ba dokonce nemožné, je-li jejich počet příliš vysoký.

V tomto případě se však možnost přihlédnout k obratům základních členů sdružení podniků musí každopádně omezit v zásadě na ty z jejich členů, kteří byli činní na trzích dotčených protiprávními jednáními sankcionovanými v napadeném rozhodnutí.

Ostatně zohlednění obratu členů sdružení podniků při určování maximální výše 10 % neznamená, že jim byla uložena pokuta ani že by dotčené sdružení mělo povinnost přenést břemeno této pokuty na své členy.

(viz body 313–314, 317–319, 325, 343)

16. Zásada non bis in idem je obecnou zásadou práva Společenství, jejíž dodržování zajišťuje soud. V oblasti práva hospodářské soutěže Společenství tato zásada zakazuje, aby byl podnik Komisí opětovně shledán odpovědným nebo stíhán pro protisoutěžní chování, za něž mu již byla uložena sankce, nebo bylo shledáno, že za ně nenese odpovědnost, a to dřívějším rozhodnutím Komise, proti kterému již nelze podat opravný prostředek. Použití zásady non bis in idem podléhá třem podmínkám, a sice totožnosti skutků, totožnosti pachatele a totožnosti chráněného právního zájmu. Tato zásada tedy zakazuje, aby téže osobě byla za stejné protiprávní jednání vícekrát uložena sankce za účelem ochrany téhož majetkového právního zájmu. Naproti tomu nezakazuje uložit sankci za tentýž skutek jednotlivým sdružením podniků, které se jej účastnily, z důvodu účasti a míry vlastní odpovědnosti každého na protiprávním jednání, i když jedna sdružení jsou členy druhých.

(viz body 340–344)

17. I když je Komise nadána posuzovací pravomocí při stanovení částky pokut, které sankcionují porušení pravidel Společenství v oblasti hospodářské soutěži, Soud přesto na základě článku 17 nařízení č. 17 přezkoumává žaloby podané proti rozhodnutím, jimiž Komise stanovila pokutu, v plné jurisdikci ve smyslu článku 229 ES, a může tudíž uložené pokuty zrušit, snížit nebo zvýšit. Soud může na základě této pravomoci přezkumu v plné jurisdikci zejména změnit výši snížení pokuty poskytnutého Komisí podniku nebo sdružení podniků s poukazem na okolnosti vyjmenované v bodě 5 písm. b) pokynů o metodě stanovování pokut uložených podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 Smlouvy o ESUO.

(viz body 352, 355–361)

ROZSUDEK SOUDU (prvního senátu)

13. prosince 2006( )

„Hospodářská soutěž – Článek 81 odst. 1 ES – Hovězí a telecí maso – Pozastavení dovozu – Stanovení sazebníku cen profesního svazu – Nařízení č. 26 – Sdružení podniků – Omezení hospodářské soutěže – Svazová akce – Ovlivnění obchodu mezi členskými státy – Povinnost odůvodnění – Pokyny o metodě stanovování pokut – Zásada proporcionality – Závažnost a délka trvání protiprávního jednání – Přitěžující a polehčující okolnosti – Zákaz souběhu sankcí – Práva obhajoby“

Ve spojených věcech T‑217/03 a T‑245/03,

Fédération nationale de la coopération bétail et viande (FNCBV), se sídlem v Paříži (Francie), zastoupená R. Collinem, M. Ponsardem a N. Deckerem, advokáty,

žalobkyně ve věci T‑217/03,

Fédération nationale des syndicats d’exploitants agricoles (FNSEA), se sídlem v Paříži,

Fédération nationale bovine (FNB), se sídlem v Paříži,

Fédération nationale des producteurs de lait (FNPL), se sídlem v Paříži,

Jeunes agriculteurs (JA), se sídlem v Paříži,

zastoupené B. Neouzem a V. Ledouxem, advokáty,

žalobkyně ve věci T‑245/03,

podporované

Francouzskou republikou, zastoupenou původně G. de Berguesem, F. Millionem a R. Abrahamem, poté G. de Berguesem, E. Belliard a S. Ramet, jako zmocněnci,

vedlejší účastnicí,

proti

Komisi Evropských společenství, zastoupené P. Oliverem, A. Bouquetem a O. Beynet, jako zmocněnci,

žalované,

jejímž předmětem jsou návrhy na zrušení rozhodnutí Komise 2003/600/ES ze dne 2. dubna 2003 v řízení podle článku 81 [ES] (Věc COMP/C.38.279/F3 – Francouzské hovězí a telecí maso) (Úř. věst. L 209, s. 12) a podpůrně návrh na zrušení nebo snížení pokut uložených uvedeným rozhodnutím,

SOUD PRVNÍHO STUPNĚ

EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ (první senát),

ve složení R. García-Valdecasas, předseda, J. D. Cooke a I. Labucka, soudci,

vedoucí soudní kanceláře: E. Coulon,

s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 17. května 2006,

vydává tento

Rozsudek

Právní rámec

1 Článek 1 nařízení č. 26 ze dne 4. dubna 1962 o použití určitých pravidel hospodářské soutěže na produkci zemědělských produktů a obchod s nimi (Úř. věst. 1962, 30, s. 993; Zvl. vyd. 03/01, s. 6) stanoví, že články [81] ES až [86] ES a ustanovení přijatá k jejich provádění se s výhradou článku 2 vztahují na všechny dohody, rozhodnutí a jednání uvedené v čl. [81] odst. 1 ES a článku [82] ES, které se vztahují na produkci produktů uvedených v příloze [I] Smlouvy o ES nebo na obchod s nimi, zejména živých zvířat a masa a poživatelných drobů.

2 Článek 2 odst. 1 uvedeného nařízení stanoví:

„Článek [81] odst. 1 [ES] se nevztahuje na dohody, rozhodnutí a jednání uvedené v předchozím článku, které tvoří nedílnou část vnitrostátní organizace trhu nebo jsou nezbytné pro dosažení cílů stanovených v článku [33 ES]. Zejména se nevztahuje na dohody, rozhodnutí a jednání zemědělců, zemědělských sdružení a svazů těchto sdružení náležejících jednomu členskému státu, které se zabývají produkcí nebo prodejem zemědělských produktů nebo využíváním společných zařízení ke skladování, opracování nebo zpracování zemědělských produktů, a v rámci kterých neexistuje povinnost účtovat stejné ceny, pokud Komise neshledá, že je tímto bráněno soutěži a že jsou ohroženy cíle uvedené v článku [33 ES].“

Skutkový základ sporu

3 Žalobkyně ve věci T‑217/03, Fédération nationale de la coopération bétail et viande (FNCBV), sdružuje 300 družstevních spolků producentů v odvětví chovu skotu, prasat a ovcí a na třicet skupin nebo podniků provozujících jatka a zpracovávajících maso ve Francii.

4 Žalobkyně ve věci T‑245/03, a sice Fédération nationale des syndicats d’exploitants agricoles (FNSEA), Fédération nationale bovine (FNB), Fédération nationale des producteurs de lait (FNPL) a Jeunes agriculteurs (JA), jsou profesní svazy podle francouzského práva. FNSEA je předním francouzským svazem zemědělců. Z územního hlediska ji tvoří místní profesní svazy seskupené do departementních federací nebo unií zemědělských svazů (FDSEA nebo UDSEA). Federace v každém regionu koordinují činnost FDSEA a UDSEA. FNSEA krom toho sdružuje 33 specializovaných sdružení, která zastupují zájmy každého odvětví výroby, včetně FNB a FNPL. Konečně JA zastupuje zemědělce mladší 35 let. Vstup do místního střediska JA je podmíněn členstvím v místním svazu spadajícím pod FDSEA nebo UDSEA.

I – Druhá krize „šílených krav“

5 Od října 2000 byly v několika členských státech zjištěny nové případy bovinní spongiformní encefalopatie zvané „nemoc šílených krav“. Současně s tím byla stáda ovcí ve Spojeném království postižena slintavkou. Tento stav vyvolal ztrátu důvěry spotřebitelů, která měla vliv na celkovou spotřebu masa v Evropě a zejména přivedla odvětví produkce hovězího a telecího masa do další krize. Spotřeba hovězího a telecího masa totiž značně poklesla, zvlášť ve Francii, přičemž také znatelně klesl objem dovozu do této země, jakož i objem vývozu z ní. Stejně tak výrobní ceny dospělého skotu ve Francii dosti podstatně klesly, zatímco konečné spotřební ceny zůstaly relativně stabilní.

6 Ve snaze o překonání této krize přijaly orgány Společenství celou řadu opatření. Došlo tak k rozšíření rozsahu působnosti intervenčních mechanizmů za účelem stažení jistého množství hovězího a telecího masa z trhu v zájmu stabilizace nabídky ve vztahu k poptávce a byl zaveden režim nákupu živých zvířat a mechanizmus nákupů jatečně upravených těl nebo půlek jatečně upravených těl na základě nabídkového řízení (takzvaný „zvláštní režim výkupu“). Komise krom toho několika členským státům, včetně Francie, povolila poskytnutí dotací do odvětví hovězího a telecího masa.

7 Francouzští zemědělci však tato opatření považovali za nedostatečná. V září a říjnu roku 2001 byly ve Francii vztahy mezi chovateli a provozovateli jatek obzvlášť napjaté. Skupiny chovatelů neoprávněně zastavovaly kamiony, aby prověřily původ přepravovaného masa, a prováděly blokády jatek. Tyto akce občas vedly k ničení zařízení a masa. Výměnou za ukončení blokád jatek požadovali demonstrující chovatelé, aby provozovatelé jatek přijali závazky zejména k pozastavení dovozu a k uplatňování takzvaného „sazebníku cen profesního svazu“.

II – Uzavření sporných dohod a správní řízení před Komisí

8 V říjnu 2001 se konalo několik schůzek mezi federacemi zastupujícími chovatele skotu (žalobkyně ve věci T‑245/03) a federacemi zastupujícími provozovatele jatek [tj. Fédération nationale de l’industrie et des commerces en gros des viandes (FNICGV) a žalobkyně ve věci T‑217/03]. Na závěr schůzky konané dne 24. října 2001 na žádost francouzského ministra zemědělství byla mezi těmito šesti federacemi, tedy FNSEA, FNB, FNPL, JA, FNCBV a FNICGV, uzavřena dohoda („Dohoda federací chovatelů skotu a provozovatelů jatek o sazebníku minimálních cen – jateční krávy na vstupu do jatek“).

9 Tato dohoda měla dvě části. První částí byl „závazek k dočasnému pozastavení dovozu“, kde se nijak nerozlišovalo mezi různými druhy hovězího a telecího masa. Druhou částí byl „závazek k uplatnění sazebníku nákupních cen jatečních krav na vstupu do jatek“ (tedy krav, které jsou určeny buď k reprodukci nebo k produkci mléka), jehož podrobné podmínky byly upraveny v dohodě. Tato dohoda tedy obsahovala sazebník cen na kilogram jatečně upraveného těla pro některé kategorie krav a způsob výpočtu ceny ostatních kategorií zejména podle zvláštní nákupní ceny stanovené orgány Společenství. Dohoda měla vstoupit v platnost dne 29. října 2001 a měla zůstat v platnosti až do konce listopadu 2001.

10 Dne 30. října 2001 zaslala Komise francouzským orgánům dopis s žádostí o informace ohledně dohody ze dne 24. října 2001.

11 Dne 31. října 2001 se žalobkyně ve věci T‑245/03 a FNICGV z podnětu posledně uvedené sešly v Rungis (Francie). Tyto federace přijaly následující kompromisní řešení (dále jen „protokol z Rungis“):

„Jednání ,Maso z dovozu‘

31. října 2001 − Rungis

Francouzské podniky specializující se v odvětví dovozu a vývozu se sešly s federacemi producentů (FNSEA, FNB, FNPL a [JA]), které podepsaly národní mezioborovou dohodu ze dne 24. října 2001.

[...]

Potvrzují naléhavou potřebu opětovného nastolení rovnováhy mezi nabídkou a poptávkou [...]

V bezprecedentní krizové situaci, kterou producenti procházejí, představitelé chovatelů důrazně žádají dovozce a vývozce, aby vzali na vědomí závažnost krize.

Dovozci a vývozci se v reakci na to zavazují projevit solidaritu.“

12 Dne 9. listopadu 2001 francouzské orgány odpověděly na žádost Komise o informace ze dne 30. října 2001.

13 Dne 9. listopadu 2001 Komise též zaslala žalobkyním ve věci T‑245/03, jakož i FNICGV žádost o informace na základě článku 11 nařízení Rady č. 17 ze dne 6. února 1962, první nařízení, kterým se provádějí články [81] a [82] Smlouvy (Úř. věst. 1962, 13, s. 204; Zvl. vyd. 08/01, s. 3). Vzhledem k tomu, že Komisi tehdy nebylo známo, že žalobkyně ve věci T‑217/03 také podepsala dohodu ze dne 24. října 2001, tato žádost nebyla určena posledně uvedené žalobkyni. Všech pět dotčených federací na žádost odpovědělo ve dnech 15. a 23. listopadu 2001.

14 Dne 19. listopadu 2001 oznámil předseda FNICGV předsedovi FNSEA, že je nucen přesunout na uvedený den datum skončení platnosti dohody, kterým měl původně být 30. listopad 2001.

15 Dne 26. listopadu 2001 zaslala Komise šesti federacím, které podepsaly dohodu ze dne 24. října 2001, písemné varování, v němž uvedla, že skutečnosti, s nimiž se seznámila, nasvědčují tomu, že došlo k porušení pravidel Společenství v oblasti hospodářské soutěže, a vyzvala je, aby jí nejpozději do 30. listopadu 2001 předložily svá vyjádření a návrhy. Komise v tomto dopise uvedla, že „[p]ři nedodání uspokojivých návrhů v tomto termínu [zváží] zahájení řízení směřujícího ke zjištění těchto protiprávních jednání a k uložení povinnosti ukončit toto protiprávní jednání v případě, že bude dohoda prodloužena, a případně k uložení pokut“. Federace ve své odpovědi Komisi upřesnily, že platnost dohody skončí dne 30. listopadu 2001 a nebude prodloužena.

16 Dne 17. prosince 2001 provedla Komise šetření v prostorách FNSEA a FNB v Paříži na základě čl. 14 odst. 3 nařízení č. 17, jakož i v prostorách FNICGV v tomtéž městě na základě čl. 14 odst. 2 uvedeného nařízení.

17 Dne 24. června 2002 vydala Komise oznámení námitek, které zaslala všem šesti federacím. Federace předložily svá písemná vyjádření v době od 23. září do 4. října 2002. Slyšení federací se konalo dne 31. října 2002.

18 Dne 10. ledna 2003 zaslala Komise žalobkyním žádost o informace ve smyslu článku 11 nařízení č. 17. Žádala je zejména o sdělení celkové výše příjmů každé federace a jejich členění podle původu příjmu a jejich účetní rozvahy, to vše za roky 2001 a 2002, a za poslední zdaňovací období též obrat (celkový obrat a obrat související s produkcí hovězího a telecího masa nebo s porážením skotu) jejich přímých či nepřímých členů. Žalobkyně na žádost odpověděly dopisy ze dne 22., 24., 27. a 30. ledna 2003.

III – Napadené rozhodnutí

19 Dne 2. dubna 2003 přijala Komise rozhodnutí 2003/600/ES v řízení podle článku 81 [ES] (Věc COMP/C.38.279/F3 – Francouzské hovězí a telecí maso) (Úř. věst. L 209, s. 12, dále jen „napadené rozhodnutí“), které bylo určeno žalobkyním a FNICGV.

20 Podle tohoto rozhodnutí tyto federace porušily čl. 81 odst. 1 ES tím, že dne 24. října 2001 uzavřely písemnou dohodu za účelem stanovení minimální nákupní ceny některých kategorií hovězího a telecího masa a pozastavení dovozu hovězího a telecího masa do Francie a že v době od konce listopadu do začátku prosince 2001 uzavřely ústní dohodu, která sledovala tentýž cíl a platila po skončení výše uvedené písemné dohody.

21 V bodech 135 až 149 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise vyloučila, že by se na projednávanou věc použila výjimka upravená nařízením č. 26 pro některé činnosti související s produkcí a uváděním zemědělských výrobků na trh s tím, že dohoda nebyla nezbytná k dosažení cílů společné zemědělské politiky uvedených v článku 33 ES. Sporná dohoda navíc není zařazena mezi prostředky, které jsou upraveny nařízením Rady (ES) č. 1254/1999 ze dne 17. května 1999 o společné organizaci trhu s hovězím a telecím masem (Úř. věst. L 160, s. 21; Zvl. vyd. 03/25, s. 339) nebo předpisy přijatými k jeho provedení. Přijatá opatření konečně nejsou přiměřená údajně sledovaným cílům.

22 Podle napadeného rozhodnutí protiprávní jednání začalo dne 24. října 2001 a trvalo nejméně do 11. ledna 2002, kdy skončila platnost poslední místní dohody přijaté na základě celostátního závazku, o které se Komise dozvěděla.

23 Protiprávní jednání bylo kvalifikováno jako velmi závažné vzhledem k jeho povaze a k zeměpisnému rozsahu relevantního trhu. Za účelem stanovení míry odpovědnosti každé federace Komise přihlédla k poměru mezi částkou ročních příspěvků, které vybírala hlavní zemědělská federace, a to FNSEA, a částkami ostatních federací. Vzhledem k tomu, že protiprávní jednání mimoto trvalo jen krátkou dobu, Komise z tohoto důvodu základní částku nezvýšila.

24 Komise dále vůči žalobkyním uplatnila několik přitěžujících okolností:

– částku pokut uložených FNSEA, JA a FNB zvýšila o 30 % z důvodu, že jejich členové užili násilí, aby donutili federace provozovatelů jatek k přijetí dohody ze dne 24. října 2001;

– vůči všem žalobkyním uplatnila jako přitěžující okolnost tajné pokračování v plnění dohody po jejím písemném varování ze dne 26. listopadu 2001 a zvýšila jim pokutu o 20 %;

– přihlédla k údajné určující úloze FNB při přípravě a uskutečňování protiprávního jednání a zvýšila pokutu uloženou této federaci o 30 %.

25 Komise mimoto přihlédla k různým polehčujícím okolnostem:

– s ohledem na pasivní, či následovnickou úlohu FNPL snížila částku její pokuty o 30 %;

– v případě žalobkyně ve věci T‑217/03 vzala v úvahu zaprvé důrazné vystoupení francouzského ministra zemědělství ve prospěch uzavření dohody (snížení o 30 %) a zadruhé protiprávní blokády provozoven jejích členů ze strany zemědělců (další snížení o 30 %).

26 Dále v souladu s bodem 5 písm. b) pokynů o metodě stanovování pokut uložených podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 Smlouvy o ESUO (Úř. věst. 1998, C 9, s. 3, dále jen „pokyny“) Komise vzala v úvahu konkrétní okolnosti projednávané věci, zejména hospodářské souvislosti vyznačující se krizí v odvětví, a částku pokut po jejím zvýšení a snížení, jak je uvedeno výše, snížila o 60 %.

27 Výrok napadeného rozhodnutí obsahuje zejména následující ustanovení:

„Článek 1

[FNSEA], [FNB], [FNPL], [JA], [FNICGV] a [FNCBV] porušily čl. 81 odst. 1 [ES] tím, že dne 24. října 2001 uzavřely dohodu, jejímž cílem bylo pozastavení dovozu hovězího a telecího masa do Francie a stanovení minimální ceny pro některé kategorie zvířat, a tím, že koncem listopadu a začátkem prosince 2001 ústně sjednaly dohodu s podobným předmětem.

Protiprávní jednání započalo dne 24. října 2001 a jeho účinky trvaly přinejmenším do 11. ledna 2002.

Článek 2

Federace uvedené v článku 1 neprodleně ukončí protiprávní jednání uvedené ve zmíněném článku, pokud tak již neučinily, a zdrží se do budoucna veškerých kartelových dohod, které by mohly mít stejný nebo podobný cíl nebo výsledek.

Článek 3

Ukládají se následující pokuty:

– FNSEA: 12 milionů eur,

– FNB: 1,44 milionu eur,

– JA: 600 000 eur,

– FNPL: 1,44 milionu eur,

– FNICGV: 720 000 eur,

– FNCBV: 480 000 eur.“

Řízení a návrhová žádání účastnic řízení

28 Návrhy došlými kanceláři Soudu ve dnech 19. a 20. června 2003 podaly žalobkyně projednávané žaloby.

29 Návrhem došlým dne 7. července 2003 podala také FNICGV žalobu, jejímž předmětem byl návrh na zrušení pokuty, která jí byla napadeným rozhodnutím uložena, a podpůrně návrh na snížení částky této pokuty (věc T‑252/03). Usnesením ze dne 9. listopadu 2004 Soud odmítl žalobu FNICGV jako nepřípustnou.

30 Samostatnými podáními došlými kanceláři Soudu ve dnech 2. a 11. července 2003 podaly žalobkyně návrhy na předběžná opatření směřující zejména k úplnému nebo částečnému prominutí povinnosti zřídit bankovní záruky, která je podmínkou pro to, aby částky pokut uložených napadeným rozhodnutím nebyly okamžitě vymáhány.

31 Dne 7. října 2003 podala Francouzská republika v každé věci návrh na vstup do řízení jako vedlejší účastník na podporu návrhových žádání žalobkyň. Usneseními ze dne 6. listopadu 2003 předseda pátého senátu Soudu toto vedlejší účastenství povolil. Dne 23. prosince 2003 předložila Francouzská republika spisy vedlejšího účastníka.

32 Usneseními předsedy Soudu ze dne 21. ledna 2004 byl žalobkyním kromě FNPL, která v tomto směru neučinila žádný návrh, mimo jiné odložen termín splnění povinnosti zřídit ve prospěch Komise bankovní záruky, a vyhnout se tak okamžitému vymáhání pokut, a to na stanovenou dobu a za určitých podmínek.

33 V rámci organizačních procesních opatření Soud ve dnech 21. února a 8. a 9. března 2006 vyzval účastnice řízení k předložení určitých dokumentů a k zodpovězení určitých otázek. Účastnice řízení této výzvě vyhověly ve stanovených lhůtách.

34 Na základě zprávy soudce zpravodaje Soud (první senát) rozhodl zahájit ústní část řízení.

35 Usnesením ze dne 3. dubna 2006 předseda prvního senátu Soudu nařídil spojení věcí T‑217/03 a T‑245/03 poté, co vyslechl účastnice řízení.

36 Řeči účastnic řízení a jejich odpovědi na otázky Soudu byly vyslechnuty na jednání konaném dne 17. května 2006.

37 Žalobkyně navrhují, aby Soud:

– zrušil napadené rozhodnutí;

– podpůrně zrušil pokuty, které jim byly uloženy napadeným rozhodnutím, nebo ještě podpůrněji snížil jejich výši;

– uložil Komisi náhradu nákladů řízení.

38 Francouzská republika, která vystupuje jako vedlejší účastnice na podporu žalobkyň, navrhuje, aby Soud:

– zrušil napadené rozhodnutí;

– uložil Komisi náhradu nákladů řízení.

39 Komise navrhuje, aby Soud:

– zamítl žaloby;

– uložil žalobkyním náhradu nákladů řízení.

40 Dopisy z 19. a 22. května 2006 žalobkyně dodaly Soudu podklady, které jsou součástí správního spisu Komise a které předtím nebyly Soudu předány kompletní. Usnesením ze dne 7. července 2006 Soud rozhodl o znovuotevření ústní části řízení v souladu s článkem 62 svého jednacího řádu.

41 Po vyslechnutí účastnic řízení Soud přijal v souladu s článkem 64 jednacího řádu organizační procesní opatření, v jehož rámci do spisu založil dokumenty předložené žalobkyněmi ve dnech 19. a 22. května 2006. Dopisem ze dne 2. srpna 2006 předložila Komise k uvedeným dokumentům své vyjádření.

42 Ústní část řízení byla následně uzavřena dne 2. září 2006.

K věci samé

43 Žalobkyně primárně navrhují zrušení napadeného rozhodnutí. Podpůrně pak navrhují zrušení nebo snížení pokut, které jim byly uvedeným rozhodnutím uloženy.

I – K návrhovému žádání směřujícímu ke zrušení napadeného rozhodnutí

44 Na podporu svého návrhového žádání směřujícího ke zrušení napadeného rozhodnutí žalobkyně uplatňují pět žalobních důvodů. První žalobní důvod vychází ze zjevně nesprávného posouzení skutkového stavu a z nesprávného právního posouzení při zkoumání podmínek vyžadovaných k použití čl. 81 odst. 1 ES. Druhý žalobní důvod vychází ze zjevně nesprávného posouzení skutkového stavu a z nesprávného právního posouzení při stanovování rozsahu a délky trvání protiprávního jednání. Třetí žalobní důvod vychází ze skutečnosti, že na spornou dohodu nebyla uplatněna výjimka upravená nařízením č. 26. Čtvrtý žalobní důvod vychází z porušení práv obhajoby. Konečně pátý žalobní důvod vychází z porušení povinnosti odůvodnění.

A – K prvnímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu ze zjevně nesprávného posouzení skutkového stavu a z nesprávného právního posouzení při zkoumání podmínek vyžadovaných k použití čl. 81 odst. 1 ES

45 Žalobkyně nepopírají uzavření dohody ze dne 24. října 2001, zpochybňují však, že by tato dohoda zakládala protiprávní jednání porušující čl. 81 odst. 1 ES. Žalobkyně ve věci T‑245/03 totiž nesouhlasí s tím, že je Komise kvalifikovala jako sdružení podniků ve smyslu tohoto ustanovení, a tvrdí, že jim Komise v napadeném rozhodnutí omezila výkon svobody sdružování v profesních svazech. Žalobkyně ve věci T‑217/03 krom toho uplatňuje, že dotčená dohoda neovlivnila značným způsobem obchod mezi členskými státy. Žalobkyně v obou věcech konečně tvrdí, že sporná dohoda neměla za následek omezení hospodářské soutěže.

1. Ke kvalifikaci žalobkyň jako sdružení podniků

a) Argumenty účastnic řízení

46 Žalobkyně ve věci T‑245/03 zaprvé tvrdí, že se Komise dopustila zjevně nesprávného posouzení a porušila čl. 81 odst. 1 ES tím, že je považovala za sdružení podniků. Tvrdí, že i když se vezmou v úvahu oba nižší články jejich pyramidové organizační struktury (a sice departementní federace a místní profesní svazy), jejich členové nejsou podniky, nýbrž zemědělské federace nebo svazy. Ani členy místních profesních svazů nelze stavět na roveň podnikům, neboť podmínkou členství v nich není to, že musí být zemědělským podnikem, protože toto členství není vázáno ani na funkci vedoucího provozu v případě hospodaření fyzické osoby (členem se může stát manžel nebo manželka samostatného provozovatele), ani na funkci zástupce právnické osoby v případě hospodaření formou společnosti (každý ze společníků rozhoduje samostatně o tom, zda se stane členem místního profesního svazu, či nikoli). Zadruhé se domnívají, že Komise v napadeném rozhodnutí dostatečně neodůvodnila jejich kvalifikaci jako sdružení podniků. Zejména neodpověděla na vyjádření, které v tomto směru učinila FNSEA v průběhu správního řízení.

47 Komise zaprvé poznamenává, že k určení, zda jsou žalobkyně sdruženími podniků, je třeba zjistit, kdo v konečném výsledku jsou jejich členové. V projednávané věci se přitom jedná o zemědělce, kteří jsou nepochybně podniky ve smyslu článku 81 ES. Komise zadruhé tvrdí, že napadené rozhodnutí podrobně uvádí důvody, na jejichž základě dospěla k závěru o tom, že žalobkyně jsou sdruženími podniků ve smyslu tohoto ustanovení.

b) Závěry Soudu

48 Nejprve je třeba konstatovat, že žalobkyně ve věci T‑217/03 nezpochybňuje, že dohoda ze dne 24. října 2001 je, co se jí týče, dohodou mezi sdruženími podniků ve smyslu čl. 81 odst. 1 ES. Žalobkyně ve věci T‑245/03 naopak tvrdí, že je nelze kvalifikovat jako sdružení podniků ve smyslu tohoto ustanovení. Podstatou jejich tvrzení je, že ani jejich přímí členové, ani jejich členové nepřímí nejsou podniky.

49 Článek 81 odst. 1 ES se vztahuje na sdružení, jestliže jejich vlastní činnost nebo činnost podniků, které jsou jejich členy, vyvolává účinky, které toto ustanovení postihuje (rozsudek Soudního dvora ze dne 29. října 1980, Van Landewyck a další v. Komise, 209/78 až 215/78 a 218/78, Recueil, s. 3125, bod 88). S ohledem na cíl tohoto ustanovení musí být pojem „sdružení podniků“ vykládán tak, že může zahrnovat i sdružení, která jsou sama tvořena sdruženími podniků (viz v tomto smyslu rozsudek Soudu ze dne 26. ledna 2005, Piau v. Komise, T‑193/02, Sb. rozh. s. II‑209, bod 69; viz obdobně rozsudek Soudu ze dne 11. března 1999, Eurofer v. Komise, T‑136/94, Recueil, s. II‑263, bod 9).

50 V projednávané věci žalobkyně neuzavřely sporné dohody v zájmu a jménem svých přímých členů, jimiž skutečně jsou zemědělské federace nebo svazy, nýbrž v zájmu a jménem zemědělců, kteří jsou jejich základními členy. Dohoda ze dne 24. října 2001, nazvaná „Dohoda federací chovatelů a provozovatelů jatek“, je tedy uzavřena zejména „federacemi zastupujícími chovatele“ „s cílem otevřít perspektivy nových vztahů v odvětví v zájmu dosažení spravedlivého a legitimního odměňování všech jejich subjektů, chovatelů a podniků“. Stejně tak protokol z Rungis hovoří výslovně o „federacích producentů“. Je tedy namístě učinit závěr, že Komise vzala oprávněně v úvahu nepřímé neboli základní členy žalobkyň ve věci T‑245/03, tedy zemědělce, při posuzování, zda jsou žalobkyně sdruženími podniků ve smyslu čl. 81 odst. 1 ES.

51 Proto je třeba zkoumat, zda se Komise správně domnívala, že zemědělci, tedy základní neboli nepřímí členové těchto žalobkyň, mohou být považováni za podniky pro účely použití článku 81 ES.

52 Podle ustálené judikatury pojem „podnik“ zahrnuje v kontextu práva hospodářské soutěže jakýkoli subjekt vykonávající hospodářskou činnost nezávisle na právním postavení tohoto subjektu a způsobu jeho financování (rozsudek Soudního dvora ze dne 11. prosince 1997, Job Centre, C‑55/96, Recueil, s. I‑7119, bod 21). Hospodářskou činnost představuje jakákoli činnost spočívající v nabízení zboží nebo služeb na daném trhu (rozsudek Soudu ze dne 30. března 2000, Consiglio Nazionale degli Spedizionieri Doganali v. Komise, T‑513/93, Recueil, s. II‑1807, bod 36).

53 Činnost zemědělců, ať pěstitelů, či chovatelů, přitom zcela jistě má hospodářský charakter. Ti totiž vyvíjejí činnost spočívající ve výrobě zboží, které nabízejí k prodeji za úplatu. Zemědělci proto jsou podniky ve smyslu čl. 81 odst. 1 ES.

54 Profesní svazy, které je sdružují a zastupují, jakož i federace, které sdružují tyto profesní svazy, proto lze pro účely použití tohoto ustanovení kvalifikovat jako sdružení podniků.

55 Tento závěr nelze vyvrátit tím, že místní profesní svazy mohou sdružovat také manžele nebo manželky zemědělců. Zaprvé je pravděpodobné, že manželé nebo manželky pěstitelů nebo chovatelů, kteří jsou sami členy místního zemědělského svazu, se též účastní práce na rodinném hospodářství. Zadruhé pouhá skutečnost, že sdružení podniků může zahrnovat též osoby nebo subjekty, které nelze kvalifikovat jako podniky, každopádně nestačí k tomu, aby bylo sdružení ve smyslu čl. 81 odst. 1 ES této charakteristiky zbaveno. Stejně tak je třeba odmítnout argument žalobkyň založený na tom, že v případě hospodaření formou společnosti se členem profesního svazu nestává tato společnost prostřednictvím svého zástupce, nýbrž každý společník. Jak již bylo uvedeno (viz bod 52 výše), pro účely kvalifikace jako podniku totiž není důležité právní postavení nebo forma dotčeného hospodářství, nýbrž jeho činnost a činnost a těch, kdo se na něm podílejí.

56 Konečně je třeba odmítnout také výtku vycházející z údajného porušení povinnosti odůvodnění, jež mělo být v podstatě způsobeno tím, že Komise v napadeném rozhodnutí neodpověděla na vyjádření, které předložila FNSEA v průběhu správního řízení proti své kvalifikaci coby sdružení podniků.

57 Je třeba připomenout, že ačkoli je Komise na základě článku 253 ES povinna uvést skutkový a právní stav, na němž závisí právní odůvodnění rozhodnutí, a úvahy, které Komisi vedly k přijetí tohoto rozhodnutí, není však požadováno, aby projednávala všechny skutkové a právní okolnosti, které byly uplatněny v průběhu správního řízení (rozsudek Soudu ze dne 20. dubna 1999, Limburgse Vinyl Maatschappij a další v. Komise, T‑305/94 až T‑307/94, T‑313/94 až T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 a T‑335/94, Recueil, s. II‑931, bod 388).

58 V napadeném rozhodnutí v projednávané věci je shrnuta teze FNSEA, podle níž není ani podnikem, ani sdružením podniků, nýbrž profesním svazem, a rovněž jsou v něm uvedeny související argumenty FNPL a JA (viz bod 97 odůvodnění druhá odrážka, bod 98 odůvodnění a bod 99 odůvodnění druhá odrážka napadeného rozhodnutí). Tyto argumenty jsou v napadeném rozhodnutí na základě podrobného zkoumání odmítnuty. V napadeném rozhodnutí je vysvětleno, že žalobkyně zastupují zemědělce, kteří vykonávají činnost spočívající ve výrobě zboží, které nabízejí k prodeji, a že nařízení č. 26 by postrádalo jakýkoli smysl, pokud by zemědělci nebyli též podniky (bod 105 odůvodnění napadeného rozhodnutí), že mají-li žalobkyně formu profesních svazů ve smyslu francouzského zákoníku práce, nijak je to nezbavuje jejich postavení coby sdružení podniků (body 110 a 111 odůvodnění napadeného rozhodnutí), že je jejich činnost v rámci profesního svazu neopravňuje k porušování pravidel hospodářské soutěže a že podobným organizacím uložila francouzská Conseil de la concurrence sankce (viz body 112 až 114 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Konečně se v napadeném rozhodnutí též připomíná rozhodovací praxe Komise a judikatura (body 104 a 116 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

59 S ohledem na výše uvedené je namístě učinit závěr, že Komise v napadeném rozhodnutí dostatečně odůvodnila kvalifikaci žalobkyň coby sdružení podniků.

60 Tato část žalobního důvodu proto musí být v plném rozsahu zamítnuta.

2. K neexistenci značného ovlivnění obchodu mezi členskými státy

a) Argumenty účastnic řízení

61 Žalobkyně ve věci T‑217/03 tvrdí, že Komise neprokázala, že by obchod mezi členskými státy byl spornou dohodou značným způsobem ovlivněn. Uplatňuje, že část uvedené dohody týkající se pozastavení dovozu byla ihned zpochybněna protokolem z Rungis a že beztak nedovážela takřka žádné hovězí či telecí maso, a tento aspekt se jí tedy nijak netýkal. Podle vlastních slov totiž sdružuje družstva chovatelů, která mají vlastní dceřiné podniky provozující jatka, přičemž tato družstva shromažďují a uvádějí na trh takřka výlučně produkci hovězího a telecího masa svých členů. Komise navíc nemohla toto ovlivnění obchodu založit pouze na analýze potenciálních účinků dohody, nýbrž měla posoudit její skutečné účinky. Analýza vývoje na trhu v dotyčném období přitom podle ní neprokazuje, že by dohoda měla účinky na dovozní toky. Pokud jde o minimální nákupní ceny, žalobkyně uvádí, že dohoda zůstala v platnosti po dobu bezmála jednoho měsíce, a tvrdí, že v důsledku tak krátké doby pozbyla jakýchkoli účinků na dovoz do Francie.

62 Komise tvrdí, že dohoda, jejímž cílem je omezit dovoz, může již z povahy věci ovlivnit obchod mezi členskými státy. Rovněž uplatňuje, že také dohoda o cenách může ovlivnit obchod uvnitř Společenství.

b) Závěry Soudu

63 Článek 81 odst. 1 ES se vztahuje pouze na dohody, které mohou ovlivnit obchod mezi členskými státy. Aby dohoda mezi podniky mohla ovlivnit obchod uvnitř Společenství, musí na základě souhrnu objektivních skutkových nebo právních okolností umožnit předpokládat s dostatečnou pravděpodobností, že může přímo, nebo nepřímo, skutečně, nebo potenciálně ovlivnit obchod mezi členskými státy, a to tak, že může narušit uskutečnění cílů jednotného trhu mezi členskými státy (rozsudek Soudního dvora ze dne 29. dubna 2004, British Sugar v. Komise, C‑359/01 P, Recueil, s. I‑4933, bod 27, a rozsudek Soudu ze dne 22. října 1997, SCK a FNK v. Komise, T‑213/95 a T‑18/96, Recueil, s. II‑1739, bod 175).

64 V daném případě dohoda ze dne 24. října 2001 obsahovala závazek k dočasnému pozastavení dovozu hovězího a telecího masa do Francie. Jak se uvádí v napadeném rozhodnutí, Francie je jedním z hlavních dovozců hovězího a telecího masa ve Společenství. Většina tohoto dovozu (přibližně 95 %) krom toho pochází z jiných členských států (bod 11 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Z toho vyplývá, že sporná dohoda zákonitě mohla ovlivnit obchod mezi členskými státy.

65 Tento závěr nemůže být vyvrácen ani argumentem žalobkyně, podle nějž bylo od dohody ze dne 24. října 2001 v části „Dovoz“ upuštěno sotva několik dní po tomto datu, a to okamžikem uzavření protokolu z Rungis dne 31. října 2001. Každá dohoda, která splňuje podmínky pro použití čl. 81 odst. 1 ES, totiž spadá do působnosti tohoto ustanovení. Jak bude rozhodnuto níže (viz bod 136 níže), protokol z Rungis, nazvaný „Jednání ,Maso z dovozu‘ “, se v každém případě týkal výslovně dovozu a neznamenal úplné upuštění od opatření týkajících se pozastavení dovozu, o nichž žalobkyně rozhodly.

66 Odmítnout je třeba i tezi žalobkyně, podle které se jí dohoda v části „Dovoz“ netýkala, protože její členové takřka žádné hovězí nebo telecí maso nedovážejí. Podle číselných údajů poskytnutých žalobkyní představuje u jejích členů dovoz sice nízký, avšak ne zcela zanedbatelný procentní podíl na celkovém dovozu hovězího a telecího masa do Francie (přibližně 1,5 % v roce 2001, tj. 3 865 tun). Komise ostatně na jednání tvrdila, aniž by žalobkyně tomuto tvrzení oponovala, že členové žalobkyně v minulosti dováželi větší objem hovězího a telecího masa (15 000 tun v roce předcházejícím počátku krize). Rovněž je třeba uvést, že ačkoli družstva, která jsou členy žalobkyně, shromažďují a uvádějí na trh produkci hovězího a telecího masa svých členů, mohou nicméně až do maximálního rozsahu 20 % svého ročního obratu uvádět na trh též produkci chovatelů, kteří nejsou jejími členy. Konečně vzhledem k tomu, že protiprávní jednání, na němž se žalobkyně podílela, může v každém případě ovlivnit obchod mezi členskými státy, nebyla Komise povinna prokazovat, že individuální účast žalobkyně ovlivnila obchod uvnitř Společenství (viz v tomto smyslu rozsudek Soudu ze dne 10. března 1992, Montedipe v. Komise, T‑14/89, Recueil, s. II‑1155, bod 254).

67 Nadto je třeba konstatovat, že část sporné dohody, jejímž cílem bylo stanovení sazebníku minimálních cen, mohla sama ovlivnit obchod uvnitř Společenství. Jednání omezující hospodářskou soutěž vztahující se na celé území členského státu má totiž ze své podstaty za účinek posílení oddělování vnitrostátních trhů, čímž narušuje vzájemné hospodářské prolínání, které je zamýšleno Smlouvou (výše uvedený rozsudek SCK a FNK v. Komise, bod 179). V tomto ohledu je třeba zjistit zejména relativní význam kartelové dohody na relevantním trhu a hospodářský kontext, do nějž je kartelová dohoda situována. V projednávané věci je přitom třeba konstatovat, že francouzský skot představuje více než 25 % celkového množství skotu ve Společenství (bod 10 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Soudní dvůr konečně rozhodl, že jedná-li se o trh propustný z hlediska dovozu, mohou si účastníci vnitrostátní cenové kartelové dohody zachovat svůj tržní podíl pouze tehdy, chrání-li se proti zahraniční konkurenci (výše uvedený rozsudek British Sugar v. Komise, bod 28).

68 Konečně na rozdíl od tvrzení žalobkyně Komise neměla povinnost prokázat, že sporná dohoda má v praxi značný vliv na obchod mezi členskými státy. Jak již bylo uvedeno v bodě 63 výše, čl. 81 odst. 1 ES totiž vyžaduje jen to, aby dohody a jednání ve vzájemné shodě omezující hospodářskou soutěž mohly ovlivnit obchod mezi členskými státy (viz rovněž výše uvedený rozsudek Montedipe v. Komise, bod 253).

69 Tato část žalobního důvodu musí být tudíž zamítnuta.

3. K neexistenci omezení hospodářské soutěže

a) Argumenty účastnic řízení

70 Podstatou tvrzení žalobkyň je, že sporná dohoda neomezovala hospodářskou soutěž, a z tohoto důvodu nespadá do působnosti čl. 81 odst. 1 ES.

71 Žalobkyně tvrdí, že se Komise dopustila pochybení, když se domnívala, že dotčená dohoda má protisoutěžní cíl. Uvádějí, že jim Komise nemohla přičítat část „Dovoz“ uvedené dohody a měla se zabývat výlučně případným omezením hospodářské soutěže v oblasti cen. Ceny podle sporného sazebníku byly přitom určeny na základě intervenčních cen, které byly stanoveny samotnou Komisí v rámci společné organizace trhu (SOT) s hovězím a telecím masem a které představují referenci na trhu a jsou velmi nízké. Dohoda krom toho měla v průběhu velmi krátké doby pouze omezené, či dokonce nulové, konkrétní účinky a neměla žádný dopad na spotřební ceny.

72 Žalobkyně také uplatňují, že dohoda ze dne 24. října 2001 se týká pouze doporučené minimální ceny, jejíž dodržování mimoto si žalobkyně nemohou od svých členů vynutit. Pokud jde přitom o vertikální dohodu, stanovení doporučených cen již z povahy věci není omezením hospodářské soutěže. Článek 4 písm. a) nařízení Komise (ES) č. 2790/1999 ze dne 22. prosince 1999 o použití čl. 81 odst. 3 [ES] na kategorie vertikálních dohod a jednání ve vzájemné shodě (Úř. věst. L 336, s. 21; Zvl. vyd. 08/01, s. 364) totiž zakazuje pouze stanovení prodejní ceny pro kupujícího, zatímco v projednávané věci mohou provozovatelé jatek volně stanovit ceny požadované od velkodistributorů nebo velkoobchodníků. Žalobkyně konečně podtrhují zvláštnosti odvětví zemědělství, které neumožňuje trvalé nastolení spontánní rovnováhy mezi nabídkou a poptávkou a vyžaduje regulaci prostřednictvím jiných než tržních mechanizmů, neboť se pravidla hospodářské soutěže na toto odvětví nepoužijí automaticky. Na podporu své argumentace žalobkyně ve věci T‑245/03 připojují v příloze právní stanovisko ze dne 2. června 2003.

73 Žalobkyně krom toho podotýkají, že v rámci posuzování omezení hospodářské soutěže musí vzít Komise do úvahy veškeré právní a hospodářské okolnosti, za nichž byla sporná dohoda uzavřena, a připomínají, že zákaz stanovený v čl. 81 odst. 1 ES se nutně nevztahuje na každou dohodu mezi podniky omezující svobodu jednání stran nebo některé z nich (rozsudek Soudního dvora ze dne 19. února 2002, Wouters a další, C‑309/99, Recueil, s. I‑1577, bod 97). Na dohodu, jejíž cíl nebo výsledky omezují hospodářskou soutěž, se tento zákaz nevztahuje, jestliže umožňuje chránit cíle jiné povahy a jestliže uvedené omezující účinky jsou pro tuto ochranu nezbytné a neodstraňují veškerou hospodářskou soutěž na podstatné části společného trhu. Komise tedy měla provést podrobnou a konkrétní analýzu povahy a cíle dotčené dohody, jakož i jejích výsledků, což však neučinila.

74 Žalobkyně rovněž uvádějí, že Komise podcenila krajně krizovou situaci, v níž se v rozhodné době nacházeli francouzští chovatelé dospělého skotu. Připomínají, že ceny hovězího a telecího masa, jichž se sporná dohoda týkala, v roce 2001 poklesly v průměru na svou nejnižší úroveň od roku 1980 a že ceny zaplacené producentovi po odečtení celkových nákladů na přepravu klesly pod pořizovací cenu, a to i po odečtení poskytnuté podpory. Evropská spotřeba hovězího a telecího masa podle nich v roce 2001 poklesla o téměř 10 %, což mělo mít přímý dopad na francouzské chovatele, kterým hrozil na trhu zánik.

75 Žalobkyně také tvrdí, že postupně přijímaná opatření Společenství se ukázala být nedostačující k překonání krize. Zejména zvláštní režim výkupu nastupuje až ve fázi výstupu z jatek, zatímco příjmy producentů jsou dotčeny pouze ve fázi vstupu do jatek. Dopad, jaký měla opatření přijatá Společenstvím v oblasti cen na producenty, proto nutně vede přes sjednání dohody mezioborového charakteru mezi producenty a provozovateli jatek.

76 Žalobkyně ve věci T‑245/03 v tomto ohledu tvrdí, že Komise měla posuzovat dohodu ze dne 24. října 2001 jako akt regulace, a podotýkají, že správa ve vzájemné shodě mezi státem a federacemi profesních svazů je ve Francii v odvětví zemědělství tradicí. Žalobkyně podle svých slov reagovaly na výslovnou a veřejně učiněnou žádost francouzské vlády, jejímž cílem bylo ušetřit producenty hovězího a telecího masa hospodářské katastrofy, která mohla vést k rozpadu odvětví hovězího a telecího masa a která již vážně narušovala veřejný pořádek. Uvádějí, že francouzský ministr zemědělství byl iniciátorem dohody a že v prohlášení k francouzskému parlamentu vyjádřil svou podporu dalšímu pokroku při vypracovávání zmiňované dohody.

77 Komise poznamenává, že jelikož se strany sporné dohody shodly na oddělení vnitrostátních trhů a na stanovení minimálních cen, je namístě učinit závěr, že samotným cílem této dohody bylo omezit hospodářskou soutěž. Tvrdí, že každopádně v napadeném rozhodnutí řádně zohlednila hospodářský a právní kontext dohody. Komise dodává, že ve snaze zastavit krizi byla na úrovni Společenství přijata celá řada opatření. Konečně tvrdí, že tehdejší podněcování ze strany francouzského ministra zemědělství k uzavření dohody nevyplývá ze žádné regulační pravomoci.

78 Komise krom toho navrhuje, aby právní stanovisko připojené v příloze žalobkyněmi ve věci T‑245/03 bylo vyloučeno jako nepřípustné. Přílohy ke spisům totiž mají pouze důkazní a pomocnou funkci (rozsudek Soudu ze dne 20. března 2002, ABB Asea Brown Boveri v. Komise, T‑31/99, Recueil, s. II‑1881) a otázky práva Společenství musejí právní zástupci řešit v procesních písemnostech jako takových.

b) Závěry Soudu

79 Úvodem je nutno zamítnout návrh Komise na vyloučení právního stanoviska předloženého žalobkyněmi ve věci T‑245/03 pro nepřípustnost. Je třeba uvést, že všechny dokumenty předložené spolu s žalobou se nutně zakládají do spisu. Jinou otázkou je, zda se žalobkyně může dovolávat některých svých dokumentů nebo zda je Soud může vzít v úvahu. Přitom je třeba podotknout, že zvláštní body v textu žaloby mohou být podpořeny a doplněny odkazy na určité části v přiložených dokumentech, pokud ovšem jsou základní prvky právní argumentace obsaženy v samotné žalobě (viz v tomto smyslu rozsudky Soudu ze dne 21. září 2005, EDP v. Komise, T‑87/05, Sb. rozh. s. II‑3745, bod 155, a ze dne 14. prosince 2005, Honeywell v. Komise, T‑209/01, Sb. rozh. s. II‑5527, bod 57). V projednávaném případě se Soud domnívá, že žalobkyně ve svých spisech dostatečně rozpracovaly tezi, podle níž měla být sporná dohoda pokládána za akt vnitrostátní regulace. Dotčená příloha proto slouží pouze k podpoření a doplnění této teze. Žalobkyně se jí proto mohla dovolávat.

80 Pokud jde o výtku uplatněnou žalobkyněmi, podstatou jejich tvrzení je, že cílem ani výsledkem sporné dohody nebylo vyloučení, omezení ani narušení hospodářské soutěže na jednotném trhu ve smyslu čl. 81 odst. 1 ES.

81 Je třeba rovnou připomenout, že dohoda uzavřená žalobkyněmi dne 24. října 2001 upravovala zaprvé závazek k dočasnému pozastavení dovozu hovězího a telecího masa do Francie a zadruhé závazek k uplatnění sazebníku minimálních nákupních cen jatečních krav na vstupu do jatek. Na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, musí být při posuzování omezující povahy sporné dohody přihlédnuto z důvodů uvedených v bodech 65 a 66 výše nejen k těm z výše zmiňovaných opatření, která se týkají cen, ale také k těm, jejichž cílem je pozastavení dovozu.

82 Zaprvé je tedy nutno konstatovat, že cílem závazku k pozastavení dovozu upraveného ve sporné dohodě bylo zejména zamezit vstupu hovězího a telecího masa do Francie za ceny nižší, než jaké určuje sazebník cen stanovený rozhodnutím žalobkyň, a to za účelem zajištění odbytu produkce francouzských chovatelů a účinnosti uvedeného sazebníku. Je třeba konstatovat, že z tohoto důvodu bylo cílem sporné dohody oddělení francouzského vnitrostátního trhu, a tím pádem i omezení hospodářské soutěže na jednotném trhu.

83 Pokud jde zadruhé o stanovení sazebníku cen, je nutno připomenout, že čl. 81 odst. 1 písm. a) ES výslovně stanoví, že omezením hospodářské soutěže jsou opatření, která přímo nebo nepřímo určují nákupní nebo prodejní ceny. Podle ustálené judikatury je totiž stanovení cen zjevným omezením hospodářské soutěže (rozsudky Soudu ze dne 6. dubna 1995, Tréfilunion v. Komise, T‑148/89, Recueil, s. II‑1063, bod 109, a ze dne 15. září 1998, European Night Services a další v. Komise, T‑374/94, T‑375/94, T‑384/94 a T‑388/94, Recueil, s. II‑3141, bod 136).

84 V projednávané věci se žalobkyně dohodly na sazebníku nákupních cen na vstupu do jatek pro určité kategorie hovězího a telecího masa, který stanovil ceny na kilogram jatečně upravených těl u některých kategorií krav a upravil způsob výpočtu ceny uplatňované na ostatní kategorie, zejména v závislosti na ceně stanovené orgány Společenství v rámci zvláštního režimu výkupu. Na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, ze samotného znění dotčených ustanovení sporné dohody vyplývá, že se nejednalo o ceny doporučené nebo orientační, nýbrž o ceny minimální, jejichž dodržování se federace, které dohodu podepsaly, zavázaly zajišťovat. Uvedená dohoda totiž stanovila, že „příspěvky budou přinejmenším konzistentní s tímto sazebníkem“. Stejně tak ve zprávě žalobkyň ve věci T‑245/03 ze dne 8. listopadu 2001 zaslané jejich členům, v níž je zhodnoceno uplatňování dohody ze dne 24. října 2001, se hovoří o uplatnění „sazebníku minimálních cen“.

85 Již svou povahou však taková dohoda, jaká je předmětem projednávané věci, uzavřená mezi federacemi zastupujícími zemědělce a federacemi zastupujícími provozovatele jatek, která stanoví minimální ceny pro určité kategorie krav, a to s cílem zajistit jejich závaznost pro všechny hospodářské subjekty působící na relevantních trzích, má za cíl omezit hospodářskou soutěž na těchto trzích (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne 30. ledna 1985, BNIC, 123/83, Recueil, s. 391, bod 22) zejména tím, že uměle zužuje prostor pro obchodní vyjednávání chovatelů a provozovatelů jatek a narušuje tvorbu cen na relevantních trzích.

86 Tento závěr nelze vyvrátit argumentem žalobkyň, že zemědělské trhy jsou trhy regulovanými, kde pravidla hospodářské soutěže neplatí automaticky a kde tvorba cen často neodpovídá svobodnému působení nabídky a poptávky. Odvětví zemědělství zajisté vykazuje jisté specifické znaky a je předmětem velmi detailní a mnohdy dosti intervencionistické regulace. Je však třeba uvést, že pravidla Společenství v oblasti hospodářské soutěže se vztahují na trhy se zemědělskými produkty, i když jsou stanoveny určité výjimky, jejichž účelem je zohlednit zvláštní situaci těchto trhů, což bude předmětem zkoumání v rámci třetího žalobního důvodu.

87 Žalobkyně se nemohou dovolávat ani argumentu, že ceny podle sporného sazebníku neměly omezující povahu, protože byly určeny s odkazem na ceny podle zvláštního režimu výkupu stanovené samotnou Komisí. Z posouzení srovnávacích tabulek předložených účastnicemi řízení na žádost Soudu vyplývá, že byť byly v dohodě ceny krav průměrné nebo nižší jakosti stanoveny na podkladě cen uplatňovaných v rámci zvláštního režimu výkupu, u krav vyšší jakosti (které představovaly 30 % porážek v roce 2001), byly naopak ceny stanovené v dohodě podstatně vyšší než uvedené intervenční ceny. Pouhá skutečnost, že se minimální ceny stanoví s odkazem na cenu určenou v rámci veřejné intervence, nemůže každopádně stačit k tomu, aby sporná dohoda přestala mít omezující povahu. Tímto odkazem na cenu určenou v rámci veřejné intervence totiž nemůže sporný sazebník pozbýt protisoutěžní cíl, který spočívá v přímém a umělém stanovení určité tržní ceny, a nelze jej postavit na roveň různým mechanizmům podpory a veřejné intervence v rámci společné organizace zemědělských trhů, jejichž účelem je ozdravit trhy vyznačující se převisem nabídky, a to stažením části produkce z trhu.

88 Žalobkyně krom toho tvrdí, že podle čl. 4 písm. a) nařízení č. 2790/1999 je ve vertikální dohodě zakázáno pouze omezení způsobilosti kupujícího stanovit svou prodejní cenu, a uvádějí, že sazebník cen stanovený spornou dohodou neomezoval způsobilost provozovatelů jatek stanovit ceny vůči svým zákazníkům. Tento odkaz na nařízení č. 2790/1999 však není v projednávané věci relevantní. Článek 3 uvedeného nařízení totiž z rozsahu působnosti blokové výjimky stanovené ve prospěch vertikálních dohod vylučuje případy, kdy podíl trhu ovládaného dodavatelem přesahuje 30 % relevantního trhu. Komise přitom poukazuje na to, aniž by žalobkyně jejímu tvrzení oponovaly, že produkce členů žalujících federací chovatelů zdaleka překračovala tuto hranici 30 % francouzského trhu s hovězím a telecím masem.

89 Pokud jde o tvrzení žalobkyň, že svým členům nemohly vnutit dodržování stanovených minimálních cen, je třeba konstatovat, že k tomu, aby se na dohodu mezi sdruženími vztahoval čl. 81 odst. 1 ES, není požadováno, aby dotčená sdružení měla možnost donutit své členy ke splnění povinností, které jim ukládá dohoda (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne 15. května 1975, Frubo v. Komise, 71/74, Recueil, s. 563, body 29 až 31). Krom toho je namístě uvést, že odkaz na výše uvedený rozsudek Wouters a další není v daném případě relevantní, neboť skutkové okolnosti a právní otázky, které nastolovala věc, v níž byl tento rozsudek vydán a která se týkala úpravy výkonu a organizace povolání advokáta ze strany profesního sdružení, nejsou srovnatelné se skutkovými okolnostmi a právními otázkami v projednávané věci.

90 K odůvodnění sporné dohody se žalobkyně rovněž nemohou dovolávat krize, v níž se v rozhodné době nacházelo odvětví hovězího a telecího masa a která se obzvlášť dotkla francouzských chovatelů dospělého skotu. Tato okolnost totiž nemůže sama o sobě vést k závěru, že podmínky pro použití čl. 81 odst. 1 ES nebyly splněny (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Limburgse Vinyl Maatschappij a další v. Komise, bod 740). Každopádně je třeba poznamenat, že Komise ve svém posouzení neponechala bez povšimnutí krizi, jíž odvětví procházelo, jak vyplývá zejména z bodů 10 až 15 a 130 odůvodnění napadeného rozhodnutí. Komise k tomu mimoto přihlédla při stanovení částky pokut, když ji snížila o 60 % (viz body 182 až 185 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

91 Rovněž je nutno odmítnout tezi žalobkyň, podle níž je sporná dohoda aktem vnitrostátní regulace, který odpovídal tradiční francouzské praxi postupu ve vzájemné shodě státní správy a zemědělských federací a který byl odůvodněn neúčinností opatření přijatých orgány veřejné moci. V tomto ohledu je namístě zaprvé připomenout, že právní rámec, v němž dochází k uzavření dohod uvedených v článku 81 ES, jakož i právní kvalifikace tohoto rámce v různých vnitrostátních právních řádech, nemají žádný vliv na použitelnost pravidel Společenství v oblasti hospodářské soutěže (výše uvedený rozsudek BNIC, bod 17). Zadruhé je třeba uvést, že zástupci Francouzské republiky na jednání vyloučili, že by sporná dohoda mohla spadat do rámce společného postupu státní správy a zemědělských federací, přičemž upřesnili, že tento společný postup spočívá v zastoupení zemědělských federací v národních poradních orgánech i v poradních orgánech Společenství. Konečně zatřetí je nutno konstatovat, že údajná nedostatečnost veřejnoprávních opatření k vyřešení problémů určitého odvětví nemůže být důvodem toho, aby dotčené soukromé subjekty prováděly praktiky odporující pravidlům hospodářské soutěže nebo aby si osobovaly výsady náležející orgánům veřejné moci, ať národním, či Společenství, a svým jednáním nahrazovaly jednání orgánů veřejné moci.

92 Stejně tak, pokud jde o roli francouzského ministra zemědělství při uzavření dohody ze dne 24. října 2001, stačí konstatovat, že v souladu s ustálenou judikaturou skutečnost, že chování podniků bylo známo, povoleno nebo dokonce podněcováno ze strany vnitrostátních orgánů, nemá každopádně žádný vliv na použitelnost článku 81 ES (rozsudky Soudu ze dne 29. června 1993, Asia Motor France a další v. Komise, T‑7/92, Recueil, s. II‑669, bod 71, a Tréfilunion v. Komise, uvedený výše, bod 118).

93 Konečně je třeba odmítnout argument žalobkyň, podle kterého Komise neprokázala, že by sporná dohoda vyvolala účinky na dovoz nebo tržní ceny. Podle ustálené judikatury totiž platí, že pro účely použití čl. 81 odst. 1 ES je zohlednění konkrétních účinků dohody nadbytečné, jestliže se ukáže, že tato dohoda má za cíl vyloučení, omezení nebo narušení hospodářské soutěže na společném trhu. Proto se nepožaduje prokázání skutečných protisoutěžních účinků, je-li prokázán protisoutěžní cíl vytýkaného chování (výše uvedený rozsudek Limburgse Vinyl Maatschappij a další v. Komise, bod 741; rozsudek Soudu ze dne 6. července 2000, Volkswagen v. Komise, T‑62/98, Recueil, s. II‑2707, bod 178). Jak již přitom bylo uvedeno, Komise prokázala, že cílem sporné dohody bylo omezit volnou hospodářskou soutěž na relevantních trzích (viz body 82 až 85 výše). Komise tedy nebyla povinna zjišťovat konkrétní účinky těchto opatření na hospodářskou soutěž uvnitř společného trhu, zejména ve Francii.

94 S ohledem na výše uvedené je namístě tuto část žalobního důvodu zamítnout.

4. Ke kvalifikaci jednání profesního svazu

a) Argumenty účastnic řízení

95 Žalobkyně ve věci T‑245/03 uplatňují, že se Komise dopustila zjevně nesprávného posouzení tím, že jim omezila výkon svobody sdružování v profesních svazech, kterou přiznává čl. 12 odst. 1 Charty základních práv Evropské unie vyhlášené dne 7. prosince 2000 v Nice (Úř. věst. 2000, C 364, s. 1). Komise podle nich zejména ponechala bez povšimnutí řídící funkce, které přísluší francouzským zemědělským svazům. Stejně tak se Komise podle jejich názoru dopustila závažné nepřesnosti, když požadovala, aby se sankcionované federace zdržely do budoucna veškerých dohod, jednání ve vzájemné shodě či rozhodnutí, které by mohly mít podobný cíl nebo výsledek jako protiprávní jednání, které je jim vytýkáno, zatímco profesnímu svazu přísluší, aby mezi svými členy organizoval opatření ve vzájemné shodě na obranu jejich kolektivních zájmů.

96 Skutečnost, že žalobkyně jsou profesními svazy, podle tvrzení Komise neznamená, že by se na ně nevztahovala pravidla hospodářské soutěže, která jsou pravidly veřejného pořádku.

b) Závěry Soudu

97 Podle čl. 3 odst. 1 písm. g) a j) ES činnosti Společenství zahrnují zároveň systém zajišťující, aby na vnitřním trhu nebyla narušována hospodářská soutěž a politiku v sociální oblasti. Článek 137 odst. 1 písm. f) ES v tomto směru stanoví, že Společenství podporuje a doplňuje činnost členských států v oblasti zastupování a kolektivní obrany zájmů pracovníků a zaměstnavatelů, a čl. 139 odst. 1 ES stanoví, že dialog mezi sociálními partnery na úrovni Společenství může vést ke smluvním vztahům. Článek 81 odst. 1 ES zakazuje dohody, jejichž cílem nebo výsledkem je vyloučení, omezení nebo narušení hospodářské soutěže na společném trhu. Tento článek je základním ustanovením nezbytným k plnění úkolů, které byly Společenství svěřeny, a zejména k fungování vnitřního trhu (rozsudek Soudního dvora ze dne 1. června 1999, Eco Swiss, C‑126/97, Recueil, s. I‑3055, bod 36).

98 Soudní dvůr rozhodl, že i když jsou kolektivním dohodám uzavíraným mezi organizacemi zastupujícími zaměstnavatele a zaměstnance vlastní některé účinky omezující hospodářskou soutěž, cíle sociální politiky sledované takovými dohodami by byly vážně ohroženy, kdyby sociální partneři při společném hledání opatření ke zlepšení podmínek zaměstnávání a pracovních podmínek podléhali čl. 81 odst. 1 ES. Z užitečného a uceleného výkladu ustanovení Smlouvy v jejich souhrnu tedy vyplývá, že na dohody uzavřené v rámci kolektivního vyjednávání mezi sociálními partnery za účelem dosažení takovýchto cílů je nutno pohlížet tak, že kvůli jejich povaze a cíli se na ně nevztahuje čl. 81 odst. 1 ES (rozsudek Soudního dvora ze dne 21. září 1999, Albany, C‑67/96, Recueil, s. I‑5751, body 59 a 60). Soudní dvůr naproti tomu prohlásil, že posledně uvedené ustanovení se použije na mezioborové dohody uzavřené organizacemi zastupujícími producenty, družstva, dělníky a průmyslové podniky na půdě veřejnoprávní organizace (rozsudky Soudního dvora BNIC, uvedený výše, body 3 a 16 až 20, a ze dne 3. prosince 1987, BNIC, 136/86, Recueil, s. 4789, body 3 a 13).

99 V projednávaném případě se Soud domnívá, že povaha a cíl sporné dohody neodůvodňují její vynětí z působnosti čl. 81 odst. 1 ES.

100 Zaprvé je namístě konstatovat, že uvedená dohoda není kolektivní smlouvou a že nebyla uzavřena mezi organizacemi zastupujícími zaměstnavatele a zaměstnance. Chovatelé se totiž nenacházejí v pracovněprávním vztahu vůči provozovatelům jatek, protože nevykonávají práci v jejich prospěch a pod jejich vedením, ani do nich nejsou začleněni (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne 16. září 1999, Becu a další, C‑22/98, Recueil, s. I‑5665, bod 26). Naopak bylo rozhodnuto, že chovatele lze považovat za podniky v souladu s čl. 81 odst. 1 ES (viz bod 53 výše). Sporná dohoda je tedy mezioborovou dohodou uzavřenou mezi dvěma články výrobního řetězce v odvětví hovězího a telecího masa. Zadruhé, dohoda se netýká opatření určených ke zlepšení podmínek zaměstnávání a pracovních podmínek, nýbrž pozastavení dovozu hovězího a telecího masa a stanovení minimálních cen pro některé kategorie krav. Tato opatření přitom mají v projednávané věci za cíl omezit hospodářskou soutěž na jednotném trhu (viz body 82 a 85 výše).

101 Z toho vyplývá, že ačkoli žalobkyně ve věci T‑245/03 jakožto federace zemědělských svazů,mohou oprávněně hájit zájmy svých členů, v projednávaném případě se však nemohou dovolávat svobody sdružování v profesních svazech, aby tak odůvodnily konkrétní opatření odporující čl. 81 odst. 1 ES.

102 Je třeba odmítnout také tezi žalobkyň, podle které Komise tím, že jim v článku 2 napadeného rozhodnutí uložila, aby se do budoucna zdržely veškerých kartelových dohod, jejichž cíl nebo výsledek by mohl být stejný nebo podobný jako u zjištěného protiprávního jednání, poškodila jejich poslání coby profesních svazů vést do cíle jednání ve vzájemné shodě na obranu svých kolektivních zájmů. Komise tím, že žalobkyním uložila povinnost zdržet se opakování inkriminovaného chování či přijímání obdobných opatření, jen vyjádřila následky, které v souvislosti s jejich budoucím chováním vyplývají z konstatování protiprávnosti v článku 1 napadeného rozhodnutí (viz v tomto smyslu rozsudek Soudu ze dne 13. prosince 2001, Krupp Thyssen Stainless a Acciai speciali Terni v. Komise, T‑45/98 a T‑47/98, Recueil, s. II‑3757, bod 311). Tato uložená povinnost je krom toho dostatečně přesná a zakládá se na skutečnostech, které vedly Komisi ke konstatování protiprávnosti chování, za něž byly uloženy sankce, takže je jasné, že se takováto povinnost netýká všeobecné činnosti žalobkyň v rámci profesního svazu.

103 S ohledem na výše uvedené je namístě tuto část žalobního důvodu zamítnout.

104 Tento žalobní důvod se tedy zamítá.

B – K druhému žalobnímu důvodu, vycházejícímu ze zjevně nesprávného posouzení skutkového stavu a z nesprávného právního posouzení při stanovování rozsahu a délky trvání protiprávního jednání

105 Žalobkyně zpochybňují rozsah a délku trvání Komisí zjištěného protiprávního jednání. Zaprvé tvrdí, že v části „Dovoz“ byla dohoda ze dne 24. října 2001 ukončena podpisem protokolu z Rungis dne 31. října 2001. Zadruhé popírají, že by platnost písemné dohody ze dne 24. října 2001 byla prodloužena ústní dohodou sledující stejný cíl.

1. Úvodní otázky

a) Ke zohlednění místních dohod

Argumenty účastnic řízení

106 Žalobkyně tvrdí, že Komise nemohla při stanovení délky trvání protiprávního jednání připisovaného národním federacím vycházet z dohod uzavřených na místní úrovni mezi svazy chovatelů a individuálními provozovateli jatek. Připomínají, že důkazní břemeno, pokud jde o délku trvání dohody, leží na Komisi, a jestliže se tato rozhodla prokázat protiprávní jednání a účast na něm na základě přímých listinných důkazů, nemůže presumovat trvání členství určité strany dohody i po její poslední prokázané účasti na určitém prováděcím opatření (rozsudek Soudu ze dne 15. března 2000, Cimenteries CBR a další v. Komise, T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95 až T‑32/95, T‑34/95 až T‑39/95, T‑42/95 až T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95 až T‑65/95, T‑68/95 až T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 a T‑104/95, Recueil, s. II‑491, body 4281 až 4283).

107 Žalobkyně poznamenávají, že dotčené místní dohody nepodepsaly, protože ty byly uzavřeny odlišnými právními subjekty, a sice departementními zemědělskými federacemi, departementními JA nebo místními profesními svazy. Tyto místní dohody, zvláště ty, které byly uzavřeny počínaje 30. listopadem 2001, byly výhradně výsledkem činnosti posledně jmenovaných a závisely na jejich schopnosti zajistit u svých kupujících uplatňování minimálních cen. Žalobkyně v tomto ohledu poukazují na rukou psané poznámky ředitele FNB na schůzce konané dne 29. listopadu 2001 („projednat vaše sazebníky na regionální úrovni“). Skutečnost, že FNB předala sazebník referenčních cen departementním federacím, které jej požadovaly, nemůže tento závěr vyvrátit, neboť k tomuto předání nedošlo v rámci plnění národní dohody, nýbrž v rámci místních vyjednávání vedených těmito federacemi. M. E. C., jeden z ředitelů FNB, zaslal dne 11. prosince 2001 tento sazebník departementní federaci a zároveň jí výslovně připomněl, že platnost tohoto sazebníku nebyla dohodou prodloužena. Žalobkyně konečně zpochybňují tezi Komise, podle které bylo znění místních dohod takřka doslovně převzato z národní dohody.

108 Žalobkyně dále podotýkají, že strany těchto místních dohod nebyly účastníky správního řízení před Komisí. Žalobkyně tak za ně nemohly odpovědět. Bylo by tedy v rozporu s právy obhajoby a s čl. 6 odst. 1 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod (EÚLP), kdyby tyto písemnosti nebyly z jednání vyloučeny.

109 Komise odpovídá, že při posuzování délky trvání protiprávního jednání mohla oprávněně přihlédnout k četným místním dohodám uzavřeným po podpisu dohody ze dne 24. října 2001. Tyto místní dohody byly hlavními prostředky provedení sporné dohody, zejména po skončení platnosti písemné dohody. Krom toho veškeré dokumenty týkající se těchto dohod byly u žalobkyň zajištěny, což dokládá, že národní federace dohlížely zblízka na provádění národní dohody na místní úrovni.

Závěry Soudu

110 Podstatou tvrzení žalobkyň je, že Komise nemohla pro účely stanovení délky trvání protiprávního jednání přihlédnout k dohodám, které neuzavřely ony samy, nýbrž departementní federace nebo místní profesní svazy chovatelů na jedné straně a podniky provozující jatka na straně druhé.

111 Není však zpochybňováno, že dotčené místní federace nebo svazy chovatelů byly přímými, nebo nepřímými členy žalobkyň ve věci T‑245/03.

112 Přitom je třeba uvést, že po podpisu dohody ze dne 24. října 2001 národní federace chovatelů vyzvaly své členy k provádění uvedené dohody na místní úrovni. V dopise žalobkyň ve věci T‑245/03 ze dne 25. října 2001 určeném jejich členům, který obsahuje sdělení o podpisu dohody z předchozího dne, se uvádí: „Každý z nás musí od nynějška velmi dbát na striktní uplatňování této dohody na celém území [...] Vyzýváme také Vás, abyste v co nejkratší době zajistili podpisy podniků, které dohodu doposud nepodepsaly. Závazek podniků se týká rovněž priority tuzemského zásobování“. Stejně tak dopis žalobkyň ve věci T‑245/03 ze dne 13. prosince 2001 adresovaný jejich členům obsahuje následující pasáž: „[...] žádáme, aby se celá síť FNSEA uvedla do pohotovosti [...] a aby byly u každého provozovatele jatek ověřeny uplatňované ceny, a to k zajištění dodržování našich minimálních cen v rámci produkčních cílů. Za tímto účelem Vás žádáme, abyste laskavě podnikli kroky v každých jatkách ve svém departementu“. Konečně dopis žalobkyň ve věci T‑245/03 ze dne 8. listopadu 2001 adresovaný jejich členským federacím odhaluje, že tyto federace byly povinny sdělit národním federacím veškeré informace týkající se prováděných opatření, aby bylo možné připravit následující část strategie profesního svazu; tyto informace zahrnovaly zejména „přesný a podrobný seznam podniků, které dosud nepodepsaly sazebník, nebo které jej podepsaly, ale neuplatňovaly“.

113 Ze spisu tedy vyplývá, že žalobkyně ve věci T‑245/03 pobízely své členy k provádění konkrétních opatření u podniků provozujících jatka působících na jejich území a tím k účasti na provádění sporné dohody. Jednání departementních federací a místních profesních svazů bylo proto součástí společné strategie s národními federacemi, jejímž cílem bylo zajistit, aby opatření přijatá na národní úrovni byla účinná na celém francouzském území. Jedním z nástrojů této strategie bylo právě uzavření dohod mezi místními profesními svazy chovatelů a podniky provozujícími jatka.

114 Ve faxové zprávě Fédération régionale des syndicats d’exploitants agricoles (FRSEA) Dolní Normandie, která byla dne 9. listopadu 2001 zaslána FNSEA v odpověď na její dotazník zaslaný dne 8. listopadu 2001, se uvádí: „Postupy a strategie k uplatňování sazebníku: [...] Formální podpis smlouvy o regionálním závazku: Dodržování podmínek a cen podle sazebníku mezi FRSEA [Dolní Normandie] a provozovateli jatek. Všichni se zavázali písemně a zaslali nám dokument zpět“. Stejně tak ve faxové zprávě FDSEA Finistère ze dne 19. listopadu 2001 zaslané FNB se lze dočíst: „Pokud se jedná o postupy prováděné ohledně sazebníku [...] [minimálních] cen, s provozovateli jatek byly učiněny ústní dohody. Písemná dohoda nám dosud nebyla zaslána zpět a neobdrželi jsme žádnou stížnost chovatelů na nedodržování sazebníku“. Konečně ve faxové zprávě FDSEA Isère ze dne 13. listopadu 2001 zaslané FNSEA a FNB je v příloze obsažen vzor místní dohody; ten je nadepsán „Uplatnění národní dohody o sazebníku minimálních cen“ a obsahuje ustanovení upravující závazek k dodržování sazebníku cen a k dočasnému pozastavení dovozu „do dalšího jednání na národní úrovni“.

115 Krom toho skutečnost, že tyto místní dohody byly podepsány podniky provozujícími jatka, a nikoli organizacemi, které je zastupují na národní úrovni (včetně FNICGV a žalobkyně ve věci T‑217/03), rovněž není důvodem pro to, aby v projednávaném případě bylo zohlednění těchto dohod vyloučeno. V tomto ohledu se Soud domnívá, že existence národní dohody uzavřené mezi zástupci chovatelů a zástupci provozovatelů jatek byla rozhodujícím faktorem k překonání odporu podniků provozujících jatka k přijetí místních dohod, které jim byly předloženy zástupci chovatelů.

116 Konečně ze spisu vyplývá, že na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, dotčené místní dohody často ve své podstatě přebíraly obsah národní dohody. Ve skutečnosti byly uvedené místní dohody častokrát pouze doslovným převedením národní dohody (viz například dohodu podepsanou dne 31. října 2001 zejména mezi FDSEA Loire a podniky provozujícími jatka z téhož departementu).

117 S ohledem na výše uvedené má Soud za to, že se nelze domnívat, že tyto místní dohody byly výsledkem nezávislého vyjednávání, které by nebylo spojeno s uplatňováním národní dohody. Dohody uzavřené na místní úrovni totiž na spornou dohodu navazovaly a prováděly ji.

118 Soud se proto domnívá, že Komise oprávněně přihlédla k těmto dohodám pro účely posouzení rozsahu a délky trvání protiprávního jednání připisovaného žalobkyním.

119 Krom toho je třeba odmítnout argument žalobkyň, podle nějž zohlednění místních dohod porušuje jejich práva obhajoby. Je totiž třeba konstatovat, že dokumenty týkající se místních dohod, z nichž Komise vycházela v napadeném rozhodnutí a které byly nalezeny při šetřeních v kancelářích žalobkyň, byly součástí správního spisu. Žalobkyně proto měly v průběhu řízení před Komisí možnost se k těmto dokumentům vyjádřit.

b) K uspořádání, výběru, citování a výkladu dokumentů ze spisu

Argumenty účastnic řízení

120 Žalobkyně tvrdí, že se Komise v napadeném rozhodnutí dopustila zkreslení rukou psaných poznámek nalezených v kanceláři ředitele FNB, o něž se do značné míry opírala při prokazování rozsahu a délky trvání sporné dohody. Žalobkyním tak sdělila pouze výňatky, které sama vybrala, neseřadila tyto výňatky chronologicky ani je nespojila dohromady, takže byly smíchané s ostatními písemnostmi obsaženými ve spisu. Tyto poznámky byly krom toho zapsány na stránkách přeplněných textem, neuspořádaně a v mnoha případech je nelze ani rozluštit.

121 Žalobkyně krom toho zpochybňují správnost nebo výklad celé řady citací uvedených v napadeném rozhodnutí, přičemž mají za to, že jsou neúplné, vytržené z kontextu nebo nesprávné, že ve skutečnosti protiřečí tezi Komise, že nejsou datovány a že nelze určit totožnost účastníků zmiňovaných schůzek. Konečně tvrdí, že Komise při výkladu dokumentů obsažených ve spisu převrátila důkazní břemeno, neboť předpokládala zavinění žalobkyň a zohlednila pouze usvědčující dokumenty, a nikoli zprošťující dokumenty.

122 Komise poznamenává, že v textu rozhodnutí nemůže citovat in extenso veškeré dokumenty, z nichž vychází, a tvrdí, že k provedení výběru lze mít výhrady pouze potud, pokud vede ke zkreslení písemností. Krom toho odmítá ostatní výtky uplatněné žalobkyněmi.

Závěry Soudu

123 Žalobkyně nezpochybňují, že měly přístup ke všem dokumentům, které jsou součástí správního spisu Komise (s jedinou výjimkou tvořenou dvěma dopisy, které si Komise vyměnila se stálým zastoupením Francouzské republiky při Evropské unii). Komise zejména uvádí, aniž by žalobkyně jejímu tvrzení oponovaly, že žalobkyně měly přístup k úplné kopii dotčených poznámkových bloků obsahujících rukou psané poznámky ředitele FNB. Z toho vyplývá, že žalobkyně měly možnost identifikovat veškeré skutečnosti svědčící v jejich prospěch, které byly obsaženy ve spise, a těchto skutečností se dovolávat. Žalobkyně krom toho netvrdí, že by Komise ze správního spisu vypustila nebo že by do něj nezaložila dokumenty svědčící v jejich prospěch, které samy označily nebo jí předložily.

124 Dále je třeba poznamenat, jak to činí i žalobkyně, že Komise v napadeném rozhodnutí své závěry často zakládala na výňatcích z celé řady rukou psaných poznámek, které byly nalezeny a zkopírovány při šetření v prostorách žalobkyň. Tyto poznámky nejsou z převážné části ani podepsány, ani datovány a jejich obsah není vždy dostatečně čitelný. Je však třeba podotknout, že chybějící datum nebo podpis na dokumentu nebo skutečnost, že je psán nečitelně, nijak neubírají na jeho důkazní síle, neboť jeho původ, pravděpodobné datum a obsah lze zjistit s dostatečnou určitostí (viz v tomto smyslu rozsudek Soudu ze dne 10. března 1992, Shell v. Komise, T‑11/89, Recueil, s. II‑757, bod 86).

125 V projednávané věci Komise vždy v napadeném rozhodnutí uvedla, že určitý dokument není datován, a připojila k němu přibližné datum podle jeho obsahu nebo kontextu. Stejně tak, když byly na schůzkách zmíněny pouze iniciály účastníků, Komise podle kontextu obvykle dovodila, kdo byly takto označené osoby. Konečně, pokud jde o výtky žalobkyň k uspořádání a zařazení těchto poznámek, Komise vysvětlila, že tyto dokumenty ze spisu byly seřazeny chronologicky podle data jejich vydání nebo v případě dokumentů zajištěných při inspekci podle data jejich nalezení, přičemž v posledně uvedeném případě byly dokumenty očíslovány podle pořadí, v jakém byly zaznamenány.

126 Pokud jde o výtky žalobkyň týkající se zejména užití a výkladu určitých důkazních prostředků v napadeném rozhodnutí, ty budou posouzeny následně, jelikož mohou vést ke zpochybnění závěrů Komise ohledně rozsahu a délky trvání protiprávního jednání.

2. Pokud jde o přičítání dohody o dovozu žalobkyním

a) Argumenty účastnic řízení

127 Žalobkyně uvádějí, že podepsání protokolu z Rungis dne 31. října 2001 vedlo k tomu, že platnost části národní dohody týkající se pozastavení dovozu, která nabyla účinnosti dne 29. října 2001, skončila pouhé dva dny poté, tedy 31. října 2001. Část „Dovoz“ této dohody tedy neměla ani čas na to, aby vůbec mohla platit, a nemůže jim proto být přičítána.

128 Žalobkyně tvrdí, že Komise zkreslila skutkový stav projednávané věci a dopustila se zjevně nesprávného posouzení, když měla za to, že uvedený protokol z Rungis obsahuje dohodu, jejímž cílem je omezení objemu dovozu. Závazek dovozců a vývozců učinit projev „solidarity“, který tento protokol obsahoval, se podle nich netýkal dovozu a byl pouze potvrzením FNICGV učiněným na žádost federací chovatelů, že zásobování nadále probíhá za podmínek upravených v sazebníku cen. Žalobkyně ve věci T‑217/03 mimoto poznamenává, že jelikož nepodepsala protokol z Rungis, nebyla tímto závazkem „solidarity“ každopádně vůbec dotčena. Konečně prohlášení předsedy FNICGV učiněná v den podpisu protokolu potvrzují, že od části „Dovoz“ bylo upuštěno.

129 Žalobkyně stejně tak tvrdí, že když Komise uvádí, že mezi sazebníkem cen a pozastavením dovozu existuje nutně spojitost, zaměňuje mezi tím, co by si producenti přáli a co se po protokolu z Rungis stalo skutečností. Žalobkyně též připomínají již od počátku velmi kritický postoj dovozců-provozovatelů jatek a dovozců-velkoobchodníků, kteří jsou členy FNICGV, k části „Dovoz“ dohody ze dne 24. října 2001 a tvrdí, že souhlas s touto částí vyslovený touto federací byl pouze symbolickým gestem a že ji nebylo možné zachovat v platnosti.

130 Žalobkyně navíc Komisi vytýkají, že nepřihlédla k dokumentům, které mají prokazovat, že dohoda o dovozu již neexistovala. Odkazují přitom zaprvé na dopis národních federací chovatelů ze dne 8. listopadu 2001 určený jejich členům, z nějž má vyplývat, že se plnění dohody ze dne 24. října 2001 týkalo výlučně uplatňování sazebníku minimálních cen, protože o jakémkoli omezení dovozu nebyla ani zmínka. Žalobkyně zadruhé poukazují na rukou psanou poznámku ze dne 14. listopadu 2001, v níž se uvádí: „omezená dohoda: zatím zachování dovozu; žádná [odvetná opatření]“.

131 Žalobkyně krom toho poznamenávají, že Komise odhalila pouze jedinou místní dohodu uzavřenou po podpisu protokolu z Rungis a obsahující doložku o pozastavení dovozu, a sice dohodu vyhotovenou v departementu Isère. Dokumenty FRSEA Dolní Normandie ze dne 9. listopadu 2001 a dokument FDSEA Finistère ze dne 19. listopadu 2001 jsou podle nich pouze zápisy, které nedokazují, že by dotyčné místní dohody obsahovaly závazek k pozastavení dovozu. Ostatní místní dohody citované Komisí nejsou pozdějšího data než protokol z Rungis. Dohoda uzavřená v departementu Loire nese datum 31. října 2001.

132 Žalobkyně konečně uplatňují, že analýza křivek objemu obchodu potvrzuje, že pozastavení dovozu nepokračovalo po 31. říjnu 2001. Vysvětlují, že údajný pokles objemu dováženého hovězího a telecího masa v listopadu a prosinci 2001 lze odůvodnit neustálými změnami měsíčních objemů dovozu a že mezi tímto konkrétním snížením a existencí údajné dohody nelze spatřovat žádnou příčinnou souvislost.

133 Komise tvrdí, že část „Dovoz“ dohody ze dne 24. října 2001 nebyla po 31. říjnu 2001 protokolem z Rungis zrušena. Uvádí, že tento protokol měl za cíl zmírnit příliš striktní závazek k úplnému pozastavení dovozu, avšak s poukazem na „solidaritu“ vedl k omezení dovozu produktů za nejnižší ceny. Podle ní žalobkyně neobjasňují, jak by mohla dohoda o minimální ceně obstát, kdyby současně nadále docházelo k levnějšímu dovozu. Konečně několik místních dohod uzavřených k provedení národní dohody ve stejný den jako protokol z Rungis nebo později i nadále obsahuje závazek k pozastavení dovozu.

b) Závěry Soudu

134 Úvodem je nutno odmítnout tezi žalobkyň, že pakliže byla část „Dovoz“ v návaznosti na protokol z Rungis odstraněna, uvedená část jim nemůže být přičítána. Skutečnost, že protiprávní jednání trvalo jen velmi krátkou dobu, totiž nemůže zpochybnit, že došlo k porušení čl. 81 odst. 1 ES.

135 Soud se krom toho domnívá, že k tomu, aby dohoda o stanovení minimálních cen byla účinná, bylo nutné přijmout opatření pro dohled nad dovozem nebo k omezení dovozu. Vzhledem k tomu, že hovězí a telecí maso pocházející z jiných členských států, zejména z Německa a Nizozemska, je levnější než hovězí a telecí maso produkované ve Francii, a s ohledem na existenci převisu nabídky, účinnost sazebníku cen v projednávané věci nutně závisela na zásobování podniků provozujících jatka usazených ve Francii ze strany francouzských chovatelů. Kdyby tomu tak nebylo, pak nejenže by tento sazebník cen nemohl napravit krizi, již utrpěli francouzští chovatelé, ale mohl by ji jen zhoršit, jelikož by se provozovatelé přesměrovali na produkty pocházející z jiných členských států nebo dokonce z třetích zemí.

136 Na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, se Soud každopádně domnívá, že protokol z Rungis ze dne 31. října 2001 zcela neodstranil opatření k pozastavení dovozu obsažená v dohodě ze dne 24. října 2001, i když je omezil, jak uznala Komise v napadeném rozhodnutí.

137 Tezi žalobkyň, podle které se tento protokol netýká dovozu, nýbrž sazebníku cen, je třeba rovnou odmítnout. Protokol z Rungis je totiž nadepsán „Jednání ,Maso z dovozu‘ “. Uvádí se v něm, že „[f]rancouzské podniky specializující se na dovoz a vývoz se sešly s federacemi producentů [...], které podepsaly národní mezioborovou dohodu ze dne 24. října 2001“. V protokolu se hovoří o dovozcích a vývozcích, jeho znění však neobsahuje žádnou zmínku o sazebníku cen. Z toho vyplývá, že protokol z Rungis se týkal části „Dovoz“ sporné dohody. Zpráva předsedy FNICGV ze dne 31. října 2001 adresovaná jejím členům tento závěr potvrzuje (viz bod 140 níže).

138 Přitom je třeba konstatovat, že protokol z Rungis obsahuje po několika úvodních úvahách zejména následující pasáž:

„V bezprecedentní krizové situaci, kterou producenti procházejí, zástupci chovatelů důrazně žádají dovozce a vývozce, aby vzali na vědomí závažnost krize.

Dovozci a vývozci se v reakci na to zavazují projevit solidaritu.“

139 S ohledem na okolnosti projednávané věci, zejména na nutnost dohlížet na dovoz s cílem zajištění účinnosti sazebníku cen, který zůstal plně v platnosti, má Soud za to, že tento závazek „solidarity“, přijatý dovozci a vývozci, musí být chápán, jak to již zhodnotila Komise v napadeném rozhodnutí, jako jejich souhlas s omezením dovozu hovězího a telecího masa ve prospěch produkce francouzských chovatelů.

140 Tento závěr nemůže vyvrátit výše uvedená zpráva předsedy FNICGV ze dne 31. října 2001 určená členům této federace, kde se píše: „Nalezli jsme kompromis […], který dovozcům umožní zachovat svou činnost a zajistit co nejlépe volný pohyb výrobků zpracovávaných a uváděných na trh našimi podniky“. Se zřetelem k jasnému znění dohody ze dne 24. října 2001 (tj. „[z]ávazek k dočasnému pozastavení dovozu“), na niž ostatně předseda FNICGV ve své zprávě odkazuje, totiž tato pasáž zůstává nejednoznačná. Předseda FNICGV se tak zmiňuje o „kompromisu“, ale neuvádí, že volný pohyb dotčených produktů bude zajištěn úplně, nýbrž „co nejlépe“.

141 S ohledem na výše uvedené má Soud za to, že protokol z Rungis zcela neodstranil část „Dovoz“ sporné dohody.

142 Tomuto závěru neodporuje ani jeden z obou dokumentů, jichž se žalobkyně dovolávají jako důkazu toho, že část „Dovoz“ již v listopadu 2001 nebyla v platnosti.

143 Pokud jde o dopis žalobkyň ve věci T‑245/03 ze dne 8. listopadu 2001 určený jejich členům, jeho předmětem bylo „[d]va týdny po podpisu a jeden týden po zavedení sazebníku minimálních cen […] zhodnotit uplatňování a dodržování této dohody v departementech“. Jak uvádějí žalobkyně, uvedená poznámka odkazuje pouze na opatření týkající se uplatňování sazebníku cen. Avšak pouhá skutečnost, že se tento dopis nezmiňuje o části „Dovoz“, nemůže sama o sobě stačit jako důkaz toho, že od této části bylo upuštěno.

144 Co se týče rukou psaných poznámek ze dne 14. listopadu 2001 učiněných vedoucím oddělení FNSEA, skutečně se v nich uvádí: „omezená dohoda: zatím zachování dovozu; žádná [odvetná opatření]. Je však třeba podotknout, jak uvádí i Komise, že z jejich kontextu vyplývá, že příslušná část těchto poznámek poukazuje na vymezení strategie žalobkyň ve věci T‑245/03 za účelem přípravy jejich odpovědi na žádost Komise o informace ze dne 9. listopadu 2001 (viz bod 13 výše). Jedná se tedy o dokumenty, které obsahují pouze postoj, s nímž chtěly žalobkyně seznámit Komisi. V textu těchto rukou psaných poznámek je totiž ob