STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

MICHALA BOBKA

přednesené dne 6. února 2020 ( 1 )

Věc C‑581/18

RB

proti

TÜV Rheinland LGA Products GmbH,

Allianz IARD SA

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Oberlandesgericht Frankfurt am Main (Vrchní zemský soud ve Frankfurtu nad Mohanem, Německo)]

„Řízení o předběžné otázce – Zdravotnické prostředky – Vadné prsní implantáty – Pojištění občanskoprávní odpovědnosti za škodu způsobenou používáním zdravotnických prostředků – Územní omezení – Čistě vnitrostátní situace – Článek 18 SFEU – Použitelnost unijního práva“

I. Úvod

1. Německé pacientce byly v Německu voperovány vadné prsní implantáty vyrobené společností Poly Implant Prothèse SA (dále jen „PIP“), francouzským podnikem, který je nyní v úpadku. Pacientka se u německých soudů domáhá náhrady škody proti společnosti Allianz IARD SA, francouzskému pojistiteli společnosti PIP. Ve Francii jsou výrobci zdravotnických prostředků ze zákona povinni mít pojištění občanskoprávní odpovědnosti za škodu, která třetím osobám vznikne v důsledku jejich činnosti. Tato povinnost vedla společnost PIP k uzavření pojistné smlouvy se společností Allianz, přičemž uvedená smlouva obsahovala ujednání o územní působnosti omezující pojistnou ochranu výlučně na škodu způsobenou na francouzském území. Na zdravotnické prostředky společnosti PIP, které byly vyvezeny do jiného členského státu a zde použity, se tedy tato pojistná smlouva nevztahovala.

2. Na základě tohoto skutkového stavu se Oberlandesgericht Frankfurt am Main (Vrchní zemský soud ve Frankfurtu nad Mohanem, Německo) táže, zda je v souladu s článkem 18 SFEU a v něm zakotvenou zásadou zákazu diskriminace na základě státní příslušnosti skutečnost, že společnost PIP byla společností Allianz pojištěna pouze ve vztahu ke škodě způsobené jejími zdravotnickými prostředky na francouzském území, nikoli však ve vztahu ke škodě, která by byla případně způsobena v jiných členských státech.

II. Právní rámec

A. Unijní právo

3. Článek 18 první pododstavec SFEU stanoví: „V rámci použití Smluv, aniž jsou dotčena jejich zvláštní ustanovení, je zakázána jakákoli diskriminace na základě státní příslušnosti.“

4. Článek 34 SFEU stanoví: „Množstevní omezení dovozu, jakož i veškerá opatření s rovnocenným účinkem, jsou mezi členskými státy zakázána.“

5. Článek 35 SFEU stanoví: „Množstevní omezení vývozu, jakož i veškerá opatření s rovnocenným účinkem, jsou mezi členskými státy zakázána.“

6. Článek 56 první pododstavec SFEU zní následovně: „Podle následujících ustanovení jsou zakázána omezení volného pohybu služeb uvnitř Unie pro státní příslušníky členských států, kteří jsou usazeni v jiném členském státě, než se nachází příjemce služeb.“

B. Francouzské právo

7. Článek L. 1142‑2 Code de la santé publique (zákoník veřejného zdraví) ( 2 ) stanoví: „Zdravotničtí pracovníci se soukromou praxí, zdravotnická zařízení, zdravotnické služby a subjekty uvedené v článku L. 1142‑1, jakož i všechny ostatní právnické osoby s výjimkou státu, kteří vykonávají preventivní, diagnostické nebo zdravotnické činnosti, jakož i výrobci, provozovatelé a dodavatelé hotových zdravotnických výrobků, které jsou uvedeny v článku L. 5311‑1, s výjimkou bodu 5, za podmínek stanovených v ustanoveních článku L. 1222‑9 a bodů 11, 14 a 15, a jsou v rámci těchto činností používány, budou povinni mít sjednáno pojištění odpovědnosti vůči třetím osobám nebo správní odpovědnosti, která může vzniknout v důsledku újmy na zdraví způsobené třetím osobám, k níž dojde v souvislosti s celou touto činností. Ministr zdravotnictví může formou vyhlášky udělit výjimku z povinnosti pojištění stanovené v prvním odstavci, a to zdravotnickým zařízením, která mají k dispozici dostatečné finanční prostředky k tomu, aby mohla poskytnout náhradu újmy způsobem rovnocenným s odškodněním dle pojistné smlouvy. Pojistné smlouvy uzavřené v souladu s prvním odstavcem mohou stanovit, že pojištění poskytované na jejich základě je omezené […] […] V případě nesplnění povinnosti pojištění stanovené v tomto článku je příslušný disciplinární subjekt oprávněn nařídit disciplinární sankce.“

8. Článek L. 252‑1 Code des assurances (pojišťovací řád) stanoví ( 3 ): „Každá osoba, na kterou se vztahuje povinnost uzavřít pojištění zakotvená v článku L. 1142‑2 zákoníku veřejného zdraví, která se pokusila uzavřít pojistnou smlouvu s pojišťovnou ve Francii, jež by kryla rizika odpovědnosti vůči třetím osobám specifikovaná ve shora uvedeném článku, a které bylo sjednání pojistné ochrany dvakrát odmítnuto, je oprávněna obrátit se na Bureau central de tarification (Ústřední cenový úřad), přičemž podmínky založení a provozní řád tohoto úřadu budou stanoveny vyhláškou Conseil d’État (Státní rada). Ústřední cenový úřad bude mít výhradní právo stanovit výši pojistného, za které bude dotčená pojišťovna povinna ručit za riziko, jehož pojištění jí bylo nabídnuto. Za podmínek stanovených vyhláškou Státní rady je Ústřední cenový úřad oprávněn určit výši spoluúčasti, kterou bude povinen zaplatit pojištěný. Ústřední cenový úřad vyrozumí zástupce státu v departementu v případě, že bude osoba podléhající povinnosti pojištění podle článku L. 1142‑2 zákoníku veřejného zdraví představovat nepřiměřeně velké pojistné riziko. O této skutečnosti vyrozumí dotčeného pracovníka. V takovém případě stanoví výši pojistného ve vztahu ke smlouvě, jejíž doba platnosti nesmí překročit šest měsíců. Jakékoli ujednání v zajišťovací smlouvě, jehož cílem je vyloučení určitých rizik ze zajištění z důvodu výše pojistného stanovené Ústředním cenovým úřadem, je neplatné.“

III. Skutkové okolnosti, řízení a předběžné otázky

9. Společnost PIP byla výrobcem prsních implantátů se sídlem ve Francii. Tyto implantáty uváděl na trh nizozemský podnik Rofil Medical Nederland BV (dále jen „Rofil“). Implantáty balil a opatřoval příbalovou informací. Společnost TÜV Rheinland LGA Products GmbH (dále jen „TÜV Rheinland“), která působila jako „oznámený subjekt“ ve smyslu směrnice 93/42/EHS ( 4 ), byla od října 1997 společností PIP pověřena posuzováním shody podle německých, evropských a jiných mezinárodních norem. Společnost TÜV Rheinland provedla za tímto účelem v období od roku 1997 do roku 2010 několik kontrolních auditů u společnosti PIP.

10. Na podzim roku 2006 podstoupila žalobkyně v původním řízení v Německu chirurgický zákrok, během něhož jí byly voperovány prsní implantáty uváděné na trh společností Rofil. Následně se zjistilo, že místo materiálu „NuSil“, který byl uveden v informacích o výrobku a specifikován a schválen v rámci registrace, byly tyto implantáty plněny neschváleným průmyslovým silikonem.

11. V březnu roku 2010 francouzské zdravotnické orgány při výkonu dohledu poprvé zjistily, že společnost PIP protiprávně používá průmyslový silikon. V dubnu roku 2010 vydaly německé orgány doporučení, aby lékaři, kteří používali silikonové implantáty společnosti PIP, dotčené pacientky informovali a tyto prsní implantáty přestali používat. V roce 2012 bylo doporučeno kompletní vyjmutí těchto implantátů.

12. Společnost PIP vyhlásila úpadek a v roce 2011 prošla likvidací. Zakladatel tohoto podniku byl francouzským soudem v prosinci roku 2013 odsouzen ke čtyřletému trestu odnětí svobody za výrobu a prodej výrobků ohrožujících zdraví.

13. Žalobkyně podala u německých soudů žalobu proti lékaři, který provedl operaci, proti společnosti TÜV Rheinland, a proti společnosti Allianz.

14. Tvrdila, že má podle francouzského práva přímý nárok proti společnosti Allianz. Podle článku L. 1142‑2 zákoníku veřejného zdraví mají výrobci zdravotnických prostředků povinnost uzavřít pojistnou smlouvu s pojišťovnou (dále jen „povinnost pojištění“). Toto pojištění občanskoprávní odpovědnosti poskytuje poškozeným třetím osobám přímý nárok (Direktanspruch) proti dotčené pojišťovně.

15. Podle článku L. 252‑1 pojišťovacího řádu platí, že osoba vázaná touto povinností pojištění, která se pokusila uzavřít pojistnou smlouvu s pojišťovnou ve Francii, jež by kryla rizika odpovědnosti vůči třetím osobám specifikovaná ve shora uvedeném článku, a které bylo sjednání pojistné ochrany dvakrát odmítnuto, je oprávněna obrátit se na BCT. BCT následně stanoví výši pojistného, za něž bude dotčená pojišťovna povinna ručit za riziko, jehož pojištění jí bylo nabídnuto.

16. Společnosti AGF IARD, předchůdkyni společnosti Allianz, uložil BCT v roce 2005 povinnost poskytnout společnosti PIP pojistnou ochranu. BCT stanovil výši pojistného na základě obratu společnosti PIP na francouzském území. Ve zvláštních smluvních podmínkách pojistné smlouvy bylo pod nadpisem „Zeměpisný dosah“ sjednáno, že pojistná ochrana platí výhradně pro pojistné události, které nastanou na území metropolitní Francii a ve francouzských zámořských departementech (dále jen „územní omezení“). BCT nevznesl proti tomuto územnímu omezení žádné námitky. Dále bylo ve smlouvě uvedeno, že v případě sériových pojistných událostí činí limit pojistného plnění na jednu pojistnou událost 3000000 eur a limit pojistného plnění na pojistný rok 10000000 eur.

17. Soud prvního stupně žalobu podanou žalobkyní zamítl. Žalobkyně podala proti tomuto rozsudku odvolání k Oberlandesgericht Frankfurt am Main (Vrchní zemský soud ve Frankfurtu nad Mohanem), předkládajícímu soudu, a to do výroku prvoinstančního rozsudku týkajícího se společností TÜV Rheinland a Allianz, nikoli do výroku týkajícího se odpovědnosti lékaře, který dotčenou operaci provedl. U předkládajícího soudu se žalobkyně domáhá zrušení rozsudku ve vztahu ke společnostem TÜV Rheinland a Allianz. Rovněž žádá, aby byla společnostem TÜV Rheinland a Allianz uložena povinnost zaplatit jí náhradu škody.

18. Podle žalobkyně se soud prvního stupně dopustil nesprávného právního posouzení, když konstatoval, že územní omezení pojistné ochrany na francouzské území bylo v souladu s právem, a vyloučil jakékoli porušení volného pohybu zboží.

19. Otázky položené předkládajícím soudem Soudnímu dvoru se týkají pouze případné odpovědnosti společnosti Allianz. Předkládající soud si klade otázku, zda je dotčené územní omezení slučitelné s článkem 18 SFEU. Podle předkládajícího soudu má dané územní omezení určitý přeshraniční aspekt, který se projeví, dojde-li ke vzniku újmy mimo Francii. Článek 18 odst. 1 SFEU se použije, neboť konkrétní zákazy diskriminace zakotvené v jiných ustanoveních SFEU se v projednávané věci nepoužijí. Územní omezení způsobuje nepřímou diskriminaci na základě státní příslušnosti, protože obvykle postihuje zahraniční pacientky, stejně jako by tomu bylo v případě podmínky bydliště. Kromě toho platí, že čl. 18 odst. 1 SFEU se lze dovolávat ve sporech mezi soukromými osobami. Též BCT by bylo možno vytýkat, že proti územnímu omezení nevznesla žádné námitky.

20. V rámci těchto skutkových a právních okolností se Oberlandesgericht Frankfurt am Main (Vrchní zemský soud ve Frankfurtu nad Mohanem) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1) Jsou adresáty zákazu diskriminace, který je zakotven v čl. 18 odst. 1 SFEU, nejen členské státy EU a unijní orgány, nýbrž i soukromé osoby (přímý účinek čl. 18 odst. 1 SFEU pro třetí osoby)? 2) Je-li odpověď na první otázku záporná a článek 18 odst. 1 SFEU není ve vztahu mezi soukromými osobami použitelný: Musí být článek 18 odst. 1 SFEU vykládán v tom smyslu, že toto ustanovení brání omezení pojistné ochrany na pojistné události, které nastaly v metropolitní Francii a ve francouzských zámořských departementech, protože příslušný francouzský orgán, [BCT], nevznesl proti příslušnému ustanovení námitky, přestože toto ustanovení porušuje článek 18 odst. 1 SFEU, protože obsahuje nepřímou diskriminaci na základě státní příslušnosti? 3) V případě kladné odpovědi na první otázku: Za jakých podmínek může být v případech účinků pro třetí osoby odůvodněna nepřímá diskriminace? Zejména: Může být teritoriální omezení pojistné ochrany na pojistné události, které nastanou v rámci některého členského státu EU, odůvodněno argumentem omezení odpovědnosti pojistitele a výše pojistného, pokud příslušné pojistné smlouvy zároveň stanoví, že v případě sériových pojistných událostí je výše pojistné ochrany na pojistnou událost a pojistné ochrany na pojistný rok v součtu omezena určitou částkou? 4) V případě kladné odpovědi na první otázku: Musí být článek 18 odst. 1 SFEU vykládán v tom smyslu, že pojistiteli, pokud tento v rozporu s čl. 18 odst. 1 SFEU plní pouze u pojistných událostí, které nastaly v metropolitní Francii a ve francouzských zámořských departementech, může být – pokud pojistná událost nastala mimo tato území – upřena námitka, že nemůže zaplatit, protože již bylo dosaženo limitu pojistného plnění?“

21. Písemná vyjádření předložily společnost Allianz (žalovaná), dánská a finská vláda, jakož i Evropská komise. Žalovaná, francouzská vláda a Komise se zúčastnily jednání, které se konalo dne 8. října 2019.

IV. Posouzení

22. Předkládající soud pokládá čtyři otázky zaměřené na právní důsledky, které by mělo porušení článku 18 SFEU za okolností daných v projednávané věci. První a druhou otázkou se předkládající soud táže, zda se článku 18 SFEU může přímo dovolávat žalobkyně horizontálně proti společnosti Allianz, nebo vertikálně (či spíše diagonálně) proti Francouzské republice, když BCT, jakožto subjekt pod kontrolou státu, nevznesl námitky proti územnímu omezení pojistné ochrany. Třetí a čtvrtá otázka se týkají přesného dosahu článku 18 SFEU v takovém případě, který nastal v projednávané věci, kde dotčená smlouva zakotvuje, kromě onoho územního omezení, též maximální výši pojistného plnění (na jednu pojistnou událost a na pojistný rok).

23. Všemi čtyřmi otázkami se prolíná nevyslovený předpoklad, že dotčené územní omezení nejenže spadá do oblasti působnosti unijního práva, ale že je rovněž diskriminační z důvodu státní příslušnosti a v rozporu s článkem 18 SFEU.

24. Než však přistoupím k rozboru důsledků porušení, je potřeba vrátit se v rámci procesu posuzování o krok, či spíše o dva kroky zpět a ověřit, zda ve skutečnosti vůbec k nějakému porušení došlo. Jaká konkrétní povinnost nebo ustanovení unijního práva byly porušeny připuštěním takovéhoto územního omezení pojistné ochrany ve vztahu k potenciálně vadným zdravotnickým prostředkům? Odpověď na tuto otázku vyžaduje posouzení následujících aspektů: i) zda daný případ spadá do oblasti působnosti unijního práva, a sice zda má Soudní dvůr pravomoc zodpovědět otázky položené předkládajícím soudem, a pokud ano, pak ii) které ustanovení unijního práva by mohlo vést k závěru o (ne)slučitelnosti dotčeného územního omezení.

25. Jsem si vědom skutečnosti, že body i) a ii) nebývají v judikatuře Soudního dvora řešeny samostatně. To je pochopitelné s ohledem na skutečnost, že jakmile je pod bodem ii) zjištěna konkrétní povinnost vyplývající z unijního práva, je zřejmé, že je splněna podmínka pod bodem i), aniž je nutné se jí zvlášť zabývat. Projednávaná věc je však v určitém ohledu neobvyklá. Ve světle tradičně dosti bohaté judikatury týkající se základních svobod je patrně možno říci, že projednávaná věc spadá do oblasti působnosti unijního práva (A), ovšem právě tato věc se vyznačuje tím, že je zde zřetelný problém s určením takového ustanovení unijního práva, které by bránilo územnímu omezení povinnosti pojištění (B).

A. Spadá projednávaná věc do oblasti působnosti unijního práva?

26. Žalovaná a francouzská vláda se domnívají, že projednávaná věc nespadá do oblasti působnosti unijního práva. Žalovaná tvrdí, že z hlediska německé pacientky, která podstoupila chirurgický zákrok v Německu, je projednávaná věc čistě vnitrostátní situací. Komise dochází patrně k témuž závěru, pokud jde zejména o použitelnost článku 18 SFEU. Naproti tomu finská vláda se domnívá, že ačkoli pojištění, o které v projednávané věci jde, se unijním právem výslovně neřídí, daná situace do oblasti působnosti unijního práva spadá. Důvodem je skutečnost, že je tato situace spojena s přeshraničním pohybem zboží a poskytováním služeb a sekundární právo Unie upravuje jak zdravotnické prostředky, tak odpovědnost za vadné výrobky.

27. Z velké části sdílím stanovisko finské vlády. Domnívám se, že navzdory nejistotě ohledně použitelnosti in concreto článku 18 SFEU – či jakéhokoli jiného ustanovení unijního práva – je jednoduše nemožné tvrdit, s ohledem na ustálenou judikaturu Soudního dvora, že situace v projednávané věci nespadá do oblasti působnosti unijního práva, pokud jde o pravomoc Soudního dvora.

28. K tomu, aby měl Soudní dvůr v dané věci pravomoc rozhodovat, musí existovat dostatečně jasná a přímá souvislost mezi projednávanou věcí a jednou ze základních svobod (volný pohyb zboží, osob, služeb nebo kapitálu) (1) nebo potenciálně použitelné ustanovení (sekundárního) práva Unie, které je pro potřeby projednávané věci nutno vyložit (2).

1) K základním svobodám a volnému pohybu

29. V souvislosti s uvedenými základními svobodami platí, že použitelnost unijního práva závisí na konkrétních skutkových okolnostech sporu: unijní právo je použitelné, vykazuje-li projednávaná věc skutečný přeshraniční prvek. Jinak je daná situace standardně považována za „čistě vnitrostátní“ ( 5 ). Unijní právo týkající se základních svobod nemá být použito na situaci, jejíž všechny prvky se nacházejí pouze uvnitř jednoho členského státu ( 6 ). Právní úprava členského státu, která je použitelná bez rozdílu ve vztahu ke státním příslušníkům tohoto státu i státním příslušníkům ostatních členských států, „může spadat do působnosti ustanovení týkajících se základních svobod zaručených Smlouvou o FEU zpravidla pouze v rozsahu, v němž se použije na situace mající souvislost s obchodem v rámci [Unie]“ ( 7 ).

30. Je pravda, že postupem času judikatura týkající se ustanovení o základních svobodách oblast jejich působnosti dále rozšířila. Tato judikatura se začala vztahovat nejen na skutečné překážky (ve smyslu překážek, které již vznikly), ale i na odrazující opatření a opatření, která činí výkon základních svobod méně atraktivním ( 8 ). Rovněž tak je dostatečná pouhá možnost přeshraničního prvku, která nemusí být v dané konkrétní věci nutně zjištěna ( 9 ). Možnost přeshraničního prvku zůstává na úrovni rozumně odůvodněné hypotézy: v kontextu služeb tak například skutečnost, že někteří příjemci služby mohou pocházet z jiného členského státu, postačuje k tomu, aby se použila ustanovení Smlouvy týkající se služeb ( 10 ).

31. Případy tohoto typu přirozeně vyvolávají otázku, jak dalece je možno logiku možnosti existence daného prvku napnout, tak aby se na celou problematiku týkající se například zboží či osob mohlo v konečném důsledku vztahovat unijní právo. Pokud jde o zboží, byla tato otázka zodpovězena v rozsudku ve věci Keck ( 11 ). Pokud jde o ostatní svobody, odpověď patrně stále ještě chybí ( 12 ), jedna věc je však jistá: diskuse je obvykle zaměřena na posuzování (ne)slučitelnosti opatření členských států s unijním právem, tedy v rámci pravomoci Soudního dvora. Nestává se často, aby Soudní dvůr dospěl k závěru, že nemá pravomoc v dané věci rozhodovat, pokud daná věc vykazuje rozumně odůvodněný (a nikoli čistě hypotetický) ( 13 ) přeshraniční prvek týkající se některé z dotčených čtyř svobod.

32. V nedávném rozhodnutí ve věci Ullens de Schooten ( 14 ) Soudní dvůr zkonsolidoval svou judikaturu týkající se neexistence přeshraniční situace (čistě vnitrostátních situací), která má za následek, že dotčená věc nespadá do oblasti působnosti unijního práva. V tomto rozsudku Soudní dvůr rozhodl, že bez ohledu na jakýkoliv skutečný přeshraniční prvek daná situace spadá do oblasti působnosti unijního práva, pokud zaprvé nelze „vyloučit, že státní příslušníci usazení na území jiných členských států měli nebo mají zájem využívat těchto svobod za účelem výkonu činnosti na území členského státu, který přijal dotčenou vnitrostátní právní úpravu“; zadruhé, „rozhodnutí, které [předkládající] soud přijme v návaznosti na rozsudek Soudního dvora vydaný v řízení o předběžné otázce, bude zakládat účinky i vůči posledně uvedeným státním příslušníkům“; zatřetí „pokud vnitrostátní právo předkládajícímu soudu ukládá, aby byla státnímu příslušníku členského státu tohoto soudu přiznána stejná práva, jaká by v téže situaci vyplývala státnímu příslušníkovi jiného členského státu z unijního práva“, a začtvrté, pokud se „stala ustanovení [unijního] práva použitelnými v důsledku vnitrostátních právních předpisů, jež upravují řešení situací, jejichž všechny prvky se nacházejí pouze uvnitř jednoho členského státu, v souladu s řešeními upravenými unijním právem“ ( 15 ).

33. Je nicméně zřejmé, že situace uvedené v rozhodnutí ve věci Ullens de Schooten nejsou taxativním výčtem všech situací, které mohou spadat do oblasti působnosti unijního práva ( 16 ). Dotčená věc se týkala pouze tvrzení o možnosti existence přeshraničního prvku pro účely uplatnění ustanovení Smlouvy týkajících se volného pohybu v kontextu náhrady škody, za niž nese odpovědnost stát a která byla způsobena porušením unijního práva. Soudní dvůr tedy poskytl odpověď týkající se dovolávaných ustanovení Smlouvy.

34. Další situací, která typicky spadá do oblasti působnosti unijního práva, je situace, kdy ustanovení unijního práva dotčenou oblast upravuje, přestože žádný přeshraniční prvek neexistuje.

2) (Harmonizační) opatření (sekundárního) unijního práva?

35. Existuje ustanovení unijního práva (typicky harmonizující ustanovení sekundárního práva), které by mohlo být na projednávanou věc použitelné a jehož výklad by byl nutný? Vztahuje se toto ustanovení unijního práva na právní oblast, v jejímž rámci se spor v původním řízení vede? Existuje právní pravidlo zakotvené v tomto ustanovení, které by mohlo být vykládáno tak, že se týká situace, jež nastala ve věci v původním řízení? V případě kladné odpovědi je pravděpodobné, že dotčená věc bude pro účely výkladu tohoto ustanovení spadat do oblasti působnosti unijního práva.

36. Takovýto scénář je z velké části nezávislý na existenci jakéhokoli přeshraničního prvku. Řada harmonizačních opatření sekundárního unijního práva je použitelná na čistě vnitrostátní situace, přestože jejich základem zakotveným ve Smlouvě jsou ustanovení týkající se volného pohybu a vytvoření vnitřního trhu ( 17 ). Pro účely pravomoci Soudního dvora je proto nepodstatné, zda je daná situace fakticky čistě vnitrostátní, tedy zda se všechny skutkové okolnosti nacházejí pouze uvnitř jednoho členského státu.

37. Neexistuje-li žádný skutečný ani potenciální přeshraniční prvek, je hraničním určovatelem dostatečným k tomu, aby se unijní právo stalo použitelným, existence relevantních, potenciálně použitelných právních pravidel zakotvených v (sekundárním) unijním právu, která nerozlišují mezi činnostmi s cizím (přeshraničním) prvkem a činnostmi bez takového prvku ( 18 ). Není-li tedy oblast působnosti daného opatření výslovně omezena na situace, které mají přeshraniční prvek, může existence harmonizujících opatření a potřeba jejich výkladu ve vztahu k projednávané věci představovat spojení dostatečné k tomu, aby se unijní právo stalo použitelným ( 19 ).

38. Mám za to, že k tomu, aby určitá záležitost spadala do oblasti působnosti unijního práva, postačuje, existují-li normy sekundárního unijního práva, které obecně upravují dotčený předmět nebo otázky. Ve fázi zjišťování pravomoci Soudního dvora proto není nezbytné jasně a jednoznačně určit konkrétní normu nebo povinnost dle unijního práva, která se na projednávanou věc vztahuje.

39. Pro dokreslení této argumentace lze uvést nedávné rozhodnutí vydané v rámci jiné oblasti unijního práva. Rozsudek ve věci Moro ( 20 ) se týkal otázky, zda unijní právo brání ustanovení italského práva, které vylučuje možnost podání návrhu na uzavření dohody o vině a trestu po doznání viníka, které učinil v průběhu hlavního líčení. Tato otázka byla řešena v rámci výkladu směrnice 2012/13/EU o právu na informace v trestním řízení ( 21 ), zejména článku 6 (právo na informace o obvinění). Nebylo pochyb o tom, že tento typ situace mohl obecně spadat do oblasti věcné působnosti této směrnice. Předmětem diskuse o věci samé, nikoli přípustnosti nebo pravomoci Soudního dvora, tedy byla otázka, zda tato směrnice ukládá členským státům konkrétní povinnosti v konkrétních souvislostech původního řízení ( 22 ).

40. Ve svém stanovisku ve věci Moro ( 23 ) jsem se rovněž pokusil zdůraznit poněkud zvláštní důsledky plynoucí z nejasného rozlišování mezi oblastí působnosti unijního práva (a pravomocí Soudního dvora) a diskusí o určení konkrétní povinnosti vyplývající z jeho ustanovení (posouzení ve věci samé) v podobných typech případů. Pokud bychom připustili sloučení těchto dvou otázek, pak by se veškerá diskuse týkající se věci samé odehrávala v průběhu posuzování pravomoci Soudního dvora.

41. Shora uvedené lze shrnout tak, že Soudní dvůr odmítne svou pravomoc ve věci rozhodovat, pokud se všechny relevantní prvky dotčené situace nacházejí pouze uvnitř jednoho členského státu ( 24 ) nebo pokud je zjevné, že nelze použít žádné ustanovení unijního práva, zejména žádné ustanovení, které má být předmětem výkladu Soudního dvora ( 25 ). Ačkoli se obě tyto situace někdy mohou v konkrétním případě překrývat (například v případě nástroje sekundárního unijního práva upravujícího přeshraniční situaci), je zapotřebí závěrem konstatovat, že logika, z níž vycházejí, je odlišná. Existence přeshraničního prvku (a neexistence čistě vnitrostátní situace) je posouzením okolností týkajícím se skutkových okolností každého jednotlivého případu. Naproti tomu (ne)existence harmonizačního opatření Unie je normativním posouzením dané právní oblasti: existují opatření unijního práva, která by mohla být případně použitelná na projednávanou věc?

3) K projednávané věci

42. Ve světle shora nastíněných úvah lze projednávanou věc zhodnotit tak, že do oblasti působnosti unijního práva tato věc spadá přinejmenším ve třech bodech: i) přeshraniční prvek v kontextu volného pohybu zboží a jeho důsledek co do odpovědnosti; ii) možnost existence práva přijímat (pojišťovací) služby (pasivní volný pohyb – pojišťovacích – služeb) z jiného členského státu a iii) normativní předmět dané věci, a sice odpovědnost výrobců za vadné výrobky a zdravotnické prostředky jako zboží na vnitřním trhu, kdy obě kategorie této odpovědnosti jsou částečně harmonizovány sekundárním unijním právem.

43. Zaprvé zdravotnické prostředky, které žalobkyni údajně způsobily újmu, byly uvedeny na trh napříč Evropskou unií: byly vyrobeny ve Francii a poté uváděny na trh v Nizozemsku nizozemským podnikem, který je nakonec prodával v Německu. Je jistě pravda, že otázky položené předkládajícím soudem se tak či onak týkají následné škody, kterou toto zjevně vadné zboží způsobilo v rámci jednoho členského státu osobě s bydlištěm v tomto členském státě. Stěží však lze popřít, že tato škoda byla svým způsobem důsledkem obchodu se zbožím uvnitř Unie. Dále je nutno říci, že otázky položené předkládajícím soudem se konkrétně zaměřují na rozsah odpovědnosti výrobce usazeného v jiném členském státě a úlohu orgánů veřejné správy v systému odpovědnosti a povinného pojištění.

44. Zadruhé stejně jako nepochybně probíhal volný pohyb mezi členskými státy směrem k dodavateli (neboť zboží, které škodu způsobilo, bylo přemísťováno), existuje zde i údajný potenciální přeshraniční prvek směrem ke spotřebiteli. Pokud by bylo ujednání o územní působnosti skutečně považováno za neslučitelné s unijním právem, mohla by se hypoteticky domáhat žalobkyně v Německu náhrady škody po žalované nacházející se ve Francii, a tak usilovat o přístup k přeshraničnímu pojištění coby poškozená ( 26 ). Ačkoli musím připustit, že považuji tento hraniční určovatel na rozdíl od prvního uvedeného za poměrně slabý, je rovněž potřeba uznat, že ve své dřívější judikatuře týkající se volného pohybu projevil Soudní dvůr dosti velkorysý přístup, pokud jde o zahrnování i poměrně odtažitých situací do rámce působnosti uvedených čtyř svobod.

45. Zatřetí projednávaná věc se z věcného hlediska týká záležitostí, na něž se vztahuje určitá harmonizace, včetně odpovědnosti za vadné zboží nebo zdravotnické prostředky. Směrnice 85/374/EHS ( 27 ) zavedla zásadu odpovědnosti bez zavinění ze strany výrobců vadných výrobků. Směrnice 93/42 pak harmonizovala vnitrostátní předpisy pro bezpečnost a ochranu zdraví pacientů a uživatelů zdravotnických prostředků. Tato směrnice upravuje uvádění těchto prostředků na trh a stanoví normy na ochranu před riziky souvisejícími s navrhováním, výrobou a balením zdravotnických prostředků.

46. Vztahují se některá ustanovení těchto nástrojů sekundárního práva na otázku pojištění občanskoprávní odpovědnosti za škodu způsobenou používáním zdravotnických prostředků pacienty, popřípadě mohou být, ať již samostatně nebo společně, takto vykládána? Lze připomenout, že pro účely zjištění pravomoci Soudního dvora se toto posouzení týká předmětu, který uvedené nástroje upravují, zejména jejich věcné působnosti, v porovnání s předmětem daného sporu. Naproti tomu existence nebo neexistence konkrétních povinností je záležitostí výkladu těchto nástrojů ( 28 ).

47. Proto je nutno uzavřít, že Soudní dvůr má pravomoc zabývat se podanou žádostí o rozhodnutí o předběžné otázce.

48. Na tomto závěru nic nemění skutečnost, opakovaně zdůrazňovaná žalovanou a francouzskou vládou, že žalobkyně, která tvrdí, že jí vznikl nárok z pojištění vázaného na dotčené prsní implantáty ve Francii, sama svobody volného pohybu nevyužila. Žalobkyně je německou státní příslušnicí, které byly v Německu voperovány prsní implantáty. Nedošlo ani k volnému pohybu osob (žalobkyně se nepřemístila) ani k volnému pohybu (lékařských) služeb (operace byla provedena v Německu na osobě usazené v Německu).

49. Tato argumentace rozhodně nevyvrací pravomoc Soudního dvora, která již byla zjištěna na základě tří shora uvedených prvků, nicméně je příznakem jiného problému, který se v projednávané věci objevuje. Ve svém předkládacím rozhodnutí vychází předkládající soud výlučně z článku 18 SFEU, aniž výslovně označuje jiné ustanovení primárního nebo sekundárního unijního práva, které mohlo být územním omezením pojištění porušeno. Je tak svým způsobem ponecháno na představivosti posuzujícího, která z konkrétních svobod (zda volný pohyb zboží, služeb nebo osob) a v jakém konkrétním nastavení by případně mohla být použitelná, přičemž různé strany de facto předestírají argumenty týkající se různých základních svobod. Tím se pak dostávám k otázce, která je skutečnou podstatou projednávané věci: skutečně existuje nějaké konkrétní ustanovení unijního práva, které takovému územnímu omezení brání? Pokud nikoli, může být takovým ustanovením samotný článek 18 SFEU?

B. Které konkrétní ustanovení unijního práva?

50. V položených předběžných otázkách předkládající soud odkazuje pouze na článek 18 SFEU. Podle tohoto ustanovení platí, že „[v] rámci použití Smluv, aniž jsou dotčena jejich zvláštní ustanovení, je zakázána jakákoli diskriminace na základě státní příslušnosti“. Podle ustálené judikatury se článek 18 SFEU, který stanoví obecnou zásadu zákazu diskriminace na základě státní příslušnosti, „použije samostatně pouze v situacích upravených unijním právem, pro něž Smlouva o FEU nestanoví zvláštní pravidla o zákazu diskriminace“ ( 29 ).

51. Článek 18 SFEU má tak pouze podpůrnou úlohu. Jak kdysi uvedl generální advokát F. G. Jacobs, funkcí tohoto ustanovení je „vyplňovat případné mezery mezi konkrétnějšími ustanoveními Smlouvy“ ( 30 ). Článek 18 SFEU se použije pouze tehdy, pokud se nepoužije žádné zvláštní ustanovení (lex specialis) zakazující diskriminaci na základě státní příslušnosti.

52. Má článek 18 SFEU i nějakou nezávislou úlohu nad rámec této podpůrné funkce „vyplňování mezer“? Vzhledem k tomu, že článek 18 SFEU se vymezuje ve vztahu k jiným ustanovením („aniž jsou dotčena zvláštní ustanovení [Smluv]“), je potřeba se před analýzou článku 18 SFEU zaměřit na další potenciálně relevantní ustanovení unijního práva, která obsahují konkrétní zákazy diskriminace na základě státní příslušnosti, ačkoli na ně předkládající soud výslovně nepoukázal ( 31 ) ( 32 ). Při výběru potenciálně relevantních základních svobod nerozhoduje Soudní dvůr v abstraktní rovině, ale s přihlédnutím k věci, která mu byla předložena ( 33 ).

53. Než tedy přistoupím k analýze oblasti působnosti článku 18 SFEU jako samostatného ustanovení (4), budu se nejprve zabývat otázkou, zda existují nějaká zvláštní ustanovení sekundárního práva, která jsou pro projednávanou věc relevantní (1), dále se budu věnovat důsledkům a působnosti pravidel upravujících volný pohyb zboží v projednávané věci (2) a otázce, zda mají pacienti, jimž je způsobena újma v jiných členských státech, možnost být příjemcem pojišťovacích služeb (3).

1. Sekundární právo: odpovědnost za vadné výrobky a zdravotnické prostředky

54. Podle článku 1 směrnice 85/374 o odpovědnosti za vadné výrobky platí, že „[v]ýrobce je odpovědný za škodu způsobenou vadou jeho výrobku“. Pokud vadný výrobek způsobí škodu spotřebiteli, může být výrobce za tuto škodu odpovědný, i když na jeho straně nedošlo k opomenutí nebo zavinění. Směrnice 85/374 sice zavádí režim objektivní odpovědnosti výrobců, nicméně neupravuje otázku povinného pojištění. Jak již proto bylo potvrzeno ve vztahu k jiným otázkám, které by mohly případně z této směrnice vyplynout, ale nejsou v ní výslovně uvedeny, směrnice nemá poslání harmonizovat oblast odpovědnosti za vadné výrobky nad rámec otázek, které upravuje ( 34 ).

55. Pokud jde o ustanovení směrnice 93/42 o zdravotnických prostředcích, bod 6 přílohy XI této směrnice od oznámených subjektů vyžaduje pouze to, aby uzavřely „pojištění odpovědnosti osob, pokud tuto odpovědnost nepřevzal členský stát v souladu s vnitrostátními předpisy nebo pokud členský stát inspekce přímo neprovádí“. Toto ustanovení vyložil Soudní dvůr v rozsudku ve věci Schmitt ( 35 ), v němž Soudní dvůr konstatoval, že za současného stavu unijní právní úpravy jsou podmínky, ze kterých může zaviněné nesplnění povinností, které má oznámený subjekt v rámci postupu vztahujícího se k ES prohlášení o shodě podle směrnice 93/42, založit odpovědnost tohoto subjektu vůči konečným příjemcům zdravotnických prostředků, dány vnitrostátním právem.

56. Na tomto postoji se zjevně mnoho nezměnilo ani v souvislosti s nedávno přijatou právní úpravou v podobě nařízení (EU) 2017/745 o zdravotnických prostředcích ( 36 ). Toto nařízení samozřejmě není na projednávanou věc použitelné ratione temporis, nicméně i tak je záhodno podotknout, že ačkoli bylo toto nařízení přijato v důsledku skandálu souvisejícího se společností PIP ( 37 ), další požadavky v tomto nařízení se týkají pouze odpovědnosti oznámeného subjektu ( 38 ). Neupravuje nikterak povinnosti výrobců v oblasti pojištění. Podle čl. 10 odst. 16 nařízení 2017/745 platí, že výrobci musí pouze „mít […] zavedena opatření umožňující poskytnout dostatečné finanční krytí, pokud jde o jejich potenciální odpovědnost podle směrnice Rady 85/374/EHS, aniž jsou dotčena přísnější ochranná opatření podle vnitrostátního práva“. Toto ustanovení dále uvádí, že „[f]yzické nebo právnické osoby mohou požadovat náhradu škody způsobené vadným prostředkem v souladu s příslušnými ustanoveními unijního a vnitrostátního práva“.

57. Článek 10 odst. 16 by patrně mohl být extenzivně vykládán tak, že potenciálně zahrnuje i pojištění občanskoprávní odpovědnosti, nicméně existují jiné prostředky k zajištění toho, aby měl výrobce k dispozici „dostatečné finanční krytí, pokud jde o jeho potenciální odpovědnost“, než je povinnost pojištění. Kromě toho, odkaz na vnitrostátní právo v čl. 10 odst. 16 jasně dokládá, že unijní normotvůrce neměl v úmyslu zakotvit v tomto ohledu jedno jediné harmonizované řešení, jako je například povinné pojištění občanskoprávní odpovědnosti, které by si museli sjednat všichni výrobci zdravotnických prostředků.

58. Žádná z těchto směrnic tedy neobsahuje zvláštní ustanovení týkající se pojištění občanskoprávní odpovědnosti za újmu způsobenou konečnému příjemci zdravotnických prostředků, což je právě tím konkrétním problémem vzniklým v projednávané věci. Na rozdíl například od odvětví pojištění motorových vozidel ( 39 ), kde byla zakotvena povinnost pojištění vozidel vztahující se na celé území Evropské unie, úmyslem unijního normotvůrce zjevně nebylo harmonizovat právní předpisy členských států týkající se pojištění občanskoprávní odpovědnosti plynoucí z používání zdravotnických prostředků. Proto vzhledem k tomu, že tato otázka úmyslně není upravena sekundárním unijním právem, je nutno projednávanou věc posoudit ve světle primárního unijního práva ( 40 ).

2. Volný pohyb zboží

59. V judikatuře týkající se volného pohybu Soudní dvůr neváhal klasifikovat vnitrostátní opatření jako omezení volného pohybu, která spadají do působnosti článku 34 SFEU ( 41 ) (nebo článku 35 SFEU). Nicméně i za situace, že budu k určování norem, které by mohly bránit volnému pohybu zboží mezi členskými státy, přistupovat takto expanzivním způsobem (1), považuji za nepřípustné kvalifikovat vnitrostátní právní úpravu členského státu původu, resp. domovského členského státu (v tomto případě Francie), která se netýká pohybu zboží v tradičním slova smyslu, ale podmínek následného používání, jako opatření omezující volný pohyb tohoto zboží (2).

1) Výstup, vstup a přístup: volný pohyb zboží v Evropské unii

60. Pokud jde o překážky výstupu, které se budou obvykle týkat norem domovského členského státu, pak podle Soudního dvora platí, že na vnitrostátní opatření, které platí pro všechny subjekty působící v tuzemsku, kterým jsou nicméně ve skutečnosti dotčeny více výstupy výrobků z trhu členského státu vývozu než uvádění výrobků na domácí trh uvedeného členského státu, se vztahuje zákaz stanovený v článku 35 SFEU ( 42 ).

61. Pokud jde o překážky vstupu, které obvykle vytváří právní úprava hostitelského členského státu, vztahuje se článek 34 SFEU na širokou škálu opatření, od diskriminujících překážek ( 43 ), až po fyzické překážky obchodu ( 44 ) a požadavky na výrobky (jako například podmínky týkajících se jejich názvu, tvaru, rozměrů, váhy, složení, prezentace, označování, obalu), i když se tyto požadavky použijí bez rozdílu na všechny výrobky a jejich cílem není upravovat obchod se zbožím mezi členskými státy ( 45 ).

62. Naposledy byla základní myšlenka uvedeného druhého proudu judikatury formulována v rozhodnutích ve věcech Komise v. Itálie a Mickelsson a Roos ( 46 ) ve vztahu k vnitrostátním opatřením týkajícím se používání výrobků v hostitelském členském státě. Soudní dvůr konstatoval, že kromě opatření, jejichž cílem nebo účinkem je méně příznivé zacházení s výrobky pocházejícími z jiných členských států, spadá do rámce článku 34 SFEU i každé jiné opatření, které brání v přístupu výrobků pocházejících z jiných členských států na trh členského státu, neboť „zákaz používání výrobku, který ukládá na území členského státu, může mít v závislosti na svém dosahu významný dopad na chování spotřebitelů, které může následně ovlivnit přístup tohoto výrobku na trh tohoto členského státu“ ( 47 ).

63. Nalezení jakékoli společné myšlenkové linie v bohaté judikatuře Soudního dvora týkající se volného pohybu zboží rozhodně není jednoduché ( 48 ). Pro účely projednávané věci je však zapotřebí zdůraznit tři aspekty.

64. Zaprvé volný pohyb zboží se týká přeshraničních toků a norem, které brání opuštění trhu nebo vstupu na trh. Proto v těchto případech jde o mobilitu nebo volný pohyb zboží, zpravidla schopnost zboží proniknout na trh hostitelského členského státu. Do rámce působnosti článků 34 a 35 SFEU spadají vnitrostátní ustanovení, která brání výrobkům ve vstupu na trh nebo v jeho opuštění.

65. Účelem pravidel upravujících volný pohyb však není regulace následného používání nebo spotřeby zboží v hostitelském členském státě. Jakmile proto zboží opustí jeden členský stát a vstoupí do jiného, došlo k „přeshraničnímu pohybu“. V době, kdy se toto zboží volně pohybuje na území hostitelského členského státu, musí být v souladu s právní úpravou tohoto členského státu v rámci výkonu jeho regulační autonomie.

66. Zadruhé je nutno připustit, že pravidla týkající se volného pohybu zboží sice nemají za cíl regulovat následné používání zboží v hostitelském členském státě, ale do jisté míry zde existuje určitý přesah. Judikatura týkající se volného pohybu zboží se zjevně dotýká určitých podmínek používání, spotřeby či jiných použitelných vnitrostátních norem hostitelských členských států. Stále se však domnívám, že by se tyto přesahy měly správně a výlučně týkat buď úplných zákazů určitých činností, nebo praktik, které (téměř) zcela brání používání určitých produktů a obchodování s nimi, popřípadě jejich skutečnému přístupu na trh ( 49 ).

67. Zatřetí právě omezení takovéhoto nežádoucího přesahu bylo důvodem vydání rozsudku ve věci Keck ( 50 ), jakož i omezení působnosti článků 34 a 35 SFEU požadavkem blízkosti.

68. Na jedné straně Soudní dvůr omezil působnost článku 34 SFEU tím, že z jeho působnosti vyloučil některé způsoby prodeje. Podle judikatury vycházející z rozsudku ve věci Keck ( 51 ) platí, že vnitrostátní právní předpisy, které omezují či zakazují některé způsoby prodeje a jsou použitelné na všechny dotčené subjekty provozující svou činnost na vnitrostátním území a postihují stejným způsobem, právně i fakticky, uvádění tuzemských i zahraničních výrobků pocházejících z jiných členských států na trh, nemohou narušovat obchod mezi členskými státy.

69. Na druhou stranu Soudní dvůr omezuje působnost článků 34 a 35 SFEU kritériem odtažitosti. Podle ustálené judikatury platí, že se tyto články nevztahují na opatření, které platí bez rozlišování, jehož účel není regulovat obchod se zbožím s jinými členskými státy a jehož účinky omezující volný pohyb zboží jsou příliš nejisté a nepřímé, aby byla povinnost, kterou toto opatření stanoví, považována za povinnost, která svou povahou narušuje obchod mezi členskými státy ( 52 ).

70. Rozhodnutí ve věci Keck a požadavek blízkosti (neexistence odtažitosti) jsou sice uvedeny pod různými nadpisy, nicméně sdílejí stejnou logiku: z působnosti článku 34 SFEU vylučují zejména všechny vnitrostátní normy, které se netýkají ani pohybu zboží, ani bezprostředně následujících či souvisejících kroků, které mají zřejmý dopad na přístup na trh, čímž samotnému tomuto přístupu brání.

2) Neexistence pojistné ochrany a „významný dopad na chování spotřebitelů“

71. Při řádném zohlednění tohoto analytického rámce lze patrně říci, že pravidla týkající se volného pohybu zboží nejsou dostatečným základem pro jakoukoli snahu kompenzovat skutečnost, že v hostitelském členském státě neexistují normy upravující povinné pojištění občanskoprávní odpovědnosti výrobců zdravotnických prostředků, faktickým uplatňováním norem, které platí v domovském členském státě, odkud se zboží přemístilo.

72. Tento závěr dále podporují dva konkrétní aspekty projednávané věci.

73. Zaprvé žaloba v projednávané věci nebyla podána osobou, která by v tomto druhu sporů byla obvykle žalobcem: tedy výrobcem dotčeného zboží, dovozcem nebo obchodníkem. Žádný výrobce zdravotnických prostředků netvrdil, že by uvedená povinnost pojištění představovala překážku pro opuštění trhu (pro francouzské výrobce) či překážku vstupu na trh (pro zahraniční výrobce) ( 53 ). To samozřejmě netvrdí ani žalobkyně. Netvrdí, že by dotčená právní úprava bránila v opuštění trhu zdravotnickým prostředkům vyrobeným ve Francii, což by mělo dopad na jejich (německé) uživatele. Místo toho tento výrobek, jakmile byl převezen z Francie přes Nizozemsko do Německa, způsobil újmu žalobkyni jakožto pacientce, tedy jakožto konečnému spotřebiteli tohoto výrobku.

74. Zadruhé předkládající soud v projednávané věci je soudem hostitelského členského státu (Německa) a jím položené otázky se týkají právních předpisů domovského členského státu (Francie), což je v kontextu pravidel upravujících volný pohyb neobvyklé ( 54 ). Bez ohledu na to, zda jde v daném případě o údajné překážky vstupu na trh nebo o údajné překážky opuštění trhu, jsou v takových souvislostech obvykle napadána opatření domovského státu (která údajně brání opuštění trhu), a to u soudů domovského státu, zatímco opatření hostitelského státu (která údajně brání vstupu) jsou napadána u soudů hostitelského státu. Pokud by tedy byla projednávaná věc „běžným“ případem týkajícím se volného pohybu, pak by buď byl předkládajícím soudem francouzský soud, jehož úkolem by bylo posoudit, zda francouzská právní úprava představuje překážku opuštění trhu, nebo by (německý) předkládající soud pokládal předběžné otázky týkající se slučitelnosti německého práva s unijním právem.

75. V projednávané věci však německý soud žádá Soudní dvůr o zodpovězení otázky týkající se francouzské právní úpravy, a to ve věci zahájené konečným spotřebitelem dotčeného zboží. V souladu s logikou pravidel týkajících se volného pohybu zboží podstata otázky spočívá v tom, zda skutečnost, že povinné pojištění spojené se zdravotnickými prostředky vyrobenými ve Francii „necestuje“ společně s tímto zbožím, představuje překážku volného pohybu z hlediska konečného příjemce, který je usazen v jiném členském státě.

76. Na tuto otázku bych odpověděl jednoznačně záporně. Skutečnost, že toto pojištění „necestuje“ společně s daným zbožím, přestože je toto pojištění v domovském členském státě povinné pro následné použití tohoto zboží v tomto členském státě, nepředstavuje záležitost, na kterou by se vztahoval ať článek 34 nebo článek 35 SFEU.

77. Připouštím, že by bylo možno vykonstruovat poměrně dlouhý řetězec hypotetické příčinné souvislosti, na základě které by tyto vnitrostátní normy (či spíše jejich neexistence) mohly být shledány problematickými z hlediska volného pohybu zboží. Budu-li vycházet například z rozhodnutí ve věci Mickelsson a Roos, bylo by možno konstatovat, že by skutečnost, že je pojištění omezeno pouze na území domovského členského státu, mohla mít „významný dopad na chování spotřebitelů“ v hostitelském členském státě, a působit tedy jako překážka přístupu na trh ( 55 ). Zdravotnické prostředky přirozeně nejsou běžným zbožím. Spotřebitelé si pravděpodobně opatří podrobné informace před tím, než zdravotnický prostředek zakoupí a nechají si jej voperovat do těla. Bylo by tak možno tvrdit, že by se německá spotřebitelka mohla dozvědět, že výrobce těchto specifických zdravotnických prostředků má pojištění občanskoprávní odpovědnosti pouze na francouzském území, a proto by věděla, že pokud by byly tyto zdravotnické prostředky vadné a pokud by se výrobce ocitl v úpadku, nemohla by se domáhat náhrady škody, neboť ve smlouvě, kterou tento francouzský výrobce uzavřel se svým pojistitelem ve Francii, je obsaženo ujednání o územním omezení. V takovémto případě dokonalé informovanosti, hraničící až s prozřetelností, by tak německá spotřebitelka mohla být případně odrazena od koupě takového výrobku z Francie a tato situace by skutečně mohla mít dopad na přeshraniční pohyb zboží.

78. Nicméně počet oněch podmiňovacích spojek („pokud“) v uvedených premisách názorně ukazuje, proč je takový scénář příliš odtažitý a hypotetický na to, aby mohl mít cokoli společného s pravidly týkajícími se volného pohybu zboží. Pokud by měla být tato logika přijata quod non, mohla by potenciálně vstoupit do hry jakákoli vnitrostátní norma domovského členského státu – přinejmenším ty z nich, které jsou příznivější než normy hostitelského členského státu.

79. Svým způsobem je situace, která nastala v projednávané věci, ještě odtažitější a hypotetičtější, pokud jde o přístup na trh hostitelského členského státu (či dokonce opuštění domovského trhu), než je tomu v oné (ne)slavné linii judikatury týkající se problému „nedělního prodeje“ ( 56 ), která vedla k vydání rozsudku ve věci Keck. Ve věcech týkajících se nedělního prodeje došlo k tomu, že obecně použitelný zákaz otevření prodejen v neděli měl jasný dopad na celkový objem prodejů, včetně prodejů zboží z jiných členských států. V projednávané věci je řetězec oněch podmiňovacích spojek ještě podstatně delší.

80. Ze shora uvedeného vyplývá, že pravidla Smlouvy týkající se volného pohybu zboží nejsou použitelná na podmínky následného používání zboží v hostitelském členském státě, ledaže tyto podmínky přímo a bezprostředně brání v přístupu na trh tohoto členského státu. Z hlediska konečného spotřebitele se povinnost výrobce sjednat si pojištění občanskoprávní odpovědnosti za vadné výrobky, resp. neexistence takové povinnosti, týká výlučně podmínek následného používání daného zboží na území hostitelského členského státu a netýká se, pokud jde o uvedené zboží, přímo a bezprostředně ani opuštění domovského členského státu, ani přístupu na trh hostitelského členského státu.

3. Pasivní volný pohyb (pojišťovacích) služeb z jiného členského státu

81. Aktivní volný pohyb služeb (tj. svoboda poskytování služeb) v projednávané věci podle všeho relevantní není. Zaprvé tato problematika není fakticky předmětem sporu v původním řízení, neboť žalobkyně je konečným příjemcem zdravotnického prostředku, nikoli poskytovatelem služeb. Zadruhé dotčené normy nemají vliv na volný pohyb služeb, ať již lékařských nebo pojišťovacích. Pokud jde o aktivní volný pohyb pojišťovacích služeb, francouzská vláda uvedla, že územní omezení dotčené povinnosti pojištění nebrání pojišťovnám, aby pojistnou ochranu vztáhly i na zdravotnické prostředky vyrobené ve Francii, ale používané v jiném členském státě. Výrobci a pojišťovny se totiž mohou v rámci své smluvní volnosti dohodnout na takovém územním rozsahu pojistné smlouvy, který bude překračovat zákonné minimum požadované francouzským právem, tedy pojistnou ochranu vztahující se pouze na území Francie.

82. Podle Soudního dvora však volný pohyb služeb zahrnuje též možnost příjemců cestovat do jiného členského státu za účelem využití služby. Žalobkyně by hypoteticky mohla být příjemkyní dvou druhů služeb: lékařských a pojišťovacích. Soudní dvůr již potvrdil, že osoby přijímající lékařskou péči mohou být považovány za příjemce služeb ( 57 ).

83. Žalobkyni však byly lékařské služby poskytnuty v Německu, nikoli ve Francii. Nemá-li být tedy judikatura týkající se příjemců služeb nově vymezena tak, že zahrnuje i „cestování na místě“, pak zde jednoduše chybí přeshraniční prvek.

84. Jedinou zbývající možností by bylo chápat postavení žalobkyně jako postavení potenciálního příjemce pojišťovacích služeb. Takové služby by totiž skutečně měly přeshraniční povahu v tom smyslu, že by osoba usazená v Německu požadovala odškodnění jako poškozená ve Francii, a to proti francouzskému pojistiteli. Existence územního omezení by tedy představovala překážku volného přijímání pojišťovacích služeb ze zahraničí.

85. Takový výklad ovšem přináší řadu problémů. Ve svém souhrnu by tyto problémy posunuly pasivní volný pohyb služeb za logické hranice této svobody.

86. Jsem si vědom skutečnosti, že existuje rozsudek ve věci Cowan ( 58 ). Tato věc se týkala britského státního příslušníka, který se na francouzském státu domáhal náhrady škody, jež mu vznikla, když byl jako turista napaden během svého pobytu v Paříži. Francouzské právní předpisy stanovily, že odškodnění náleží pouze francouzským státním příslušníkům a zahraničním státním příslušníkům s bydlištěm ve Francii. Soudní dvůr rozhodl, že „pokud právo Společenství zaručuje fyzické osobě svobodu odebrat se do jiného členského státu, je ochrana této osoby před vznikem újmy v dotčeném členském státě, vycházející ze stejného základu jako ochrana poskytovaná státním příslušníkům tohoto členského státu a osobám, které v něm mají bydliště, logickým důsledkem této svobody pohybu. Z toho vyplývá, že zásada zákazu diskriminace se použije na příjemce služeb ve smyslu Smlouvy, pokud jde o ochranu před nebezpečím napadení a právo na peněžní náhradu stanovenou vnitrostátním právem pro případ, že k napadení dojde.“ ( 59 )

87. Existují zde však klíčové rozdíly. Zaprvé I. Cowan ve skutečnosti volný pohyb realizoval (přemístil se ze Spojeného království do Francie), byť jen jako turista. Soudní dvůr výslovně uvedl, že nárok na přijetí služeb v hostitelském členském státě, který I. Cowanovi vznikl, byl právě „logickým důsledkem“ tohoto pohybu. Úspěšně proto napadl právní předpisy hostitelského členského státu u soudu tohoto hostitelského členského státu. Zadruhé logickou podstatou rozsudku ve věci Cowan byla v době, kdy neexistovalo občanství Unie ( 60 ), potřeba zajistit, aby „cestující spotřebitel“ požíval stejných výhod a služeb v hostitelském členském státě jako státní příslušník nebo rezident tohoto státu.

88. Situace, která nastala v projednávané věci, je však odlišná. Zaprvé žalobkyně se nikam nepřemístila. Zadruhé žalobkyně nenapadá právní předpisy svého členského státu (Německo), ale (nepřímo) právní předpisy Francie, a to u soudu jiného členského státu.

89. Kromě toho takový výklad opět trpí vadou v podobě příliš odtažitého a hypotetického vztahu k jakémukoli jasnému pravidlu unijního práva. Hledisko v podobě volného pohybu služeb staví skutečný problém projednávané věci do zcela nového světla: neexistence jasného pravidla unijního práva, které by bránilo dotčenému územnímu omezení, což má za následek řadu hypotéz a dohadů, jejichž cílem je takové pravidlo dotvořit ex post facto. Skutečnost, že tato argumentace zaměňuje příčinu a následek, ještě více vynikne ve vztahu k potenciálnímu poskytování služeb: protože žalobkyně by se mohla potenciálně domáhat náhrady škody po žalované, pokud by bylo ujednání o územním omezení z pojistné smlouvy vypuštěno, a ona by se tak mohla stát příjemcem pojišťovacích služeb jako poškozená, musí být územní omezení pojistné ochrany neslučitelné s unijním právem. Připuštění takové argumentace by umožnilo, aby (žádoucí) výsledek manipuloval s analýzou, a to i v případě neexistence použitelné normy unijního práva.

90. Podle mého názoru není možné takto postupovat. Je proto nutno uzavřít, že za okolností, které nastaly v projednávané věci, se žalobkyně nemůže dovolávat volného pohybu služeb.

4. Článek 18 SFEU

91. V předchozích částech tohoto stanoviska jsem považoval za nezbytné prozkoumat podrobněji všechna ostatní hmotněprávní ustanovení Smlouvy nebo sekundárního práva, která by případně mohla obsahovat zákaz, jenž by se v projednávané věci uplatnil. Patrně však neexistuje žádné jiné ustanovení unijního práva, rozhodně žádné, které by bylo v průběhu tohoto řízení Soudnímu dvoru předestřeno, které by mohlo bránit územnímu omezení v pojistné smlouvě uzavřené výrobcem zdravotnických prostředků, pokud by se jej dovolal pacient, který utrpěl újmu v jiném členském státě.

92. Tato podrobná diskuse ohledně jiných potenciálně použitelných unijních pravidel, zejména pravidel týkajících se volného pohybu, nebyla potřebná pouze z důvodu relační, podpůrné povahy článku 18 SFEU ( 61 ); byla rovněž nezbytná pro účely úplného pochopení toho, jak daleko může článek 18 SFEU dosahovat, bude-li vykládán tak, že sám o sobě zakládá obecný, autonomní zákaz diskriminace v rámci oblasti působnosti Smluv.

93. V této závěrečné části nejprve objasním, proč Soudní dvůr ve svých nedávných rozhodnutích (resp. ve většině z nich) na takový dalekosáhlý výklad článku 18 SFEU nepřistoupil (1). Následně nastíním způsob, jakým by skutečně mohl být článek 18 SFEU v kontextu projednávané věci chápán a používán jako autonomní ustanovení, které zakládá vynutitelné povinnosti bez ohledu na jiná ustanovení unijního práva (2). Závěrem vysvětlím, proč jsem toho názoru, že by byl takovýto výklad článku 18 SFEU strukturálně vysoce problematický, přestože s žalobkyní v její záležitosti do značné míry soucítím. Takový výklad by totiž přeměnil článek 18 SFEU na neomezené harmonizující ustanovení, následkem čehož by došlo k narušení rozdělení pravomocí mezi Evropskou unií a členskými státy a vytvoření problematických kolizí právních řádů na vnitřním trhu (3).

1) Článek 18 SFEU a případ občana EU, který využívá volného pohybu

94. Článku 18 SFEU se lze dovolávat „ve všech situacích spadajících do věcné působnosti unijního práva“. Pokud jde o tyto „situace spadající do věcné působnosti unijního práva“, Soudní dvůr zejména připustil, že „situace občana Unie, který využil svobodu pohybu, spadá do působnosti článku 18 SFEU, v němž je zakotvena zásada zákazu diskriminace na základě státní příslušnosti“ ( 62 ).

95. Je pravda, že v souvislosti s používáním článku 18 SFEU není Soudní dvůr příliš přísný, pokud jde o posuzování toho, zda skutečné k nějakému pohybu došlo. V judikatuře Soudní dvora existují určité směry, zejména novější rozhodnutí týkající se občanství Unie, v nichž není skutečný výkon volného pohybu dotčeným účastníkem na první pohled zjevný ( 63 ). Obecně však nějaký pohyb občana Unie, resp. – v řadě těchto případů – osob blízkých občanovi Unie, podmínkou zůstává. Pouhé bydliště na území členského státu nestačí k tomu, aby se článek 18 SFEU stal použitelným ( 64 ). Jedině osoby, které se skutečně přemístily, se tohoto ustanovení mohou dovolávat ( 65 ).

96. Kromě občanství Unie, v souvislosti s nímž bývá článek 18 SFEU nejčastěji zmiňován, Soudní dvůr rovněž v několika případech připustil, že se článek 18 SFEU může stát použitelným, pokud se situace v dané konkrétní věci týká vnitrostátního opatření, kterým se provádí akt sekundárního unijního práva ( 66 ), nebo s ohledem na účinky daného předmětu na obchod se zbožím a službami mezi členskými státy, jedná-li se o obchodní svobodu ( 67 ), nebo pokud se daná situace konkrétně řídí harmonizačními opatřeními Unie, jako například v rozsudku International Jet Management ( 68 ).

97. Posledně uvedený rozsudek, podle kterého se článek 18 SFEU stává použitelným na základě existence harmonizačních opatření Unie, je však nutno vysvětlit. Na rozdíl od neurčitého a široce definovaného věcného posouzení sekundárního unijního práva pro účely zjištění pravomoci Soudního dvora ( 69 ) platí, že článek 18 SFEU bude použitelný jako hmotněprávní a vynutitelná povinnost, pokud byla dotčená otázka (nebo předmět v úzkém slova smyslu) zvlášť harmonizována, a má se tedy za to, že spadá do rámce věcné působnosti unijního práva, a tím zakládá použitelnost článku 18 SFEU.

2) Článek 18 SFEU jako ustanovení, které nezávisle vytváří hmotněprávní povinnost

98. Článek 18 odst. 1 SFEU stanoví tři podmínky použitelnosti tohoto ustanovení v daném případě: i) daná situace musí spadat do oblasti působnosti Smluv, ii) aniž jsou dotčena jakákoli zvláštní ustanovení tam obsažená a iii) musí dojít k diskriminaci na základě státní příslušnosti.

99. Pokud jde o první uvedenou podmínku, je nutno mít za to s přihlédnutím k velkorysému přístupu k otázce volného pohybu v judikatuře, že projednávaná věc spadá do oblasti působnosti unijního práva ( 70 ). Rovněž tak by však bylo možno říci, že pokud se na základě podrobného posouzení primárního a sekundárního unijního práva ukáže, že ve skutečnosti neexistuje žádné zvláštní ustanovení unijního práva, které by vyžadovalo povinné pojištění občanskoprávní odpovědnosti výrobců zdravotnických prostředků, a že v kontextu projednávané věci nelze žádnou takovou povinnost dovodit ani z kterékoli ze základních svobod, pak projednávaná věc opět zcela vypadává z oblasti působnosti unijního práva i pravomoci Soudního dvora. Mám určité pochybnosti o intelektuální poctivosti takového výkladu ( 71 ), ovšem tento výklad může mít i zajímavé dopady na použitelnost samotného článku 18 SFEU.

100. Pokud jde o druhou podmínku, neexistují žádná zvláštní ustanovení týkající se konkrétně povinnosti pojištění a jejího rozsahu, ať již ve Smlouvách, nebo v sekundárním právu Unie.

101. Pokud jde o třetí podmínku, existence výhodnějších podmínek odpovědnosti výrobců v některých členských státech a v jiných nikoli by se při zběžném pohledu mohla jevit jako učebnicový příklad nepřímé diskriminace na základě státní příslušnosti. Dotčená diskriminace se samozřejmě netýká přístupu k lékařským službám: jak bylo opakovaně a správně uváděno francouzskou vládou, pokud by německé ženy využívaly lékařské péče ve Francii, vztahovalo by se povinné pojištění i na ně.

102. Přístup k lékařským službám není otázkou, o kterou v projednávané věci jde. O diskriminaci by se hovořilo v souvislosti s rozdílným zacházením, pokud jde o přístup k odškodnění na základě pojistné smlouvy. Přestože byla újma způsobena totožným vadným zbožím, které se volně pohybuje v rámci Evropské unie, přístup k odškodnění se liší v závislosti na tom, kde pacientka podstoupila dotčený chirurgický zákrok. Není pochyb o tom, že většina Francouzek by takovou operaci patrně podstoupila ve Francii a většina Němek v Německu. U německých pacientek je tak mnohem menší pravděpodobnost, že se vůbec kdy domohou jakéhokoli odškodnění na základě této pojistné ochrany.

103. Navíc by Francii rovněž mohlo být vytýkáno, že prostřednictvím nepřímé diskriminace na základě státní příslušnosti nepřímo propaguje poskytování lékařských služeb na svém území tím, že státním příslušníkům z jiných členských států ztěžuje získání plnění z uvedeného pojištění, neboť aby toto plnění získali, museli by vycestovat do Francie a tuto operaci podstoupit právě zde. Naproti tomu francouzské ženy by mohly získat odškodnění z dotčené pojistné smlouvy jednodušeji než ženy ze zahraničí, neboť je u nich pravděpodobnější, že podstoupí chirurgický zákrok na francouzském území ( 72 ).

104. Bylo by tedy možno případně argumentovat, že všechny tři podmínky nutné pro uplatnění článku 18 SFEU jsou patrně splněny. Existují ještě další tři argumenty, o nichž by patrně bylo možné říci, že podporují uplatnění článku 18 SFEU ve věci, jako je spor vzniklý v projednávané věci.

105. Zaprvé, pokud unijní právo upravuje a vynucuje volný pohyb zboží, bylo by možno tvrdit, že musí rovněž upravovat a vynucovat stejnou odpovědnost v případech, kdy se prokáže, že je toto zboží vadné. Se zbožím se často pojí určitá rizika a volný obchod umožňuje, aby tato rizika obíhala a potenciálně způsobovala újmu kdekoli. Je patrně jedině spravedlivé, aby všichni pacienti, kdekoli v Evropské unii, kteří jsou postiženi negativními důsledky vadných výrobků vyrobených v některém členském státě, měli možnost domoci se přiměřeného odškodnění.

106. Zadruhé a částečně v souvislosti s prvním bodem, ochrana spotřebitelů je v posledních letech v popředí tvorby politiky Evropské unie. Článek 12 SFEU učinil požadavky na ochranu spotřebitelů použitelné napříč jednotlivými oblastmi práva a při vymezování a provádění jiných politik Unie je nutno k nim přihlížet. Volný pohyb tedy musí zohledňovat ochranu spotřebitelů a usilovat o dosažení vysoké úrovně této ochrany zakotvené v článku 38 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“).

107. Zatřetí je nutno vzít v úvahu občanství Unie. Svým způsobem může být na starší judikaturu týkající se článku 18 SFEU, nepochybně na judikaturu související s volným pohybem osob ( 73 ), nahlíženo jako na předchůdce občanství Unie. Ovšem nástup občanství Unie, které je nutně spojeno s rovnou důstojností na základě unijního práva (články 1 a 20 Listiny), činí puntičkářské rozlišování toho, kdo přesně se přemístil, kam a na jak dlouho, nebo kdo je případně na kom závislý, bezpředmětným.

108. Všechny tyto argumenty dohromady, ve spojení s nepochybně hroznými důsledky, které dotčené vadné výrobky pro žalobkyni měly, by mohly vést k úvaze, že požadavek rovné ochrany pro všechny spotřebitele, kteří jsou občany Unie, brání vnitrostátní úpravě, která v podstatě omezuje pojistnou ochranu na osoby, které podstoupily chirurgický zákrok na území určitého členského státu, a tím nepřímo omezuje dotčenou ochranu na občany tohoto členského státu.

3) Respektování logiky regulace vnitřního trhu

109. Taková úvaha by sice mohla být v daných souvislostech této konkrétní věci morálně naprosto pochopitelná, byla by ale zcela nesprávná z hlediska strukturálního. Článek 18 SFEU by se na základě takové argumentace stal neomezeným ustanovením, na jehož základě by mohla být jakákoli otázka, jakkoli vzdáleně spojená s některým ustanovením unijního práva, soudní cestou harmonizována. Rovněž by tím byla postavena na hlavu normotvorná pravomoc v rámci vnitřního trhu, která by dále vyvolávala nesmiřitelné budoucí kompetenční spory mezi členskými státy.

110. Výchozí zásadou regulace vnitřního trhu je zachovávání regulační diverzity v záležitostech, které nejsou unijním právem výslovně harmonizovány. Implicitní harmonizace by skutečně někdy mohla do této oblasti zasahovat. Některé normy členských států, které nebyly právními předpisy harmonizovány, by mohly být prohlášeny za neslučitelné s některou z uvedených čtyř svobod.

111. Z pojednání o volném pohybu zboží ( 74 ) a služeb ( 75 ) jasně vyplývá, že rozsah těchto svobod je již v tomto okamžiku značný. Z diskuse týkající se projednávané věci však rovněž jasně plyne, že pokud by bylo připuštěno, aby článek 18 SFEU působil jako samostatná hmotněprávní povinnost, a to způsobem, jaký naznačuje předkládající soud ve svých otázkách, přesáhl by jeho rozsah veškeré hranice, které judikatura týkající se volného pohybu vůbec kdy zvažovala, a to včetně judikatury týkající se zboží a předcházející rozhodnutí ve věci Keck. Takový výklad by vedl k tomu, že oblast působnosti článku 18 SFEU by nebyla ničím omezena: toto ustanovení by se změnilo ve vzorec Dassonville na steroidech. V dnešním propojeném světě nevyhnutelně dochází, dříve či později, k nějaké interakci se zbožím, službami nebo osobami z jiných členských států. Pokud by to samo o sobě stačilo k založení nezávislé použitelnosti článku 18 SFEU, bylo by tím dotčeno každé právní ustanovení členského státu.

112. Pro ilustraci jen jeden případ z mnoha ( 76 ): představme si, že při psaní tohoto stanoviska se zraním – doufejme, že ne příliš vážně – výbuchem počítače, na kterém píši. Jednotlivé části tohoto počítače byly pravděpodobně vyrobeny v jiném členském státě než v Lucembursku, ve věku integrovaných dodavatelských řetězců patrně ještě spíše hned v několika členských státech, ne-li též v třetích zemích. Nebudou-li existovat žádná zvláštní smluvní ustanovení týkající se použitelného práva a pravomoci (příslušnosti) rozhodovacího orgánu mezi mnou a výrobcem tohoto počítače, tedy budeme-li vycházet z předpokladu použitelnosti standardních norem upravujících civilní delikty, bude použitelným právem, kterým se bude řídit jakýkoli nárok na náhradu škody, patrně právo lucemburské, jakožto právo státu, v němž k nehodě došlo. Pokud bych pak shledal lucemburské právo ve vztahu ke svému nároku na náhradu škody neuspokojivým, měl bych mít možnost dovolávat se článku 18 SFEU, abych se mohl domáhat použití práva místa, kde byl počítač vyroben, či dokonce místa, kde byly vyrobeny třeba i jen některé součástky tohoto počítače, a ustanovení tohoto práva a mé nároky uplatňovat u lucemburského soudu?

113. Takováto hypotetická situace dobře ilustruje společné téma, které již vyplouvá na povrch z diskuse o potenciálním volném pohybu zboží a služeb: pravidla týkající se volného pohybu, jakož i článek 18 SFEU, se logicky vztahují pouze na volný pohyb zboží nebo služeb přes hranice, včetně opuštění trhu a vstupu na něj. Nejsou-li pravidla týkající se následného použití zboží a služeb výslovně harmonizována unijním normotvůrcem, spadají do pravomoci členských států, kde k jejich použití dochází. To zahrnuje i případné otázky týkající se odpovědnosti, včetně záležitostí povinného pojištění, opět za podmínky, že nedošlo k jejich předchozí výslovné harmonizaci ( 77 ).

114. Jinými slovy, skutečnost, že zboží bylo dříve dovezeno z jiného členského státu, nepředstavuje dostatečný podklad pro tvrzení, že jakákoli pozdější záležitost týkající se tohoto zboží rovněž spadá do oblasti působnosti unijního práva. Přijetí takové logiky na základě pochybného výkladu článku 18 SFEU by vedlo k tomu, že by pohyb zboží v Evropě (opět) připomínal středověký právní partikularismus ( 78 ), kdy by si každý výrobek, stejně jako každá osoba, své právní předpisy nesl s sebou. Zboží by bylo jako šnek, táhlo by s sebou svůj domeček v podobě právních předpisů země původu, které by na toto zboží byly použitelné od okamžiku jeho výroby až po jeho zánik.

115. Nejen že by takový důsledek vytěsnil použití jakékoli (běžné) zásady teritoriality při uplatňování právních předpisů, vedl by rovněž ke vzniku kolizí regulačních režimů mezi členskými státy. Takový expanzivní výklad článku 18 SFEU by totiž mohl vést k tomu, že na tomtéž území by byly potenciálně použitelné právní předpisy kteréhokoli z členských států, aniž by existovala jakákoli jasná a objektivní kritéria, jež by určovala, která právní úprava by měla mít v daném sporu přednost, přičemž poškozený by si mohl vybrat tu nejvýhodnější ( 79 ).

116. V této souvislosti je užitečné připomenout ještě další zvláštnost projednávané věci, a sice že stát původu dotčeného zboží, neboli domovský členský stát (Francie), přijal normy týkající se jeho následného použití na svém území (povinné pojištění chirurgických zákroků prováděných na území tohoto státu), ale stát, kde k použití tohoto zboží došlo, tj. hostitelský členský stát (Německo), patrně žádné normy v tomto ohledu nepřijal ( 80 ).

117. Co by se ale stalo v případě, že by v Německu nějaké normy upravující tuto záležitost přijaty byly? V takovém případě lze rozumně předpokládat, že by nikdo nepochyboval o tom, že použitelnými normami týkajícími se potenciální újmy vzniklé na území Německa by byly zcela a výlučně normy německé. Je nepravděpodobné, že by někdo usiloval o to, aby byla německá pravidla nahrazena potenciálně výhodnějšími francouzskými pravidly v záležitosti, která v této fázi nemá s francouzským právem nic společného.

118. To opět podporuje argumentaci v tom smyslu, že článek 18 SFEU nelze vykládat tak, že brání tomu, aby byla povinnost pojištění občanskoprávní odpovědnosti za škodu způsobenou použitím zdravotnických prostředků omezena na vnitrostátní území daného státu. A fortiori nelze toto ustanovení vykládat tak, že žalovanému nebo Francouzské republice ukládá povinnost vyplatit žalobkyni odškodnění na základě přímého účinku.

119. Závěrem lze shrnout, že článek 18 SFEU nelze vykládat tak, že sám o sobě vytváří samostatnou nezávislou hmotněprávní povinnost, která není obsažena v některé ze čtyř svobod, či zvlášť zakotvena v jiném opatření unijního práva. Zejména by toto ustanovení rozhodně nemělo být uplatňováno způsobem, který dokonce ještě překračuje hranice již tak značného rozsahu uvedených čtyř svobod volného pohybu.

120. Závěrem si dovoluji podotknout, že spor vzniklý v projednávané věci je důsledkem skutečnosti, že unijní právo neharmonizovalo otázku pojištění občanskoprávní odpovědnosti za škodu způsobenou používáním zdravotnických prostředků ani německé právo v tomto smyslu zjevně žádná ustanovení neobsahovalo. Je možné připomenout, že v ne zcela odlišném kontextu již Soudní dvůr rozhodl, konkrétně ve věci Schmitt, že úprava podmínek odpovědnosti oznámených subjektů vůči konečnému příjemci zdravotnických prostředků přísluší vnitrostátnímu právu ( 81 ). Stejně tak dle současného stavu unijního práva členským státům přísluší, aby vlastními právními předpisy upravily pojistné smlouvy použitelné na zdravotnické prostředky používané na jejich území, i když jsou tyto prostředky dovezeny z jiného členského státu.

121. V tomto ohledu se členské státy jistě mohou volně rozhodnout, nedošlo-li ohledně dané otázky k harmonizaci, že zakotví zvýšenou úroveň ochrany pacientů a uživatelů či příjemců zdravotnických prostředků prostřednictvím výhodnějších pojistných smluv použitelných na jejich území ( 82 ). Územní omezení, které je předmětem sporu v projednávané věci, tedy bylo legitimní legislativní volbou Francie ( 83 ). Tuto skutečnost lze jen těžko otáčet, či spíše stavět proti tomuto členskému státu tvrzením, že tato legislativní volba musí být rozšířena i na území kteréhokoli jiného členského státu, který obdobnou právní úpravu nepřijal.

V. Závěry

122. Navrhuji, aby Soudní dvůr na otázky položené Oberlandesgericht Frankfurt am Main (Vrchní zemský soud ve Frankfurtu nad Mohanem, Německo) odpověděl následovně: – Článek 18 SFEU sám o sobě nebrání tomu, aby byla povinnost pojištění občanskoprávní odpovědnosti za škodu způsobenou používáním zdravotnických prostředků omezena na území některého členského státu.

( 1 ) – Původní jazyk: angličtina.

( 2 ) – Ve znění zákona č. 2002‑1577 ze dne 30. prosince 2002.

( 3 ) – Přijatý zákonem č. 2002‑303 ze dne 4. března 2002.

( 4 ) – Směrnice Rady 93/42/EHS ze dne 14. června 1993 o zdravotnických prostředcích (Úř. věst. 1993, L 169, s. 1; Zvl. vyd. 13/12, s. 82).

( 5 ) – Viz například starší rozsudek ze dne 28. března 1979, Saunders (175/78, EU:C:1979:88, bod 11).

( 6 ) – Viz například rozsudek ze dne 30. června 2016, Admiral Casinos & Entertainment (C‑464/15, EU:C:2016:500, bod 21).

( 7 ) – Viz například rozsudky ze dne 11. září 2003, Anomar a další (C‑6/01, EU:C:2003:446, bod 39 a citovaná judikatura); ze dne 19. července 2012, Garkalns (C‑470/11, EU:C:2012:505, bod 21), a ze dne 11. června 2015, Berlington Hungary a další (C‑98/14, EU:C:2015:386, bod 24). Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.

( 8 ) – Viz například rozsudek ze dne 30. listopadu 1995, Gebhard (C‑55/94, EU:C:1995:411, bod 37 a citovaná judikatura).

( 9 ) – V tomto smyslu viz například rozsudky ze dne 10. května 1995, Alpine Investments (C‑384/93, EU:C:1995:126, body 23 až 28); ze dne 15. prosince 1995, Bosman (C‑415/93, EU:C:1995:463, body 88 až 91); ze dne 9. září 2004, Carbonati Apuani (C‑72/03, EU:C:2004:506, body 22 až 26), a ze dne 10. února 2009, Komise v. Itálie (C‑110/05, EU:C:2009:66, bod 58).

( 10 ) – Viz například rozsudek ze dne 11. června 2015, Berlington Hungary a další (C‑98/14, EU:C:2015:386, bod 27); nebo pokud jde o obdobnou argumentaci použitou v kontextu volného pohybu pracovníků, viz například nedávný rozsudek ze dne 10. října 2019, Krah (C‑703/17, EU:C:2019:850, body 42 až 54).

( 11 ) – Rozsudek ze dne 24. listopadu 1993, Keck a Mithouard (C‑267/91 a C‑268/91, EU:C:1993:905).

( 12 ) – Pokud jde o kritický náhled, viz má stanoviska ve věci Krah (C‑703/17, EU:C:2019:450) týkající se pracovníků a ve věci Hornbach-Baumarkt (C‑382/16, EU:C:2017:974) týkající se svobody usazování.

( 13 ) – V tomto smyslu a v kontextu služeb viz usnesení ze dne 4. června 2019, Pólus Vegas (C‑665/18, nezveřejněné, EU:C:2019:477, body 16 až 24).

( 14 ) – Rozsudek ze dne 15. listopadu 2016 (C‑268/15, EU:C:2016:874).

( 15 ) – Tamtéž, body 50 až 53 (spolu s odkazy na různé proudy judikatury, které daný rozsudek spojil dohromady).

( 16 ) – Pokud jde o kritiku Ullens de Schooten a obecněji kategorii „čistě vnitrostátních situací“, viz například Dubout, É., „Voyage en eaux troubles: vers une épuration des situations ‚purement‘ internes? CJUE, gde ch., 15 listopadu 2016, Ullens de Schooten, aff. C‑268/15, ECLI:EU:C:2016:874“, Revue des affaires européennes, 4, 2016, s. 679; a Iglesias Sánchez, S., „Purely Internal Situations and the Limits of EU Law: A Consolidated Case-Law or a Notion to be Abandoned?“, European Constitutional Law Review, sv. 14, 2018, 1. vyd., s. 7.

( 17 ) – Viz například rozsudek ze dne 20. května 2003, Österreichischer Rundfunk a další (C‑465/00, C‑138/01 a C‑139/01, EU:C:2003:294, bod 41 a citovaná judikatura), jakož i rozsudek ze dne 6. listopadu 2003, Lindqvist (C‑101/01, EU:C:2003:596, body 40 a 41).

( 18 ) – V tomto smyslu viz například rozsudek ze dne 30. ledna 2018, X a Visser (C‑360/15 a C‑31/16, EU:C:2018:44, body 98 až 110).

( 19 ) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 13. června 2019, Moro (C‑646/17, EU:C:2019:489, body 29 až 37).

( 20 ) – Rozsudek ze dne 13. června 2019, (C‑646/17, EU:C:2019:489).

( 21 ) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady (Úř. věst. 2012, L 142, s. 1).

( 22 ) – Rozsudek ze dne 13. června 2019, Moro (C‑646/17, EU:C:2019:489, body 29 až 37).

( 23 ) – C‑646/17, EU:C:2019:95, body 29 a 76 až 81, včetně poznámky pod čarou 29.

( 24 ) – Viz obdobně rozsudek ze dne 1. dubna 2008, Gouvernement de la Communauté française a Gouvernement wallon (C‑212/06, EU:C:2008:178, bod 33 a citovaná judikatura).

( 25 ) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 30. června 2016, Admiral Casinos & Entertainment (C‑464/15, EU:C:2016:500, body 19 až 22 a citovaná judikatura).

( 26 ) – V písemných podáních a při jednání probíhala určitá diskuse ohledně skutečnosti, že žalobkyně není ani pojistitelem, ani pojištěným, není tedy tak úplně smluvní stranou pojistné smlouvy, tudíž není osobou zapojenou do poskytování pojišťovacích služeb. Domnívám se, že tento argument není zcela přesvědčivý, neboť pojišťovací záležitosti se při jakkoli dogmatickém výkladu vždy z povahy věci týkají více účastníků než jen pojistitele a pojištěného, například (či zejména) poškozeného nebo příjemce pojistného plnění či pojistníka (pokud se jedná o různé osoby) – obdobně viz například článek 13 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1215/2012 ze dne 12. prosince 2012 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 2012, L 351, s. 1).

( 27 ) – Směrnice Rady ze dne 25. července 1985 o sbližování právních a správních předpisů členských států týkajících se odpovědnosti za vadné výrobky (Úř. věst. 1985, L 210, s. 29; Zvl. vyd. 15/01, s. 257).

( 28 ) – Viz výše, body 35 až 40.

( 29 ) – Viz například rozsudky ze dne 18. července 2017, Erzberger (C‑566/15, EU:C:2017:562, bod 25 a citovaná judikatura); ze dne 26. října 2017, I (C‑195/16, EU:C:2017:815, bod 70), a ze dne 18. června 2019, Rakousko v. Německo (C‑591/17, EU:C:2019:504, bod 39). Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.

( 30 ) – Stanovisko generálního advokáta F. G. Jacobse ve spojených věcech Phil Collins a další (C‑92/92 a C‑326/92, EU:C:1993:276, bod 12).

( 31 ) – Což by i bez ohledu na zvláštní kontext výkladu článku 18 SFEU nebyl ve skutečnosti problém – viz například rozsudek ze dne 29. října 2015, Nagy (C‑583/14, EU:C:2015:737, bod 20).

( 32 ) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 14. července 1994, Peralta (C‑379/92, EU:C:1994:296, bod 18).

( 33 ) – V tomto smyslu viz například rozsudky ze dne 22. června 1999, ED (C‑412/97, EU:C:1999:324, body 13 až 14), a ze dne 21. června 2016, New Valmar (C‑15/15, EU:C:2016:464, bod 31).

( 34 ) – Rozsudky ze dne 20. listopadu 2014, Novo Nordisk Pharma (C‑310/13, EU:C:2014:2385, bod 24 a citovaná judikatura), a ze dne 21. června 2017, W a další (C‑621/15, EU:C:2017:484, bod 21).

( 35 ) – Rozsudek ze dne 16. února 2017, (C‑219/15, EU:C:2017:128, body 56 a 59).

( 36 ) – Nařízení Evropského parlamentu a Rady ze dne 5. dubna 2017 o zdravotnických prostředcích, změně směrnice 2001/83/ES, nařízení (ES) č. 178/2002 a nařízení (ES) č. 1223/2009 a o zrušení směrnic Rady 90/385/EHS a 93/42 (Úř. věst. 2017, L 117, s. 1).

( 37 ) – Viz návrh Komise na nařízení o zdravotnických prostředcích (COM (2012) 0542 final). Viz též usnesení Evropského parlamentu ze dne 14. června 2012 o vadných silikonových prsních implantátech od francouzské společnosti PIP (2012/2621(RSP)).

( 38 ) – Bod 1.4.2 přílohy VII nařízení 2017/745 stanoví: „Rozsah a celková finanční hodnota pojištění odpovědnosti musí odpovídat míře a zeměpisnému rozsahu činností oznámeného subjektu a musí být úměrné rizikovému profilu prostředků certifikovaných oznámeným subjektem.“

( 39 ) – Články 3 a 6 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/103/ES ze dne 16. září 2009 o pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel a kontrole povinnosti uzavřít pro případ takové odpovědnosti pojištění (Úř. věst. 2009, L 263, s. 11).

( 40 ) – V tomto smyslu viz například rozsudky ze dne 11. července 2002, Carpenter (C‑60/00, EU:C:2002:434, bod 36); ze dne 10. července 2014, Komise v. Belgie (C‑421/12, EU:C:2014:2064, bod 63 a citovaná judikatura), a ze dne 14. července 2016, Promoimpresa a další (C‑458/14 a C‑67/15, EU:C:2016:558, body 59 až 62).

( 41 ) – Počínaje paušální formulací: „Veškeré obchodní právní úpravy členských států, které by mohly přímo nebo nepřímo, skutečně nebo potenciálně narušit obchod uvnitř Společenství[…]“ Rozsudek ze dne 11. července 1974, Dassonville (8/74, EU:C:1974:82, bod 5).

( 42 ) – V tomto smyslu viz například rozsudky ze dne 16. prosince 2008, Gysbrechts a Santurel Inter (C‑205/07, EU:C:2008:730, body 40 až 43), a ze dne 21. června 2016, New Valmar (C‑15/15, EU:C:2016:464, bod 36).

( 43 ) – Viz například rozsudek ze dne 24. listopadu 1982, Komise v. Irsko (249/81, EU:C:1982:402, body 28 až 29).

( 44 ) – Například požadavek na osvědčení potvrzující pravost dokumentu vydané členským státem vývozu, již v rozsudku ze dne 11. července 1974, Dassonville (8/74, EU:C:1974:82).

( 45 ) – Viz například rozsudek ze dne 14. února 2008, Dynamic Medien (C‑244/06, EU:C:2008:85, bod 27 a citovaná judikatura).

( 46 ) – Rozsudek ze dne 10. února 2009, Komise v. Itálie (C‑110/05, EU:C:2009:66), který se týkal zákazu tažení přípojného vozidla motocyklem v Itálii, a rozsudek ze dne 4. června 2009, Mickelsson a Roos (C‑142/05, EU:C:2009:336), který se týkal švédských právních předpisů omezujících provozování vodních skútrů ve Švédsku.

( 47 ) – Rozsudek ze dne 10. února 2009, Komise v. Itálie (C‑110/05, EU:C:2009:66, body 37 a 56), a rozsudek ze dne 4. června 2009, Mickelsson a Roos (C‑142/05, EU:C:2009:336, body 24 a 26).

( 48 ) – Viz například Barnard, C., „Fitting the Remaining Pieces into the Goods and Persons Jigsaw?“European Law Review, sv. 26, 2001, s. 35; Snell, J., „The Notion of Market Access: A Concept or A Slogan?“, Common Market Law Review sv. 47, 2010, s. 437; Ritleng, D., „L’accès au marché est-il le critère de l’entrave aux libertés de circulation?“, in Dubout, É., Maitrot de la Motte, A., (dir.), L’unité des libertés de circulation. In varietate concordia, Coll. Droit de l’Union européenne, Bruylant, Brusel, 2013, s. 159–183; Nic Shuibhne, N., The Coherence of EU Free Movement Law, Studies in European Law, Oxford University Press, Oxford, 2013, s. 210–256.

( 49 ) – Mezi známé příklady z této kategorie patří úplný zákaz reklamy na alkoholické nápoje, rozsudek ze dne 8. března 2001, Gourmet International Products (C‑405/98, EU:C:2001:135, body 21 a 25), nebo zákaz prodeje kontaktních čoček jinde než v obchodech specializovaných na zdravotnické prostředky, zejména prostřednictvím internetu, rozsudek ze dne 2. prosince 2010, Ker-Optika (C‑108/09, EU:C:2010:725, body 54 a 55). Viz rovněž rozsudek ze dne 14. února 2008, Dynamic Medien (C‑244/06, EU:C:2008:85, body 31 až 34).

( 50 ) – Rozsudek ze dne 24. listopadu 1993, Keck a Mithouard (C‑267/91 a C‑268/91, EU:C:1993:905).

( 51 ) – Rozsudek ze dne 24. listopadu 1993, Keck a Mithouard (C‑267/91 a C‑268/91, EU:C:1993:905, bod 16). Viz též rozsudky ze dne 15. prosince 1993, Hünermund a další (C‑292/92, EU:C:1993:932, bod 21), ze dne 28. září 2006, Ahokainen a Leppik (C‑434/04, EU:C:2006:609, bod 19), a ze dne 14. února 2008, Dynamic Medien (C‑244/06, EU:C:2008:85, bod 29).

( 52 ) – Viz například rozsudky ze dne 7. března 1990, Krantz (C‑69/88, EU:C:1990:97, bod 11); ze dne 13. října 1993, CMC Motorradcenter (C‑93/92, EU:C:1993:838, bod 12), a ze dne 14. července 1994, Peralta (C‑379/92, EU:C:1994:296, bod 24). Viz ovšem rozsudek ze dne 21. června 2016, New Valmar (C‑15/15, EU:C:2016:464, body 45 až 46).

( 53 ) – Pokud by například obchodník napadl normu hostitelského členského státu, která dovoz zboží podmiňuje sjednáním povinného pojištění, jednalo by se o naprosto odlišný případ, který by pravděpodobně spadal přímo do oblasti působnosti článku 34 SFEU.

( 54 ) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 16. prosince 1981, Foglia (244/80, EU:C:1981:302, bod 30), ve kterém Soudní dvůr uvedl, že „Soudní dvůr […] musí postupovat se zvláštní obezřetností, pokud je mu v průběhu řízení mezi jednotlivci předložena otázka, jejímž účelem je umožnit tomuto vnitrostátnímu soudu posoudit soulad právních předpisů jiného členského státu s [unijním] právem“. Viz rovněž rozsudek ze dne 21. ledna 2003, Bacardi-Martini a Cellier des Dauphins (C‑318/00, EU:C:2003:41).

( 55 ) – Viz výše, bod 62 tohoto stanoviska.

( 56 ) – Viz zejména rozsudek ze dne 16. prosince 1992, B & Q (C‑169/91, EU:C:1992:519, body 9 až 10). Z novější judikatury viz rozsudek ze dne 23. února 2006, A-Punkt Schmuckhandel (C‑441/04, EU:C:2006:141, bod 21), v němž Soudní dvůr nekvalifikoval zákaz podomního vyhledávání zakázek jako opatření s rovnocenným účinkem, přestože může v zásadě omezit celkový objem prodeje uvedených výrobků v dotyčném členském státě a následně ovlivnit objem prodeje těchto výrobků pocházejících z jiných členských států.

( 57 ) – Viz rozsudek ze dne 31. ledna 1984, Luisi a Carbone (286/82 a 26/83, EU:C:1984:35, bod 16), ve kterém Soudní dvůr výslovně zahrnul osoby, jimž je poskytována lékařská péče, mezi příjemce služeb.

( 58 ) – Rozsudek ze dne 2. února 1989, Cowan (186/87, EU:C:1989:47).

( 59 ) – Tamtéž, bod 17.

( 60 ) – Situace odpovídající skutkovému stavu ve věci Cowan by nyní přirozeněji spadaly do kategorie občanství Unie. Viz například rozsudek ze dne 26. října 2017, I (C‑195/16, EU:C:2017:815, body 69 až 72). Viz rovněž mé stanovisko (EU:C:2017:374, body 64 až 75).

( 61 ) – Viz nástin výše v bodech 50 až 52 tohoto stanoviska.

( 62 ) – Viz například rozsudky ze dne 24. listopadu 1998, Bickel a Franz (C‑274/96, EU:C:1998:563, bod 26); ze dne 10. dubna 2018, Pisciotti (C‑191/16, EU:C:2018:222, bod 34); ze dne 13. listopadu 2018, Raugevicius (C‑247/17, EU:C:2018:898, bod 27), a ze dne 13. června 2019, TopFit a Biffi (C‑22/18, EU:C:2019:497, bod 29). Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.

( 63 ) – V tomto smyslu viz například rozsudky ze dne 2. října 2003, Garcia Avello (C‑148/02, EU:C:2003:539); ze dne 19. října 2004, Zhu a Chen (C‑200/02, EU:C:2004:639), a ze dne 2. března 2010, Rottmann (C‑135/08, EU:C:2010:104), podle něhož se článek 18 SFEU použije i v případě, kdy se jedná o pohyb realizovaný jiným rodinným příslušníkem, například rodiči, pokud dotčenými občany Unie jsou děti.

( 64 ) – Kriticky viz například stanovisko generální advokátky E. Sharpston ve věci Ruiz Zambrano (C‑34/09, EU:C:2010:560, body 77 až 90).

( 65 ) – Totéž platí pro článek 45 SFEU, který „nelze použít na pracovníky, kteří nikdy nevyužili svobody pohybu uvnitř Unie ani tak nehodlají učinit“. Rozsudek ze dne 18. července 2017, Erzberger (C‑566/15, EU:C:2017:562, bod 28).

( 66 ) – Viz například rozsudek ze dne 5. září 2012, Lopes Da Silva Jorge (C‑42/11, EU:C:2012:517, bod 39).

( 67 ) – Rozsudek ze dne 20. října 1993, Phil Collins a další (C‑92/92 a C‑326/92, EU:C:1993:847, bod 24). V bodech 17 až 28 tohoto rozsudku byl Soudní dvůr patrně připraven založit použití tehdejšího článku 7 Smlouvy o EHS na abstraktní hypotéze, k čemuž mu postačoval seznam ustanovení Smlouvy, která mohla připadat v úvahu ve vztahu k problematice ochrany literárního a uměleckého vlastnictví, jež přitom nebyla právem EHS harmonizována.

( 68 ) – Viz například rozsudek ze dne 18. března 2014, (C‑628/11, EU:C:2014:171, body 34 až 62), v němž Soudní dvůr zejména konstatoval, že „služby letecké dopravy poskytované mezi třetí zemí a členským státem leteckým dopravcem, který je držitelem provozní licence vydané jiným členským státem, jsou předmětem předpisů sekundárního práva“.

( 69 ) – Viz pojednání výše, body 35 až 41.

( 70 ) – Viz výše, body 28 až 49.

( 71 ) – Viz výše, bod 40.

( 72 ) – V tomto smyslu viz například rozsudek ze dne 1. dubna 2008, Gouvernement de la Communauté française a Gouvernement wallon (C‑212/06, EU:C:2008:178, body 49 až 50 a citovaná judikatura), pokud jde o podmínky bydliště.

( 73 ) – Rozsudek ze dne 2. února 1989, Cowan (186/87, EU:C:1989:47).

( 74 ) – Viz výše, body 59 až 80.

( 75 ) – Viz výše, body 81 až 90.

( 76 ) – Přirozeně čistě fiktivní a zjednodušený, bez úmyslu otevírat otázky použitelného práva na základě článku 5 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 864/2007 ze dne 11. července 2007 o právu rozhodném pro mimosmluvní závazkové vztahy (Řím II) (Úř. věst. 2007, L 199, s. 40).

( 77 ) – Viz výše, body 54 až 58.

( 78 ) – Moderní právo si jen pozvolna uzurpovalo územní exkluzivitu na úkor středověkého právního partikularismu – viz například Lesaffer, R., European Legal History: A Cultural and Political Perspective, Cambridge University Press, Cambridge, 2009, s. 168–9, 269 a další a 277 a další, nebo Romano, S., L’Ordre juridique, Dalloz, 1975, s. 77ff.

( 79 ) – V důsledku toho by režim, který pokud jde o volbu použitelného práva a rozhodovacího orgánu pro spotřebitele, není právě ukázkovým příkladem jasnosti a určitosti, získal ještě další úroveň složitosti a (ne)předvídatelnosti – pokud jde o nedávné pojednání o této problematice, viz například Risso, G., ‚Product liability and protection of EU consumers: is it time for a serious reassessment?‘Journal of Private International Law, sv. 15, 2019, 1. vyd., s. 210.

( 80 ) – Nebo přinejmenším nebyly Soudnímu dvoru předestřeny, když předkládající soud k této otázce mlčí a německá vláda nepředložila v projednávané věci žádné vyjádření.

( 81 ) – Rozsudek ze dne 16. února 2017 (C‑219/15, EU:C:2017:128).

( 82 ) – V tomto smyslu viz rozsudky ze dne 13. února 1969, Wilhelm a další (14/68, EU:C:1969:4, bod 13); ze dne 14. července 1981, Oebel (C‑155/80, EU:C:1981:177, bod 9), a ze dne 14. července 1994, Peralta (C‑379/92, EU:C:1994:296, body 48 a 52).

( 83 ) – Obdobně viz rozsudek ze dne 18. července 2017, Erzberger (C‑566/15, EU:C:2017:562, body 36 a 40), pokud jde o skutečnost, že působnost německých právních předpisů týkajících se práva volit a být volen ve volbách zástupců zaměstnanců v dozorčím orgánu společnosti je omezena na německé území.