ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
ROZSUDEK SOUDU PRO VEŘEJNOU SLUŽBU EVROPSKÉ UNIE

(samosoudce)

21. září 2015

Anastasios Anagnostu a další

v.

Evropská komise

„Veřejná služba — Úředníci — Povyšování — Povyšovací řízení 2010 a 2011 — Referenční sazby násobení — Článek 6 odst. 2 služebního řádu — Přechodná opatření pro období od 1. května 2004 do 30. dubna 2011 — Článek 9 přílohy XIII služebního řádu — Obecná prováděcí ustanovení k článku 45 služebního řádu — Stanovení limitů pro povýšení — Nezařazení na seznam povýšených úředníků — Právní zájem na podání žaloby“

Předmět:

Žaloba podaná na základě článku 270 SFEU, jenž je použitelný na smlouvu o ESAE na základě jejího článku 106a, kterou se A. Anagnostu a 24 dalších žalobců domáhají zaprvé zrušení rozhodnutí orgánu Evropské komise oprávněného ke jmenování, kterými se stanoví limity pro povýšení v povyšovacích řízeních 2010 a 2011 do platových tříd AD 13 a AD 14, a zadruhé zrušení seznamu úředníků povýšených do platových tříd AD 13 a AD 14 v povyšovacím řízení 2010, jakož i zrušení implicitního rozhodnutí orgánu Komise oprávněného ke jmenování, kterým odmítl povýšit větší počet úředníků do platových tříd AD 13 a AD 14.

Rozhodnutí:

Rozhodnutí Evropské komise ze dne 26. listopadu 2010 o nepovýšení A. Antoulase, D. Bruni, D. Nicolaidou-Kallergis a A. Xanthopoulose se zrušují. Ve zbývající části se žaloba zamítá. Evropská komise ponese čtyři pětadvacetiny vlastních nákladů řízení a nahradí čtyři pětadvacetiny nákladů řízení vynaložených žalobci. Žalobci s výjimkou A. Antoulase, D. Bruni, D. Nicolaidou-Kallergis a A. Xanthopoulose ponesou dvacet jedna pětadvacetin vlastních nákladů řízení a nahradí dvacet jedna pětadvacetin nákladů řízení vynaložených Evropskou komisí.

Shrnutí

Žaloby úředníků — Akt nepříznivě zasahující do právního postavení — Pojem — Rozhodnutí o stanovení limitů pro povýšení — Přípravný akt — Vyloučení — Akt napadnutelný incidenčně v rámci žaloby na neplatnost rozhodnutí, kterým se stanoví seznam povýšených úředníků (Služební řád, článek 45 a čl. 90 odst. 2) Žaloby úředníků — Právní zájem na podání žaloby — Referenční sazby násobení — Rozhodnutí o stanovení limitů pro povýšení — Žaloba směřující proti odmítnutí povýšení — Nezbytnost prokázání možnosti dosáhnout limitu pro povýšení — Neexistence žalobních důvodů, které se jich osobně týkají (Služební řád, články 90 a 91)
ROZSUDEK SOUDU PRO VEŘEJNOU SLUŽBU EVROPSKÉ UNIE

(první senát)

11. listopadu 2014

Carlo De Nicola

v.

Evropská investiční banka (EIB)

„Veřejná služba — Zaměstnanci EIB — Psychické obtěžování — Vyšetřovací řízení — Zpráva vyšetřovací komise — Nesprávná definice psychického obtěžování — Rozhodnutí prezidenta EIB nevyhovět stížnosti — Zrušení — Žaloba na náhradu škody“

Předmět:

Žaloba podaná na základě článku 270 SFEU, kterou C. de Nicola v podstatě navrhuje zaprvé zrušení rozhodnutí ze dne 1. září 2010, kterým prezident Evropské investiční banky (EIB nebo dále jen „Banka“) zamítl jeho stížnost týkající se psychického a „organizačního“ obtěžování, a zadruhé, aby bylo EIB uloženo nahradit mu škodu, kterou podle svého názoru utrpěl z důvodu uvedeného obtěžování.

Rozhodnutí:

Rozhodnutí ze dne 1. září 2010, kterým prezident Evropské investiční banky zamítl stížnost C. de Nicoly týkající se psychického obtěžování, se zrušuje. Evropská investiční banka zaplatí C. de Nicolovi částku 3000 eur. Ve zbývající části se žaloba zamítá. Evropská investiční banka ponese vlastní náklady řízení a uhradí náklady řízení vynaložené C. de Nicolou.

Shrnutí

Žaloby úředníků – Zaměstnanci Evropské investiční banky – Akt nepříznivě zasahující do právního postavení – Pojem – Přípravný akt – Stanovisko vyšetřovací komise v oblasti obtěžování (Kodex chování zaměstnanců Evropské investiční banky, čl. 3.6; Politika v oblasti důstojnosti na pracovišti Evropské investiční banky, bod 5.5) Úředníci – Zaměstnanci Evropské investiční banky – Psychické obtěžování – Pojem – Zásah do sebeúcty a sebedůvěry – Neexistence požadavku zlého úmyslu obtěžovatele (Kodex chování zaměstnanců Evropské investiční banky, čl. 3.6.1; Politika v oblasti důstojnosti na pracovišti Evropské investiční banky, čl. 2.1) Soudní řízení – Návrh na zahájení řízení – Formální požadavky – Jasné a přesné uvedení dovolávaných důvodů [Jednací řád Soudu pro veřejnou službu, čl. 35 odst. 1 písm. e)]
150

Co se však týče druhého období, sporné rozhodnutí pouze uvádí, že „šetření ukázalo, že [paní C] měla zvláštní styl řízení, který se někdy nelíbil některým kolegům a mohl být příležitostně vnímán jako zraňující či útočný, že [žalobkyně] měla příležitost vyjádřit [svou] kritiku v tomto smyslu, že mezi [žalobkyní] a [její] ředitelkou panovaly neshody ohledně některých manažerských rozhodnutí[; n]icméně, šetření také ukázalo, že [paní C] nechovala [vůči žalobkyni] zlé úmysly a že její styl řízení nebyl vůči [osobě žalobkyně] specifický“. Sporné rozhodnutí z toho dovozuje, že „z šetření nevyplývá, že by chování [paní C] mohlo objektivně poškodit důstojnost, osobnost a integritu [žalobkyně;], z písemností ve spise, ze svědectví a z důkladné a nezávislé analýzy šetření nevyplývá, že by ze strany některého [kolegy] nebo skupiny koleg[ů] došlo [ve vztahu k žalobkyni] k protiprávnímu jednání, které by mohlo poškodit [její] osobnost, [její] důstojnost nebo [její] fyzickou nebo psychickou integritu“.
Staff case summary



Staff case summary

Shrnutí

Žaloby úředníků – Akt nepříznivě zasahující do právního postavení – Pojem – Oznámení o volném pracovním místě, které neovlivňuje právní postavení žalobce – Vyloučení

(Služební řád, článek 90)

Akty nepříznivě zasahujícími do právního postavení, které mohou být předmětem žaloby na základě článku 91 služebního řádu, jsou opatření s právně závaznými účinky, jimiž mohou být přímo a bezprostředně dotčeny zájmy žalobce tím, že podstatným způsobem mění jeho právní postavení.

Účinky, které žalobce v rámci žaloby směřující proti oznámení o volném pracovním místě, jímž bylo podruhé zahájeno přijímací řízení a které nemá za následek vyloučení žádosti žalobce o pracovní místo, přikládá tomuto oznámení o volném pracovním místě, a sice že na základě případného rozsudku Soudu pro veřejnou službu zrušujícího rozhodnutí přijatá v prvním přijímacím řízení, o jmenování třetí osoby na sporné pracovní místo a o odmítnutí její žádosti o pracovní místo, by jeho jmenování na sporné pracovní místo bylo prakticky znemožněno, jsou ke dni zveřejnění oznámení o volném pracovním místě ryze hypotetické, a nejsou tedy s to prokázat, že se uvedené oznámení přímo a bezprostředně dotýká jeho zájmů.

Ve druhém přijímacím řízení totiž není orgán oprávněný ke jmenování nezbytně povinen sporné pracovní místo obsadit. Není nic, z čeho by bylo možno ke dni zveřejnění napadeného oznámení o volném pracovním místě usuzovat, že pokud bude druhé přijímací řízení dokončeno, nebude žalobce jmenován na sporné pracovní místo. Pokud jde o účinky rozsudku, který bude vydán ve věci týkající se zrušení rozhodnutí přijatých v prvním přijímacím řízení, svědčí těmto posledním rozhodnutím presumpce legality a pouhá skutečnost spočívající v tom, že byla podána žaloba, nezakládá žalobci žádné subjektivní právo na to, aby byl jmenován na sporné pracovní místo, ani právo ochromit jakoukoli případnou iniciativu administrativy směřující k obsazení uvedeného pracovního místa. Navíc v případě, kdy by Soud pro veřejnou službu zrušil rozhodnutí přijatá v prvním přijímacím řízení, tak dotyčnému orgánu přísluší přijmout opatření, která budou vhodná pro splnění povinností vyplývajících z rozsudku a která může případně žalobce ve vhodném okamžiku napadnout.

Napadené oznámení o volném pracovním místě a druhé přijímací řízení tedy sama o sobě nezakládají závazný právní účinek, jímž by mohly být přímo a bezprostředně dotčeny zájmy žalobce. Napadené oznámení o volném pracovním místě tedy z důvodu pouhé skutečnosti spočívající v tom, že bylo zveřejněno, nezasahuje nepříznivě do právního postavení žalobce.

(viz body 20 až 26)

Odkazy:

Soudní dvůr: 11. května 1978, De Roubaix v. Komise, 25/77, body 7 a 8

Soud pro veřejnou službu: 18. května 2006, Corvoisier a další v. ECB, F‑13/05, bod 44; 9. července 2009, Torijano Montero v. Rada, F‑91/07, body 24 a 27 a citovaná judikatura
Staff case summary



Staff case summary

Shrnutí

Úředníci – Povýšení – Zvážení srovnatelných zásluh – Posuzovací pravomoc správy – Rozsah – Autonomie orgánů – Úředník, který se zúčastnil interinstitucionální mobility – Sdílená pravomoc v oblasti hodnocení zásluh a povyšování – Neexistence – Povinnost uplatnit interní pravidla bývalého orgánu, pokud jde o přiznání bodů za zásluhy a povýšení – Neexistence

(Služební řád, články 43, 45 a 110)

Přestože podle zásady jednotnosti veřejné služby upravené v čl. 9 odst. 3 Amsterodamské smlouvy podléhají všichni úředníci ve všech unijních orgánech jedinému služebnímu řádu, taková zásada neznamená, že orgány musí posuzovací pravomoc, která jim byla přiznána služebním řádem, využívat stejným způsobem. Naopak se na tyto orgány při řízení jejich zaměstnanců vztahuje zásada autonomie. Článek 43 služebního řádu ostatně v tomto ohledu odkazuje na obecná prováděcí ustanovení přijatá každým z orgánů za účelem stanovení podmínek, za nichž způsobilost, výkonnost a chování ve službě každého úředníka podléhají hodnotícím zprávám. Navíc článek 110 služebního řádu obecně orgánům při splnění určitých formálních podmínek umožňuje přijmout obecná prováděcí ustanovení stanovující způsob provedení služebního řádu, a to ve výjimečných případech, když jeho ustanovení jsou natolik nejasná nebo nepřesná, že je lze uplatnit pouze svévolně. Jak vyplývá z jeho čl. 2 odst. 2, služební řád nestanoví sdílenou pravomoc v oblasti hodnocení zásluh a povyšování zaměstnanců, zejména v případě převedení mezi orgány, a každý z orgánů je oprávněn prostřednictvím obecných prováděcích ustanovení přijatých podle článku 110 služebního řádu za účelem provedení článků 43 a 45 služebního řádu přijmout svá vlastní pravidla.

Pokud by měl v případě úředníka, který byl převeden do jiného orgánu, nový orgán povinnost uplatnit interní ustanovení bývalého orgánu, pokud jde o přiznávání bodů za zásluhy a povyšování, a zejména prováděcí opatření pro stanovení bodů nutných pro povýšení, docházelo by při posuzování zásluh k rozdílnému zacházení mezi úředníky nového orgánu, v závislosti na tom, zda se zúčastnili interinstitucionální mobility, či nikoli. V tomto ohledu orgánům přísluší, aby ověřily, že mobilita nebude narušovat průběh služebního postupu úředníků, kteří ji využili, a dále aby ověřily, že přeložení úředníci nebyli znevýhodněni v rámci povyšovacího období.

(viz body 26 až 28 a 32)

Odkazy:

Soud prvního stupně: 9. července 1997, Echauz Brigaldi a další v. Komise, T‑156/95, bod 53

Soud pro veřejnou službu: 5. července 2011, V v. Parlament, F‑46/09, bod 135
Staff case summary



Staff case summary

Shrnutí

Úředníci – Žaloby úředníků – Zrušující rozsudek – Účinky – Zrušení rozhodnutí Evropského úřadu pro výběr personálu (EPSO) nedovolit uchazeči zúčastnit se výběrového řízení – Žalobce, který uspěl v jiném výběrovém řízení určeném k náboru do nižší platové třídy – Povinnost administrativy jmenovat jej se zpětnou účinností do vyšší platové třídy

(Článek 266 SFEU; služební řád, článek 3 a čl. 31 odst. 1)

V případě zrušení rozhodnutí Evropského úřadu pro výběr personálu (EPSO) nedovolit uchazeči zúčastnit se výběrového řízení unijním soudem vyžaduje řádné splnění povinností vyplývajících z tohoto rozhodnutí, aby administrativa uvedla uchazeče přesně do té situace, v níž by se nacházel, kdyby se mohl do výběrového řízení přihlásit. V této souvislosti nelze to, že dotčené osobě je povoleno zúčastnit se výběrového řízení, považovat za dostatečné splnění povinnosti vyplývající z článku 266 SFEU, pokud poté, co uspěla v jiném, souběžně organizovaném, výběrovém řízení určenému k náboru do nižší platové třídy, nemohla být přijata do vyšší platové třídy v rámci prvního výběrového řízení s účinností ode dne, kdy byli přijati jiní uchazeči v tomto výběrovém řízení.

V návaznosti na uvedený zrušující rozsudek je totiž orgán při výkonu posuzovací pravomoci, kterou mu svěřuje článek 266 SFEU, povinen zvolit mezi jednotlivými opatřeními, která přicházejí v úvahu, aby sladil zájmy služby a potřebu napravit újmu způsobenou žalobci. Orgán, který byl povinen přijmout konkrétní opatření k odstranění důsledků protiprávnosti vůči uchazeči, měl na základě článku 3 služebního řádu zohlednit podstatnou změnu situace uchazeče od vydání zrušujícího rozsudku, a sice to, že se ujal služebních povinností. Nic tedy nebránilo tomu, aby orgán jmenoval na základě čl. 31 odst. 1 uchazeče do vyšší platové třídy se zpětnou účinností.

Právě zpětná účinnost aktu administrativy, je-li řádně respektováno legitimní očekávání adresáta, může totiž představovat opatření nezbytné k zajištění dodržení základní zásady, v tomto případě zásady účinné soudní ochrany.

(viz body 31 až 36)

Odkazy:

Soud prvního stupně: 8. října 1992, Meskens v. Parlament, T‑84/91, bod 78; 29. června 2005, Pappas v. Výbor regionů, T‑254/04, bod 44

Soud pro veřejnou službu: 11. září 2008, Smajda v. Komise, F‑135/07, bod 48
Staff case summary



Staff case summary

Shrnutí

Žaloby úředníků – Předcházející správní stížnost – Lhůty – Prekluze – Nový běh – Podmínka – Nová skutečnost – Pojem – Akt potvrzující předcházející rozhodnutí – Vyloučení

(Služební řád, články 90 a 91; pracovní řád ostatních zaměstnanců, článek 46)

Články 90 a 91 služebního řádu, které se podle článku 46 pracovního řádu ostatních zaměstnanců použijí obdobně na smluvní zaměstnance, váží přípustnost žaloby podané úředníkem nebo smluvním zaměstnancem proti orgánu, k němuž přísluší, na podmínku řádného průběhu předchozího správního řízení, stanovenou těmito články.

Není tedy dovoleno, aby úředník nebo dočasný zaměstnanec obcházel lhůty stanovené v článcích 90 a 91 služebního řádu pro podání stížnosti a žaloby tím, že by prostřednictvím žádosti napadl starší rozhodnutí, které nebylo napadeno ve stanovených lhůtách. Pouze existence nových podstatných skutečností může odůvodnit předložení návrhu směřujícího k opětovnému přezkoumání rozhodnutí, které se stalo konečným. Dopis administrativy, který se omezuje na připomenutí informace, která již byla zúčastněné osobě sdělena, nemůže být v této souvislosti považován za akt nepříznivě zasahující do právního postavení, na jehož základě by plynula nová lhůta umožňující zahájit soudní řízení.

(viz body 23, 24 a 26)

Odkazy:

Soudní dvůr: 15. května 1985, Esly v. Komise, 127/84, bod 10; 4. června 1987, P. v. HSV, 16/86, bod 6

Soud prvního stupně: 11. května 1992, Whitehead v. Komise, T‑34/91, bod 18; 4. května 2005, Schmit v. Komise, T‑144/03, bod 147

Soud pro veřejnou službu: 10. září 2007, Speiser v. Parlament, F‑146/06, bod 22
Pokud jde o rozhodnutí o propuštění akreditovaného parlamentního asistenta z důvodu ztráty důvěry, jež bylo přijato, aniž by orgán oprávněný k uzavírání pracovních smluv dotyčného vyslechl, je třeba uvést, že podle čl. 41 odst. 2 písm. a) Listiny základních práv Evropské unie má každý právo být vyslechnut před přijetím jemu určeného individuálního opatření, které by se jej mohlo nepříznivě dotknout. Rozhodnutí o propuštění představuje individuální opatření, které se nepříznivě dotýká dotyčného, jenž má tedy právo být vyslechnut.

Žádost o pomoc se nestává bezpředmětnou v důsledku ukončení smlouvy žadatele. Pokud by se totiž žadatel o pomoc před datem ukončení smlouvy skutečně stal obětí obtěžování, tyto skutečnosti by nastaly a ukončení smlouvy by je v tomto případě nemohlo zrušit. Povinnost Unie poskytnout pomoc zejména nepřestává existovat v okamžiku skončení služebního poměru dotyčného úředníka, jelikož tento výklad by byl zjevně neslučitelný s cílem a rozsahem uvedené povinnosti. S přihlédnutím k čl. 31 odst. 1 Listiny základních práv Evropské unie, podle něhož má každý pracovník právo na pracovní podmínky respektující jeho zdraví, bezpečnost a důstojnost, je totiž třeba uvést, že důvodem existence povinnosti pomoci není pouze zájem služby, ale rovněž, jak vyplývá i ze znění tohoto článku, zájem dotyčné osoby.

(viz body 52 a 53)
(viz bod 62)

Co se týče lékařské komise podle článku 22 společných pravidel pojištění úředníků Unie pro případ úrazu a nemoci z povolání, musí být lékařská posouzení jako taková, vypracovaná touto komisí, považována za definitivní, pokud byla vydána za řádných podmínek. Soud je pouze oprávněn ověřit, zda byla uvedená komise ustavena a fungovala řádným způsobem a zda její stanovisko splňuje všechny náležitosti, zejména zda obsahuje odůvodnění umožňující posoudit důvody, na nichž je založeno, a zda srozumitelně prokazuje souvislost mezi lékařskými zjištěními, která obsahuje, a závěry, k nimž dospívá. Pokud jsou lékařské komisi předloženy složité otázky lékařského rázu související s obtížnou diagnostikou nebo příčinnou souvislostí mezi problémy, jimiž trpí dotyčná osoba, a výkonem její profesní činnosti v rámci některého z orgánů, musí tato komise ve svém stanovisku zejména uvést skutečnosti ze spisu, o které se opírá, a v případě výrazného odchýlení od některých předchozích relevantních lékařských zpráv, které byly pro dotyčnou osobu příznivější, upřesnit, z jakých důvodů tak činí.

(viz body 70 až 78)

Cílem ustanovení služebního řádu týkajících se lékařské komise, které je věc předložena v rámci článku 73, je svěřit konečné posouzení veškerých lékařských otázek, jež nemůže provádět žádný orgán oprávněný ke jmenování z důvodu svého vnitřního správního složení, lékařským odborníkům. V důsledku toho se orgán oprávněný ke jmenování nemůže – aniž by se dopustil nesprávného právního posouzení – odchýlit od lékařských posouzení provedených lékařskou komisí, ledaže zjistí, že tato hodnocení nejsou relevantní, jelikož nebyla vydána za řádných podmínek. I za předpokladu, že by lékařské posouzení provedené lékařskou komisí bylo nesprávné, nemůže orgán oprávněný ke jmenování nahradit její rozhodnutí svým vlastním a sám rozhodnout o otázkách lékařské povahy, aniž by překročil své pravomoci.

Pokud jde o stanovení data konsolidace, postačí připomenout, že konsolidace poškození je pojmem lékařským, který může posoudit pouze lékařská komise, a toto datum nemůže být určeno podle doby uhrazování zdravotní péče na základě společných pravidel pojištění úředníků Evropské unie pro případ úrazu a nemoci z povolání.

V důsledku toho orgán oprávněný ke jmenování stanovením okamžiku konsolidace následků nemoci na jiné datum, než které určila lékařská komise, překročil své pravomoci, a v této části je jeho rozhodnutí stiženo nesprávným právním posouzením.

(viz body 81 až 85)

Odkazy:

Soud pro veřejnou službu: 7. května 2013, McCoy v. Výbor regionů, F‑86/11, bod 78
Snížení počtu bodů pro povýšení, které za jednotlivá hodnotící období postupně získal úředník, vůči němuž bylo vydáno rozhodnutí o zařazení do nižší platové třídy, je důsledkem uvedeného rozhodnutí, a nikoli další sankcí. Při zachování stejného počtu bodů pro povýšení jako před rozhodnutím o zařazení do nižší platové třídy by totiž měl dotčený úředník větší šanci na rychlé povýšení do další platové třídy, než mají jeho kolegové, což by bylo v rozporu se zásadou rovného zacházení, podle které všichni úředníci téže platové třídy mají při stejných zásluhách stejné vyhlídky na povýšení do vyšší platové třídy. Ze stejných důvodů nemůže úředník trvat na zachování počtu let služby. Opačné konstatování by znamenalo přinejmenším částečné anulování sankce, která spočívá v zařazení do nižší platové třídy.

(viz bod 63)
ROZSUDEK SOUDU PRO VEŘEJNOU SLUŽBU EVROPSKÉ UNIE (druhý senát)

18. září 2014

Maria Concetta Cerafogli

v.

Evropská centrální banka (ECB)

„Veřejná služba — Zaměstnanci ECB — Přístup zaměstnanců ECB k dokumentům týkajícím se pracovního poměru — Pravidla platná pro žádosti zaměstnanců ECB — Postup před zahájením soudního řízení — Pravidlo shody — Námitka protiprávnosti vznesená poprvé v žalobě — Přípustnost — Právo na účinnou soudní ochranu — Konzultace výboru zaměstnanců za účelem přijetí pravidel platných pro žádosti zaměstnanců ECB o přístup k dokumentům týkajícím se pracovního poměru“

Předmět

:

Žaloba podaná na základě článku 36.2 Protokolu o statutu Evropského systému centrálních bank a Evropské centrální banky, který je přílohou Smlouvy o EU a Smlouvy o FEU, kterou se M. C. Cerafogli domáhá zrušení rozhodnutí Evropské centrální banky (ECB), kterým jí byl odepřen přístup k některým dokumentům, jakož i náhrady nemajetkové újmy, která jí vznikla.

Rozhodnutí

:

Rozhodnutí ze dne 21. června 2011, kterým zástupce generálního ředitele generálního ředitelství pro „lidské zdroje, rozpočet a organizaci“ Evropské centrální banky částečně zamítl žádost o přístup k některým dokumentům, kterou dne 20. května 2011 podala M. C. Cerafogli, se zrušuje. Evropské centrální bance se ukládá povinnost zaplatit M. C. Cerafogli částku 1000 eur. Ve zbývající části se žaloba zamítá. Evropská centrální banka ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené M. C. Cerafogli.

Shrnutí

Žaloby úředníků – Zaměstnanci Evropské centrální banky – Zvláštní opravný prostředek – Pravidlo shody mezi zvláštním opravným prostředkem a žalobou – Totožnost předmětu a důvodu – Námitka protiprávnosti vznesená poprvé v žalobě – Přípustnost (Listina základních práv Evropské unie, článek 47; služební řád, články 90 a 91; pracovní řád pro zaměstnance Evropské centrální banky, článek 41; pravidla pro zaměstnance Evropské centrální banky, článek 8.1) Úředníci – Zaměstnanci Evropské centrální banky – Zastoupení – Výbor zaměstnanců – Povinná konzultace – Rozsah – Pravidla platná pro žádosti zaměstnanců o přístup k dokumentům týkajícím se pracovního poměru – Zahrnutí (Pracovní řád pro zaměstnance Evropské centrální banky, články 48 a 49)