STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

PAOLA MENGOZZIHO

přednesené dne 29. října 2009( )

Věc C‑419/08 P

Trubowest Handel GmbH

a

Viktor Makarov

proti

Radě Evropské unie

a

Komisi Evropských společenství

„Kasační opravný prostředek – Dumping – Újma údajně způsobená přijetím nařízení (ES) č. 2320/97 o uložení antidumpingového cla z dovozu některých bezešvých trubek a dutých profilů – Podmínky vzniku mimosmluvní odpovědnosti Společenství“





I – Skutečnosti předcházející sporu, napadený rozsudek, řízení a návrhová žádání účastníků řízení

1. Prostřednictvím projednávaného kasačního opravného prostředku se společnost Trubowest Handel GmbH a V. Makarov domáhají zrušení rozsudku Soudu prvního stupně Evropských společenství, Trubowest Handel a Makarov v. Rada a Komise( ), kterým posledně uvedený soud zamítl jejich návrh na náhradu škody založený na čl. 288 druhém pododstavci ES a směřující k náhradě škody, kterou údajně utrpěli v důsledku přijetí nařízení Rady (ES) č. 2320/97 ze dne 17. listopadu 1997 o uložení konečného antidumpingového cla z dovozu některých bezešvých trubek a dutých profilů ze železa nebo nelegované oceli pocházejících z Maďarska, Polska, Ruska, České republiky, Rumunska a Slovenské republiky, zrušení nařízení Rady (EHS) č. 1189/93 a o zastavení řízení týkajícího se těchto dovozů z Chorvatské republiky( ) (dále jen „konečné nařízení“). Toto nařízení již není od 21. července 2004 použitelné v souladu s nařízením Rady (ES) č. 1322/2004( ).

2. Trubowest Handel GmbH (dále jen „Trubowest“), společnost založená podle německého práva, dovezla v období mezi lednem 1999 a říjnem 1999 do Evropského společenství bezešvé trubky a duté profily pocházející z Ruska. Tato společnost, jejímž ředitelem je V. Makarov, je právní nástupkyní společnosti Truboimpex Handel GmbH (dále jen „Truboimpex“), jejímž ředitelem byl rovněž V. Makarov.

3. V říjnu 1999 vydal Amtsgericht Kleve (okresní soud v Kleve) (Německo) zatýkací rozkaz na V. Makarovova, neboť posledně uvedený byl vážně podezřelý z toho, že finančním orgánům poskytl nepravdivé a neúplné údaje o důležitých daňových skutečnostech, což mu údajně umožnilo se do značné míry vyhnout placení dovozních cel. V zatýkacím rozkazu bylo zejména uvedeno, že trubky a duté profily pocházející z Ruska, dovezené společnostmi Truboimpex a Trubowest byly předmětem nepravdivých prohlášení s cílem obejít ustanovení konečného nařízení.

4. Na základě tohoto zatýkacího rozkazu byl V. Makarov vzat do vazby na dobu od 27. října do 12. listopadu 1999 a poté, co byl propuštěn, podléhala jeho svoboda pohybu omezujícím opatřením.

5. Na konci října 1999 zaslaly německé celní orgány společnosti Trubowest a V. Makarovovi dodatečné celní výměry požadující zaplacení antidumpingových cel z dovozů uskutečněných společnostmi Truboimpex a Trubowest v období od prosince 1997 do října 1999. Německé celní orgány se v zásadě domnívaly, že dovozy navrhovatelů nebyly zařazeny pod položky nomenklatury Společenství zahrnující bezešvé trubky a duté profily, jež byly předmětem konečného nařízení, což bylo v rozporu s pravidly.

6. Podle německých celních orgánů tak byly společnosti povinny zaplatit neuhrazená antidumpingová cla, Truboimpex ve výši 1 575 181,86 eur a Trubowest ve výši 729 538,78 eur, tedy v souhrnné výši 2 304 720,64 eur. Navíc byl V. Makarov ve svém postavení ředitele společností Truboimpex a Trubowest shledán odpovědným za uhrazení souhrnné částky dlužné těmito dvěma společnostmi.

7. V listopadu 1999 zpochybnili navrhovatelé v souladu s článkem 243 nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství (dále jen „CKS“)( ), a platným vnitrostátním právem dodatečné celní výměry antidumpingových cel vydané vůči nim.

8. Poté, co Finanzgericht Düsseldorf (daňový soud v Düsseldorfu) zamítl jejich návrh na odklad vykonatelnosti celních výměrů, předložili navrhovatelé návrhová žádání k Hauptzollamt Duisburg (hlavní celní úřad v Duisbourgu), v rámci kterých v podstatě tvrdili, že německé celní orgány měly neprávem za to, že jejich dovozy spadaly do působnosti konečného nařízení.

9. Dne 14. listopadu 2002 bylo přerušeno trestní řízení zahájené Landgericht Kleve (krajský soud v Kleve) proti V. Makarovovi do doby, než bude ukončeno daňové řízení s posledně uvedeným.

10. Dne 16. července 2004 přijala Rada nařízení č. 1322/2004, podle kterého nebylo konečné nařízení již od 21. července 2004 použitelné.

11. Dne 15. prosince 2004 uzavřeli navrhovatelé s celním úřadem Hauptzollamt Duisburg smír ukončující spor mezi nimi a německými celními orgány.

12. Podle tohoto smíru, zaprvé, celní výměry a prohlášení odpovědnosti týkající se antidumpingových cel ve výši 2 304 734,45 eur byly vypořádány zaplacením celkové částky 460 000 eur, zadruhé, podpis smíru vedl k okamžitému ukončení všech opatření k vymáhání pohledávek vůči společnosti Trubowest a V. Makarovovi a zatřetí, posledně uvedení upustili od uplatňování nových nároků vůči celní správě, například za účelem získání náhrady škody s příslušenstvím ve vztahu ke skutečnostem společně popsaným ve smírném urovnání a od podání jiných opravných prostředků k soudu proti celní správě, kromě uplatnění nároků této povahy vůči třetím osobám, zejména žalob na náhradu škody proti Komisi Evropských společenství a Radě Evropské unie na základě článku 288 ES. Text smírného urovnání v podstatě rovněž uvádí, že společný popis skutečností neřeší spor mezi oběma stranami pokud jde o otázku, jaké ocelové trubky spadají nebo nespadají do působnosti konečného nařízení.

13. V květnu 2005 bylo trestní stíhání V. Makarovova zastaveno pod podmínkou, že posledně uvedený zaplatí pokutu ve výši 18 000 eur.

14. Ve svých žalobách na náhradu škody podaných k Soudu žádali navrhovatelé, aby Společenství nahradilo škody způsobené přijetím konečných antidumpingových opatření zavedených konečným nařízením tak, že zaplatí:

– částku 118 058,46 eur společnosti Trubowest, jako náhradu škody, navýšenou o úroky z prodlení v roční výši 8 %; přičemž tato částka odpovídá částce skutečně zaplacené společností Trubowest v důsledku rozličných celních výměrů antidumpingových cel přijatých německými celními orgány vůči navrhovatelům a představuje ušlý zisk společnosti Trubowest;

– částku 397 916,91 eur V. Makarovovi, jako náhradu škody, navýšenou o úroky z prodlení v roční výši 8 %; přičemž část ve výši 277 939,37 eur odpovídá celkové částce, kterou V. Makarov skutečně zaplatil v důsledku rozličných celních výměrů antidumpingových cel, část ve výši 63 448,54 eur odpovídá ušlému výdělku V. Makarovova u společnosti Trubowest v období od 27. října 1999 a část ve výši 56 529 eur odpovídá nákladům na advokáta vynaloženým z důvodu řízení vedených proti německým celním orgánům;

– částku 128 000 eur společnosti Trubowest, jako ušlý zisk za období od roku 2000 do roku 2004, navýšenou o úroky z prodlení v roční výši 8 %, nebo podpůrně částku poskytnutou společnosti Trubowest jako náhradu škody s příslušenstvím, která má být dohodnuta stranami v návaznosti na mezitímní rozsudek Soudu;

– částku 150 000 eur V. Makarovovi, jako náhradu nemajetkové újmy, kterou údajně utrpěl, navýšenou o úroky z prodlení v roční výši 8 %.

15. Soud ve svém rozsudku zaprvé uvedl, že nemá pravomoc rozhodovat o návrzích žalobců na náhradu škody vztahujících se k částkám 118 058,46 eur a 277 939, 37 eur požadovaných společností Trubowest, respektive V. Makarovovem, z titulu vrácení zaplacených antidumpingových cel, jakož i částce 56 529 eur odpovídající nákladům na advokáta vynaloženým V. Makarovovem v rámci řízení před německými celními orgány. Pokud jde o dvě první částky, Soud měl v podstatě za to, že takové návrhy spadají do výlučné pravomoci vnitrostátních soudů v souladu s postupy zavedenými CKS (body 42 až 74 napadeného rozsudku). Pokud jde o třetí částku, Soud rozhodl, že požadovaná náhrada nákladů na advokáta je vedlejší ve vztahu k hlavnímu sporu mezi žalobci a německými celními orgány, který výlučně spadá do pravomoci vnitrostátních soudů. Podle Soudu tedy návrh týkající se této částky rovněž uniká pravomoci soudů Společenství (body 77 až 81 napadeného rozsudku). Soud tedy prohlásil všechny tyto návrhy za nepřípustné (body 73, 74 a 82 napadeného rozsudku).

16. Zadruhé se v rámci přezkumu podmínky vzniku mimosmluvní odpovědnosti Společnosti týkající se existence přímé příčinné souvislosti mezi vytýkanou protiprávností a údajně způsobenou újmou, Soud domníval, že, co se týče návrhů na náhradu ušlého zisku společnosti Trubowest ohodnoceného na 128 000 eur a ušlého výdělku V. Makarovova ohodnoceného na 63 448,54 eur, jakož i návrhu na náhradu nemajetkové újmy, kterou údajně utrpěl V. Makarov a která byla ohodnocena na 150 000 eur, tvrzené újmy dostatečně přímo nevyplývaly z vytýkané protiprávnosti.

17. Konkrétněji, jednak za předpokladu, že by konečné nařízení nezahrnovalo dovozy žalobců, a tito by tedy nepochybili při sazebním zařazení svých dovozů, měl Soud za to, že v tomto případě by mimosmluvní odpovědnost Společenství nemohla vzniknout, jelikož tvrzené újmy jsou přičitatelné výlučně německým celním a trestním orgánům, a nikoliv údajně protiprávnímu jednání Rady a Komise (body 108 až 115 napadeného rozsudku).

18. Dále Soud v rámci přezkumu možnosti, že by konečné nařízení zahrnovalo dovozy žalobců a posledně uvedení by tedy sazebně zařadili své dovozy nesprávně, rozhodl, že v takovém případě by bylo třeba konstatovat, že rozhodující příčinou tvrzené újmy by pak bylo vlastní chování žalobců (body 116 až 121 napadeného rozsudku). Každopádně i za předpokladu, že by protiprávní jednání Rady a Komise mohlo být považováno za jednání, které přispělo ke vzniku tvrzených škod, byla by podle Soudu příčinná souvislost přetržena nedostatečnou přiměřenou péčí žalobců s cílem vyhnout se vzniku uvedených škod, jelikož žalobci se nesnažili požádat o vydání závazné informace o sazebním zařazení zboží podle článku 12 CKS (body 122 až 133 napadeného rozsudku).

19. Soud tedy v podstatě zamítl žalobu na náhradu škody jako zčásti nepřípustnou a zčásti neopodstatněnou.

20. Právě za těchto podmínek podali navrhovatelé podáním došlým kanceláři Soudního dvora dne 23. září 2008 projednávaný kasační opravný prostředek, v jehož rámci Soudnímu dvoru navrhují, aby zrušil napadený rozsudek, vyhověl návrhům na náhradu škody vzneseným v prvním stupni nebo podpůrně vrátil věc Soudu a uložil Radě a Komisi náhradu nákladů tohoto řízení.

21. Ve svých kasačních odpovědích Rada a Komise navrhují, aby Soudní dvůr zamítl kasační opravný prostředek a uložil navrhovatelům náhradu nákladů řízení.

22. Řeči navrhovatelů, Rady a Komise byly vyslechnuty na jednání konaném dne 16. září 2009.

II – Právní analýza

A – Úvodní poznámky

23. Na podporu svého kasačního opravného prostředku navrhovatelé uplatňují dva důvody. První důvod vychází z nesprávného právního posouzení Soudu při výkladu a uplatnění podmínek vzniku mimosmluvní odpovědnosti Společenství. Druhý důvod vychází z nesprávného právního posouzení Soudu z důvodu, že neshledal svou pravomoc rozhodovat o návrzích na vrácení antidumpingových cel zaplacených navrhovateli a o vedlejších návrzích.

24. Stejně jako Rada a Komise mám za to, že je třeba přezkoumat oba uplatněné důvody v opačném pořadí. Druhý důvod totiž musí být v rozsahu, v němž se týká pravomoci Soudu rozhodovat o určitých návrzích na náhradu škody, nutně přezkoumán před prvním důvodem, který kritizuje meritorní posouzení Soudu. Mimoto Soud přezkoumal podmínku týkající se přímé příčinné souvislosti mezi vytýkanou protiprávností a újmou tvrzenou navrhovateli, pouze pokud jde o návrhy, které prohlásil za přípustné. Pokud by však měl být druhý důvod zamítnut, jak navrhuji níže, přezkum prvního důvodu by se pak omezil na návrhy na náhradu škody, které Soud sám shledal přípustnými.

B – Ke druhému důvodu kasačního opravného prostředku, vycházejícímu z nesprávného právního posouzení pokud jde o pravomoc Soudu rozhodovat o návrzích na vrácení antidumpingových cel zaplacených navrhovateli a o vedlejších návrzích

1. Argumentace účastníků řízení

25. Navrhovatelé zaprvé tvrdí, že se Soud dopustil nesprávného právního posouzení, když odmítl svou pravomoc rozhodovat o náhradě škody, která nadále trvá po smíru uzavřeném s německými celními orgány. Přístup Soudu tak údajně zbavil navrhovatele náhrady z důvodu, že uzavřeli smír, jehož možnost stanoví vnitrostátní právo. Přitom podobně jako v případě, kdy lze podat žalobu na náhradu škody k soudu Společenství, jestliže vnitrostátní právo neposkytuje žádný opravný prostředek, má podle navrhovatelů uvedený soud v případech, kdy jsou vnitrostátní opravné prostředky podány a vyčerpány, rovněž pravomoc rozhodovat o žalobách na náhradu škody s příslušenstvím vznášejících otázku odpovědnosti Společenství. Navrhovatelé nemohou být trestáni za výkon práva uzavřít smír a zbaveni účinné soudní ochrany. Podle jejich názoru, s ohledem na rozsudek Krohn Import-Export v. Komise( ), i co se týče čistě návrhů na vrácení antidumpingových cel jsou žaloby k soudům Společenství přípustné, jestliže jsou vyčerpány vnitrostátní opravné prostředky a jestliže je protiprávní jednání přičitatelné orgánům Společenství.

26. Zadruhé navrhovatelé vytýkají Soudu, že zkreslil skutkové okolnosti a důkazy, když v bodě 68 napadeného rozsudku rozhodl, že nepředložili sebemenší důkaz podporující jejich tvrzení, že jednak Společenství a ruské orgány, a jednak trestní stíhání zahájené proti V. Makarovovi sehrály významnou roli při rozhodnutí uzavřít smír s německými celními orgány.

27. Rada a Komise navrhují tento důvod zamítnout. Mají nejprve za to, že, jak Soud správně rozhodl, jelikož jsou antidumpingová cla vybírána vnitrostátními celními orgány, pouze vnitrostátní soudy mají pravomoc nařídit vrácení cel protiprávně vybraných na základě ustanovení předpisů Společenství. Pravomoc soudů Společenství jako taková pokrývá pouze případnou újmu, která jde nad rámec pouhého vrácení protiprávně vybraných cel. Ostatně podle Komise argumentace navrhovatelů neodporuje posouzením Soudu.

28. Rada dodává, že smír uzavřený s německými celními orgány nemůže založit pravomoc soudu Společenství z toho údajného důvodu, že tento smír neodstranil tvrzenou újmu, která měla vzniknout ze zaplacení antidumpingových cel a nákladů na advokáta. Smír totiž nic nezměnil na situaci navrhovatelů, pokud jde o možnost požadovat vrácení zaplacených antidumpingových cel a vynaložených soudních nákladů jakožto náhradu škody uvedené v článku 288 ES. Navrhovatelé ji nemohli požadovat před smírem a nemohou ji požadovat ani po něm. Podle Rady bylo jediným (běžným) účinkem uzavřeného smíru ukončení vnitrostátních postupů pro podávání opravných prostředků, kterých navrhovatelé mohli využít za tím účelem, aby získali zpět zaplacená cla.

29. Dále Rada a Komise odmítají výklad výše uvedeného rozsudku Krohn Import-Export v. Komise, který, jak se zdá, zastávají navrhovatelé. Jednak podle Rady uvedený rozsudek neodpovídá na otázku, co lze obdržet jako náhradu v případě žaloby podané na základě článku 288 ES, a jednak podle Komise nelze z uvedeného rozsudku dovodit, že k založení pravomoci soudu Společenství postačuje vyčerpání vnitrostátních opravných prostředků.

30. Nakonec, pokud jde o údajné zkreslení skutkového stavu a důkazů, kterého se údajně dopustil Soud, je toto tvrzení buď nepřípustné zejména v rozsahu, v němž kasační opravný prostředek neuvádí právní dosah tohoto zkreslení, anebo irelevantní, jelikož Soud nemá pravomoc rozhodovat o návrhu týkajícím se zaplacených antidumpingových cel. Každopádně se Rada a Komise domnívají, že tvrzení o zkreslení je neopodstatněné, jelikož písemnosti předložené navrhovateli před Soudem neprokazují, že posledně uvedení byli donuceni uzavřít smír s německými celními orgány nebo že neměli jinou volbu než uvedený smír uzavřít.

2. Posouzení

31. Na úvod je třeba především poznamenat, že navrhovatelé ve svém kasačním opravném prostředku nezpochybňují kvalifikaci uvedenou v bodech 47 a 80 napadeného rozsudku, podle které návrhy na náhradu škody, které Soud považoval za nepřípustné, byly jednak návrhy na vrácení antidumpingových cel, které navrhovatelé zaplatili německým celním orgánům, a jednak návrh na náhradu nákladů na advokáta vynaložených na vnitrostátní úrovni, které jsou ve vztahu k prvně uvedeným návrhům vedlejší.

32. Jelikož v tomto ohledu navrhovatelé neuvedli žádnou argumentaci, která by mohla vyvrátit vedlejší povahu nákladů na advokáta vynaložených v rámci vnitrostátního sporu týkajícího se vrácení antidumpingových cel, může se přezkum druhého důvodu omezit na posouzení Soudu týkající se neexistence jeho pravomoci rozhodovat o návrhu na vrácení antidumpingových cel, a tedy, podle napadeného rozsudku, na nepřípustnost posledně uvedeného návrhu.

33. Dále navrhovatelé rovněž nezpochybňují použitelnost ustanovení CKS, zejména ustanovení upravujících „vrácení a prominutí cla“ a „opravné prostředky“, na návrhy na vrácení zaplacených antidumpingových cel, jak bylo konstatováno v bodu 42 napadeného rozsudku. Je třeba ostatně poznamenat, že použitelnost uvedených ustanovení CKS, tedy zejména článků 236 a 243 CKS, na návrhy na vrácení antidumpingových cel zaplacených dovozcem již vyplývá z rozsudku Soudního dvora Ikea Wholesale( ).

34. Jak přitom správně poznamenal Soud v bodě 43 napadeného rozsudku, sekundární právo Společenství, v projednávané věci CKS, výslovně upravilo opravný prostředek poskytnutý dlužníkovi dovozního cla, který má za to, že mu celní orgány neoprávněně uložily takové clo, což znamená, že tento prostředek se podává na vnitrostátní úrovni, podle postupu pro podávání opravného prostředku zavedeného dotyčným členským státem v souladu se zásadami zakotvenými v článcích 243 až 246 CKS.

35. Jak rovněž vyplývá z judikatury, jestliže návrh na náhradu škody splývá s žalobou na vrácení částky, která byla neoprávněně zaplacena vnitrostátním orgánům v rámci provádění práva Společenství nebo na účet Společenství, je dotyčná osoba povinna obrátit se na příslušné vnitrostátní soudy, aby tyto mohly rozhodnout o opodstatněnosti takové žaloby( ).

36. V této souvislosti je třeba uvést, že v případě, kdy se jednotlivec domnívá, že byl poškozen použitím normativního aktu Společenství, který považuje za protiprávní, má možnost, pokud je provedení tohoto aktu svěřeno vnitrostátním orgánům, zpochybnit při příležitosti tohoto provedení platnost aktu u vnitrostátního soudu v rámci sporu mezi ním a vnitrostátním orgánem. Uvedený soud se může nebo dokonce musí za podmínek článku 234 ES obrátit na Soudní dvůr s otázkou týkající se platnosti dotčeného aktu Společenství( ).

37. Aniž by zpochybňovali opodstatněnost této judikatury, jak byla rovněž připomenuta Soudem v bodech 43, 44 a 57 napadeného rozsudku, navrhovatelé Soudu hlavně vytýkají jeho závěr, že nemá pravomoc rozhodovat o jejich žalobě na náhradu škody týkající se zaplacení antidumpingových cel, i když navrhovatelé podali (a vyčerpali) vnitrostátní opravné prostředky, aniž by však obdrželi úplnou náhradu újmy, kterou jim údajně způsobilo protiprávní jednání Společenství.

38. Jinými slovy, navrhovatelé se zdají tvrdit, že jelikož po smíru, který uzavřeli s německými celními orgány, jenž měl za následek vyčerpání vnitrostátních opravných prostředků, museli nadále nést část újmy údajně způsobené bezdůvodným zaplacením antidumpingových cel (ve výši přibližně 460 000 eur), mají právo požadovat vrácení této částky, vyplývající z protiprávního jednání orgánů Společenství, u soudů Společenství, neboť tyto soudy by v takovém případě měly vykonat svou podpůrnou pravomoc.

39. Je zajisté pravda, že v rozsudku Kampffmeyer a další v. Komise( ) Soudní dvůr podmínil přezkum žaloby na náhradu škody, která, jak se zdálo, splývala s návrhem na vrácení částek neoprávněně zaplacených vnitrostátním orgánům pověřeným provedením právní úpravy Společenství, předchozím vyčerpáním vnitrostátních opravných prostředků, aby bylo možné ověřit, že tvrzená škoda nemohla být nahrazena nejprve prostřednictvím tohoto vrácení( ).

40. V napadeném rozsudku založil Soud své odůvodnění ani ne tak na nevyčerpání vnitrostátních opravných prostředků před tím, než mu žalobci věc předložili, jako spíše na výlučné pravomoci vnitrostátních orgánů rozhodovat o návrzích na vrácení neoprávněně zaplacených antidumpingových cel, jak potvrzují zejména body 48 a 71 napadeného rozsudku.

41. Tento přístup je rovněž podpořen judikaturou Soudního dvora, zejména rozsudky Roquette frères v. Komise( ) a Vreugdenhil v. Komise( ), přičemž posledně uvedený rozsudek je ostatně v napadeném rozsudku hojně citován.

42. Zatímco podmínka týkající se vyčerpání vnitrostátních opravných prostředků představuje podmínku pro přípustnost žaloby na náhradu škody před soudem Společenství, napadený rozsudek rozhodnějším způsobem částečně odmítl žalobu navrhovatelů na náhradu škody na základě odůvodnění vycházejícího z neexistence pravomoci Soudu rozhodovat o žalobách na náhradu škody, které splývají s žalobou směřující k vrácení neoprávněně zaplacených antidumpingových cel. Jak již bylo zdůrazněno, Soud nicméně z tohoto odůvodnění založeného na neexistenci své pravomoci vyvodil v bodech 73, 74 a 82 napadeného rozsudku závěr, že žaloba je „nepřípustná“ v rozsahu, v němž navrhovala vrácení neoprávněně zaplacených antidumpingových cel.

43. V obecné rovině by se tento přístup mohl jevit jako nepřiměřeně rigidní, jelikož implikuje, jak ukazuje bod 71 napadeného rozsudku, že se Soud přiklání k popření své pravomoci rozhodovat o žalobě na náhradu škody, která splývá s návrhem na vrácení neoprávněně zaplacených antidumpingových cel, „i když je pochybení namítané žalobci přičitatelné Společenství“.

44. Zdá se, že tento přístup rovněž implikuje, že by Soud odmítl svou pravomoc i v případě, že by byly vyčerpány vnitrostátní právní prostředky a navrhovatel by z jakéhokoli důvodu nezískal u vnitrostátních soudů náhradu celé utrpěné újmy způsobené zaplacením cel, i když by tato újma údajně byla způsobena protiprávním jednáním orgánů Společenství. Ostatně i navrhovatelé zastávají tento přístup, který je do určité míry relevantní, vezme-li se v úvahu, že ve výše uvedeném rozsudku Vreugdenhil v. Komise Soudní dvůr ověřoval, zda v uvedené věci vnitrostátní soudy skutečně přiznaly dotyčnému podniku vrácení celé částky, která byla neoprávněně vybrána vnitrostátními orgány( ), čímž naznačil, že by Soudní dvůr mohl mít pravomoc rozhodovat o návrhu na vrácení v případě, že by návrhu Vreugdenhil vnitrostátní soudy zcela nevyhověly.

45. Ačkoliv určité části odůvodnění napadeného rozsudku mohou vyvolávat pochybnost o důsledcích, které Soud z odůvodnění vyvodil pro případ, jehož okolnosti jsou blízké okolnostem popsaným v předchozím bodě, v projednávaném případě se mi jeví, že by argumentace navrhovatelů neměla obstát, jelikož Soud nemohl jinak než konstatovat nepřípustnost jejich návrhu na vrácení neoprávněně zaplacených antidumpingových cel.

46. Zaprvé argumentace navrhovatelů vychází z kritiky, která je ve fázi kasačního opravného prostředku nepřípustná a která se týká posouzení skutkových okolností Soudem, podle něhož uzavření smíru mezi navrhovateli a německými celními orgány ukončilo postupy pro podávání opravných prostředků zahájené na vnitrostátní úrovni, aniž by mimoto navrhovatelé v tomto ohledu uplatňovali zkreslení důkazů Soudem( ).

47. Zadruhé podle mého názoru nelze Soudu vytýkat, že nekonstatoval, že dotčeným smírem navrhovatelé vyčerpaly vnitrostátní opravné prostředky ve smyslu judikatury Soudního dvora.

48. Ve smyslu této judikatury totiž vyčerpání vnitrostátních opravných prostředků znamená vyčerpání „jak správních tak soudních prostředků spadajících do působnosti platného vnitrostátního práva“( ) za účelem získání neoprávněně zaplacených částek zpět. Přitom vzhledem k tomu, že Soud svrchovaně posoudil v bodě 56 napadeného rozsudku, že dotčeným smírem se navrhovatelé vzdali možnosti, že vnitrostátní soudy přezkoumají jejich návrhy na vrácení jimi zaplacených antidumpingových cel, nemohou navrhovatelé právem tvrdit, že splnili podmínku vyčerpání všech správních a soudních prostředků podle platného vnitrostátního práva ve smyslu judikatury Soudního dvora.

49. Zatřetí v rozporu s tím, co uvádí navrhovatelé, uzavření smíru s německými celními orgány není nijak srovnatelné se situací, ve které vnitrostátní právo nestanoví žádný vnitrostátní opravný prostředek, neboť uvedený smír byl učiněn právě k ukončení vnitrostátních postupů pro podávání opravných prostředků stanovených CKS, jejichž cílem je vrácení neoprávněně zaplacených antidumpingových cel.

50. V tomto ohledu nemohou navrhovatelé právem uplatňovat výše uvedený rozsudek Krohn Import-Export v. Komise, jelikož s ohledem na skutkový základ uvedené věci Soudní dvůr vyloučil uplatnění podmínky vyčerpání vnitrostátních opravných prostředků, na které závisí přípustnost žaloby na náhradu škody před soudem Společenství, z důvodu, že takové opravné prostředky nemohly vést k náhradě tvrzené škody( ). V projednávané věci však Soud, aniž by se dopustil nesprávného právního posouzení, rozhodl v bodech 64 až 67 napadeného rozsudku, že vnitrostátní opravné prostředky stanovené CKS byly vhodné k tomu, aby zajistily účinné vrácení antidumpingových cel požadované navrhovateli.

51. Začtvrté, tvrzené zkreslení skutkových okolností a důkazů zkoumaných v bodě 68 napadeného rozsudku musí být rovněž podle mého názoru vyloučeno.

52. Připomínám, že v bodě 68 napadeného rozsudku zamítl Soud argument navrhovatelů, podle kterého tím, že uzavřeli smír s německými celními orgány, neukončili vnitrostátní postupy pro podávání opravných prostředků dobrovolně, ale byli k tomu donuceni orgány Společenství a ruskými orgány, když uvedl následující:

„[…] V tomto ohledu je třeba nejprve konstatovat, že žalobci nepředkládají žádný důkaz podporující jejich tvrzení, že je ruské orgány a orgány Společenství donutily uzavřít smír nebo že nátlak na ně byl tak velký, že byli nuceni smír uzavřít. Na podporu svého tvrzení totiž navrhovatelé předkládají pouze dopisy vyměněné s ruskými orgány, orgány Společenství a s německými orgány, které se v podstatě týkají otázek sazebního zařazení dovozů trubek a dutých profilů, aniž by z nich vyplývalo, že žalobci byli uvedenými orgány jakkoliv donuceni ukončit zahájené vnitrostátní postupy. Dále je třeba poznamenat, že v každém případě se jeví, že si žalobci v tomto ohledu protiřečí, když odkazují na skutečnost, že se sami snažili uzavřít smír, aby minimalizovali své škody. V tomto ohledu totiž žalobci zejména uvádí, že ‚společnosti [Trubowest] se nakonec podařilo snížit svou ztrátu prostřednictvím smíru, neboť namísto zaplacení celých částek uvedených v celních výměrech vydaných v návaznosti na nezaplacení cel souhlasila s tím, že zaplatí nižší, byť stále vysokou, částku‘. Nakonec je třeba konstatovat, že žalobci nepředkládají žádný důkaz, že trestní řízení zahájené proti V. Makarovovi jim neponechalo jinou možnost než uzavřít smír nebo že uvedené trestní řízení bylo zjevně nepřiměřené.“

53. Ačkoliv podle ustálené judikatury spadá zkreslení důkazů předložených Soudu prvního stupně do přezkumu Soudního dvora, který rozhoduje v řízení o kasačním opravném prostředku, je třeba připomenout, že takové zkreslení musí zjevně vyplývat z písemností ve spise, aniž by bylo nutné provést nové posouzení skutkového stavu a důkazů( ) a že takové zkreslení musí prokázat osoba, která se ho dovolává( ). Dále z článku 225 ES, čl. 58 prvního pododstavce statutu Soudního dvora a čl. 112 odst. 1 písm. c) jednacího řádu Soudního dvora vyplývá, že kasační opravný prostředek musí přesně vymezovat právní argumenty, které konkrétně podporují návrh na zrušení rozsudku Soudu prvního stupně( ).

54. Kasační opravný prostředek navrhovatelů však dle mého názoru tyto podmínky nesplňuje. Opravný prostředek zejména nikde neuvádí jaké konkrétní důkazy předložené navrhovateli Soudu měly být posledně uvedeným zkresleny a měly podpořit jejich tvrzení. Krom toho navrhovatelé tím, že bez dalšího vysvětlení jen odkazují na přílohy své repliky předložené Soudu, ve skutečnosti navrhují nové posouzení obsahu těchto příloh Soudním dvorem, což v řízení o kasačním opravném prostředku nespadá do jeho pravomoci.

55. Každopádně skutečnost, že z obsahu uvedených příloh vyplývá, že orgány Společenství a ruské orgány byly informovány o sporu týkajícím se sazebního zařazení dovozů trubek a dutých profilů mezi navrhovateli a německými celními orgány, nijak neprokazuje, že Soud zkreslil důkazy, když rozhodl, že tyto písemnosti nijak neprokázaly, že by navrhovatelé byli jakkoliv donuceni ukončit zahájená vnitrostátní řízení tím, že uzavřou dotčený smír.

56. Navíc, jak správně uvedla Rada ve své kasační odpovědi, musí být rovněž zamítnuto tvrzení navrhovatelů o údajném zkreslení důkazů týkajících se dopadu, který údajně mělo trestní stíhání V. Makarovova na uzavření smíru s německými celními orgány. Příloha 7 kasačního opravného prostředku, která obsahuje rozhodnutí o přerušení trestního stíhání přijaté Landgericht Kleve v listopadu 2002, tedy dva roky před dotčeným smírem, totiž neprokazuje, že by Soud zkreslil důkazy, když dospěl k závěru, že navrhovatelé nepředložili nezbytné důkazy prokazující, že trestní řízení neponechalo V. Makarovovi jinou volbu než uzavřít uvedený smír.

57. S ohledem na všechny tyto úvahy navrhuji druhý důvod kasačního opravného prostředku zamítnout.

C – K prvnímu důvodu kasačního opravného prostředku, vycházejícímu z nesprávného právního posouzení, pokud jde o výklad a uplatnění podmínek vzniku mimosmluvní odpovědnosti Společenství

58. Tento důvod se člení na dvě části. První část vychází z nesprávného výkladu podmínek vzniku mimosmluvní odpovědnosti Společenství. Druhá část vychází z nesprávného uplatnění podmínek týkajících se existence přímé příčinné souvislosti mezi údajnou protiprávností konečného nařízení a tvrzenou újmou.

1. K první části prvního důvodu, vycházející z nesprávného výkladu podmínek vzniku mimosmluvní odpovědnosti Společenství

a) Argumentace účastníků řízení

59. Ve svém kasačním opravném prostředku navrhovatelé tvrdí, že napadený rozsudek je stižen nesprávným právním posouzením, jelikož Soud neposoudil vytýkané protiprávní jednání před přezkumem příčinné souvislosti. Na jednání navrhovatelé tuto výtku formulovali trochu jinak, když tvrdili, že pokud soud Společenství zkoumá existenci či neexistenci příčinné souvislosti nebo přetržení této souvislosti, nemůže upustit od zkoumání otázky, v jakém právním kontextu se tato souvislost nachází, zejména od zkoumání protiprávního jednání, k němuž se vztahuje.

60. Rada a Komise se domnívají, že v souladu s judikaturou Soud nebyl povinen rozhodnout o všech podmínkách vzniku mimosmluvní odpovědnosti Společenství, pokud jedna z těchto podmínek nebyla splněna. Neexistuje žádná zásada zavazující Soud rozhodnout o vytýkané protiprávnosti před tím, než přezkoumá existenci příčinné souvislosti mezi touto protiprávností a tvrzenou újmou.

b) Posouzení

61. S ohledem na judikaturu Soudního dvora nemůže argumentace navrhovatelů na podporu první části prvního důvodu uspět.

62. Je třeba připomenout, že vznik mimosmluvní odpovědnosti Společenství předpokládá splnění tří podmínek, tedy podmínky protiprávnosti jednání vytýkaného orgánům, podmínky skutečné škody a podmínky existence příčinné souvislosti mezi jednáním a uplatňovanou škodou ( ).

63. Podle ustálené judikatury musí být tyto tři podmínky splněny kumulativně, což odůvodňuje zamítnutí žaloby na náhradu škody, není-li jedna z podmínek splněna, aniž by bylo nezbytné zkoumat ostatní podmínky( ).

64. Krom toho, jak připouští navrhovatelé v bodě 5 svého kasačního opravného prostředku, neexistuje žádná povinnost soudu Společenství zkoumat podmínky vzniku odpovědnosti orgánu v určitém pořadí( ).

65. Toto posouzení se přirozeně vztahuje na přezkum podmínky příčinné souvislosti mezi údajně protiprávním jednáním a tvrzenou újmou.

66. V tomto ohledu je třeba poznamenat, že Soudní dvůr již ostatně potvrdil přístup Soudu, podle něhož není vůbec nezbytné, aby soud přednostně přezkoumal existenci pochybení orgánu, má-li soud prvního stupně za to, že jedna ze dvou dalších podmínek není ve věci, kterou projednává, splněna( ).

67. V projednávané věci, jelikož Soud se domníval, že podmínka příčinné souvislosti mezi tvrzeným protiprávním jednáním a údajnou újmou nebyla splněna, neměl žádnou povinnost rozhodnout o existenci pochybení orgánů při přijímání konečného nařízení nebo o skutečné existenci újmy údajně způsobené navrhovatelům. Mohl se tedy právem omezit – jak vyplývá zejména z bodů 98, 107 a 121 napadeného rozsudku – na posouzení podmínky existence příčinné souvislosti předpokládaje pouze pro účely tohoto posouzení, že ostatní dvě podmínky byly splněny, jak tvrdili navrhovatelé.

68. Dodávám, že navrhovatelé nevysvětlili, jaký by byl vliv přezkumu vytýkaného protiprávního jednání Soudem jak na posouzení podmínky příčinné souvislosti provedené v napadeném rozsudku, tak na výrok tohoto rozsudku.

69. Bezesporu pouze tehdy, kdyby musel Soudní dvůr konstatovat, že napadený rozsudek musí být zrušen z důvodu závěru, že neexistuje příčinná souvislost mezi protiprávním jednáním a újmou tvrzenou navrhovateli, bylo by třeba mít za to, že Soud neprávem opomenul rozhodnout o alespoň jedné ze dvou dalších podmínek vzniku mimosmluvní odpovědnosti Společenství. Nicméně z důvodů uvedených v rámci přezkumu druhé části tohoto důvodu kasačního opravného prostředku si nemyslím, že by Soudní dvůr mohl dospět k takovému závěru.

70. Podle mého názoru je tedy třeba zamítnout první část prvního důvodu.

2. K druhé části prvního důvodu kasačního opravného prostředku vycházející z nesprávného uplatnění podmínek týkajících se existence přímé příčinné souvislosti mezi údajnou protiprávností konečného nařízení a tvrzenou újmou

a) Argumentace účastníků řízení

71. Navrhovatelé nejprve zdůrazňují, že vhodným kritériem pro určení, zda je podmínka příčinné souvislosti splněna, je existence přímého vztahu příčiny a následku mezi vytýkanou protiprávností a újmou, jejíž náhrada je požadována. V tomto ohledu mají za to, že Soud v bodě 112 napadeného rozsudku neprávem konstatoval, že vycházeli z pojetí příčinné souvislosti, které se liší od pojetí převažujícího v právu Společenství. Naopak navrhovatelé před Soudem tvrdí, že pokud by protiprávní konečné nařízení nebylo přijato, neutrpěli by újmu, protože by protiprávní antidumpingová cla nebyla zaplacena. Navrhovatelé se nicméně domnívají, že Soud použil příliš striktní kritérium příčinné souvislosti založené na výlučné a přímé újmě, které je v rozporu s jeho judikaturou, v daném případě s bodem 81 rozsudku Soudu FIAMM a FIAMM Technologies v. Rada a Komise( ).

72. Dále, pokud jde o konstatování Soudu týkající se neexistence dostatečně přímé příčinné souvislosti v projednávaném případě, navrhovatelé vytýkají Soudu, že spíše vycházel ze dvou nepodložených a irelevantních hypotéz, tedy, zda konečné nařízení zahrnovalo, nebo nezahrnovalo výrobky dovážené navrhovateli a zda tito správně, či nesprávně sazebně zařadili své dovozy, než aby ověřil, zda by byla způsobena újma bez protiprávního jednání Společenství. V tomto ohledu navrhovatelé opakují své tvrzení, podle kterého Soud nemohl nerozhodnout o existenci protiprávního jednání orgánů Společenství.

73. Pokud jde o první hypotézu zkoumanou Soudem, tedy, že by konečné nařízení nepokrývalo dovozy a navrhovatelé nepochybili při sazebním zařazení svých dovozů, navrhovatelé tvrdí, že Soud v podstatě prohlásil, že nemá pravomoc z důvodu, že utrpěná újma byla způsobena německými celními orgány, což podle nich odporuje usnesení Soudu Sinara Handel v. Rada a Komise( ) vydanému ve vztahu k témuž tvrzenému protiprávnímu jednání. Navíc navrhovatelé uvádí, že nepožadovali náhradu újmy způsobené z důvodu údajného pochybení při sazebním zařazení jejich dovozů německými celními orgány, ale náhradu újmy způsobené zavedením protiprávních antidumpingových cel konečným nařízením. Mimoto Soud údajně zkreslil argumentaci navrhovatelů pokud jde o prostor německých orgánů pro uvážení před tím, než v bodech 114 a 115 napadeného rozsudku dospěl k závěru, že v podstatě neměl pravomoc rozhodovat o újmě způsobené vnitrostátními opatřeními.

74. Pokud jde o druhou hypotézu, kterou se zabýval Soud, navrhovatelé mají za to, že Soud neprávem rozhodl, že příčinná souvislost byla přetržena jejich nedostatečnou pečlivostí, jelikož nepožádali o vydání závazné informace o sazebním zařazení zboží, aniž by předtím prokázal existenci příčinné souvislosti. Tvrdí rovněž, že v případě, že by konečné nařízení zahrnovalo jejich dovozy, museli by nadále navrhovatelé platit protiprávně zavedená antidumpingová cla a nést újmu přinejmenším s ohledem na ušlý zisk společnosti Trubowest, na ušlý výdělek V. Makarovova a na exekuční opatření německých celních orgánů za účelem vymáhání zaplacení cel dlužných na základě konečného nařízení, která celní orgány byly povinny vybrat. I za předpokladu, že by požádali o vydání závazné informace o sazebním zařazení zboží, navrhovatelé tvrdí, že by újma byla stejně způsobena, jelikož cla by stejně musela být zaplacena.

75. Nakonec navrhovatelé Soudu vytýkají, že si protiřečí, když v bodě 121 napadeného rozsudku rozhodl, že vynaložili péči, zatímco v bodě 133 uvedeného rozsudku jim vytýkal nedostatek přiměřené péče.

76. Zatímco se Rada úvodem táže, zda zejména s ohledem na neorganizovanost argumentace navrhovatelů projednávaná část důvodu dostatečně jasně identifikuje nesprávné právní posouzení, kterým jsou údajně stiženy úvahy Soudu, Komise se domnívá, že podstata výtek uvedených navrhovateli spočívá ve zpochybnění skutkového stavu, jak je posouzen v řízení v prvním stupni, s výjimkou tvrzení, podle kterého Soud použil příliš striktní kritérium příčinné souvislosti.

77. Krom toho Komise dodává, že i kdyby úvahy Soudu byly stiženy nesprávným právním posouzením, toto nesprávné posouzení, které se týká hypotézy, v jejímž rámci by dovozy navrhovatelů spadaly do působnosti konečného nařízení, by bylo učiněno ve prospěch navrhovatelů. Podle Komise šel totiž Soud zbytečně příliš daleko, když počítal s touto hypotézou, která znamenala připuštění toho, že jedna z podmínek vzniku odpovědnosti ve smyslu článku 288 ES mohla být splněna, zatímco navrhovatelé se nijak nesnažili, ba naopak, v řízení v prvním stupni prokázat, že jejich dovozy spadají do působnosti konečného nařízení. Podle Komise by totiž pouze v tomto případě mohla případně vzniknout odpovědnost Společenství podle článku 288 ES v rozsahu, v němž by navrhovatelé prokázali, že utrpěli újmu v důsledku správného použití konečného nařízení německými celními orgány.

78. Rada a Komise se každopádně domnívají, že argumenty navrhovatelů jsou neopodstatněné.

79. Komise především připomíná, že v rozporu s tím, co navrhují navrhovatelé, Soud nikdy neodmítl svou pravomoc rozhodovat o škodách v jiných případech, než je zaplacení antidumpingových cel. V tomto ohledu jak Rada, tak Komise tvrdí, že uplatnění výše uvedeného usnesení Soudu Sinara Handel v. Rada a Komise není namístě, zejména proto, že škody tvrzené v uvedené věci se týkaly konkrétně placení antidumpingových cel, a nikoliv jiných typů újmy, jako jsou újmy meritorně zkoumané v napadeném rozsudku.

80. Rada dále vyvrací tezi navrhovatelů, podle které je dostatečná příčinná souvislost prokázána, jestliže by navrhovatelé neutrpěli újmu, kdyby neexistoval vytýkaný protiprávní akt. Takové pojetí příčinné souvislosti je v rozporu s judikaturou citovanou v napadeném rozsudku. Krom toho podle Komise Soud nijak neuplatnil příliš striktní kritérium příčinné souvislosti a jeho přístup je zcela soudržný s přístupem, který zaujal ve svém výše uvedeném rozsudku FIAMM a FIAMM Technologies v. Rada a Komise.

81. Nakonec Rada a Komise mají za to, že Soud správně za účelem vyhodnocení příčinné souvislosti provedl rozbor dvou výše uvedených skutkových hypotéz, s ohledem na dvojznačnost týkající se této otázky ze strany samotných navrhovatelů. Podle Rady a Komise se výtky navrhovatelů v tomto ohledu omezují na zpochybnění posouzení skutkového stavu a neprokazují, že rozbor příčinné souvislosti provedený Soudem je právně chybný.

82. Pokud jde o výtky navrhovatelů týkající se přezkumu první hypotézy Soudem, Rada a Komise se domnívají, že navrhovatelé svá tvrzení nijak nepodložili.

83. Pokud jde o kritiku rozboru, který Soud provedl v rámci druhé hypotézy, Rada a Komise připomínají, že na rozdíl od toho, co uvádí navrhovatelé, se přezkum Soudu omezil na jiné škody, než jsou škody související se zaplacením antidumpingových cel. Navíc podle Rady navrhovatelé neprokázali, že se Soud dopustil nesprávného právního posouzení, když dospěl k závěru, že (případná) souvislost mezi konečným nařízením a jinými škodami, než je zaplacení antidumpingových cel, byla přetržena tím, že navrhovatelé nepostupovali s řádnou péčí. V tomto ohledu Rada dodává, že neexistuje žádný rozpor v odůvodnění mezi body 121 a 133 napadeného rozsudku, neboť první jednoduše nekonstatoval, že navrhovatelé vynaložili zvláštní péči. Krom toho je podle Komise jasné, že jestliže měl Soud za to, že příčinná souvislost byla přetržena nedostatečnou péčí navrhovatelů, je to proto, že předtím dospěl k předpokladu, že dané jednání přispělo k tvrzené újmě. Podle Komise se situace navrhovatelů vyvinula do takové podoby a navrhovatelé utrpěli újmu v konečném výsledku pouze proto, že na počátku neobdrželi závazné informace o sazebním zařazení zboží, takže tato situace a újma přímo nevyplývají z přijetí konečného nařízení, jak správně rozhodl Soud v bodě 116 napadeného rozsudku.

b) Posouzení

i) K přípustnosti

84. V rozporu s tím, co tvrdí Rada a Komise si nemyslím, že tato část prvního důvodu je zcela nebo z podstatné části nepřípustná.

85. V tomto ohledu je třeba uvést, že Soudní dvůr již rozhodl, že v oblasti mimosmluvní odpovědnosti Společenství je otázka existence příčinné souvislosti mezi škodní událostí a škodou, coby podmínky pro vznik této odpovědnosti, otázkou právní, tedy otázkou týkající se právní kvalifikace skutkových okolností soudem v prvním stupni, která proto podléhá přezkumu Soudního dvora v rámci řízení o kasačním opravném prostředku( ).

86. Nerozumím přitom tomu, jak by se takové řešení nevztahovalo na opačnou situaci, tedy situaci, ve které navrhovatelé ve svém kasačním opravném prostředku vytýkají Soudu, že vyloučil existenci příčinné souvislosti mezi protiprávním jednáním a tvrzenou újmou s ohledem na skutkové okolnosti projednávaného případu, které byly před ním uplatněny. Tato operace totiž nadále spočívá v kvalifikaci skutkového stavu, která tedy musí také podléhat přezkumu Soudního dvora v rámci řízení o kasačním opravném prostředku.

87. Nicméně s ohledem na nejasnosti týkající se tohoto bodu způsobené navrhovateli v jejich kasačním opravném prostředku, který několikrát uvádí újmu, jež jim byla údajně způsobena zaplacením údajně protiprávních antidumpingových cel, je třeba upřesnit, že s ohledem na odpověď na druhý důvod kasačního opravného prostředku nelze přezkum této části prvního důvodu rozšířit na dvě kategorie újmy, které byly podle mého názoru Soudem správně prohlášeny za nepřípustné.

88. Z toho podle mého názoru vyplývá, že druhá část prvního důvodu je přípustná v rozsahu, v němž Soudu vytýká, že vyloučil příčinnou souvislost mezi protiprávním jednáním vytýkaným orgánům Společenství a jednak majetkovou újmou způsobenou ušlým ziskem společnosti Trubowest a ušlým výdělkem V. Makarovova, a jednak nemajetkovou újmou, kterou údajně utrpěl posledně uvedený.

ii) K věci samé

89. Podle judikatury je příčinná souvislost požadovaná pro vznik mimosmluvní odpovědnosti Společenství ve smyslu čl. 288 druhého pododstavce ES založena tehdy, je-li újma přímým důsledkem dotčeného protiprávního aktu( ).

90. Příslušelo tedy Soudu, aby – jak skutečně učinil v napadeném rozsudku, aniž by to ostatně navrhovatelé zpochybnili – zjistil, zda protiprávní akt uplatněný v projednávané věci přímo způsobil újmu uplatňovanou za účelem prokázání existence přímého vztahu příčiny a následku mezi jednáním vytýkaným Společenství a tvrzenou škodou( ).

91. Soud v bodech 100 a 101 napadeného rozsudku rovněž právem připomněl, že při přezkumu příčinné souvislosti, která musí existovat mezi jednáním vytýkaným Společenství a újmou uplatňovanou poškozenou osobou, je třeba ověřit, zda tato osoba s tím, že se jinak vystavuje riziku, že bude muset nést škodu sama, vynaložila přiměřenou péči, aby zabránila újmě nebo aby omezila její rozsah,( ) což předpokládá, že i když předmětné jednání přispělo ke vzniku tvrzené újmy, příčinná souvislost může být přetržena nedbalostí poškozené osoby, která tak může být rozhodující příčinnou uvedené újmy.

92. Navrhovatelé, aniž by tyto předpoklady zpochybňovali, Soudu především vytýkají, že za účelem přezkumu dostatečně přímé povahy příčinné souvislosti mezi vytýkaným jednáním a jednotlivými druhy tvrzené újmy vycházel ze dvou irelevantních hypotéz.

93. V tomto ohledu je pravda, že za účelem přezkumu existence dostatečně přímé příčinné souvislosti Soud ověřil, zda lze jednak takovou příčinnou souvislost dovodit v případě, že by konečné nařízení nepokrývalo jejich dovozy, a navrhovatelé by tedy nepochybili při sazebním zařazení svých dovozů. Pro tento případ Soud v bodech 108 až 115 napadeného rozsudku dovodil, že tvrzené újmy pak byly výlučně přičitatelné německým celním orgánům, jelikož z uvedených dovozů vybíraly antidumpingová cla, zatímco tyto dovozy nespadaly do působnosti konečného nařízení. Soud tedy dospěl k závěru, že v takovém případě nemůže odpovědnost Společenství vzniknout.

94. V bodech 116 až 133 napadeného rozsudku Soud přezkoumal opačnou hypotézu, tedy případ, že by konečné nařízení dovozy navrhovatelů pokrývalo, ale posledně uvedení by své dovozy nesprávně sazebně zařadili. Tento přezkum přivedl Soud k závěru, že odpovědnost Společenství nemůže vzniknout ani v tomto případě, jelikož rozhodující příčinou tvrzené újmy by pak bylo chování navrhovatelů.

95. V obecné rovině se přístup Soudu spočívající v přezkumu dvou skutkových hypotéz spíše než v určení, která z těchto hypotéz se jeví jako správná, nezdá být jakkoliv chybný, zejména s ohledem na okolnosti projednávané věci.

96. Je zajisté zjevně vhodnější, aby Soud, jakožto soud rozhodující ve věci samé, mohl učinit všechna skutková zjištění, která mu umožňují rozhodnout spor, který projednává. Je rovněž pravda, že když jsou jeho úvahy založeny, jako v projednávané věci, na dvou diametrálně odlišných hypotézách, je jedna z nich nutně nesprávná.

97. Soudu nicméně nelze vytýkat, že z takových skutkových hypotéz vycházel, zejména když tyto hypotézy v projednávané věci zahrnují všechny představitelné možnosti a když přezkum každé z nich vede ke stejnému řešení. Krom toho přístup soudu rozhodujícího ve věci samé spočívající v tom, že vycházel z hypotéz, spíše než aby učinil skutková zjištění, se zdá být rovněž jediným možným postupem v případě, kdy – jako je tomu v projednávané věci – dotčený skutkový stav, tedy otázka, zda dovozy navrhovatelů byly správně sazebně zařazeny, vyvolává spory, jak potvrzují body 105 a 106 napadeného rozsudku – aniž by ostatně tyto spory byly na jednání před Soudním dvorem vyjasněny – a kdy tato otázka spadá v první řadě do posouzení vnitrostátních celních orgánů, v souladu s ustanoveními CKS, jak byla připomenuta v bodě 124 napadeného rozsudku. Mimoto podle mého názoru přístup zvolený v napadeném rozsudku rovněž ukazuje na řádný výkon spravedlnosti, v jehož rámci je na argumentaci navrhovatelů v prvním stupni odpovězeno co nejvíce vyčerpávajícím způsobem.

98. Z tohoto důvodu se nejeví, že by mohlo být přijato tvrzení navrhovatelů o irelevanci skutkových hypotéz, na jejichž základě Soud založil svá posouzení. Rozbor těchto dvou hypotéz totiž konkrétně umožnil posoudit, zda tvrzená újma byla přímo přičitatelná orgánům Společenství v důsledku údajně protiprávního přijetí konečného nařízení.

99. Relevance těchto hypotéz je podle mého názoru jasná, jestliže bereme v úvahu, že jedna z majetkových škod tvrzených navrhovateli sestává z ušlého zisku společnosti Trubowest vyplývajícího z jejího rozhodnutí přerušit dovozy dotčeného zboží do Společenství počínaje dnem 27. října 1999 z důvodu uložení antidumpingových cel. K ověření, zda uložení antidumpingových cel konečným nařízením bylo přímou příčinou ušlého zisku společnosti Trubowest, v souladu s kritériem stanoveným judikaturou, bylo totiž zcela správné, že Soud namísto toho, aby sám zjistil a posoudil skutkový stav, vycházel jak ze skutkové hypotézy, podle které dovozy navrhovatelů spadaly s ohledem na své sazební zařazení do působnosti konečného nařízení, tak z hypotézy opačné.

100. Zaprvé, pokud dovozy navrhovatelů nespadaly do působnosti konečného nařízení, bylo z právního hlediska správné, jak ostatně rozhodl Soud v bodech 108 až 110 napadeného rozsudku, konstatovat, že navrhovatelé nemohou přičítat tvrzený ušlý zisk údajně protiprávnímu přijetí konečného nařízení orgány Společenství, protože přijetí tohoto nařízení nemohlo mít na tyto dovozy žádný vliv.

101. V tomto ohledu, pokud jde konkrétně o první hypotézu zkoumanou Soudem, navrhovatelé neopodstatněně vytýkají, že Soud vycházel „z příliš striktního kritéria příčinné souvislosti založeného na výlučné a přímé újmě“. Zcela naopak, Soud právem připomněl, zejména v bodě 113 napadeného rozsudku, že judikatura Soudního dvora vyloučila možnost vzniku odpovědnosti Společenství za škody, které přímo vyplývají z údajně protiprávního jednání třetí osoby, tedy v projednávaném případě z jednání německých celních orgánů.

102. Podle mého názoru doplňující argumenty navrhovatelů jsou jasně irelevantní, neboť jen kritizují posouzení, která jsou zcela vedlejší ve vztahu k hlavnímu závěru vycházejícímu z rozboru první hypotézy uvažované Soudem, podle kterého navrhovatelé nemohli přičíst tvrzené druhy újmy údajně protiprávnímu jednání Společenství. Dodávám, že toto posouzení se vztahuje zejména k opakovaným odkazům účastníků řízení o kasačním opravném prostředku na výše uvedené usnesení Soudu Sinara Handel v. Rada a Komise, jako na kritérium přezkumu platnosti výroku napadeného rozsudku, přičemž Soudnímu dvoru byl předložen kasační opravný prostředek pouze proti uvedenému rozsudku a uvedeným usnesením není vázán.

103. Zadruhé, pro případ, že by dotyčné dovozy měly spadat do působnosti konečného nařízení, což je hypotéza zkoumaná v bodech 116 až 133 napadeného rozsudku, musel Soud ověřit, zda ušlý zisk společnosti Trubowest – a další dva druhy újmy – který může vyplývat z údajně protiprávního přijetí konečného nařízení, nemohl mít z podstatné části jinou příčinu.

104. Přitom v souladu s judikaturou Soudního dvora, jak byla připomenuta v bodech 100 a 101 napadeného rozsudku, takový je právě přezkum provedený Soudem v rámci druhé zkoumané hypotézy, který ukončil konstatováním, že tvrzené dva druhy majetkové újmy a nemajetková újma byly z podstatné části zapříčiněny nedbalostí nebo nedostatečnou péčí navrhovatelů.

105. V tomto ohledu se domnívám, že navrhovatelé neprávem vytýkají Soudu, že shledal, zejména v bodě 122 napadeného rozsudku, přetržení příčinné souvislosti, aniž by předtím existenci takové souvislosti prokázal. Z uvedeného bodu napadeného rozsudku totiž jasně vyplývá, že Soud zkoumal možný případ přispění údajného protiprávního jednání Rady a Komise ke vzniku tvrzených škod právě pro účely posouzení existence příčinné souvislosti, aby pak z tohoto přezkumu vyvodil závěr, že s ohledem na projednávaný případ navrhovatelé nijak nevynaložili přiměřenou péči s cílem zabránit uvedeným škodám nebo je omezit, což je okolnost, která podle judikatury umožňuje vyloučit existenci dostatečně přímé příčinné souvislosti mezi škodou a tvrzeným protiprávním jednáním Společenství.

106. Podrobný přezkum Soudu v bodech 122 až 132 napadeného rozsudku týkající se přetržení příčinné souvislosti z důvodu nedostatečné péče navrhovatelů v rozsahu, v němž posledně uvedení nepostupovali konkrétním způsobem stanoveným v CKS, aby získali právní jistotu ohledně správného sazebního zařazení svých dovozů, tedy vycházel z předchozího předpokladu, že dotyčné protiprávní jednání přispělo k jednotlivým druhům tvrzené újmy.

107. Krom toho navrhovatelé v rámci meritorní kritiky posouzení Soudu nesprávně odkazují na údajně protiprávní zaplacení antidumpingových cel, jelikož uvedené posouzení se nevztahuje na tento druh újmy.

108. Nakonec, když navrhovatelé uplatňují rozporuplné odůvodnění mezi body 121 a 133 napadeného rozsudku, vykládají podle mého názoru tyto body nesprávně. Nejeví se totiž, že by v jakákoliv části bodu 121 napadeného rozsudku byla uznána zvláštní péče navrhovatelů. Jestliže tento bod uvádí, že i za předpokladu existence protiprávního jednání orgánů Společenství by toto jednání nemohlo být hlavní příčinou škod tvrzených navrhovateli „s ohledem na péči, kterou navrhovatelé vynaložili“, Soud podle mého názoru odkazuje na úroveň péče navrhovatelů, aniž by konkrétně vyhodnotil přesnou péči navrhovatelů, která byla posouzena v bodě 122 napadeného rozsudku, jehož znění bylo jako mezitímní závěr převzato v bodě 133 uvedeného rozsudku.

109. Ze všech uvedených důvodů mám za to, že je třeba zamítnout druhou část prvního důvodu kasačního opravného prostředku, a tedy celý tento důvod.

110. Z toho vyplývá, že podle mého názoru musí být kasační opravný prostředek zamítnut.

III – K nákladům řízení

111. Podle čl. 122 prvního pododstavce jednacího řádu, jestliže není kasační opravný prostředek opodstatněný, Soudní dvůr rozhodne o nákladech řízení. Podle čl. 69 odst. 2 téhož jednacího řádu, který se na řízení o kasačním opravném prostředku použije na základě článku 118 tohoto řádu, se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Rada a Komise požadovaly náhradu nákladů řízení a navrhovatelé by podle mého názoru neměli mít ve věci úspěch, bude důvodné posledně uvedeným uložit náhradu nákladů řízení o kasačním opravném prostředku.

IV – Závěry

112. S ohledem na výše uvedené navrhuji, aby Soudní dvůr rozhodl takto:

„1) Kasační opravný prostředek se zamítá.

2) Společnosti Trubowest Handel GmbH a Viktoru Makarovovi se ukládá náhrada nákladů řízení.“