STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

HENRIKA SAUGMANDSGAARDA ØE

přednesené dne 7. září 2017 ( 1 )

Věc C‑687/15

Evropská komise

proti

Radě Evropské unie

„Žaloba na neplatnost – Vnější činnost Evropské unie – Článek 218 odst. 9 SFEU – Stanovení postoje, který má být jménem Unie zaujat v orgánu zřízeném mezinárodní dohodou – Vnější pravomoc Evropské unie – Nevhodná právní forma aktu, kterým se stanoví postoj, který má být zaujat jménem Unie – Závěry Rady o Světové radiokomunikační konferenci Mezinárodní telekomunikační unie v roce 2015“

I. Úvod

1. Svou žalobou se Evropská komise domáhá toho, aby Soudní dvůr zrušil závěry Rady Evropské unie o Světové radiokomunikační konferenci 2015 (WRC‑15) Mezinárodní telekomunikační unie (ITU), přijaté dne 26. října 2015, a to z důvodu, že Rada porušila čl. 218 odst. 9 SFEU tím, že na základě tohoto ustanovení stanovila postoj, který má být zaujat jménem Unie, ve formě závěrů, a nikoliv rozhodnutí, jak navrhla Komise.

2. V tomto stanovisku vysvětlím důvody, na jejichž základě se domnívám, že je namístě žalobě Komise vyhovět a závěry Rady ze dne 26. října 2015 zrušit.

II. Právní rámec

A. Mezinárodní právo

3. Mezinárodní telekomunikační unie (dále jen „ITU“) je specializovanou agenturou Organizace spojených národů v oblasti informačních a komunikačních technologií. V rámci ITU jsou v celosvětovém měřítku přidělovány rádiové spektrum a oběžné dráhy družic a vypracovávány technické normy s cílem zajistit vzájemné propojení sítí a technologií ( 2 ).

4. Podle své Ústavy je ITU složena z členských států ITU a odvětvových členů ITU. V současné době je členem ITU 193 států, včetně všech členských států Unie. ITU sdružuje rovněž přibližně 800 odvětvových členů, převážně subjektů soukromého sektoru nebo univerzitních institucí. Evropská unie je odvětvovým členem ITU. Z ustanovení čl. 3 odst. 2 a 3 Ústavy ITU vyplývá, že na rozdíl od členských států ITU nemají odvětvoví členové ITU zejména právo jednoho hlasu na světových konferencích ITU ( 3 ).

5. Článek 4 Ústavy ITU, nadepsaný „Základní dokumenty Unie“, v odstavcích 1 a 3 stanoví: „1. Základními dokumenty Unie jsou: – Ústava Mezinárodní telekomunikační unie, – Úmluva Mezinárodní telekomunikační unie, – administrativní předpisy. […] 3. Ustanovení této Ústavy i ustanovení Úmluvy jsou dále doplněna níže vyjmenovanými administrativními předpisy, které upravují užívání telekomunikací a jsou pro všechny členské státy závazné: […] — Radiokomunikační řád“.

6. Článek 13 Ústavy ITU, nadepsaný „Radiokomunikační konference a radiokomunikační shromáždění“, v odstavcích 1 a 2 stanoví: „1. Světová radiokomunikační konference může částečně nebo, ve výjimečných případech, úplně revidovat Radiokomunikační řád a může projednávat jakoukoliv otázku celosvětového významu v rámci své kompetence a vztahující se k jejímu pořadu jednání. Její ostatní funkce jsou stanoveny Úmluvou. 2. Světové radiokomunikační konference jsou svolávány obvykle jednou za tři nebo za čtyři roky; avšak podle příslušných ustanovení Úmluvy konference nemusí být svolána nebo může být svolána dodatečná.“

B. Unijní právo

7. Článek 10 rozhodnutí č. 243/2012/EU ( 4 ), nadepsaný „Mezinárodní ujednání“, v odstavci 1 stanoví: „1. V mezinárodních jednáních týkajících se otázek rádiového spektra platí tyto zásady: a) spadá-li předmět mezinárodních jednání do pravomoci Unie, stanoví se postoj Unie v souladu s právem Unie; b) spadá-li předmět mezinárodních jednání částečně do pravomocí Unie a částečně do pravomocí členských států, usilují Unie a členské státy o stanovení společného postoje v souladu s požadavky zásady loajální spolupráce. Pro účely písmene b) prvního pododstavce spolupracují Unie a členské státy v souladu se zásadou jednotného mezinárodního zastupování Unie a jejích členských států.“

III. Skutečnosti předcházející sporu

8. Světová radiokomunikační konference 2015 (dále jen „WRC‑15“) se konala v Ženevě od 2. do 27. listopadu 2015 s cílem přezkoumat Radiokomunikační řád ( 5 ).

9. O předběžném pořadu jednání WRC‑15 bylo rozhodnuto na předchozí světové radiokomunikační konferenci, která se konala v roce 2012 (dále jen „WRC‑12“) ( 6 ), konečný pořad jednání WRC‑15 následně schválila Rada ITU ( 7 ).

10. Dne 29. května 2015 předložila Komise Radě návrh rozhodnutí Rady o postoji, který má být jménem Unie zaujat na WRC‑15 ( 8 ). Návrh Komise uváděl jako právní základ článek 114 SFEU ve spojení s čl. 218 odst. 9 SFEU.

11. Článek 1 návrhu Komise stanoví: „Členské státy, jednajíce společně v zájmu Unie, se zúčastní jednání na Světové telekomunikační konferenci Mezinárodní telekomunikační unie, která se bude konat v roce 2015 s cílem přezkoumat Radiokomunikační řád. Postoje, které mají být jménem Unie zaujaty během jednání a při přijímání změn Radiokomunikačního řádu, jsou stanoveny v příloze tohoto rozhodnutí. Budou-li na konferenci ohledně témat uvedených v příloze vzneseny nové návrhy, k nimž dosud neexistuje postoj Unie, vymezí se postoj Unie koordinací na místě před tím, než bude konference vyzvána k přijetí změn Radiokomunikačního řádu. V takových případech by postoj Unie měl být v souladu se zásadami stanovenými v příloze tohoto rozhodnutí.“

12. Na svém 3419. zasedání, které se konalo dne 26. října 2015 v Lucemburku, Rada přijala následující závěry o WRC‑15 (dále jen „napadený akt“) ( 9 ): „RADA EVROPSKÉ UNIE, 1. PŘIPOMÍNAJÍC a) rozhodnutí Evropského parlamentu a Rady č. 676/2002/ES ze dne 7. března 2002 o předpisovém rámci pro politiku rádiového spektra v Evropském společenství; b) ustanovení rámcové směrnice o sítích a službách elektronických komunikací, a zejména čl. 8a odst. 4 této směrnice; c) rozhodnutí Evropského parlamentu a Rady č. 243/2012/EU ze dne 14. března 2012 o vytvoření víceletého programu politiky rádiového spektra; d) závěry Rady o evropském postoji pro světové radiokomunikační konference v roce 1992, 1997, 2000, 2003, 2007 a 2012; e) význam bezdrátových technologií využívajících spektrum pro splnění politických cílů [Unie] v rámci stěžejní iniciativy strategie EU2020 ‚Digitální agenda pro Evropu‘, k nimž patří zavádění rychlého širokopásmového internetu a dosažení udržitelných ekonomických a sociálních přínosů jednotného digitálního trhu; f) závěry Rady ze dne 31. května 2010 o digitálním programu pro Evropu; 2. BEROUC NA VĚDOMÍ • stanovisko Skupiny pro politiku rádiového spektra (RSPG) z února roku 2015 o společných politických cílech pro konferenci WRC‑15; 3. VYJADŘUJE ŠIROKOU PODPORU níže uvedeným cílům, jichž má být na konferenci WRC‑15 dosaženo za účelem úspěšného provádění příslušných politik Unie: a) u bodu jednání 1.1: i. určit pásmo 1452 – 1492 MHz a přilehlá pásma 1427 – 1452 MHz a 1492 – 1518 MHz pro mezinárodní mobilní telekomunikace (IMT) a zároveň chránit pasivní služby pod kmitočtem 1427 MHz. Tímto určením se nepředjímá použití uvedených pásem jakýmikoli aplikacemi služeb, k nimž jsou pásma přidělena, včetně aplikací obrany, ani se jím nezakládá priorita v rámci Radiokomunikačního řádu; ii. pásmo 3400 – 3800 MHz přidělit rovnoprávně mobilním službám a určit ho pro mezinárodní mobilní telekomunikace, a to se zřetelem k významné úloze, jež toto pásmo plní v oblasti družicové komunikace; iii. nepodpořit žádné změny v přidělení pásma 470–694 MHz v Evropě; iv. nepřidávat rovnoprávný příděl pásem 5350 – 5470 MHz a 5725 – 5850 MHz mobilním službám, ani tato pásma spolu s pásmem 5850 – 5925 neurčit pro mezinárodní mobilní telekomunikace, ale provádět další studie těchto tří pásem, při nichž by se zvážila možnost jejich využití pro rádiové místní sítě, a ve všech případech zajistit ochranu primárního využití; b) u bodu jednání 1.2: i. stanovit dolní hranu pásma na kmitočtu 694 MHz a podpořit doporučení ITU-R, pokud jde o všechny úrovně ochrany pro služby vysílání pod kmitočtem 694 MHz odpovídající výsledkům studií, které provedla Evropská konference poštovních a telekomunikačních správ; ii. zajistit vyváženou koexistenci bezdrátových širokopásmových služeb a vysílání a nepřidávat nová omezení na ochranu vysílání v pásmu 694–790 MHz, jež by zasahovala nad rámec dohody GE-06; iii. zajistit vyváženost mezi přístupem k mobilním službám a přístupem k leteckým radionavigačním službám na hranicích členských států na východě EU, aby bylo usnadněno zavádění mobilních služeb ve všech státech [Unie] prostřednictvím vhodných regulačních ustanovení Radiokomunikačního řádu, upřednostnit při tom nejmenší účinné vzdálenosti mezi oběma uvedenými druhy služeb a podpořit v tomto ohledu práva členských států na východě EU; c) u bodu jednání 1.18 přidělit pásmo 77,5–78 GHz radiolokační službě v zájmu snazšího použití vozidlových radarů bez zavedení nepřiměřených omezení a uznat, že by měly být nadále chráněny radioastronomické stanice; d) u bodu jednání 10 podpořit bod pořadu jednání pro WRC‑19, jehož předmětem jsou potřeby spektra pro mobilní systémy páté generace (5G), a zaměřit pozornost na kmitočty nad 6 GHz pro nové příděly a zaujmout společný přístup k zahájení souvisejících studií kompatibility před WRC‑19; 4. VYZÝVÁ ČLENSKÉ STÁTY, ABY: • na konferenci WRC‑15 během jednání o veškerých relevantních změnách Radiokomunikačního řádu ITU plnily cíle vymezené v bodě 3 a dodržovaly zásady stanovené rozhodnutím 243/2012/EU o vytvoření víceletého programu politiky rádiového spektra; 5. VYZÝVÁ KOMISI, ABY: • Evropskému parlamentu a Radě urychleně předložila zprávu o výsledcích konference WRC‑15 a o tom, jak bude zajištěno, aby evropské přípravy na příští konferenci, která se bude konat v roce 2019 (WRC‑19), plně podporovaly politiky a zásady Unie.“

13. Při příležitosti přijetí napadeného aktu učinila Komise následující prohlášení, které bylo vloženo do zápisu z jednání Rady: „Komise vyjadřuje politování nad tím, že Rada přijala v rámci příprav na Světovou radiokomunikační konferenci 2015 závěry, a nikoli rozhodnutí, jak je uvedeno v čl. 218 odst. 9 SFEU. Podle názoru Komise je tento postoj v rozporu se Smlouvou a judikaturou Soudního dvora. Komise si v tomto ohledu vyhrazuje veškerá práva.“

IV. Návrhová žádání účastníků řízení

14. Komise navrhuje, aby Soudní dvůr: – zrušil závěry Rady o Světové radiokomunikační konferenci 2015 (WRC‑15) Mezinárodní telekomunikační unie (ITU) přijaté dne 26. října 2015 na 3419. zasedání Rady v Lucemburku; – uložil Radě náhradu nákladů řízení.

15. Rada navrhuje, aby Soudní dvůr: – zamítl žalobu v plném rozsahu; – uložil Komisi náhradu nákladů řízení.

16. České republice, Spolkové republice Německo, Francouzské republice a Spojenému království Velké Británie a Severního Irska bylo povoleno vedlejší účastenství na podporu návrhových žádání Rady.

V. K žalobě

A. K přípustnosti žaloby

17. Úvodem je třeba konstatovat, že Rada ve své žalobní odpovědi zpochybnila přípustnost projednávané žaloby na neplatnost s tím, že z tvrzení obsažených v žalobě Komise podle všeho vyplývá, že Komise má za to, že napadený akt nezakládá právní účinky, což je podle Rady postoj, který je neslučitelný s podáním žaloby na neplatnost proti uvedenému aktu na základě článku 263 SFEU.

18. Nicméně poté, co Komise poskytla v replice vysvětlení týkající se zejména právních účinků napadeného aktu, Rada v duplice uvedla, že tato vysvětlení rozptýlila pochybnosti, které původně ohledně přípustnosti žaloby vyjádřila.

19. K vyjádřením, která si účastníci řízení ohledně přípustnosti projednávané žaloby vyměnili, lze uvést následující poznámky.

20. Podle čl. 263 SFEU přezkoumává Soudní dvůr legalitu aktů orgánů, „které mají právní účinky vůči třetím osobám“. Podle ustálené judikatury Soudního dvora je za napadnutelný akt ve smyslu uvedeného ustanovení považován každý akt přijatý orgány bez ohledu na svoji povahu či formu, který má zakládat závazné právní účinky ( 10 ).

21. Není pochyb o tom, že rozhodnutí Rady, kterým se podle čl. 218 odst. 9 SFEU stanoví postoje, jež mají být zaujaty jménem Unie, je aktem, který má právní účinky ve smyslu článku 263 SFEU ( 11 ). Takové rozhodnutí tudíž může být předmětem žaloby na neplatnost ve smyslu posledně uvedeného ustanovení.

22. V projednávané věci se účastníci řízení shodují na tom, že napadený akt, třebaže přijatý ve formě „závěrů“, byl Radou přijat v souladu zejména s čl. 218 odst. 9 SFEU ( 12 ), a dále na tom, že uvedený akt má zakládat právní účinky, neboť má na základě tohoto ustanovení stanovit postoje, které mají být zaujaty jménem Unie v rámci WRC‑15. V tomto ohledu Rada poukazuje na to, že napadený akt je „v podstatě“ rozhodnutím Rady ( 13 ). Dále je třeba konstatovat, že žádný z členských států, které do řízení vstoupily jako vedlejší účastníci na podporu návrhových žádání Rady, přípustnost projednávané žaloby nezpochybňuje.

23. Za těchto podmínek mám za to, že napadený akt má právní účinky ve smyslu článku 263 SFEU a že právní kvalifikace aktu jako „závěrů“ nemůže znamenat, že se tento akt vymyká přezkumu legality, který vykonává Soudní dvůr na základě uvedeného ustanovení. Pro úplnost dodávám, že žalobu podanou proti závěrům Rady, které měly zakládat právní účinky, Soudní dvůr již v minulosti posoudil jako přípustnou ( 14 ).

24. Docházím tedy k závěru, že žaloba na neplatnost napadeného aktu je přípustná a že Soudní dvůr má na základě článku 263 SFEU pravomoc přezkoumat legalitu uvedeného aktu.

25. V zájmu srozumitelnosti považuji za nutné upozornit na to, že tento závěr v žádném případě neznamená, že akty Rady přijaté ve formě „závěrů“ mohou být obecně vzato předmětem žalob na neplatnost podle článku 263 SFEU.

B. K věci samé

1. K předmětu žaloby

26. Na podporu své žaloby na neplatnost Komise uplatňuje jediný žalobní důvod, podle kterého Rada tím, že přijala závěry o WRC‑15 ITU, a nikoli rozhodnutí, jak navrhla Komise, porušila čl. 218 odst. 9 SFEU.

27. Předně je třeba konstatovat, že Komise a Rada se shodují na tom, že body na pořadu jednání WRC‑15, k nimž byl napadeným aktem stanoven postoj, který má být zaujat jménem Unie, spadaly do vnější pravomoci Unie a že článek 114 SFEU byl hmotněprávním a čl. 218 odst. 9 SFEU procesněprávním základem použitelným pro přijetí tohoto aktu. Tito účastníci řízení mají dále za to, že povaha pravomoci Unie, tedy ať už se jedná o výlučnou pravomoc nebo pravomoc sdílenou s členskými státy, nemá žádný vliv na použitelnost čl. 218 odst. 9 SFEU. Uvedení účastníci řízení se nicméně rozcházejí v otázce, zda přijetím napadeného aktu Rada dodržela procesní požadavky stanovené posledně uvedeným ustanovením, a pokud nikoliv, jaké by z toho plynuly důsledky pro platnost tohoto aktu.

28. Některé z členských států, které vstoupily do řízení jako vedlejší účastníci na podporu návrhových žádání Rady, naproti tomu použitelnost čl. 218 odst. 9 SFEU v projednávané věci zpochybňují, přičemž zejména tvrdí, že Unie neměla vnější pravomoc nezbytnou k tomu, aby Rada v souladu s tímto ustanovením stanovila postoje, které měly být zaujaty jménem Unie k bodům na pořadu jednání WRC‑15, jichž se týká napadený akt.

29. Předně je třeba konstatovat, že podle čl. 40 čtvrtého pododstavce statutu Soudního dvora Evropské unie se návrhová žádání obsažená v návrhu na vstup do řízení omezí na podporu návrhového žádání jednoho z hlavních účastníků řízení. Mimoto podle čl. 129 odst. 3 jednacího řádu Soudního dvora musí vedlejší účastník přijmout stav řízení, jaký je tu v době jeho vstupu do něj. V této souvislosti Soudní dvůr konstatoval, že účastník řízení, kterému bylo podle článku 40 statutu Soudního dvora Evropské unie povoleno vedlejší účastenství v řízení o sporu, který byl předložen k rozhodnutí Soudnímu dvoru, nemůže změnit předmět sporu, jak vyplývá z návrhových žádání a žalobních důvodů hlavních účastníků řízení. Z toho vyplývá, že jsou přípustné pouze ty argumenty vedlejšího účastníka, které patří do rámce vymezeného těmito návrhovými žádáními a žalobními důvody ( 15 ).

30. Domnívám se, že argumenty týkající se nepoužitelnosti čl. 218 odst. 9 SFEU a neexistence vnější pravomoci Unie, uplatněné členskými státy, které vstoupily do řízení o projednávané žalobě jako vedlejší účastníci, jsou způsobilé změnit předmět sporu, jak vyplývá z návrhových žádání a žalobních důvodů hlavních účastníků řízení. Tato návrhová žádání a žalobní důvody se totiž týkají výhradně otázky, zda při přijetí napadeného aktu byly dodrženy procesní požadavky stanovené v čl. 218 odst. 9 SFEU.

31. Z toho podle mého názoru vyplývá, že argumenty týkající se nepoužitelnosti čl. 218 odst. 9 SFEU a neexistence vnější pravomoci Unie, uplatněné členskými státy vystupujícími jako vedlejší účastníci řízení, musí být bez dalšího odmítnuty jako nepřípustné ( 16 ). V tomto ohledu je třeba vzít v potaz skutečnost, že žádný z členských států, které do řízení vstoupily jako vedlejší účastníci, nevyužil možnosti, kterou má podle čl. 263 druhého pododstavce SFEU, tedy možnosti podat žalobu na neplatnost směřující proti napadenému aktu s odůvodněním, že Rada překročila své pravomoci.

32. Pro úplnost a pro případ, že by Soudní dvůr měl za to, že je třeba ověřit použitelnost čl. 218 odst. 9 SFEU a vnější pravomoc Unie ( 17 ) v projednávané věci i bez návrhu, objasním v následující části mého stanoviska důvody, na základě kterých se domnívám, že uvedené ustanovení se při přijetí napadeného aktu použilo a Unie měla vnější pravomoc nezbytnou k tomu, aby Rada uvedený akt přijala.

2. K použitelnosti čl. 218 odst. 9 SFEU a existenci vnější pravomoci Unie

a) K případné nezbytnosti výlučné vnější pravomoci Unie

33. Podle čl. 218 odst. 9 SFEU Rada na návrh Komise nebo vysokého představitele Unie pro zahraniční věci a bezpečnostní politiku stanoví postoje, které mají být jménem Unie zaujaty v orgánu zřízeném dohodou, má-li tento orgán přijímat akty s právními účinky, s výjimkou aktů, které doplňují nebo pozměňují institucionální rámec dohody.

34. Z judikatury Soudního dvora vyplývá, že se čl. 218 odst. 9 SFEU použije na postoje zaujímané jménem Unie v rámci její účasti na přijímání aktů s právními účinky v dotyčném mezinárodním orgánu prostřednictvím unijních orgánů, případně i jejích členských států jednajících solidárně v jejím zájmu ( 18 ). Soudní dvůr dále konstatoval, že okolnost, že Unie není smluvní stranou dotčené mezinárodní dohody, sama o sobě nebrání použití čl. 218 odst. 9 SFEU ( 19 ).

35. Podle zásady svěřených pravomocí zakotvené v čl. 5 odst. 1 a 2 SEU ( 20 ) předpokládá stanovení postojů, které mají být jménem Unie zaujaty podle čl. 218 odst. 9 SFEU Radou, existenci vnější pravomoci Unie ( 21 ). Není ovšem podle mého názoru žádný důvod se domnívat, jak to tvrdí Česká republika a Francouzská republika, že tato vnější pravomoc musí nutně být výlučné povahy ve smyslu čl. 3 odst. 2 SFEU.

36. Zaprvé znění čl. 218 odst. 9 SFEU neobsahuje nic, co by to naznačovalo.

37. Mimoto ani článek 216 SFEU, který určuje existenci vnější pravomoci Unie, nerozlišuje, zda je vnější pravomoc Unie sdílená nebo výlučná. Toto ustanovení zahrnuje jak sdílenou vnější pravomoc, tak výlučnou vnější pravomoc Unie ( 22 ). Poněvadž nic nenasvědčuje opačnému závěru, je třeba mít za to, že tak je tomu i v případě článku 218 SFEU, a to s ohledem na skutečnost, že obě ustanovení jsou obsažena v téže hlavě V páté části Smlouvy o FEU, nadepsané „Mezinárodní smlouvy“.

38. Zadruhé teze, podle které by použitelnost tohoto článku závisela na existenci výlučné vnější pravomoci Unie, nemá oporu ani v teleologickém výkladu uvedeného ustanovení.

39. Co se týče kontextu a cíle čl. 218 odst. 9 SFEU, Soudní dvůr konstatoval, že uvedené ustanovení odchylně od běžného postupu sjednávání a uzavírání mezinárodních dohod Unií, popsaného v čl. 218 odst. 1 až 8 SFEU, stanoví zjednodušený postup pro stanovení postojů zaujímaných jménem Unie v rámci její účasti na přijímání aktů plynoucích z uplatňování nebo provádění mezinárodní dohody uvnitř rozhodovacího orgánu zřízeného dotyčnou dohodou ( 23 ). Jinými slovy, cílem postupu podle čl. 218 odst. 9 SFEU je zrychlit, a tudíž zefektivnit účast Unie na uplatňování nebo provádění existující mezinárodní dohody. Nevidím žádný důvod, pro který by se tento zjednodušený postup neměl použít v případě sdílené vnější pravomoci ( 24 ).

40. Bez ohledu na to, jakou má pravomoc Unie povahu, kromě toho může stanovení postoje, který má být podle čl. 218 odst. 9 SFEU zaujat jménem Unie, přispět k zajištění jednotného mezinárodního zastupování Unie a členských států ( 25 ), jakož i dodržování zásady loajální spolupráce, která je zakotvena v čl. 4 odst. 3 SEU, a to tím, že brání členským státům v přijímání jednostranných opatření, která mohou ohrozit dosažení cílů Unie ( 26 ). Tak je tomu zejména tehdy, když stejně jako v projednávané věci nemá Unie postavení plnohodnotného člena dotčené mezinárodní organizace, tedy ITU, a musí tudíž v orgánech této organizace jednat prostřednictvím svých členských států ( 27 ). V tomto ohledu připomínám, že akt, kterým se podle čl. 218 odst. 9 SFEU stanoví postoj Unie, má pro členské státy závaznou povahu v rozsahu, v němž jim ukládá zastávat uvedený postoj ( 28 ).

41. Zatřetí tvrzení zastávané Českou republikou a Francouzskou republikou by vedlo k tomu, že by bylo obtížnější obhajovat zájmy Unie v rámci provádění mezinárodní dohody, což by bylo stěží slučitelné s cílem sledovaným Smlouvami, kterým je, domnívám se, zajistit vysokou míru zapojení Unie na mezinárodní scéně ( 29 ).

42. Začtvrté Soudní dvůr sice prozatím nikdy neměl příležitost výslovně se vyjádřit k použitelnosti čl. 218 odst. 9 SFEU v případě sdílené pravomoci Unie a členských států, mám však za to, že implicitně tak učinil v rozsudku Německo v. Rada (C‑399/12) ( 30 ). Soudní dvůr se totiž v bodě 66 uvedeného rozsudku kladně vyjádřil k tomu, že se Rada při přijímání napadeného rozhodnutí opřela o čl. 218 odst. 9 SFEU, přičemž v bodě 51 rozsudku konstatoval, že se daná věc týká oblasti společné zemědělské politiky. Připomínám přitom, že podle čl. 4 odst. 2 písm. d) SFEU oblast zemědělství spadá do sdílené pravomoci Unie a členských států ( 31 ).

43. Mám tudíž za to, podobně jako Komise a Rada ( 32 ), že povaha pravomoci Unie nemá na použitelnost čl. 218 odst. 9 SFEU žádný vliv.

b) K existenci vnější pravomoci Unie

44. Podle čl. 216 odst. 1 SFEU má Unie vnější pravomoc zejména tehdy, může-li se uzavření dohody dotknout společných pravidel či změnit jejich oblast působnosti.

45. Mám za to, že není žádný důvod se domnívat, že Unie neměla v projednávané věci vnější pravomoc nezbytnou k tomu, aby Rada podle s čl. 218 odst. 9 SFEU stanovila postoje, které měly být zaujaty jménem Unie, jak jsou uvedeny v napadeném aktu.

46. V tomto ohledu je třeba konstatovat, že postoje stanovené v napadeném aktu se týkají oblasti správy rádiového spektra a využívání rádiových kmitočtů, která je unijním normotvůrcem velmi podrobně upravena na základě jeho pravomoci vyplývající z článku 114 SFEU ( 33 ). Některé unijní akty z této oblasti výslovně odkazují na činnost ITU týkající se správy rádiového spektra a na Radiokomunikační řád ( 34 ). Mimoto na základě rozhodnutí č. 676/2002 (rozhodnutí o rádiovém spektru) ( 35 ) přijala Komise několik technických opatření, která upravují harmonizaci podmínek dostupnosti a účinného využívání rádiového spektra a z nichž se některá týkají kmitočtových pásem, kterých se týká napadený akt ( 36 ).

47. Co se týče bodů na pořadu jednání WRC‑15, k nimž byly napadeným aktem stanoveny postoje, které měly být zaujaty jménem Unie, Komise v návrhu rozhodnutí Rady ze dne 29. května 2015 uvedla důvody, pro které se domnívá, že každý z těchto bodů může mít přímý vliv na unijní pravidla nebo změnit jejich oblast působnosti, a že se na ně tudíž vztahuje vnější pravomoc Unie podle čl. 216 odst. 1 SFEU ( 37 ).

48. Vyjádření předložená Soudnímu dvoru členskými státy, které vstoupily do řízení jako vedlejší účastníci, nejsou podle mého názoru s to zpochybnit posouzení provedené Komisí ohledně existence vnější pravomoci Unie a nezbytné k tomu, aby Rada v souladu s čl. 218 odst. 9 SFEU stanovila postoje, které měly být zaujaty jménem Unie a jsou uvedeny v napadeném aktu.

49. Zaprvé na rozdíl od toho, co zjevně předpokládá Spolková republika Německo, nemůže existence vnější pravomoci Unie záviset na přijetí aktů unijního práva, které by pokrývaly v plném rozsahu kmitočtová pásma uvedená v napadeném aktu. Ze znění čl. 216 odst. 1 SFEU totiž vyplývá pouze požadavek, aby se uzavření dané dohody „[mohlo] dotknout společných pravidel či změnit jejich oblast působnosti“.

50. Ve vztahu k identické formulaci obsažené v čl. 3 odst. 2 SFEU ( 38 ) rozhodl Soudní dvůr, že riziko zásahu do společných pravidel Unie mezinárodními závazky, které na sebe berou členské státy, či riziko změny působnosti těchto pravidel, které může odůvodňovat výlučnou vnější pravomoc Unie, existuje, pokud tyto závazky spadají do působnosti uvedených pravidel. V tomto ohledu Soudní dvůr upřesnil, že konstatování takového rizika nevyžaduje naprostou shodu mezi oblastí, kterou pokrývají mezinárodní závazky, a oblastí unijní právní úpravy a že takové mezinárodní závazky zejména mohou ovlivnit pravidla Unie nebo změnit jejich působnost, pokud spadají do oblasti, kterou taková pravidla již velkou měrou pokrývají ( 39 ). Domnívám se, že tato úvaha je plně použitelná na posouzení za účelem určení, zda se uzavření mezinárodní dohody může dotknout společných pravidel či změnit jejich oblast působnosti ve smyslu čl. 216 odst. 1 SFEU. Jak vyplývá z výše uvedeného, oblast správy rádiového spektra a využívání rádiových kmitočtů již velkou měrou pokrývají společná unijní pravidla ( 40 ).

51. Zadruhé, co se týče argumentů uplatněných Francouzskou republikou stran využívání rádiového spektra pro účely národní obrany a veřejné bezpečnosti, je třeba uvést, že i když unijními akty týkajícími se správy a využívání rádiového spektra nejsou dotčena práva členských států organizovat a využívat své rádiové spektrum pro účely veřejného pořádku a veřejné bezpečnosti a obrany ( 41 ), samotná skutečnost, že rádiové spektrum případně má z obecného hlediska vliv na fungování národní obrany a na veřejnou bezpečnost, nemůže vyloučit vnější pravomoc Unie.

52. Mám za to, že v rámci projednávané žaloby nebylo prokázáno, že by změny Radiokomunikačního řádu uvedené v bodech na pořadu jednání WRC‑15, jichž se týká napadený akt, měly konkrétní dopady na národní obranu nebo veřejnou bezpečnost členských států, způsobilé vyloučit pravomoc Unie.

53. Zatřetí, co se týče článku 10 rozhodnutí č. 243/2012, kterého se dovolávají Česká republika, Spolková republika Německo a Francouzská republika, nespatřuji projednávané věci žádný rozpor mezi tímto ustanovením a uplatněním čl. 218 odst. 9 SFEU. Z ustanovení čl. 10 odst. 1 písm. a) rozhodnutí č. 243/2012 totiž vyplývá, že v mezinárodních jednáních týkajících se otázek rádiového spektra platí, že spadá-li předmět mezinárodních jednání do pravomoci Unie, stanoví se postoj Unie v souladu s právem Unie ( 42 ). Přitom právě tak tomu bylo v projednávané věci. Podotýkám, že se uvedené ustanovení nijak nezmiňuje o povaze pravomoci Unie.

54. Na rozdíl od toho, co tvrdí Česká republika a Francouzská republika, mám za to, že čl. 10 odst. 1 písm. b) rozhodnutí č. 243/2012 se při přijetí napadeného aktu nepoužil. Uvedené ustanovení se v souladu se svým zněním týká situace, kdy předmět mezinárodních jednání „[spadá] částečně do pravomocí Unie a částečně do pravomocí členských států“. Domnívám se, že tato formulace přímo odráží judikaturu Soudního dvora, která se týká případů, kdy předmět mezinárodních jednání spadá částečně do pravomocí Unie a částečně do pravomocí členských států, a na kterou rovněž odkazuje bod 34 odůvodnění rozhodnutí č. 243/2012 ( 43 ). Podle mého názoru tedy čl. 10 odst. 1 písm. b) míří nikoliv na případ sdílené pravomoci, ale spíše na případ, kdy některé prvky mezinárodní dohody nejsou pokryty pravomocí Unie. Tak tomu ovšem v projednávané věci není.

55. Mám tudíž za to, že v projednávané věci Unie měla nezbytnou vnější pravomoc.

56. Žádný z účastníků řízení, kteří Soudnímu dvoru předložili vyjádření, nepopírá, že ostatní podmínky uplatnění čl. 218 odst. 9 SFEU jsou v projednávané věci splněny, a sice zaprvé lze WRC‑15 považovat za „orgán zřízený dohodou“ ( 44 ), zadruhé změny Radiokomunikačního řádu uvedené na pořadu jednání WRC‑15 je možné kvalifikovat jako „akty s právními účinky“ ( 45 ) a zatřetí tyto změny nepředstavují „akty, které doplňují nebo pozměňují institucionální rámec dohody“. I já se domnívám, že všechny podmínky uplatnění čl. 218 odst. 9 SFEU jsou splněny.

57. Z toho podle mého názoru vyplývá, že Rada byla podle čl. 218 odst. 9 SFEU oprávněna ke stanovení postojů, které měly být zaujaty jménem Unie, jak jsou uvedeny v napadeném aktu ( 46 ).

58. Je tedy třeba určit, zda Rada při přijetí napadeného aktu dodržela procesní požadavky vyplývající z tohoto ustanovení.

3. K jedinému žalobnímu důvodu

59. V rámci jediného žalobního důvodu Komise tvrdí, že Rada tím, že přijala napadený akt ve formě závěrů, a nikoli rozhodnutí, jak navrhovala Komise, porušila čl. 218 odst. 9 SFEU.

60. Rada naproti tomu tvrdí, že při přijetí napadeného aktu jednala v souladu s tímto ustanovením, a trvá na tom, že stanovení postojů Unie týkajících se WRC‑15 ve formě závěrů není porušením podstatných formálních náležitostí, které by mohlo vést k jejich zrušení. Podle Rady ostatně Komise neprokázala, že by uvedené postoje mohly být výrazně odlišné v případě, že by byly přijaty formou rozhodnutí.

61. Z důvodů, které dále objasním, se domnívám, že je třeba návrhu Komise vyhovět a napadený akt zrušit pro porušení čl. 218 odst. 9 SFEU.

62. Zaprvé je nutno konstatovat, že podle čl. 218 odst. 9 SFEU jsou postoje, které mají být zaujaty jménem Unie ve smyslu tohoto ustanovení, přijímány Radou v podobě „rozhodnutí“. Rada tedy přijetím napadeného aktu ve formě závěrů použila jinou právní formu, než jakou stanoví Smlouva.

63. Podobně jako Komise mám za to, že tuto okolnost nelze považovat za pouhou formalitu. Jak dále vysvětlím, volba právní formy unijního aktu určuje jednak povahu a právní účinky aktu ( 47 ) a jednak postup, který je třeba pro přijetí uvedeného aktu použít ( 48 ).

64. Zadruhé pro účely analýzy, kterou je třeba provést v rámci projednávané věci, považuji za irelevantní okolnost, že přístup zvolený v projednávané věci Radou pro stanovení postoje, který má být jménem Unie zaujat vůči WRC‑15, se shoduje s přístupem, který Rada uplatnila při předchozích světových radiokomunikačních konferencích ( 49 ). Jak konstatoval Soudní dvůr, pouhá praxe Rady nemůže změnit pravidla Smlouvy, a nemůže v důsledku toho vytvořit precedens, který by vázal unijní orgány ( 50 ). Kromě toho je nutné uvést, že předchozí praxe, na kterou se Rada odvolává, se ve většině případů týkala období předcházejícího vstupu Lisabonské smlouvy, která zavedla čl. 218 odst. 9 SFEU v jeho současném znění, v platnost ( 51 ).

65. Zatřetí, co se týče rozsudku IBM v. Komise ( 52 ), na který se odvolává Rada, je třeba poukázat na to, že i když Soudní dvůr v uvedeném rozsudku rozhodl, že je forma, ve které byly akty nebo rozhodnutí přijaty, v zásadě nerozhodná, pokud jde o možnost napadnout je žalobou na neplatnost, nelze z toho dovozovat, že forma unijního aktu nemá význam z hlediska legality dotyčného aktu.

66. V tomto ohledu mám za to, že pokud se unijní orgán odchýlí od právní formy, kterou stanoví Smlouvy, může to představovat porušení podstatných formálních náležitostí, které může vést ke zrušení aktu, a to zejména je-li tato odchylka způsobilá vyvolat nejistotu ohledně povahy uvedeného aktu nebo postupu pro jeho přijetí. V takovém případě je totiž ohrožena právní jistota a Soudní dvůr je omezen v plném výkonu soudního přezkumu legality dotyčného aktu ( 53 ).

67. Domnívám se, že v projednávané věci taková nejistota skutečně vyvstává. Z důvodů, které uvedu níže, mám zejména za to, že skutečnost, že se Rada rozhodla přijmout napadený akt ve formě závěrů, a nikoli rozhodnutí, vyvolalo značnou nejistotu ohledně povahy uvedeného aktu a postupu, který bylo třeba pro jeho přijetí použít.

a) K nejistotě ohledně povahy napadeného aktu

68. Článek 288 SFEU rozlišuje několik druhů unijních právních aktů, přičemž každému z nich přiznává specifické vlastnosti, co se týče rozsahu jeho působnosti, použitelnosti a právních účinků. Je tudíž nezbytné, aby povaha unijního aktu mohla být jednoznačně určena.

69. V projednávané věci přitom vyjádření členských států, které vstoupily do řízení jako vedlejší účastníci, podle mého názoru svědčí o tom, že panuje značná nejistota ohledně povahy napadeného aktu.

70. Zatímco Rada tvrdí, že napadený akt je „v podstatě“ rozhodnutím Rady, kterým se v souladu s čl. 218 odst. 9 SFEU stanoví postoje, které mají být zaujaty jménem Unie, Česká republika, Francouzská republika a Spolková republika Německo toto tvrzení zpochybňují. První dva členské státy se domnívají, že uvedený akt je společným postojem Unie a členských států, který byl stanoven v souladu s čl. 10 odst. 1 písm. b) rozhodnutí č. 243/2012, kdežto posledně uvedený členský stát má za to, že se jedná o závěry Rady. Rada kromě toho tvrdí, že napadený akt má závaznou povahu, kdežto Česká republika zastává názor, že uvedený akt je právně závazný pouze v určitých částech pokrývajících aspekty, které podle ní spadají do pravomoci Unie. Spolková republika Německo se pak domnívá, že napadený akt představuje nezávazné závěry ( 54 ).

71. Nutno tudíž konstatovat, že Rada a členské státy, které vstoupily do řízení jako vedlejší účastníci, se podstatně rozcházejí jak v otázce, zda je napadený akt unijním aktem nebo „hybridním“ aktem, který byl přijat společně Unií a členskými státy, tak v otázce závazného účinku uvedeného aktu.

72. I když z mého pohledu není pochyb o tom, že napadený akt je aktem unijního orgánu, a to Rady, jak vyplývá ze samotného názvu uvedeného aktu, a že má zakládat právní účinky ( 55 ), přetrvává podle mého názoru nejistota ohledně toho, jaká je přesně jeho povaha. Tato nejistota je o to větší z důvodu, že se Rada rozhodla odchýlit pro účely přijetí napadeného aktu od právní formy navržené Komisí ( 56 ), a sice té, která je výslovně stanovena v čl. 218 odst. 9 SFEU ( 57 ). Nadto je třeba vzít v úvahu skutečnost, že zatímco závazná povaha rozhodnutí Rady vyplývá přímo z článku 288 SFEU ( 58 ), k účinkům, které mají být přiznány závěrům Rady, se Smlouvy nevyjadřují. Jak uvádí Komise, přijetím napadeného aktu formou závěrů zvolila Rada právní formu, kterou Smlouvy nestanoví a která je obecně vyhrazena aktům nezávazné povahy ( 59 ).

73. Analýza obsahu uvedeného aktu nemůže podle mého názoru rozptýlit konstatovanou nejistotu ohledně povahy napadeného aktu.

74. Zaprvé, jak zdůrazňuje Komise, na rozdíl od jejího návrhu ze dne 29. května 2015, který odkazoval na čl. 218 odst. 9 SFEU ( 60 ), neobsahují závěry přijaté Radou dne 26. října 2015 žádnou zmínku o jejich hmotněprávním nebo procesněprávním základu ( 61 ).

75. Podle judikatury Soudního dvora je povinnost uvést právní základ aktu součástí povinnosti uvést odůvodnění, která je zakotvena v článku 296 SFEU a jejímž účelem je zajistit, aby Soudní dvůr mohl vykonat svůj soudní přezkum a aby členské státy i dotčené třetí osoby znaly podmínky, za kterých unijní orgány použily Smlouvu ( 62 ).

76. Soudní dvůr také rozhodl, že právní jistota vyžaduje, aby závazná povaha jakéhokoliv aktu, který má zakládat právní účinky, byla odvozena z některého ustanovení unijního práva, které musí být výslovně uvedeno jako právní základ a které stanoví právní formu aktu ( 63 ). I když je pravda, že neuvedení odkazu na konkrétní ustanovení Smlouvy nemůže představovat podstatnou vadu, pokud může být právní základ aktu určen na základě jiných prvků tohoto aktu, je takový výslovný odkaz nicméně nezbytný, pokud jsou v případě neexistence takového výslovného odkazu zúčastněné osoby a Soudní dvůr ponechány v nejistotě, co se týče přesného právního základu ( 64 ).

77. Projednávaná věc přitom podle mého názoru spadá právě pod posledně uvedený případ. Vyjádření členských států, které vstoupily do řízení jako vedlejší účastníci, jasně ukazují, že zúčastněné osoby jsou ponechány v nejistotě, co se týče přesného právního základu napadeného aktu, a tudíž i povahy tohoto aktu.

78. Zadruhé terminologie, která je použita v napadeném rozhodnutí, podle mého názoru posiluje nejistotu ohledně jeho povahy. Zatímco z názvu a článku 1 návrhu Komise ze dne 29. května 2015 jasně vyplývá, že se návrh týká postojů, které mají být zaujaty jménem Unie během WRC‑15 ( 65 ), závěry přijaté Radou dne 26. října 2015 pouze – jak uvádí Komise – „vyjadřuj[í] širokou podporu“ cílům definovaným v uvedených závěrech a „vyzýv[ají] členské státy, aby na konferenci WRC‑15 během jednání o veškerých relevantních změnách Radiokomunikačního řádu ITU […] plnily [tyto] cíle a dodržovaly zásady stanovené rozhodnutím 243/2012/EU […]“ ( 66 ).

79. Domnívám se, že s ohledem na skutečnost, že se Rada rozhodla přijmout napadený akt v jiné právní formě, než jakou stanoví čl. 218 odst. 9 SFEU, a že dané ustanovení není zmíněno jako právní základ tohoto aktu, „umírněné“ formulace použité v napadeném aktu, a to zejména porovnáme-li je s těmi, které jsou použity v návrhu předloženém Komisí, mohou zvýšit nejistotu ohledně povahy tohoto aktu, a tedy i rozsahu povinnosti členských států zastávat postoje stanovené napadeným aktem, kterou mají podle unijního práva ( 67 ).

b) K nejistotě ohledně postupu, kterým měl být napadený akt přijat

80. Skutečnost, že se Rada rozhodla přijmout napadený akt ve formě závěrů, a nikoliv rozhodnutí, rovněž vyvolala nejistotu ohledně postupu, kterým měl být tento akt přijat.

81. Podle čl. 218 odst. 9 SFEU jsou rozhodnutí, která stanoví postoje, které mají být zaujaty jménem Unie, přijímány Radou na návrh Komise nebo vysokého představitele Unie pro zahraniční věci a bezpečnostní politiku. Z judikatury Soudního dvora kromě toho vyplývá, že podle čl. 16 odst. 3 SEU Rada přijímá taková rozhodnutí kvalifikovanou většinou ( 68 ).

82. Smlouvy se naproti tomu nevyjadřují k postupu přijetí závěrů Rady, jelikož se jedná o právní formu, kterou Smlouvy neupravují ( 69 ).

83. V projednávané věci přitom Rada tvrdí, že i když byl napadený akt přijat ve formě závěrů, byl postup podle čl. 218 odst. 9 SFEU použitelný pro přijetí uvedeného aktu a byl také uplatněn.

84. Mám za to, že tento argument nemůže obstát.

85. V tomto ohledu je třeba připomenout, že Smlouvy zavedly systém rozdělení pravomocí mezi jednotlivé unijní orgány, který každému orgánu svěřuje vlastní poslání v rámci institucionální struktury Unie a při plnění úkolů, které byly na Unii přeneseny. Článek 13 odst. 2 SEU stanoví, že každý unijní orgán jedná v mezích působnosti svěřené mu Smlouvami a v souladu s postupy, podmínkami a cíli v nich stanovenými. Toto ustanovení odráží zásadu institucionální rovnováhy, která je charakteristická pro institucionální strukturu Unie a jež znamená, že každý z orgánů vykonává své pravomoci s ohledem na pravomoci orgánů ostatních ( 70 ).

86. Soudní dvůr v této souvislosti opakovaně rozhodl, že pravidla tvorby vůle unijních orgánů jsou stanovena Smlouvami a členské státy ani samotné orgány jimi nemohou disponovat ( 71 ). Domnívám se, že tyto úvahy jsou použitelné i na pravidla Smluv, která předepisují právní formu unijního aktu ( 72 ).

87. Z toho vyplývá, že si unijní orgány nemohou volně vybrat některé prvky postupů stanovených Smlouvami, které jim vyhovují, a současně od ostatních prvků odhlédnout. Projednávaná věc dobře ilustruje důvody, pro které je takový přístup „à la carte“ neudržitelný. Okolnost, že se Rada odchýlila od právní formy stanovené v čl. 218 odst. 9 SFEU, totiž vyvolává pochybnosti ohledně postupu, kterým měl být napadený akt přijat, a to zejména co se týče úlohy Komise a způsobu hlasování v Radě.

88. Pokud jde zaprvé o úlohu Komise, vyvstává předně otázka, zda lze napadený akt skutečně považovat za akt, který byl přijat „na návrh Komise“, jak stanoví čl. 218 odst. 9 SFEU, a to vzhledem k tomu, že předmětný akt má jinou právní formu, než jakou navrhovala Komise ( 73 ). Byla Komise kromě toho povinna předložit návrh závěrů Rady nebo měl být takový návrh spíše vypracován a předložen předsednictvím Rady, jak je tomu obecně v případě závěrů Rady? A konečně měla Komise právo změnit svůj návrh v souladu s čl. 293 odst. 2 SFEU, nebo jej vzít zpět poté, co Rada změnila jeho právní formu?

89. Jak tyto otázky dokládají, přístup Rady zpochybnil úlohu Komise při přijetí napadeného aktu, a ohrozil tak institucionální rovnováhu nastolenou Smlouvami.

90. Co se zadruhé týče způsobu hlasování v Radě, Rada uznává, že kvalifikovaná většina byla při přijetí napadeného aktu „v zásadě“ použitelná. Rada ve skutečnosti zvolila, jak tvrdí Komise, právní formu, která je obecně vyhrazena aktům přijímaným Radou cestou „konsenzu“. Rada dále uvádí, že vysoká míra shody, která existovala mezi členskými státy ohledně cílů, které měla Unie na WRC‑15 sledovat, umožnila dosáhnout jednomyslného souhlasu poté, co byly v rámci Výboru stálých zástupců (Coreper) vyvráceny výhrady některých členských států. Rada konečně dodává, že jelikož Komise v průběhu diskuzí, které vedly k přijetí napadeného aktu, svůj návrh nezměnila, aby zohlednila změny, ohledně nichž se v rámci Rady utvářela shoda, z ustanovení čl. 293 odst. 1 SFEU vyplývá, že Rada měla rozhodnout jednomyslně ( 74 ).

91. Argumenty Rady nelze přijmout.

92. Smlouvy zajisté nebrání tomu, aby akt, který má být přijat kvalifikovanou většinou, byl případně přijat s podporou všech členských států ( 75 ). Jsem si také dobře vědom toho, že je třeba, aby předsednictví Rady v duchu dobré spolupráce vzalo v potaz a při jednáních probíhajících v rámci postupu hlasování kvalifikovanou většinou v co největším možném rozsahu vyhovělo návrhům delegací členských států, které podle Smluv nemají právo blokovat přijetí dotyčného aktu.

93. Nic to však nemění na tom, že není dovoleno, aby Rada tím, že kvalifikuje akt jako „závěry“, vyvolala u členských států nejistotu, co se týče jejich možnosti blokovat přijetí tohoto aktu. Takový postup by mohl vést k obcházení nebo neúčinnosti postupu hlasování kvalifikovanou většinou, a tudíž ohrozit efektivitu postupu hlasování v Radě ( 76 ). Toto riziko podle mého názoru existuje zejména v případě, že se Rada stejně jako v projednávané věci odchýlí od právní formy výslovně stanovené Smlouvami tím, že přijme akt ve formě závěrů, a nikoliv rozhodnutí.

94. V této souvislosti považuji za nutné zdůraznit, že volba mezi postupem hlasování kvalifikovanou většinou a postupem jednomyslného hlasování či hlasování konsenzem má značný význam, neboť může mít důsledky pro určení obsahu daného aktu ( 77 ). Jak správně uvedla generální advokátka E. Sharpston, „[r]ozhodnutí, na němž se všichni dokáží shodnout nebo proti němuž nikdo nic nenamítá, nemusí být nutně stejné, jako rozhodnutí, na kterém se dokáže shodnout kvalifikovaná většina. Například obsah rozhodnutí, které může získat kvalifikovanou většinu hlasů, by mohl vyžadovat úpravu, aby mohl být schválen jednomyslně nebo bez námitek“ ( 78 ).

95. S ohledem na všechny výše uvedené úvahy mám za to, že za okolností projednávané věci Rada tím, že se odchýlila od právní formy stanovené Smlouvami, vytvořila nejistotu ohledně povahy napadeného aktu a postupu, kterým měl být přijat, v důsledku čehož je tato odchylka porušením čl. 218 odst. 9 SFEU, které může vést ke zrušení aktu.

96. Docházím tedy k závěru, že jedinému žalobnímu důvodu uplatněnému Komisí je třeba vyhovět a závěry Rady ze dne 26. října 2015 je třeba zrušit.

VI. K nákladům řízení

97. Podle čl. 138 odst. 1 jednacího řádu Soudního dvora se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Pokud se Soudní dvůr s mým návrhem ztotožní, nebude mít Rada ve věci úspěch, a je třeba jí tedy uložit náhradu nákladů řízení, neboť Komise náhradu nákladů řízení požadovala. V souladu s čl. 140 odst. 1 jednacího řádu Soudního dvora členské státy, které vstoupily do řízení jako vedlejší účastníci, ponesou vlastní náklady řízení.

VII. Závěry

98. S ohledem na výše uvedené navrhuji, aby Soudní dvůr: – zrušil závěry Rady Evropské unie o Světové radiokomunikační konferenci (WRC-15) Mezinárodní telekomunikační unie (ITU) v roce 2015, přijaté dne 26. října 2015, – uložil Radě náhradu nákladů řízení a – určil, že Česká republika, Spolková republika Německo, Francouzská republika a Spojené království Velké Británie a Severního Irska ponesou vlastní náklady řízení.

( 1 ) – Původní jazyk: francouzština.

( 2 ) – Pokud jde o účel ITU, viz článek 1 Ústavy ITU přijaté mimořádnou konferencí vládních zmocněnců v Ženevě (Švýcarsko) v roce 1992, ve znění změn přijatých konferencí vládních zmocněnců v Kjótu (Japonsko) v roce 1994, v Minneapolis (Spojené státy) v roce 1998, v Marrákeši (Maroko) v roce 2002, v Antalyi (Turecko) v roce 2006 a v Guadalajaře (Mexiko) v roce 2010 (dále jen „Ústava ITU“).

( 3 ) – Komise je toho názoru, že na základě čl. 3 odst. 2 Ústavy ITU Evropské unii její účast jakožto odvětvového člena na rozdíl od plného členství neumožňuje, aby předložila postoje na konferencích a schůzích ITU, a to ani na konferencích, na kterých se sjednávají právně závazné akty.

( 4 ) – Rozhodnutí Evropského parlamentu a Rady ze dne 14. března 2012 o vytvoření víceletého programu politiky rádiového spektra (Úř. věst. 2012, L 81, s. 7).

( 5 ) – Pokud jde o Radiokomunikační řád, viz bod 5 tohoto stanoviska.

( 6 ) – Viz rezoluce 807 (WRC‑12), schválená WRC‑12 v Ženevě v roce 2012 a nadepsaná „Pořad jednání Světové radiokomunikační konference v roce 2015“.

( 7 ) – Viz rezoluce 1343 (C12) Rady ITU, nadepsaná „Místo, datum a pořad jednání Světové radiokomunikační konference (WRC‑15)“.

( 8 ) – Návrh rozhodnutí Rady ze dne 29. května 2015 o postoji, který má být jménem Evropské unie zaujat na Světové radiokomunikační konferenci (WRC‑15) Mezinárodní telekomunikační unie (ITU) v roce 2015 [COM(2015) 234 final].

( 9 ) – Závěry Rady ze dne 26. října 2015 o Světové radiokomunikační konferenci 2015 (WRC‑15) Mezinárodní telekomunikační unie (ITU) (ST 13460 2015 INIT) [2015/0119 (NLE)] (zde citovány bez poznámek pod čarou).

( 10 ) – Viz rozsudek ze dne 19. listopadu 2013, Komise v. Rada (C‑63/12, EU:C:2013:752, bod 28 a citovaná judikatura). Viz také rozsudek ze dne 11. listopadu 1981, IBM v. Komise (60/81, EU:C:1981:264, bod 9), ze kterého vyplývá, že forma, ve které byly akty nebo rozhodnutí přijaty, je v zásadě nerozhodná, pokud jde o možnost napadnout je žalobou na neplatnost.

( 11 ) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 1. října 2009, Komise v. Rada (C‑370/07, EU:C:2009:590, bod 44), ze kterého vyplývá, že takové rozhodnutí zakládá závazné právní účinky v rozsahu, v němž stanoví postoj Unie v rámci příslušného orgánu, a má závaznou povahu jednak pro Radu a Komisi a jednak pro členské státy v rozsahu, v němž jim ukládá zastávat uvedený postoj.

( 12 ) – Podle účastníků řízení je článek 114 SFEU hmotněprávním základem a čl. 218 odst. 9 SFEU procesněprávním základem napadeného aktu. Viz bod 27 tohoto stanoviska.

( 13 ) – Viz bod 70 tohoto stanoviska.

( 14 ) – Rozsudek ze dne 13. července 2004, Komise v. Rada (C‑27/04, EU:C:2004:436, body 44 až 51).

( 15 ) – Rozsudek ze dne 7. října 2014, Německo v. Rada (C‑399/12, EU:C:2014:2258, bod 27).

( 16 ) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 7. října 2014, Německo v. Rada (C‑399/12, EU:C:2014:2258, body 25 až 28).

( 17 ) – V tomto ohledu viz rozsudek ze dne 13. července 2000, Salzgitter v. Komise (C‑210/98 P, EU:C:2000:397, body 55 až 57), na který se odvolává Spolková republika Německo a který se týká povinnosti unijního soudu uplatnit i bez návrhu nedodržení lhůty pro oznámení státních podpor, neboť se jedná o zjištění, které se dotýká pravomoci Komise schválit příslušnou podporu. Dále viz stanovisko generálního advokáta P. Mengozziho ve věci British Airways v. Komise (C‑122/16 P, EU:C:2017:406, bod 100 a poznámka pod čarou 54).

( 18 ) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 6. října 2015, Rada v. Komise (C‑73/14, EU:C:2015:663, bod 63).

( 19 ) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 7. října 2014, Německo v. Rada (C‑399/12, EU:C:2014:2258, bod 55).

( 20 ) – Dodržování zásady svěřených pravomocí se vztahuje jak na vnitřní, tak i mezinárodní činnost Unie. Viz posudek 2/94 (Přistoupení Společenství k EÚLP [Úmluvě o ochraně lidských práv a základních svobod]), ze dne 28. března 1996 (EU:C:1996:140, bod 24).

( 21 ) – V tomto smyslu viz stanovisko generálního advokáta M. Szpunara ve věci Německo v. Rada (C‑600/14, EU:C:2017:296, bod 60).

( 22 ) – Pokud jde o rozlišení mezi existencí vnější pravomoci Unie, určené čl. 216 odst. 1 SFEU, na straně jedné a případnou výlučnou povahou této pravomoci určenou čl. 3 odst. 2 SFEU na straně druhé, viz stanovisko generální advokátky E. Sharpston v posudku 2/15 (dohoda o volném obchodu se Singapurem, EU:C:2016:992, bod 64) a stanovisko generálního advokáta M. Szpunara ve věci Německo v. Rada (C‑600/14, EU:C:2017:296, bod 80). Viz také, byť ne tak výslovně, posudek 2/15 ze dne 16. května 2017 (EU:C:2017:376, body 171 a 172), posudek 1/13 (Přistoupení třetích států k Haagské úmluvě) ze dne 14. října 2014 (EU:C:2014:2303, body 67 až 74) a posudek 2/91 (Úmluva Mezinárodní organizace práce č. 170) ze dne 19. března 1993 (EU:C:1993:106, bod 7).

( 23 ) – Rozsudek ze dne 6. října 2015, Rada v. Komise (C‑73/14, EU:C:2015:663, body 64 a 65). Viz rovněž Rosas, A., „Recent Case Law of the European Court of Justice Relating to Article 218 TFEU“, The EU as a Global Actor Bridging Legal Theory and Practice – Liber Amicorum in Honour of Ricardo Gosalbo Bono, vyd. Czuczai, J., a Naert, F., Brill/Nijhoff, 2017, s. 370 a 371. Ke genezi čl. 218 odst. 9 SFEU viz stanovisko generálního advokáta P. Cruz Villalóna ve věci Německo v. Rada (C‑399/12, EU:C:2014:289, body 39 až 52) a stanovisko generální advokátky E. Sharpston ve věci Rada v. Komise (C‑73/14, EU:C:2015:490, body 69 až 74).

( 24 ) – Článek 2 odst. 2 SFEU stanoví, že svěřují-li v určité oblasti Smlouvy Unii pravomoc sdílenou s členskými státy, mohou v této oblasti vytvářet a přijímat právně závazné akty Unie i členské státy. Členské státy vykonávají svou pravomoc v rozsahu, v jakém ji Unie nevykonala. V tomto smyslu viz také rozsudek ze dne 14. července 1976, Kramer a další (3/76, 4/76 a 6/76, EU:C:1976:114, body 39 a 40).

( 25 ) – Pokud jde o požadavek jednotného mezinárodního zastupování Unie a členských států v případě, že se ukáže, že oblast upravená mezinárodní dohodou spadá zčásti do pravomoci Unie a zčásti do pravomoci členských států, viz posudek 2/00 (Cartagenský protokol o biologické bezpečnosti) ze dne 6. prosince 2001 (EU:C:2001:664, bod 18 a citovaná judikatura) a rozsudek ze dne 20. dubna 2010, Komise v. Švédsko (C‑246/07, EU:C:2010:203, bod 73). V obecnější rovině viz stanovisko generálního advokáta P. Mengozziho ve věci Komise v. Rada (C‑28/12, EU:C:2015:43, body 58 až 63 a citovaná judikatura).

( 26 ) – V tomto ohledu viz třetí pododstavec posledně uvedeného ustanovení, podle něhož členské státy usnadňují Unii plnění jejích úkolů a zdrží se všech opatření, jež by mohla ohrozit dosažení cílů Unie. Dále viz rozsudek ze dne 20. dubna 2010, Komise v. Švédsko (C‑246/07, EU:C:2010:203, bod 71 a citovaná judikatura), ve kterém Soudní dvůr upřesnil, že povinnost loajální spolupráce se uplatní obecně a nezávisí na výlučné či nevýlučné povaze dotyčné pravomoci Unie ani na případném právu členských států sjednávat závazky s třetími zeměmi.

( 27 ) – Viz bod 4 tohoto stanoviska. Dále viz rozsudek ze dne 12. února 2009, Komise v. Řecko (C‑45/07, EU:C:2009:81, bod 31), ze kterého vyplývá, že skutečnost, že Unie nemá postavení člena mezinárodní organizace, nebrání tomu, aby vnější pravomoc Unie mohla být skutečně vykonávána, zejména prostřednictvím členských států jednajících solidárně v zájmu Unie.

( 28 ) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 1. října 2009, Komise v. Rada (C‑370/07, EU:C:2009:590, bod 44) a poznámka pod čarou č. 11 tohoto stanoviska.

( 29 ) – Viz zejména čl. 3 odst. 5 a článek 21 SEU. Viz také článek 220 SFEU.

( 30 ) – Rozsudek ze dne 7. října 2014, Německo v. Rada (C‑399/12, EU:C:2014:2258).

( 31 ) – Rada v uvedené věci tvrdila, že v oblastech, na které se vztahuje napadené rozhodnutí, má Unie základě čl. 3 odst. 2 SFEU výlučnou vnější pravomoc, zatímco Spolková republika Německo a členské státy, které vstoupily do řízení jako vedlejší účastníci, měly za to, že jde o pravomoc sdílenou. Viz rozsudek ze dne 7. října 2014, Německo v. Rada (C‑399/12, EU:C:2014:2258, body 34 a 43).

( 32 ) – Viz bod 27 tohoto stanoviska.

( 33 ) – Viz zejména články 8a až 9b směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/21/ES ze dne 7. března 2002 o společném předpisovém rámci pro sítě a služby elektronických komunikací (rámcová směrnice) (Úř. věst. 2002, L 108, s. 33; Zvl. vyd. 13/29, s. 349), ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/140/ES ze dne 25. listopadu 2009 (Úř. věst. 2009, L 337, s. 37) (dále jen „směrnice 2002/21“); články 5 až 8 a články 10 až 14 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/20/ES ze dne 7. března 2002 o oprávnění pro sítě a služby elektronických komunikací (autorizační směrnice) (Úř. věst. 2002, L 108, s. 21; Zvl. vyd. 13/29, s. 337), ve znění směrnice 2009/140; rozhodnutí Evropského parlamentu a Rady č. 676/2002/ES ze dne 7. března 2002 o předpisovém rámci pro politiku rádiového spektra v Evropském společenství (rozhodnutí o rádiovém spektru) (Úř. věst. 2002, L 108, s. 1; Zvl. vyd. 13/29, s. 317) a rozhodnutí č. 243/2012. Dále viz směrnice Rady 91/287/EHS ze dne 3. června 1991 o frekvenčním pásmu, které má být určeno pro koordinované zavádění evropských digitálních bezšňůrových telekomunikací (DECT) ve Společenství (Úř. věst. 1991, L 144, s. 45; Zvl. vyd. 13/10, s. 276), a směrnice Rady 87/372/EHS ze dne 25. června 1987 o frekvenčních pásmech vyhrazených pro koordinované zavedení veřejných celoevropských buňkových digitálních pozemních mobilních komunikačních systémů ve Společenství (Úř. věst. 1987, L 196, s. 85; Zvl. vyd. 13/08, s. 289), ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/114/ES ze dne 16. září 2009 (Úř. věst. 2009, L 274, s. 25).

( 34 ) – Viz zejména čl. 9 odst. 1 druhý pododstavec a odst. 4 a bod 30 odůvodnění směrnice 2002/21; čl. 1 odst. 3, jakož i body 18 a 19 odůvodnění rozhodnutí č. 676/2002; bod 22 odůvodnění rozhodnutí č. 243/2001; sedmý bod odůvodnění směrnice 87/372. Dále viz článek 8 směrnice 2002/20, který odkazuje obecně na „mezinárodní dohody“. Pokud jde o Radiokomunikační řád, viz bod 5 tohoto stanoviska.

( 35 ) – Viz poznámka pod čarou 33 tohoto stanoviska.

( 36 ) – Viz zejména rozhodnutí Komise 2004/545/ES ze dne 8. července 2004 o harmonizaci rádiového spektra v pásmu 79 GHz pro účely radarových zařízení krátkého dosahu pro použití v automobilové oblasti ve Společenství (Úř. věst. 2004, L 241, s. 66), které harmonizuje frekvenční rozsah mezi 77 a 81 GHz; rozhodnutí Komise 2005/513/ES ze dne 11. července 2005 o harmonizovaném využití rádiového spektra v kmitočtovém pásmu 5 GHz pro bezdrátové přístupové systémy (WAS), jejichž součástí jsou rádiové místní sítě (RLAN) (Úř. věst. 2005, L 187, s. 22), ve znění rozhodnutí Komise 2007/90/ES ze dne 12. února 2007 (Úř. věst. 2007, L 41, s. 10), které harmonizuje kmitočtová pásma 5150 – 5350 MHz a 5470 – 5725 MHz; rozhodnutí Komise 2008/411/ES ze dne 21. května 2008 o harmonizaci kmitočtového pásma 3 400-3 800 MHz pro zemské systémy k poskytování služeb elektronických komunikací ve Společenství (Úř. věst. 2008, L 144, s. 77), ve znění prováděcího rozhodnutí Komise 2014/276/EU ze dne 2. května 2014 (Úř. věst. 2014, L 139, s. 18); rozhodnutí Komise 2008/671/ES ze dne ze dne 5. srpna 2008 o harmonizovaném využívání rádiového spektra v kmitočtovém pásmu 5875 – 5905 MHz pro aplikace inteligentních dopravních systémů (ITS) související s bezpečností (Úř. věst. 2008, L 220, s. 24), a prováděcí rozhodnutí Komise (EU) 2015/750 ze dne 8. května 2015 o harmonizaci kmitočtového pásma 1452 – 1492 MHz pro zemské systémy k poskytování služeb elektronických komunikací v Unii (Úř. věst. 2015, L 119, s. 27). Pokud jde o kmitočtová pásma, na která se vztahuje napadený akt, viz bod 12 tohoto stanoviska.

( 37 ) – Viz bod 3 důvodové zprávy k návrhu Komise ze dne 29. května 2015 (cit. výše). V uvedeném návrhu Komise mimo jiné odkázala na stanovisko, které dne 19. února 2015 vydala Skupina pro politiku rádiového spektra (RSPG), „RSPG Opinion on Common Policy Objectives for WRC‑15“ (RSPG15‑593 final).

( 38 ) – Článek 3 odst. 2 SFEU stanoví, že ve výlučné pravomoci Unie je uzavření mezinárodní smlouvy, zejména pokud její uzavření může ovlivnit společná pravidla či změnit jejich působnost.

( 39 ) – Viz posudek 3/15 (Marrákešská smlouva o přístupu k publikovaným dílům) ze dne 14. února 2017 (EU:C:2017:114, body 105 až 107) a v tomto smyslu viz posudek 2/15 ze dne 16. května 2017 (EU:C:2017:376, body 180 a 181). V tomto kontextu viz bod 10 odůvodnění rozhodnutí č. 243/2012, který uvádí, že „[p]řestože správa rádiového spektra stále zůstává z velké části v kompetenci jednotlivých států, měla by být prováděna v souladu se stávajícími právními předpisy Unie a umožňovat opatření, která sledují prosazování politik Unie“. Dále viz bod 28 odůvodnění směrnice 2009/140, který uvádí, že „[a]čkoliv správa spektra zůstává v kompetenci členských států, strategické plánování, koordinace a případná harmonizace na úrovni Společenství může pomoci zajistit, aby uživatelé spektra plně využívali výhod vnitřního trhu a bylo možno v celosvětovém měřítku účinně hájit zájmy EU. […]“

( 40 ) – Viz bod 46 tohoto stanoviska.

( 41 ) – Viz čl. 1 odst. 4 rozhodnutí č. 676/2002 a čl. 1 odst. 3 druhý pododstavec rozhodnutí č. 243/2012. V tomto smyslu viz také bod 7 odůvodnění směrnice 2002/21. V této souvislosti viz dále čl. 4 odst. 2 SEU, podle něhož Unie respektuje základní funkce státu, zejména ty, které souvisejí se zajištěním územní celistvosti, udržením veřejného pořádku a ochranou národní bezpečnosti, přičemž národní bezpečnost zůstává výhradní odpovědností každého členského státu, a čl. 346 odst. 1 písm. a) SFEU, podle něhož členský stát není povinen poskytovat údaje, jejichž zpřístupnění podle jeho názoru odporuje podstatným zájmům jeho bezpečnosti.

( 42 ) – Viz bod 7 tohoto stanoviska.

( 43 ) – Viz zejména posudek 2/91 (Úmluva Mezinárodní organizace práce č. 170) ze dne 19. března 1993 (EU:C:1993:106, bod 36 a citovaná judikatura) a rozsudek ze dne 28. dubna 2015, Komise v. Rada (C‑28/12, EU:C:2015:282, bod 54).

( 44 ) – Pokud jde o Světovou radiokomunikační konferenci, viz čl. 13 odst. 1 a 2 Ústavy ITU, citovaný v bodě 6 tohoto stanoviska, a článek 7 Úmluvy ITU, přijaté mimořádnou konferencí vládních zmocněnců v Ženevě (Švýcarsko) v roce 1992, ve znění změn přijatých konferencí vládních zmocněnců v Kjótu (Japonsko) v roce 1994, v Minneapolis (Spojené státy) v roce 1998, v Marrákeši (Maroko) v roce 2002, v Antalyi (Turecko) v roce 2006 a v Guadalajaře (Mexiko) v roce 2010.

( 45 ) – K pojmu „akty s právními účinky“ ve smyslu čl. 218 odst. 9 SFEU viz rozsudek ze dne 7. října 2014, Německo v. Rada (C‑399/12, EU:C:2014:2258, bod 56 a následující). K závazné povaze Radiokomunikačního řádu a jeho změn viz čl. 4 odst. 3 Ústavy ITU, citovaný v bodě 5 tohoto stanoviska, a článek 54 Úmluvy ITU. Pokud jde o případy, kdy unijní akty odkazují na ITU a na Radiokomunikační řád, viz bod 46 a poznámka pod čarou 34 tohoto stanoviska.

( 46 ) – Nepovažuji za účelné, aby se Soudní dvůr v rámci projednávané žaloby vyslovil k tomu, zda byla Rada dokonce povinna čl. 218 odst. 9 SFEU uplatnit. Vzhledem k tomu, že Rada tvrdí, že při přijetí napadeného aktu uvedené ustanovení skutečně uplatnila, tato otázka v projednávané věci nevyvstává.

( 47 ) – Viz body 68 a 72 tohoto stanoviska.

( 48 ) – Viz body 81 a 82 tohoto stanoviska.

( 49 ) – Viz zejména závěry Rady ke sdělení Komise o evropských postojích pro Světovou radiokomunikační konferenci (WRC‑2000) (dok. 7788/00), závěry Rady ke sdělení Komise nazvanému „Světová radiokomunikační konference ITU 2007 (WRC‑07)“ (dok. 11991/07), a závěry Rady o Světové radiokomunikační konferenci 2012 (WRC‑12) Mezinárodní telekomunikační unie (ITU) (dok. 10301/11).

( 50 ) – Pokud jde o uvedení právního základu unijního aktu, viz obdobně rozsudek ze dne 1. října 2009, Komise v. Rada (C‑370/07, EU:C:2009:590, bod 54 a citovaná judikatura), a pokud jde o volbu správného právního základu, viz posudek 1/08 (Dohody o změně listin specifických závazků podle GATS [Všeobecná dohoda o obchodu službami]) ze dne 30. listopadu 2009, EU:C:2009:739, bod 172 a citovaná judikatura). Dále viz rozsudek ze dne 6. května 2008, Parlament v. Rada (C‑133/06, EU:C:2008:257, bod 60).

( 51 ) – Ke genezi čl. 218 odst. 9 SFEU viz poznámka pod čarou 23 tohoto stanoviska.

( 52 ) – Rozsudek ze dne 11. listopadu 1981, IBM v. Komise (60/81, EU:C:1981:264, bod 9). Viz poznámka pod čarou 10 tohoto stanoviska.

( 53 ) – V tomto ohledu viz body 75 a 76 tohoto stanoviska.

( 54 ) – Spojené království se k povaze nebo právním účinkům napadeného aktu nevyjádřilo.

( 55 ) – Viz body 17 až 23 tohoto stanoviska.

( 56 ) – Viz body 10 a 12 tohoto stanoviska. Pokud jde o praxi, kterou Rada uplatnila při předchozích světových radiokomunikačních konferencích, viz bod 64 tohoto stanoviska.

( 57 ) – Viz bod 62 tohoto stanoviska.

( 58 ) – Podle článku 288 SFEU je rozhodnutí závazné v celém rozsahu.

( 59 ) – Smlouvy skutečně stanoví formu „závěrů“ pouze pro některé akty Evropské rady. Viz článek 148 SFEU.

( 60 ) – Viz bod 10 tohoto stanoviska.

( 61 ) – Viz bod 12 tohoto stanoviska.

( 62 ) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 1. října 2009, Komise v. Rada (C‑370/07, EU:C:2009:590, body 37 a 38).

( 63 ) – Viz rozsudek ze dne 14. června 2016, Komise v. McBride a další (C‑361/14 P, EU:C:2016:434, bod 47 a citovaná judikatura).

( 64 ) – Viz rozsudek ze dne 14. června 2016, Komise v. McBride a další (C‑361/14 P, EU:C:2016:434, bod 48 a citovaná judikatura).

( 65 ) – Viz body 10 a 11 tohoto stanoviska.

( 66 ) – Viz bod 12 tohoto stanoviska.

( 67 ) – V tomto ohledu viz bod 40 tohoto stanoviska.

( 68 ) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 18. prosince 2014, Spojené království v. Rada (C‑81/13, EU:C:2014:2449, bod 66), a explicitně stanovisko generální advokátky J. Kokott ve věci Spojené království v. Rada (C‑81/13, EU:C:2014:2114, bod 98).

( 69 ) – Viz bod 72 a poznámka pod čarou 59 tohoto stanoviska.

( 70 ) – Viz rozsudek ze dne 28. července 2016, Rada v. Komise (C‑660/13, EU:C:2016:616, body 31 a 32 a citovaná judikatura).

( 71 ) – Viz rozsudky ze dne 6. září 2017, Slovensko a Maďarsko v. Rada (C-643/15 a C-647/15, EU:C:2017:631, bod 149), a ze dne 28. dubna 2015, Komise v. Rada (C‑28/12, EU:C:2015:282, bod 42 a citovaná judikatura). V tomto smyslu viz také rozsudek ze dne 13. července 2004, Komise v. Rada (C‑27/04, EU:C:2004:436, bod 81).

( 72 ) – Článek 296 první pododstavec SFEU stanoví, že neuvádějí-li Smlouvy druh aktu, který má být přijat, zvolí jej orgány pro jednotlivé případy v souladu s platnými postupy a se zásadou proporcionality.

( 73 ) – Viz body 10 a 12 tohoto stanoviska.

( 74 ) – Uvedené ustanovení stanoví, že, rozhoduje-li Rada na základě Smluv na návrh Komise, může takový návrh změnit pouze jednomyslným rozhodnutím, s výjimkou určitých uvedených případů.

( 75 ) – V tomto smyslu viz stanovisko generální advokátky E. Sharpston ve věci Komise v. Rada (C‑114/12, EU:C:2014:224, bod 189).

( 76 ) – V tomto ohledu viz rozsudek ze dne 6. září 2017, Slovensko a Maďarsko v. Rada (C‑643/15 a C‑647/15, EU:C:2017:631, bod 148), ve kterém Soudní dvůr konstatoval, že zásada institucionální rovnováhy znemožňuje, aby Evropská rada změnila pravidlo hlasování kvalifikovanou většinou a uložila Radě prostřednictvím závěrů přijatých v souladu s článkem 68 SFEU povinnost hlasovat jednomyslně.

( 77 ) – Pokud jde o volbu právního základu, viz obdobně rozsudky ze dne 26. března 1987, Komise v. Rada (45/86, EU:C:1987:163, bod 12), a ze dne 23. února 1988, Spojené království v. Rada (68/86, EU:C:1988:85, bod 6).

( 78 ) – Stanovisko generální advokátky E. Sharpston ve věci Komise v. Rada (C‑114/12, EU:C:2014:224, bod 189). V tomto smyslu viz také stanovisko generálního advokáta P. Mengozziho ve věci Komise v. Rada (C‑28/12, EU:C:2015:43, bod 81).