ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
31

V projednávaném případě z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že KP se přestěhovala do Rakouska a že tento členský stát je nyní státem místa jejího obvyklého pobytu. Podle čl. 3 odst. 1 Haagského protokolu je tedy rozhodným právem rakouské právo. Nicméně v souladu s čl. 3 odst. 2 uvedeného protokolu se rakouské právo použije až na období poté, kdy se KP přestěhovala do Rakouska, v tomto případě tedy na dobu od 28. května 2015. Pro předcházející období od 1. června 2013 do 28. května 2015 je právem státu obvyklého pobytu KP německé právo.
34

Proto, jak uvedl generální advokát v bodě 32 svého stanoviska, čl. 16 písm. b) nařízení č. 110/2008 by pozbyl svůj užitečný účinek, pokud by písmeno a) tohoto článku bylo vykládáno širokým způsobem, jak je navrhováno v první předběžné otázce, v tom smyslu, že by bylo použitelné, jakmile by sporný název u relevantní veřejnosti vyvolal jakoukoli myšlenkovou asociaci se zapsaným zeměpisným označením nebo příslušnou zeměpisnou oblastí.
21

V bodech 25 až 28 téže žaloby bylo uvedeno, co se týče pravidla, jehož porušení má v projednávaném případě zakládat nárok na náhradu škody, zaprvé že „se lze důvodně domnívat, že článek 47 Listiny je porušen pokaždé, když soud přijme opatření, které neumožňuje osobě jasně a objektivně pochopit důvody, kvůli kterým byla sankcionována a to, co je jí konkrétně vytýkáno“, a zadruhé že „povinnost soudních orgánů, aby zajistily právo na spravedlivý proces, vyžaduje, aby v souladu se zásadou řádného výkonu spravedlnosti byly v rozsudcích vždy uvedeny konkrétní vytýkané skutečnosti a poté konkrétní důvody, na jejichž základě byl daný rozsudek přijat“.
21

V tomto ohledu je třeba poznamenat, že jednotlivé jazykové verze tohoto ustanovení nejsou jednoznačné. V anglické, francouzské a italské verzi jsou totiž použita mimo jiné slovní spojení „an asset or a right of which the debtor has been divested“, „un bien ou un droit dont le débiteur est dessaisi“ a „un bene o a un diritto del quale il debitore è spossessato“. Naproti tomu ve španělské, české, dánské a německé verzi jsou použita mimo jiné slovní spojení „un bien o un derecho de la masa“, „majetku nebo práva náležejícího do majetkové podstaty“, „et aktiv eller en rettighed i massen“ a „einen Gegenstand oder ein Recht der Masse“.
3

Body odůvodnění 2 až 7, 11, 12, 22 a 24 směrnice 2003/96 uvádějí: „(2) Neexistence předpisů Společenství o minimální daňové sazbě na elektřinu a jiné energetické produkty než minerální oleje může nepříznivě ovlivnit řádné fungování vnitřního trhu. (3) Řádné fungování vnitřního trhu a dosažení cílů ostatních politik Společenství vyžaduje stanovit na úrovni Společenství minimální úrovně zdanění pro většinu energetických produktů, včetně elektřiny, zemního plynu a uhlí. (4) Závažné rozdíly mezi vnitrostátními úrovněmi zdanění energie, které uplatňují členské státy, by mohly být škodlivé pro řádné fungování vnitřního trhu. (5) Prostřednictvím stanovení vhodných minimálních úrovní zdanění ve Společenství se mohou snížit stávající rozdíly mezi vnitrostátními úrovněmi zdanění. (6) V souladu s článkem 6 Smlouvy [o ES] musejí být požadavky na ochranu životního prostředí zahrnuty do vymezení a provádění ostatních politik Společenství. (7) Společenství jako strana Rámcové úmluvy Organizace spojených národů o změně klimatu ratifikovalo Kjótský protokol. Zdanění energetických produktů a případně elektřiny je jedním z dostupných nástrojů k dosažení cílů Kjótského protokolu. [...] (11) Rozhodnutí o daňových režimech zaváděných v souvislosti s prováděním těchto rámcových předpisů Společenství o zdanění energetických produktů a elektřiny přísluší každému členskému státu. V tomto ohledu se mohou členské státy rozhodnout nezvýšit celkové daňové zatížení, pokud se domnívají, že by provádění této zásady daňové neutrality mohlo přispět ke změně struktury a k modernizaci jejich daňových systémů tím, že bude podporováno chování směřující k větší ochraně životního prostředí a lepšímu využití pracovní síly. (12) Ceny energetických produktů jsou základními prvky politik Společenství v oblastech energetiky, dopravy a životního prostředí. [...] (22) Energetické produkty by měly v zásadě podléhat právnímu rámci Společenství, pokud se používají jako palivo nebo pohonná hmota. V této souvislosti vyplývá z povahy a logiky daňového systému, že je z oblasti působnosti rámcových předpisů Společenství vyloučeno dvojí použití energetických produktů, použití energetických produktů k jiným účelům než jako palivo nebo pohonná hmota, jakož i mineralogické postupy. Obdobně by se mělo zacházet s elektřinou používanou podobným způsobem. [...] (24) Členským státům by mělo být povoleno uplatňovat některá další osvobození od daně nebo snížené úrovně zdanění tam, kde to nebude škodlivé pro řádné fungování vnitřního trhu a nepovede to k narušením hospodářské soutěže.“
28

Kromě toho z ustálené judikatury, která se týká Úmluvy ze dne 27. září 1968 o soudní příslušnosti a výkonu rozhodnutí v občanských a obchodních věcech ve znění změn a nařízení č. 44/2001 a je relevantní rovněž v kontextu nařízení č. 1215/2012, vyplývá, že cílem tohoto nařízení není sjednotit procesní předpisy členských států, ale upravit soudní příslušnost pro řešení sporů v občanských a obchodních věcech ve vztazích mezi těmito státy a usnadnit výkon soudních rozhodnutí (viz rozsudek ze dne 17. listopadu 2011, Hypoteční banka, C‑327/10, EU:C:2011:745, bod 37). Vzhledem k tomu, že toto nařízení nestanoví podmínky, za kterých soud poté, co založil svou mezinárodní příslušnost podle uvedeného nařízení, může nebo musí společně přezkoumat několik návrhů totožných účastníků, spadají tyto podmínky v zásadě do procesní autonomie členských států (obdobně viz rozsudek ze dne 15. března 2012, G, C‑292/10, EU:C:2012:142, bod 45).
6

Claudia Wegener poté, co obdržela potvrzení své rezervace a co se na letišti v Berlíně registrovala k přepravě pro celou cestu, nastoupila do letadla Royal Air Maroc do Casablanky, jež vzlétlo se zpožděním. Po příletu do Casablanky se dostavila k nástupu do letadla do Agadiru, ale Royal Air Maroc jí nástup na palubu odepřela s oznámením, že její sedadlo bylo již přiděleno jinému cestujícímu. Claudia Wegener nakonec nastoupila do jiného letadla Royal Air Maroc a do Agadiru přiletěla se zpožděním čtyř hodin oproti původně plánovanému času příletu.
30

Přestože uvedené nařízení pojem „fyzická osoba, která vstupuje [do Unie] nebo j[i] opouští“ nedefinuje, Soudní dvůr již konstatoval, že tento pojem je i přesto zcela jednoznačný a je třeba jej chápat v jeho běžném smyslu, to znamená tak, že odkazuje na přemístění fyzické osoby z místa, které není součástí území Unie, do místa, které je součástí tohoto území, nebo z místa, které je součástí území Unie do místa, které není součástí tohoto území (rozsudek ze dne 4. května 2017, El Dakkak a Intercontinental, C‑17/16, EU:C:2017:341, body 19 až 21).
6

Drtič byl nejprve přepraven v nákladovém prostoru nákladního vozidla z Pori do přístavu Rauma (Finsko), kde byl vyložen a pomocí vlastního mechanického pohonu převezen na loď. Poté, co byl přepraven po moři do přístavu Hull (Spojené království), byl drtič opět pomocí vlastního mechanického pohonu vyvezen z lodi a následně naložen na druhé nákladní vozidlo. Nakonec byl drtič přepravován z Hull po pozemních komunikacích, avšak před předáním svému příjemci v Sheffieldu se ztratil.
58

Vedle tohoto požadavku čl. 2 písm. c) směrnice 95/46 nestanoví ani to, jakým způsobem má být rejstřík uspořádán, ani jakou má mít podobu. Konkrétně z tohoto ani z žádného jiného ustanovení této směrnice nevyplývá, že by dotčené osobní údaje měly být zařazeny do specifické kartotéky nebo seznamu nebo do jiného systému sloužícího k vyhledávání, aby bylo možné konstatovat existenci rejstříku ve smyslu uvedené směrnice.
8

Článek 23 odst. 1 až 3 téhož nařízení stanoví: „1. Pokud se členský stát, v němž osoba podle čl. 18 odst. 1 písm. b), c) nebo d) podala novou žádost o mezinárodní ochranu, domnívá, že je příslušný jiný členský stát v souladu s čl. 20 odst. 5 a čl. 18 odst. 1 písm. b), c) nebo d), může daný jiný členský stát požádat o přijetí této osoby zpět. 2. Žádost o přijetí dotyčné osoby zpět se předkládá co nejdříve a v každém případě do dvou měsíců od nalezení shody v rámci systému Eurodac […]. Pokud žádost o přijetí zpět dotčené osoby vychází z jiných důkazů než z údajů získaných ze systému Eurodac, zasílá se dožádanému členskému státu do tří měsíců ode dne, kdy byla podána žádost o mezinárodní ochranu podle čl. 20 odst. 2. 3. Pokud není žádost o přijetí zpět dotčené osoby předložena ve lhůtách stanovených v odstavci 2, je pro posouzení žádosti o mezinárodní ochranu příslušný členský stát, v němž byla podána nová žádost o mezinárodní ochranu.“
42

Vzhledem k tomu, že se spor v původním řízení týká několika žalovaných, je třeba mimo jiné připomenout, že toto kritérium zakládající příslušnost se uplatní rovněž v případě více původců škody, a to s ohledem na to, že čl. 5 bod 3 nařízení č. 44/2001 umožňuje založit příslušnost soudu podle místa vzniku údajné škody ve vztahu ke všem údajně odpovědným původcům za předpokladu, že škoda vznikla v obvodu soudu rozhodujícího o žalobě (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 3. dubna 2014, Hi Hotel HCF, C‑387/12, EU:C:2014:215, bod 40).
3

Bod 10 odůvodnění nařízení č. 1007/2011 uvádí: „Označování materiálového složení by mělo být povinné, aby bylo zajištěno, že jsou všem spotřebitelům v Unii k dispozici správné a jednotné informace. Toto nařízení by však hospodářským subjektům nemělo bránit v tom, aby kromě toho v zájmu zachování původní kvality textilního výrobku uváděly informace o přítomnosti malých množství vláken vyžadujících si zvláštní pozornost. V případech, kdy je technicky obtížné stanovit materiálové složení textilního výrobku v době jeho výroby, by mělo být možno uvést na označení pouze ta textilní vlákna, která byla v době výroby známa, za předpokladu, že jejich podíl v hotovém výrobku dosahuje určitého procenta.“
36

Dále společnost Mast-Jägermeister zdůrazňuje význam data podání přihlášky (průmyslového) vzoru Společenství, které vedle jiných právních účinků určuje počátek běhu lhůty přednosti, během níž má přihlašovatel možnost podat pro svůj (průmyslový) vzor následné přihlášky v zahraničí a dovolávat se při tom přednosti přihlášky (průmyslového) vzoru Společenství. V tomto ohledu odkazuje společnost Mast-Jägermeister na článek 4 Pařížské úmluvy, který se týká práva přednosti v rámci této úmluvy. Z důvodu významu práva přednosti by přitom měl být den podání přihlášky k zápisu stanoven v co nejkratší možné lhůtě, což by původci (průmyslového) vzoru umožnilo zpřístupnit tento vzor veřejnosti, aniž by jeho vlastní zpřístupnění uvedeného (průmyslového) vzoru zneplatnilo následné přihlášky podané v zahraničí.
2

Skutečnosti předcházející sporu byly popsány v bodech 1 až 6 napadeného usnesení následovně: „1. Žalobce, Liam Jenkinson, irský státní příslušník, byl nejprve od 20. srpna 1994 do 5. června 2002 zaměstnán Pozorovatelskou misí Evropské unie, která byla zřízena společnou akcí Rady 2000/811/SZBP ze dne 22. prosince 2000 o Pozorovatelské misi Evropské unie (Úř. věst. 2000, L 328, s. 53), a to na základě řady smluv na dobu určitou. 2. Následně byl zaměstnán od 17. června 2002 do 31. prosince 2009 policejní misí Evropské unie, která byla zřízena společnou akcí Rady 2002/210/SZBP ze dne 11. března 2002 o policejní misi Evropské unie (Úř. věst. 2002, L 70, s. 1; Zvl. vyd. 18/01, s. 278), opět na základě řady smluv na dobu určitou. 3. Nakonec byl žalobce zaměstnán od 5. dubna 2010 do 14. listopadu 2014 na základě jedenácti po sobě jdoucích smluv na dobu určitou misí Eulex Kosovo. Mise Eulex Kosovo byla zřízena společnou akcí Rady 2008/124/SZBP ze dne 4. února 2008 o Misi Evropské unie v Kosovu na podporu právního státu (EULEX KOSOVO) (Úř. věst. 2008, L 42, s. 92). Tato společná akce byla opakovaně prodlužována. Rozhodnutím Rady 2014/349/SZBP ze dne 12. června 2014, kterým se mění společná akce 2008/124/SZBP o Misi Evropské unie v Kosovu na podporu právního státu (EULEX KOSOVO) (Úř. věst. 2014, L 174, s. 42), použitelným na okolnosti projednávané věci, byla prodloužena do 14. června 2016. 4. Naposledy byla společná akce prodloužena, a to do 14. června 2018, rozhodnutím Rady 2016/947/SZBP ze dne 14. června 2016, kterým se mění společná akce 2008/124 (Úř. věst. 2016, L 157, s. 26). 5. Během platnosti své pracovní smlouvy na období od 15. června do 14. října 2014 byl navrhovatel dopisem vedoucího mise Eulex Kosovo ze dne 26. června 2014 informován o skončení svého úkolu a o neobnovení své pracovní smlouvy po 14. listopadu 2014. 6. Poslední smlouva na dobu určitou byla mezi misí Eulex Kosovo a navrhovatelem uzavřena na období od 15. října do 14. listopadu 2014 (dále jen ‚poslední smlouva na dobu určitou‘) a nebyla obnovena. Tato poslední smlouva na dobu určitou v článku 21 obsahuje ujednání o příslušnosti Soudního dvora Evropské unie pro spory plynoucí ze smlouvy, a to na základě článku 272 SFEU.“
8

Na základě smlouvy o pronájmu letadla s posádkou („wet lease“) si společnost TUIFly GmbH najala od společnosti Thomson Airways letadlo a jeho posádku na určitý počet letů. Tato smlouva stanovila, že TUIFly odpovídá za „ground handling including passenger handling, passenger welfare at all times, cargo handling, security in respect of passengers and baggage, arranging on board Services etc“ („pozemní odbavování včetně odbavování cestujících, péči o cestující po celou dobu, manipulaci s nákladem, bezpečnost v souvislosti s cestujícími a zavazadly, organizaci palubních služeb atd.“). K uskutečnění těchto letů TUIFly požádala o letištní časy, prodávala lety a obstarala veškerá požadovaná povolení.
9

Článek 5G ligningslov (zákon o vyměřování daní) uvádí: „Daňoví poplatníci, kteří spadají do působnosti článku 1 kildeskatteloven [(zákon o srážkové dani)], článku 1 zákona o korporační dani nebo článku 1 fondsbeskatningsloven [(zákon o zdanění investičních fondů)], si nemohou odečíst náklady, které jsou podle zahraničních daňových předpisů odpočitatelné od příjmů, které nejsou zahrnuty do daňového výsledku v Dánsku. Totéž platí, pokud podle zahraničních daňových předpisů lze odpočet nákladů přenést a odečíst od příjmů společností skupiny [viz článek 3B skattekontrolloven (zákon o daňových řízeních)], pokud nejsou zahrnuty do daňového výsledku v Dánsku“.
21

Odvolací soud měl za to, že ke dni podání tohoto návrhu se obvyklé bydliště MO nacházelo v Polsku. Odvolací soud v této souvislosti připomněl, že podle judikatury Soudního dvora, a to zejména podle rozsudku ze dne 22. prosince 2010, Mercredi (C‑497/10 PPU, EU:C:2010:829), se obvyklým bydlištěm dítěte rozumí místo, v němž je dítě do určité míry integrováno do sociálního a rodinného prostředí. Podle odvolacího soudu přitom MO, které bylo ke dni podání návrhu v původním řízení 18 měsíců, nebyla integrována do belgického sociálního prostředí, neboť zde nechodila ani do jeslí, ani do mateřské školky, neměla chůvu této národnosti a jedinou osobou, kterou vídala v kontextu tohoto prostředí, byl její otec. Od září roku 2016 tvořila její rodinné prostředí pouze její matka, která ji měla v každodenní péči. MO byla přitom prostřednictvím své matky a její rodiny svázána s polskými tradicemi a kulturou, jelikož měla polskou chůvu, komunikovala především polsky, v Polsku trávila prázdniny, období svátků i větší část mateřské dovolené HR a byla v tomto členském státě pokřtěna.
20

Článek 15 ministerské vyhlášky z roku 2003, který se nachází ve stejném oddílu 3, upravuje „zvláštní dohodu pro španělské občany pracující v zahraničí a jejich děti (dále jen „zvláštní dohoda“). Tento článek v odstavci 1 stanoví, že takovou dohodu mohou uzavřít „migrující španělští občané a jejich děti mající španělské občanství bez ohledu na to, zda byli dříve pojištěni v rámci španělského systému sociálního zabezpečení, ať už pracují v jakékoli zemi, a bez ohledu na to, zda taková země podepsala se Španělským královstvím smlouvu či úmluvu v oblasti sociálního zabezpečení,“ a „migrující španělští občané a jejich děti mající španělské občanství, ať už pracují v jakékoli zemi, a to od okamžiku návratu na španělské území, pokud povinně nespadají do veřejného režimu sociálního zabezpečení ve Španělsku“.
42

Rozdílné zacházení, které čl. 33 odst. 2 vyhrazuje zaměstnancům, jejichž pohledávky vyplývají z odstupného při skončení pracovního poměru na základě článku 40 zákoníku práce, by tak mohlo být v souladu s judikaturou uvedenou v bodě 32 tohoto rozsudku připuštěno jen tehdy, pokud by bylo objektivně odůvodněno (v tomto smyslu viz rovněž rozsudek ze dne 16. prosince 2004, Olaso Valero, C‑520/03, EU:C:2004:826, bod 36 a citovaná judikatura).
42

Z toho vyplývá, že použití části elektřiny, kterou takový subjekt, jako je subjekt dotčený ve věci v původním řízení, používá pro účely výroby elektřiny, byť představuje uskutečnění zdanitelného plnění podle čl. 21 odst. 5 prvního a třetího pododstavce této směrnice, musí být osvobozeno od daně podle čl. 14 odst. 1 písm. a) uvedené směrnice. Jakýkoli jiný výklad by narušil cíle sledované touto směrnicí, které jsou uvedeny v bodech 34 a 35 tohoto rozsudku. Takto vyrobená elektřina by totiž nutně podléhala dvojímu zdanění. Dále by z toho mohlo pramenit nerovné zacházení mezi takovými subjekty, jako je subjekt dotčený ve věci v původním řízení, a ostatními výrobci elektřiny, kteří využívají dodávky energetických produktů a elektřiny od třetích osob, což by mohlo být zdrojem narušení hospodářské soutěže (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 7. března 2018, Cristal Union, C‑31/17, EU:C:2018:168, bod 33).
26

V této souvislosti je třeba připomenout, že Soudní dvůr prohlásil za přípustné žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce v případech, kdy se i přes to, že skutkový stav věci v původním řízení nespadá přímo do působnosti unijního práva, stala ustanovení tohoto práva použitelnými v důsledku vnitrostátních právních předpisů, jež sjednotily řešení situací, které nespadají do působnosti unijního práva, s řešeními zvolenými unijním právem (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 22. března 2018, Jacob a Lassus, C‑327/16 a C‑421/16, EU:C:2018:210, bod 33 a citovaná judikatura).
22

Konečně uvedený soud se táže, zda směrnice 2004/38 brání tomu, aby pobytová karta byla vydána žadateli automaticky z důvodu překročení šestiměsíční lhůty stanovené v čl. 10 odst. 1 uvedené směrnice, i když žadatel nesplňuje podmínky pro její vydání. V tomto ohledu předkládající soud vysvětluje, že pokud by v projednávané věci byla lhůta stanovená v čl. 10 odst. 1 směrnice 2004/38 skutečně překročena a pokud by uvedená směrnice nebránila tomu, aby překročení dané lhůty mělo za následek povinnost vydat požadovanou pobytovou kartu, muselo by rozhodnutí ze dne 9. listopadu 2015 o zamítnutí žádosti o vydání pobytové karty I. Diallovi být považováno za protiprávní.
10

Livio Guida byl v roce 1982 přijat společností PL Italy do pracovního poměru a v roce 1996 byl vyslán do polského přidruženého podniku Petronas Lubricants Poland sp. z o.o. (dále jen „PL Poland“), vlastněného ze 100 % společností PL Italy; v uvedeném podniku vykonával funkci generálního ředitele, přičemž v postavení řídícího pracovníka působil od roku 1998. V roce 2001 uzavřel se společností PL Poland souběžnou pracovní smlouvu na dobu určitou podle polského práva, která byla postupně několikrát obnovena; platnost poslední pracovní smlouvy byla sjednána do 30. dubna 2016. Dvěma dopisy ze dne 17. a 29. dubna 2014 mu bylo oznámeno několik výtek disciplinární povahy. Bylo mu vytýkáno, zejména že při několika příležitostech požádal a obdržel od společnosti PL Poland náhradu výdajů za údajné cestovní náklady, které se ve skutečnosti týkaly období, kdy byl na dovolené; že uvedl společnost PL Italy v omyl, pokud jde o výplatu částek s cílem zajistit čistou hodnotu odměny vyplácené v polských zlotých za roky 2012 a 2013, přičemž jí sdělil příznivější směnný kurz polského zlotého vůči euru, než byl oficiální kurz, a že si každý rok nechal neoprávněně vyplatit od společnosti PL Poland náhrady nevyčerpané dovolené za roky 2008 až 2014.
42

Španělská vláda tvrdí, že toto rozdílné zacházení je odůvodněné vzhledem ke způsobu přijímání posledně uvedené kategorie zaměstnanců do zaměstnání a ke zvláštnímu rámci, v němž toto přijímání do zaměstnání probíhá. Podle jejího názoru je předmětná záruka přijetí zpět do zaměstnání tedy neoddělitelně spjata se systémem přístupu ke stálým pracovním místům. Základní statut zaměstnanců ve veřejné službě totiž stanoví, že systém přijímání stálých smluvních zaměstnanců má selektivní povahu, a aby byla dodržena zásada rovnosti a uznání zásluh a schopností v rámci přístupu k pracovním místům ve veřejné službě, musí zahrnovat jeden nebo několik testů, které mají za cíl posoudit schopnosti uchazečů a stanovit pořadí, anebo musí být výsledkem procesu hodnocení zásluh uchazečů. Automatickým přijetím zpět do zaměstnání v případě propuštění, které bylo prohlášeno za protiprávní, španělský zákonodárce usiluje o ochranu stálých zaměstnanců ve veřejné správě v souladu se zásadou rovnosti, zásadou uznání zásluh a způsobilosti a zásadou veřejnosti.
4

Směrnice 2013/32 v bodech 11, 12, 18, 40, 41 et 42 odůvodnění uvádí: „(11) Aby bylo možné komplexně a účinně posoudit potřeby žadatelů v oblasti mezinárodní ochrany ve smyslu směrnice Evropského parlamentu a Rady 2011/95/EU ze dne 13. prosince 2011 o normách, které musí splňovat státní příslušníci třetích zemí nebo osoby bez státní příslušnosti, aby mohli požívat mezinárodní ochrany, o jednotném statusu pro uprchlíky nebo osoby, které mají nárok na doplňkovou ochranu, a o obsahu poskytnuté ochrany [(Úř. věst. 2011, L 337, s. 9)], měl by rámec Unie týkající se řízení pro přiznání a odnímání mezinárodní ochrany vycházet z pojetí jednotného azylového řízení. (12) Hlavním cílem této směrnice je stanovit další normy řízení v členských státech pro přiznávání a odnímání mezinárodní ochrany s cílem zavést v Unii společné azylové řízení. […] (18) Je v zájmu členských států i žadatelů o mezinárodní ochranu, aby bylo rozhodnutí o žádosti o mezinárodní ochranu přijato co možná nejdříve, aniž by tím bylo dotčeno provedení přiměřeného a úplného posouzení. […] (40) Rozhodujícím faktorem pro posouzení odůvodněnosti žádosti o mezinárodní ochranu je míra bezpečnosti žadatele v zemi jeho původu. Pokud lze třetí zemi pokládat za bezpečnou zemi původu, měly by mít členské státy možnost označit ji za bezpečnou a vycházet z domněnky, že je pro daného žadatele bezpečná, pokud žadatel neprokáže opak. (41) Vzhledem k dosažené úrovni harmonizace při uznávání státních příslušníků třetích zemí a osob bez státní příslušnosti za osoby požívající mezinárodní ochrany, by měla být stanovena společná kritéria pro označování třetích zemí za bezpečné země původu. (42) Označení třetí země jako bezpečné země původu pro účely této směrnice nemůže být absolutní zárukou bezpečnosti státních příslušníků dané země. Hodnocení, z něhož toto označení vychází, může ze své podstaty vzít v úvahu pouze všeobecnou občanskou, právní a politickou situaci v dané zemi a to, zda jsou původci pronásledování, mučení nebo nelidského či ponižujícího zacházení nebo trestání v praxi postižitelní, jsou-li v této zemi shledáni odpovědnými. Proto je důležité, aby v případě, kdy žadatel prokáže, že v jeho konkrétní situaci existují oprávněné důvody nepokládat danou zemi za bezpečnou, nebylo označení této země jako bezpečné považováno v jeho případě za směrodatné.“