(viz body 24–26)

Přitom ze znění bodu 20 těchto praktických pokynů, v němž se uvádí, že délka kasačního opravného prostředku „by až na zvláštní okolnosti neměla přesáhnout 25 stran“, jasně vyplývá, že se nejedná o absolutní omezení počtu stran, kterým by byla podmíněna přípustnost kasačního opravného prostředku, ale že se jedná pouze o doporučení, které je určeno účastníkům řízení.

Praktické pokyny pro účastníky řízení ve věcech předkládaných Soudnímu dvoru mají informativní povahu a nejsou právně závazné. Jak totiž vyplývá z bodů 1 až 3 odůvodnění těchto pokynů, tyto pokyny byly přijaty proto, aby doplnily a vyjasnily pravidla použitelná na průběh řízení před Soudním dvorem, a to v zájmu řádného výkonu spravedlnosti, a nejsou určeny k tomu, aby nahrazovaly relevantní ustanovení statutu Soudního dvora Evropské unie a jednacího řádu Soudního dvora.

(viz body 27–29)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 43–45, 49)

Viz znění rozhodnutí.

Daně nespadají do působnosti ustanovení Smlouvy v oblasti státních podpor, ledaže představují způsob financování podpory, takže jsou její nedílnou součástí.

K tomu, aby mohla být daň považována za nedílnou součást opatření podpory, musí na základě relevantní vnitrostátní právní úpravy existovat vztah závazného určení mezi dotčenou daní a dotčenou podporou v tom smyslu, že výnos z daně je nezbytně určen k financování podpory a přímo ovlivňuje její výši, a tudíž i posouzení slučitelnosti této podpory s vnitřním trhem.

V rámci daňových opatření, která zčásti financují podporu a která jsou uložena konkurentům příjemce za účelem plnění jeho úlohy veřejné služby, avšak nejsou uložena tomuto příjemci, nejsou tato daňová opatření nedílnou součástí uvedené podpory, splňují-li následující podmínky: výše podpory je stanovena podle čistých nákladů na plnění úkolů veřejné služby; překročí-li příjmy z daně náklady na plnění úkolů veřejné služby, přebytek je převeden do rezervního fondu nebo do státního rozpočtu; a pokud tyto příjmy nepostačují k pokrytí nákladů, je členský stát povinen pokrýt rozdíl.

Vzhledem k tomu, že výnos z uvedených daňových opatření nemá žádný přímý vliv na výši poskytované podpory, její přidělení ani výše nejsou určeny podle tohoto výnosu a tento výnos není nezbytně určen k financování této podpory, neboť část tohoto výnosu může být přidělena k jiným účelům, nelze dospět k závěru, že mezi těmito daňovými opatřeními a dotčenou podporou existuje vztah závazného určení.

Kromě toho přímým důsledkem případné nepoužitelnosti dotčených daňových opatření z důvodu jejich případné neslučitelnosti s unijním právem není zpochybnění podpory, neboť členský stát je povinen pokrýt rozdíl mezi finančními prostředky, kterými disponuje příjemce podpory, a jeho celkovými náklady na plnění jeho závazků veřejné služby.

Dále okolnost, že povinnost odvádět tuto daň představuje pro ostatní společnosti dodatečné konkurenční znevýhodnění na trzích, na nichž soutěží s příjemcem, neboť posledně uvedený není osobou povinnou k odvádění uvedené daně, nestačí k prokázání skutečnosti, že taková daň je nedílnou součástí podpory. Otázka, zda daň tvoří nedílnou součást podpory, která je daní financována, totiž není podmíněna existencí konkurenčního vztahu mezi osobami povinnými k odvádění daně a příjemcem podpory financované uvedenou daní, ale výlučně tím, že na základě relevantní vnitrostátní právní úpravy musí existovat vztah závazného určení mezi uvedenou daní a dotčenou podporou.

Opačné zjištění by znamenalo, že jakákoli daň, která by byla vybírána odvětvově a dotýkala se hospodářských subjektů, které soutěží s příjemcem podpory, jež je prostřednictvím této daně financována, by musela být zkoumána z hlediska článků 107 a 108 SFEU.

(viz body 65, 68–72, 77, 79–81, 83)