ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
57.

Kromě toho bych chtěla Soudní dvůr upozornit na část C přílohy VII nařízení č. 1169/2011, týkající se potravinářských přídatných látek a potravinářských enzymů, které představují další druh složky ve smyslu čl. 2 odst. 2 písm. f) uvedeného nařízení. Podle uvedené části přílohy VII nařízení musí být některé potravinářské přídatné látky a potravinářské enzymy patřící do jedné ze skupin uvedených v této části označeny názvem této skupiny a jejich specifickým názvem nebo případně E číslem. Z toho vyplývá, že na rozdíl od potravinářských přídatných látek a potravinářských enzymů unijní normotvůrce nekoncipoval obecnou formu vitaminů jako skupinu složek a formy vitaminů jako jejich specifický název, jak to uplatňovali vedlejší účastníci řízení ve svých vyjádřeních. Je třeba nutně pochopit, že pokud by tomu tak bylo, bylo by do uvedeného nařízení ve vztahu k vitaminům vloženo ustanovení obdobné části C přílohy VII nařízení č. 1169/2011.
41.

Stejně jako všechny účastnice řízení, s výjimkou společnosti EUROAPTIEKA, jsem toho názoru, že šíření informací o léčivých přípravcích nepodléhajících omezení výdeje na lékařský předpis může v zásadě ovlivnit rozhodnutí spotřebitele o koupi. Rozhodující není léčivý přípravek, který spotřebitel kupuje, ale skutečnost, že šíření informací podněcuje spotřebitele ke koupi výrobku spadajícího do široké kategorie léčivých přípravků nepodléhajících omezení výdeje na lékařský předpis. Mimoto pokud bychom měli za to, že šíření informací o léčivých přípravcích obecně nepředstavuje reklamu, vedlo by to k tomu, že by z působnosti hlav VIII a VIIIa směrnice 2001/83 bylo vyňato rovněž šíření informací o určité kategorii léčivých přípravků určených k léčbě konkrétního onemocnění. Navíc nelze vyloučit, že taková kategorie léčivých přípravků bude spotřebiteli automaticky spojována s konkrétním léčivým přípravkem, i když jeho název není v těchto informacích uveden.
88.

Kromě toho mám za to, že výklad čl. 5 odst. 1 směrnice 2001/23, který by ponechával na vnitrostátním soudu, aby v rámci sporu případ od případu ověřil, zda je cílem operace pre-pack likvidace, či nikoli, by vedl k nepřijatelné právní nejistotě, která by vedla k nepoužitelnosti tohoto institutu v praxi. Mám za to, že je naopak nezbytné poskytnout dotčeným hospodářským subjektům rámec, který jim umožní posoudit případ od případu, ex ante, na základě jasných a určitých kritérií, důsledky a náklady použití takové operace.
10.

Článek 1741, ve znění použitelném na skutkový stav ( 6 ), stanovil následující: „Aniž jsou dotčena zvláštní ustanovení obsažená v tomto zákoníku, kdokoli se podvodně vyhnul nebo pokusil vyhnout stanovení nebo úplnému nebo částečnému zaplacení daní, na které se vztahuje tento zákoník, a to buď tím, že nepodal dobrovolně daňové přiznání ve stanovené lhůtě, nebo tím, že dobrovolně zatajil část částek podléhajících dani, nebo tím, že připravil svou platební neschopnost nebo jinak ztížil výběr daně, nebo tím, že jednal jiným podvodným způsobem, se vystavuje pokutě ve výši 37500 eur a trestu odnětí svobody v délce pěti let, a to bez ohledu na příslušné daňové sankce. Pokud byly skutky provedeny nebo usnadněny prostřednictvím nákupů nebo prodejů bez faktury nebo s fakturami, které se netýkají skutečných plnění, nebo měly za cíl získat neoprávněné náhrady od státu, bude pachatel potrestán pokutou 75000 eur a trestem odnětí svobody v délce pěti let. Toto ustanovení je však použitelné pouze v případě zatajení, které překročí jednu desetinu základu daně nebo částku 153 eur. Každá osoba odsouzená na základě ustanovení tohoto článku může být zbavena občanských a rodinných práv v souladu s ustanoveními článku 131-26 trestního zákoníku. Soud může navíc nařídit, aby bylo vydané rozhodnutí zveřejněno a šířeno za podmínek stanovených v článcích 131-35 nebo 131-39 trestního zákoníku. Řízení se zahajuje v souladu s podmínkami stanovenými v článcích L. 229 až L. 231 daňového řádu.“
Preambule dohody o vystoupení uznává, že je nutné poskytnout občanům Unie a britským státním příslušníkům a rovněž jejich rodinným příslušníkům reciproční ochranu v případech, kdy využili práva na volný pohyb. Právě v tomto kontextu Evropská komise poukazuje mimo jiné na jednací dokument s názvem „The United Kingdom’s Exit from the European Union – Safeguarding the Position of EU Citizens Living in the UK and UK Nationals Living in the EU“ z června 2017. Z tohoto dokumentu vyplývá, že Spojené království neusilovalo o to, aby britští státní příslušníci s bydlištěm v Evropské unii požívali po vystoupení Spojeného království politických práv výměnou za poskytnutí recipročních práv občanům Unie pobývajícím ve Spojeném království ( 51 ).
34.

Místo takovýto služeb elektronicky poskytovaných jiné osobě povinné k dani se – jak podle původního ustanovení (článek 43 směrnice o DPH ve znění platném pro rok 2009 ve spojení s jejím čl. 56 odst. 1 písm. k), tak i podle nového ustanovení (článek 44 směrnice o DPH ve znění platném pro rok 2011) nachází v místě, kde má příjemce sídlo své ekonomické činnosti. V případě, že by příjemcem služby byla společnost Lalib, pak by toto místo bylo v Portugalsku a Portugalsko by tak správně vybralo DPH. V případě, že by naproti tomu byl skutečným příjemce služby podnik v Maďarsku (třeba WML), pak by místo poskytování IT služeb bylo v Maďarsku a Maďarsko by tak správně požadovalo DPH.
41.

Takovéto rozdělení na dobu před přistoupením a dobu po něm, jak bylo provedeno například ve věci Milivojević ohledně použití základních svobod ( 21 ), není u použití směrnice 93/13 možné. To by totiž bylo v rozporu s účelem jejího čl. 10 odst. 1 druhého pododstavce. Podle tohoto ustanovení se směrnice buď celkově použije na smlouvu včetně všech jejích právních účinků, nebo se, pokud byla smlouva uzavřena před 1. lednem 1995, resp. před přistoupením dotčeného členského státu, nepoužije vůbec, a to ani v případě, že smlouva vyvolává účinky ještě po tomto datu ( 22 ).
52.

Naproti tomu oblast činnosti podniku spadá do oblasti jiných než hospodářských činností v užším slova smyslu (a nikoliv do oblasti „k jiným účelům než“ pro potřebu podniku), pokud, jako v projednávané věci, právnická osoba veřejného práva vykonává službu spadající do oblasti veřejné moci.
35.

Pokud by totiž byl údajný podnikatelský záměr osoby povinné k dani přijat jako kritérium, mělo by to za následek, že rozhodnutí o tom, kdy je konkrétní plnění určeno pro podnikání, a tudíž nepodléhá dani, by bylo na jednotlivých osobách povinných k dani. Soudy by se v důsledku toho dostaly do nepříjemné situace, kdy by musely tato obchodní rozhodnutí znovu posuzovat z hlediska jejich skutečné nezbytnosti. Navíc to, že bychom význam pojmu „nezbytnost“ ponechali na subjektivním výkladu osoby povinné k dani, by vedlo k nepřiměřenému výsledku, že by dvě osoby povinné k dani, které v rámci výkonu totožné činnosti poskytují totožná zdanitelná plnění, mohly přesto dospět k rozdílným závěrům ohledně „nezbytnosti“ služby. To by otevřelo možnost vyloučit jinak zdanitelné plnění z působnosti směrnice o DPH. Je zřejmé, že takový výsledek není v souladu se striktním výkladem, který Soudní dvůr uvedenému ustanovení poskytl ( 12 ).
19.

Na podporu své žaloby tvrdili, že se právní úprava v oblasti odměňování a důchodů, která se na ně použije, od roku 1995 trvale zhoršuje, a že od 31. prosince 1998 již není výše starobního důchodu valorizována paralelně s vývojem platů úředníků v aktivní službě, jak tomu bylo do té doby podle právní úpravy ve znění platném do tohoto data, a že nyní je valorizována na základě koeficientu pro úpravu, který v zásadě odráží vývoj kupní síly. Dodali, že valorizace důchodů, která by byla nutná k „zachování vlastní hodnoty peněz“, jak je v zásadě stanoveno právní úpravou týkající se úpravy důchodů, nebyla v předchozích letech vždy provedena.
39.

Mám za to, že problematika vznesená v rámci první otázky se na rozdíl od toho, co by mohlo naznačovat její znění, netýká ani tak důkazního požadavku, jako spíše jedné z hmotněprávních podmínek, které musí být splněny pro vrácení sražené daně. Skutečnost, že podle § 32 odst. 5 páté věty KStG musí společnosti-nerezidenti prokázat splnění hmotněprávní podmínky stanovené v § 32 odst. 5 druhé větě bodu 5 KStG předložením potvrzení od různých dotčených daňových orgánů, zatímco od společností-rezidentů se takový důkaz nevyžaduje, představuje pouze uplatnění této podmínky na společnosti-nerezidenty. Pokud bychom dospěli k závěru, že hmotněprávní podmínka je neslučitelná s volným pohybem kapitálu, vztahoval by se tento závěr automaticky i na důkazní požadavek. Jestliže bychom naopak dospěli k závěru, že hmotněprávní podmínka je slučitelná s volným pohybem kapitálu, bude třeba posoudit, zda by se měl tento závěr vztahovat i na důkazní požadavek, a pokud ne, zda případné odůvodnění omezení vyplývajícího z tohoto požadavku splňovalo zásadu proporcionality. Navrhuji zabývat se tímto alternativním scénářem v rámci druhé otázky předložené předkládajícím soudem.
21.

Při dálkové kontrole činnosti společnosti Invest Fund Management bylo ze strany KFD zjištěno, že dne 28. srpna 2019 byli do příslušného obchodního rejstříku zapsáni dva noví členové správní rady společnosti Invest Fund Management, kteří nejsou výkonnými členy a nebyli pověřeni správou. KFD měla za to, že společnost Invest Fund Management měla aktualizovat prospekty týkající se každého z pěti spravovaných investičních fondů v zákonné lhůtě 14 dnů, která uplynula dne 11. září 2019. Společnost Invest Fund Management to však učinila až dne 17. října 2019.
38.

Z jednoho možného výkladu tohoto rozsudku – založeného v podstatě na znění jeho bodu 50 ( 8 ) – by vyplývalo, že osoby, které obvykle vykonávají svou profesní činnost v členském státě, spadají do působnosti čl. 11 odst. 3 písm. a) nařízení č. 883/2004, pokud tuto činnost definitivně nebo dočasně neukončily. Existence pracovního poměru by však pro účely zjištění existence takového ukončení byla irelevantní. Za tímto účelem by naopak měla být určena různá kritéria související s charakteristikou pracovního místa, délkou doby, po kterou dotyčné osoby pracovaly, délkou mezidobí, orientací na jednotný vnitrostátní trh práce.
47.

Zdá se tedy, že je to právě předpoklad usazení, jenž musí umožnit objasnit význam pojmu „po přechodnou dobu“ uvedený v čl. 3 odst. 2 písm. e) směrnice 2003/109. Otázku, zda má být pobyt dlouhodobý a zda je rodič, který doprovází občana Unie, povolán k tomu usadit se, je tedy třeba analyzovat v okamžiku, kdy bylo právo na přechodný pobyt přiznáno. V důsledku toho je nutné odmítnout subjektivní pojem úmyslu usadit se, který by se mohl týkat určitých práv přechodného pobytu, jež jsou výslovně vyloučena z působnosti této směrnice, jako je tomu v případě au pair, kteří by mohli mít v úmyslu se v budoucnu usadit. Naproti tomu je zřejmé, že osoba, které bylo uděleno povolení k pobytu za účelem výkonu práce jako osoba au pair v určité rodině, není z tohoto důvodu povolána k tomu usadit se. Stejně tak by nemělo být přihlíženo k integraci, neboť jak jsem uvedl v předchozím bodě, jedná se o další podmínku pro získání právního postavení dlouhodobě pobývajícího rezidenta, která zohledňuje způsob, jak pobyt probíhal, a nikoli důvod, pro který byl povolen.
29.

Podle předkládajícího soudu, pokud by se tyto zásady použily rovněž na referenční rok, v jehož průběhu došlo k úplné invaliditě nebo pracovní neschopnosti pracovníka, která trvá od tohoto data, nárok na placenou dovolenou za kalendářní rok vztahující se k tomuto roku by mohl zaniknout patnáct měsíců po skončení tohoto roku, i kdyby zaměstnavatel nesplnil své povinnosti týkající se připomenutí a poskytnutí informací. Dovolená získaná za referenční rok předcházející této úplné invaliditě nebo pracovní neschopnosti by pak propadla, a to navzdory skutečnosti, že by tento pracovník mohl tuto dovolenou čerpat ještě před začátkem této úplné invalidity nebo této pracovní neschopnosti, kdyby tento zaměstnavatel splnil své povinnosti týkající se připomenutí a poskytnutí informací.
66.

Zdá se však, že tento výklad jde příliš daleko v případě, kdy mateřská společnost ještě nemá jinou stálou provozovnu ve státě, kde se nacházela uzavřená stálá provozovna, a možnost, že by mohla v tomto státě kdykoli v budoucnu otevřít novou stálou provozovnu, na niž by mohly být převedeny minulé ztráty, je čistě hypotetická. Nejenže by totiž bylo pro mateřskou společnost prakticky nemožné nebo nepřiměřeně náročné prokázat, že takovou možnost nemá, ale toto řešení by vedlo k tomu, že by ztráty stálé provozovny nacházející se v jiném členském státě nebyly nikdy považovány za konečné, což by zbavilo povinnost zohlednit konečné ztráty uvedenou v rozsudku Marks & Spencer ( 54 ) její podstaty.
9.

Článek 34 stanoví, že: „Na vnitrostátních linkách v silniční, vodní a železniční dopravě je dopravce povinen bezplatně přepravovat děti, které dne 1. října běžného školního roku ještě nedovršily sedmý rok věku, jakož i děti, jejichž nástup do školy byl odložen, osoby s postižením do dovršení 16 let, osoby se závažným postižením od dovršení 16 let, osoby se značným zrakovým postižením, jakož i osoby doprovázející osobu se závažným nebo značným zrakovým postižením a slepeckého resp. asistenčního psa osoby s postižením. Za bezplatnou přepravu cestujících těchto skupin dopravce neobdrží kompenzaci.“
22.

Dále jsou uváděny rovněž konkrétní požadavky týkající se navrácení výhody: „(223) Pokud jde o protiprávní státní podporu ve formě daňových opatření, částka, která má být navrácena, by měla být vypočítána na základě srovnání mezi skutečně zaplacenou daní a částkou, která by měla být zaplacena, pokud by preferenční daňové zacházení neexistovalo. (224) V daném případě by orgány Spojeného království měly za účelem stanovení výše daně, která by měla být zaplacena, pokud by preferenční daňové zacházení neexistovalo, znovu posoudit daňovou povinnost subjektů využívajících dotyčná opatření za každý daňový rok, kdy měly z těchto opatření prospěch. (225) […] (226) Výše ušlých daní s ohledem na konkrétní daňový rok by měla být vypočítána takto: — za prvé, orgány Spojeného království by měly stanovit celkový zisk příslušné společnosti za daný daňový rok (včetně zisku dosaženého u příjmů z licenčních poplatků a/nebo pasivních úroků), — na základě tohoto zisku by měly orgány Spojeného království vypočítat základ daně příslušné společnosti za daný daňový rok, — základ daně by se měl vynásobit sazbou daně z příjmů právnických osob platnou pro daný daňový rok, — orgány Spojeného království by měly odečíst daň z příjmů právnických osob, kterou dotyčná společnost s ohledem na daný daňový rok (případně) již zaplatila.“
55.

Směrnice 93/83 rovněž obsahuje jasné rozlišení mezi „družicovým vysíláním“ a „kabelovým přenosem“, a tudíž považuji za přesvědčivý argument, který s odkazem na cíle směrnice 2001/29 uvádí generální advokát H. S. Øe, že je třeba předpokládat, že unijní normotvůrce si byl plně vědom volby terminologie použité v této směrnici. Jinými slovy, pokud by chtěl unijní normotvůrce dát pojmu „kabel“ ve smyslu směrnice 2001/29 technologicky neutrální význam, je třeba mít za to, že by zvolil obecnější pojem, nebo by přinejmenším upřesnil, že pojem „kabel“ zahrnuje další technologie ( 17 ).
18.

V napadeném rozsudku Tribunál: – Rozhodl, že žaloba je nepřípustná v rozsahu, v němž se žalobkyně domáhá náhrady újmy nad rámec újmy uvedené v žalobě nebo újmy jiné povahy. Zejména prohlásil za nepřípustná návrhová žádání, kterými se IMG domáhala náhrady určité majetkové a nemajetkové újmy, která jí měla vzniknout v důsledku rozhodnutí ze dne 8. května 2015. – Rozhodl, že nárok je přípustný v rozsahu, v němž se týká jednak majetkové újmy vyčíslené na 3 miliony eur, jednak nemajetkové újmy vyčíslené na symbolické jedno euro. – Konstatoval, že i kdyby bylo rozhodnutí ze dne 8. května 2015 protiprávní z důvodů uvedených v rozsudcích C‑183/17 P a C‑184/17 P, nebylo v rozporu s žádnou „právní norm[ou], jejímž předmětem je přiznání práv jednotlivcům“. Z tohoto důvodu označil za nepodložené tvrzení IMG, že ustanovení finančních předpisů z let 2002 a 2012 by měla být vykládána ve světle poznatků mezinárodního práva veřejného o pojmu „mezinárodní organizace“, a to v tom smyslu, že subjektům, kterým Komise toto postavení přiznala, přiznávají „nabyté právo“ na to, aby s nimi bylo jako s takovými zacházeno. – Poukázal na to, že i kdyby bylo připuštěno, že uznání postavení mezinárodní organizace určitému subjektu může být v mezinárodním právu veřejném definitivní, zásada řádného finančního řízení uvedená v článcích 310 a 317 SFEU zavazuje Komisi přijmout veškerá nezbytná opatření na ochranu finančních zájmů Unie, zejména pokud svěřuje plnění rozpočtových činností mezinárodním organizacím. – Dodal, že z rozsudku Soudního dvora C‑183/17 P a C‑184/17 P (body 88 až 90) vyplývá, že i když bylo danému subjektu přiznáno postavení mezinárodní organizace ve smyslu finančních předpisů z let 2002 a 2012, může být toto postavení následně Komisí v odůvodněných případech zpochybněno. – Zamítl jako neopodstatněné tvrzení IMG, že protiprávnost rozhodnutí ze dne 8. května 2015, jak ji konstatoval Soudní dvůr, je třeba považovat za porušení zásady řádné správy zakotvené v článku 41 Listiny, a konkrétně povinnosti pečlivě a nestranně posoudit její postavení mezinárodní organizace s ohledem na finanční předpisy z let 2002 a 2012, a to s přihlédnutím ke všem relevantním právním a skutkovým okolnostem ( 14 ). – Konečně rozhodl, že porušení finančních předpisů z let 2002 a 2012, kterého se dovolává IMG, se v žádném případě nejeví být „dostatečně závažné“ ve smyslu judikatury, protože IMG neprokázala, že by Komise neměla žádný prostor pro uvážení k jejich uplatnění.
4.

Bod 92 odůvodnění uvádí: „Veřejní zadavatelé by měli při posuzování nejlepšího poměru mezi cenou a kvalitou vymezit ekonomická a kvalitativní kritéria spojená s předmětem veřejné zakázky, která za tímto účelem použijí. Tato kritéria by tudíž měla umožňovat srovnávací posouzení úrovně plnění, kterou jednotlivé nabídky nabízejí, s ohledem na předmět veřejné zakázky, jak je vymezen v technických specifikacích. V souvislosti s nejlepším poměrem mezi cenou a kvalitou tato směrnice stanoví demonstrativní výčet možných kritérií pro zadání, která zahrnují environmentální a sociální aspekty. Veřejní zadavatelé by měli být podněcováni k volbě kritérií, jež jim umožní pořídit stavební práce, dodávky a služby vysoké kvality, které dokonale vyhovují jejich potřebám. Volbou kritérií pro zadání veřejné zakázky by zadavatel neměl získat neomezenou volnost a tato kritéria by měla zajišťovat možnost účinné a spravedlivé hospodářské soutěže a být doprovázena podmínkami, jež umožňují účinně ověřit informace, které uchazeči předložili. […]“
58.

Jinými slovy, požadavek na znalost angličtiny jako druhého jazyka může být odůvodněný, ale požadavek na znalost angličtiny, francouzštiny nebo němčiny nikoli. Tribunál pak v závěru bodu 181 uvádí, že tedy neexistuje žádný platný důvod, proč by neměla být povolena znalost angličtiny nebo jednoho či více úředních jazyků jiných než je francouzština nebo němčina nebo vedle nich. Tomuto závěru nemohu nic vytknout. Nic nenasvědčuje tomu, že by Tribunál vyloučil možnost, že by Komise mohla předložit jiné důkazy, které by mohly podpořit jiný závěr. Není mi ani jasné, jak mohl Tribunál uložit Komisi nepřiměřeně přísně břemeno tím, že dospěl k určitému závěru na základě důkazů, které mu byly předloženy.
57.

Celá věta, z níž je tato fráze převzata, objasňuje, že s ohledem na důkazy předložené Tribunálu, a sice údaje týkající se jazykových znalostí zaměstnanců různých služeb Komise zabývajících se činností související s auditem, pouze znalost angličtiny poskytuje zřejmou výhodu pro schopnost úspěšných uchazečů ihned podávat pracovní výkony. Jinými slovy, požadavek na znalost angličtiny jako druhého jazyka může být odůvodněný, ale požadavek na znalost angličtiny, francouzštiny nebo němčiny nikoli. Tribunál pak uvádí, že tedy neexistuje žádný platný důvod, proč by neměla být povolena znalost angličtiny nebo jednoho či více úředních jazyků jiných než je francouzština nebo němčina nebo vedle nich. Tomuto závěru nemohu nic vytknout. Nic nenasvědčuje tomu, že by Tribunál vyloučil možnost, že by Komise mohla předložit jiné důkazy, které by mohly podpořit jiný závěr. Není mi znovu jasné, jak mohl Tribunál uložit Komisi nepřiměřeně přísně břemeno tím, že dospěl k určitému závěru na základě důkazů, které mu byly předloženy.
86.

Za těchto okolností se mi nezdá, že by skutečnost, že pouhý zaměstnanec klienta má státní příslušnost země vykazující riziko praní peněz, představovala dostatečné spojení, aby bylo možné uvažovat o existenci zvýšeného rizikového faktoru. Takový přístup by také mohl potenciálně vést k diskriminaci v rozporu se zásadou zákazu diskriminace uvedenou v bodě 57 výše. Situace by mohla být odlišná, pokud by se spojení týkalo například skutečného majitele klienta nebo zaměstnance, který má funkci, jež mu umožňuje vykonávat činnosti, které mohou být potenciálně spojeny s praním peněz.
18.

TB poté požádala berlínský matriční úřad, aby rozvod zapsal do sňatkové matriky. S ohledem na pochyby, zda by rozvod měl být zapsán do sňatkové matriky nebo zda má být předmětem uznání podle § 107 odst. 1 FamFG, podal berlínský matriční úřad návrh na zahájení řízení k Amtsgericht Berlin (Okresní soud v Berlíně, Německo). Dne 1. července 2019 Amtsgericht Berlin (Okresní soud v Berlíně) rozhodl, že zápis rozvodu do sňatkové matriky je podmíněn jeho uznáním postupem podle § 107 odst. 1 FamFG. Senatsverwaltung für Justiz, Verbraucherschutz und Antidiskriminierung Berlin (Ministerstvo spravedlnosti, ochrany spotřebitele a boje proti diskriminaci spolkové země Berlín, Německo) však zastávalo názor, že rozvod by měl být uznán automaticky. Proto odmítlo postup podle § 107 odst. 1 FamFG uplatnit ( 7 ).