STANOVISKO GENERÁLNÍ ADVOKÁTKY

VERICI TRSTENJAK

přednesené dne 24. ledna 2008 ( 1 )

Spojené věci C-350/06 a C-520/06

Gerhard Schultz-Hoff

Stringer a další

v. v.

Deutsche Rentenversicherung Bund

Her Majesty's Revenue and Customs

Obsah

I – Úvod II – Právní rámec A – Právo Společenství B – Vnitrostátní právo 1. Zákony 2. Použitelné kolektivní smlouvy III – Skutkový stav, původní řízení a předběžné otázky IV – Řízení před Soudním dvorem V – Hlavní argumenty zúčastněných VI – Právní posouzení A – K první otázce 1. Úvodní poznámky 2. Nárok na placenou dovolenou za kalendářní rok jako základní sociální právo 3. Nárok na minimální dobu placené dovolené za kalendářní rok v právu Společenství a) Pravomoc členských států k provedení směrnice b) Úroveň ochrany zaručená právem Společenství c) Podmínění nároku na dovolenou práceschopností i) Obdobné použití zásad vytýčených judikaturou ii) Rozpor s účelem čl. 7 odst. 1 směrnice 2003/88 – Riziko výkladu vzdalujícího se účelu – Výklad zaměřený na zájmy účastníků pracovního poměru iii) Srovnání s ustanoveními Úmluvy MOP č. 132 B – K druhé otázce C – Ke třetí otázce VII – Závěry

„Pracovní podmínky — Úprava pracovní doby — Směrnice 2003/88/ES — Nárok na placenou dovolenou za kalendářní rok — Pracovní volno z důvodu nemoci — Dovolená za kalendářní rok, která se časově shoduje s pracovním volnem z důvodu nemoci — Náhrada za dovolenou za kalendářní rok, která nebyla z důvodu nemoci vyčerpána do ukončení pracovního poměru“

I – Úvod

1. Svou žádostí o rozhodnutí o předběžné otázce žádá Landesarbeitsgericht Düsseldorf Soudní dvůr podle článku 234 ES o výklad čl. 7 odst. 1 a 2 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/88/ES ze dne 4. listopadu 2003 o některých aspektech úpravy pracovní doby ( 2 ) (dále jen „směrnice 2003/88“).

2. Předběžná otázka vyvstává v rámci sporu mezi Gerhardem Schultz-Hoffem (žalobcem) a jeho bývalým zaměstnavatelem, Deutsche Rentenversicherung Bund (žalovaným), v němž má Landesarbeitsgericht rozhodnout o tom, zda má žalobce po skončení pracovního poměru proti žalovanému nárok na proplacení nevyčerpané dovolené.

3. Podstatou otázek Landesarbeitsgericht Düsseldorf je, zda je slučitelné s článkem 7 směrnice 2003/88, pokud nárok pracovníka na placenou dovolenou v trvání nejméně čtyř týdnů zaniká na konci referenčního roku, nejpozději však uplynutím doby převoditelnosti, a pokud se při skončení pracovního poměru dovolená nenahrazuje finanční náhradou v případě, že je pracovník následně v pracovní neschopnosti z důvodu nemoci až do konce doby převoditelnosti.

II – Právní rámec

A – Právo Společenství

4. Směrnice 2003/88 nahradila dne 2. srpna 2004 směrnici 93/104/ES ze dne 23. listopadu 1993 o některých aspektech úpravy pracovní doby ( 3 ). Stejně jako předchozí směrnice má za cíl stanovit některé minimální požadavky na bezpečnost a ochranu zdraví v rámci úpravy pracovní doby. Její článek 7, který byl převzat beze změny, stanoví následující: „Dovolená za kalendářní rok 1. Členské státy přijmou nezbytná opatření, aby měl každý pracovník nárok na placenou dovolenou za kalendářní rok v trvání nejméně čtyř týdnů v souladu s podmínkami pro získání a přiznávání této dovolené stanovenými vnitrostátními právními předpisy nebo zvyklostmi. 2. Minimální dobu placené dovolené za kalendářní rok nelze nahradit finanční náhradou, s výjimkou případů ukončení pracovního poměru.“

5. Článek 17 směrnice 2003/88 stanoví, že se členské státy mohou od některých ustanovení odchýlit. Článek 7 nepatří k ustanovením, u nichž směrnice 2003/88 odchylku připouští.

B – Vnitrostátní právo

1. Zákony

6. Bundesurlaubsgesetz (spolkový zákon o dovolené, dále jen „BUrlG“) ze dne 8. ledna 1963, ve znění účinném dne 7. května 2002, stanoví mimo jiné následující: „§ 1 – Nárok na dovolenou Každý zaměstnanec má za každý kalendářní rok nárok na placenou dovolenou na zotavenou. […] § 3 – Délka dovolené (1) Dovolená činí ročně nejméně 24 pracovních dnů. […] § 7 – Termín čerpání dovolené, převoditelnost a proplacení nevyčerpané dovolené (1) Při stanovení termínu dovolené se zohledňují požadavky zaměstnance, ledaže jejich zohlednění brání naléhavé provozní potřeby nebo požadavky jiných zaměstnanců, které je ze sociálních důvodů třeba upřednostnit. (3) Dovolená musí být poskytnuta a vyčerpána v běžném kalendářním roce. Převedení dovolené do dalšího kalendářního roku je přípustné pouze tehdy, ospravedlňují-li to naléhavé provozní důvody nebo osobní důvody na straně zaměstnance. V případě převedení musí být dovolená poskytnuta a vyčerpána během prvních tří měsíců následujícího kalendářního roku. (4) Nelze-li dovolenou zcela nebo zčásti poskytnout z důvodu ukončení pracovního poměru, musí být proplacena.“

7. Ustanovení § 13 BUrlG stanoví, že se od předchozích ustanovení, včetně § 7 odst. 3 BUrlG, lze odchýlit v kolektivních smlouvách za předpokladu, že k tomuto odchýlení nedojde v neprospěch zaměstnance.

2. Použitelné kolektivní smlouvy

8. Manteltarifvertrag für die Angestellten der Bundesversicherungsanstalt für Angestellte (Rámcová kolektivní smlouva pro zaměstnance Bundesversicherungsanstalt für Angestellte, dále jen „MTAng-BfA“) stanoví následující: „§ 47 – Dovolená na zotavenou (1) Zaměstnanec má v každém referenčním roce nárok na dovolenou na zotavenou, za kterou obdrží náhradu mzdy. Referenčním rokem je kalendářní rok. […] (7) Na dovolenou je nutné nastoupit do konce referenčního roku. Nelze-li na dovolenou nastoupit do konce referenčního roku, musí ji zaměstnanec nastoupit nejpozději do 30. dubna následujícího referenčního roku. Nelze-li z pracovních důvodů, z důvodu pracovní neschopnosti nebo ochranných dob podle zákona o ochraně matek na dovolenou nastoupit do 30. dubna, je nutné na ni nastoupit do 30. června. Byl-li během referenčního roku termín dovolené stanovený pro tento rok z podnětu Bundesversicherungsanstalt für Angestellte přeložen na dobu po 31. prosinci referenčního roku a nebylo-li možno kvůli pracovní neschopnosti na dovolenou nastoupit podle věty druhé do 30. června, je nutné na ni nastoupit do 30. září. […] Dovolená, na kterou nebylo ve stanovených lhůtách nastoupeno, propadá. […] § 51 – Proplacení nevyčerpané dovolené (1) Není-li ještě v okamžiku výpovědi pracovního poměru uspokojen nárok na dovolenou, je nutné poskytnout a čerpat dovolenou, pokud je to služebně nebo provozně možné, během výpovědní doby. Nemůže-li být dovolená poskytnuta nebo nepostačuje-li k tomu výpovědní doba, je nutno nevyčerpanou dovolenou proplatit. Obdobné platí, pokud pracovní poměr skončí z důvodu dohody o rozvázání pracovního poměru (§ 58) nebo z důvodu snížené schopnosti výdělečné činnosti (§ 59) nebo pokud je provádění pracovního poměru pozastaveno podle § 59 odst. 1 prvního pododstavce páté věty. […]“

III – Skutkový stav, původní řízení a předběžné otázky

9. Mezi účastníky původního řízení probíhá po ukončení pracovního poměru dne 30. září 2005 spor o to, zda má žalobce nárok na proplacení nevyčerpané dovolené za roky 2004 a 2005.

10. Žalobce v původním řízení, narozený dne 14. ledna 1949, byl zaměstnán od 1. dubna 1971 u žalovaného, respektive jeho právního předchůdce. Na pracovní poměr mezi účastníky původního řízení se vztahovala MTAng-BfA. Naposled žalobce pobíral plat podle platového zařazení ve skupině 11. Od roku 1985 pracoval žalobce v organizační složce Düsseldorf jako pracovník v terénu. K jeho pracovním úkolům patřilo provádění provozních kontrol a kontrol útvarů pro zúčtování; při této činnosti byl odkázán na motorové vozidlo.

11. Žalobce, který je podle německého práva uznán za těžce zdravotně postiženého (GdB 60 „G“ ( 4 )), se musel kvůli těžkému onemocnění plotének od roku 1995 podrobit celkem 16 operacím. Střídala se období práceschopnosti a pracovní neschopnosti z důvodu nemoci. V roce 2004 byl žalobce až do začátku září práceschopný. V období od 8. září 2004 – pak již nepřetržitě až do 30. září 2005 – byl lékařem uznán za neschopného práce z důvodu nemoci. Stálé užívání léků proti bolesti obsahujících morfin žalobci od té doby až dodnes brání v řízení motorového vozidla.

12. Dopisem ze dne 13. května 2005 žalobce požádal, aby mu byla od 1. června 2005 poskytnuta dovolená za rok 2004. Žalovaný žádost o dovolenou dne 25. května 2005 zamítl s odůvodněním, že nejprve musí posudkový lékař shledat, že je žalobce práceschopný podle § 7 odst. 2 MTAng-BfA. Dopisem ze dne 10. srpna 2005 požádal žalobce o to, aby mu byl formou opatření o znovuzačlenění předložen návrh pracovních činností, které lze vykonávat z domova. Dne 6. září 2005 žalovaný odpověděl, že jelikož žalobce krátce předtím požádal o důchod, hodlá nejprve vyčkat výsledek řízení o této žádosti.

13. Žalovaný jako orgán důchodového pojištění v rozhodnutí došlém v září roku 2005 shledal, že žalobce má sníženou schopnost výdělečné činnosti, a schválil zpětně od 1. března 2005 invalidní důchod na dobu neurčitou z důvodu plné invalidity. V důsledku tohoto rozhodnutí byl pracovní poměr mezi účastníky původního řízení podle § 59 MTAng-BfA ukončen k 30. září 2005.

14. V listopadu roku 2005 podal žalobce u Arbeitsgericht Düsseldorf žalobu směřující k proplacení nevyčerpané dovolené za rok 2004 a 2005. Rozsudkem ze dne 7. března 2006 Arbeitsgericht tuto žalobu zamítl. Proti rozsudku podal žalobce dne 27. dubna 2006 odvolání k předkládajícímu Landesarbeitsgericht Düsseldorf.

15. Žalobce na základě 35 dnů dovolené za rok a hrubého měsíčního výdělku ve výši 4362,67 eur vyčíslil hrubou výši svého nároku celkem na 14094,78 eur. Žalobce uvádí, že se v rámci dovolené, o kterou požádal od 1. července 2005, chtěl zotavit pro pozdější účast na opatření o znovuzačlenění. Navíc tvrdí, že je schopen vykonávat lehkou kancelářskou činnost na částečný úvazek.

16. Žalovaný proti tomu namítá, že kancelářská činnost na částečný úvazek, na kterou poukazuje žalobce, nepředstavuje plnění smluvní povinnosti výkonu práce. Trvá-li proto pracovní neschopnost žalobce až do současnosti, nebylo možné nárok na dovolenou až do daného konce doby převoditelnosti uspokojit, a tento nárok tak propadá. Žalobce tedy nemá nárok ani na požadované proplacení nevyčerpané dovolené.

17. Předkládající soud zastává názor, že rozhodnutí sporu závisí na výkladu směrnice 2003/88. Proto se rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1) Musí být čl. 7 odst. 1 směrnice 2003/88/ES (= článek 7 směrnice 93/104/ES) vykládán tak, že pracovníci musí mít v každém případě nárok na placenou dovolenou za kalendářní rok v trvání nejméně čtyř týdnů [a že] konkrétně pracovníkovi, který z důvodu nemoci nečerpal dovolenou v referenčním roce, musí být dovolená poskytnuta později, nebo mohou vnitrostátní právní předpisy nebo zvyklosti stanovit, že nárok na placenou dovolenou za kalendářní rok zaniká, když se pracovníci v referenčním roce před poskytnutím dovolené stali pracovně neschopnými z důvodu nemoci a jejich pracovní schopnost nebyla obnovena před uplynutím referenčního roku, popř. doby převoditelnosti stanovené zákonem, kolektivní nebo individuální smlouvou? 2) Musí být čl. 7 odst. 2 směrnice 2003/88/ES vykládán tak, že pracovníci mají při ukončení pracovního poměru v každém případě nárok na finanční náhradu za dovolenou, na kterou vznikl nárok, ale nebyla vyčerpána (proplacení nevyčerpané dovolené), nebo mohou vnitrostátní právní předpisy nebo zvyklosti stanovit, že pracovníkům nárok na proplacení nevyčerpané dovolené nepřísluší, pokud jsou až do uplynutí referenčního roku, popř. navazující doby převoditelnosti v pracovní neschopnosti z důvodu nemoci nebo pokud po ukončení pracovního poměru pobírají důchod z důvodu snížené schopnosti výdělečné činnosti nebo invalidity? 3) Pro případ, že Soudní dvůr na otázky 1 a 2 odpoví kladně: Musí být článek 7 směrnice 2003/88/ES vykládán tak, že nárok na dovolenou za kalendářní rok nebo na finanční náhradu předpokládá, že pracovník během referenčního roku skutečně pracoval, nebo vzniká nárok také při omluvené nepřítomnosti (z důvodu nemoci) nebo při neomluvené nepřítomnosti během celého referenčního roku?“

IV – Řízení před Soudním dvorem

18. Předkládací usnesení ze dne 2. srpna 2006 došlo kanceláři Soudního dvora dne 21. srpna 2006.

19. Písemná vyjádření ve lhůtě stanovené v článku 23 statutu Soudního dvora předložili žalovaný v původním řízení, vlády Spolkové republiky Německo, Spojeného království a Italské republiky, jakož i Komise Evropských společenství.

20. Na jednání konaném dne 20. listopadu 2007 byli přítomni zmocněnci vlád Spolkové republiky Německo, Spojeného království, Nizozemského království, jakož i Komise, aby učinili ústní vyjádření.

V – Hlavní argumenty zúčastněných

21. Žalovaný uvádí, že neomezené převádění nároků na dovolenou u práceschopných pracovníků by přímo odporovalo cíli ochrany sledovanému směrnicí (poskytnutí minimální doby odpočinku za účelem ochrany bezpečnosti a zdraví pracovníků). U pracovníků v pracovní neschopnosti by mohlo neomezené převádění dokonce vést zaměstnavatele k tomu, aby se prostřednictvím výpovědí dříve zbavili dlouhodobě nemocných pracovníků. Jinak by jim totiž hrozilo nebezpečí, že budou muset při ukončení pracovního poměru proplatit nároky na dovolenou značného rozsahu, popřípadě nasbíranou za několik let, což by mohlo závažným způsobem zasáhnout provozní zájmy.

22. Německá vláda zastává názor, že čl. 7 odst. 1 směrnice o pracovní době pouze stanoví, že pracovníkovi přísluší placená dovolená za kalendářní rok v trvání nejméně čtyř týdnů. Předmětem úpravy tohoto ustanovení je pouze minimální doba dovolené za kalendářní rok. Podmínky poskytování dovolené, k nimž patří i zánik nároku na dovolenou, přenechává směrnice normotvorné pravomoci členských států a výkladu vnitrostátního práva soudy.

23. V souvislosti s druhou předběžnou otázkou uvádí německá vláda, že je ponecháno na členských státech a jejich orgánech, zda a za jakých podmínek chtějí upravit proplacení nevyčerpané dovolené při ukončení pracovního poměru.

24. Podle názoru britské vlády žalobce nepracoval po dobu, co byl v pracovní neschopnosti z důvodu nemoci, takže ani nepotřeboval „skutečnou dobu odpočinku“, aby se zotavil z práce. Cílem článku 7 podle názoru zastávaného britskou vládou je chránit bezpečnost a zdraví těch, kteří skutečně pracují, tím způsobem, že pro ně jsou stanoveny doby odpočinku. V projednávaném případě by však poskytnutí dovolené nemělo kladné účinky na bezpečnost nebo zdraví pracovníka. Dovolená by nemohla být čerpána před ukončením pracovního poměru. Pokud by žalobce v projednávaném případě měl nárok na dovolenou za kalendářní rok, bylo by se třeba ptát: „Dovolenou za co?“ Tvrzení, že žalobce čerpá „dovolenou za kalendářní rok“ během doby své „pracovní neschopnosti z důvodu nemoci“, tudíž nedává žádný smysl.

25. Britská vláda poukazuje na to, že odpověď na druhou předběžnou otázku vyplývá z odpovědi na první otázku. Jelikož takový pracovník nemá nárok na dovolenou za kalendářní rok podle čl. 7 odst. 1, nemůže mít ani nárok na proplacení nevyčerpané dovolené podle čl. 7 odst. 2. Krom toho je sice proplacení nevyčerpané dovolené na konci pracovního poměru podle čl. 7 odst. 2 přípustné, ale nikoliv stanoveno jako povinnost. Proto nemůže povinnost proplacení takové náhrady existovat, pokud dotčená osoba kvůli delší pracovní neschopnosti z důvodu nemoci nepracovala.

26. Italská vláda odkazuje jak na Úmluvy č. 52 a č. 132 Mezinárodní organizace práce (MOP nebo ILO, což je zkratka v anglickém jazyce), tak na judikaturu Soudního dvora k výkladu článku 7 směrnice. Podle uvedené vlády není při zohlednění zásad vytýčených Soudním dvorem možné dospět k závěru, že nárok žalobce v původním řízení na skutečné poskytnutí dovolené zaniká, pokud by neměl být zpochybněn rozdílný účel dovolené na zotavenou a doby pracovní neschopnosti z důvodu nemoci.

27. Na základě předcházejících úvah dospívá italská vláda k závěru, že pracovník má při ukončení pracovního poměru v každém případě nárok na finanční náhradu za dovolenou, na kterou vznikl nárok, ale nebyla vyčerpána. Vnitrostátní ustanovení, podle kterého by pracovníci neměli nárok na proplacení nevyčerpané dovolené, pokud by až do uplynutí referenčního roku nebo odpovídající doby převoditelnosti byli v pracovní neschopnosti z důvodu nemoci, se proto nezdá být v souladu se zásadami Společenství.

28. Komise je názoru, že námitka, podle které pracovník, který byl nepřítomen z důvodu nemoci a nepracoval, nepotřebuje odpovídající dobu odpočinku, není slučitelná s přístupem, který vyjádřil Soudní dvůr v judikatuře. V případě uznání pracovníka za neschopného práce z důvodu nemoci nemůže být nárok na dovolenou za kalendářní rok považován za uspokojený, jelikož je uznání za neschopného práce z důvodu nemoci důsledkem pracovní neschopnosti pracovníka a neslouží k odpočinku, získání odstupu a zotavení, ale slouží k rekonvalescenci a navrácení zdraví a práceschopnosti. Podle názoru Komise musejí členské státy dodržovat meze, které jsou jim stanoveny směrnicí. Opatření členských států tedy nemohou zajít tak daleko, že by pracovníkům ukládala povinnost čerpat dovolenou za kalendářní rok během omezené doby převoditelnosti v následujícím roce a že by nesplnění těchto podmínek bylo postihováno automatickým zánikem nároku na dovolenou. Zánik nároku bez náhrady je proto v rozporu s cílem směrnice.

29. V souvislosti s druhou předběžnou otázkou Komise uvádí, že argumentace, na níž se zakládá judikatura Soudního dvora a podle které je možnost nahradit nárok na dovolenou za kalendářní rok finanční náhradou v zásadě v rozporu se směrnicí 2003/88, je a fortiori použitelná i ve vztahu k vnitrostátní právní úpravě, podle které neuplatnění nároku na dovolenou za kalendářní rok vede k tomu, že tento nárok automaticky zaniká.

30. Nizozemská vláda ve svém ústním vyjádření pochybuje o tom, zda je směrnice 2003/88 v zásadě použitelná na případy nepřítomnosti pracovníků v práci z důvodu nemoci, s odůvodněním, že tyto případy nejsou předmětem úpravy dané normy. Rozsah působnosti směrnice 2003/88 se výlučně omezuje na aktivní pracovníky s tím důsledkem, že se na projednávaný případ vztahuje pouze vnitrostátní právo. Rozmanitost právní úpravy jednotlivých členských států přitom nepřipouští, aby byly ohledně práv nemocných pracovníků činěny obecné závěry.

VI – Právní posouzení

A – K první otázce

1. Úvodní poznámky

31. První otázka Landesarbeitsgericht Düsseldorf se týká výkladu čl. 7 odst. 1 směrnice 2003/88, zejména výrazu „v souladu s podmínkami pro získání a přiznávání […] stanovenými vnitrostátními právními předpisy nebo zvyklostmi“. Z právního hlediska se tento problém výkladu týká otázky, zda, popřípadě v jakém rozsahu mají členské státy pravomoc k tomu, aby v právních předpisech stanovily podmínky zániku nároku na minimální dobu placené dovolené za kalendářní rok.

32. Pokud jde o rozdělení zákonodárné pravomoci mezi Společenstvím a jeho členskými státy v souvislosti se zaručením práva na placenou dovolenou za kalendářní rok, je třeba nejprve poukázat na to, že zákonodárce Společenství přijetím směrnice 2003/88 využil právní nástroj, který sice podle čl. 249 třetího pododstavce ES vnitrostátním orgánům ponechává určitý prostor pro uvážení, co se týče volby prostředků a formy provedení, který jim však zároveň stanoví meze rozsahu, v němž je směrnice pro každý členský stát závazná, pokud jde o výsledek, kterého má být dosaženo ( 5 ). Vnitrostátní právní řády tak mají v oblasti provádění práva na placenou dovolenou za kalendářní rok mnohé, i když nikoliv neomezené možnosti úpravy ( 6 ). Při plnění povinnosti provedení článku 7 proto musí členské státy vždy zohlednit cíle směrnice 2003/88.

2. Nárok na placenou dovolenou za kalendářní rok jako základní sociální právo

33. Aby bylo možno předkládajícímu soudu vhodným způsobem odpovědět, je podle mého názoru nutné přistoupit k širšímu posouzení a nahlížet na nárok na placenou dovolenou za kalendářní rok, tak jak je vyjádřen v sekundárním právu Společenství, i v jeho širší souvislosti se základními sociálními právy.

34. Pokud jde o cíl směrnice 2003/88, vyplývá jak z článku 137 ES, který je jejím právním základem, tak z jejího prvního, čtvrtého, sedmého a osmého bodu odůvodnění, jakož i ze znění čl. 1 odst. 1, že směrnicí mají být stanoveny minimální požadavky, které jsou určeny k tomu, aby zlepšily životní a pracovní podmínky pracovníků prostřednictvím sbližování zejména vnitrostátních právních předpisů o pracovní době ( 7 ). Harmonizace úpravy pracovní doby na úrovni Společenství má zajistit lepší ochranu bezpečnosti a zdraví pracovníků tím, že jim zaručuje denní, týdenní a roční minimální dobu odpočinku, jakož i přiměřené přestávky na odpočinek, jakož i tím, že stanoví maximální délku pracovního týdne ( 8 ).

35. Při výkladu článku 7 směrnice 2003/88 je však třeba zohlednit skutečnost, že nárok na minimální dobu placené dovolené za kalendářní rok nebyl zakotven teprve až směrnicí o pracovní době, ale nezávisle na délce zaručené doby dovolené se vlastně již dlouho řadí mezi mezinárodněprávně uznaná základní sociální práva ( 9 ). Na mezinárodní úrovni je toto základní právo zmíněno například v článku 24 Všeobecné deklarace lidských práv ( 10 ), který každému přiznává „právo na odpočinek a na zotavení, zejména také na rozumné vymezení pracovních hodin a na pravidelnou placenou dovolenou“. Je rovněž uznáno v čl. 2 odst. 3 Sociální charty Rady Evropy ( 11 ) i v čl. 7 písm. d) Mezinárodního paktu o hospodářských, sociálních a kulturních právech ( 12 ) jako vyjádření práva každého na spravedlivé a uspokojivé pracovní podmínky.

36. V rámci Mezinárodní organizace práce (MOP) jako specializované agentury Organizace spojených národů bylo právo na minimální dobu placené dovolené za kalendářní rok dosud předmětem dvou vícestranných úmluv, přičemž úmluva č. 132 ( 13 ), která vstoupila v platnost dne 30. června 1973, změnila dosud platnou úmluvu č. 52 ( 14 ). Tyto úmluvy obsahují normy donucující povahy pro smluvní státy k uskutečnění tohoto základního sociálního práva v rámci jejich vnitrostátních právních řádů.

37. Tyto rozličné mezinárodní právní akty se však liší jak v obsahu své právní úpravy, tak ve svém normativním dosahu, jelikož jde v některých případech o mezinárodní smlouvy, v jiných případech naproti tomu pouze o slavnostní prohlášení bez právní závaznosti ( 15 ). Rovněž je rozdílně upravena osobní působnost, takže okruh osob, které mají mít z těchto aktů prospěch, není v žádném případě totožný. Navíc je signatářským státům jako adresátům těchto aktů zpravidla ponecháno široké uvážení při jejich provádění, takže se výše uvedení jednotlivci nemohou tohoto práva bezprostředně dovolávat. Přesto je příznačné, že všechny tyto mezinárodní právní akty počítají nárok na placenou dovolenou jednoznačně k základním právům pracovníků.

38. O to významnější je podle mého názoru skutečnost, že přijetím Listiny základních práv Evropské unie ( 16 ) byla povaha tohoto nároku jako základního práva zřejmě nejkvalifikovanějším způsobem a s konečnou platností potvrzena ( 17 ). Článek 31 odst. 2 Listiny totiž stanoví, že „[k]aždý pracovník má právo na stanovení maximální přípustné pracovní doby, na denní a týdenní odpočinek a na každoroční placenou dovolenou“. Z hlediska historie vzniku se toto ustanovení opírá o čl. 2 odst. 3 Sociální charty Rady Evropy, jakož i o bod 8 Charty Společenství základních sociálních práv pracovníků ( 18 ), přičemž byla, jak vyplývá z vysvětlení sekretariátu předsednictva Konventu, rozhodujícím způsobem zohledněna směrnice 93/104 jako předchůdkyně současné směrnice 2003/88 ( 19 ).

39. Článek 31 odst. 2 Listiny základních práv tak zakotvuje nárok na každoroční placenou dovolenou jako lidské právo, které náleží každému ( 20 ). Listině základních práv Evropské unie sice stejně jako některým z výše uvedených mezinárodněprávních nástrojů nebyl přiznán skutečný normativní dosah, takže je třeba ji vnímat především jako politické prohlášení. Přesto jsem toho názoru, že by bylo nesprávné odepřít Listině jakýkoliv význam při výkladu práva Společenství ( 21 ). Bez ohledu na otázku ohledně konečného právního statusu Listiny v právním řádu Evropské unie, kterou bude ještě třeba v budoucnu vyjasnit, představuje Listina již v současnosti konkretizaci společných evropských základních hodnot ( 22 ).

40. Krom toho rovněž z podstatné části odráží společné ústavní zvyklosti členských států. Nakolik jsem o tom schopna získat přehled, se mi jeví, že je možno tento závěr zcela jistě učinit ve vztahu k právu na minimální dobu placené dovolené za kalendářní rok, jelikož čl. 31 odst. 2 Listiny má předlohu v ústavách mnohých členských států ( 23 ). Lze tudíž skutečně zastávat názor, že v takovém sporu o povaze a dosahu základního práva, jako je projednávaný spor, je třeba při výkladu článku 7 směrnice 2003/88 zohlednit základní myšlenku čl. 31 odst. 2 Listiny ( 24 ).

3. Nárok na minimální dobu placené dovolené za kalendářní rok v právu Společenství

a) Pravomoc členských států k provedení směrnice

41. Soudní dvůr uznal dosah práva na placenou dovolenou za kalendářní rok a shledal, že „nárok každého pracovníka na placenou dovolenou za kalendářní rok musí být považován za zvlášť významnou zásadu sociálního práva Společenství, od níž se nelze odchýlit a kterou mohou příslušné vnitrostátní orgány provést pouze v mezích výslovně uvedených směrnicí 93/104“ ( 25 ). Ustanovení článku 7 směrnice 2003/88 byla formulována jako pravidlo požadující, aby měl pracovník možnost skutečného odpočinku za účelem zajištění účinné ochrany jeho bezpečnosti a jeho zdraví ( 26 ).

42. Aby mohlo být dosaženo cílů směrnice, je třeba stejně jako judikatura vycházet z toho, že je časový rozsah ochrany čl. 7 odst. 1 směrnice 2003/88 široký, takže následující vysvětlení rovněž platí pro dovolenou, která není čerpána v běžném roce, nýbrž v pozdějším období. Soudní dvůr totiž v této souvislosti shledal, že kladný účinek dovolené za kalendářní rok na bezpečnost a zdraví pracovníka se sice plně projeví pouze tehdy, pokud je dovolená čerpána v roce pro tuto dovolenou stanoveném, tedy v běžném roce, tato doba odpočinku však v tomto ohledu neztrácí svůj význam, pokud je čerpána později. Jelikož může dovolená přispět k bezpečnosti a zdraví pracovníka i tehdy, když je čerpána v pozdějším roce, spadá i v tomto případě do rozsahu působnosti směrnice ( 27 ).

43. Podle judikatury hrají rozhodující roli při uskutečňování tohoto práva členské státy, jelikož při plnění povinnosti provedení čl. 7 odst. 1 směrnice 2003/88 mají povinnost stanovit nezbytná vnitrostátní prováděcí pravidla ( 28 ). To zahrnuje stanovení podmínek pro využití a uplatnění nároku na placenou dovolenou za kalendářní rok, přičemž mají členské státy volnost určit konkrétní okolnosti, za kterých mohou pracovníci využít tohoto práva, které jim náleží za celkovou předešlou dobu zaměstnání ( 29 ).

44. Odkaz na vnitrostátní právní předpisy obsažený v čl. 7 odst. 1 směrnice 2003/88 má za účel především umožnit členským státům, aby stanovily právní rámec, který upravuje organizační a procesní aspekty uplatnění nároku na dovolenou, jako např. plánování termínů dovolené, případnou povinnost pracovníka předem zaměstnavateli sdělit, kdy chce svou dovolenou čerpat, podmínku odpracování minimální doby v zaměstnání předtím, než může být dovolená čerpána, kritéria pro výpočet poměrného nároku na dovolenou za kalendářní rok, pokud trvá pracovní poměr méně než jeden rok, atd. ( 30 ) Jedná se ale vždy o opatření určující podmínky uplatnění a poskytnutí nároku na dovolenou, která jako taková směrnice 2003/88 připouští.

45. Ze zásady loajality Společenství podle článku 10 ES se naopak odvozuje povinnost členských států stanovená právem Společenství, a to zdržet se při provádění čl. 7 odst. 1 směrnice 2003/88 do vnitrostátního práva všeho, co by mohlo tomuto cíli stát v cestě ( 31 ). To se týká zejména přijetí opatření, která by mohla ohrozit existenci samotného práva na minimální dobu placené dovolené za kalendářní rok ( 32 ). Proto Soudní dvůr správně v rozsudku BECTU ( 33 ) prohlásil za neslučitelnou s právem Společenství právní úpravu členského státu, která nárok na placenou dovolenou za kalendářní rok podmiňuje skutečností, která může u některých pracovníků bránit již samotnému vzniku tohoto nároku, s odůvodněním, že tato úprava nejen zbavuje své podstaty subjektivní právo, které je směrnicí 93/104 výslovně přiznáno, ale je rovněž v rozporu s cílem uvedené směrnice.

46. Podle mého názoru Soudní dvůr v uvedeném rozsudku vycházel z myšlenky užitečného účinku práva Společenství a správně rozpoznal, že členský stát, který může rozhodovat o vzniku nároku, může tento nárok ohrozit nebo úplně zmařit i tím, že jeho uplatnění naváže na obtížně splnitelné podmínky. Jsem toho názoru, že tento nárok může být stejným způsobem ohrožen, pokud by členský stát mohl stanovit podmínky pro zánik nároku, jelikož se v obou případech jedná o samotnou existenci tohoto práva.

47. Totéž riziko totiž existuje v rámci uskutečnění práva na placenou dovolenou za kalendářní rok, pokud je členskému státu přiznána možnost stanovit okolnosti, za kterých pracovník po uplynutí stanovené lhůty tento nárok ztrácí. V této souvislosti již nejde o rozhodnutí ohledně způsobu provedení placené dovolené za kalendářní rok ( 34 ), tj. o konkrétní provedení tohoto práva, nýbrž o vymezení dosahu ustanovení práva Společenství, totiž čl. 7 odst. 1 směrnice 2003/88.

48. Výklad tohoto ustanovení v tom smyslu, že dovolená za kalendářní rok po uplynutí stanovené lhůty propadá, přestože ji zaměstnanci nemohli čerpat z důvodu pracovní neschopnosti z důvodu nemoci, totiž prostřednictvím omezení osobního rozsahu ochrany vede k vyloučení tohoto nároku pro určité pracovníky ( 35 ).

49. V důsledku harmonizace v této oblasti práva týkající se sociální ochrany práce, o kterou usiluje čl. 137 odst. 2 písm. b) ES, který je právním základem směrnice 2003/88, však nyní přísluší Společenství, aby určilo dosah tohoto nároku ( 36 ). Pokud by totiž k tomu byly příslušné členské státy, bylo by prakticky nemožné zaručit srovnatelnou úroveň ochrany v celém Společenství, a tedy účel harmonizace. Z tohoto důvodu je třeba zamítnout tvrzení německé vlády, že zánik nároku na dovolenou patří k podmínkám poskytování dovolené a podléhá normotvorné pravomoci členských států.

b) Úroveň ochrany zaručená právem Společenství

50. Dále považuji za důležité připomenout, že volnost členských států při stanovení vnitrostátních opatření k provedení směrnice je omezena okolností, že čl. 137 odst. 2 písm. b) ES hodlá přijetím minimálních požadavků zaručit určitou úroveň ochrany stanovenou právem Společenství, která nemůže být členskými státy snížena. Jak vysvětlil Soudní dvůr v rozsudku Spojené království v. Rada ( 37 ) v souvislosti s pojmem „minimální požadavky“ ve smyslu dřívějšího právního základu v článku 118a Smlouvy o ES, neomezuje toto ustanovení činnost Společenství na nejmenšího společného jmenovatele, totiž na nejnižší úroveň ochrany dosaženou v členském státě. Naopak je třeba tento pojem chápat tak, že členské státy mohou překročit případně vysokou úroveň ochrany, která vyplývá z práva Společenství.

51. Tento výklad je potvrzen zněním článku 136 ES, který ukládá „zlepšování životních a pracovních podmínek“ jako cíl sociální politiky. Tohoto cíle má být výslovně dosaženo „postupným“ sbližováním ( 38 ). Za účelem dosažení tohoto primárně-právního cíle opravňuje článek 15 směrnice 2003/88 členské státy k tomu, aby uplatňovaly nebo podporovaly příznivější předpisy pro bezpečnost a ochranu zdraví pracovníků. Tomu odpovídajícím způsobem stanoví článek 23 směrnice 2003/88 v souvislosti s úrovní ochrany pracovníků, že, aniž je dotčeno právo členských států rozvíjet odlišná ustanovení za předpokladu, že dodržují minimální požadavky směrnice, neodůvodňuje provádění směrnice snížení obecné úrovně ochrany již poskytované pracovníkům ( 39 ).

52. Jakou minimální úroveň ochrany zákonodárce Společenství stanovil v oblasti práva dovolené, lze zjistit ze směrnice 2003/88. V této souvislosti je třeba konstatovat, že čl. 7 odst. 1 směrnice 2003/88 neobsahuje žádné omezení nároku na dovolenou. Podmínka, že pracovník musí dovolenou do určitého okamžiku, tj. do konce referenčního roku, popř. do konce doby převoditelnosti dovolené, včas požadovat a skutečně čerpat, ve směrnici není stanovena, zrovna tak jako není upraven ani zánik nároku. Článek 7 odst. 1 nepatří ani k ustanovením, od nichž článek 17 směrnice 2003/88 výslovně připouští odchylky ( 40 ).

53. Zákonodárce Společenství tak vědomě usiluje o vyšší minimální úroveň ochrany než Úmluva MOP č. 132 ( 41 ). Zatímco článek 9 Úmluvy MOP č. 132 stanoví pro poskytnutí a uplatnění nároku na každoroční dovolenou časovou hranici jednoho roku, popř. 18 měsíců po uplynutí roku, za který byl nárok na dovolenou získán ( 42 ), odpovídající úprava v čl. 7 odst. 1 směrnice 2003/88 zcela chybí. To umožňuje dospět k závěru, že ochrana, kterou právo Společenství hodlá pracovníkům zaručit, je širší než ochrana podle pracovněprávních norem mezinárodních smluv ( 43 ).

54. Výklad čl. 7 odst. 1 směrnice 2003/88 v tom smyslu, že nárok na placenou dovolenou za kalendářní rok po určité době zaniká, pokud není dovolená včas čerpána, tudíž není ani slučitelný s cílem zákonodárce Společenství, jímž je zaručit vyšší úroveň ochrany než Úmluva MOP č. 132, ani nemá oporu ve znění uvedeného ustanovení.

c) Podmínění nároku na dovolenou práceschopností

i) Obdobné použití zásad vytýčených judikaturou

55. Oproti názoru britské a nizozemské vlády neexistují ani žádné důvody domnívat se, že by čl. 7 odst. 1 směrnice 2003/88 podmiňoval nárok na minimální dobu placené dovolené za kalendářní rok práceschopností pracovníka v referenčním roce nebo v době převoditelnosti. Sice by mohlo být v zásadě namítáno, že pracovník, který byl nepřítomen z důvodu nemoci a nepracoval, odpovídající dobu odpočinku nepotřebuje. Jak však správně uvádí Komise, není tento přístup slučitelný s přístupem Soudního dvora, jak je vyjádřen v rozsudcích Merino Gómez ( 44 ) a FNV ( 45 ).

56. Soudní dvůr se ve věci Merino Gómez zabýval vztahem mezi dovolenou za kalendářní rok a mateřskou dovolenou v právu Společenství. Konkrétně se jednalo o otázku, zda má zaměstnankyně v případech, v nichž podnikové kolektivní smlouvy uzavřené mezi podnikem a zástupci zaměstnanců stanovují termíny dovolené pro veškeré zaměstnance a tyto termíny se překrývají s dobou mateřské dovolené, na základě čl. 7 odst. 1 směrnice 2003/88, čl. 11 bodu 2 písm. a) směrnice 92/85/EHS ( 46 ) a čl. 5 odst. 1 směrnice 76/207/EHS ( 47 ) nárok na to, aby čerpala dovolenou za kalendářní rok v jiném než dohodnutém termínu, který se nepřekrývá s její mateřskou dovolenou. Soudní dvůr v této souvislosti rozhodl, že nárok na dovolenou za kalendářní rok plní jiný účel než nárok na mateřskou dovolenou. Mateřská dovolená slouží jednak k ochraně tělesného stavu ženy během těhotenství a po něm, a jednak k ochraně zvláštního vztahu mezi matkou a dítětem v době, která následuje po těhotenství a porodu ( 48 ). Soudní dvůr proto rozhodl, že zaměstnankyně musí mít možnost čerpat dovolenou za kalendářní rok v jiném termínu než v době mateřské dovolené ( 49 ).

57. Tuto zásadu Soudní dvůr v rozsudku FNV potvrdil a upřesnil v tom smyslu, že v případě kumulace několika dob pracovního volna zaručených právem Společenství může být převod dovolené za kalendářní rok nebo její části do následujícího roku nevyhnutelný ( 50 ), jelikož čerpání dovolené zaručené právem Společenství nemůže mít vliv na právo čerpat jinou dovolenou zaručenou právem Společenství ( 51 ).

58. Ačkoli těhotenství zajisté nelze stavět na roveň nemoci, lze uvést více důvodů pro to, aby byla uvedená judikatura obdobně použita na vztah mezi dovolenou za kalendářní rok a pracovní neschopností z důvodu nemoci. Podobně jako mateřská dovolená má totiž pracovní neschopnost z důvodu nemoci za účel zachovat fyzickou a psychickou integritu pracovníka tím, že je mu prostřednictvím osvobození od povinnosti výkonu práce a poskytnutí doby odpočinku dána možnost fyzicky se zotavit a později se znovu začlenit v rámci svého pracovního místa. Na rozdíl od dovolené za kalendářní rok, která slouží k odpočinku, získání odstupu a zotavení, tak má pracovní neschopnost z důvodu nemoci za účel výlučně uzdravení a rekonvalescenci, tj. překonání patologického stavu, jehož příčiny navíc nejsou dotčeným pracovníkem ovlivnitelné ( 52 ).

59. Proto je třeba v souladu s názorem italské vlády uvést, že s přihlédnutím k zásadám vytýčeným Soudním dvorem není možné dospět k závěru, že nárok žalobce v původním řízení na skutečné poskytnutí dovolené zaniká, aniž by byl zpochybněn rozdílný účel dovolené na zotavenou a pracovní neschopnosti z důvodu nemoci. V souladu se základní myšlenkou výše uvedené judikatury by mělo být poskytnutí volna v rámci pracovní neschopnosti z důvodu nemoci na úkor placené dovolené za kalendářní rok zakázáno, jelikož jinak by mohlo dojít k tomu, že by tento nárok zaručený základními právy byl zbaven své podstaty.

ii) Rozpor s účelem čl. 7 odst. 1 směrnice 2003/88

– Riziko výkladu vzdalujícího se účelu

60. Kromě již uvedených pochybností o výkladu čl. 7 odst. 1 směrnice 2003/88 v tom smyslu, že by připouštěl ztrátu nároku na dovolenou po uplynutí stanovené lhůty, lze jako dodatečný argument uplatnit rozpor takové úpravy s cílem směrnice 2003/88, jímž je zaručit zlepšení bezpečnosti a ochrany zdraví pracovníků.

61. Původní účel pracovněprávního zákazu kumulace dní nevyčerpané dovolené, jak jej dosud stanovily některé vnitrostátní právní řády, včetně německého, zřejmě spočívá v zajištění možnosti skutečně čerpat dovolenou v běžném roce, přičemž v jednotlivém případě nese odpovědnost za prosazení svého nároku na dovolenou samotný pracovník. Z hlediska tohoto pojetí se zjevně jeví jako důsledné, že pracovník prostřednictvím ztráty tohoto práva ponese důsledky své nečinnosti nebo opožděného uplatnění nároku ( 53 ).

62. Je však třeba uvážit, že se z původního cíle sociální ochrany pracovníka, ze kterého tato úprava vychází a který je sám o sobě totožný s cílem směrnice 2003/88, stává jeho protiklad, pokud zaměstnanec z důvodů, které nemusí ospravedlňovat, nemůže uplatnit svůj nárok na dovolenou za kalendářní rok. K okolnostem, které pracovník nemusí ospravedlňovat, patří jednak možnost úmyslného neplnění ze strany zaměstnavatele, které je v důsledku takové právní úpravy dodatečně odměňováno. Patří k nim však i přirozené okolnosti na základě vyšší moci, které dotyčné osoby nemohou ovlivnit, jako je např. nemoc.

63. V obou případech se ztráta nároku na dovolenou nejen míjí se sledovaným cílem, ale působí v konečném důsledku jako objektivně neodůvodněná sankce pracovníka. Takový právní následek je zjevně neslučitelný s účelem směrnice 2003/88. V důsledku toho nemůže být čl. 7 odst. 1 směrnice 2003/88 vykládán v tom smyslu, že by pracovní neschopnost pracovníka z důvodu nemoci vedla ke ztrátě nároku na minimální dobu dovolené za kalendářní rok, který je zaručen základními právy.

– Výklad zaměřený na zájmy účastníků pracovního poměru

64. Oproti vyjádření žalovaného v původním řízení je výklad čl. 7 odst. 1 směrnice 2003/88, který zohledňuje zájmy zaměstnavatele a přitom omezuje základní právo na minimální dobu dovolené za kalendářní rok méně než sporná německá úprava, veskrze možný. Jak Komise výstižně vysvětlila, jeví se jako přiměřené, pokud členský stát stanoví podmínky, aby kupříkladu nároky na dovolenou byly v zájmu zdraví a bezpečnosti převáděny pouze tehdy, pokud se to jeví jako nezbytné. Rovněž by bylo proveditelné vytvářet pro pracovníky pobídky, aby svou dovolenou za kalendářní rok čerpali po přiměřenou dobu v následujícím roce.

65. Konkrétní provedení těchto opatření na úrovni podniku je naopak povinností zaměstnavatele, který díky své široké organizační a koordinační pravomoci ( 54 ) může právo pracovníka na dovolenou co nejlépe sladit s danými provozními potřebami.

iii) Srovnání s ustanoveními Úmluvy MOP č. 132

66. Proti podmínění nároku na dovolenou práceschopností pracovníka navíc hovoří skutečnost, že podle jednoznačného znění čl. 5 odst. 4 Úmluvy MOP č. 132 „bude nepřítomnost v práci z důvodů nezávislých na vůli dotyčné zaměstnané osoby, jako například pro nemoc, úraz nebo mateřskou dovolenou, započítávána do doby výkonu práce“ ( 55 ). Krom toho čl. 6 odst. 2 téže úmluvy výslovně stanoví, že „období pracovní neschopnosti pro nemoc nebo úraz [nelze] započítávat do minimální délky každoroční placené dovolené“.

67. Uvedená ustanovení je tak v souladu s jejich cílem třeba chápat v tom smyslu, že dříve uplatněná pracovní neschopnost z důvodu nemoci nemůže mít vliv na nárok na minimální dobu placené dovolené za kalendářní rok ( 56 ). Sice to mají signatářské státy, k nimž patří většina členských států Evropské unie ( 57 ), zajistit „za podmínek stanovených příslušným orgánem nebo způsobem obvyklým v dané zemi“, přesto se i zde omezuje pravomoc členských států na vydání prováděcích opatření, takže by jim mělo být právně bráněno tuto nepřítomnost v práci považovat za něco jiného než dobu výkonu práce.

68. V tomto ohledu se normy Úmluvy MOP č. 132 a směrnice 2003/88 ve své právní podstatě v zásadě shodují ( 58 ). V důsledku toho jsou členské státy povinny tyto normy vykládat a své vnitrostátní právní řády upravit tak, aby nepřítomnost v práci z důvodu nemoci neměla dopad na nárok na minimální dobu placené dovolené za kalendářní rok.

B – K druhé otázce

69. Předmětem druhé předběžné otázky je normativní dosah nároku na proplacení nevyčerpané dovolené stanoveného v čl. 7 odst. 2 směrnice 2003/88. Proplacení dovolené, tedy vyplacení finanční částky za nevyčerpanou dovolenou za kalendářní rok, nastupuje namísto poskytnutí volna, pokud již nemůže být dovolená poskytnuta v důsledku ukončení pracovního poměru. Tento nárok představuje jedinou výjimku ze zásadního zákazu proplacení dovolené ve směrnici, který jinak účastníkům pracovního poměru kategoricky zakazuje dovolenou za kalendářní rok – nezávisle na tom, zda má být čerpána v běžném roce, nebo v době převoditelnosti – nahradit finanční náhradou.

70. Podle judikatury Soudního dvora je cílem tohoto zákazu zaručit, že pracovník bude obvykle moci využít doby skutečného odpočinku, aby byla zajištěna účinná ochrana jeho bezpečnosti a zdraví ( 59 ). Má tak být zabráněno zneužívání „odkoupení“ nároku na dovolenou zaměstnavatelem, popřípadě zřeknutí se tohoto nároku ze strany pracovníka z čistě finančních důvodů ( 60 ).

71. Článek 7 odst. 2 směrnice 2003/88 zdůrazňuje funkci vyplácení odměny za práci i během doby dovolené, která spočívá v tom, že se pracovník během této doby má nacházet ve srovnatelném postavení, pokud jde o výši příjmu, jako v době výkonu práce ( 61 ). Jinými slovy požadavek vyplácení náhrady mzdy během dovolené pracovníkovi zaručuje, že bude skutečně hospodářsky schopen využít nárok na dovolenou za kalendářní rok ( 62 ). Proplacení nevyčerpané dovolené sleduje stejný účel. Finanční náhrada má totiž v zásadě pracovníkovi i po ukončení pracovního poměru poskytnout dobu placeného odpočinku předtím, než vstoupí do nového pracovního poměru ( 63 ). Odpadnutí této finanční náhrady by tak mělo za důsledek, že by nemohlo být dosaženo cíle zotavení pracovníka sledovaného směrnicí 2003/88.

72. Soudní dvůr v rozsudku Robinson-Steele ( 64 ) shledal, že směrnice 2003/88 k nároku na dovolenou za kalendářní rok a nároku na vyplácení náhrady mzdy během dovolené přistupuje jako ke dvěma částem jediného nároku. Podle mého názoru hovoří uvedená totožnost funkce nároku na vyplácení náhrady mzdy a nároku na proplacení nevyčerpané dovolené právě pro to, aby bylo i k proplacení nevyčerpané dovolené přistupováno jako k neoddělitelné části nároku na minimální dobu placené dovolené za kalendářní rok.

73. V tomto ohledu vyplývá odpověď na druhou předběžnou otázku již z odpovědi na první otázku. Pokud je totiž, jak již bylo shledáno výše, automatický zánik nároku na placenou dovolenou za kalendářní rok po uplynutí stanovené lhůty v rozporu s cílem směrnice 2003/88, musí pak totéž platit ve vztahu k nároku na proplacení nevyčerpané dovolené, který k nároku na dovolenou přistupuje jako sekundární nárok.

74. Naproti tomu nelze přijmout tvrzení žalovaného ve sporu v původním řízení, podle něhož by mohla vyhlídka, že bude muset při ukončení pracovního poměru proplatit nároky na dovolenou značného rozsahu, popřípadě nahromaděné za více let, přimět zaměstnavatele k tomu, aby dříve vypověděl pracovní poměr s dlouhodobě nemocnými pracovníky. Proti tomu lze totiž namítnout, že právě neexistence povinnosti zaměstnavatele proplatit nevyčerpanou dovolenou by jej mohla přimět k tomu, aby propustil pracovníka před poskytnutím dovolené za kalendářní rok, jelikož by jinak byl povinen uspokojit nárok pracovníka na minimální dobu placené dovolené za kalendářní rok podle čl. 7 odst. 1 směrnice 2003/88. Chceme-li zabránit zneužití práva výpovědi k tomu, aby bylo obcházeno toto základní právo zaručené právem Společenství, musí být pracovníkovi při ukončení pracovního poměru každopádně přiznán nárok na finanční náhradu za dovolenou, na kterou vznikl nárok, ale která nebyla vyčerpána.

75. Ani právně srovnávací přezkum příslušných ustanovení Úmluvy MOP č. 132 nepřipouští odlišný závěr. Článek 11 Úmluvy v zásadě zakotvuje nárok pracovníka na proplacení nevyčerpané dovolené odpovídající délce výkonu práce, za kterou mu taková dovolená dosud nebyla poskytnuta. Jelikož nárok na proplacení nevyčerpané dovolené i zde přistupuje k nároku na minimální dobu dovolené za kalendářní rok jako primárnímu nároku, je třeba zohlednit čl. 5 odst. 4 Úmluvy, podle něhož bude nepřítomnost v práci z důvodů nezávislých na vůli dotyčného pracovníka, jako například pro nemoc, úraz nebo mateřskou dovolenou, započítávána do doby výkonu práce ( 65 ). V důsledku toho nemůže mít pracovní neschopnost z důvodu nemoci nepříznivé dopady na nárok na proplacení nevyčerpané dovolené.

76. Z výše uvedených důvodů musí být čl. 7 odst. 2 směrnice 2003/88 vykládán tak, že pracovníci mají při ukončení pracovního poměru v každém případě nárok na finanční náhradu za dovolenou, na kterou vznikl nárok, ale která nebyla vyčerpána.

C – Ke třetí otázce

77. Jak již bylo shledáno výše, vyplývá jak z teleologického výkladu článku 7 směrnice 2003/88 ( 66 ), tak z právní podstaty čl. 5 odst. 4 Úmluvy MOP č. 132 ( 67 ), že dobu nemoci je třeba postavit na roveň době výkonu práce, jelikož jde o nepřítomnost z důvodů nezávislých na vůli pracovníka, která je tedy ospravedlněna.

78. Všechny nároky pracovníka proto vznikají ve stejné době, včetně nároku na placenou dovolenou za kalendářní rok, která může být čerpána, dojde-li k obnovení práceschopnosti pracovníka, nebo která se – při ukončení pracovního poměru – i v případě, že nastane plná neschopnost výdělečné činnosti, nahrazuje vyplacením finanční náhrady.

79. Vznik nároku na dovolenou za kalendářní rok, popřípadě na proplacení nevyčerpané dovolené, není vázán na podmínku předešlého skutečného výkonu činnosti, takže pracovník má tyto nároky i tehdy, když byl v celém referenčním roce z důvodu nemoci nepřítomen.

80. Pokud jde o další část otázky, zda tyto nároky vznikají i v případě neomluvené nepřítomnosti v celém referenčním roce, ráda bych připomněla, že podle ustálené judikatury je řízení o předběžné otázce upravené v článku 234 ES nástrojem spolupráce mezi Soudním dvorem a vnitrostátními soudy, díky němuž Soudní dvůr poskytuje vnitrostátním soudům poznatky k výkladu práva Společenství, které potřebují pro vyřešení sporu, který mají rozhodnout ( 68 ).

81. V rámci této spolupráce je věcí pouze vnitrostátního soudu, kterému byl spor předložen a jenž musí nést odpovědnost za soudní rozhodnutí, které bude vydáno, posoudit s ohledem na konkrétní okolnosti projednávané věci jak nezbytnost rozhodnutí o předběžné otázce pro vydání svého rozsudku, tak i relevanci otázek, které klade Soudnímu dvoru. Jestliže se tedy otázky položené vnitrostátními soudy týkají výkladu práva Společenství, je Soudní dvůr v zásadě povinen rozhodnout ( 69 ).

82. Soudní dvůr však rovněž rozhodl, že za výjimečných okolností mu přísluší, aby za účelem ověření své vlastní pravomoci přezkoumal podmínky, za kterých se na něj vnitrostátní soud obrátil. Odmítnout rozhodnutí o předběžné otázce položené vnitrostátním soudem může pouze tehdy, pokud je zjevné, že žádaný výklad práva Společenství nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení, jestliže se jedná o hypotetický problém, nebo také pokud Soudní dvůr nedisponuje skutkovými nebo právními poznatky nezbytnými pro užitečnou odpověď na otázky, které jsou mu položeny ( 70 ).

83. Duch spolupráce, v němž má být vedeno řízení o předběžné otázce, totiž znamená, že vnitrostátní soud bere ohled na funkci svěřenou Soudnímu dvoru, kterou je přispívat k výkonu spravedlnosti v členských státech, a nikoliv poskytovat poradní stanoviska k obecným či hypotetickým otázkám ( 71 ).

84. Z předkládacího usnesení vyplývá, že žalobce ve sporu v původním řízení byl v období od 8. září 2004 nepřetržitě do 30. září 2005, tedy do okamžiku ukončení pracovního poměru, lékařem uznán za neschopného práce z důvodu nemoci. Jeho nepřítomnost tedy byla jednoznačně omluvena, takže Soudní dvůr nemusí k části otázky, zda nárok na dovolenou za kalendářní rok nebo na finanční náhradu vzniká i u neomluvené nepřítomnosti v práci, vzhledem k nedostatku nezbytnosti rozhodnutí pro řešení sporu v původním řízení zaujmout stanovisko.

VII – Závěry

85. Z výše uvedených důvodů navrhuji Soudnímu dvoru, aby na předběžné otázky Landesarbeitsgericht Düsseldorf odpověděl následujícím způsobem: „1) Článek 7 odst. 1 směrnice 2003/88/ES musí být vykládán tak, že pracovníci musí mít v každém případě nárok na placenou dovolenou za kalendářní rok v trvání nejméně čtyř týdnů. Zejména platí, že pracovníkovi, který z důvodu nemoci nečerpal dovolenou v referenčním roce, musí být dovolená poskytnuta později. 2) Článek 7 odst. 2 směrnice 2003/88/ES musí být vykládán tak, že pracovníci mají při ukončení pracovního poměru v každém případě nárok na finanční náhradu za dovolenou, na kterou vznikl nárok, ale která nebyla vyčerpána (proplacení nevyčerpané dovolené). 3) Článek 7 směrnice 2003/88/ES musí být vykládán tak, že nárok na dovolenou za kalendářní rok nebo na finanční náhradu vzniká také při omluvené nepřítomnosti (z důvodu nemoci) během celého referenčního roku.“

( 1 ) – Původní jazyk: němčina.

( 2 ) – Úř. věst. L 299, s. 9; Zvl. vyd. 05/04, s. 381.

( 3 ) – Úř. věst. L 307, s. 18; Zvl. vyd. 05/02, s. 197.

( 4 ) – „Stupeň postižení“ (Grad der Behinderung, GdB) je pojem používaný v německých právních předpisech v oblasti úpravy těžkého postižení. Jedná se o měřící jednotku stupně omezení v důsledku postižení. Uvedený pojem se používá v Sozialgesetzbuch IX (sociální zákoník IX) – Rehabilitace a účast postižených osob. GdB se může pohybovat mezi 20 a 100. Je odstupňován po 10. Těžce postiženou je každá osoba se stupněm postižení nejméně GdB 50, zjišťovaným Versorgungsamt (úřad sociálního zaopatření) nebo Amt für Soziale Angelegenheiten (úřad pro sociální záležitosti). V průkazu těžkého postižení jsou uvedena označení, která dokládají zvláštní omezení. Označení „G“ znamená omezení mobility v silničním provozu.

( 5 ) – Viz zásadní rozsudek ze dne 8. dubna 1976, Royer (48/75, Recueil, s. 497, body 69 a 73), podle kterého „jsou členské státy v rámci volnosti, která je jim ponechána podle článku 249 ES, povinny zvolit formy a prostředky, které jsou nejvhodnější k zajištění užitečného účinku směrnic při zohlednění jimi sledovaného cíle“.

( 6 ) – Viz Stärker, L., Kommentar zur EU-Arbeitszeit-Richtlinie, Vídeň 2006, s. 81.

( 7 ) – Rozsudky ze dne 26. června 2001, BECTU (C-173/99, Recueil, s. I-4881, bod 37); ze dne 9. září 2003, Jaeger (C-151/02, Recueil, s. I-8389, body 45 a 47); ze dne 5. října 2004, Pfeiffer a další (C-397/01 až C-403/01, Sb. rozh. s. I-8835, bod 91), a ze dne 1. prosince 2005, Dellas a další (C-14/04, Sb. rozh. s. I-10253, bod 40).

( 8 ) – Rozsudky ze dne 3. října 2000, Simap (C-303/98, Recueil, s. I-7963, bod 49); BECTU (uvedený v poznámce pod čarou 7, bod 38); Jaeger (uvedený v poznámce pod čarou 7, bod 46); ze dne 12. října 2004, Wippel (C-313/02, Sb. rozh. s. I-9483, bod 47), a Dellas a další (uvedený v poznámce pod čarou 7, bod 41).

( 9 ) – Jak uvádí generální advokát Tizzano ve svém stanovisku ze dne 8. února 2001, BECTU (rozsudek uvedený v poznámce pod čarou 7, bod 22), patří nárok na placenou dovolenou za kalendářní rok již dlouho k základním sociálním právům.

( 10 ) – Všeobecná deklarace lidských práv přijatá rezolucí 217 A (III) Valného shromáždění Organizace spojených národů dne 10. prosince 1948.

( 11 ) – Evropská sociální charta; smlouva byla předložena k podpisu členským státům Rady Evropy dne 18. října 1961 v Turíně a vstoupila v platnost dne 26. února 1965. Její čl. 2 odst. 3 stanoví, že s cílem zajistit účinný výkon práva na spravedlivé pracovní podmínky se smluvní strany zavazují poskytovat minimálně dvoutýdenní placenou dovolenou ročně.

( 12 ) – Mezinárodní pakt o hospodářských, sociálních a kulturních právech byl jednomyslně přijat Valným shromážděním Organizace spojených národů dne 19. prosince 1966. Jeho čl. 7 písm. d) stanoví, že „smluvní strany […] uznávají právo každého člověka na spravedlivé a uspokojivé pracovní podmínky, které zajišťují zejména odpočinek, zotavení a rozumné vymezení pracovních hodin a pravidelná placená dovolená, jakož i odměna ve dnech veřejných svátků“.

( 13 ) – Úmluva č. 132 týkající se každoroční placené dovolené (revidované znění z roku 1970), přijatá generální konferencí Mezinárodní organizace práce dne 24. června 1970, vstup v platnost dne 30. června 1973.

( 14 ) – Úmluva č. 52, týkající se každoroční placené dovolené, přijatá generální konferencí Mezinárodní organizace práce dne 24. června 1936, vstup v platnost dne 22. září 1939. Tato úmluva byla revidována úmluvou č. 132, sama však nadále zůstává otevřená k ratifikaci.

( 15 ) – Zuleeg, M., „Der Schutz sozialer Rechte in der Rechtsordnung der Europäischen Gemeinschaft“, Europäische Grundrechte-Zeitschrift, 1992, sešit 15/16, s. 331, poukazuje na to, že akty bez právní závaznosti, jako Charta Společenství základních sociálních práv pracovníků, slouží v první řadě jako programové ukazatele. Právního významu nabývají nanejvýš tehdy, pokud k nim soudy přihlížejí při výkladu nebo nalézání práva. Balze, W., „Überblick zum sozialen Arbeitsschutz in der EU“, Europäisches Arbeits- und Sozialrecht, 38. doplnění, 1998, bod 4, výstižně uvádí, že ačkoli Charta Společenství základních sociálních práv pracovníků nemá jako slavnostní prohlášení sama o sobě právní závaznost, vedla přesto koncem roku 1989 v podstatné míře k přijetí akčního programu Komise k provedení Charty Společenství ze dne 28. listopadu 1989. Akční program vytyčil celkem 23 konkrétních návrhů směrnic mimo jiné v oblasti bezpečnosti a ochrany zdraví pracovníků, které byly z podstatné části provedeny do roku 1993. Z toho vyplývá, že i slavnostní prohlášení mohou nakonec přece jen nabýt významu jako zdroj inspirace pro zákonodárnou činnost při uskutečňování základních sociálních práv, která jsou v nich proklamována.

( 16 ) – Listina základních práv Evropské unie, vyhlášená dne 7. prosince 2000 v Nice (Úř. věst. C 364, s. 1).

( 17 ) – K témuž závěru dospívá generální advokát Tizzano ve svém stanovisku ve věci BECTU (uvedená v poznámce pod čarou 9, bod 26).

( 18 ) – Charta Společenství základních sociálních práv pracovníků byla přijata hlavami států a předsedy vlád členských států Evropského společenství ve Štrasburku dne 9. prosince 1989. Bod 8 Charty Společenství stanoví, že „[k]aždý pracovník Evropského společenství má nárok na týdenní dobu odpočinku a na každoroční placenou dovolenou, jejíž délka musí být postupně v jednotlivých státech vzájemně sbližována v souladu s vnitrostátními zvyklostmi“. Eichenhofer, E., Handbuch des EU-Wirtschaftsrechts (Dauses, M. A., a kol.), Mnichov 2004, svazek 1, D. III., body 38 a 39, v této souvislosti výslovně hovoří o právu na každoroční placenou dovolenou jako o „základním sociálním právu“ obsaženém v Chartě Společenství.

( 19 ) – Viz Rengeling, H.-W., Grundrechte in der Europäischen Union, Kolín 2004, bod 1016, s. 812.

( 20 ) – Riedel, E., Charta der Grundrechte der Europäischen Union (Jürgen Meyer a kol.), 2. vydání, Baden-Baden 2006, článek 31, bod 20, je toho názoru, že význam čl. 31 odst. 2 Listiny základních práv spočívá především v tom, že jako sociální minimum nesporným způsobem zakotvil zásady stanovení maximální přípustné pracovní doby, denního odpočinku a poskytnutí týdenního odpočinku, dokonce i u pracovních poměrů s pracovní dobou na směny nebo s měnící se pracovní dobou, jakož i každoroční placené dovolené jako každému příslušející práva lidsko-právní povahy.

( 21 ) – Tento názor jsem naposled zastávala ve svém stanovisku ze dne 3. května 2007, Zefeser (rozsudek ze dne 18. prosince 2007, C-62/06, bod 54 a poznámka pod čarou 43), v souvislosti s právem na spravedlivý proces zaručeným v článku 47 Listiny základních práv; předtím byl již zastáván generálním advokátem Tizzanem v jeho stanovisku ve věci BECTU (uvedeném v poznámce pod čarou 9, bod 28), jakož i generálním advokátem Légerem v jeho stanovisku ze dne 10. července 2001, Rada v. Hautala (rozsudek ze dne 6. prosince 2001, C-353/99 P, Recueil, s. I-9565, body 73 až 86). Také Soudní dvůr se stále více odvolává na ustanovení Listiny základních práv. Viz naposledy rozsudek ze dne 27. června 2006, Parlament v. Rada (C-540/03, Sb. rozh. s. I-5769, bod 38), poukazující na odkaz na Listinu obsažený v bodech odůvodnění směrnice, která byla předmětem sporu, jakož i rozsudky ze dne 13. března 2007, Unibet (C-432/05, Sb. rozh. s. I-2271, bod 37), a ze dne 3. května 2007, Advocaten voor de Wereld (C-303/05, Sb. rozh. s. I-3633, bod 46).

( 22 ) – Viz Poiares Maduro, M., „The double constitutional life of the Charter of Fundamental Rights“, Unión Europea y derechos fundamentales en perspectiva constitucional, Madrid 2004, s. 306; Schmitz, T., „Die Charta der Grundrechte der Europäischen Union als Konkretisierung der gemeinsamen europäischen Werte“, Die Europäische Union als Wertegemeinschaft, Berlín 2005, s. 85, jakož i Beyer, U./Oehme, C./Karmrodt, F., „Der Einfluss der Europäischen Grundrechtecharta auf die Verfahrensgarantien im Unionsrecht“, Beiträge zum Transnationalen Wirtschaftsrecht, sešit 34, listopad 2004, s. 14. García Perrote Escartín, I., „Sobre el derecho de vacaciones“, Scritti in memoria di Massimo D’Antona, svazek 4 (2004), s. 3586, se domnívá, že nárok na každoroční placenou dovolenou, jak je zakotven v čl. 40 odst. 2 španělské ústavy, je odrazem všech mezinárodněprávních nástrojů k ochraně základních práv. Je toho názoru, že tyto nástroje celkově přispěly ke vzniku univerzálního, či dokonce specificky evropského povědomí o existenci takového základního sociálního práva.

( 23 ) – Podle práva Společenství je v první řadě věcí členských států, aby upravily oblast pracovních podmínek. Více ústavních textů obsahuje záruky ohledně pracovních podmínek, které zahrnují i právo zaměstnanců na zotavení. Článek 11 odst. 5 lucemburské ústavy a čl. 40 odst. 2 španělské ústavy například státu ukládají povinnost, aby vytvářel zdraví příznivé pracovní podmínky a aby zaručil, popř. se postaral o zotavení pracovníků (viz González Ortega, S., „El disfrute efectivo de la vacaciones anuales retribuidas: una cuestión de derecho y de libertad personal, de seguridad en el trabajo y de igualdad“, Revista española de derecho europeo, č. 11 [2004], s. 423 a násl.). Mnohem podrobnější úprava, která spíše odpovídá znění článku 31 Listiny, se nachází v článku 36 italské ústavy, která mimo jiné stanoví právo na den týdenního odpočinku a každoroční placenou dovolenou. Zdá se, že portugalská ústava byla jednou z předloh právní úpravy v Listině, jelikož její čl. 59 odst. 1 písm. d) stanoví právo na odpočinek a zotavení, na maximální délku denní pracovní doby, týdenní odpočinek, jakož i na pravidelnou placenou dovolenou (viz Vieira De Andrade, J. C., „La protection des droits sociaux fondamentaux dans l’ordre juridique du Portugal“, La protection des droits sociaux fondamentaux dans les États membres de l’Union européenne – Étude de droit comparé, Atény/Brusel/Baden-Baden 2000, s. 677). Ve většině starých členských států Evropské unie má právo na minimální dobu placené dovolené za kalendářní rok základ v ustanoveních běžných zákonů, které odrážejí relevantní sekundárně-právní požadavky směrnic v rozsahu, v němž jsou dotčeny oblasti působnosti práva Společenství. Naproti tomu se nové členské státy s výjimkou Kypru vyznačují opravdu podrobnou kodifikací tohoto práva. To platí např. pro čl. 36 písm. f) slovenské, čl. 66 odst. 2 polské, čl. 70/B odst. 4 maďarské, článek 107 lotyšské, jakož i čl. 49 odst. 1 litevské ústavy, které zaručují minimální dobu placené dovolené za kalendářní rok. Pracovní podmínky jsou obecně zmíněny ve slovinské ústavě (článek 66), ústavě České republiky (článek 28), jakož i estonské ústavě (čl. 29 odst. 4) (viz Riedel, E., uvedeno výše, poznámka pod čarou 20, článek 31, body 3, 4).

( 24 ) – Podle názoru Smismanse, S., „The Open Method of Coordination and Fundamental Social Rights“, Social Rights in Europe (Gráinne de Búrca, Bruno de Witte a kol.), Oxford 2005, s. 229, v řízeních před Soudním dvorem nutně vyvstane otázka vztahu mezi článkem 7 směrnice 2003/88 a základními právy, především čl. 31 odst. 2 Listiny základních práv Evropské unie. Podle Krebbera, S., Kommentar zu EU-Vertrag und EG-Vertrag (Christian Calliess/Matthias Ruffert a kol.), 1. vydání, Neuwied 1999, článek 136 ES, bod 35, s. 1365, poskytují Evropská sociální charta a Charta Společenství důležité výkladové pomůcky v souvislosti s významem pracovněprávních pojmů na úrovni Společenství. Stärker, L., Kommentar zur EU-Arbeitszeit-Richtlinie, Vídeň 2006, s. 81, dokonce čl. 31 odst. 2 Listiny základních práv zjevně připisuje normativní povahu, přičemž poukazuje na to, že toto ustanovení požaduje stanovení placené dovolené za kalendářní rok. Podle názoru Benedettiho, G., „La rilevanza giuridica della Carta Europea innanzi alla Corte di Giustizia: il problema delle ferie annuali retribuite“, Carta Europea e diritti dei privati, 2000, s. 128, 129, nemůže být ve sporu o rozsahu práva na minimální dobu placené dovolené za kalendářní rok Listina základních práv i přes svou chybějící právní závaznost opominuta, jelikož její ustanovení odrážejí společné ústavní zvyklosti členských států. Náleží jí tedy při výkladu práva Společenství funkce vztažného bodu, popř. výkladové pomůcky.

( 25 ) – Rozsudky ze dne 6. dubna 2006, Federatie Nederlandse Vakbeweging (C-124/05, Sb. rozh. s. I-3423, bod 28); Dellas a další (uvedený v poznámce pod čarou 7, bod 49); ze dne 18. března 2004, Merino Gómez (C-342/01, Recueil, s. I-2605, bod 29), a BECTU (uvedený v poznámce pod čarou 7, bod 43).

( 26 ) – Rozsudek BECTU (uvedený v poznámce pod čarou 7, bod 44).

( 27 ) – Rozsudek Federatie Nederlandse Vakbeweging (uvedený v poznámce pod čarou 25, body 30 a 31).

( 28 ) – Rozsudek ze dne 16. března 2006, Robinson-Steele (C-131/04 a C-257/04, Sb. rozh. s. I-2531, bod 57).

( 29 ) – Rozsudek BECTU (uvedený v poznámce pod čarou 7, bod 53).

( 30 ) – Viz vyjádření Komise ve věci BECTU, která zachytil generální advokát Tizzano ve svém stanovisku v této věci (uvedené v poznámce pod čarou 9, bod 34).

( 31 ) – Podle ustálené judikatury vyplývá z článku 10 ES pro členské státy povinnost provést směrnici tak, aby bylo skutečně zabezpečeno její plné použití (rozsudky ze dne 11. července 2002, Marks & Spencer, C-62/00, Recueil, s. I-6325, body 24 až 26; ze dne 16. listopadu 2000, Komise v. Řecko, C-214/98, Recueil, s. I-9601, bod 49, a ze dne 9. září 1999, Komise v. Německo, C-217/97, Recueil, s. I-5087, bod 31). Vnitrostátní zákonodárce proto musí vnitrostátní právo novelizovat, zrušit, popř. doplnit tak, aby mohly požadavky práva Společenství dosáhnout svého plného užitečného účinku (viz rozsudek ze dne 8. února 1973, Komise v. Itálie, 30/72, Recueil, s. 161, bod 11; Kahl, W., „Kommentar zu EU-Vertrag und EG-Vertrag“, Christian Calliess/Matthias Ruffert a kol., 1. vydání, Neuwied 1999, článek 10 ES, bod 19, s. 374).

( 32 ) – V tomto smyslu Bogg, A. L., „The right to paid annual leave in the Court of Justice: the eclipse of functionalism“, European Law Review, svazek 31 (2006), č. 6, s. 897, podle něhož nemůže zajít vnitrostátní právní úprava tak daleko, že by popřela existenci práva na minimální dobu placené dovolené za kalendářní rok.

( 33 ) – Rozsudek BECTU (uvedený v poznámce pod čarou 7, bod 48).

( 34 ) – V rozsudku BECTU (uvedeném v poznámce pod čarou 7, bod 61) Soudní dvůr shledal, že směrnice 93/104 členským státům nebrání „podrobně upravit způsob výkonu práva na dovolenou za kalendářní rok, tím že členské státy např. upravují, jakým způsobem mohou pracovníci čerpat dovolenou, která jim náleží za první týdny jejich zaměstnání“.

( 35 ) – Právě to však není členským státům dovoleno (viz rozsudek BECTU, uvedený v poznámce pod čarou 7, bod 52). Podle uvedeného rozsudku nemohou členské státy jednostranně omezit nárok na placenou dovolenou za kalendářní rok přiznaný všem pracovníkům tím, že tento nárok navážou na podmínku, která způsobí, že pro některé pracovníky bude tento nárok vyloučen.

( 36 ) – Článek 137 ES je nejvýznamnějším ustanovením zmocňujícím k vydávání směrnic v kapitole o sociální politice. Toto ustanovení požaduje, aby harmonizace sledovala určitý cíl, který vyplývá ze vzájemného spojení odstavce 2 s odstavcem 1. Podle něj se musí harmonizace provádět s cílem napomáhat podpůrné a doplňující funkci činnosti Společenství v oblastech uvedených v odstavci 1 písm. a) až i). K nim podle odstavce 1 písm. a) náleží ochrana zdraví a bezpečnosti pracovníků. Základem byl dříve článek 118 Smlouvy o ES, který se rovněž vyznačoval primárně sociálně-politickým zaměřením a odlišoval se tím od další kompetenční normy v článku 100a Smlouvy o ES (článek 94 ES), který sleduje cíle související s vnitřním trhem (viz Krebber, S., uvedeno výše, poznámka pod čarou 24, článek 13 ES, bod 18, s. 133).

( 37 ) – Rozsudek ze dne 12. listopadu 1996, Spojené království v. Rada (C-84/94, Recueil, s. I-5755, bod 56).

( 38 ) – Balze, W., uvedeno výše, poznámka pod čarou 15, bod 38. doplnění 1998, bod 3.

( 39 ) – Rozsudek Spojené království v. Rada (uvedený v poznámce pod čarou 37, bod 42). Balze, W., „Arbeitszeit, Urlaub und Teilzeitarbeit“, Europäisches Arbeits- und Sozialrecht, 79. doplnění (říjen 2002), B 3100, bod 6, s. 9, chápe úpravu směrnice o pracovní době v souladu s pojetím článku 137 ES jako minimální požadavky, takže členské státy mohou přijmout nebo ponechat v platnosti přísnější úpravu pracovní doby. Zvláštní předpisy Společenství však mají podle článku 14 směrnice 2003/88 před ustanoveními směrnice přednost nezávisle na tom, zda je jejich úroveň ochrany nižší než úroveň ochrany podle směrnice o pracovní době.

( 40 ) – Viz rozsudky Robinson-Steele (uvedený v poznámce pod čarou 28, bod 62) a BECTU (uvedený v poznámce pod čarou 7, bod 41). V tomto smyslu rovněž Balze, W., „Die Richtlinie über die Arbeitszeitgestaltung“, Europäische Zeitschrift für Wirtschaftsrecht, č. 7 (1994), s. 207, který nenalézá žádnou možnost obsahově se od této právní úpravy odchýlit.

( 41 ) – V této souvislosti je vhodné připomenout, že podle šestého bodu odůvodnění směrnice 2003/88 je při úpravě pracovní doby třeba zohlednit zásady MOP. Na to poukazuje i generální advokátka Kokott v poznámce pod čarou 8 svého stanoviska ze dne 12. ledna 2006, Federatie Nederlandse Vakbeweging (rozsudek uvedený v poznámce pod čarou 25). Výklad směrnice 2003/88 při zohlednění podstatných zásad Úmluvy MOP č. 132 se mi jeví jako nezbytný vzhledem ke skutečnosti, že právo MOP zavedlo směrodatné mezinárodní standardy v oblasti pracovního práva. Grosso modo existuje mezi oběma právními nástroji vysoký stupeň konvergence. Při podrobnějším přezkumu však nelze přehlédnout, že mnohá ustanovení směrnice 2003/88 jdou nad rámec toho, co stanoví Úmluva MOP č. 132. Z tohoto důvodu lze o směrnici 2003/88 právem říci, že představuje rozvinutí této úmluvy na straně Společenství (viz Murray, J., Transnational Labour Regulation: The ILO and EC Compared, Haag 2001, s. 185).

( 42 ) – Článek 9 Úmluvy MOP č. 132 je zvláštním ustanovením o právu dovolené, které se vztahuje k možnosti rozdělení každoroční placené dovolené stanovené v článku 8. Rozdělení každoroční dovolené na části může být povoleno příslušným orgánem, zaměstnanec však má nárok na nejméně dva nepřerušené týdny, pokud nebylo nic jiného ujednáno v dohodě mezi zaměstnavatelem a zaměstnancem. Článek 9 stanoví, že nepřerušená část musí být poskytnuta a vyčerpána nejpozději do jednoho roku a zbytek každoroční placené dovolené nejpozději do 18 měsíců od konce roku, za který vznikl nárok na dovolenou. Odložení části, která přesahuje stanovenou minimální délku, na pozdější termín až za uvedená období je přípustné se souhlasem zaměstnance. Termín je třeba stanovit po projednání s profesními organizacemi na vnitrostátní úrovni (k tomu viz Böhmert, S., Das Recht der ILO und sein Einfluss auf das deutsche Arbeitsrecht im Zeichen der europäischen Integration, Baden-Baden 2002, s. 128).

( 43 ) – Ani z úpravy lhůt v článku 9 Úmluvy MOP č. 132 nevyplývá nic, co by mohlo ukazovat na případnou ztrátu nároku zaměstnance, jelikož sama tato úprava lhůt nestanoví žádné právní následky pro případ, že dovolená není vyčerpána, popř. poskytnuta před uplynutím lhůty. Naopak z článku 12 téže úmluvy jednoznačně vyplývá, že nárok na minimální délku každoroční placené dovolené nemůže být předmětem dispozice, takže jakákoliv ujednání o vzdání se nároku nebo zřeknutí se jej budou podle podmínek dotyčné země neplatná nebo budou zakázána. García Perrote Escartín, I., uvedeno výše, poznámka pod čarou 22, s. 3602, je rovněž toho názoru, že pro právní úpravu, podle které nárok na minimální dobu placené dovolené za kalendářní rok zaniká po uplynutí stanovené lhůty, neexistuje právní základ ani v Úmluvě MOP č. 132, ani ve směrnici 2003/88. Z článku 12 Úmluvy MOP č. 132 naopak vyplývá, že tento nárok je nezcizitelný.

( 44 ) – Rozsudek Merino Gómez (uvedený v poznámce pod čarou 25).

( 45 ) – Rozsudek Federatie Nederlandse Vakbeweging (uvedený v poznámce pod čarou 25).

( 46 ) – Směrnice Rady 92/85/EHS ze dne 19. října 1992 o zavádění opatření pro zlepšení bezpečnosti a ochrany zdraví při práci těhotných zaměstnankyň a zaměstnankyň krátce po porodu nebo kojících zaměstnankyň (Úř. věst. L 348, s. 1; Zvl. vyd. 05/02, s. 110).

( 47 ) – Směrnice Rady 76/207/EHS ze dne 9. února 1976 o zavedení zásady rovného zacházení pro muže a ženy, pokud jde o přístup k zaměstnání, odbornému vzdělávání a postupu v zaměstnání a o pracovní podmínky (Úř. věst. L 39, s. 40; Zvl. vyd. 05/01, s. 187).

( 48 ) – Rozsudek Merino Gómez (uvedený v poznámce pod čarou 25, bod 32); rozsudky ze dne 27. října 1998, Boyle a další (C-411/96, Recueil, s. I-6401, bod 41); ze dne 30. dubna 1998, Thibault (C-136/95, Recueil, s. I-2011, bod 25); ze dne 14. července 1994, Webb (C-32/93, Recueil, s. I-3567, bod 20); ze dne 5. května 1994, Habermann-Beltermann (C-421/92, Recueil, s. I-1657, bod 21), a ze dne 12. července 1984, Hofmann (184/83, Recueil, s. 3047, bod 25).

( 49 ) – Rozsudek Merino Gómez (uvedený v poznámce pod čarou 25, bod 38).

( 50 ) – Rozsudky Federatie Nederlandse Vakbeweging (uvedený v poznámce pod čarou 25, bod 24), a ze dne 14. dubna 2005, Komise v. Lucembursko (C-519/03, Sb. rozh. s. I-3067, bod 33).

( 51 ) – Rozsudky Federatie Nederlandse Vakbeweging (uvedený v poznámce pod čarou 25, bod 24); ze dne 14. dubna 2005, Komise v. Lucembursko (uvedený výše, poznámka pod čarou 50, bod 33), a Merino Gómez (uvedený v poznámce pod čarou 25, bod 41).

( 52 ) – González Ortega, S., uvedeno výše, poznámka pod čarou 23, s. 432, dospívá k závěru, že první fáze mateřské dovolené slouží k fyzickému zotavení, popř. biologické ochraně matky po porodu. Sleduje tak jiný účel než další fáze této dovolené, která je určena k tomu, aby napomáhala péči o dítě, jakož i k podpoře vztahu mezi matkou a dítětem. Autor poukazuje na podobnosti mezi touto první fází mateřské dovolené a dovolenou z důvodu nemoci, a přiklání se proto k obdobnému použití judikatury ohledně vztahu mezi mateřskou dovolenou a dovolenou za kalendářní rok na vztah mezi dovolenou z důvodu nemoci a dovolenou za kalendářní rok.

( 53 ) – Glaser, R./Lüders, H., „§ 7 BUrlG auf dem Prüfstand des EuGH – Anmerkungen zum Vorlagebeschluss des LAG Düsseldorf“, Betriebs-Berater, 61. ročník (2006), sešit 49, s. 2692, zastávají názor, že hrozba propadnutí nároku na dovolenou slouží právě k tomu, aby byla dovolená skutečně a včas vyčerpána. García Perrote Escartín, I., uvedeno výše, poznámka pod čarou 22, s. 3593, 3600, poukazuje na to, že zákaz kumulace má pracovníku umožnit, aby skutečně čerpal dovolenou za kalendářní rok. Podle tohoto pojetí nese pracovník „břemeno“ důsledné obrany svého práva na dovolenou. Autor však zdůrazňuje, že tento zákaz s sebou nese nemálo obtíží. V tomto ohledu může mít „účinek bumerangu“, který je známý mezi právníky zabývajícími se oblastí pracovního práva, jelikož je vcelku možné, že pracovník své právo na dovolenou nakonec úplně ztratí, čímž bude napomoženo případnému porušení práva ze strany zaměstnavatele. Autor je toho názoru, že taková úprava ospravedlňuje porušení práva a dává zaměstnavateli příležitost bezdůvodně se obohatit. Zaměstnavatel může totiž přihlížet, jak pracovník ztratí svou dovolenou za kalendářní rok, aniž by byl povinen jej finančně odškodnit. To by mělo za důsledek, že by nebyl postižen ten, který by měl obhajovat porušení práva ze své strany (zaměstnavatel), ale ten, který není schopen své právo prosadit (pracovník).

( 54 ) – Ustanovení práva Společenství o technické a sociální ochraně práce zohledňují široké organizační a koordinační pravomoci zaměstnavatele tím, že mu např. podle čl. 5 odst. 1 směrnice Rady 89/391/EHS ze dne 12. června 1989 o zavádění opatření pro zlepšení bezpečnosti a ochrany zdraví zaměstnanců při práci (Úř. věst. L 183, s. 1; Zvl. vyd. 05/01, s. 349) ukládají povinnost zajistit bezpečnost a ochranu zdraví zaměstnanců s ohledem na všechna hlediska týkající se práce. Viz naposled rozsudek ze dne 14. června 2007, Komise v. Spojené království (C-127/05, body 40 a 41), ve kterém Soudní dvůr potvrdil povinnost zaměstnavatele zajistit pracovníkům bezpečné pracovní prostředí.

( 55 ) – Postavení nemoci na roveň s mateřstvím s ohledem na právní následek v čl. 5 odst. 4 Úmluvy MOP č. 132 krom toho potvrzuje názor zastávaný v bodě 60, že v obou případech pracovník zasluhuje stejnou ochranu.

( 56 ) – V tomto smyslu rovněž García Perrote Escartín, I., uvedeno výše, poznámka pod čarou 22, s. 3584, 3595.

( 57 ) – Všechny členské státy Evropské unie jsou členy MOP. Evropské společenství sice není členem, obě organizace se však podle poslední výměny dopisů mezi Evropskou komisí a generálním ředitelem MOP ze dne 14. května 2001 zasazují o sociální a hospodářský pokrok, zlepšení životních a pracovních podmínek, jakož i o podporu zaměstnanosti (Úř. věst. C 165, s. 23). Od doby prvního ujednání mezi MOP a Evropským společenstvím v roce 1958 obě organizace postupně vybudovaly vzájemnou spolupráci k uskutečnění těchto cílů. Na institucionální úrovni má Evropská komise postavení pozorovatele. Podílí se na koordinaci stanovisek členských států Evropského společenství v rámci MOP, aby tak zajistila soulad mezi normami MOP a právními předpisy Společenství a ulehčila ratifikaci norem MOP. Úmluvu MOP č. 132 dosud ratifikovaly Belgie (2. června 2003), Česká republika (23. srpna 1996), Finsko (15. ledna 1990), Německo (1. října 1975), Maďarsko (19. srpna 1998), Irsko (20. června 1974), Itálie (28. července 1981), Lotyšsko (10. června 1994), Lucembursko (1. října 1979), Malta (9. června 1988), Portugalsko (17. března 1981), Slovinsko (29. května 1992), Španělsko (30. června 1972) a Švédsko (7. června 1978). Ostatní členské státy jako Bulharsko (29. prosince 1949), Dánsko (22. června 1939), Francie (23. srpna 1939), Řecko (13. června 1952) a Slovensko (1. ledna 1993) jsou prozatím ještě signatářské státy starší Úmluvy MOP č. 52. Navíc je třeba mít na paměti, že úmluvy MOP mají nezřídka rovněž faktické účinky, jelikož díky své funkci předlohy mají i bez formální ratifikace vliv na vývoj právních řádů mnohých států (viz Verdier, J.-M., „L’apport des normes de l’OIT au droit français du travail“, Revue internationale du Travail, svazek 132, 1993, č. 5-6, s. 474, 478; Kohl, H., „Pas de paix possible sans une politique sociale internationale“, Regards sur l’avenir de la justice sociale – Mélanges à l’occasion du 75e anniversaire de l’OIT, Ženeva 1994, s. 177).

( 58 ) – Odpadá tak přezkum otázky, v jaké míře jsou členské státy vázány povinnostmi podle Úmluvy MOP č. 132 a směrnice 2003/88, které se od sebe obsahově odchylují. Viz úvahy generálního advokáta Tesaura v jeho stanovisku ze dne 24. ledna 1991, Stöckel (C-345/89, Recueil, s. I-4047, bod 11).

( 59 ) – Rozsudky BECTU (uvedený v poznámce pod čarou 7, bod 44), Merino Gómez (uvedený v poznámce pod čarou 25, bod 30) a Robinson-Steele (uvedený v poznámce pod čarou 28, bod 60).

( 60 ) – V rozsudku Federatie Nederlandse Vakbeweging (uvedený v poznámce pod čarou 25, bod 32) Soudní dvůr shledal, že možnost finanční náhrady za minimální dobu dovolené za kalendářní rok by v rozporu s cíli směrnice zaměstnance motivovala nebo by je mohla nabádat k tomu, aby se zřekli své dovolené na zotavenou. Fenski, M., „Urlaubsrecht im Umbruch?“, Der Betrieb, sešit 12 (2007), s. 688, jakož i Jacobsen, K., Münchener Anwaltshandbuch Arbeitsrecht (Wilhelm Moll a kol.), 1. vydání 2005, § 25, bod 102, odkazují na nepřípustnou praxi „odkoupení“ dovolené během stávajícího pracovního poměru.

( 61 ) – Rozsudek Robinson-Steele (uvedený v poznámce pod čarou 28, bod 58).

( 62 ) – Bogg, A. L., uvedeno výše, poznámka pod čarou 32, s. 899.

( 63 ) – V tomto smyslu rovněž generální advokát Tizzano ve svém stanovisku ve věci BECTU (uvedené v poznámce pod čarou 9, bod 38).

( 64 ) – Rozsudek Robinson-Steele (uvedený v poznámce pod čarou 28, bod 58).

( 65 ) – Viz bod 66.

( 66 ) – Viz body 55 až 65.

( 67 ) – Viz body 66 až 68.

( 68 ) – Viz mimo jiné rozsudky ze dne 16. července 1992, Meilicke (C-83/91, Recueil, s. I-4871, bod 22), a ze dne 5. února 2004, Schneider (C-380/01, Recueil, s. I-1389, bod 20).

( 69 ) – Rozsudek Schneider (uvedený v poznámce pod čarou 68, bod 21 a citovaná judikatura).

( 70 ) – Viz mimo jiné rozsudky ze dne 16. prosince 1981, Foglia v. Novello (244/80, Recueil, s. 3045, bod 18); ze dne 15. června 1995, Zabala Erasun a další (C-422/93 až C-424/93, Recueil, s. I-1567, bod 29); ze dne 12. března 1998, Djabali (C-314/96, Recueil, s. I-1149, bod 19), a Schneider (uvedený v poznámce pod čarou 68, bod 22). Naposledy viz stanovisko generálního advokáta Tizzana ze dne 18. ledna 2005 ve věci Längst (C-165/03, Sb. rozh. s. I-5637, bod 45) a rozsudek ze dne 30. června 2005 v téže věci (Sb. rozh. s. I-5637, body 30 až 35).

( 71 ) – Rozsudek Schneider (uvedený v poznámce pod čarou 68, bod 23).