ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Článek 56 ES musí být vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, která podmiňuje výkon přeshraničních činností registrovaných subjektů v oblasti bydlení získáním předchozího správního povolení, jestliže se taková právní úprava nezakládá na objektivních, nediskriminačních a předem známých kritériích, která mohou stanovit pro výkon posuzovací pravomoci vnitrostátními orgány dostatečné meze, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu.

Povinnost uvedených subjektů získat předchozí povolení příslušného ministra, aby mohly investovat do nemovitostí v jiném členském státě, než ve kterém mají svoje sídlo, je totiž omezením volného pohybu kapitálu.

Požadavky spojené s politikou sociálního bydlení členského státu a jejím financováním mohou zajisté být naléhavými důvody veřejného zájmu, a tedy odůvodňovat dotčené omezení. Takové úvahy mohou být ještě posíleny některými zvláštnostmi charakterizujícími situaci na vnitrostátním trhu, jako je strukturální bytová nouze nebo zvlášť vysoká hustota obyvatelstva.

V tomto ohledu může být režim předchozího povolení zajisté v určitých případech nezbytný a přiměřený ve vztahu ke sledovaným cílům, pokud nemohou být dosaženy méně omezujícími opatřeními, zejména vhodným systémem prohlášení. Předchozí kontrola vykonávaná příslušným orgánem by však patrně mohla být vhodnější pro zajištění toho, aby zdroje registrovaných subjektů byly určeny přednostně k uspokojení potřeb bydlení v dotyčném členském státě, zatímco při použití systému následného ověřování by vznikalo nebezpečí příliš pozdního zásahu, zejména pokud už byly vynaloženy značné výdaje, jež jsou obtížně vymahatelné zpět.

Aby však mohl být režim předchozího správního povolení oprávněný, přestože se od základní svobody odchyluje, musí se zakládat na objektivních, nediskriminačních a předem známých kritériích, která zajišťují, aby pro výkon posuzovací pravomoci vnitrostátními orgány byly stanoveny dostatečné meze. To není splněno, pokud dotčená vnitrostátní ustanovení podmiňují vydání předchozího povolení příslušným ministrem jedinou podmínkou, a sice že zamýšlený projekt musí být uskutečněn v zájmu sociálního bydlení v dotyčném členském státě, a pokud jde o to, zda je taková podmínka splněna, jestliže takové ověřování probíhá případ od případu, aniž by to bylo upraveno právním předpisem a aniž by existovalo jakékoliv další specifické a objektivní kritérium, které by dotčeným subjektům umožnilo seznámit se předem s podmínkami, na základě kterých bude vyhověno jejich žádosti o povolení, a soudům, kterým bude případně žaloba proti zamítnutí povolení předložena, vykonávat plně jejich soudní přezkum.

(viz body 24, 30, 33–35, 37, 39 a výrok)
Věc C-569/07

HSBC Holdings plc a Vidacos Nominees Ltd

v.

The Commissioners of Her Majesty's Revenue & Customs

(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Special Commissioners of Income Tax, London)

„Nepřímé daně — Kapitálové vklady — Výběr daně ve výši 1,5 % z převodu nebo vydání akcií v rámci clearingového centra (‚clearance service‘)“

Stanovisko generálního advokáta P. Mengozziho přednesené dne 18. března 2009 I ‐ 9049

Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 1. října 2009 I ‐ 9067

Shrnutí rozsudku

Daňová ustanovení – Harmonizace právních předpisů – Nepřímé daně z kapitálových vkladů

[Směrnice Rady 69/335, čl. 11 písm. a)]

Článek 11 písm. a) směrnice 69/335 o nepřímých daních z kapitálových vkladů, ve znění směrnice 85/303, musí být vykládán v tom smyslu, že brání výběru daně z vydání akcií v rámci clearingového centra.

Povolit zdanění nebo zpoplatnění prvního nabytí nově vydaného cenného papíru by totiž ve skutečnosti znamenalo zdanit samotné vydání tohoto cenného papíru, jelikož je nedílnou součástí celkové operace vzhledem ke kapitálovému vkladu.

Toto první nabytí nemůže být považováno za „převod“ ve smyslu čl. 12 odst. 1 písm. a) směrnice 69/335, aniž by byl čl. 11 písm. a) uvedené směrnice zbaven užitečného účinku a byl zpochybněn jednoznačný rozdíl, který tyto dva články činí mezi pojmem „vydání“ a pojmem „převod“. Takový výklad by měl totiž za následek, že operace vydání, která je sice nutně spojena s nabytím nově vydaných cenných papírů, avšak nesmí podle čl. 11 písm. a) podléhat žádnému jinému zdanění než dani z kapitálu, by mohla být přesto zdaněna. V návaznosti na to se na daň z tohoto prvního nabytí nemůže vztahovat výjimka obsažená v čl. 12 odst. 1 písm. a). Uvedenou daň nelze ostatně považovat za daň, která se ve skutečnosti vztahuje na budoucí převody, jelikož není – pokud jde o takové převody, které jsou ostatně hypotetické – určen ani základ této daně, ani osoba povinná k této dani.

Vzhledem k tomu, že je uvedená daň vybírána z nových cenných papírů v návaznosti na zvýšení kapitálu, představuje tedy zdanění ve smyslu čl. 11 písm. a) uvedené směrnice, jehož zavedení je tímto ustanovením zakázáno.

(viz body 32, 34–38 a výrok)
(viz body 47, 51–54)

Co se týče druhé podmínky obsažené v článku 230 ES, skutečnost, že sporné ustanovení, které má svou povahou a působností obecný charakter vzhledem k tomu, že se použije obecně na zúčastněné hospodářské subjekty, nevylučuje, že by se mohlo některých z nich osobně dotýkat.

Právo dovolávat se zásady ochrany legitimního očekávání je otevřeno každému jednotlivci, u kterého vyvolal orgán Společenství podložené naděje na základě konkrétních ujištění, které mu poskytl. Nicméně, pokud je obezřetný a informovaný hospodářský subjekt s to předvídat přijetí opatření Společenství, které se může dotknout jeho zájmů, nemůže se této zásady dovolávat, je-li toto opatření přijato.

Mimoto, i kdyby Evropské společenství dříve vytvořilo situaci způsobilou vyvolat legitimní očekávání, přijetí přechodných opatření ohledně situací, které vznikly před vstupem nové právní úpravy v platnost, ale mohly se od té doby ještě vyvíjet, může bránit kategorický veřejný zájem. V případě neexistence kategorického veřejného zájmu Komise tím, že nestanovila v případě zrušení právní úpravy přechodná opatření chránící očekávání, které hospodářský subjekt mohl legitimně ohledně právní úpravy Společenství mít, porušila pravidlo vyšší právní síly.

Porušení zásady rovného zacházení jako obecné zásady práva Společenství spočívá v použití odlišných pravidel na srovnatelné situace nebo v použití stejného pravidla na odlišné situace.

Pokud se jedná o rozhodnutí Komise, kterým byl prohlášen za neslučitelný se společným trhem zvláštní daňový režim pro mezinárodní činnosti financování podniků náležejících do skupiny a stanoven přechodný režim výhradně pro osoby oprávněné k využívání uvedeného režimu a nikoliv pro osoby, které žádaly o první povolení tohoto režimu, o jejichž žádosti nebylo k datu uvedeného rozhodnutí rozhodnuto, je situace žadatele o první povolení, který neprokázal již uskutečněné investice nebo přijaté závazky, odlišná od situace oprávněných, kteří uskutečnili investice a přijali závazky v minulosti, v době, kdy legalita uvedeného režimu nebyla zpochybňována, a kteří by tedy utrpěli ztráty, pokud by nebyla přechodná opatření v jejich prospěch přijata.

V takové situaci Komise neporušila zásadu ochrany legitimního očekávání a zásadu rovného zacházení tím, že umožnila prospěch z přechodného režimu pouze podnikům oprávněným k využívání dotčeného zvláštního daňového režimu.

(viz body 84–86, 88, 91, 94, 100–102)
Na základě čl. 230 čtvrtého pododstavce ES má regionální nebo místní celek možnost v rozsahu, v němž má právní subjektivitu na základě vnitrostátního právního řádu, podat žalobu proti rozhodnutím, která jsou mu určena, i proti rozhodnutím, která, byť vydána ve formě nařízení nebo rozhodnutí určeného jiné osobě, se ho bezprostředně a osobně dotýkají. Podmínka uvedená v čl. 230 čtvrtém pododstavci ES, podle které fyzická nebo právnická osoba musí být bezprostředně dotčena rozhodnutím, které je předmětem žaloby, vyžaduje splnění dvou kumulativních podmínek, a to zaprvé, aby napadené opatření Společenství bezprostředně zakládalo následky pro právní postavení jednotlivce, a zadruhé, aby jeho adresátům pověřeným jeho provedením neponechávalo žádnou volnost uvážení, a naopak, aby toto provedení bylo čistě automatické povahy a vyplývalo výlučně z úpravy Společenství, aniž by bylo třeba použít další zprostředkující předpisy.

Pokud jde o první kritérium, je-li v rozhodnutí o poskytnutí finanční pomoci Společenství označen regionální nebo místní celek jako orgán odpovědný za realizaci projektu Evropského fondu pro regionální rozvoj, neznamená to, že sám tento celek je nositelem práva na uvedenou pomoc. Krom toho skutečnost, že je tento celek uveden jako orgán odpovědný za žádost o finanční pomoc, rovněž nemá za následek to, že by ho uvedla do bezprostředního vztahu s pomocí Společenství, o které poskytující rozhodnutí upřesňuje, že o ni požádal dotyčný členský stát a že byla dotyčnému členskému státu poskytnuta. Pouhá okolnost, že konsorcium, které představuje sdružení různých vnitrostátních veřejnoprávních celků, mezi nimi členský stát, a s kterým Komise není žádným způsobem spojena, bylo jmenovitě uvedeno v poskytujícím rozhodnutí jako příjemce pomoci Společenství, neznamená, že by samo bylo nositelem práva na uvedenou pomoc.

Pokud jde o druhé kritérium bezprostředního dotčení, samotná skutečnost, že vnitrostátní orgány vyjádřily svůj záměr vymáhat částky neoprávněně vyplacené výše uvedenému konsorciu, představuje vyjádření existence jejich autonomní vůle, aniž by v této souvislosti existovaly povinnosti na základě práva Společenství. Z toho vyplývá, že okolnost, že vnitrostátní orgány vyjádřily v dopise adresovaném Komisi svůj záměr přenést na toto konsorcium finanční důsledky případného rozhodnutí Komise o zrušení pomoci Společenství, nestačí pro prokázání bezprostředního zájmu, který vyžaduje čl. 230 čtvrtý pododstavec ES. Bezprostřední dotčenost takovéhoto konsorcia totiž nelze vyvodit z prostého právně nezávazného oznámení vnitrostátních orgánů o jejich záměru vymáhat od něj podporu, zejména pokud nelze vyloučit, že zvláštní okolnosti mohou členský stát, který má účast na konsorciu, vést k tomu, že upustí od zpětného vymáhání dotčené podpory od posledně uvedeného.

(viz body 42, 45, 47–49, 54–57, 60)
Za účelem určení, zda lze mít za to, že název, který není zeměpisným názvem, představuje prostý a nepřímý údaj o zeměpisném původu, jehož ochrana na základě dvoustranných smluv uzavřených mezi členskými státy může být odůvodněna s ohledem na kritéria článku 30 ES, přísluší předkládajícímu soudu, aby ověřil, zda podle skutkových okolností a pojmového chápání existujících v členském státě původu tento název, i když není jako takový zeměpisným názvem, je přinejmenším způsobilý informovat spotřebitele o tom, že produkt jím označený pochází z určitého regionu nebo místa na území tohoto členského státu. Pokud by takový přezkum prokázal, že dotčený název tuto minimální schopnost evokovat zeměpisný původ dotyčného produktu postrádá, jeho ochrana by nemohla být odůvodněna na základě ochrany průmyslového a obchodního vlastnictví ve smyslu článku 30 ES a byla by v zásadě v rozporu s článkem 28 ES v důsledku toho, že by nemohla být odůvodněna z jiného titulu.

Předkládající soud musí krom toho ověřit, opět s ohledem na skutkové okolnosti a pojmové chápání existující v členském státě původu, zda uvedený název k datu vstupu dvoustranných smluv v platnost nebo po tomto datu v tomto členském státě nezdruhověl, vzhledem k tomu, že cíl režimu ochrany zavedeného těmito smlouvami spadá pod ochranu průmyslového a obchodního vlastnictví ve smyslu článku 30 ES.

V případě, že žádná právní úprava Společenství v dané oblasti neexistuje, přísluší předkládajícímu soudu, aby v souladu se svým vnitrostátním právem rozhodl, zda je třeba nařídit provedení ankety určené k objasnění skutkových okolností a pojmového chápání existujících v členském státě původu za účelem ověření, zda název může být kvalifikován jako prostý a nepřímý údaj o zeměpisném původu a že tento název v tomto členském státě nezdruhověl. Pokud se předkládající soud domnívá, že je nezbytné nařídit provedení ankety, musí pro účely těchto ověření určit procentní podíl spotřebitelů, který je považován za dostatečně významný, rovněž s ohledem na totéž vnitrostátní právo.

(viz body 82–84, 89, 94, výrok 1)
Případné omezující účinky právní úpravy členského státu, která zakazuje hospodářským subjektům usazeným v jiných členských státech, kde legálně poskytují obdobné služby, nabízet hazardní hry prostřednictvím internetu na území uvedeného členského státu, na volný pohyb kapitálu a volný pohyb plateb by byly pouhým nevyhnutelným důsledkem případných omezení volného pohybu služeb. Přitom, má-li vnitrostátní opatření současně vztah k několika základním svobodám, Soudní dvůr toto opatření v zásadě přezkoumává pouze z hlediska jediné z těchto svobod, ukáže-li se za okolností projednávaného případu, že ostatní svobody jsou zcela druhotné ve vztahu k první a mohou do ní být zahrnuty.

Článek 49 ES nebrání právní úpravě členského státu, která soukromým hospodářským subjektům usazeným v jiných členských státech, v nichž legálně poskytují obdobné služby, zakazuje nabízet hazardní hry prostřednictvím internetu na území uvedeného členského státu.

Taková právní úprava sice vede k omezení volného pohybu služeb zaručeného článkem 49 ES, jelikož mimo jiné omezuje svobodu rezidentů z dotyčného členského státu využívat prostřednictvím internetu služeb nabízených v jiných členských státech.

Dotčené omezení lze s ohledem na zvláštnosti související s nabízením hazardních her prostřednictvím internetu nicméně považovat za odůvodněné cílem boje proti podvodům a trestné činnosti. Udělení výlučných práv k provozování hazardních her prostřednictvím internetu jedinému hospodářskému subjektu, který podléhá důsledné kontrole ze strany veřejných orgánů, může totiž umožňovat usměrnit provozování těchto her do kontrolovaného okruhu a lze jej považovat za způsobilé k ochraně spotřebitelů před podvody, jichž se hospodářské subjekty dopustí.

Pokud jde o přezkum toho, zda je dotčený režim nezbytný, odvětví hazardních her nabízených prostřednictvím internetu není předmětem harmonizace na úrovni Společenství. Členský stát je tedy oprávněn mít za to, že pouhou skutečnost, že soukromý hospodářský subjekt nabízí legálně služby spadající do tohoto odvětví prostřednictvím internetu v jiném členském státu, v němž je usazen a v němž již v zásadě podléhá podmínkám stanoveným právními předpisy a dohledu ze strany příslušných orgánů tohoto členského státu, nelze považovat za dostatečnou záruku ochrany vnitrostátních spotřebitelů před riziky podvodu a trestné činnosti s ohledem na obtíže, na které mohou v takovém kontextu narazit orgány členského státu usazení, chtějí-li posuzovat profesionální kvality a bezúhonnost hospodářských subjektů. Jelikož mezi spotřebitelem a hospodářským subjektem neexistuje přímý kontakt, hazardní hry přístupné prostřednictvím internetu s sebou mimoto nesou oproti tradičním trhům těchto her odlišná a zvýšená rizika, pokud jde o případné podvody, jichž se hospodářské subjekty dopustí vůči spotřebitelům. Nelze dále vyloučit možnost, že se hospodářský subjekt, který sponzoruje sportovní soutěže, na něž přijímá sázky, jakož i některá družstva, která se těchto soutěží účastní, bude nacházet v postavení, které mu umožní přímo nebo nepřímo ovlivňovat výsledek těchto soutěží, a tak zvyšovat své zisky.

(viz body 53–54, 67–73 a výrok)
Keywords

Summary



Keywords

Evropská společenství – Orgány – Právo veřejnosti na přístup k dokumentům – Nařízení č. 1049/2001– Výjimky z práva na přístup k dokumentům

(Článek 255 ES; nařízení Evropského parlamentu a Rady č. 1049/2001, čl. 4 odst. 2 třetí odrážka; nařízení Rady č. 659/1999, článek 20)

Summary

K odůvodnění odepření přístupu k dokumentu, jehož zpřístupnění bylo požadováno, v zásadě nestačí, že tento dokument spadá pod činnost uvedenou v čl. 4 odst. 2 nařízení (ES) č. 1049/2001 o přístupu veřejnosti k dokumentům Evropského parlamentu, Rady a Komise. Dotyčný orgán musí rovněž poskytnout vysvětlení, co se týče otázky, jak by přístup k uvedenému dokumentu mohl konkrétně a skutečně poškodit zájem chráněný výjimkou stanovenou v tomto článku. Dotyčný orgán Společenství se však může v tomto ohledu opřít o obecné domněnky použitelné na některé kategorie dokumentů, protože na žádosti o zpřístupnění týkající se dokumentů téže povahy je možno použít podobné obecné úvahy.

Co se týče řízení o kontrole státních podpor, mohou takové obecné domněnky vyplývat z nařízení (ES) č. 659/1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku [88 ES], jakož i z judikatury týkající se práva nahlížet do dokumentů obsažených ve správním spise Komise. Uvedené nařízení, a konkrétně jeho článek 20 nestanoví žádné právo na přístup k dokumentům obsaženým ve správním spise Komise pro zúčastněné strany, s výjimkou členského státu odpovědného za poskytnutí podpory. Pokud by totiž tyto zúčastněné osoby byly oprávněny na základě nařízení č. 1049/2001 získat přístup k dokumentům obsaženým ve správním spise Komise, byl by režim kontroly státních podpor zpochybněn.

Pro účely výkladu výjimky stanovené v čl. 4 odst. 2 třetí odrážce nařízení č. 1049/2001 je proto třeba zohlednit okolnost, že jiné zúčastněné strany v řízeních o kontrole státních podpor než dotyčný členský stát nemají právo nahlížet do dokumentů obsažených ve správním spise Komise, a tudíž uznat existenci obecné domněnky, podle které zpřístupnění dokumentů obsažených ve správním spise v zásadě porušuje ochranu cílů vyšetřování.

Tato obecná domněnka nevylučuje právo uvedených zúčastněných stran prokázat, že se na daný dokument, jehož zpřístupnění je požadováno, uvedená domněnka nevztahuje nebo že existuje převažující veřejný zájem odůvodňující zpřístupnění uvedeného dokumentu podle čl. 4 odst. 2 nařízení č. 1049/2001.

(viz body 53–56, 58, 61–62)
Keywords

Summary



Keywords

Sbližování právních předpisů – Postupy při zadávání veřejných zakázek na stavební práce – Směrnice 93/37 – Koncese na stavební práce – Pravidla pro vyhlašování

(Směrnice Rady 93/37, čl. 3 odst. 1 a 4 a čl. 11 odst. 3 a 6)

Summary

Členský stát, který poté, co zahájil řízení za účelem zadání koncese na stavební práce týkající se výstavby, údržby a provozování některých spojení dálnice, zadá dodatečné stavební práce, zejména výstavbu dodatečných jízdních pruhů a nového tunelu na některých dálničních úsecích, aniž by byly tyto stavební práce uvedeny v předmětu smlouvy o koncesi na stavební práce, jak je popsán ve vyhlášení zakázky zveřejněném v Úředním věstníku Evropských společenství a v zadávací dokumentaci, neplní povinnosti, které pro něj vyplývají z čl. 3 odst. 1, jakož i z čl. 11 odst. 3 a 6 směrnice 93/37 o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek na stavební práce, vykládaných ve spojení s přílohou V této směrnice.

Předmět koncese musí být totiž vymezen ve vyhlášení zakázky a v zadávací dokumentaci, které musejí obsahovat hlavní předmět a dodatečné předměty smlouvy, popis a umístění stavebních prací uvedených v koncesi, jakož i jejich množství a celkový rozsah. I když orgán udělující koncesi může s ohledem na případné zvláštnosti stavebních prací, které jsou předmětem koncese, ponechat určitý prostor iniciativě uchazečů, co se týče formulace jejich nabídek, odkaz na vnitrostátní právní předpisy učiněný v zadávací dokumentaci ohledně možnosti, aby uchazeči ve svých nabídkách předkládali varianty, není legální, pokud minimální podmínky, které tyto varianty musejí splňovat, nejsou upřesněny v zadávací dokumentaci.

Mimoto není v souladu se směrnicí 93/37 zadat bez jakékoliv transparentnosti koncesi na stavební práce zahrnující tzv. „dodatečné“ stavební práce, které jsou samy o sobě „veřejnými zakázkami na stavební práce“ ve smyslu této směrnice a jejichž hodnota přesahuje prahovou hodnotu, která je v ní stanovena. V opačném případě by to znamenalo, že by se tyto tzv. „dodatečné“ stavební práce vyhnuly povinnosti vyhlašování, a v důsledku toho jakékoliv hospodářské soutěži.

Krom toho skutečnost, že koncesionář neprovádí dodatečné stavební práce sám, avšak je zadá třetím podnikům v souladu s požadavky vyhlašování stanovenými v čl. 3 odst. 4 směrnice 93/37, nezbavuje orgán udělující koncesi jeho povinností, jelikož článek 3 této směrnice jasně ukládá jak orgánu udělujícímu koncesi, tak koncesionáři kumulativní, a nikoliv alternativní povinnosti vyhlašování.

(viz body 55, 64–66, 70–71, 76 až 81 a výrok)
Článek 4 odst. 1 směrnice 89/105 o průhlednosti opatření upravujících tvorbu cen u humánních léčivých přípravků a jejich začlenění do oblasti působnosti vnitrostátních systémů zdravotního pojištění musí být vykládán v tom smyslu, že je na členských státech, aby v souladu s cílem průhlednosti sledovaným touto směrnicí, jakož i s požadavky stanovenými tímto ustanovením určily kritéria, na jejichž základě má být provedeno přezkoumání makroekonomických podmínek stanovené v tomto ustanovení, za podmínky, že tato kritéria budou založena na objektivních a ověřitelných skutečnostech.

V tomto ohledu mohou členské státy zohlednit pouze náklady zdravotnictví nebo i jiné makroekonomické podmínky, například podmínky odvětví farmaceutického průmyslu. Stejně tak čl. 4 odst. 1 směrnice 89/105 nebrání tomu, aby každoroční ověření makroekonomických podmínek stanovené v tomto ustanovení bylo založeno na jedné nebo více obecných tendencích, jako například finanční rovnováze vnitrostátních systémů zdravotní péče. Opačný výklad by totiž představoval zásah do organizace vnitřní politiky členských států v oblasti sociálního zabezpečení a ovlivňoval by politiku těchto států v oblasti tvorby cen léčivých přípravků nad rámec toho, co je nezbytné pro zajištění průhlednosti ve smyslu uvedené směrnice.

(viz body 20–22, 24, výrok 1)
16

V tomto ohledu je nutno uznat, jak namítají dědici P. Chevassus-Marchea, že čl. 7 odst. 2 směrnice se uvádí pouze „obchod[y] uzavřen[é] během trvání smlouvy o obchodním zastoupení“, přičemž toto ustanovení upřesňuje pouze to, že obchod musí být uzavřen se zákazníkem patřícím do určité územní oblasti nebo do určité skupiny osob, která byla svěřena obchodnímu zástupci. Účast zmocnitele není výslovně vyžadována o nic více než činnost obchodního zástupce.
19

Pokud jde o společnosti, jejich sídlo ve smyslu článku 48 ES slouží k určení, podobně jako státní příslušnost fyzických osob, jejich vazby s právním řádem určitého státu. Připuštění toho, že by členský stát usazení dceřiné společnosti mohl volně uplatňovat rozdílné zacházení na tuto dceřinou společnost z toho pouhého důvodu, že se sídlo její mateřské společnosti nachází v jiném členském státě, by zbavilo článek 43 ES jeho smyslu (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 13. července 1993, Commerzbank, C-330/91, Recueil, s. I-4017, bod 13; výše uvedené rozsudky Metallgesellschaft a další, bod 42, jakož i Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation, bod 37). Cílem svobody usazování tak je zaručení výhody tuzemského zacházení v hostitelském členském státě tím, že zakazuje jakoukoli diskriminaci založenou na místě sídla společností (viz v tomto smyslu výše uvedené rozsudky Saint-Gobain ZN, bod 35, a Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation, bod 37).
23

V tomto ohledu Soudní dvůr již rozhodl, že příležitostné činnosti nejsou zahrnuty do jmenovatele zlomku použitého pro výpočet podílu v souladu s článkem 19 šesté směrnice proto, aby byl dodržen cíl úplné neutrality, kterou společný systém DPH zaručuje. Kdyby do uvedeného jmenovatele měly být zahrnuty veškeré výnosy finančních operací osoby povinné k dani, které souvisejí se zdanitelnými plněními, a to i v případě, že dosažení takových výnosů nepředpokládá žádné použití zboží nebo služeb podléhajících DPH, nebo předpokládá pouze jejich velmi omezené použití, byl by výpočet odpočtu zkreslený (rozsudek ze dne 11. července 1996, Régie dauphinoise, C-306/94, Recueil, s. I-3695, bod 21).