ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
13

V důvodové zprávě připojené k dopisu ze dne 27. března 2015 (dále jen „důvodová zpráva k napadeným aktům“) Rada vycházela z těchto vnitrostátních rozhodnutí: zaprvé z usnesení Secretary of State for the Home Department (ministr vnitra Spojeného království, dále jen „Home Secretary“) ze dne 29. března 2001, kterým se mění UK Terrorism Act 2000 (zákon Spojeného království o terorismu z roku 2000) a kterým se zakazuje činnost Hamas-Izz al-Din al-Qassem považovaného za organizaci zapojenou do teroristických činů (dále jen „rozhodnutí Home Secretary“), zadruhé z rozhodnutí United States Secretary of State (americká ministryně zahraničních věcí, Spojené státy) ze dne 8. října 1997, kterým byl Hamás pro účely Immigration and Nationality Act (zákon Spojených států o přistěhovalectví a státní příslušnosti, dále jen „INA“) kvalifikován jako zahraniční teroristická organizace (dále jen „americké rozhodnutí z roku 1997“), zatřetí z rozhodnutí amerického ministra zahraničních věcí ze dne 31. října 2001 přijatého na základě Executive Order č. 13224 (výnos prezidenta č. 13224) (dále jen „americké rozhodnutí z roku 2001“) a začtvrté z rozhodnutí ze dne 23. ledna 1995 přijatého na základě Executive Order č. 12947 (výnos prezidenta č. 12947) (dále jen „americké rozhodnutí z roku 1995“).
7.

Podpory poskytované státy – Přezkum provedený Komisí – Správní řízení – Povinnost Komise vyzvat zúčastněné strany, aby předložily své připomínky – Právo příjemce podpory účastnit se řízení v přiměřeném rozsahu – Porušení – Zrušení rozhodnutí prohlašujícího podporu za neslučitelnou s vnitřním trhem a nařizujícího její navrácení – Podmínka – Možnost, že by správní řízení vedlo k jinému výsledku, pokud by k uvedenému porušení nedošlo – Absence (Článek 108 odst. 2 a článek 263 SFEU) (viz bod 90)
239

Podpůrně pro případ, že by Tribunál zamítl návrhy obsažené v prvních dvou bodech návrhových žádání, žalobce předkládá návrh na náhradu škody založený na mimosmluvní odpovědnosti „evropských orgánů“. Tvrdí, že žalované v rámci smluvního vztahu, který mu vnutily, porušily zásady právní jistoty, respektování nabytých práv a ochrany legitimního očekávání, právo na řádnou správu, zásadu administrativní transparentnosti a povinnost jednat s náležitou péčí, zásadu ochrany jednotlivců a kodex řádné správní praxe. Tvrdí přitom, že pokud by první dva body návrhových žádání musely být odmítnuty jako nepřípustné nebo zamítnuty jako neopodstatněné, prokazovalo by to porušení těchto zásad, práv a povinností, jakož i uvedeného kodexu žalovanými. V takovém případě by totiž „nemohl určit, jakému právu podléhaly jeho smlouvy a v jakých lhůtách a rozsahu bylo možné tato práva nebo jejich porušení uplatňovat“. Tvrdí tudíž, že kdyby měl Tribunál odmítnout jako nepřípustné nebo zamítnout jako neopodstatněné první dva body návrhových žádání, způsobilo by mu to škodu odhadovanou na 150000 eur.
19

Rozhodnutím ze dne 20. června 2017 Tribunál zaprvé potvrdil své rozhodnutí ze dne 8. června 2017. Co se týče žádosti žalobkyně o konání jednání, Tribunál jednak konstatoval, že tato žádost byla podána po uplynutí stanovené lhůty, a jednak uvedl, že neexistují žádné nové skutečnosti, které by případně mohly být důvodem pro to, aby se takové jednání konalo. V této souvislosti měl za to, že rozsudkem ze dne 30. května 2017, Safa Nicu Sepahan v. Rada (C‑45/15 P, EU:C:2017:402), byl pouze potvrzen rozsudek ze dne 25. listopadu 2014, Safa Nicu Sepahan v. Rada (T‑384/11, EU:T:2014:986), a proto v jeho vyhlášení nelze spatřovat důvod pro otevření ústní části řízení. Zadruhé Tribunál nevyhověl návrhu na organizační procesní opatření týkající se vyslechnutí N. Bateniho, jelikož považoval věc za dostatečně objasněnou na základě podkladů obsažených v soudním spise ve věci a na základě relevantní judikatury týkající se posouzení újmy způsobené nezákonným omezujícím opatřením.
87

Je třeba dodat, že žalobkyně neuvádí, proč podle ní právní omyl a zjevně nesprávné posouzení skutkového stavu konstatované Soudním dvorem v rozsudku o kasačním opravném prostředku představují porušení ustanovení unijního práva obsahujících právní normu, jejímž předmětem je přiznání práv jednotlivcům. Žalobkyně totiž poté, co připomíná tato pochybení a tvrdí, že ustanovení finančních předpisů z let 2002 a 2012 týkající se „mezinárodních veřejných organizací“ přiznávají těmto organizacím práva, zakládá své návrhy na argumentu, že mezinárodní právo Komisi brání v tom, aby přehodnotila postoj, který v minulosti zaujala, přičemž tento argument musí být odmítnut z důvodů uvedených v bodech 81 až 83 výše. Žalobkyně neupřesňuje právní pravidla, jejichž cílem by bylo přiznat jí práva, která podle ní Komise porušila, když své rozhodnutí neuzavřít s žalobkyní nové pověřovací dohody v rámci nepřímého řízení založila na pochybnostech, o nichž měl Soudním dvůr za to, že jsou nedostatečně podložené.
39

Zatřetí na rozdíl od toho, co tvrdí Komise, nejsou náklady na suroviny zahrnuté do výrobní ztráty nižší než požadovaná výše odpočtu šrotu, což vyplývá z vysvětlujícího výpočtového výkazu žalobkyně uvedeného v bodě 37 výše. Komise tak zjevně nezohlednila skutečné údaje a metodu účtování nákladů žalobkyně v souvislosti s výrobní ztrátou. K tomu se přidává skutečnost, že pokud by Komise správně zohlednila poskytnuté údaje a pokud by použila metodu, kterou sama použila ve svých prozatímních zjištěních k určení spotřeby surovin, byla by schopna určit skutečné „množství“ surovin spotřebovaných pro výrobu dotyčného výrobku.
283

Je přitom třeba poukázat na to, že pokud jde míru výnosnosti, neshodují se účastníci řízení v otázce, zda by měla tato míra výnosnosti činit 10 %, jak tvrdí Komise, či 6,05 %, jak tvrdí Lucemburské velkovévodství (bod 304 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Proto i za předpokladu, že by se měla použít nižší z uvedených mír, by výše odměny FFT, která by z ní plynula, zůstala výrazně vyšší než výše odměny, kterou odsouhlasilo dotčené daňové rozhodnutí. Tato míra, která odpovídá míře uplatňované na první segment, by totiž byla uplatněna na celou výši vlastního kapitálu, která je desetkrát vyšší než výše kapitálu, na kterou byla tato míra uplatňována na základě dotčeného daňového rozhodnutí. V této souvislosti je třeba poukázat na to, že žádný z argumentů Lucemburského velkovévodství, které se týkají míry výnosnosti, každopádně nemůže vyvrátit zjištění Komise ohledně existence výhody.
393

Napadené rozhodnutí vysvětluje, že v období od roku 2005 do roku 2010 byla průměrná přirážka k ceně zelených kávových zrn, která společnost SCTC dodávala, [důvěrné] %, oproti [důvěrné] % v období od roku 2011 do roku 2014. Průměrné hrubé rozpětí uplatňované na prodávané zboží činilo v období od roku 2005 do roku 2010 [důvěrné] %, zatímco průměrné hrubé rozpětí uplatňované na prodávané zboží v období od roku 2011 do roku 2014 činilo [důvěrné]. Podle napadeného rozhodnutí skupina Starbucks tvrdila, že průměrná přirážka ve výši [důvěrné] % uplatňovaná v období od roku 2005 do roku 2010 byla v souladu se zásadou obvyklých tržních podmínek. Komise dále předpokládala, že zvýšení přirážky od roku 2011 mohlo představovat odměnu, kterou si společnost SMBV účtovala za činnost pražení kávy. Komise vzhledem k tomu, že se přirážka ve výši [důvěrné] % rovněž nacházela v rozpětí odměny za výkon funkce dodavatele, na kterou skupina Starbucks odkázala během správního řízení, dospěla k závěru, že přirážka ve výši [důvěrné] % k ceně zelených kávových zrn v období od roku 2005 do roku 2010 byla v souladu se zásadou obvyklých tržních podmínek. Komise měla za to, že vzhledem k tomu, že skupina Starbucks podle napadeného rozhodnutí nevznesla žádné „přesvědčivé“ důvody pro zvýšení přirážky na [důvěrné] % od roku 2011, nemohlo být od tohoto okamžiku přijato žádné odpovídající snížení účetního zisku společnosti SMBV.
119

V tomto ohledu žalobkyně zpochybňuje skutečnost, že Komise v napadeném rozhodnutí odmítá důkazy namítaje jejich ex post povahu, aniž by poskytla jiné smysluplné vysvětlení, nežli jen odkaz na judikaturu v izolované poznámce pod čarou, přičemž tato judikatura nepodepírala argument Komise týkající irelevance analýzy ex post. Podle žalobkyně byla spolehlivost analýzy z března 2014 obzvláště vysoká, neboť hlavní nákladové faktory způsobené likvidací NCHZ souvisely s povahou podnikání této společnosti a se závazky chemického průmyslu a nemohly být ovlivněny jakoukoli změnou ekonomické situace NCHZ během konkurzního řízení. Komise dotčené skutečnosti a čísla nezpochybnila. Kromě toho je v takové situaci analýza ex post možná (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 29. března 2007, Scott v. Komise, T‑366/00, EU:T:2007:99, body 136 až 138). Mimoto z důvodu použití zákona o strategických společnostech nemohl jmenovaný správce v danou dobu provést vyčerpávající analýzu, která by odlišila situaci NCHZ od situací, jichž se týkala judikatura zmíněná Komisí v poznámce pod čarou č. 13 napadeného rozhodnutí. Podle žalobkyně je třeba přesně rozlišovat mezi kritériem zakotveným rozsudkem ze dne 1. prosince 1998, Ecotrade (C‑200/97, EU:C:1998:579), a kritériem subjektu v tržním hospodářství. Zatímco v rámci kritéria subjektu v tržním hospodářství by bylo možné za určitých okolností pochybovat o relevanci analýzy ex post, analýza vyžadovaná uvedeným rozsudkem, spočívající v určení toho, zda by NCHZ pokračovala ve své činnosti, i kdyby se na ni použila standardní pravidla konkurzního řízení, by byla z podstaty věci hypotetickou analýzou ex post. Na základě kritéria zakotveného uvedeným rozsudkem by bylo třeba posoudit, co by se nejpravděpodobněji stalo, kdyby zákon o strategických společnostech neexistoval.
5

Zadávací řízení obsahovala žádosti o cenovou nabídku, elektronické žádosti o cenovou nabídku, on-line vyjednávání, elektronické aukce a dvoustranná (offline) jednání. Po ukončení zadávacího řízení přidělili zákazníci objemy zúčastněným dodavatelům LDO (všem nebo alespoň většině z nich, pokud se nepoužil mechanismus vyloučení) podle cen, které nabídli. Například vítězná nabídka by obdržela od 35 do 45 % celkového zadání zakázky na dotčené čtvrtletí, druhá nejlepší nabídka od 25 do 30 %, třetí 20 % atd. Tato klasická zadávací řízení používaly skupiny zákazníků, které byly pověřeny zadávacími řízeními za účelem uskutečnění efektivního zadávacího řízení za konkurenceschopné ceny. Za tímto účelem využívaly všechna možná jednání, která mohla podpořit hospodářskou soutěž v oblasti cen mezi dodavateli LDO (napadené rozhodnutí bod 33 odůvodnění).
3.

Úředníci–Rozhodnutí nepříznivě zasahující do právního postavení–Povinnost uvést odůvodnění–Rozsah [Listina základních práv Evropské unie, čl. 41 odst. 2 písm. c); služební řád, čl. 25 druhý pododstavec] (viz body 40, 41)
7.

Ochranná známka Evropské unie–Vzdání se, zrušení a neplatnost–Absolutní důvody neplatnosti–Zápis v rozporu s čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 207/2009–Obrazová ochranná známka AMPHIBIAN [Nařízení Rady č. 207/2009, čl. 7 odst. 1 písm. c)] (viz body 39–47, 55)
4.

Ochranná známka Evropské unie–Vzdání se, zrušení a neplatnost–Absolutní důvody neplatnosti–Zápis v rozporu s čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 207/2009–Slovní ochranná známka MÄNNERSPIELPLATZ [Nařízení Rady č. 207/2009, čl. 7 odst. 1 písm. c)] (viz body 21, 22, 33–36, 61)
6.

Ochranná známka Evropské unie — Definice a nabytí ochranné známky Evropské unie — Absolutní důvody pro zamítnutí zápisu — Překrývání oblastí působnosti důvodů uvedených pod písm. b) a c) čl. 7 odst. 1 nařízení č. 207/2009 [Nařízení Rady č. 207/2009, čl. 7 odst. 1 písm. b) a c)] (viz bod 46)
6.

Ochranná známka Evropské unie — Definice a nabytí ochranné známky Evropské unie — Absolutní důvody pro zamítnutí zápisu — Překrývání oblastí působnosti důvodů uvedených pod písm. b) a c) čl. 7 odst. 1 nařízení č. 207/2009 [Nařízení Rady č. 207/2009, čl. 7 odst. 1 písm. b) a c)] (viz bod 41)
Bod návrhových žádání, předložený v rámci žaloby proti rozhodnutí týkajícímu se námitkového řízení, jehož cílem je to, aby Tribunál vyhověl žádosti o ochranu pro Unii, je nepřípustný. Jeho cílem je ve skutečnosti to, aby Tribunál změnil napadené rozhodnutí ve smyslu čl. 65 odst. 3 nařízení č. 207/2009 o ochranné známce Evropské unie tak, že přijme rozhodnutí, které měl přijmout odvolací senát v souladu s ustanoveními nařízení č. 207/2009. V souladu s čl. 64 odst. 1 téhož nařízení však může odvolací senát pouze rozhodnout místo oddělení, které u něj napadené rozhodnutí vydalo, nebo věc tomuto oddělení vrátit k dalšímu jednání. Rozhodnutí o námitkách, které bylo napadeno u odvolacího senátu, přitom vydalo námitkové oddělení, které má pravomoc pouze rozhodovat o námitkách, a případně jsou-li námitky odůvodněné, zamítnout žádost o ochranu v Unii na základě mezinárodního zápisu nebo zápisu ochranné známky Evropské unie, avšak nikoli uvedené žádosti vyhovět. Je třeba ostatně připomenout, že s ohledem na průběh zápisného řízení, jak je upraveno v ustanoveních hlavy IV nařízení č. 207/2009, které předpokládá nejprve počáteční přezkum průzkumovým referentem, zejména s ohledem na absolutní důvody pro zamítnutí zápisu, a v případě příznivého závěru tohoto přezkumu zveřejnění přihlášky k zápisu za účelem umožnění podání případných námitek s ohledem na relevantní důvody pro zamítnutí zápisu, a na ustanovení článku 59 uvedeného nařízení týkající se osob, které mohou podat odvolání, podle nichž „[k]aždý účastník řízení, které skončilo vydáním rozhodnutí, může proti tomuto rozhodnutí podat odvolání, pokud toto rozhodnutí nevyhovělo jeho požadavkům“, odvolací senát nikdy není v situaci, že by mohl provést zápis. Rozhodnutí totiž může vydat pouze v rámci odvolání proti rozhodnutí přijatému po provedení počátečního nepříznivého přezkumu průzkumového referenta, přičemž v takovém případě pokud odvolací senát autorovi odvolání vyhoví, musí řízení pokračovat zveřejněním přihlášky k zápisu, nebo v rámci odvolání proti rozhodnutí námitkového oddělení, přičemž ani v takovém případě, jak bylo uvedeno výše, nemůže sám vyhovět přihlášce k zápisu. Nepřísluší tedy ani Tribunálu, aby rozhodoval o návrhu na změnu rozhodnutí směřujícím k tomu, aby změnil rozhodnutí odvolacího senátu v tomto smyslu.

(viz body 12, 13)
8.

Ochranná známka Evropské unie–Definice a nabytí ochranné známky Evropské unie–Absolutní důvody pro zamítnutí zápisu–Překrývání oblastí působnosti důvodů uvedených pod písm. b) a c) čl. 7 odst. 1 nařízení č. 207/2009 [Nařízení Rady č. 207/2009, čl. 7 odst. 1 písm. b) a c)] (viz bod 76)
3.

Úředníci – Důchody – Nároky na důchod nabyté před vstupem do služby u Unie – Převod do unijního systému – Přijetí nových obecných prováděcích ustanovení k článkům 11 a 12 přílohy VIII služebního řádu – Rozdílné zacházení s úředníky, jimž byla kapitálová hodnota představující jejich nároky na důchod převedena do unijního systému před vstupem a po vstupu uvedených ustanovení v platnost – Porušení zásady rovného zacházení – Neexistence (Služební řád úředníků, příloha VIII, čl. 11 odst. 2) (viz body 62–66, 70)
3.

Ochranná známka Evropské unie – Definice a nabytí ochranné známky Evropské unie – Absolutní důvody pro zamítnutí zápisu – Překrývání oblastí působnosti důvodů uvedených pod písm. b) a c) čl. 7 odst. 1 nařízení č. 207/2009 [Nařízení Rady č. 207/2009, čl. 7 odst. 1 písm. b) a c)] (viz body 41, 42)
Článek 53 odst. 3 nařízení č. 207/2009 o ochranné známce Evropské unie stanoví, že „[o]chranná známka [Evropské unie] nemůže být prohlášena za neplatnou, pokud majitel práva uvedeného v odstavcích 1 a 2 před podáním návrhu nebo protinávrhu poskytne výslovný souhlas se zápisem této ochranné známky do rejstříku“.

Článek 53 odst. 3 nařízení č. 207/2009 tedy vyžaduje, aby majitel staršího práva poskytl výslovný souhlas se zápisem ochranné známky Evropské unie, aby mu bylo následně zabráněno podat návrh na prohlášení této ochranné známky za neplatnou.

V tomto ohledu je třeba uvést, že ve věci, v níž majitel ochranných známek, které byly napadeny, tvrdil, že osoby podávající návrh na prohlášení neplatnosti těchto ochranných známek z důvodu nebezpečí záměny poskytly souhlas s jejich zápisem zejména prostřednictvím poklidné koexistence a dohody o koexistenci, Tribunál připomněl, že souhlas majitele práva musí mít výslovnou povahu k umožnění zápisu označení, jež by mohlo vyvolat nebezpečí záměny. Tribunál z toho dovodil, že poklidná koexistence ochranných známek nemůže být brána za výslovný souhlas ve smyslu čl. 53 odst. 3 nařízení č. 207/2009. Pokud jde dále o dohodu o koexistenci, Tribunál poté, co konstatoval, že jejím předmětem nejsou sporné ochranné známky, nýbrž jiná ochranná známka, uvedl, že tato dohoda nemůže být vykládána takovým způsobem, který by přesáhl oblast její působnosti, bez výslovného souhlasu stran ve smyslu čl. 53 odst. 3 nařízení č. 207/2009.

(viz body 38–40)
Pokud administrativa neposkytne na žádost o pomoc ve smyslu článku 24 služebního řádu ve čtyřměsíční lhůtě stanovené v čl. 90 odst. 1 tohoto služebního řádu žádnou odpověď, lze mít za to, že bylo přijato implicitní rozhodnutí tohoto orgánu o zamítnutí této žádosti o pomoc. V tomto případě je totiž třeba předpokládat, že tento orgán neměl za to, že skutečnosti předložené na podporu žádosti o pomoc představují dostatečný, byť jen neúplný důkaz o existenci tvrzených skutečností, na základě nichž vzniká povinnost poskytnout pomoc. Konstatování existence takového implicitního rozhodnutí o zamítnutí žádosti o pomoc je tak úzce spojeno s tím, že administrativa nepřijala taková opatření, jako jsou opatření, která jí ukládá její povinnost poskytnout pomoc stanovená v článku 24 služebního řádu, neboť v této situaci má administrativa implicitně, ale nezbytně za to, že tento případ nespadá do působnosti posledně uvedeného ustanovení.

Tato situace se však liší od situace, v níž měla administrativa v odpověď na žádost o pomoc za to, že jí byl předložen dostatečný, byť jen neúplný důkaz, na základě něhož je nezbytné zahájit správní šetření za účelem zjištění, zda tvrzené skutečnosti skutečně představují psychické nebo sexuální obtěžování ve smyslu článku 12a služebního řádu. V takové situaci je totiž třeba, aby toto šetření bylo provedeno až do konce, aby administrativa mohla na základě závěrů vyšetřovací zprávy zaujmout konečný postoj v tomto ohledu, což jí umožní buď žádost o pomoc odložit, nebo v případě, že se tvrzené skutečnosti prokážou a spadají do působnosti článku 12a služebního řádu, zejména zahájit disciplinární řízení za účelem případného přijetí disciplinárních postihů vůči domnělému obtěžovateli.

(viz body 54, 56 a 57)
(viz body 17–22)

Je tedy třeba mít za to, že v rámci globální analýzy provedené na základě čl. 52 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009 lze rovněž zohlednit původ zpochybněného označení a jeho užívání od jeho vytvoření, obchodní logiku, do níž zapadá podání přihlášky označení jako ochranné známky Evropské unie, jakož i časový sled událostí, který charakterizuje uvedené podání.

Režim ochranné známky Evropské unie je založen na zásadě zanesené v čl. 8 odst. 2 nařízení č. 207/2009 o ochranné známce Evropské unie, podle níž je prvnímu přihlašovateli přiznáno výlučné právo. Na základě této zásady může být ochranná známka zapsána jako ochranná známka Evropské unie pouze v rozsahu, v němž tomu nebrání starší ochranná známka, ať se jedná zejména o ochrannou známku Evropské unie, ochrannou známku zapsanou v některém členském státě nebo úřadem Beneluxu pro duševní vlastnictví, o ochrannou známku zapsanou na základě mezinárodní přihlášky s účinky pro členský stát nebo o ochrannou známku zapsanou na základě mezinárodní přihlášky s účinky pro Unii. Naproti tomu aniž by bylo dotčeno případné použití čl. 8 odst. 4 nařízení č. 207/2009, pouhá skutečnost, že třetí osoba užívá nezapsanou ochrannou známku, nebrání tomu, aby byla totožná nebo podobná ochranná známka zapsána jako ochranná známka Evropské unie pro totožné nebo podobné výrobky nebo služby.

(viz body 25–42)

Viz znění rozhodnutí.

Pravomoc změnit rozhodnutí přiznaná Tribunálu na základě čl. 65 odst. 3 nařízení č. 207/2009 o ochranné známce Evropské unie neznamená, že by měl pravomoc provést posouzení v otázce, ke které se odvolací senát ještě nevyjádřil. Výkon pravomoci změnit rozhodnutí se proto musí v zásadě omezovat na situace, kdy je Tribunál po přezkumu posouzení provedeného odvolacím senátem schopen určit na základě prokázaných skutkových a právních okolností, jaké rozhodnutí měl odvolací senát přijmout.

Návrh na změnu rozhodnutí totiž nespočívá v tom, že by bylo požadováno, aby Tribunál uložil Úřadu Evropské unie pro duševní vlastnictví jakoukoli povinnost konat nebo nekonat, což by představovalo příkaz uložený výše uvedenému úřadu. Cílem tohoto návrhu je naopak to, aby Tribunál rozhodl, na stejném základě jako odvolací senát, zda zpochybněná ochranná známka musí být prohlášena za neplatnou s ohledem na čl. 52 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009.

Takové rozhodnutí patří mezi opatření, která Tribunál v zásadě může přijmout na základě své pravomoci změnit rozhodnutí.

(viz body 45–47)
5.

Ochranná známka Evropské unie – Vzdání se, zrušení a neplatnost – Absolutní důvody neplatnosti – Zápis v rozporu s čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 207/2009 – Slovní ochranná známka Tafel [Nařízení Rady č. 207/2009, čl. 7 odst. 1 písm. c)] (viz body 39–44)
Spočívá-li přihlášená nebo zapsaná ochranná známka ve dvojrozměrném či trojrozměrném vyobrazení výrobku, který označuje, její rozlišovací způsobilost závisí na otázce, zda se značným způsobem odlišuje od normy nebo od zvyklostí odvětví, a v důsledku toho je způsobilá plnit svou základní funkci identifikace původu výrobku.

Je tomu tak rovněž v případě, kdy ochrannou známku tvoří část tvaru výrobku, který označuje, jelikož ji relevantní veřejnost bude bezprostředně a bez zvláštního přemýšlení vnímat jako vyobrazení detailu nebo aspektu dotčeného výrobku. V takovém případě rozhodnou skutečností není kvalifikace dotyčného označení jako obrazového, trojrozměrného nebo jiného označení, ale skutečnost, že splývá se vzhledem označovaného výrobku.

Pokud by se totiž v takovém případě posouzení rozlišovací způsobilosti ochranné známky neprovedlo s odkazem na odlišnosti, které představuje ve srovnání s normami nebo zvyklostmi v odvětví označených výrobků, stačilo by požádat o zápis označení, které je bezprostředně vnímatelné jako část označeného výrobku, aby se zvýšila možnost, že bude označení zapsáno, a přiznat tak téměř automaticky ochranu vzhledu nebo tvaru samotného výrobku. Vzhledem k tomu, že průměrní spotřebitelé nejsou zvyklí předpokládat původ výrobků na základě jejich vzhledu nebo tvaru, by přitom tato možnost představovala významné nebezpečí obcházení čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009 o ochranné známce Evropské unie, a podkopávala by tedy veřejný zájem, který toto ustanovení chrání.

Pokud jde o ochranné známky tvořené tvarem výrobku, který označují, může příslušný orgán identifikovat jejich základní vlastnosti tak, že přezkoumá samotný výrobek. Takový přezkum je totiž třeba provést, jestliže je identifikace některé základní vlastnosti ochranné známky nezbytná k tomu, aby byla určena přesná povaha prvků, které jsou součástí grafického vyobrazení a případných popisů předložených při podání přihlášky k zápisu, a aby byl chráněn veřejný zájem, na němž stojí čl. 7 odst. 1 písm. e) bod ii) nařízení č. 207/2009. Tento zájem spočívá v tom, že je hospodářskému subjektu zakázáno, aby si neoprávněně přivlastnil označení, které je tvořeno tvarem výrobku a zahrnuje technické řešení. Tato problematika vzniká z podstaty věci v případě ochranné známky tvořené tvarem konkrétního výrobku, a nikoli abstraktním tvarem.

(viz body 37–40)
4.

Ochranná známka Evropské unie – Definice a nabytí ochranné známky Evropské unie – Absolutní důvody pro zamítnutí – Částečné překrývání oblastí působnosti důvodů uvedených v písmenech b) a c) ustanovení čl. 7 odst. 1 nařízení č. 207/2009 [Nařízení Rady č. 207/2009, čl. 7 odst. 1 písm. b) a c)] (viz bod 45)