ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
55

Jiný výklad směrnice 2001/24 by mohl ohrozit užitečný účinek zásady univerzality, kterou tato směrnice zavádí a jejímž cílem je dosáhnout toho, aby se na reorganizační opatření a na likvidační řízení vztahoval postup s všeobecným účinkem. Vzhledem k tomu, že vlastním účelem opatření a postupů, na něž se vztahuje směrnice 2001/24, je přerušit provádění individuálních opatření k výkonu rozhodnutí, a tím umožnit obnovení životaschopnosti dotčených úvěrových institucí, by totiž každé opatření k nucenému výkonu rozhodnutí omezilo možnost nakládat s majetkem, jehož byla daná instituce zbavena, čímž by byla ohrožena zásada univerzality.
46

Za těchto podmínek je třeba učinit závěr, že projednávaná žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se již netýká výkladu unijního práva, který by předkládající soud objektivně potřeboval pro vydání rozhodnutí (obdobně viz zejména rozsudek ze dne 9. října 1997, Grado a Bashir, C-291/96, Recueil, s. I-5531, bod 16). Tato žádost totiž při neexistenci předmětu neumožňuje vyvodit poznatky k výkladu unijního práva, které by předkládající soud mohl účelně využít, aby na základě unijního práva uzavřel spor, který mu byl předložen (v tomto smyslu viz zejména rozsudek ze dne 16. září 1982, Vlaeminck, 132/81, Recueil, s. 2953, bod 13).
25

V projednávaném případě uzavřela B. Holingová smlouvu o povinném pojištění odpovědnosti se společností Allianz-Slovenská poisťovňa a.s., (dále jen „Allianz“). Vzhledem k tomu, že se osoba odpovědná za škodu může obrátit na pojistitele s požadavkem, aby namísto ní nahradil škodu, za níž odpovídá, je podle předkládajícího soudu nutné, aby byl pojistitel vyzván ke vstupu do řízení o náhradě škody jakožto vedlejší účastník řízení, neboť má legitimní zájem na vyřešení sporu. Společnost Allianz byla proto z podnětu předkládajícího soudu vyzvána ke vstupu do řízení jako vedlejší účastnice.
37

Ačkoli je veřejný zadavatel oprávněn v rámci vyjednávacího řízení vyjednávat, je vždy povinen dbát na to, aby byly dodrženy požadavky veřejné zakázky, kterým byla přiznána závazná povaha. Pokud by tomu tak nebylo, byla by porušena zásada, že veřejní zadavatelé postupují transparentním způsobem, a nemohlo by být dosaženo cíle připomenutého v předchozím bodě tohoto rozsudku.
38

Právní úprava dotčená ve věci v původním řízení, která je popsána výše v bodech 11 a 12 tohoto rozsudku, se patrně neodchyluje od povahy zásad a pravidel vnitrostátního důchodového systému. Je však na vnitrostátním soudu, aby ověřil, zda tomu tak skutečně je, a to především tehdy, pokud žalobce předloží relevantní důkazy prokazující opak, a aby v případě, že vnitrostátní ustanovení umožňují převod důchodových nároků do jiného vnitrostátního systému nebo systému mezinárodní organizace, přezkoumal, zda částka, která má být převedena do důchodového systému Unie, není vypočtena nepříznivě ve srovnání s vypočtenou částkou, která má být převedena do těchto jiných systémů. Pouhá skutečnost, že použitá metoda výpočtu vede k tomu, že částka, která má být převedena, nedosahuje ani poloviny objemu příspěvků uhrazených úředníkem a jeho bývalým zaměstnavatelem do vnitrostátního důchodového systému, nepředstavuje sama o sobě takový důkaz. Ze spisu předloženého Soudnímu dvoru navíc nevyplývá, že vnitrostátní ustanovení umožňují převod důchodových nároků do jiného vnitrostátního nebo mezinárodního systému.
35

Podle ustálené judikatury Soudního dvora povinnost uvést odůvodnění rozsudků, která Tribunál zavazuje na základě článku 36 a čl. 53 prvního pododstavce statutu Soudního dvora, neukládá Tribunálu povinnost poskytovat vysvětlení, ve kterém by se vyčerpávajícím způsobem postupně zabýval všemi argumenty uvedenými účastníky sporu. Odůvodnění tedy může být i implicitní za předpokladu, že umožní dotyčným osobám seznámit se s důvody, na kterých se zakládá napadený rozsudek, a Soudnímu dvoru disponovat poznatky, které jsou dostatečné k výkonu jeho přezkumu v rámci kasačního opravného prostředku (viz zejména výše uvedený rozsudek Alliance One International a Standard Commercial Tobacco v. Komise a Komise v. Alliance One International a další, bod 64).
(23)

V souladu s prohlášením Evropské rady by členské státy měly zakázat, aby do Íránu bylo prodáváno, dodáváno či převáděno klíčové zařízení a technologie, které by mohly být využity v klíčových oborech odvětví ropy a zemního plynu, a rovněž by měly zakázat poskytování související technické a finanční pomoci. Členské státy by dále měly zakázat veškeré nové investice do těchto odvětví v Íránu.
33

Projednávaná věc se tak odlišuje od věci, ve které byl vydán rozsudek ze dne 19. července 2012, Alliance One International a Standard Commercial Tobacco v. Komise a Komise v. Alliance One International a další (C‑628/10 P a C‑14/11 P). V tomto ohledu stačí uvést, že v rozsudku vydaném v prvním stupni Tribunál konstatoval, že žádný z důkazů uvedených ve sporném rozhodnutí nebyl způsobilý potvrdit domněnku skutečného výkonu rozhodujícího vlivu mateřskou společností na její dceřinou společnost (výše uvedený rozsudek Alliance One International a Standard Commercial Tobacco v. Komise a Komise v. Alliance One International a další, bod 54).
17

Wojewódzki Sąd Administracyjny w Warszawie se s odkazem na rozsudek ze dne 18. ledna 2001, Stockholm Lindöpark (C-150/99, Recueil, s. I-493) domníval, že osoba povinná k dani má v případě osvobození od daně, které není v souladu se směrnicí o DPH, právo dovolávat se přímo článku 168 této směrnice a odpočíst DPH odvedenou na vstupu z pořízení zboží a služeb použitých pro účely poskytovaných vzdělávacích služeb, a to i když jsou tyto služby osvobozeny od DPH, jelikož toto osvobození není v souladu se směrnicí o DPH. Tento soud však zdůraznil, že to vede k paradoxní situaci, kdy by osoba povinná k dani, která uskutečňuje plnění osvobozená od DPH, měla nárok i na odpočet daně podle článku 168 směrnice o DPH.
9

Konkrétně měla Rada především za to, že by zveřejnění všech těchto zpráv poškodilo zájmy Unie, jelikož by ohrozilo mezinárodní vztahy Unie a jejích členských států s dotčeným regionem Evropy, jakož i veřejnou bezpečnost, zejména bezpečnost a fyzickou integritu pozorovatelů, svědků a jiných zdrojů informací, jejichž totožnost i jimi provedená posouzení by byla v důsledku zpřístupnění dotčených zpráv odhalena.
26

Podle čl. 4 odst. 1 a 2 směrnice 80/987 v původním znění platilo, že pokud se chtěly členské státy rozhodnout pro omezení záruky, která je institucí poskytována, mohly minimální tříměsíční záruku situovat do období šesti měsíců předcházejících referenčnímu datu. Poté, co vstoupily v platnost změny, které byly ve směrnici 80/987 v původním znění provedeny prostřednictvím směrnice 2002/74, je dokonce možné toto období situovat do doby po tomto referenčním datu. Členské státy mají také možnost stanovit minimální záruku omezenou na osm týdnů, za podmínky, že toto období osmi týdnů spadá do delšího referenčního období v délce nejméně 18 měsíců.
3

Body 1, 2, 4 a 5 odůvodnění rámcového rozhodnutí zní: „(1) Evropská rada na zasedání v Tampere ve dnech 15. a 16. října 1999 schválila zásadu vzájemného uznávání, která by se měla stát základním kamenem soudní spolupráce v občanskoprávních i trestních věcech v Unii. (2) Zásada vzájemného uznávání by se měla uplatňovat na peněžité tresty a pokuty uložené soudními nebo správními orgány, aby bylo usnadněno vymáhání těchto trestů a pokut v jiném členském státě, než ve kterém byly uloženy. [...] (4) Toto rámcové rozhodnutí by se mělo vztahovat také na pokuty ukládané ve vztahu k dopravním přestupkům. (5) Toto rámcové rozhodnutí ctí základní práva a zachovává zásady zakotvené v článku 6 Smlouvy o Evropské unii, které jsou vyjádřeny i v Listině základních práv Evropské unie, zejména v kapitole VI uvedené listiny. [...]“
2

Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi společností Dixons Retail plc (dále jen „Dixons“) a Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (dále jen „Commissioners“) ve věci zamítnutí, ze strany posledně uvedeného subjektu, žádosti podané společností Dixons o vrácení daně z přidané hodnoty (dále jen „DPH“) přiznané a odvedené uvedenou společností z plnění uskutečněných od 13. listopadu 2005 do 30. listopadu 2008.
30

V projednávané věci, i když je vozidlo dotčené v původním řízení užíváno X jak k soukromým účelům, tak k jízdám na pracoviště nacházející se v jiném členském státě, právní úprava dotčená v původním řízení neznevýhodňuje dotčenou osobu více než osoby samostatně výdělečně činné, které již byly osobami povinnými k dani z osobních automobilů a motocyklů, vzhledem k tomu, že každý nizozemský rezident, ať již vykonává takovouto činnost, či nikoliv, podléhá této dani buď z důvodu zápisu motorového vozidla do nizozemského registru vozidel, nebo od prvního užití takovéhoto vozidla zaregistrovaného v jiném členském státě v nizozemské silniční síti (co se týče článku 39 ES, v tomto smyslu viz výše uvedené usnesení Notermans-Boddenberg, bod 30).
16

V odpověď na tuto výzvu předložila Komise sdělení COM(2011) 829 final, ze dne 24. listopadu 2011, poskytující doplňující informace ke zprávě Komise o doložce o výjimce ze dne 13. července 2011 (dále jen „doplňující informace“), které je založeno zejména na evropských hospodářských prognózách vydaných jejím generálním ředitelstvím „Hospodářské a finanční záležitosti“ dne 10. listopadu 2011. V doplňujících informacích Komise uvedla, že uvedené prognózy „ukazují u ekonomických i sociálních ukazatelůzhoršující se trendy v roce 2011 v porovnání s prognózami vydanými na jaře a také to, že evropské hospodářství nyní prožívá období neklidu“. Komise měla nicméně za to, že vzhledem k vícero skutečnostem se Unie nenachází ve výjimečné situaci ve smyslu článku 10 přílohy XI služebního řádu, která by odůvodňovala přijetí opatření sahajících nad rámec ztráty kupní síly plynoucí z „obvyklé“ metody stanovené v článku 3 této přílohy. Komise tedy nemohla uplatnit doložku o výjimce, neboť by tím porušila uvedený článek 10.
28

Zatímco posouzení slučitelnosti opatření podpory s vnitřním trhem patří do výlučné pravomoci Komise, jejíž jednání podléhá přezkumu unijních soudů, dbají vnitrostátní soudy až do vydání konečného rozhodnutí Komise o ochranu práv jednotlivců před případným porušením zákazu uvedeného v čl. 108 odst. 3 SFEU státními orgány (v tomto smyslu viz výše citované rozsudky van Calster a další, bod 75, jakož i Transalpine Ölleitung in Österreich a další, bod 38).
19

Komise tvrdí, že projednávanou žalobu pro nečinnost podala z důvodu obezřetnosti pro případ, že by byl postoj Rady považován za nečinnost, zejména co se týče úpravy opravných koeficientů a pro případ, že by v rámci žaloby na neplatnost rozhodnutí 2011/866 Soudní dvůr nekvalifikoval toto rozhodnutí jako „napadnutelný akt“.
49

Za těchto podmínek přísluší při posuzování otázky, zda je udělení koncese na lodní skluz v souladu s unijním právem, předkládajícímu soudu, aby ověřil, zda koncese na veřejnou službu, kterou udělila Comune di Ancona, splňuje požadavky transparentnosti, které jsou zejména s to umožnit, aby podnik nacházející se na území jiného členského státu než na území Italské republiky mohl mít přístup k příslušným informacím týkajícím se uvedené koncese před tím, než bude udělena, tak aby tento podnik mohl dát najevo svůj zájem o získání této koncese, pokud by si to přál (viz výše uvedený rozsudek Coname, bod 21).
3

Bod 5 odůvodnění základního nařízení zní následovně: „Měla by být zavedena významná ekonomická pobídka v podobě přiměřené restrukturalizační podpory pro cukrovarnické podniky s nejnižší produktivitou, aby se vzdaly své výroby v rámci kvót. K tomu by měla být zřízena restrukturalizační podpora, která vytvoří pobídku pro to, aby se vzdaly výroby cukru podléhajícího kvótám, a současně umožní řádně zohlednit respektování závazků v oblasti sociální a v oblasti životního prostředí spojených se vzdáním se výroby. Podpora by měla být dostupná během čtyř hospodářských let s cílem snížit výrobu v rozsahu potřebném pro dosažení rovnováhy na trhu ve Společenství.“
2

Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Test Claimants in the Franked Investment Income Group Litigation (dále jen „Test Claimants“) na straně jedné a Commissioners of Inland Revenue (dále jen „Commissioners“) a Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs na straně druhé ve věci procesních prostředků v oblasti vydání bezdůvodného obohacení, které mají daňoví poplatníci ve vztahu k daním, které byly prohlášeny za neslučitelné se svobodou usazování a volným pohybem kapitálu.
25

Zadruhé, Francouzská republika, Eurallumina a AAL mají v podstatě za to, že Tribunál rozšířil jimi uplatněné žalobní důvody, a to na základě výměny informací mezi účastníky řízení v průběhu řízení. Francouzská republika připomíná, že její první žalobní důvod znějící na zrušení sporného rozhodnutí vycházel z nerespektování pojmu „státní podpora“ ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES, zatímco společnost Eurallumina poukazuje na to, že aniž použila pojem „přičitatelnost“, vznesla otázku, zda osvobození od daně, které se jí týkalo, může představovat podporu poskytnutou Italskou republikou. Otázku přičitatelnosti sporných osvobození od daně měla do diskuse vnést sama Komise jako obranu proti žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení zásady právní jistoty. Podle společnosti Eurallumina tedy Tribunál tuto otázku prozkoumal, na základě čehož argumenty Komise odmítl a utvrdil se ve svých závěrech stran otázky, zda účinky povolení uděleného jedním evropským orgánem, které členskému státu neponechává žádný rozhodovací prostor při jeho provádění, mohou být zpochybněny a zmařeny tak, jako to učinil jiný unijní orgán. Společnost AAL uvádí, že Tribunál pouze posoudil a poté odmítl jeden z argumentů Komise.
24

Předkládající soud konstatuje, že podle obecného pravidla č. 3 písm. b) KN se zboží v soupravách (sadách) v balení pro drobný prodej, které nelze zařadit podle pravidla 3 a), zařadí podle materiálu nebo komponentu, který jim dává podstatné rysy. Ve věci, kterou projednává, má tento soud za to, že dotčeným sadám kouřovodů dává podstatné rysy koleno trubky s ohybem. Uvádí rovněž, že tyto sady jsou pro fungování kamen nepostradatelné. Bez spojení kouřovodů s komínem by totiž kamna nemohla být zprovozněna v uzavřené místnosti, neboť by do ní z kamen mohly vnikat spaliny, což by znemožnilo zejména bezpečný provoz kamen. Předkládající soud rovněž podotýká, že sada kouřovodů je určena výlučně pro kamna. Kromě toho uvádí, že z důvodu svých rozměrů, tedy vnějšího průměru 154 mm a vnějších rozměrů 495 mm x 595 mm, se nejedná o pouhou spojku, ale o podstatný spojovací prvek pro odvod spalin z kamen.
35

Vezme-li se v úvahu zbytková kategorie Q16, uvedená v příloze I směrnice 2006/12, do které patří „[v]eškeré látky nebo produkty neobsažené [v předchozích] kategoriích“, má seznam kategorií odpadů obsažený v této příloze I především ilustrativní charakter. To samé platí pro seznam odpadů spadajících do kategorií vyjmenovaných v uvedené příloze I, jejž vypracovala Komise v souladu s čl. 1 odst. 2 této směrnice.
57

Z bodů 37 až 42 rozsudku ze dne 23. května 2000, Sydhavnens Sten & Grus (C-209/98, Recueil, s. I-3743), přitom analogicky vyplývá, že povinnost uložená místním samosprávným celkem podniku pověřenému sběrem odpadu na jeho území převézt některé druhy odpadu do zařízení na zpracování odpadů nacházejícího se v témže členském státě by odpovídala obecně závaznému opatření zavádějícímu zákaz přepravy dotčeného odpadu do jiných zařízení a zmíněnému v čl. 11 odst. 1 písm. a) nařízení č. 1013/2006, pokud byli sami původci těchto odpadů povinni předat tento odpad uvedenému podniku nebo do uvedeného zařízení.
10

Dne 21. září 2004 zaslala C. Carratù společnosti Poste Italiane doporučený dopis, v němž sdělila svůj zájem o další práci pro tuto společnost. Jelikož měla za to, že její zaměstnání na dobu určitou bylo protiprávní a neúčinné, protože smlouva byla uvedenou společností podepsána a paní C. Carratù předána až dne 15. června 2004, podala po marném pokusu o smír žalobu u Tribunale di Napoli, který vykonává působnost pracovního soudu. C. Carratù napadá skutečnost, že s ní byla uzavřena smlouva na dobu určitou, protože tato smlouva nespadá podle jejího názoru pod žádný z případů upravených v legislativním nařízení č. 368/2001, a konkrétně, že tato smlouva byla uzavřena, aniž v ní byli uvedeni pracovníci, kteří měli být zastoupeni, doba trvání jejich nepřítomnosti a konkrétní důvody jejich nepřítomnosti. C. Carratù proto požaduje, aby byla její smlouva na dobu určitou překvalifikována na smlouvu na dobu neurčitou, aby byla v návaznosti na toto překvalifikování opětovně zařazena na své pracovní místo a aby jí byla zaplacena ušlá mzda, na kterou jí vznikl v mezidobí nárok.
14

Pokud by se čl. 12 písm. a) této směrnice vykládal v tom smyslu, že sdělení osobních údajů je bezplatné, předkládající soud si klade otázku ohledně nezbytnosti zajistit jinou možnost, než je předání zpoplatněného výpisu podle čl. 79 odst. 3 Wet GBA, zejména umožněním zhlédnutí údajů na obrazovce. Podotýká však, že takovéto nahlédnutí nepředstavuje sdělení ve smyslu čl. 12 písm. a) uvedené směrnice a že článek 8 Listiny základních práv Evropské unie chrání pouze právo na přístup k údajům. Nahlédnutí na obrazovce by podle předkládajícího soudu přinášelo další nevýhodu, neboť by nebylo orgány veřejné moci, na rozdíl od ověřeného výpisu, uznáváno za hodnověrné a pravdivé (rozsudek ze dne 7. května 2009, Rijkeboer, C-553/07, Sb. rozh. s. I-3889) a nemohlo by podat historický přehled o zapsaných údajích.
24

Uvedený soud má však pochybnosti o tom, zda vzdání se dvou již udělených DOO může mít zpětný účinek, což by Georgetown University případně umožnilo získat DOO pro HPV-16. Předkládající soud v tomto ohledu odkazuje na zpětný účinek vzdání se patentu jeho majitelem, který je stanoven v čl. 63 nizozemského patentového zákona z roku 1995, a upřesňuje, že článek 14 nařízení č. 469/2009 takový zpětný účinek nestanoví. Výraz „vzdát se“ uvedený v čl. 14 písm. b) tohoto nařízení musí být podle předkládajícího soudu považován za autonomní pojem unijního práva a také tak vykládán. Předkládající soud se nicméně přiklání k názoru, že za předpokladu, že by čl. 3 písm. c) uvedeného nařízení neumožňoval vydat více než jedno DOO pro každý základní patent, nebylo by možné se v důsledku pouhého zpětvzetí žádostí o DOO vyhnout uplatnění uvedeného čl. 3 písm. c) v projednávané věci, a tedy zamítnutí žádosti týkající se samostatně posuzovaného HPV-16.
27

V tomto ohledu z ustálené judikatury Soudního dvora vyplývá, že pro účely použití ustanovení unijního práva v oblasti hospodářské soutěže je podnikem jakákoli entita vykonávající hospodářskou činnost nezávisle na právním postavení této entity a způsobu jejího financování (viz rozsudek ze dne 23. dubna 1991, Höfner a Elser, C-41/90 , Recueil, s. I-1979, bod 21). Hospodářskou činností je jakákoli činnost spočívající v nabízení zboží nebo služeb na daném trhu (viz rozsudek ze dne 25. října 2001, Ambulanz Glöckner, C-475/99, Recueil, s. I-8089, bod 19). Naproti tomu činnosti, které se pojí s výkonem výsad veřejné moci, nevykazují hospodářský charakter, který by odůvodňoval použití pravidel Smlouvy v oblasti hospodářské soutěže (viz rozsudek ze dne 12. července 2012, Compass-Datenbank, C‑138/11, bod 36).
23

Dále má předkládající soud za to, že ještě není zodpovězena otázka, zda ve výše uvedených rozsudcích Medeva, jakož i Georgetown University a další nedošlo k obratu v judikatuře Soudního dvora, pokud jde o výklad čl. 3 písm. c) nařízení č. 469/2009. Předkládající soud má totiž za to, že na základě těchto rozsudků nelze určit, zda má Soudní dvůr napříště za to, že toto ustanovení brání tomu, aby bylo na základě „základního patentu“ ve smyslu článku 1 tohoto nařízení uděleno více než jedno DOO, nezávisle na počtu výrobků, na které se tento patent vztahuje, nebo zda má nadále za to, že je třeba vydat DOO na jeden „základní patent“ a na jeden „výrobek“ jako v rozsudcích ze dne 23. ledna 1997, Biogen (C-181/95, Recueil, s. I-357), a ze dne 3. září 2009, AHP Manufacturing (C-482/07, Sb. rozh. s. I-7295).
40

Zatřetí a na posledním místě, pro případ, že by ve věci v původním řízení měla být Řecká republika považována za příslušný stát, poukazuje předkládající soud na to, že pokud přemístění do Řecké republiky není možné z důvodu systémových nedostatků azylového systému v tomto státě, dává to žadatelům o azyl možnost zvolit si cílový členský stát, který by byl věcně příslušný k provedení azylového řízení, což by bylo v rozporu s cíli nařízení č. 343/2003. Klade si otázku, zda s ohledem na tyto úvahy může být Řecká republika vyloučena rovnou, to znamená ve stadiu určování příslušného členského státu. Jinou možností by bylo zohlednit Maďarsko při přezkumu „dále uvedených kritérií“, což je výraz uvedený v bodě 96 výše uvedeného rozsudku N. S. a další a vzbuzující otázky.
3

Body 4, 5 a 9 až 10 odůvodnění nařízení č. 469/2009 zní následovně: „(4) V současné době v důsledku období, které uplyne mezi podáním patentové přihlášky na nový léčivý přípravek a jeho registrací, nepostačuje doba skutečné patentové ochrany k pokrytí investic vložených do výzkumu. (5) Tato situace vede k nedostatku ochrany, který postihuje farmaceutický výzkum. […] (9) Trvání ochrany poskytované osvědčením by mělo být stanoveno tak, aby bylo dosaženo dostatečně účinné ochrany. Za tím účelem by měl majitel patentu i osvědčení požívat výlučné ochrany nejvýše patnáct let ode dne, ke kterému bylo pro daný léčivý přípravek vydáno rozhodnutí o registraci ve Společenství. (10) Měly by tedy být zohledněny všechny zájmy, včetně veřejného zdraví, existující v odvětví tak komplexním a citlivém, jako je farmaceutické odvětví. Za tímto účelem nemůže být osvědčení vydáváno na dobu delší pěti let. Ochrana poskytovaná osvědčením by kromě toho měla být přísně omezena na výrobek, který byl registrován jako léčivý přípravek.“
30

Za těchto okolností spojil Tribunal de première instance de Liège jednotlivé spory, které mu žalobci v původním řízení předložili, a rozhodl se přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku: „Brání článek 39 [ES] tomu, aby v důsledku belgického daňového režimu vyplývajícího z článku 155 [ZDP z roku 1992] a čl. 134 odst. 1 druhého pododstavce [ZDP z roku 1992], bez ohledu na to, zda se [oběžník z roku 2008] použije, či nikoli, byly příjmy žalobce z výdělečné činnosti v Německu, které jsou osvobozeny od daně podle článku [14] [smlouvy z roku 1967], zahrnuty do výpočtu belgické daně a zohledněny při uplatnění daňových výhod upravených [v ZDP z roku 1992] a aby byl nárok na uvedené výhody, jako je nezdanitelná část základu daně přiznaná na základě rodinné situace žalobce, snížen nebo poskytnut v menším rozsahu než v případě, že by oběma žalobcům plynuly příjmy ze zdrojů v Belgii a žalobkyně by byla namísto žalobce poplatníkem s nejvyššími příjmy, ačkoliv v Německu žalobce zdaňuje své příjmy z výdělečné činnosti jako jednotlivec, a nemůže tedy využít všech daňových výhod souvisejících s jeho osobní a rodinnou situací, kterou německé daňové orgány zohlednily jen zčásti?“
27

Kromě toho na základě informací, které má Soudní dvůr k dispozici, není zjevné, že tato podmínka tím, že stanoví deset let nepřetržitých zkušeností požadovaných proto, aby vzdělávací zařízení náležela mezi ta zařízení, do nichž se mohou dotyční studenti zapsat, jde na rámec toho, co je k dosažení uvedeného cíle nezbytné.
54

Podle navrhovatelky by okolnost, že by na základě úmluvy z roku 1892 mohlo být zakázáno užívání na německém území ochranné známky, jejíž zápis je požadován, vedla k tomu, že by byl dotčen jednotný charakter ochranné známky Společenství. Je-li připuštěno, že ze zásady jednotnosti takové ochranné známky existují výjimky, tyto výjimky by přitom měly být výslovně stanoveny nařízením č. 207/2009, jak vyplývá z bodu 3 odůvodnění tohoto nařízení.