ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2

Třináctý bod odůvodnění nařízení č. 659/1999 uvádí: „vzhledem k tomu, že by v případech protiprávní podpory, která není slučitelná se společným trhem, měla být obnovena účinná hospodářská soutěž; že za tímto účelem je nutné, aby byla podpora bez odkladu navrácena včetně úroků; že je vhodné, aby navrácení podpory bylo uskutečňováno v souladu s postupy vnitrostátního práva; že použití těchto postupů by nemělo být překážkou obnovení účinné hospodářské soutěže tím, že by bránilo okamžitého [okamžitému] a účinného [účinnému] výkonu rozhodnutí Komise; že k dosažení tohoto výsledku by měly členské státy učinit všechna nezbytná opatření zajišťující účinnost rozhodnutí Komise“.
4

Článek 9 směrnice 2000/60 nazvaný „Návratnost nákladů na vodohospodářské služby“ stanoví: „1. Členské státy vezmou v úvahu zásadu návratnosti nákladů na vodohospodářské služby, včetně environmentálních nákladů a nákladů na využívané zdroje, s ohledem na ekonomickou analýzu provedenou podle přílohy III, a zejména v souladu se zásadou, že znečišťovatel platí. Do roku 2010 členské státy zajistí, — aby politika poplatků v oblasti vody vytvořila uživatelům dostatečné podněty k tomu, aby užívali vodní zdroje efektivně, a tím přispěli k dosažení environmentálních cílů této směrnice, — aby různá hospodářská odvětví, rozčleněná přinejmenším na průmysl, domácnosti a zemědělství, přiměřeně přispívala k úhradě nákladů na vodohospodářské služby, a to na základě ekonomické analýzy provedené v souladu s přílohou III a v duchu zásady, že znečišťovatel platí. Členské státy přitom mohou přihlédnout k sociálním, environmentálním a ekonomickým důsledkům úhrady, jakož i ke geografickým a klimatickým podmínkám dotčené oblasti či oblastí. 2. Členské státy podají v plánech povodí informaci o plánovaných krocích směřujících k provedení odstavce 1, které přispějí k dosažení environmentálních cílů této směrnice, a o výnosech z různých způsobů využívání vody k uhrazení nákladů na vodohospodářské služby. 3. Tento článek nijak nebrání financování konkrétních preventivních nebo nápravných opatření směřujících k dosažení cílů této směrnice. 4. Členské státy neporuší tuto směrnici, pokud se rozhodnou v souladu se zavedenou praxí neuplatňovat ustanovení druhé věty odstavce 1 a s tím souvisejících ustanovení odstavce 2 pro dané využívání vod tam, kde to nenaruší účely a dosažení cílů této směrnice. Členské státy uvedou důvody pro neúplné uplatnění druhé věty odstavce 1 v plánech povodí.“
32

Napadené rozhodnutí stanoví následující: „Rada [...] a zástupci vlád členských států zasedající v Radě, s ohledem na [smlouvu o FEU], a zejména na čl. 218 odst. 3 a 4 této smlouvy, s ohledem na doporučení [...] [K]omise, vzhledem k těmto důvodům: (1) Komise by měla být zmocněna k tomu, aby se jménem Unie účastnila jednání o Úmluvě Rady Evropy o ochraně práv vysílacích organizací, pokud jde o oblasti spadající do pravomoci Unie, v nichž byla přijata pravidla Unie. (2) Členské státy by se těchto jednání měly účastnit svým jménem pouze, pokud záležitosti, které vyvstanou během jednání, spadají do jejich pravomoci. V zájmu zajištění jednoty vnějšího zastupování Unie by členské státy a Komise měly v průběhu vyjednávacího procesu úzce spolupracovat, PŘIJALI TOTO ROZHODNUTÍ: Článek 1 1. Komise je oprávněna účastnit se jednání o Úmluvě Rady Evropy o ochraně práv vysílacích organizací a vést tato jednání jménem Unie v oblastech, které spadají do pravomoci Unie a byla v nich přijata pravidla Unie, v konzultaci s Pracovní skupinou pro duševní vlastnictví (autorská práva) (dále jen ‚zvláštní výbor‘). 2. Komise vede tato jednání v souladu se směrnicemi pro jednání obsaženými v příloze tohoto rozhodnutí a se společnými postoji Unie dohodnutými výslovně pro účely těchto jednání v rámci zvláštního výboru. 3. V případech, kdy předmět jednání spadá do pravomoci členských států, se jednání v plném rozsahu účastní předsednictví a vede je jménem členských států na základě předem dohodnutého společného postoje. Nepodaří-li se dohody o společném postoji dosáhnout, mají členské státy právo vystupovat a hlasovat v dané otázce nezávisle, aniž je dotčen bod 4 níže. 4. V zájmu dosažení jednoty v mezinárodním zastupování Unie a jejích členských států spolu Komise a členské státy v průběhu vyjednávacího procesu úzce spolupracují. 5. Komise nebo předsednictví zajistí, aby dokumenty týkající se jednání byly členským státům včas rozeslány. Před každým zasedáním v rámci jednání a po jeho skončení podají Radě a zvláštnímu výboru otevřeným a transparentním způsobem zprávu o výsledcích jednání a případně o jakýchkoli problémech, které by během jednání vyvstaly. Článek 2 Toto rozhodnutí je určeno Komisi.“
4

Oznámení Komise o ochraně před pokutami a snížení pokut v případech kartelů (Úř. věst. 2002, C 45, s. 3, dále jen „sdělení o spolupráci z roku 2002“) uvádí v hlavě B: „20. Podniky, které nesplňují podmínky hlavy A, mohou mít nárok na snížení jakékoli pokuty, kterou by jinak bylo možné udělit [uložit]. 21. Pro získání nároku musí podnik poskytnout Komisi důkaz o předpokládaném protiprávním jednání, který představuje významnou přidanou hodnotu k důkazům, které Komise již vlastní, a musí ukončit svou účast v předpokládaném protiprávním jednání nejpozději v době předložení důkazů. […] 23. Komise v každém konečném rozhodnutí přijatém na konci správního řízení určí: a) zda důkazy, které podnik předložil, představovaly významnou přidanou hodnotu k důkazům, které Komise v té době vlastnila; b) úroveň snížení, na kterou má podnik nárok ve vztahu k pokutě, která by mu byla jinak uložena, a to tímto způsobem: — první podnik, který splnil požadavky bodu 21: snížení o 30 – 50 %, — druhý podnik, který splnil požadavky bodu 21: snížení o 20 – 30 %, — další podniky, které splnily požadavky bodu 21: snížení do 20 %. Při určování úrovně snížení v každém z těchto pásem Komise přihlédne k době, kdy byly předloženy důkazy splňující požadavky bodu 21, a k míře, v jaké tyto důkazy představovaly přidanou hodnotu. Může také vzít v úvahu rozsah a stálost jakékoli spolupráce, kterou podnik poskytl poté, co předložil důkazy. Pokud podnik kromě toho poskytne důkazy, které se vztahují ke skutečnostem, které předtím nebyly Komisi známy a mají přímý dopad na závažnost nebo trvání předpokládaného kartelu, Komise je nevezme v úvahu při stanování pokuty pro podnik, který tyto důkazy předložil. […] 28. Ode dne 14. února 2002 toto oznámení nahrazuje oznámení z roku 1996 pro všechny případy, v nichž se žádný podnik neobrátil na Komisi, aby využil příznivého zacházení uvedeného v daném oznámení. Komise prozkoumá, zda je nezbytné upravit toto oznámení, jakmile získá dostatečnou zkušenost s jeho uplatňováním.“
24

Ustanovení § 46 téhož zákona, upravující evropský zbrojní pas, stanoví: „1. Evropský zbrojní pas je veřejná listina, která svého držitele opravňuje při cestách do jiných členských států Evropské unie mít u sebe zbraň, která je v něm zapsaná, a střelivo do této zbraně v množství odpovídajícím účelu použití, udělil-li členský stát Evropské unie, do kterého nebo přes který cestuje, souhlas k dovozu nebo převozu této zbraně. Vzor a náležitosti evropského zbrojního pasu stanoví obecně závazný právní předpis, který vydá ministerstvo. 2. Držitel evropského zbrojního pas může vyvézt bez předcházejícího souhlasu členského státu Evropské unie při cestě přes dva nebo více členských států Evropské unie zbraň uvedenou v § 6 odst. 1 písm. a) až c) nebo dlouhou automatickou střelnou zbraň, jejíž zásobník a komora mohou pojmout nanejvýš tři náboje, a střelivo do této zbraně pro účely výkonu práva lovu nebo zbraň uvedenou v § 5 odst. 1 písm. a) až f) a v § 6 a střelivo do této zbraně pro účely účasti na akci, jejíž součástí je sportovní střelba, pokud je tato zbraň uvedena v evropském zbrojním pasu a pokud jeho držitel může prokázat účel své cesty; to neplatí pro cesty do členského státu Evropské unie, který zakázal nabývání a držení dotyčné zbraně nebo který je podmiňuje udělením povolení. V tomto případě o tom musí být učiněna zmínka v evropském zbrojním pasu. 3. Evropský zbrojní pas je vydáván policejním útvarem na základě písemné žádosti fyzické osobě, která má bydliště na území [Slovenska], je vlastníkem zbraně uvedené v odstavci 2 a je držitelem zbrojního průkazu kategorie D nebo E. Žádost o vydání Evropského zbrojního pasu musí obsahovat osobní údaje žadatele a číslo a kategorii zbrojního průkazu; k žádosti se připojí dvě fotografie podle § 17 odst. 2 písm. a). […]“
26

Tento závěr – vztahující se k situaci, kdy vnitrostátní ustanovení bránilo společnosti usazené v jednom z členských států vykonávat v něm činnost, neboť její jednatel, který byl v onom případě zaměstnancem, neměl bydliště v daném členském státě – platí obdobně i v případě, kdy se sporná podmínka týká jednatele, který má postavení osoby samostatně výdělečně činné. Soudní dvůr totiž konstatoval, že pravidla v oblasti volného pohybu pracovníků by mohla být snadno zmařena, pokud by je členské státy mohly obejít pouhým uložením povinností zaměstnavatelům, které musí být splněny u každého pracovníka, kterého hodlají zaměstnat, a které by, kdyby byly uloženy přímo pracovníkovi, představovaly omezení výkonu práva pracovníka na volný pohyb podle článku 45 SFEU (v tomto smyslu viz rozsudek Clean Car Autoservice, EU:C:1998:205, bod 21). Tento závěr je přitom třeba akceptovat i v případě, kdy zaměstnavatel hodlá přijmout pracovníka nikoli do zaměstnaneckého poměru, nýbrž jako osobu samostatně výdělečně činnou, na jejíž postavení se vztahuje článek 49 SFEU (k možnosti zaměstnanců poskytovatele služeb dovolávat se volného pohybu služeb viz též rozsudek Abatay a další, C‑317/01 a C‑369/01, EU:C:2003:572, bod 106).
68

Kromě toho, i když pouhé držení jednotného víza neopravňuje podle článku 30 vízového kodexu automaticky ke vstupu, bylo by ohroženo dosažení cíle usnadnění oprávněného cestování, uvedeného v bodě 3 odůvodnění vízového kodexu, kdyby se členské státy mohly dle svého uvážení rozhodnout, že odepřou vstup státnímu příslušníku třetí země, kterému bylo uděleno jednotné vízum, a to přidáním podmínky vstupu k podmínkám, které jsou vyjmenovány v čl. 5 odst. 1 Schengenského hraničního kodexu, přestože se unijní zákonodárce nedomníval, že by měla být taková podmínka splněna pro vstup na území členských států (obdobně viz rozsudek Koushkaki, EU:C:2013:862, bod 52).
15

Bod 2.4 vyhlášky ze dne 6. března 2001, nadepsaný „Druhy hnojiv a období zákazu hnojení“, stanoví minimální období, během nichž je zakázáno používání různých typů hnojiv. Podle tabulky uvedené v tomto bodě se v případě velkých podzimních kultur zakazuje používání hnojiv typu II od 1. listopadu do 15. ledna a hnojiv typu III od 1. září do 15. ledna. V případě velkých jarních kultur se zakazuje používání hnojiv typu I od 1. července do 31. srpna, hnojiv typu II od 1. července do 15. ledna, a hnojiv typu III od 1. července do 15. února. V případě travinných porostů zasetých déle než šest měsíců se zakazuje používání hnojiv typu II od 15. listopadu do 15. ledna, hnojiv typu III od 1. října do 31 ledna.
25

Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber), který rozhodoval o odvolání, má naopak za to, že kombinace pravidla 38 VAT Regulations 1995, tak jak bylo vykládáno rozhodnutím High Court of Justice ve věci C&E Commissioners v. GMAC (2004), a Cars Order nepředstavuje účinné provedení šesté směrnice, neboť to vede k snížení DPH, které je neslučitelné s účelem této směrnice, a je tudíž v rozporu s unijním právem.
5

Článek 12 této směrnice, nadepsaný „Právo na přístup“, stanoví: „Členské státy zaručí každému subjektu údajů právo získat od správce: a) bez omezení, v rozumných intervalech a bez prodlení nebo nadměrných nákladů: — potvrzení, že údaje, které se ho týkají, jsou či nejsou zpracovávány, jakož i informace týkající se alespoň účelů zpracování, kategorií údajů, na které se zpracování vztahuje, a příjemců nebo kategorií příjemců, kterým jsou údaje sdělovány, — sdělení srozumitelnou formou o údajích, které jsou předmětem zpracování, a veškeré dostupné informace o původu údajů, [...] b) podle daného případu opravu, výmaz nebo blokování údajů, jejichž zpracování není v souladu s touto směrnicí, zejména z důvodů neúplné nebo nepřesné povahy údajů; c) oznámení třetí osobě, které byly údaje sděleny, veškerých oprav, výmazů nebo blokování provedeného v souladu s písmenem b), pokud se to neukáže jako nemožné nebo to nevyžaduje nepřiměřené úsilí.“
14

Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 13. května 2008 podala společnost DEI žalobu směřující ke zrušení sporného rozhodnutí. Během řízení vstoupila do řízení Řecká republika jako vedlejší účastnice na podporu společnosti DEI, zatímco Elliniki Energeia kai Anaptyxi AE (HE & DSA), jakož i Energeiaki Thessalonikis AE, akciové společnosti působící v oblasti výroby elektrické energie v Řecku, vstoupily do řízení jako vedlejší účastnice na podporu návrhového žádání Komise.
7

Později zákon č. 537 ze dne 24. prosince 1993 zavedl nové třídění léčivých přípravků podle následujících tříd, a sice třída A pro základní léčivé přípravky a léčivé přípravky pro chronická onemocnění, třída B pro léčivé přípravky jiné než léčivé přípravky náležející do třídy A se zvláštním léčebným významem a třída C pro ostatní léčivé přípravky, které nespadají do třídy A ani třídy B. Podle čl. 8 odst. 14 zákona č. 537 ze dne 24. prosince 1993 jsou léčivé přípravky třídy A a třídy B plně hrazeny státní zdravotní službou, kdežto léčivé přípravky třídy C jsou plně hrazeny zákazníkem.
47

Od 16. do 20. února 2004, od 29. března do 2. dubna 2004 a od 7. do 11. března 2005 provedla Komise a jí najatá externí auditorská společnost několik kontrolních návštěv v rámci závěrečných kontrol programů spolufinancovaných z EFRR v průběhu programového období 1994–1999.
35

Rada podporovaná vládami, které předložily vyjádření, uvádí, že u třetích států nezapříčinila žádné nejasnosti ohledně subjektivity Unie. Pokud jde o smíšené dohody, takové nejasnosti by byly naopak vyvolány tím, že by Rada přijala rozhodnutí týkající se těchto dohod, aniž by do něj zahrnula i odpovídající rozhodnutí členských států.
34

Tento závěr je podepřen skutečností, že v několika jazykových verzích čl. 1 odst. 3 věta druhá nařízení č. 2252/2004, a zejména ve verzi v jazyce anglickém („temporary passports and travel documents having a validity of 12 months or less“), německém („vorläufige Pässe und Reisedokumente mit einer Gültigkeitsdauer von zwölf Monaten oder weniger“) a nizozemském („tijdelijke paspoorten en reisdocumenten die een geldigheidsduur van 12 maanden of minder hebben“), se výrazy „dočasné“ a „s platností dvanáct měsíců a méně“ nevztahují na jednu z kategorií dokladů zmíněných v předchozím bodě, a sice na průkazy totožnosti vydávané členskými státy.
3

Body 9, 10, 31, 32, 35, 38 a 39 odůvodnění směrnice 2001/29 znějí: „(9) Jakákoliv harmonizace autorského práva a práv s ním souvisejících musí vycházet z vysoké úrovně ochrany, jelikož taková práva jsou pro duševní výtvory zásadní. [...] (10) Mají-li autoři nebo výkonní umělci pokračovat ve své tvůrčí a umělecké činnosti, musí dostat za užití svého díla přiměřenou odměnu, stejně jako výrobci, mají-li tuto činnost financovat. [...] [...] (31) Mezi různými skupinami nositelů práv stejně jako mezi různými kategoriemi nositelů práv a uživatelů chráněných předmětů ochrany [uživatelů předmětů ochrany] musí být zajištěna přiměřená rovnováha práv a zájmů. [...] (32) Tato směrnice stanoví vyčerpávající výčet výjimek a omezení práva na rozmnožování a práva na sdělování veřejnosti. Některé výjimky nebo omezení jsou použitelné popřípadě pouze u práva na rozmnožování. To [Tento výčet] patřičně zohledňuje rozdílné právní tradice v členských státech, přičemž je zároveň zajištěno [a směřuje k zajištění řádného] fungování vnitřního trhu. Členské státy by měly dospět k jednotnému používání těchto výjimek a omezení, které bude v budoucnu při přezkoumávání prováděcích právních předpisů hodnoceno. [...] (35) V určitých případech výjimek nebo omezení by nositelé práv měli získat spravedlivou odměnu jako přiměřenou náhradu za užití jejich chráněných děl nebo jiných předmětů ochrany. Při určování způsobu, podrobností a možné výše odměny je třeba vzít v úvahu konkrétní okolnosti každého případu. Při hodnocení těchto okolností by cenným kritériem byla možná újma nositelům práva vyplývající z dotyčného úkonu. V případech, kdy nositelé práv již získali platbu v jiné formě, například jako součást licenčního poplatku, nemusí přicházet žádná zvláštní nebo samostatná platba v úvahu. Výše spravedlivé odměny by měla brát ohled na míru využití prostředků technologické ochrany uvedených v této směrnici. V určitých situacích, kdy je újma způsobená nositeli práva minimální, nesmí [nemusí] vzniknout žádná povinnost platby. [...] (38) Členským státům by mělo být povoleno stanovit výjimku nebo omezení týkající se práva na rozmnožování v případě určitých druhů rozmnožování zvukových, obrazových nebo audiovizuálních materiálů pro osobní užití, pokud jsou tato výjimka nebo omezení doprovázeny spravedlivou odměnou. Tato výjimka nebo omezení mohou zahrnovat zavedení nebo pokračování systémů odměn jako náhrady za újmu způsobenou nositelům práva. [...] (39) Pokud jsou k dispozici účinná opatření pro technologickou ochranu, měly by členské státy při uplatňování výjimky nebo omezení pro soukromé rozmnožování brát patřičný ohled na technologický a hospodářský rozvoj, a to zejména ve vztahu k soukromému digitálnímu rozmnožování a systémům odměn. Takové výjimky nebo omezení by neměly bránit využívání technologických prostředků ani jejich uplatňování proti obcházení těchto prostředků.“
39

Zadruhé se Parlament a Komise domnívají, že přístup do vod za účelem rybolovu (dále jen „přístup do vod“) je třeba odlišit od přístupu k rybolovným zdrojům ve smyslu udělení konkrétních rybolovných práv v těchto vodách (dále jen „přístup ke zdrojům“). Pro případ, že má Unie zájem poskytnout v rámci společné rybářské politiky přístup do svých vod a ke zdrojům, které se v nich nacházejí, subjektům ze třetích států, je právními předpisy stanoven dvoustupňový proces. Nejprve je třetímu státu poskytnut přístup prostřednictvím mezinárodní dohody, a to postupem popsaným v čl. 218 odst. 6 písm. a) bodě v) SFEU. Posléze rozhodne Rada o udělení rybolovných práv podle čl. 43 odst. 3 SFEU.
48

Naproti tomu, pokud – jako v projednávané věci – nic s jistotou nenaznačuje, že se kartelová dohoda týkala rovněž vnitřních prodejů, nebo že aktivní účastníci kartelové dohody na navazujícím trhu získali nepřímou výhodu, má Komise za to, že nemůže být právně vázána zohlednit vnitřní prodeje. Uložení takové povinnosti Komisi by omezilo její diskreční pravomoc v oblasti ukládání pokut a mohlo by zásadně zvýšit výši pokut, aniž by bylo nutné prokázat, že kartelová dohoda má skutečný vliv na vnitřní prodeje nebo na navazující trhy. Taková povinnost by mohla vést k diskriminaci mezi jednotlivými účastníky protiprávního jednání pouze na základě formy jejich podnikové struktury.
20

Z toho vyplývá, že pokud je podle podmínek tohoto pracovního poměru zaměstnanec zaměstnán na částečný pracovní úvazek, je třeba mít za to, že výpočet příspěvku na vyživované dítě na základě zásady „poměrným dílem“ je objektivně odůvodněný ve smyslu ustanovení 4 bodu 1 rámcové dohody o částečném pracovním úvazku a vhodný ve smyslu ustanovení 4 bodu 2 této rámcové dohody (obdobně viz rozsudek Heimann a Toltschin, C‑229/11 et C‑230/11, EU:C:2012:693, bod 34, jakož i citovaná judikatura).
8

Bod 14 odůvodnění prováděcího nařízení stanoví: „Aby bylo zajištěno jednotné uplatňování pravidel o místě zdanitelných plnění, měly by být vyjasněny pojmy jako sídlo ekonomické činnosti, stálá provozovna, bydliště a místo, kde se osoba obvykle zdržuje. Praktické uplatňování těchto pojmů by mělo být usnadněno používáním co nejjasnějších a nejobjektivnějších kritérií s přihlédnutím k judikatuře Soudního dvora [Evropské unie].“
46

Pokud by Komise byla povinna použít v tomto kontextu stejnou metodu vyměřování, jako je metoda použitá orgány dotyčného členského státu, mohlo by to vést k oslabení systému dvou úrovní kontrol zavedeného nařízením č. 2419/2001.
40

Konkrétně se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení podmínek týkajících se škody, když, jak vyplývá z bodu 18 napadeného rozsudku, pouze konstatoval nesprávnost premisy, že navrhovatel měl rybolovné právo a kvótu by nutně vyčerpal. Existence práva přiznaného jednotlivcům právní normou totiž nesouvisí s tím, zda je údajná škoda skutečná, ale je podmínkou, na jejíž splnění je vázán závěr o tom, že unijní orgán porušil takovou právní normu dostatečně závažným způsobem na to, aby založil mimosmluvní odpovědnost Unie. Skutečnost, že Tribunál odmítl tezi navrhovatele, podle níž by kvótu vyčerpal, je dále relevantní pouze pro účely posouzení výše uplatňované škody, a nikoli samotné existence takové škody, jejíž určitost není zpochybněna tím, že je neurčitá její výše (v tomto smyslu viz rozsudek Agraz a další v. Komise, EU:C:2006:708, bod 36).
52

Spadá-li dotčená oblast do takové pravomoci Unie, jako je pravomoc popsaná v předcházejícím bodě, skutečnost, že se Unie neúčastní dotčené mezinárodní dohody, nebrání tomu, aby tuto pravomoc vykonávala tak, že v rámci svých orgánů stanoví postoj, který má být jejím jménem zaujat v rámci orgánu zřízeného touto dohodou, a to zejména prostřednictvím členských států, které jsou smluvními stranami této dohody, jednajících solidárně v jejím zájmu (viz rozsudek Komise v. Řecko, C‑45/07, EU:C:2009:81, body 30 a 31; v tomto smyslu rovněž viz posudek Soudního dvora 2/91, EU:C:1993:106, bod 5).
27

Pokud by totiž platilo, že pouhé zhodnocení zbytků vzniklých spalováním energetického produktu by mělo za následek „dvojí použití“ ve smyslu čl. 2 odst. 4 písm. b) směrnice 2003/96, záviselo by v takovém případě to, zda by takový energetický produkt spadal do působnosti uvedené směrnice, na tom, zda by určitý výrobce zavedl postupy pro zhodnocení residuí vzniklých spalováním dotyčného energetického produktu, či nikoliv.
47

Konečně v bodě 63 odůvodnění uvedeného nařízení je uvedeno, že bylo provedeno srovnání podle jednotlivých typů mezi vývozními cenami do Společenství a cenami účtovanými třetím zemím. Srovnání ukázalo, že vývozní ceny do třetích zemí byly v průměru podstatně nižší. Byl proto učiněn závěr, že vývozní cenu společnosti SSM do Společenství nelze v kontextu přezkumu použít ke stanovení spolehlivých vývozních cen ve smyslu čl. 2 odst. 8 základního nařízení. Vzhledem k tomu, že pro uvedené prodeje do členských států nebyly k dispozici spolehlivé vývozní ceny, byly jako zástupné hodnoty těchto vývozních cen vzaty v úvahu prodeje do jiných zemí.
41

Splnění takové povinnosti by totiž nejen zpozdilo nucený prodej, a v důsledku toho vyplacení věřitele, ale také by s sebou neslo náklady spojené s výrobou prospektu, které by musely být odečteny od výnosu nuceného prodeje, což by mohlo omezit možnost zaplacení dluhu věřiteli.