STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

F. G. JACOBSE

přednesené dne 11. března 2004( )

Věc C-329/02 P

SAT.1 SatellitenFernsehen GmbH

proti

Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory)









1. Jedná se o opravný prostředek proti rozsudku( ), kterým bylo částečně zrušeno rozhodnutí o zamítnutí přihlášky ochranné známky Společenství pro spojení „SAT.2“ pro různé kategorie služeb. Byly vzneseny tyto otázky: (i) zda čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení o ochranné známce Společenství( ) má za cíl vyhradit označení, která postrádají rozlišovací způsobilost, pro obecné použití; (ii) způsob, kterým má být provedeno celkové posouzení rozlišovací způsobilosti označení složeného z několika prvků; a (iii) způsob použití zásady rovného zacházení, je‑li zamítnutí zápisu určité ochranné známky do rejstříku údajně v rozporu s dřívější praxí.

Právní předpisy

2. Článek 4 nařízení o ochranné známce stanoví: „Ochrannou známkou Společenství může být jakékoliv označení schopné grafického ztvárnění, zejména slova, včetně vlastních jmen, kresby, písmena, číslice, tvar výrobku nebo jeho balení, pokud jsou způsobilá rozlišit výrobky nebo služby jednoho podniku od výrobků nebo služeb jiných podniků.“

3. Podle článku 7 s názvem „Absolutní důvody pro zamítnutí zápisu“:

„1. Do rejstříku se nezapíšou:

a) označení, která nesplňují podmínky článku 4;

b) ochranné známky, které postrádají rozlišovací způsobilost;

c) ochranné známky, které jsou tvořeny výlučně označeními nebo údaji, které mohou sloužit v oblasti obchodu k označení druhu, jakosti, množství, účelu, hodnoty, zeměpisného původu nebo doby výroby výrobků nebo poskytnutí služby nebo jiných jejich vlastností;

d) ochranné známky, které jsou tvořeny výlučně označeními nebo údaji, jež se staly obvyklými v běžném jazyce nebo v poctivých a zavedených obchodních zvyklostech;

e) označení, která jsou tvořena výlučně:

i) tvarem, který vyplývá z povahy samotného výrobku; nebo

ii) tvarem výrobku, který je nezbytný pro dosažení technického výsledku; nebo

iii) tvarem, který dává výrobku podstatnou hodnotu;

[...]“( )

4. Podle čl. 7 odst. 3: „[O]dst. 1 písm. b), c) a d) se nepoužije, pokud ochranná známka získala užíváním ve vztahu k výrobkům nebo službám, pro které je požadován její zápis do rejstříku, rozlišovací způsobilost.“

Skutečnosti předcházející sporu

5. Dne 15. dubna 1997 podala satelitní televizní společnost SAT.1 SatellitenFernsehen GmbH („SAT.1“) u Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) („OHIM“) přihlášku ochranné známky Společenství pro spojení „SAT.2“ pro výrobky v různých třídách a pro služby ve třídách 35, 38, 41 a 42 Niceské dohody( ). Podle svých názvů se posledně uvedené třídy v zásadě vztahují na: propagační činnost a reklamu a pomoc při řízení obchodní činnosti, obchodní administrativu a kancelářské práce; telekomunikace; výchovu, vzdělávání, zábavu, sportovní a kulturní aktivity; a služby neklasifikované v jiných třídách. Přihláška byla podána pro podrobný seznam služeb v rámci každé z těchto skupin. Průzkumový referent přihlášku zamítl ve vztahu ke všem uvedeným službám „v rozsahu, ve kterém se týkají satelitů nebo satelitní televize v nejširším smyslu“. Druhý odvolací senát zamítl odvolání SAT.1 proti uvedenému zamítavému rozhodnutí v rozsahu, ve kterém se týkalo služeb v třídách 38, 41 a 42, a rozhodl v zásadě, že uvedené označení je popisné a postrádá rozlišovací způsobilost, a vztahuje se na něj tedy čl. 7 odst. 1 písm. b) i c) nařízení o ochranné známce.

6. Na základě následné žaloby SAT.1 podané k Soudu prvního stupně Soud prvního stupně zrušil rozhodnutí odvolacího senátu v rozsahu, ve kterém opomenul rozhodnout o odvolání navrhovatelky s ohledem na služby ve třídě 35( ), a v rozsahu, ve kterém se týkal některých druhů služeb uvedených v přihlášce, které se však netýkaly satelitního vysílání( ).

7. Soud prvního stupně také uznal, s ohledem na všechny relevantní služby, argument navrhovatelky podle čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení o ochranné známce: rozhodl, že spojení „SAT.2“ není výlučně popisné pro účely daného ustanovení( ).

8. Žalobu nicméně zamítl ve vztahu ke všem ostatním uvedeným službám, které „nemají nic společného se satelitním přenosem“ z důvodu, že označení „SAT.2“ sice není popisné, ale postrádá jakoukoli rozlišovací způsobilost ve vztahu k dotyčným službám ve smyslu čl. 7 odst. 1 písm. b). Soud prvního stupně toto rozhodnutí odůvodnil v zásadě následujícím způsobem( ).

9. Absolutní důvody pro zamítnutí zápisu stanovené v čl. 7 odst. 1 písm. b) až e) nařízení o ochranné známce sledují cíl ve veřejném zájmu vyžadující, aby označení, kterých se týkají, mohla být všemi volně používána. Článek 7 odst. 1 písm. b) se tedy vztahuje zejména na označení, která jsou nebo mohou být běžně používána v obchodu pro prezentaci dotčeného zboží nebo služeb. Rozlišovací způsobilost je třeba posuzovat s ohledem na takové zboží či služby i na způsob, kterým označení vnímá relevantní veřejnost. V projednávaném případu relevantní veřejnost sestává z odborníků na problematiku filmu a médií nebo z průměrných spotřebitelů, v závislosti na konkrétním druhu služby.

10. Jako komplexní ochrannou známku bylo nutné posuzovat spojení „SAT.2“ jako celek i při posuzování jeho rozlišovací způsobilosti. Je však možné samostatně posoudit i každý jednotlivý prvek. Předně bylo zjištěno, že „SAT“ je běžná německá a anglická zkratka, kterou se označuje charakteristika (vazba na satelitní vysílání) většiny dotčených služeb. Ve vztahu k dotčeným službám tak postrádá jakoukoli rozlišovací způsobilost. Dále, čísla jako „2“ jsou v obchodu běžně používána pro prezentaci dotčených služeb, a postrádají tedy v tomto ohledu rozlišovací způsobilost. Konečně, prvek „ . “ se běžně používá v obchodu pro prezentaci všech druhů zboží a služeb. Spojení „SAT.2“ jako celek proto sestává z kombinace prvků, z nichž každý může být běžně používán v obchodu pro prezentaci předmětných služeb a ve vztahu k těmto službám postrádá proto jakoukoli rozlišovací způsobilost.

11. Skutečnost, že komplexní ochranná známka sestává pouze z prvků postrádajících rozlišovací způsobilost, obecně odůvodňuje závěr, že i jako celek může být běžně používána v obchodu pro prezentaci dotčeného zboží či služeb. Tento závěr by bylo možné vyvrátit pouze tehdy, pokud by existoval důkaz – který v tomto případě neexistuje –, že příslušná komplexní ochranná známka má větší rozsah, než je soubor jejích součástí.

12. Pokud jde o poslední žalobní důvod SAT.1, tedy údajné porušení zásady rovného zacházení v tom smyslu, že se OHIM odchýlil od svých předchozích rozhodnutí týkajících se ochranných známek sestávajících z číslic a písmen, předložil Soud prvního stupně v zásadě následující odůvodnění( ). Pokud bylo označení v jednom případě správně zapsáno, avšak v dalším, podobném případě bylo přijato opačné rozhodnutí, pozdější rozhodnutí musí být zrušeno pro porušení příslušných ustanovení nařízení o ochranné známce; žádný žalobní důvod spočívající v údajném porušení zásady rovného zacházení by nebylo možné uplatnit. Pokud by, na druhé straně, bylo označení zapsáno nesprávně a v pozdějším, podobném případě znovu přijato opačné rozhodnutí, první rozhodnutí by nebylo možné úspěšně použít jako základ pro zrušení pozdějšího rozhodnutí. Zásadu rovného zacházení je třeba sladit se zásadou legality a nikdo nemůže opírat svůj nárok o protiprávní jednání ve prospěch jiné osoby. V žádném případě nemůže být zrušení pozdějšího rozhodnutí odůvodněno údajným porušením zásady rovného zacházení.

13. SAT.1 argumentuje, že Soud prvního stupně použil nesprávný výklad čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení o ochranné známce, a to v zásadě ve třech směrech: nesprávně usoudil, že čl. 7 odst. 1 písm. b) sleduje cíl ve veřejném zájmu, kterým je zajistit možnost volného používání některých označení; při posuzování rozlišovací způsobilosti spojení „SAT.2“ použil kritérium, které není v ustanovení obsaženo, jmenovitě pravděpodobnost použití v obchodu pro prezentaci dotčených produktů; a přitom opomenul posoudit rozlišovací způsobilost označení jako celku a zkoumal naopak každou jeho část samostatně. SAT.1 podpůrně argumentuje, že Soud prvního stupně nesprávně použil zásadu rovného zacházení v tom smyslu, že měl nesprávně za to, že její žalobní důvod se týká jednotlivých předchozích rozhodnutí, ačkoli byla v tomto případě relevantní ustálená praxe OHIM s ohledem na označení obsahující číslice a zkratky.

Hlavní důvod opravného prostředku: nesprávný výklad čl. 7 odst. 1 písm. b)

Pojem rozlišovací způsobilosti

14. Předtím, než přistoupíme ke zkoumání konkrétních argumentů uvedených v opravném prostředku, je vhodné krátce posoudit pojem rozlišovací způsobilosti použitý v čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení o ochranné známce.

15. Tento pojem způsobuje určité nesnáze, neboť zákaz zápisu ochranných známek, „které postrádají jakoukoli rozlišovací způsobilost“, do rejstříku patrně jinými slovy opakuje požadavek, aby ochranná známka „byla způsobilá rozlišit výrobky nebo služby jednoho podniku od výrobků nebo služeb jiných podniků“ obsažený v čl. 7 odst. 1 písm. a). Jedná se o pouhé opakování nebo se tyto pojmy liší?

16. Nejjednodušší odpověď patrně vyplývá z ustanovení čl. 7 odst. 3, podle kterého se čl. 7 odst. 1 písm. b), c) a d) – nikoli však a) – nepoužije, pokud ochranná známka získala užíváním ve vztahu k výrobkům nebo službám, pro které je požadován zápis do rejstříku, rozlišovací způsobilost. V tomto světle se jeví jako rozumný předpoklad, že článek 4 a čl. 7 odst. 1 písm. a) odkazují na obecnou, absolutní, abstraktní způsobilost rozlišit výrobky různého původu, zatímco čl. 7 odst. 1 písm. b) má upravovat rozlišovací způsobilost ve vztahu k dotčené třídě výrobků.

17. Pokud by tedy byla v projednávaném případě podána přihláška pro každý z jednotlivých prvků, u prvku „ . “ – u kterého není rozlišovací způsobilost ve skutečnosti vůbec uplatňována – by bylo možné učinit závěr o nedostatku jakékoli rozlišovací způsobilosti, zatímco rozlišovací způsobilost či jiné vlastnosti označení „SAT“ by mohlo být třeba posoudit v kontextu relevantních služeb. Pokud by tomu tak skutečně bylo, zápis prvně jmenovaného prvku do rejstříku by byl vyloučen – pro veškeré zboží či služby – ustanovením čl. 7 odst. 1 písm. a) i b), zatímco u posledně jmenované zkratky by, výhradně v kontextu čl. 7 odst. 1 písm. b), mohla být shledána rozlišovací způsobilost ve vztahu k některým výrobkům, nikoli však ve vztahu k výrobkům jiným.

Cíl čl. 7 odst. 1 písm. b)

Argumenty účastníků řízení

18. SAT.1 uznává, že z rozsudku Windsurfing Chiemsee( ) vyplývá, že čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení o ochranné známce má zajistit, aby označení nebo údaje popisující zboží nebo služby mohly být všemi volně používány ve vztahu k uvedenému zboží nebo službám. Soudní dvůr však nikdy neshledal tentýž účel u čl. 7 odst. 1 písm. b); namísto toho zdůraznil, že základní funkcí ochranné známky je rozlišovat mezi výrobky různého původu a zaručit, v rámci systému nenarušené soutěže, aby všechny výrobky, které nesou dotyčnou ochrannou známku, vznikly pod kontrolou jediného podniku, který je odpovědný za jejich kvalitu a který musí mít možnost na základě této kvality udržet si své zákazníky( ). Označení bez rozlišovací způsobilosti nelze zapsat do rejstříku jako ochranné známky právě z tohoto důvodu, a nikoli proto, aby byly volné k obecnému použití.

19. OHIM argumentuje, že je zjevně ve veřejném zájmu, aby označení, která postrádají rozlišovací způsobilost, nebyla zapsána jako ochranné známky. V rozsudku Canon( ) Soudní dvůr zdůraznil, že z důvodu právní jistoty a řádné správy je nutné zajistit, aby nebyly zapsány do rejstříku ochranné známky, jejichž použití by mohlo být úspěšně napadeno u soudu. Označení, která jednoduše sestávají z jednoho z omezené řady běžně používaných prvků – jako jsou písmena, číslice nebo základní barvy –, mají pouze omezenou rozlišovací způsobilost a zejména číslice musí zůstat k dispozici pro účely určení množství.

Posouzení

20. Není sporné, že každý důvod pro zamítnutí přihlášky musí být vykládán ve světle veřejného zájmu, z něhož vychází( ).

21. Zájem, z kterého vychází čl. 7 odst. 1 písm. c), je, aby „popisná označení nebo údaje týkající se charakteristiky zboží nebo služeb, pro něž je podávána přihláška ochranné známky, mohla být všemi volně používána“. To bylo poprvé shledáno, s ohledem na čl. 3 odst. 1 písm. c) směrnice o ochranných známkách, který má totožné znění, v rozsudku Windsurfing Chiemsee( ), jenž byl nedávno potvrzen rozsudkem Linde( ). Tato skutečnost byla později znovu potvrzena v kontextu čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení rozsudkem Doublemint( ).

22. Není těžké pochopit, proč tomu tak je. Kdyby měl jeden obchodník výlučné právo na používání určitého pojmu, který může sloužit k označení charakteristik výrobku, byl by tak nespravedlivě zvýhodněn oproti svým konkurentům, kteří mají legitimní zájem na možnosti používat dotčený pojem jako popis svého výrobku.

23. Toto odůvodnění lze použít i pro čl. 7 odst. 1 písm. d) a e) s ohledem na pojmy, které jsou obvyklé pro určitý výrobek, respektive na tvary, které jsou nějakým způsobem svázány s jeho povahou( ).

24. Nedomnívám se však, že je lze bez výhrad použít rovněž pro čl. 7 odst. 1 písm. b). Neexistuje žádný zjevný důvod, proč by označení, která jednoduše postrádají jakoukoli rozlišovací způsobilost – i pokud absence takové způsobilosti není absolutní, nýbrž souvisí pouze s dotčeným zbožím či službami –, měla být vyhrazena pro obecné použití, pokud má takové označení také určitý úzký vztah k daným výrobkům, zejména jednu z forem vztahu uvedených v písmenech c) až e). Z pouhé skutečnosti, že označení postrádá rozlišovací způsobilost, žádný takový vztah nevyplývá.

25. Je pravdou, že v rozsudku Libertel( ), který se týkal přihlášky ochranné známky pro barvu jako takovou a který zahrnoval výklad čl. 3 odst. 1 písm. b) směrnice o ochranných známkách [s totožným zněním jako čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení], Soudní dvůr rozhodl, že při posuzování případné rozlišovací způsobilosti určité barvy jako ochranné známky se musí přihlížet k obecnému zájmu, kterým je předejít neodůvodněnému omezení dostupnosti barev pro jiné obchodníky, kteří poskytují takové zboží nebo služby, pro které je podávána dotyčná přihláška.

26. Tento zájem však není stejný jako zájem, z kterého vychází čl. 7 odst. 1 písm. c). Rozsudek Libertel nehovoří o tom, že by označení měla být vyhrazena pro „volné použití všemi“, nýbrž o tom, že nemá být „neodůvodněně omezena“ jejich dostupnost. Činí tak navíc v konkrétním kontextu označení, kterých je omezené množství, neboť počet barev, které je průměrný spotřebitel schopen rozlišit, je omezený( ). V kontextu projednávaného případu se zdá být pravděpodobné, že spotřebitel bude schopen rozlišit mnohem větší počet čísel.

27. Lze také uvažovat, že (pokud budeme považovat černou a bílou za barvy) neexistuje žádná vizuální ochranná známka, obchodní úprava nebo jiná vizuální reklama, která nepoužívá alespoň jednu barvu a v naprosté většině případů alespoň dvě barvy z omezené dostupné škály barev, a bude tedy jen otázkou volby, zda vůbec použít jakýkoli jiný prvek z omezené škály, jako jsou čísla nebo interpunkční znaménka. Zápis barvy jako takové, ve srovnání s určitým druhem nebo formou nesoucí takovou barvu, navíc může být přirovnán, bude‑li převeden například do oblasti čísel, k zápisu jakéhokoli vyjádření duality („2“, „II“, „ii“, „dvě“, „dvojka“, „dvojice“, „pár“ apod. a jejich ekvivalenty v jiných jazycích), ve srovnání s konkrétní číslicí „2“.

28. Závěr uvedený v bodě 36 napadeného rozsudku, podle kterého je cílem čl. 7 odst. 1 písm. b) vyhradit dotyčné označení pro volné používání všemi, tedy jde zjevně nad rámec toho, co já považuji za správný výklad práva. I když nemusí být nutně rozhodující samo o sobě, toto konstatování by mohlo ovlivnit konečné posouzení možnosti zápisu označení „SAT.2“; kritérium, jehož účelem je vyhradit označení pro volné používání všemi, bude nevyhnutelně přísnější, než kritérium, které směřuje jednoduše k tomu, aby nebyla neodůvodněně omezena dostupnost ostatních druhů označení, jichž je omezený počet.

Přístup posuzující známku jako celek

Argumenty účastníků řízení

29. SAT.1 argumentuje, že Soud prvního stupně měl posoudit, zda označení „SAT.2“ umožňuje relevantní části veřejnosti rozlišit označené služby od služeb, které mají jiný obchodní původ. Tvrzení, že „SAT“ je běžná zkratka pro „satelit“ a že znaky „ . “ a „2“ se běžně používají v obchodu k prezentaci takových služeb, není v této souvislosti relevantní. Otázka, zda lze určitý prvek takto použít, není kritériem pro čl. 7 odst. 1 písm. b), nýbrž pro čl. 7 odst. 1 písm. c) nebo e). Článek 7 odst. 1 písm. b) není zamýšlen jako podpůrný důvod pro zamítnutí přihlášky označení, která nejsou výhradně popisná.

30. Dalším důležitým aspektem je zde celkové vnímání ze strany spotřebitele, který ochrannou známku nerozebírá až na úroveň jejích součástí. Označení „SAT.2“ není jako celek popisné pro žádný druh dotčených služeb, nýbrž je snadno zapamatovatelným vynálezem, a je tudíž schopno rozlišit výrobky podle jejich původu. SAT.1 cituje rozsudek Baby‑Dry( ) v tom smyslu, že nové, nepopisné pojmy mají rozlišovací způsobilost.

31. OHIM poznamenává, že spojení „SAT.2“, vzato jako celek, sice není popisné, a tudíž nemůže být zamítnuto na základě článku 7 odst. 1 písm. c), ale že podle skutkových poznatků Soudu prvního stupně, které nelze napadnout opravným prostředkem, sestává z prvku „SAT“, který je popisný (a tudíž nemá rozlišovací způsobilost), a prvku „2“, který není ani popisný, ani nemá rozlišovací schopnost (prvek „ . “ není nutno brát v úvahu). Každá známka jistě musí být posuzována jako celek a směrodatné je, zda má schopnost rozlišit výrobky podle jejich původu; pouhým doplněním prvku bez rozlišovací schopnosti k popisnému prvku však nemůže vzniknout známka, která má rozlišovací schopnost jako celek, pokud kombinací těchto prvků nevzniká celek, který přesahuje souhrn jeho součástí, což v tomto případě není pravdou.

32. Úvaha SAT.1, že jakékoli označení, které není popisné, musí mít rozlišovací způsobilost, není logická a je nesprávná; takové odůvodnění by zbavovalo jakékoli nezávislé působnosti čl. 7 odst. 1 písm. b). Článek. 7 odst. 1 písm. c) se rovněž nevztahuje pouze na podmnožinu situací upravených čl. 7 odst. 1 písm. b). Rozsudek Baby‑Dry nepodporuje názor SAT.1, neboť se týká popisnosti vynalézavého a syntakticky nezvyklého postavení dvou popisných prvků vedle sebe, a nikoli rozlišovací schopnosti doplňku prvku bez rozlišovací způsobilosti k popisnému prvku. V každém případě nelze kritérium „zřetelného rozdílu“( ) splnit doplněním banálního prvku, jako je číslice nebo například kurziva.

Posouzení

33. V bodě 39 napadeného rozsudku Soud prvního stupně uvádí: „Vzhledem k tomu, že se tato věc týká komplexní ochranné známky, je k přezkoumání její rozlišovací schopnosti nutné ji posuzovat jako celek. To však není slučitelné se zkoumáním každého jednotlivého prvku ochranné známky samostatně.“

34. Dále v bodech 41 až 47 usuzuje, že „SAT“ „označuje charakteristiku většiny dotčených služeb, kterou bude relevantní veřejnost pravděpodobně brát v úvahu při svém výběru, zejména skutečnost, že souvisejí se satelitním přenosem“, a tudíž postrádají jakoukoli rozlišovací způsobilost ve vztahu k těmto službám, neboť prvky „2“ a „ . “ jsou běžně používány v obchodu k prezentaci takových služeb, a proto postrádají rozlišovací způsobilost v tomtéž ohledu.

35. V bodech 49 a 50 dále uvádí, že:

„skutečnost, že komplexní ochranná známka sestává pouze z prvků postrádajících rozlišovací schopnost obecně, odůvodňuje závěr, že taková ochranná známka, posuzována jako celek, může být běžně používána v obchodu pro prezentaci dotyčného zboží či služeb. Takový závěr může být vyvrácen pouze za předpokladu, že konkrétní indicie, zejména neobvyklý způsob, jakým jsou různé prvky kombinovány, naznačují, že komplexní ochranná známka představuje více nežli řadu prvků, z nichž je složena.

V projednávaném případu žádné takové důkazy patrně neexistují. … [A]rgument žalobkyně [navrhovatelky], že přihlašovaná ochranná známka, hodnocená jako celek, je nadána fantazijním prvkem, není relevantní.“

36. Soud prvního stupně proto došel k závěru, že spojení „SAT.2“ postrádá rozlišovací způsobilost ve vztahu k takovým dotčeným výrobkům, které „souvisejí se satelitním přenosem“.

37. SAT.1 kritizuje v zásadě dva aspekty uvedeného odůvodnění: posouzení jednotlivých prvků „SAT“ a „2“ a posouzení známky jako celku.

38. Při rozboru této kritiky je třeba zmínit, že Soud prvního stupně správně uvedl, že s ohledem na čl. 7 odst. 1 písm. b) musí být známka posuzována jako celek. Obecně, podle ustálené judikatury musí být ochranné známky posuzovány s ohledem na celkový dojem, který činí na dotčeného spotřebitele, neboť spotřebitel, ačkoli se považuje za běžně informovaného, přiměřeně pozorného a obezřetného, „obvykle vnímá značku jako celek a nerozebírá její detaily“( ).

39. V rámci uvedeného celkového posouzení však může být namístě samostatně přezkoumat každou z jednotlivých součástí známky a Soud prvního stupně nelze kritizovat za to, že tak učinil.

40. Pokud jde o zkoumání prvku „SAT“, neshledávám žádné pochybení v závěru, jenž vychází z předpokladu, že označení „SAT“ je popisné ve vztahu ke službám souvisejícím se satelitním přenosem, že uvedené označení rovněž postrádá rozlišovací způsobilost ve vztahu ke stejným výrobkům. Článek 7 odst. 1 písm. b) a c) sice stanoví zvláštní důvody pro zamítnutí zápisu do rejstříku, různé situace, které upravují, se navzájem do určité míry překrývají, a pojem, který může být používán v obchodu pro označení charakteristiky výrobku, bude zřejmě ve vztahu k tomuto výrobku postrádat rozlišovací způsobilost( ); v takovém případě je uvedený závěr zjevně správný.

41. Pokud jde o zkoumání prvku „2“, kritika ze strany navrhovatelky je podle mého názoru přesvědčivější. Navrhovatelka tvrdí, že Soud prvního stupně zavedl nové kritérium, které není upraveno v čl. 7 odst. 1 písm. b), když uvedl, že „čísla obecně a konkrétně číslo ‚2‘ se běžně používají v obchodu pro prezentaci dotčených služeb“, a proto v této souvislosti postrádají rozlišovací způsobilost( ).

42. Tento závěr se mi skutečně jeví jako chybný. Popisný prvek, který se běžně v obchodu používá pro prezentaci zboží nebo služeb, bude sice velmi pravděpodobně postrádat rozlišovací způsobilost, takové odůvodnění však nelze automaticky rozšířit i na nepopisné prvky. Zejména čísla jsou běžně používána v řadě různých oblastí – na správních formulářích, v golfových klubech a na autobusových linkách, máme‑li uvést jen tři z nich – k rozlišení mezi kategoriemi položek, zboží nebo služeb( ) a tuto funkci patrně plní dobře. Neexistuje žádný zásadní důvod, proč by číslice – které jsou výslovně uvedeny ve výčtu obsaženém v článku 4 nařízení – neměly také rozlišovat mezi výrobky různých dodavatelů. Přístup, který použil Soud prvního stupně, však patrně spojuje kritérium rozlišovací způsobilosti uvedené v čl. 7 odst. 1 písm. b) s kritériem popisnosti uvedeným v čl. 7 odst. 1 písm. c).

43. Poslední a nejdůležitější skutečností je, že povaha každé složky je v každém případě pouhým faktorem, ke kterému je třeba přihlížet při posuzování celku. Reductio ad absurdum lze shledat, že při úvaze, že každé písmeno abecedy samo o sobě postrádá rozlišovací způsobilost( ), nelze učinit žádný závěr ohledně rozlišovací způsobilosti slovní známky, která musí být nutně z takových písmen složena.

44. Ze skutečnosti, že známka sestává výhradně z prvků, které samy o sobě postrádají rozlišovací způsobilost ve vztahu k dotčeným výrobkům, nelze tedy bez dalšího dovozovat, že rozlišovací způsobilost postrádá i známka jako celek, což by bylo možno vyvrátit pouze důkazem o existenci dalšího faktoru, jako je zvláštní způsob spojení dotčených prvků; při nedostatku takového důkazu by bylo posuzování známky jako celku zbytečné.

45. Naopak, vzhledem k tomu, že známka jako celek může nebo nemusí „představovat více nežli řadu prvků, z nichž je složena“, je vždy třeba zvlášť posuzovat známku jako celek. Soud prvního stupně však v bodech 49 a 50 napadeného rozsudku takové zkoumání neprovedl.

46. Zastávám tedy názor, že Soud prvního stupně nesprávně použil čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení o ochranné známce: zaprvé, když ze skutečnosti, že čísla obecně a konkrétně číslo „2“ jsou běžně používány v obchodu pro prezentaci dotčených služeb, usoudil, že postrádají v této souvislosti rozlišovací způsobilost; zadruhé, když opomenul posoudit rozlišovací způsobilost známky „SAT.2“ jako celku a když shledal nerelevantním argument navrhovatelky, že známka jako celek je nadána fantazijním prvkem.

Podpůrný důvod opravného prostředku: porušení zásady rovného zacházení

Argumenty účastníků řízení

47. SAT.1 argumentuje, že odůvodnění Soudu prvního stupně je relevantní v případě, že existují jednotlivá rozhodnutí, která jsou navzájem v rozporu, avšak nikoli v případě, jak bylo tvrzeno v prvním stupni i v průběhu řízení o zápisu do rejstříku, kdy se OHIM řídil konstantní a zcela konkrétní dřívější praxí, kterou lze přirovnat k pokynům pro hodnocení, které sám vydává. Mezi známky, které OHIM přijal v oblasti telekomunikací, patří „T‑SAT“, „One Tel“, „One.Tel“ a „MEDIA 4“.

48. OHIM namítá, že důvod pro podání opravného prostředku se týká údajného porušení zásady rovného zacházení ze strany OHIM, a nikoli Soudu prvního stupně. SAT.1 proto žádá, aby Soudní dvůr přezkoumal její žalobní důvod v prvním stupni, který se týkal praxe OHIM, což není v řízení o opravném prostředku přípustné.

Posouzení

49. Poté, co jsem učinil závěr, že hlavní důvod pro podání opravného prostředku by měl být uznán, k podpůrnému důvodu se vyjádřím jen stručně.

50. Zdá se mi nesporné, zaprvé, že SAT.1 uplatňuje, že posouzení jejího původního žalobního důvodu Soudem prvního stupně týkající se nerovného zacházení ze strany OHIM vycházelo z právního omylu. SAT.1 tvrdí, že při zamítnutí daného žalobního důvodu Soud prvního stupně použil právní odůvodnění odpovídající srovnání jednotlivých případů, a nikoli srovnání jednotlivého rozhodnutí a ustálené praxe. Uvedený důvod pro podání opravného prostředku je proto přípustný.

51. Zadruhé přístupu, který zaujal Soud prvního stupně, dle mého názoru nelze v zásadě nic vytknout. Pokud bylo předchozí rozhodnutí OHIM chybné, nelze se o ně opírat při požadavku na zrušení pozdějšího správného rozhodnutí – nikdo se nemůže při uplatňování svého nároku opírat o protiprávní jednání ve prospěch jiné osoby( ). Pokud – jak je tomu dle mého názoru v tomto případě – se situace obrátí, druhé rozhodnutí musí být v každém případě zrušeno a zásada rovného zacházení se neuplatní.

52. Zatřetí, uvedené odůvodnění vychází zejména z tvrzení, že odvolací orgány při rozhodování o způsobilosti k zápisu do rejstříku vykonávají přesně vymezené pravomoci, a nepostupují tedy dle svého uvážení. Jakékoli uvážení je sice omezené, určitá míra subjektivity je však při posuzování rozlišovací způsobilosti známky nevyhnutelná, a to i v případě správného použití zákona. V tomto kontextu se mi zdá být obzvláště důležité zachovat konzistentnost rozhodování. Ve skutečnosti OHIM ve svých vlastních Pokynech pro hodnocení( ) uvádí, že „musí být zachována konzistentnost rozhodování, a musí tak být zajištěno rovné zacházení se všemi žadateli. Průzkumoví referenti jsou povinni se seznámit s rozhodnutími ostatních referentů a zejména rozhodnutími odvolacích senátů a Soudu prvního stupně a Soudního dvora Evropských společenství“.

Meritum žaloby v prvním stupni

53. Jedinou otázkou, kterou zbývá zodpovědět, je, zda známka „SAT.2“ jako celek postrádá rozlišovací způsobilost ve smyslu čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení o ochranné známce ve vztahu k službám souvisejícím se satelitním přenosem.

54. Podle článku 61 Statutu Soudního dvora může o této otázce rozhodnout buď Soudní dvůr sám, pokud to soudní řízení dovoluje, nebo vrátit věc k Soudu prvního stupně. V projednávaném případu byla již tato otázka dostatečně projednána a její vrácení Soudu prvního stupně by nebylo v zájmu hospodárnosti procesu. S ohledem na výše uvedené úvahy není třeba další rozsáhlé analýzy.

55. „SAT.2“ je komplexní označení ve formátu, který je v oblasti vysílání velmi častý. Mezi řadu srovnatelných známek v různých evropských zemích patří „BBC 1“, „Kanaal 2“, „MTV 3“, „TV4“, „Tele 5“, „M6“, „RTL 7“ a další. V některých případech má nečíselný prvek rozlišovací způsobilost sám o sobě, v jiných případech je popisný přesně tak, jak rozhodl Soud prvního stupně o popisnosti označení „SAT“ ve vztahu k satelitnímu přenosu, a lze tedy mít za to, že v této souvislosti postrádá rozlišovací způsobilost.

56. Přítomnost číselného identifikátoru však má zjevně zajistit rozlišovací způsobilost. Vlastní obchodní využití těchto označení k pojmenování televizních kanálů a souvisejících výrobků se zdá být dostatečným důkazem úspěšnosti tohoto přístupu. Pokud by měl průměrný spotřebitel televizních programů a spin‑off programů potíže identifikovat tato označení jako rozlišení mezi výrobky a jejich původem, nebyla by vůbec používána, zejména proto, že obchodní tlaky ze strany reklamních příjmů a sledovanosti vytvářejí silnou potřebu loajálnosti k jednotlivým výrobkům( ).

57. Ani jeden z cílů čl. 7 odst. 1 písm. b), kterým je „neodůvodněně neomezit“ dostupnost některých označení, se zde nejeví být relevantní. Pokud známka sestává z číselného a nečíselného označení, posledně jmenované označení může nebo nemusí být popisné; v každém případě není volba nijak konkrétně omezena. Existuje samozřejmě praktický limit škály čísel, která lze realisticky použít, tento limit je však vysoký. Když se tyto dva druhy prvků spojí dohromady, počet prvků s rozlišovací způsobilostí a rozlišitelných kombinací je vskutku velmi vysoký. Mohou‑li spotřebitelé například identifikovat satelitní televizní kanál prostřednictvím označení, jako je „SAT.2“, jsou schopni jasně jej odlišit od jiných spojení, která obsahují různá písmena nebo čísla, jež si mohou jiní provozovatelé vysílání zapsat do rejstříku( ).

58. Zastávám proto názor, že odvolací senát nesprávně usoudil, že označení „SAT.2“, posuzováno jako celek, postrádá rozlišovací způsobilost ve vztahu k dotyčným službám.

Závěry

59. Proto navrhuji, aby Soudní dvůr:

– zrušil rozsudek Soudu prvního stupně ze dne 2. července 2002 ve věci T‑323/00 v rozsahu, ve kterém zamítá žalobu v dané věci z důvodu, že zápis ochranné známky Společenství pro spojení „SAT.2“ pro služby spojené se satelitním vysíláním vylučuje čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení Rady č. 40/94 ze dne 20. prosince 1993 o ochranné známce;

– zrušil rozhodnutí R 312/1999-2 druhého odvolacího senátu v rozsahu, ve kterém nebylo již zrušeno rozsudkem ve věci T‑323/00; a

– uložil OHIM náhradu nákladů řízení v prvním stupni i řízení o opravném prostředku.