ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
7

Body 10 a 34 odůvodnění nařízení č. 1215/2012 stanoví: „10) Oblast působnosti tohoto nařízení by měla zahrnovat všechny hlavní věci spadající do oblasti občanského a obchodního práva kromě určitých přesně stanovených záležitostí […] […] 34) Měla by být zajištěna kontinuita mezi úmluvou [ze dne 27. září 1968 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 1972, L 299, s. 32)], nařízením [Rady] (ES) č. 44/2001 [ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 2001, L 12, s. 1; Zvl. vyd. 19/04, s. 42)] a tímto nařízením a za tímto účelem by měla být přijata přechodná ustanovení. Stejná potřeba kontinuity trvá, i pokud jde o výklad [uvedené] Úmluvy […] a nařízení, která ji nahrazují, Soudním dvorem Evropské unie.“
72

Tento závěr nemůže být zpochybněn okolností, že třetí důvod neplatnosti formálně vychází z porušení čl. 2 odst. 10 základního nařízení z důvodu vady, kterou je stiženo spravedlivé srovnání běžné hodnoty a vývozní ceny. Případná vada, kterou by bylo stiženo toto srovnání, by totiž byla pouze potenciálním důsledkem údajného opomenutí sdělit – přinejmenším učinit tak včas – některé informace čínským vyvážejícím výrobcům. Jak již bylo uvedeno v bodě 67 tohoto rozsudku, toto opomenutí by přitom představovalo, pokud by bylo prokázáno, porušení jejich práva na obhajobu.
3

Body 2, 3, 8, 9, 11, 19 a 22 odůvodnění směrnice 2011/7 uvádějí: „(2) Většina zboží a služeb je v rámci vnitřního trhu dodávána hospodářskými subjekty jiným hospodářským subjektům a orgánům veřejné moci na základě odložených plateb, kdy dodavatel poskytne zákazníkovi čas na zaplacení faktury, jak bylo mezi stranami dohodnuto, jak je uvedeno na faktuře nebo jak je stanoveno zákonem. (3) Mnohé platby v obchodních transakcích mezi hospodářskými subjekty navzájem nebo mezi hospodářskými subjekty a orgány veřejné moci se uskutečňují později, než jak bylo dohodnuto ve smlouvě nebo stanoveno ve všeobecných obchodních podmínkách. Přestože zboží bylo dodáno nebo služby byly poskytnuty, mnohé příslušné faktury jsou placeny až dlouhou dobu po uplynutí lhůty. Tyto opožděné platby mají negativní dopad na likviditu a komplikují finanční řízení podniků. Postihují rovněž jejich konkurenceschopnost a ziskovost v případech, kdy věřitel potřebuje kvůli opožděné platbě získat vnější financování. […] […] (8) Oblast působnosti této směrnice by se měla omezovat na platby, které jsou úhradou za obchodní transakce. Tato směrnice by neměla upravovat transakce se spotřebiteli, úroky ve spojení s jinými platbami, např. platby podle právních předpisů upravujících šeky a směnky, platby představující náhradu škody, včetně plateb od pojišťoven. Členské státy by rovněž měly mít možnost vyloučit dluhy, které jsou předmětem úpadkového řízení, včetně řízení, jejichž cílem je restrukturalizace dluhu. (9) Tato směrnice by měla upravovat veškeré obchodní transakce bez ohledu na to, zda jsou prováděny mezi soukromými nebo veřejnými podniky nebo mezi podniky a orgány veřejné moci […] Tato směrnice by proto měla rovněž upravovat veškeré obchodní transakce mezi hlavními smluvními stranami a jejich dodavateli a subdodavateli. […] (11) Dodání zboží a poskytnutí služeb za úplatu, na něž se tato směrnice vztahuje, by mělo rovněž zahrnovat plánování a provádění veřejných stavebních prací a výstavbu a inženýrské stavitelství. […] (19) K odrazení od opožděných plateb je nezbytné, aby věřitelé získali spravedlivou náhradu nákladů spojených s vymáháním, které jim vznikly v důsledku opožděné platby. Náklady spojené s vymáháním by měly zahrnovat rovněž náklady spojené s vymáháním administrativních nákladů a náhradu za interní náklady vzniklé v důsledku opožděné platby, pro něž by v této směrnici měla být stanovena pevná minimální částka, kterou lze kumulovat s úrokem z prodlení. […] […] (22) Tato směrnice by neměla bránit splátkovým platbám. Každá splátka by však měla být placena za dohodnutých podmínek a měla by se na ni vztahovat pravidla pro opožděné platby stanovená touto směrnicí.“
33

Z toho plyne, jak bylo uvedeno v bodě 25 tohoto rozsudku, že za těchto okolností by v zásadě došlo ke změně ve smyslu článku 185 směrnice o DPH, v důsledku které by bylo nezbytné provést opravu odpočtu. Skutečnost, že to vyplývá z okolností nezávislých na vůli osob povinných k dani, tuto nezbytnost sama o sobě nezpochybňuje (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 29. dubna 2004, Gemeente Leusden a Holin Groep, C‑487/01 a C‑7/02, EU:C:2004:263, bod 55).
13

Komentář č. 11 (oddíl celní hodnoty) týkající se použití čl. 32 odst. 1 písm. c) celního kodexu ve vztahu k licenčním poplatkům hrazeným třetí osobě v souladu s článkem 160 nařízení č. 2454/93, vypracovaný Výborem pro celní kodex, zní takto: „[…] I když vlastní kupní smlouva uzavřená mezi kupujícím a prodávajícím výslovně od kupujícího nevyžaduje platbu poplatků, mohla by být tato platba implicitní podmínkou prodeje, pokud by kupující nemohl koupit zboží od prodávajícího bez zaplacení poplatku poskytovateli licence a prodávající by nebyl ochoten prodat za těchto okolností zboží kupujícímu. […] V rámci článku 160 [nařízení č. 2454/93] platí, že jestliže jsou poplatky placeny třetí osobě, která nad výrobcem vykonává přímou nebo nepřímou kontrolu (a pokud lze tedy konstatovat, že strany jsou ve spojení ve smyslu článku 143 [tohoto nařízení]), jsou tyto platby považovány za podmínku prodeje V souladu s přílohou 23 [uvedeného nařízení] […] se má za to, že ‚osoba se považuje za kontrolující jinou osobu, je-li z právního nebo provozního [faktického] hlediska v postavení, jež jí dovoluje omezovat nebo usměrňovat druhou osobu‘. Při určení, zda jsou naplněny znaky kontroly, je třeba analyzovat následující faktory: – poskytovatel licence si zvolí výrobce a přikáže jej kupujícímu; – mezi poskytovatelem licence a prodávajícím existuje přímá smlouva o výrobě; – poskytovatel licence vykonává skutečnou přímou či nepřímou kontrolu nad výrobou (výrobní střediska nebo výrobní metody); – poskytovatel licence vykonává skutečnou přímou či nepřímou kontrolu nad logistikou a dopravou zboží až ke kupujícímu; – poskytovatel licence rozhoduje, komu může výrobce prodávat zboží, nebo omezuje okruh potenciálních kupujících; – poskytovatel licence stanoví cenové podmínky, za kterých musí výrobce/prodávající své zboží prodávat, nebo cenové podmínky, za kterých dovozce/kupující musí zboží dále prodávat; – poskytovatel licence má právo přezkoumávat účetnictví výrobce nebo kupujícího; – poskytovatel licence rozhoduje o výrobních postupech, které mají být použity/dodává modely atd.; – poskytovatel licence určuje dodavatele materiálů nebo součástí nebo jejich volbu podřizuje omezení; – poskytovatel licence omezuje množství, která může výrobce vyrobit; – poskytovatel licence nepovolí kupujícímu nakupovat přímo od výrobce, ale prostřednictvím majitele ochranné známky (poskytovatele licence), který může rovněž jednat jako obchodní zástupce dovozce; – výrobce není oprávněn vyrábět konkurenční výrobky (bez licence) bez souhlasu poskytovatele licence; – vyrobený výrobek je specifický pro poskytovatele licence (ohledně návrhu/designu a ochranné známky); – vlastnosti výrobku a použité technologie určuje poskytovatel licence. Kombinace těchto ukazatelů, které překračují rámec pouhých kontrol kvality prováděných poskytovatelem licence, dokazuje, že existuje spojení ve smyslu čl. 143 odst. 1 písm. e) [nařízení č. 2454/93], a zaplacení poplatku je tedy třeba považovat za podmínku pro prodej v souladu s článkem 160 [tohoto nařízení].“
50

Jestliže však navrhovatel zpochybňuje výklad nebo použití unijního práva Tribunálem, mohou být právní otázky přezkoumané v prvním stupni znovu projednány v rámci kasačního opravného prostředku. Jestliže by totiž navrhovatel nemohl tímto způsobem založit svůj kasační opravný prostředek na důvodech a argumentech již použitých před Tribunálem, bylo by řízení o kasačním opravném prostředku zčásti zbaveno svého smyslu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 26. června 2012, Polsko v. Komise, C-335/09 P, EU:C:2012:385, bod 27).
12

Dne 23. března 2017 podali NG a OH žalobu k Tribunalul Specializat Cluj (specializovaný soud v Kluži, Rumunsko), kterou se zejména domáhali, aby tento soud konstatoval, že bod 1 oddílu 4 všeobecných podmínek smlouvy o refinancování má zneužívající povahu. NG a OH rovněž tvrdili, že Banca Transilvania nesplnila svou informační povinnost tím, že je při sjednávání a uzavření této smlouvy neupozornila na nebezpečí, které představovalo přeměny původní smlouvy na cizí měnu. Dlužníci měli zvláště za to, že vzhledem k tomu, že měli příjmy jen v RON, Banca Transilvania je měla upozornit na důsledky devalvace této měny ve vztahu k cizí měně, v níž měl být úvěr splácen. Kromě toho ujednání o splácení v cizí měně podle nich způsobilo nerovnováhu v neprospěch dlužníků, jelikož kurzové riziko nesli jen oni. NG a OH se tudíž domáhali, aby Tribunalul Specializat Cluj (specializovaný soud v Kluži, Rumunsko) zafixoval ten směnný kurz CHF/RON, který platil ke dni uzavření smlouvy o refinancování, jakož i nařídil vrácení částek uhrazených na základě méně výhodného směnného kurzu.
(20)

Toto nařízení se mimo jiné vztahuje na činnost soudů a dalších justičních orgánů, a proto by právo Unie nebo členského státu mohlo stanovit operace a postupy zpracování v souvislosti se zpracováním osobních údajů soudy a dalšími justičními orgány. Pravomoc dozorových úřadů by neměla zahrnovat zpracování osobních údajů, pokud soudy jednají v rámci svých soudních pravomocí, aby byla zajištěna nezávislost soudnictví při plnění soudních funkcí, včetně rozhodování. Dozor nad takovými operacemi zpracování by mělo být možné svěřit zvláštním subjektům v rámci justičního systému členského státu, které by zejména měly zajistit soulad s pravidly tohoto nařízení, posilovat povědomí členů justičních orgánů o jejich povinnostech podle tohoto nařízení a zabývat se stížnostmi souvisejícími s takovými operacemi zpracování.“
7

Článek 22 uvedené úmluvy, nadepsaný „Meze odpovědnosti za zpoždění, zavazadla a dopravovaný náklad“, v odstavci 2 stanoví: „Při přepravě zavazadel je odpovědnost dopravce za zničení, ztrátu, poškození nebo zpoždění dodávky omezena na 1 000 zvláštních práv čerpání pro každého cestujícího, pokud cestující při podávání zavazadla dopravci neučiní zvláštní prohlášení o významu jeho dodání do místa určení a nezaplatí dodatečný příplatek, pokud byl o to požádán. V tom případě je dopravce povinen zaplatit částku, která nepřevyšuje deklarovanou částku, pokud neprokáže, že je tato částka vyšší, než je skutečný zájem cestujícího na dodání zavazadla do místa určení.“
3

Body 15 a 16 odůvodnění nařízení č. 1215/2012 zní takto: „(15) Pravidla pro určení příslušnosti by měla být vysoce předvídatelná a měla by vycházet ze zásady, podle které je příslušnost obecně založena na místě bydliště žalovaného. Příslušnost by měla být na tomto základě vždy určitelná, kromě několika přesně vymezených případů, kdy předmět sporu nebo smluvní volnost stran opravňuje k použití odlišného spojujícího prvku. Sídlo právnické osoby musí být v nařízení samostatně vymezeno tak, aby společná pravidla byla přehlednější a zamezilo se sporům o příslušnost. (16) Kromě místa bydliště žalovaného by měla existovat i jiná kritéria pro určení příslušnosti, založená na úzké vazbě mezi soudem a podanou žalobou nebo usnadňující řádný výkon spravedlnosti. Existence této úzké vazby by měla posílit právní jistotu a předejít možnosti, aby žalovaný byl žalován v řízení před soudem členského státu, jehož příslušnost nemohl rozumně předpokládat. To je důležité zejména ve sporech týkajících se mimosmluvních závazků, které vyplývají z porušení práva na soukromí a práv na ochranu osobnosti, včetně pomluvy.“
22

Úvodem je třeba připomenout, že celní kodex Unie je založen na deklaratorním systému (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 15. září 2011, DP grup, C‑138/10, EU:C:2011:587, body 33 a 34), aby byly v co největším možném rozsahu omezeny formality a celní kontroly, přičemž bude zabráněno podvodům či nesrovnalostem, které by mohly poškodit rozpočet Unie. Vzhledem k významu, který mají tato předchozí prohlášení pro řádné fungování celní unie, ukládá celní kodex Unie v článku 15 deklarantům povinnost poskytnout správné a úplné informace.
31

Zadruhé přípravné práce, které vedly k přijetí směrnice 2004/48, a zvláště návrh směrnice Evropského parlamentu a Rady o opatřeních a postupech směřujících k zajištění ochrany práv duševního vlastnictví ze dne 30. ledna 2003 [COM (2003) 46 final], stanovisko Evropského hospodářského a sociálního výboru ze dne 29. října 2003 (Úř. věst. 2004, C 32, s. 15) a zpráva Evropského parlamentu ze dne 5. prosince 2003 (A 5-0468/2003) k tomuto návrhu tomuto konstatování odpovídají. Jak totiž uvedl generální advokát v bodě 37 svého stanoviska a jak tvrdila Evropská komise před Soudním dvorem, neobsahují nic, co by mohlo nasvědčovat tomu, že by výraz „adresy“ použitý v čl. 8 odst. 2 písm. a) této směrnice měl být chápán tak, že se týká nejen poštovní adresy, ale rovněž e‑mailové adresy, telefonního čísla nebo IP adresy dotčených osob.
36

Irsko tvrdí, že se tyto právní předpisy uplatní na MCIB. Tento útvar podle něj podléhá rovněž Code of Practice for the Governance of State bodies (kodex osvědčených postupů pro správu státních orgánů), který v čl. 5 odst. 1 stanoví povinnost MCIB přijmout kodex chování určený jeho členům a zaměstnancům. Irsko se v tomto ohledu dovolává Code of Business Conduct (kodex profesního chování) MCIB a zdůrazňuje, že pravidla obsažená v tomto kodexu upravují zejména nestrannost tohoto orgánu, řešení střetů zájmů, dostupnost informací a zákonné povinnosti MCIB.
26

Situace žalobce v původním řízení, na něhož se vztahuje rozhodnutí o zajištění ve věznici, jež bylo přijato na základě § 62a odst. 1 AufenthG, jehož cílem je provést čl. 16 odst. 1 směrnice 2008/115 do německého právního řádu, podle všeho spadá do oblasti působnosti této směrnice a konkrétně do oblasti působnosti jejího čl. 16 odst. 1.
2

Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Friends of the Irish Environment Ltd a An Bord Pleanála (vnitrostátní orgán územního plánování, Irsko, dále jen „vnitrostátní orgán“) ohledně rozhodnutí posledně uvedeného orgánu, jímž k desetileté lhůtě původně stanovené dřívějším rozhodnutím poskytl dodatečnou pětiletou lhůtu k výstavbě terminálu pro znovuzplyňování zkapalněného zemního plynu.
3

Body 18, 20, 23, 25, 50 a 60 odůvodnění směrnice 2013/32 uvádějí: „(18) Je v zájmu členských států i žadatelů o mezinárodní ochranu, aby bylo rozhodnutí o žádosti o mezinárodní ochranu přijato co možná nejdříve, aniž by tím bylo dotčeno provedení přiměřeného a úplného posouzení. […] (20) Za přesně stanovených okolností, z nichž je zřejmé, že žádost bude shledána neopodstatněnou, […] by měly mít členské státy možnost urychlit řízení o posouzení žádosti, zejména zavedením kratších avšak přiměřených lhůt pro některé procesní úkony, aniž by tím bylo dotčeno provedení přiměřeného a úplného posouzení a účinný přístup žadatele k základním zásadám a zárukám stanoveným touto směrnicí. […] (23) Za určitých podmínek by měli mít žadatelé v rámci řízení o opravných prostředcích nárok na bezplatnou právní pomoc a zastoupení poskytovanou osobami, které jsou k tomu oprávněny podle vnitrostátního práva. Ve všech fázích řízení by žadatelé měli mít navíc právo na své vlastní náklady konzultovat právní poradce nebo poradce, kteří jsou k této činnosti oprávněni podle vnitrostátního práva. […] (25) V zájmu správného rozpoznání osob, jež potřebují ochranu coby uprchlíci ve smyslu článku 1 [úmluvy o právním postavení uprchlíků, podepsané v Ženevě dne 28. července 1951 [Recueil des traités des Nations unies, svazek 189, s. 150, č. 2545 (1954)], doplněné a změněné protokolem o právním postavení uprchlíků uzavřeným v New Yorku dne 31. ledna 1967] nebo coby osoby, které mají nárok na doplňkovou ochranu, by měl mít každý žadatel účinný přístup k řízení, možnost spolupracovat a řádně komunikovat s příslušnými orgány tak, aby mohl předkládat důležité skutečnosti o svém případu, a dostatečné procesní záruky pro sledování svého případu v průběhu všech fází řízení. Kromě toho by v rámci posuzování žádosti o mezinárodní ochranu mělo být žadateli zpravidla poskytnuto alespoň právo na setrvání až do vynesení rozhodnutí rozhodujícím orgánem, přístup ke službám tlumočníka pro předložení svého případu při pohovoru s orgány, možnost komunikovat se zástupcem Úřadu Vysokého komisaře OSN pro uprchlíky (UNHCR) a s organizacemi poskytujícími poradenské služby žadatelům o mezinárodní ochranu, právo na [řádné] oznámení příslušného rozhodnutí a na sdělení toho, jaké věcné a právní důvody k danému rozhodnutí vedly, možnost konzultovat právního poradce nebo jiného poradce a právo být informován o svém právním postavení v rozhodujících okamžicích během řízení, a to v jazyce, jemuž žadatel rozumí nebo o němž se oprávněně předpokládá, že mu žadatel rozumí, a v případě zamítavého rozhodnutí právo na podání účinného opravného prostředku k soudu. […] (50) Skutečnost, že proti rozhodnutí o žádosti o mezinárodní ochranu […] musí být k dispozici účinné opravné prostředky k soudu, odráží jednu ze základních zásad práva Unie. […] (60) Tato směrnice respektuje základní práva a ctí zásady uznané v Listině. Cílem této směrnice je zejména zajistit plné respektování lidské důstojnosti a podpořit uplatňování článků 1, 4, 18, 19, 21, 23, 24 a 47 Listiny a v souladu s tím musí být prováděna.“
15

Bod 27 odůvodnění nařízení č. 1023/2013 uvádí: „Je vhodné modernizovat pracovní podmínky pro zaměstnance ve třetích zemích tak, aby byly nákladově efektivnější a vedly k úsporám nákladů. Měly by být upraveny nároky na dovolenou za kalendářní rok a měla by být stanovena možnost využít pro určení příspěvku za životní podmínky širší škálu parametrů, aniž by to ovlivnilo celkový cíl dosáhnout úspory nákladů. Podmínky pro poskytování příspěvku na ubytování by měly být přezkoumány tak, aby lépe zohledňovaly místní podmínky a omezily administrativní zátěž.“
62

Naopak kontext, do něhož spadá čl. 8 odst. 2 směrnice 2006/115, a cíle této směrnice připomenuté v bodě 50 tohoto rozsudku, jakož i přednost mezinárodních dohod uzavřených Unií před ostatními kategoriemi aktů sekundárního práva vyplývající z čl. 216 odst. 2 SFEU (rozsudek ze dne 21. prosince 2011, Air Transport Association of America a další, C‑366/10, EU:C:2011:864, bod 50), vyžadují, aby byl uvedený čl. 8 odst. 2 vykládán v co největším možném rozsahu v souladu se Smlouvou WPPT (obdobně viz rozsudek ze dne 18. března 2014, Z, C‑363/12, EU:C:2014:159, bod 72). Tato mezinárodní dohoda, která je nedílnou součástí právního řádu Unie (viz zejména rozsudky ze dne 30. dubna 1974, Haegeman, 181/73, EU:C:1974:41, bod 5, a ze dne 11. dubna 2013, HK Danmark, C‑335/11 a C‑337/11, EU:C:2013:222, body 28 až 30), přitom v zásadě ukládá Unii a jejím členským státům povinnost přiznat právo na jedinou spravedlivou odměnu jak výkonným umělcům a výrobcům zvukových záznamů, kteří jsou státními příslušníky členských států Unie, tak výkonným umělcům a výrobcům zvukových záznamů, kteří jsou státními příslušníky jiných smluvních stran Smlouvy WPPT.
19

Podle názoru předkládajícího soudu je sice pravda, že znění čl. 9 odst. 1 písm. b) nařízení č. 261/2004 vyžaduje pouze „nabídku“ ubytování v hotelu, avšak cíl spočívající v zajištění vysoké úrovně ochrany cestujících, připomenutý v bodě 1 odůvodnění nařízení, svědčí ve prospěch širšího výkladu povinnosti ubytování, zejména proto, že by cestující měl v takovém případě možnost podat žalobu na leteckého dopravce za účelem získání náhrady újmy utrpěné v areálu hotelu. Tento dopravce by v takovém případě nenesl nepřiměřenou odpovědnost, jelikož by se mohl hojit na provozovateli uvedeného hotelu na základě smlouvy, která je váže. Vzhledem k tomu, že povinnost ubytovat cestujícího v hotelu vzniká pouze v případě nesplnění závazku leteckého dopravce, bylo by přirozené, pokud by riziko soudní žaloby podané k soudu jiného členského státu, než je stát usazení, nesl letecký dopravce, a nikoliv cestující.
32

V případě, že by spor spadal do působnosti nařízení č. 1215/2012, si předkládající soud klade zadruhé otázku, zda zrušení obstavení účtu na základě povolení soudu spadá do výlučné příslušnosti pro řízení, jehož předmětem je výkon rozhodnutí, podle čl. 24 bodu 5 nařízení č. 1215/2012. Pochybnosti tohoto soudu jsou vyvolány tím, že výjimky z obecného pravidla příslušnosti musí být vykládány restriktivně a dále, že řízení, která mají úzkou souvislosti s řízením o výkonu rozhodnutí, spadají pod čl. 24 bod 5 tohoto nařízení. Tento soud se rovněž táže, jaký dopad může mít na analýzu této druhé otázky okolnost, že se SHAPE dovolávala exekuční imunity. Podle názoru uvedeného soudu lze mít za to, že soudy členského státu, v němž bylo obstavení účtu provedeno proti mezinárodní organizaci, mají nejlepší předpoklady pro provedení posouzení, zda obstavení brání exekuční imunita, které se tato organizace dovolává na základě určité smlouvy nebo mezinárodního obyčejového práva, které je pro tento členský stát závazné.
10

Paní X měla u leteckého dopravce Smartwings Poland, dříve Travel Service, usazeného ve Varšavě (Polsko), potvrzenou rezervaci na let, který jí měl umožnit přepravit se z města A nacházejícího se ve třetí zemi do města B nacházejícího se v Polsku. Dne 23. července 2017 se včas dostavila k odbavení pro tento let. Let byl o více než tři hodiny zpožděn. Nebylo zjištěno, že by paní X obdržela ve třetí zemi náhradu, odškodnění nebo pomoc ve smyslu čl. 3 odst. 1 písm. b) nařízení č. 261/2004.
33

Za těchto podmínek se Gerechtshof Arnhem-Leeuwarden (odvolací soud v Arnhem-Leeuwardenu) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1) Materiál, který není vedlejším produktem ve smyslu směrnice 2008/98, per definitionem také není považován za vedlejší produkt živočišného původu ve smyslu nařízení č. 1069/2009, takže není podle čl. 1 odst. 3 nařízení č. 1013/2006 vyloučen z oblasti působnosti nařízení č. 1013/2006? Nebo není vyloučeno, že materiál spadá do definice ‚vedlejších produktů živočišného původu‘ ve smyslu nařízení č. 1069/2009, pokud nesplňuje podmínky čl. 5 odst. 1 směrnice 2008/98, takže tento materiál bez dalšího nespadá do působnosti nařízení č. 1013/2006? 2) Jak je nutno chápat přepravu, na kterou se vztahují požadavky pro schválení podle nařízení č. 1774/2002 (nyní nařízení č. 1069/2009) ve smyslu čl. 1 odst. 3 nařízení č. 1013/2006: je tím myšlena přeprava vedlejších produktů živočišného původu (z jednoho členského státu do jiného členského státu), aniž je relevantní, do které kategorie tento materiál spadá? Nebo je tím myšlena přeprava materiálu uvedeného v článku 48 nařízení č. 1069/2009 (dříve článek 8 nařízení č. 1774/2002), který je omezen na vedlejší produkty živočišného původu a produkty z nich získané ve smyslu tohoto ustanovení, tedy materiál kategorie 1, materiál kategorie 2 a některé z nich získané produkty včetně zpracovaných živočišných bílkovin získaných z materiálu kategorie 3? 3) V případě, že se pod přepravou odpadů, na něž se vztahují požadavky pro schválení podle nařízení č. 1774/2002 (nyní nařízení č. 1069/2009), ve smyslu čl. 1 odst. 3 návětí a písm. d) nařízení č. 1013/2006, rozumí přeprava vedlejších produktů živočišného původu (z jednoho členského státu do jiného členského státu) bez ohledu na to, do které kategorie tento materiál patří, musí pak být čl. 1 odst. 3 návětí a písm. d) nařízení č. 1013/2006 dále vykládán v tom smyslu, že je tím myšlena také přeprava směsí vedlejších produktů živočišného původu a jiných materiálů, a pokud ano, je relevantní poměr, v jakém jsou vedlejší produkty živočišného původu a jiný materiál smíchány? Nebo vedlejší produkt živočišného původu ztrácí povahu vedlejšího produktu živočišného původu ve smyslu nařízení č. 1069/2009 a je po smíchání s jiným materiálem považován za odpad ve smyslu nařízení č. 1013/2006?“
38

Pokud jde v projednávaném případě o náklady spojené s uzavřením a správou smlouvy o spotřebitelském úvěru DR, BW odmítla uvést jejich přesnou výši, neboť by to vyžadovalo vynaložení značných prostředků, které by přesahovaly částky údajně splatné v její prospěch, a mohla by být mimo jiné porušena bankovní tajemství a pravidla na ochranu osobních údajů.