19

Za těchto podmínek se Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (správní a pracovněprávní soud v Budapešti) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1) Je skutečnost, že osoba povinná k dani v zahraničním vlastnictví, která vykonává maloobchodní činnost v prodejnách a prostřednictvím jedné obchodní společnosti provozuje více prodejen, podléhá zvláštní dani, jejíž sazby jsou výrazně progresivní, a fakticky spadá do nejvyššího pásma těchto sazeb, zatímco osoby povinné k dani v tuzemském vlastnictví, které fungují na základě franšízingového systému pod jednotnou značkou – prostřednictvím prodejen, které jsou zpravidla samostatnými obchodními společnostmi – spadají do pásma osvobozeného od uvedené daně nebo do některého z následujících pásem s nižší daňovou sazbou, takže daň zaplacená společnostmi v zahraničním vlastnictví a celkový podíl daňových příjmů od těchto společností jsou ve skutečnosti výrazně vyšší než v případě osob povinných k dani v tuzemském vlastnictví, slučitelná s ustanoveními Smlouvy o FEU upravujícími zásadu zákazu diskriminace (články 18 a 26 SFEU), zásadu svobody usazování (článek 49 SFEU), zásadu rovného zacházení (článek 54 SFEU), zásadu rovnosti, pokud jde o finanční účast ve společnostech ve smyslu článku 54 SFEU (článek 55 SFEU), zásadu volného pohybu služeb (článek 56 SFEU), zásadu volného pohybu kapitálu (články 63 a 65 SFEU) a zásadu rovnosti zdanění podniků (článek 110 SFEU)? 2) Je s ustanoveními Smlouvy týkajícími se zákazu státních podpor (čl. 107 odst. 1 SFEU) slučitelná skutečnost, že osoba povinná k dani, která vykonává maloobchodní činnost v prodejnách a prostřednictvím jedné obchodní společnosti provozuje více prodejen, podléhá zvláštní dani, jejíž sazby jsou výrazně progresivní, a fakticky spadá do nejvyššího pásma těchto sazeb, zatímco se v praxi ukazuje, že osoby povinné k dani v tuzemském vlastnictví, které jsou jejími přímými konkurenty a fungují na základě franšízingového systému pod jednotnou značkou – prostřednictvím prodejen, které jsou zpravidla samostatnými obchodními společnostmi – spadají do pásma osvobozeného od uvedené daně nebo do některého z následujících pásem s nižší daňovou sazbou, takže daň zaplacená společnostmi v zahraničním vlastnictví a celkový podíl daňových příjmů od těchto společností jsou ve skutečnosti výrazně vyšší než v případě osob povinných k dani v tuzemském vlastnictví? 3) Je třeba článek 107 a čl. 108 odst. 3 SFEU vykládat v tom smyslu, že se použijí i na daňové opatření, jehož nedílnou součástí je osvobození od daně (představující státní podporu) financované prostřednictvím příjmů z uvedeného daňového opatření, jestliže zákonodárce před zavedením zvláštní daně z maloobchodního prodeje stanovil (na základě obratu hospodářských subjektů na trhu) předpokládanou výši rozpočtových příjmů prostřednictvím uplatnění progresivní daňové sazby na základě obratu, a nikoliv zavedením obecné daňové sazby, a dosáhl tak toho, že část hospodářských subjektů od daně záměrně osvobodil? 4) Brání zásada procesní rovnocennosti a zásady efektivity a přednosti unijního práva praxi členského státu, podle níž není v rámci daňové kontroly zahájené z úřední povinnosti či následného soudního řízení – navzdory zásadě efektivity a povinnosti neuplatnit neslučitelné pravidlo vnitrostátního práva – možné podat žádost o vrácení daně stanovené v souladu s vnitrostátními daňovými předpisy, které jsou v rozporu s unijním právem, jelikož daňový orgán nebo soud se zabývají otázkou porušení unijního práva pouze v rámci zvláštního řízení zahájeného na návrh, a to pouze před zahájením řízení z úřední povinnosti, zatímco v případě daně, která byla stanovena v rozporu s vnitrostátním právem, podání žádosti o vrácení v rámci správního nebo soudního řízení nic nebrání?“