(viz body 59, 63–65)

To platí pro rozhodnutí Rady obsažené v závěrech předsedy Výboru stálých zástupců (Coreper) o předložení diskusního dokumentu, který se týká budoucího návrhu na vytvoření chráněné mořské oblasti, jménem Evropské unie a jejích členských států Komisi pro zachování živých mořských zdrojů v Antarktidě (dále jen „Komise CAMLR“). Pokud totiž jde nejprve o kontext uvedeného rozhodnutí, bylo přijato s cílem přesvědčit komisi CAMLR o vytvoření chráněné mořské oblasti. Pokud jde zadruhé o obsah tohoto rozhodnutí, zavázal Coreper v důsledku rozhodnutí předložit diskusní dokument jménem Unie a jejích členských států Komisi k tomu, aby na tomto postoji setrvala v rámci výkonu své pravomoci vnějšího zastupování Unie. Co se zatřetí týče úmyslu autora aktu, ze zápisu z jednání Coreperu, během kterého bylo rozhodnutí přijato, z něhož lze tento úmysl objektivně zjistit, vyplývá, že cílem uvedeného rozhodnutí je s konečnou platností vymezit postoj Rady a potažmo Unie, pokud jde o předložení diskusního dokumentu komisi CAMLR jménem Unie a jejích členských států, a nikoli pouze jménem Unie.

(viz body 60, 61)

Podle čl. 240 odst. 1 SFEU se Coreper skládá ze stálých zástupců vlád členských států Unie a zodpovídá za přípravu prací Rady a za plnění úkolů, kterými jej Rada pověří. Autoři Smluv tak hodlali učinit z Coreperu pomocný orgán Rady, pro kterou vykonává přípravné a realizační činnosti. Ačkoli příprava a realizace činností v rámci mandátu Rady neopravňuje Coreper k výkonu rozhodovací pravomoci, která podle Smluv náleží Radě, nemění to nic na tom, že v rámci Unie jakožto unie práva musí být možné podrobit akt Coreperu kontrole legality, pokud má jako takový právní účinky a překračuje tedy rámec této přípravné a realizační funkce.

(viz body 76–78)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 82–84)

Pokud jde o rozsah výlučné pravomoci Unie v oblasti zachování biologických mořských zdrojů podle čl. 3 odst. 1 písm. d) SFEU, je třeba čl. 3 odst. 1 písm. b) SFEU chápat tak, že míří pouze na zachování těchto zdrojů v rámci společné rybářské politiky, od které je tedy neoddělitelné. Pouze v případě, že je zachování biologických mořských zdrojů sledováno v takovém rámci, spadá do výlučné pravomoci Unie, a je tedy, jak výslovně uvádí čl. 4 odst. 2 písm. d) SFEU, vyloučeno z pravomoci, kterou Unie sdílí s členskými státy v oblasti zemědělství a rybolovu.

(viz body 100, 101)

Na tomto závěru nic nemění to, že podle článku 11 Smlouvy o fungování Evropské unie musí být požadavky na ochranu životního prostředí zahrnuty do vymezení a provádění politik a činností Unie, včetně společné rybářské politiky. Ačkoli Unie musí toto ustanovení respektovat, jedná-li při výkonu své pravomoci, nemění to nic na tom, že politika životního prostředí je výslovně jmenovaná ve Smlouvách jako samostatná pravomoc, a proto v případě, že se hlavní účel a složka určitého opatření týkají této oblasti pravomoci, musí být toto opatření považováno za opatření spadající do uvedené oblasti pravomoci.

Pokud jde o diskusní dokument týkající se budoucího návrhu na vytvoření chráněné mořské oblasti ve Weddellově moři, tří návrhů na vytvoření nebo podporu vytvoření chráněných mořských oblastí v Antarktidě, jakož i návrhu na vytvoření souboru zvláštních oblastí, jejichž předložení jménem Evropské unie a jejích členských států Komisi pro zachování živých mořských zdrojů v Antarktidě Coreper schvaluje, jelikož je rybolov pouze vedlejším cílem tohoto dokumentu a plánovaných opatření a jelikož je hlavním cílem a složkou uvedeného dokumentu a těchto opatření ochrana životního prostředí, nespadají rozhodnutí o předložení dokumentu do výlučné pravomoci Unie ve smyslu čl. 3 odst. 1 písm. d) SFEU, nýbrž do pravomoci v oblasti ochrany životního prostředí, kterou v zásadě sdílí s členskými státy podle čl. 4 odst. 2 písm. e) SFEU.

(viz body 110–112)

Podle čl. 3 odst. 2 SFEU má Unie výlučnou pravomoc k uzavření mezinárodní smlouvy, pokud její uzavření může ovlivnit společná pravidla či změnit jejich působnost. Tím, že výlučnou pravomoc k přijetí smlouvy za podmínek uvedených v tomto ustanovení ponechává Unii, hodlal unijní normotvůrce zabránit tomu, aby členské státy mohly jednostranně či společně sjednávat se třetími státy závazky, které by mohly mít vliv na společná pravidla či změnit jejich působnost. S ohledem na tento cíl musí být tedy čl. 3 odst. 2 SFEU za účelem zachování jeho užitečného účinku vykládán v tom smyslu, že jeho znění sice zmiňuje pouze uzavření mezinárodní smlouvy, avšak uplatní se i na počátku při jednání o takové smlouvě a na konci, je-li orgán zřízený podle této smlouvy povolán k tomu přijímat opatření k jejímu provádění.

(viz body 113–115)

Dotčený účastník řízení musí předložit důkazy, které jsou s to prokázat, že byla porušena výlučná vnější pravomoc Unie, které se hodlá dovolávat.

Riziko zásahu do společných pravidel Unie v důsledku mezinárodních závazků přijatých členskými státy či riziko změny působnosti těchto pravidel, které může být důvodem pro výlučnou vnější pravomoc Unie podle čl. 3 odst. 2 SFEU, existuje, jestliže tyto závazky spadají do oblasti uvedených pravidel, přičemž ke konstatování o existenci takového rizika není třeba, aby se oblast upravená mezinárodními závazky zcela překrývala s oblastí upravenou unijní právní úpravou. Působnost pravidel Unie může být konkrétně ovlivněna či změněna mezinárodními závazky zejména tehdy, pokud tyto závazky spadají do oblasti, kterou taková pravidla již velkou měrou pokrývají. Takové riziko dále může existovat, pokud mohou mít dotčené mezinárodní závazky vliv na smysl, působnost a účinnost těchto pravidel, i když s nimi nutně nejsou v rozporu.

Pouhá skutečnost, že jednání Unie na mezinárodní scéně spadá do pravomoci sdílené se členskými státy, sice nevylučuje možnost, že by Rada ve svém středu získala většinu nezbytnou pro to, aby Unie mohla tuto vnější pravomoc vykonávat sama. I přesto však v případě, že se Unie rozhodne vykonat své pravomoci, musí takový výkon být v souladu s mezinárodním právem.

Pokud jde o Úmluvu o zachování živých mořských zdrojů v Antarktidě (dále jen „Canberrská úmluva“), byl by výkon vnější pravomoci Unie v oblasti ochrany životního prostředí ve smyslu čl. 4 odst. 2 písm. e) SFEU, který by vylučoval členské státy, v rozporu s mezinárodním právem. Z článku VII odst. 2 písm. c) ve spojení s čl. XXIX odst. 2 uvedené úmluvy totiž vyplývá, že taková organizace pro regionální hospodářskou integraci, jako je Unie, může k uvedené úmluvě přistoupit a stát se členem Komise pro zachování živých mořských zdrojů v Antarktidě (dále jen „Komise CAMLR“) pouze za podmínky, že jsou jejími členy i členské státy. Canberrská úmluva proto nedává takové organizaci pro regionální integraci, jako je Unie, úplný autonomní status v rámci komise CAMLR. Unie mimoto patří k smluvním stranám této úmluvy, jimž jsou určena její ustanovení článku V odst. 1 a 2, jelikož není smluvní stranou Smlouvy o Antarktidě. Z toho konkrétně vyplývá, že je povinna uznat zvláštní závazky a povinnosti poradních stran Smlouvy o Antarktidě, včetně závazků a povinností jejích členských států, které mají tento status, ať už jsou členy komise CAMLR, či nikoli.

Umožnit Unii za těchto podmínek, aby v komisi CAMLR využila v oblasti sdílené pravomoci možnost jednat bez členských států v oblasti ochrany životního prostředí, ačkoli některé z nich mají na rozdíl od ní status poradních stran Smlouvy o Antarktidě, by s ohledem na pozici, kterou Canberrská úmluva zaujímá v systému smluv o Antarktidě, ohrožovalo povinnosti a výsady těchto poradních stran, což by mohlo oslabit soudržnost uvedeného smluvního systému a v konečném důsledku by bylo v rozporu s ustanoveními článku V odst. 1 a 2 Canberrské úmluvy.

(viz body 126–130, 132, 133)