STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

NICHOLASE EMILIOUA

přednesené dne 22. června 2022 ( 1 )

Věc C‑259/21

Evropský parlament

proti

Radě Evropské unie

„Společná rybářská politika – Žaloba na neplatnost – Články 15 až 17, článek 20 a čl. 59 druhý pododstavec nařízení (EU) 2021/92 – Působnost čl. 43 odst. 3 SFEU – Pravomoci Rady – Údajné zneužití pravomocí Radou – Postup přijímání technických opatření stanovených v čl. 10 odst. 4 a článku 15 nařízení (EU) 2019/1241 a článku 9 nařízení (EU) 2019/472 – Pravomoci Komise stanovit tato technická opatření v aktech v přenesené pravomoci – Zásada loajální spolupráce“

I. Úvod

1. Obecně řečeno projednávaná věc se týká neshody mezi unijními orgány ohledně úlohy, kterou by měla hrát Rada Evropské unie při přijímání některých technických opatření v oblasti rybolovu.

2. Před vstupem Smlouvy o fungování Evropské unie v platnost měla Rada hlavní úlohu při rozhodování o veškerých aspektech společné rybářské politiky (dále jen „SRP“). Tak tomu však již není. Podle čl. 43 odst. 2 SFEU se na SRP použije řádný legislativní postup a jednostranná rozhodovací pravomoc Rady je zachována pouze v mezích stanovených v čl. 43 odst. 3 SFEU. Toto ustanovení umožňuje Radě přijímat opatření týkající se zejména „stanovení a přidělení rybolovných práv“.

3. Touto žalobou se Evropský parlament domáhá zrušení některých technických opatření nařízení (EU) 2021/92 ( 2 ), které Rada přijala na základě uvedeného nařízení. Tato opatření jsou uvedena v článcích 15, 16, 17, 20 a čl. 59 druhém pododstavci uvedeného nařízení (dále jen „napadená ustanovení“).

4. Parlament v podstatě tvrdí, že Rada přijetím uvedených ustanovení překročila své pravomoci. Parlament uvádí, že uvedená ustanovení jsou v rozporu se dvěma nařízeními, a sice s nařízením (EU) 2019/472 ( 3 ) a nařízením (EU) 2019/1241 ( 4 ) (dále jen společně „základní nařízení“), která byla přijata Radou a Parlamentem v souladu s čl. 43 odst. 2 SFEU. Podle Parlamentu obě tato nařízení omezila rozhodovací pravomoci Rady podle čl. 43 odst. 3 SFEU tím, že konkrétně zmocnila Komisi, aby v aktech v přenesené pravomoci, přijatých na základě čl. 290 odst. 1 SFEU ( 5 ), stanovila technická opatření odpovídající opatřením stanoveným v napadených ustanoveních.

II. Právní rámec

A. Příslušná ustanovení SFEU

5. Článek 43 odst. 2 a 3 SFEU stanoví: „2. Evropský parlament a Rada přijmou řádným legislativním postupem po konzultaci s Hospodářským a sociálním výborem společnou organizaci zemědělských trhů uvedenou v čl. 40 odst. 1 a ostatní ustanovení nezbytná pro sledování cílů společné zemědělské politiky a [SRP]. 3. Rada přijme na návrh Komise opatření týkající se stanovení cen, dávek, podpor a množstevních omezení a stanovení a přidělení rybolovných práv.“

B. Základní nařízení

1. Nařízení 2019/472

6. Článek 9 odst. 1 nařízení 2019/472 stanoví: „Komisi je svěřena pravomoc přijímat akty v přenesené pravomoci v souladu s článkem 18 tohoto nařízení a článkem 18 nařízení (EU) č. 1380/2013 ( 6 ) za účelem doplnění tohoto nařízení, pokud jde o tato technická opatření: a) specifikace vlastností lovných zařízení a pravidla týkající se jejich používání za účelem zajištění nebo zlepšení selektivity, omezení nežádoucích úlovků nebo minimalizace negativního dopadu na ekosystém; b) specifikace úprav lovných zařízení nebo doplňkového vybavení k nim za účelem zajištění nebo zlepšení selektivity, omezení nežádoucích úlovků nebo minimalizace negativního dopadu na ekosystém; c) omezení nebo zákaz používání určitých lovných zařízení a provádění rybolovných činností v určitých oblastech nebo obdobích za účelem ochrany ryb ve tření, ryb nedosahujících minimální referenční velikosti pro zachování zdrojů nebo necílových druhů ryb nebo za účelem minimalizace negativního dopadu na ekosystém a d) stanovení minimálních referenčních velikostí pro zachování zdrojů u všech populací, na něž se vztahuje toto nařízení, za účelem zajištění ochrany nedospělých mořských organismů.“

2. Nařízení 2019/1241

7. Článek 10 odst. 4 nařízení 2019/1241 stanoví: „Komisi je svěřena pravomoc přijímat akty v přenesené pravomoci v souladu s článkem 29, kterými se mění seznam uvedený v příloze I, pokud z nejlepšího dostupného vědeckého poradenství vyplývá, že je nutné provést změnu tohoto seznamu.“

8. Podle čl. 15 odst. 2 uvedeného nařízení platí, že: „V zájmu zohlednění regionálních zvláštností daného rybolovu je Komisi svěřena pravomoc přijímat akty v přenesené pravomoci v souladu s článkem 29 tohoto nařízení a článkem 18 nařízení (EU) č. 1380/2013 za účelem změny, doplnění nebo zrušení technických opatření uvedených v [přílohách č. V až XI a XIII] či udělení výjimky z nich, a to i při provádění povinnosti vykládky v souvislosti s čl. 15 odst. 5 a 6 nařízení (EU) č. 1380/2013. Komise tyto akty v přenesené pravomoci přijme na základě společného doporučení předloženého podle článku 18 nařízení (EU) č. 1380/2013 a v souladu s příslušnými články kapitoly III tohoto nařízení.“

9. Článek 29 odst. 6 téhož nařízení stanoví: „Akt v přenesené pravomoci přijatý podle čl. 2 odst. 2, čl. 8 odst. 3, čl. 10 odst. 4, čl. 12 odst. 2, čl. 15 odst. 2, čl. 23 odst. 1 a 5, čl. 27 odst. 7 a čl. 31 odst. 4 vstoupí v platnost pouze tehdy, pokud proti němu Evropský parlament nebo Rada nevysloví námitky ve lhůtě dvou měsíců ode dne, kdy jim byl tento akt oznámen, nebo pokud Evropský parlament i Rada před uplynutím této lhůty informují Komisi o tom, že námitky nevysloví. Z podnětu Evropského parlamentu nebo Rady se tato lhůta prodlouží o dva měsíce.“

10. Příloha VI nařízení 2019/1241 obsahuje technická opatření použitelná pro severozápadní vody ( 7 ).

C. Nařízení 2021/92 (dále jen „sporné nařízení“)

11. Článek 15 sporného nařízení, nadepsaný „Technická opatření týkající se tresky obecné a tresky bezvousé v Keltském moři“, obsahuje několik opatření týkajících se zejména velikosti ok. Tato opatření se vztahují na plavidla Unie s vlečnými sítěmi pro lov při dně nebo nevody lovící v Keltském moři.

12. Článek 16 tohoto nařízení, nadepsaný „Technická opatření v Irském moři“, obsahuje povinnosti týkající se lovných zařízení plavidel Unie používajících vlečné sítě pro lov při dně nebo nevody, která loví v Irském moři.

13. Článek 17 téhož nařízení, nadepsaný „Technická opatření ve vodách západně od Skotska“, stanoví rovněž opatření týkající se zejména velikosti ok. Vztahují se na rybářská plavidla Unie lovící pomocí vlečných sítí pro lov při dně nebo nevodů při rybolovu humra severského (Nephrops norvegicus) západně od Skotska.

14. Podle článku 20 sporného nařízení, nadepsaný „Zakázané druhy“, se zakazuje rybářským plavidlům Unie lovit, uchovávat na palubě, překládat nebo vykládat určité druhy v divizích a podoblastech ICES ( 8 ) tehdejších vod Unie. Toto ustanovení rovněž uvádí, že při náhodném ulovení nesmějí být uvedení jedinci poraněni a musí být neprodleně vypuštěni.

15. Článek 59 tohoto nařízení, nadepsaný „Přechodná ustanovení“, stanoví: „Články 11, 19, 20, 27, 33, 34, 41, 42, 43, 48, 50 a 57 se použijí obdobně i v roce 2022, dokud nevstoupí v platnost nařízení, kterým se stanoví rybolovná práva na rok 2022. Články 15, 16 a 17 se použijí do dne, kdy se stane použitelným akt v přenesené pravomoci přijatý v souladu s čl. 15 odst. 2 nařízení [2019/1241], kterým se mění příloha VI uvedeného nařízení zavedením odpovídajících technických opatření pro severozápadní vody.“

III. Skutečnosti předcházející sporu

16. Dne 27. října 2020 navrhla Komise přijmout nařízení, kterým se pro rok 2021 stanoví rybolovná práva ve vodách Unie a rybolovná práva, jimiž disponují rybářská plavidla Unie v některých vodách mimo Unii, pro některé rybí populace a skupiny rybích populací (dále jen „návrh Komise“).

17. Dne 14. prosince 2020 aktualizovala Komise uvedený návrh přijetím několika ustanovení totožných s napadenými ustanoveními. Návrhy těchto ustanovení byly nejprve obsaženy v neoficiálním dokumentu (dále jen „neoficiální dokument“) a následně zveřejněny na internetové stránce Komise.

18. Dne 28. ledna 2021 přijala Rada na základě čl. 43 odst. 3 SFEU sporné nařízení. Toto nařízení bylo zveřejněno v Úředním věstníku Evropské unie dne 29. ledna 2021. Vstoupilo v platnost prvním dnem po jeho vyhlášení.

19. Podáním došlým kanceláři Soudního dvora dne 23. dubna 2021 podal Parlament na základě čl. 263 druhého pododstavce SFEU projednávanou žalobu znějící na zrušení napadených ustanovení.

IV. Skutečnosti následující po podání žaloby

20. Dne 23. srpna 2021 přijala Komise nařízení v přenesené pravomoci (EU) 2021/2324, kterým se mění nařízení Evropského parlamentu a Rady 2019/1241, pokud jde o technická opatření pro některé druhy rybolovu při dně a pelagického rybolovu v Keltském moři, v Irském moři a ve vodách západně od Skotska (dále jen „nařízení v přenesené pravomoci 2021/2324“) ( 9 ). Toto nařízení bylo přijato na základě čl. 10 odst. 4 a čl. 15 odst. 2 nařízení 2019/1241 (jedno ze dvou základních nařízení).

21. Z bodu 6 odůvodnění nařízení v přenesené pravomoci 2021/2324 jasně vyplývá, že cílem tohoto nástroje je „začlenit do jediného aktu“ technická opatření odpovídající opatřením stanoveným v článcích 15 až 17 sporného nařízení a některá další opatření.

22. Kromě toho přijala Rada dne 27. ledna 2022 nové nařízení, kterým se pro rok 2022 stanoví rybolovná práva (dále jen „nařízení, kterým se pro rok 2022 stanoví rybolovná práva“) ( 10 ). Toto nařízení vstoupilo v platnost dne 31. ledna 2022, tedy dnem jeho vyhlášení v Úředním věstníku ( 11 ).

V. Řízení před Soudním dvorem a návrhová žádání účastníků řízení

23. Parlament se domáhá, aby Soudní dvůr: – zrušil napadená ustanovení a – uložil Radě náhradu nákladů řízení.

24. Rada navrhuje, aby Soudní dvůr: – zamítl žalobu jako neopodstatněnou a zachoval účinky napadených ustanovení do doby, než budou přijata nová ustanovení nahrazující napadená ustanovení, a – uložil Parlamentu náhradu nákladů řízení.

25. Rozhodnutím předsedy Soudního dvora ze dne 19. srpna 2021 bylo povoleno vedlejší účastenství Komise na podporu návrhových žádání Rady.

VI. Žaloba

26. „Technická opatření“ v oblasti rybolovu jsou definována jako „opatření, které stanoví podmínky používání a strukturu lovných zařízení a omezení přístupu do rybolovných oblastí, a tím reguluje druhové a velikostní složení úlovků a dopady na části ekosystémů v důsledku rybolovných činností“ ( 12 ). Podle Parlamentu a Rady jsou technická opatření „nástroji“ na podporu provádění SRP ( 13 ). Bez nich totiž nelze dosáhnout cílů zachování rybolovných zdrojů a udržení relativní stability činností rybolovu, které jsou prvořadé ve všech unijních předpisech v této oblasti ( 14 ).

27. O těchto opatřeních může teoreticky rozhodnout i) Rada i Parlament na základě čl. 43 odst. 2 SFEU; ii) Komise na základě čl. 290 odst. 1 SFEU, pokud jí právní úprava přijatá na základě čl. 43 odst. 2 SFEU tuto pravomoc svěřuje; nebo iii) samotná Rada na základě čl. 43 odst. 3 SFEU ( 15 ). Projednávaná věc se týká vzájemného vztahu a mezí těchto rozhodovacích pravomocí.

28. Jak jsem vysvětlil v bodě 2 tohoto stanoviska, čl. 43 odst. 3 SFEU zmocňuje Radu k přijetí opatření týkajících se „stanovení a přidělení rybolovných práv“. Sporné nařízení bylo přijato na základě tohoto ustanovení ( 16 ). Jeho cílem je stanovit a rozdělit mezi členské státy společné celkové přípustné odlovy (TAC) a kvóty pro některé rybí populace a skupiny rybích populací pro rok 2021.

29. Kromě pravidel, která stanovují TAC a kvóty, obsahuje toto nařízení ve svých článcích 15 až 17 řadu technických opatření použitelných na některá plavidla Unie (která loví pomocí vlečných sítí pro lov při dně nebo nevodů) v některých částech tehdejších vod Unie (Keltské moře, Irské moře a vody západně od Skotska). Tato ustanovení mají v podstatě snížit vedlejší úlovky některých druhů stanovením technických povinností týkajících se lovných zařízení (zejména velikosti ok) ( 17 ). Kromě toho článek 20 sporného nařízení obsahuje seznam druhů, jejichž lov je výslovně zakázán. Parlament navrhuje, aby Soudní dvůr zrušil uvedená čtyři ustanovení, jakož i čl. 59 druhý pododstavec sporného nařízení, který omezuje časovou působnost článků 15, 16 a 17 sporného nařízení.

30. Parlament tvrdí, že pravomoc Rady přijmout tato technická opatření podle čl. 43 odst. 3 SFEU byla výslovně omezena třemi ustanoveními základních nařízení, a sice čl. 10 odst. 4 a čl. 15 odst. 2 nařízení 2019/1241 a článkem 9 nařízení 2019/472. Tato ustanovení umožňují Komisi stanovit tato technická opatření v aktech v přenesené pravomoci ( 18 ). Parlament má v důsledku toho za to, že Rada nemohla při přijímání napadených ustanovení vycházet z čl. 43 odst. 3 SFEU, jelikož o těchto opatřeních mohla platně rozhodnout pouze Komise ( 19 ).

31. Konkrétně podle Parlamentu tím, že Rada přijala napadená ustanovení jednostranně, použila rozhodovací proces, který byl v rozporu s institucionálními výsadami Parlamentu a nerespektovala právo Parlamentu vznést námitky nebo zabránit přijetí technických opatření obsažených v napadených ustanoveních.

32. V tomto ohledu připomínám, že Parlament i Rada mohou podle čl. 29 odst. 3 nařízení č. 2019/1241 kdykoli zrušit přenesení pravomoci uvedené v čl. 10 odst. 4 a čl. 15 odst. 2 daného nařízení. Mají rovněž možnost vyslovit proti aktům v přenesené pravomoci přijatým na základě těchto ustanovení námitky, a to ve lhůtě dvou měsíců ode dne, kdy jim tyto akty byly oznámeny ( 20 ). Totéž platí pro akty v přenesené pravomoci přijaté Komisí na základě článku 9 nařízení č. 2019/472 ( 21 ).

33. Naopak, pokud Rada přijme akt na základě čl. 43 odst. 3 SFEU (jako je tomu v případě sporného nařízení), Parlament proti jeho obsahu nemůže vyslovit námitky. Přijetí takového aktu přísluší pouze Radě.

34. Podstata projednávané věci tedy tkví především v dělící linii mezi rolí Parlamentu, Rady a Komise při přijímání technických opatření obsažených v napadených ustanoveních. Pokud by Soudní dvůr tato ustanovení zrušil (jak navrhuje Parlament), potvrdilo by se tím právo Parlamentu kontrolovat přijímání technických opatření stanovených v napadených ustanoveních, a to buď tím, že k nim vysloví námitky, nebo tím, že zruší pravomoc Komise přijmout takové akty v přenesené pravomoci v budoucnu. Zamítnutí žaloby by naproti tomu vedlo k tomu, že by Rada mohla o takových otázkách oprávněně rozhodovat jednostranně na základě čl. 43 odst. 3 SFEU.

35. Účastníci řízení se neshodují v otázce, zda se žaloba stala v návaznosti na přijetí nařízení v přenesené pravomoci 2021/2324 Komisí dne 23. srpna 2021 bezpředmětnou ( 22 ). Tím se budu zabývat nejdříve, stejně tak jako účinkem, jenž má nařízení, kterým se pro rok 2022 stanoví rybolovná práva, na projednávanou žalobu (část A). Poté se budu zabývat oběma žalobními důvody, které ve své žalobě uvedl Parlament, a vysvětlím, proč podle mého názoru nejsou tyto žalobní důvody opodstatněné (část B).

A. K dopadu nařízení v přenesené pravomoci 2021/2324 a nařízení, kterým se pro rok 2022 stanoví rybolovná práva, na potřebu vydat rozhodnutí ve věci samé

1. Nařízení v přenesené pravomoci 2021/2324

36. Podle mého názoru je jasné, že od vstupu nařízení v přenesené pravomoci 2021/2324 v platnost se články 15 až 17 sporného nařízení již nepoužijí. Jak jsem již uvedl v bodě 21 výše, cílem nařízení v přenesené pravomoci je „začlenit do jediného aktu“ technická opatření odpovídající opatřením stanoveným v článcích 15 až 17 sporného nařízení a další opatření. Kromě toho čl. 59 druhý pododstavec posledně uvedeného nařízení jednoznačně stanoví, že uvedená ustanovení se použijí pouze „do dne, kdy se stane použitelným akt v přenesené pravomoci přijatý v souladu s čl. 15 odst. 2 [nařízení 2019/1241] […]“.

37. Nařízení v přenesené pravomoci 2021/2324 bylo přijato dne 23. srpna 2021 přesně na základě uvedeného ustanovení a vstoupilo v platnost dne 30. prosince 2021 ( 23 ). Žádný z účastníků projednávané žaloby nezpochybňuje, že opatření v něm obsažená odpovídají opatřením uvedeným v článcích 15 až 17 sporného nařízení, a že tedy články 15 až 17 sporného ustanovení byly skutečně „nahrazeny“ uvedenými ustanoveními. Účastníci řízení ani nezpochybňují, že článek 20 sporného nařízení není přijetím nařízení v přenesené pravomoci 2021/2324 dotčen, jelikož toto ustanovení není uvedeno v čl. 59 druhém pododstavci sporného nařízení ani v tomto nařízení v přenesené pravomoci.

38. S ohledem na tento vývoj se účastníci řízení neshodují v otázce, zda se projednávaná žaloba stala bezpředmětnou v rozsahu, v němž Parlament žádá o zrušení článků 15 až 17 a čl. 59 druhého pododstavce sporného nařízení ( 24 ).

39. Na jedné straně má Parlament za to, že bez ohledu na přijetí nařízení v přenesené pravomoci 2021/2324 Komisí musí Soudní dvůr o platnosti těchto ustanovení rozhodnout. Parlament v podstatě tvrdí, že ačkoli některá ustanovení tohoto nařízení v přenesené pravomoci odrážejí obsah článků 15 až 17 sporného nařízení, tato ustanovení stále existují v legislativním prostředí a musí být zrušena v zájmu právní jistoty. Parlament tedy tvrdí, že jeho žaloba se nestala bezpředmětnou.

40. Rada naproti tomu tvrdí, že po přijetí nařízení v přenesené pravomoci 2021/2324 již není třeba o této otázce rozhodnout. Má za to, že z čl. 59 druhého pododstavce sporného nařízení vyplývá, že články 15 až 17 tohoto nařízení se měly na záležitosti, na které se tato ustanovení vztahují, použít pouze do doby, než Komise přijme akt v přenesené pravomoci. Rada kromě toho tvrdí, že nikdy neměla v úmyslu, aby tato ustanovení měla účinky po roce 2021.

41. Na první pohled musím připustit, že se do jisté míry přikláním k úvahám Rady. Pokud články 15 až 17 sporného nařízení již nejsou v platnosti, není nikterak zřejmé, že by Parlament mohl něco „získat“, pokud by Soudní dvůr tato ustanovení zrušil. V tomto ohledu uvádím, že Rada i Parlament navrhují, aby Soudní dvůr zachoval dřívější účinky všech čtyř napadených ustanovení. Svou žalobou se tak Parlament nesnaží ani změnit „skutkový stav“ vyplývající z přijetí napadených ustanovení Radou.

42. Vzhledem k tomu se domnívám, že v této věci existují přinejmenším tři konkrétní důvody pro závěr, že projednávaná žaloba se po přijetí nařízení v přenesené pravomoci 2021/2324 nestala bezpředmětnou.

43. Zaprvé projednávaná žaloba byla podána Parlamentem proti Radě na základě čl. 263 druhého pododstavce SFEU. V tomto ohledu připomínám, že Parlament nemusí prokazovat právní zájem ( 25 ) na podání žaloby na zrušení rozhodnutí nebo aktů vydaných mimo jiné Radou ( 26 ). Toto ustanovení přiznává Parlamentu právo podat takovou žalobu za účelem zpochybnění legality nařízení Rady, aniž by podmiňovalo výkon tohoto práva prokázáním právního zájmu na podání žaloby. ( 27 )

44. Zadruhé Soudní dvůr již rozhodl, že žaloba směřující ke zrušení aktu, který již byl proveden nebo který již v okamžiku podání žaloby nebyl použitelný, je přípustná ( 28 ). Podle mého názoru to platí tím spíše, pokud jde o žalobu na neplatnost týkající se opatření, které (stejně jako články 15 až 17 sporného nařízení) bylo v okamžiku podání žaloby ještě v platnosti, ale jeho platnost skončila v průběhu řízení před Soudním dvorem. Z takové skutečnosti automaticky nevyplývá, že žaloba se stává od okamžiku skončení platnosti sporných ustanovení nebo nástroje bezpředmětnou.

45. Ve skutečnosti je podle mě rozhodující, zda zrušení aktu může mít samo o sobě právní následky.

46. V tomto ohledu bych chtěl zdůraznit, jak jsem již uvedl v bodě 31 výše, že Parlament tvrdí, že jednostranné přijetí napadených ustanovení ze strany Rady jej zbavilo práva přezkoumat technická opatření, která napadená ustanovení obsahují, případně proti nim vznést námitky. Parlament uvádí, že kdyby taková opatření byla začleněna do jednoho nebo více aktů v přenesené pravomoci přijatých Komisí na základě čl. 10 odst. 4 čl. a čl. 15 odst. 2 nařízení 2019/1241 a článku 9 nařízení 2019/472, a nikoli Radou na základě čl. 43 odst. 3 SFEU, mohl by se vyjádřit k jejich obsahu.

47. Mám za to, že cílem žaloby podané Parlamentem je zajistit, aby Rada v budoucnu nepoužívala své rozhodovací pravomoci vyplývající z čl. 43 odst. 3 SFEU v situacích, kdy se výkon takových pravomocí překrývá s určitými přenesenými pravomocemi a postupy Komise uvedenými v takových předpisech sekundárního práva (v projednávané věci v čl. 10 odst. 4 a čl. 15 odst. 2 nařízení 2019/1241 a v článku 9 nařízení 2019/472). Důvodem, proč Parlament v projednávané věci podal žalobu, je v podstatě to, aby od Soudního dvora získal rozsudek, který Radě zabrání v tom, aby v budoucnosti přijímala na základě čl. 43 odst. 3 SFEU technická opatření obdobná těm, na která se vztahují napadená ustanovení.

48. Z toho vyplývá, že i když napadená ustanovení již nejsou platná a nevyvolávají právní účinky, jejich zrušení může mít samo o sobě právní následky, zejména zabránění tomu, aby Rada opakovala inkriminovanou legislativní praxi ( 29 ). Z tohoto důvodu mám za to, že se tato žaloba nestala po přijetí nařízení v přenesené pravomoci 2021/2324 bezpředmětnou.

49. Tento můj názor je podpořen judikaturou Soudního dvora v řízeních o nesplnění povinnosti. Obecně se žaloby o nesplnění povinnosti stávají bezpředmětnými, jestliže vytýkané nesplnění povinnosti pozbylo účinku před uplynutím lhůty stanovené Komisí v jejím odůvodněném stanovisku. Nicméně v omezených případech Soudní dvůr rozhodl, že Komise může k Soudnímu dvoru podat žalobu i přes ukončení samotného protiprávního jednání. Typicky se jedná o případy, kdy existuje bezprostřední riziko opakování protiprávního jednání ( 30 ), nebo že protiprávní jednání má sezónní povahu ( 31 ), takže by jinak nepodléhalo soudnímu přezkumu.

50. Podle mého názoru lze mezi touto judikaturou a projednávanou věcí spatřovat paralelu vzhledem k tomu, že účelem žaloby Parlamentu v projednávané věci je zabránit tomu, aby se jednání Rady opakovalo v budoucnu. Navíc sporné nařízení se má vztahovat na velmi specifické – v projednávané věci velmi krátké – období (rok 2021), což nejen činí včasné podání žaloby ze strany Parlamentu složitým, ale rovněž je složité, aby takové řízení bylo ukončeno před tím, než dotčené nařízení pozbude platnosti.

51. Zatřetí a z praktického hlediska musím dodat, že by bylo poněkud matoucí, pokud by takový akt, jako je sporné nařízení, který má být v platnosti pouze po dobu jednoho roku (nebo ještě kratší), mohl být napaden pouze během této specifické doby a po skončení této doby by k tomu nebyla taková možnost. Podle mého názoru by bylo nereálné a na újmu navrhovatelům, aby Soudní dvůr vždy vyžadoval, jednak aby žaloba byla podána nejpozději do jednoho roku (nebo případně během dokonce kratšího období) po přijetí aktu a jednak aby řízení před Soudním dvorem k tomuto datu také proběhlo a bylo ukončeno.

52. Je pravda, že v takových věcech má Soudní dvůr možnost použít „zrychlené řízení“ (na základě čl. 133 odst. 1 a 3 jednacího řádu Soudního dvora). Nicméně nelze to v žádném případě zaručit ( 32 ). Tato pouhá možnost tedy podle mého názoru nestačí k tomu, aby byl zaručen dostatečný přístup k Soudnímu dvoru ( 33 ).

53. Domnívám se, že pragmatický přístup, který navrhuji, aby Soudní dvůr uplatnil, je o to nezbytnější, pokud je spor, který je Soudnímu dvoru předložen, jako je tomu v projednávané věci, ústavněprávního významu a týká se sdílení legislativních pravomocí mezi různé unijní orgány. V tomto kontextu nevidím důvod, proč by výtku týkající se chybějícího právního základu nebo nesprávného přijetí aktu neměl Soudní dvůr projednat pouze z toho důvodu, že právní účinky tohoto aktu jsou „krátkodobé“. Takový výsledek by v konečném důsledku znemožnil Soudnímu dvoru vykonávat soudní přezkum a případně zabránil přijetí obdobných aktů v budoucnu.

54. Z těchto důvodů mám za to, že Soudní dvůr musí o projednávané žalobě rozhodnout i přes přijetí nařízení v přenesené pravomoci 2021/2324.

2. Nařízení, kterým se pro rok 2022 stanoví rybolovná práva

55. Přijetí nařízení v přenesené pravomoci 2021/2324 nebylo jediným vývojem po podání projednávané žaloby Parlamentem. Jak jsem již uvedl v bodě 22 tohoto stanoviska, dne 27. ledna 2022 přijala Rada nařízení, kterým se pro rok 2022 stanoví rybolovná práva, které plně nahradilo sporné nařízení. Uvedené nařízení vstoupilo v platnost dne 31. ledna 2022. Podle čl. 59 prvního pododstavce sporného nařízení ( 34 ) pozbyl k témuž datu platnosti článek 20 uvedeného nařízení. Zatímco použitelnost článků 15 až 17 sporného nařízení byla ukončena vstupem nařízení v přenesené pravomoci 2021/2324 v platnost, tato ustanovení se přestala používat na základě nařízení, kterým se pro rok 2022 stanoví rybolovná práva.

56. V odpovědi na otázku Soudního dvora přijatou na základě článku 62 jednacího řádu Parlament a Rada uvedli, že přijetí nařízení, kterým se pro rok 2022 stanoví rybolovná práva, nemá žádný dopad na projednávanou žalobu. Parlament podotýká, že článek 18 tohoto nařízení přebírá seznam zakázaných druhů obsažený v článku 20 sporného nařízení (v důsledku čehož má toto ustanovení nadále právní účinky). Parlament dále tvrdí, že bez ohledu na přijetí nařízení, kterým se pro rok 2022 stanoví rybolovná práva, existuje riziko, že údajná protiprávnost (přijetí technických opatření odpovídajících opatřením obsaženým v napadených ustanoveních Radou) se v budoucnu objeví znovu.

57. Rada tyto argumenty zpochybňuje. Má za to, že po přijetí nařízení, kterým se pro rok 2022 stanoví rybolovná práva, se tato žaloba stala bezpředmětnou, co se týče článku 20 sporného nařízení. Tento výsledek podle ní vyplývá z čl. 59 odst. 1 sporného nařízení.

58. Domnívám se, že úvahy, které jsem uvedl v předchozí části ohledně článků 15 až 17 a čl. 59 druhého pododstavce sporného nařízení, se použijí obdobně na článek 20 sporného nařízení, co se týče dopadů přijetí nařízení, kterým se pro rok 2022 stanoví rybolovná práva, na toto ustanovení.

59. S ohledem na výše uvedené úvahy mám za to, že ačkoli žádné z napadených ustanovení již není v platnosti, je stále třeba o projednávané žalobě rozhodnout.

B. K věci samé

60. Parlament na podporu své žaloby na neplatnost uplatňuje dva žalobní důvody. Zaprvé vytýká Radě, že zneužila řízení uvedené v základních nařízeních. Zadruhé tvrdí, že Rada porušila „zásadu loajální spolupráce“ ve smyslu čl. 13 odst. 2 SEU ( 35 ). Těmito žalobními důvody se nyní budu zabývat.

1. K prvnímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu ze zneužití řízení stanoveného základními nařízeními

a) Hlavní argumenty účastníků řízení

1) Hlavní argumenty Parlamentu

61. Parlament v podstatě tvrdí, že pravomoc Rady přijímat technická opatření v souladu s čl. 43 odst. 3 SFEU je omezená, jelikož Parlament a Rada se v jednom nebo více legislativních aktech přijatých podle čl. 43 odst. 2 SFEU dohodly, že k přijímání takových opatření je zmocněna spíše Komise než Rada.

62. V projednávané věci má Parlament za to, že jelikož čl. 10 odst. 4 a článek 15 nařízení 2019/1241, jakož i článek 9 nařízení 2019/472 (které byly všechny přijaty podle čl. 43 odst. 2 SFEU) výslovně svěřily Komisi pravomoc přijmout taková technická opatření, jako jsou opatření uvedená v napadených ustanoveních, nemohla Rada tato ustanovení přijmout jednostranně na základě čl. 43 odst. 3 SFEU ( 36 ).

63. Parlament tvrdí, že všechny požadavky stanovené judikaturou Soudního dvora k prokázání existence zneužití pravomoci jsou v projednávané věci splněny. Zdůrazňuje, že Rada v bodě 59 odůvodnění a v čl. 59 druhém pododstavci sporného nařízení výslovně uznala, že Komise měla být pověřena přijímáním technických opatření uvedených v článcích 15 až 17 tohoto nařízení. Kromě toho má za to, že Rada neposkytla žádné odůvodnění toho, proč sama (a nikoliv Komise) přijala napadená ustanovení, jako například důvody, proč je v projednávané věci nemohla přijmout Komise.

64. Parlament dále tvrdí, že pokud by přijetí technických opatření obsažených v napadených ustanoveních bylo odůvodněno naléhavými důvody, byly by náležitým právním základem pro jejich přijetí články 12 a 13 nařízení č. 1380/2013. Na základě těchto ustanovení mohou být „naléhavá“ opatření (určená k řešení vážného ohrožení zachování biologických mořských zdrojů nebo mořského ekosystému) přijata buď Komisí ( 37 ), nebo členskými státy ( 38 ), ale nikoliv Radou. Parlament poznamenává, že při neexistenci takových naléhavých okolností z čl. 8 odst. 2 a 3 nařízení č. 2019/472 vyplývá, že nápravná opatření (která zajistí rychlý návrat stavu dotčené populace a dotčené funkční jednotky na určitou úroveň) může přijmout pouze Komise, a to prostřednictvím aktů v přenesené pravomoci.

65. Parlament konečně poukazuje na to, že stejně jako pravomoc Rady přijímat technická opatření „týkající se stanovení a přidělení rybolovných práv“ vyplývá z čl. 43 odst. 3 SFEU, Komise odvozuje své obecné pravomoci k přijímání aktů v přenesené pravomoci z čl. 290 odst. 1 SFEU, a tudíž rovněž z primárního práva.

2) Hlavní argumenty Rady a Komise

66. Rada argumenty Parlamentu odmítá. Rada má za to, že první žalobní důvod není opodstatněný, jelikož Parlament chybně vykládá pojem „zneužití řízení“ a nesprávně chápe cíl a obsah napadených ustanovení.

67. Rada dále uvádí, že přijetí napadených ustanovení je plně v souladu s čl. 43 odst. 3 SFEU, jelikož jejich účel se váže ke „stanovení […] rybolovných práv“. Naproti tomu technická opatření zmíněná v základních nařízeních se týkají jiných a širších cílů než tato ustanovení.

68. Rada uvádí, že nic v základních nařízeních neumožňuje mít za to, že pravomoci svěřené Komisi článkem 10 odst. 4 a článkem 15 nařízení 2019/1241, jakož i článkem 9 nařízení 2019/472, měly být výlučné v tom smyslu, že by jí bránily přijímat technická opatření týkající se stejných záležitostí.

69. Rada dále uvádí, že čl. 59 druhý pododstavec sporného nařízení výslovně uvádí, že články 15 až 17 tohoto nařízení již nebudou platné, jakmile Komise přijme akt v přenesené pravomoci, který se vztahuje na tytéž oblasti. Z tohoto ustanovení jasně vyplývá, že Rada neměla v úmyslu překročit své pravomoci. Podobně článek 20 sporného nařízení plně zachovává pravomoc Komise přijímat akty v přenesené pravomoci na základě čl. 10 odst. 2 nařízení 2019/1241. V tomto ohledu je třeba připomenout, že napadená ustanovení byla přijata krátce poté, co Spojené království vystoupilo z Evropské unie a v kontextu, kdy přetrvávalo mnoho pochybností ohledně „stanovení rybolovných práv“ pro rok 2021 a kdy bylo jasné, že Komise měla ještě před přijetím jakéhokoliv aktu v přenesené pravomoci v těchto věcech předložit vlastní návrh.

70. Komise obecně souhlasí s argumenty Rady. Zdůrazňuje, že nic v základních nařízeních jí neukládá povinnost přijmout technická opatření v oblastech, na které se vztahují napadená ustanovení.

71. Komise rovněž vysvětluje, že vzhledem k tomu, že dřívější nápravná opatření (opatření obsažená v článku 13 nařízení (EU) 2020/123 ( 39 )) zůstala v platnosti pouze do 31. prosince 2020, bylo nezbytné, aby Rada na začátku roku 2021 přijala nová technická opatření ( 40 ). Komise mohla taková nová opatření přijmout v aktu v přenesené pravomoci, pokud by bylo předloženo včas společné doporučení členských států ( 41 ). Žádné společné doporučení však Komisi nebylo do 14. prosince 2020 formálně předloženo (v jeho konečné podobě) ( 42 ). Neoficiální dokument Komise, který vedl Radu k přijetí napadených ustanovení, sloužily k vyplnění této mezery.

b) Analýza

72. Podle ustálené judikatury Soudního dvora je akt postižen zneužitím pravomoci tehdy, pokud se na základě objektivních, relevantních a shodujících se nepřímých důkazů ukáže, že byl přijat za výlučným nebo přinejmenším rozhodujícím účelem dosáhnout jiných cílů, než jsou cíle, pro které byla daná pravomoc svěřena, nebo vyhnout se postupu zvláště upravenému Smlouvami pro vyrovnání se s okolnostmi daného případu ( 43 ).

73. V projednávané věci spočívá první žalobní důvod Parlamentu v podstatě na skutečnosti, že Rada přijetím napadených ustanovení obešla postup pro přijetí technických opatření stanovený v základních nařízeních, na základě nichž může taková opatření přijímat výlučně Komise.

74. Podle mého názoru však musí být návrhová žádání Parlamentu zamítnuta. Tento orgán neprokázal, že napadená ustanovení byla přijata výlučně nebo hlavně za účelem dosáhnout jiných cílů, než jsou cíle, pro které byly pravomoci stanovené v čl. 43 odst. 3 SFEU svěřeny Radě, nebo za účelem vyhnout se postupu zvláště upravenému Smlouvou o FEU pro vyrovnání se s okolnostmi daného případu.

75. V tomto ohledu připomínám, že Soudní dvůr již měl příležitost upřesnit oblast působnosti čl. 43 odst. 3 SFEU, podle něhož může Rada přijímat opatření týkající se mimo jiné „stanovení […] rybolovných práv“, jakož i čl. 43 odst. 2 SFEU. Soudní dvůr rozhodl, že samostatná rozhodnutí přijatá na základě politických zájmů Unie spadají do pravomoci unijního normotvůrce (tedy do působnosti čl. 43 odst. 2 SFEU). Naproti tomu čl. 43 odst. 3 SFEU se použije na opatření převážně technické povahy provádějící tato rozhodnutí ( 44 ).

76. Generální advokát N. Wahl ve svém stanovisku ve spojených věcech Parlament a Komise v. Rada ( 45 ) vysvětlil, že z uvedené judikatury vyplývá, že řádný legislativní postup podle čl. 43 odst. 2 SFEU se musí použít pro obecnější kategorii opatření, konkrétně pro opatření nezbytná ke sledování cílů SRP, zatímco nelegislativní postup podle čl. 43 odst. 3 SFEU má být vyhrazen určitému druhu regulatorního opatření. Opatření podle čl. 43 odst. 3 SFEU tudíž musí být omezena na opatření, která úzce souvisejí s definicí toho, kdo může lovit co a kdy, a na podmínky, které jsou funkčně spojeny s těmito otázkami ( 46 ) a nezahrnují každé technické opatření, které nějakým způsobem souvisí s rybolovnými právy. Rozhodující skutečností je, jak potvrdil Soudní dvůr, zda dotčené opatření zahrnuje politické rozhodnutí vyhrazené unijnímu normotvůrci z důvodu jeho nezbytnosti pro sledování cílů souvisejících se společnou zemědělskou politikou a společnou rybářskou politikou ( 47 ).

77. V projednávané věci je podle mého názoru zjevné, že napadená ustanovení jsou funkčně spjata se „stanovením […] rybolovných práv“ ve smyslu čl. 43 odst. 3 SFEU, a nikoli s politickým rozhodnutím vyhrazeným unijnímu normotvůrci ( 48 ).

78. Jak totiž uvádí Rada a Komise, cílem napadených ustanovení je zlepšit selektivitu lovných zařízení (články 15 až 17) a ochranu některých druhů (článek 20). Tato ustanovení byla přijata jako alternativa k většímu snížení celkových přípustných odlovů, než bylo rozhodnuto pro uvedený rok. To potvrzuje bod 3 odůvodnění nařízení v přenesené pravomoci 2021/2324, který uvádí, že opatření stanovená v napadených ustanoveních byla „funkčně spojena s úrovněmi TAC pro ulovené cílové druhy“, neboť „bez těchto opatření by dotyčné úrovně TAC musely být sníženy, aby bylo možné obnovit populace ulovené jako vedlejší úlovky“ ( 49 ).

79. Kromě toho na rozdíl od změn provedených Radou na základě čl. 43 odst. 3 SFEU, které byly jádrem rozsudku Parlament a Komise v. Rada ( 50 ), se napadená ustanovení omezují na to, že se použijí pouze za konkrétních okolností (vzhledem k tomu, že jsou určena k tomu, aby se vztahovala na určité druhy plavidel plujících pouze v určitých oblastech a na určité druhy) a na ročním základě (rok 2021). Netýkají se úpravy obecného mechanismu stanovení celkových přípustných odlovů a omezení intenzity rybolovu za účelem odstranění nedostatků vyplývajících z použití starších norem nebo definování právního rámce, ve kterém jsou tyto celkové přípustné odlovy a omezení intenzity rybolovu stanovovány ( 51 ).

80. Mám tudíž za to, že napadená ustanovení spadají do pravomocí, které čl. 43 odst. 3 SFEU svěřuje Radě.

81. Pokud jde nyní konkrétně o otázku, zda Rada mohla platně použít tento právní základ pro přijetí technických opatření obsažených v napadených ustanoveních navzdory skutečnosti, že podle základních nařízení měla tato opatření přijmout Komise, připomínám, že Soudní dvůr rozhodl, že Rada může použít čl. 43 odst. 3 SFEU jako právní základ pro přijetí opatření stanovených v rámci SRP, pokud Rada jedná v mezích svých pravomocí, jakož i případně v právním rámci, který již byl vymezen na základě čl. 43 odst. 2 SFEU ( 52 ). V tomto rozsahu závisí prostor pro uvážení, který má Rada při přijímání opatření podle čl. 43 odst. 3 SFEU, na tom, kolik volnosti se unijní normotvůrce rozhodl Radě ponechat. Musím tedy posoudit, zda právním rámcem vytvořeným již základními nařízeními zamýšlel unijní normotvůrce omezit pravomoci Rady jednat na základě čl. 43 odst. 3 SFEU.

82. V tomto ohledu mi připadá, že z žádného z obou základních nařízení nevyplývá, že by pravomoci svěřené Komisi v čl. 10 odst. 4 a článku 15 nařízení 2019/1241, resp. článku 9 nařízení 2019/472, měly za cíl bránit Radě v tom, aby přijmula technická opatření týkající se týchž otázek v případě, jako je tomu v projednávané věci, kdy Komise nezasáhla a sama nepřijala akty v přenesené pravomoci. Souhlasím s Parlamentem, že Rada nemůže zbavit Komisi pravomocí, které jí přiznávají tato ustanovení, jinak by se tato ustanovení stala bezpředmětnými a Rada by nerespektovala rámec vymezený těmito ustanoveními. Je mi však jasné, že Rada tak přijetím napadených ustanovení neučinila.

83. Z článku 59 druhého pododstavce sporného nařízení totiž vyplývá, že články 15 až 17 sporného nařízení měly pozbýt platnosti, jakmile Komise přijme jeden nebo více aktů v přenesené pravomoci týkajících se týchž technických opatření. Stejně jako Rada a Komise se tedy domnívám, že napadená ustanovení měla mít dočasnou povahu a Rada nezasáhla do pravomoci Komise přijímat akty v přenesené pravomoci, ale výslovně se snažila tuto pravomoc Komise zachovat.

84. Tato pravomoc Komise je totiž uznána nejen v čl. 59 druhém pododstavci sporného nařízení, ale rovněž v bodě 59 jeho odůvodnění, který uvádí, že technická opatření, o kterých Komise rozhodne na základě nařízení 2019/1241, jsou „komplexnější a budou se uplatňovat na stabilnějším základě“ než technická opatření obsažená v napadených ustanoveních.

85. Vzhledem k tomu podle mého názoru Rada jednala nejen v mezích svých pravomocí stanovených čl. 43 odst. 3 SFEU, ale rovněž ve specifickém právním rámci, který již byl vymezen na základě čl. 43 odst. 2 SFEU.

86. Tento závěr není nijak vyvrácen argumentem Parlamentu uvedeným v bodě 63 výše, podle kterého měla být napadená ustanovení přijata buď jako „naléhavá“ opatření, jejichž cílem je reagovat na vážné ohrožení zachování biologických mořských zdrojů, nebo – neexistují-li takové naléhavé okolnosti – Komisí v aktech v přenesené pravomoci, jelikož pouze tyto dvě možnosti byly uvedeny čl. 8 odst. 2 a 3 nařízení č. 2019/472.

87. Souhlasím s Parlamentem, že napadená ustanovení nepředstavují „naléhavá opatření“, jejichž cílem je reagovat na vážné ohrožení zachování biologických mořských zdrojů. Vzhledem k tomu a za tímto účelem se domnívám, že existují zvláštní okolnosti, které vysvětlují, proč Rada zasáhla a přijala napadená ustanovení na přechodné období, během něhož Komise nevyužila jiné možnosti, kterou výslovně ponechává čl. 8 odst. 2 a 3 nařízení č. 2019/472, a na základě těchto ustanovení přijala jeden nebo více aktů v přenesené pravomoci.

88. Jak vysvětlila Komise, dřívější nápravná opatření (opatření obsažená v článku 13 nařízení 2020/123) byla v platnosti pouze do 31. prosince 2020, a jelikož úsilí se soustředilo na to, aby Evropská unie a Spojené království dosáhly dohody ohledně funkčně propojených technických opatření po vystoupení Spojeného království z Unie, nebylo včas předloženo žádné společné doporučení k tomu, aby Komise na začátku roku 2021 přijala akt v přenesené pravomoci. To potvrzuje bod 2 odůvodnění nařízení v přenesené pravomoci 2021/2324, podle kterého Belgie, Španělsko, Francie, Irsko a Nizozemsko, i když předložily první společné doporučení v květnu 2020, předložily až dne 14. prosince 2020 revidované společné doporučení.

89. V tomto kontextu je třeba konstatovat, že přijetí napadených ustanovení Radou sloužilo k vyplnění mezery, která by jinak existovala po část roku 2021, možná i po celý rok 2021.

90. S ohledem na výše uvedené nic nenasvědčuje tomu, že by Rada přijetím napadených ustanovení překročila nebo zneužila své pravomoci.

91. Vzhledem k tomu, že žádná z výtek uplatněných Parlamentem na podporu jeho prvního žalobního důvodu neobstála, je třeba tento žalobní důvod zamítnout.

2. K druhému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení zásady loajální spolupráce

a) Hlavní argumenty účastníků řízení

92. Parlament tvrdí, že Rada tím, že nedodržela postup uvedený v základních nařízeních, porušila zásadu loajální spolupráce.

93. Parlament uvádí, že podle čl. 13 odst. 2 SEU, jak je vykládán judikaturou Soudního dvora, tato zásada vyžaduje, aby každý orgán vykonával své pravomoci s ohledem na pravomoci ostatních orgánů. Připomíná rovněž, že interinstitucionální dohoda o zdokonalení tvorby právních předpisů ( 53 ), která byla přijata na základě článku 295 SFEU, je pro Parlament, Radu a Komisi závazná. Bod 25 této dohody vyžaduje, aby mezi těmito třemi orgány proběhla výměna názorů,„pokud se plánuje změna právního základu, v jejímž důsledku se řádný legislativní postup změní na zvláštní legislativní postup, nebo se počítá s nelegislativním postupem“. Bod 2 přílohy této dohody ( 54 ) ukládá těmto orgánům povinnost spolupracovat během celého postupu, aby zajistily bezproblémový výkon přenesené pravomoci a účinnou kontrolu této pravomoci Evropským parlamentem. V projednávané věci má Parlament za to, že jej Rada zbavila pravomoci takovou kontrolu vykonávat.

94. Podle Parlamentu s ním měla Rada konzultovat svůj úmysl přijmout napadená ustanovení na základě čl. 43 odst. 3 SFEU, a pokud tak neučinila, porušila základní nařízení.

95. Rada podporovaná Komisí tuto argumentaci zpochybňuje. Odkazuje na svou argumentaci týkající se prvního žalobního důvodu. Podle Rady z toho, že nedošlo ke zneužití řízení (ve vztahu k prvnímu žalobnímu důvodu), vyplývá, že zásada loajální spolupráce nebyla v projednávané věci porušena.

96. Rada dodává, že interinstitucionální dohoda o zdokonalení tvorby právních předpisů není v projednávané věci relevantní. Tvrdí, že sporné nařízení bylo přijato na stejném právním základě, jaký navrhovala Komise v návrhu Komise, a že v důsledku toho jednání Rady nepředstavují „změnu právního základu“ ve smyslu bodu 25 uvedené dohody.

b) Analýza

97. Článek 13 odst. 2 SEU stanoví, že orgány mezi sebou loajálně spolupracují. Tato loajální spolupráce je však naplňována při dodržování mezí působnosti svěřené každému orgánu Smlouvami. Povinnost vyplývající z čl. 13 odst. 2 SEU tudíž nemůže uvedenou působnost změnit ( 55 ).

98. Pokud jde o otázku, zda Rada přijetím napadených ustanovení porušila zásadu loajální spolupráce, podotýkám, že Parlament uplatňuje tento žalobní důvod ve smyslu již uvedeném v jeho předchozí argumentaci, která se týká prvního žalobního důvodu.

99. Z předchozí části vyplývá, že je nutné první žalobní důvod Parlamentu zamítnout z důvodu, že Rada se v projednávané věci nedopustila zneužití pravomoci. Proto a vzhledem ke skutečnosti, že argumenty Parlamentu na podporu jeho dvou žalobních důvodů spolu úzce souvisejí, souhlasím s Radou a Komisí, že v projednávané věci nedošlo k porušení zásady loajální spolupráce. Podle mého názoru tedy musí být druhý žalobní důvod zamítnut jako neopodstatněný.

100. Na tento můj závěr nemají vliv argumenty Parlamentu týkající se interinstitucionální dohody o zdokonalení tvorby právních předpisů.

101. Z předchozí části vyplývá, že Komisi totiž nebylo nijak zabráněno v tom, aby přijala akt v přenesené pravomoci na základě základních nařízení (zejména čl. 10 odst. 4 a čl. 15 odst. 2 nařízení 2019/1241 a článku 9 nařízení 2019/472). Přijetí napadených ustanovení Radou tedy nepředstavovalo „změnu právního základu“ ve smyslu bodu 25 uvedené dohody.

102. Kromě toho a opět vzhledem k tomu, že Komise byla plně oprávněna přijmout nařízení v přenesené pravomoci 2021/2324 (a v konečném důsledku jej přijala), mám za to, že Parlament nebyl zbaven své pravomoci dohlížet nad přijetím aktů v přenesené pravomoci ve smyslu bodu 2 téže dohody a že skutečně mohl v plném rozsahu takovou kontrolu v projednávané věci provést.

103. Ze všeho výše uvedeného vyplývá, že projednávaná žaloba musí být podle mého názoru zamítnuta jako neopodstatněná.

3. K návrhu na zachování účinků napadených ustanovení

104. Vzhledem k tomu, že oba žalobní důvody vznesené Parlamentem musí být podle mého názoru zamítnuty a projednávaná žaloba musí být zamítnuta jako neopodstatněná, mám za to, že není namístě, aby Soudní dvůr rozhodoval o návrhu účastníků řízení na zachování účinků napadených ustanovení.

105. V tomto ohledu bych chtěl pouze uvést, že rozhodnutí zachovat účinky zrušeného aktu je obvykle odůvodněno, pokud to vyžadují závažné důvody právní jistoty nebo je-li zachování účinků nezbytné k zabránění závažným negativním důsledkům pro dané odvětví a legalita dotčeného aktu není zpochybněna z důvodu jeho účelu nebo obsahu, ale z důvodu nedostatku pravomoci nebo z důvodu porušení podstatných formálních náležitostí ( 56 ).

106. V projednávané věci se mi jeví, že mezi všemi účastníky tohoto řízení panuje neshoda pouze ohledně použitého právního základu, ale nikoliv ohledně věcného obsahu napadených ustanovení. Kromě toho nelze pochybovat o tom, že zpětné zrušení účinků napadených ustanovení by bylo problematické nejen z hlediska právní jistoty, ale mohlo by mít i závažné důsledky pro odvětví rybolovu, neboť by to znamenalo, že žádné z omezení obsažených v napadených ustanoveních (týkající se lovných zařízení nebo zakázaných druhů) nemohlo být uplatněno pro rok 2021. V tomto ohledu dodávám, že žádný z účastníků tohoto řízení nezpochybňuje, že cílem opatření obsažených v těchto ustanoveních je podpořit cíle SRP týkající se zachování rybolovných zdrojů a udržitelného využívání živých vodních zdrojů. Dále podotýkám, že dva akty přijaté následně po sporném nařízení, konkrétně nařízení v přenesené pravomoci 2021/2324 a nařízení, kterým se pro rok 2022 stanoví rybolovná práva, má ve skutečnosti za cíl převzetí obsahu napadených ustanovení. ( 57 )

107. V případě, že by Soudní dvůr nesdílel můj názor, že Rada mohla přijmout napadená ustanovení, mám za to, že je namístě zachovat účinky těchto ustanovení.

VII. Závěry

108. Z výše uvedených důvodů navrhuji, aby Soudní dvůr: – zamítl žalobu Evropského parlamentu znějící na zrušení článků 15 až 17, článku 20 a čl. 59 odst. 2 nařízení Rady (EU) 2021/92 ze dne 28. ledna 2021, kterým se pro rok 2021 stanoví rybolovná práva ve vodách Unie a rybolovná práva, jimiž disponují rybářská plavidla Unie v některých vodách mimo Unii, pro některé rybí populace a skupiny rybích populací, a – uložil Parlamentu náhradu nákladů řízení.

( 1 ) – Původní jazyk: angličtina.

( 2 ) – Nařízení Rady ze dne 28. ledna 2021, kterým se pro rok 2021 stanoví rybolovná práva ve vodách Unie a rybolovná práva, jimiž disponují rybářská plavidla Unie v některých vodách mimo Unii, pro některé rybí populace a skupiny rybích populací (Úř. věst. 2021, L 31, s. 31).

( 3 ) – Nařízení Evropského parlamentu a Rady ze dne 19. března 2019, kterým se zavádí víceletý plán pro populace druhů lovených v západních vodách a přilehlých vodách a pro rybolov využívající tyto populace, o změně nařízení (EU) 2016/1139 a (EU) 2018/973, a o zrušení nařízení Rady (ES) č. 811/2004, (ES) č. 2166/2005, (ES) č. 388/2006, (ES) č. 509/2007 a (ES) č. 1300/2008 (Úř. věst. 2019, L 83, s. 1).

( 4 ) – Nařízení Evropského parlamentu a Rady ze dne 20. června 2019 o zachování rybolovných zdrojů a ochraně mořských ekosystémů pomocí technických opatření, o změně nařízení Rady (ES) č. 1967/2006, (ES) č. 1224/2009 a nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1380/2013, (EU) 2016/1139, (EU) 2018/973, 2019/472 a (EU) 2019/1022 a o zrušení nařízení Rady (ES) č. 894/97, (ES) č. 850/98, (ES) č. 2549/2000, (ES) č. 254/2002, (ES) č. 812/2004 a (ES) č. 2187/2005 (Úř. věst. 2019, L 198, s. 105).

( 5 ) – Podle čl. 290 odst. 1 SFEU „legislativním aktem lze na Komisi přenést pravomoc přijímat nelegislativní akty s obecnou působností, kterými se doplňují nebo mění některé prvky legislativního aktu, které nejsou podstatné“.

( 6 ) – Nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1380/2013 ze dne 11. prosince 2013 o společné rybářské politice, o změně nařízení Rady (ES) č. 1954/2003 a (ES) č. 1224/2009 a o zrušení nařízení Rady (ES) č. 2371/2002 a (ES) č. 639/2004 a rozhodnutí Rady 2004/585/ES (Úř. věst. 2013, L 354, s. 22).

( 7 ) – Před vystoupením Spojeného království z Evropské unie byly severozápadní vody plně součástí vod Unie a zahrnovaly mimo jiné Keltské moře, Irské moře a oblasti západně od Skotska [viz příloha I rozhodnutí Rady ze dne 19. července 2004, kterým se zřizují regionální poradní sbory v rámci společné rybářské politiky (Úř. věst. 2004, L 256, s. 17)]; viz rovněž mapa dostupná na internetové stránce poradního sboru pro severozápadní vody na následující adrese: https://www.nwwac.org/_fileupload/Structure%20of%20NWWAC/NWWAC_Area_Map%20incl%20EU%20zone.pdf).

( 8 ) – Mezinárodní rada pro průzkum moří

( 9 ) – Úř. věst. 2021, L 465, s. 1.

( 10 ) – Viz nařízení Rady (EU) 2022/109 ze dne 27. ledna 2022, kterým se pro rok 2022 stanoví rybolovná práva ve vodách Unie a rybolovná práva, jimiž disponují rybářská plavidla Unie v některých vodách mimo Unii, pro některé rybí populace a skupiny rybích populací (Úř. věst. 2022, L 21, s. 1).

( 11 ) – Viz článek 60 nařízení 2022/109.

( 12 ) – Viz čl. 4 odst. 1 a 20 nařízení (EU) č. 1380/2013.

( 13 ) – Viz bod 2 odůvodnění nařízení 2019/1241.

( 14 ) – Viz rozsudek ze dne 15. května 2008, Španělsko v. Rada (C‑442/04, EU:C:2008:276, bod 42). Podotýkám, že bod 7 odůvodnění nařízení 2019/1241 odkazuje na „dosahování cílů společné rybářské politiky, kterými je provozování rybolovu na úrovni maximálního udržitelného výnosu, snižování nežádoucích úlovků a odstraňování výmětů, a rovněž přispívat k dosažení dobrého stavu prostředí.

( 15 ) – V tomto ohledu podotýkám, že čl. 7 odst. 2 nařízení č. 1380/2013 obsahuje demonstrativní výčet toho, co mohou zahrnovat „technická opatření“. Žádné ustanovení tohoto nařízení však neuvádí, který unijní orgán je může přijímat.

( 16 ) – Viz bod odůvodnění 1 sporného nařízení.

( 17 ) – Jak vysvětluje Komise v bodě 3 odůvodnění nařízení v přenesené pravomoci 2021/2324. Druhy ryb, na které se vztahují články 15 až 17 sporného nařízení, jsou treska obecná, treska bezvousá a treskovité druhy.

( 18 ) – Podle znění těchto ustanovení je Komise oprávněna změnit seznam druhů ryb nebo měkkýšů, jejichž odlov, uchovávání, překládka nebo vykládka jsou zakázány (viz čl. 10 odst. 4 nařízení 2019/1241); doplnit, zrušit nebo změnit technická opatření určená pro zohlednění regionálních zvláštností některých rybolovných zdrojů (tedy regionální technická opatření) či z nich udělit výjimku (viz čl. 15 odst. 2 nařízení 2019/1241); a doplnit technická opatření týkající se lovných zařízení, doplňkových vybavení k nim, provádění rybolovných činností a stanovení minimálních referenčních velikostí pro zachování zdrojů (viz článek 9 nařízení 2019/472).

( 19 ) – Přesněji řečeno, Parlament má za to, že Rada přijala články 15 až 17 sporného nařízení v rozporu s čl. 15 odst. 2 nařízení 2019/1241 nebo podpůrně s článkem 9 nařízení 2019/472. Článek 20 sporného nařízení porušuje čl. 10 odst. 4 nařízení 2019/1241.

( 20 ) – Viz čl. 29 odst. 6 nařízení 2019/1241.

( 21 ) – Viz čl. 18 odst. 3 a 6 nařízení 2019/472.

( 22 ) – Viz body 20 a 21 výše.

( 23 ) – Viz článek 3 nařízení v přenesené pravomoci 2021/2324.

( 24 ) – Jak jsem uvedl v předchozím bodě, čl. 59 druhý pododstavec sporného nařízení se týká časové působnosti článků 15 až 17 téhož nástroje. Pokud by tedy Soudní dvůr dospěl k závěru, že žaloba se stala bezpředmětnou v rozsahu, v němž Parlament žádá o zrušení těchto tří ustanovení, musel by rovněž odmítnout argumenty Parlamentu týkající se čl. 59 druhého pododstavce uvedeného nařízení.

( 25 ) – Spojením „právní zájem“ mám zde na mysli takový zájem, který musí fyzické nebo právnické osoby prokázat při podání žaloby na základě čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU.

( 26 ) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 1. října 2009, Komise v. Rada (C-370/07, EU:C:2009:590, bod 16 a citovaná judikatura).

( 27 ) – Viz rozsudek ze dne 26. března 1987, Komise v. Rada (45/86, EU:C:1987:163, bod 3).

( 28 ) – Viz rozsudek ze dne 1. října 2009, Komise v. Rada (C‑370/07, EU:C:2009:590, bod 17 a citovaná judikatura). V uvedené věci Soudní dvůr zrušil rozhodnutí Rady o postoji, který se má jménem Evropského Společenství zaujmout na zasedání Konference smluvních stran Úmluvy o mezinárodním obchodu s ohroženými druhy volně žijících živočichů a planě rostoucích rostlin (CITES), přestože uvedené rozhodnutí již vyvolalo všechny své právní účinky, jelikož uvedený postoj byl již vyjádřen na dotčené konferenci.

( 29 ) – Vzhledem k tomu, jak jsem uvedl v bodě 22 výše, že Rada dne 27. ledna 2022 přijala nařízení, kterým se pro rok 2022 stanoví rybolovná práva, nelze pochybovat o tom, že závěry Soudního dvora v projednávané věci mohou být přímo relevantní pro otázku, zda by toto nařízení mělo být rovněž zcela nebo zčásti zrušeno (pokud bude napadeno u Soudního dvora) podle toho, zda obsahuje ustanovení obdobná napadeným ustanovením. Kromě toho, pokud by Soudní dvůr napadená ustanovení zrušil, přirozeným důsledkem tohoto závěru by bylo, že by Rada v budoucnu nemohla podobná ustanovení přijímat.

( 30 ) – Viz rozsudek ze dne 25. října 2001, Německo v. Komise (C‑276/99, EU:C:2001:576, bod 32).

( 31 ) – Viz rozsudek ze dne 11. října 2007, Komise v. Řecko (C‑237/05, EU:C:2007:592, body 36 až 39).

( 32 ) – Článek 133 odst. 1 jednacího řádu totiž stanoví, že předseda Soudního dvora „může“ (kurzivou zvýraznil autor tohoto stanoviska) rozhodnout o projednání věci ve zrychleném řízení, pokud to povaha věci vyžaduje.

( 33 ) – V tomto ohledu bych rád dodal, že zrychlené řízení vyžaduje, aby Soudní dvůr zmobilizoval své zdroje, takže z logistického hlediska se toto řízení může týkat každoročně pouze několika případů. Zda se žaloba stane či nestane bezpředmětnou v takové věci, jako je projednávaná věc, nemůže podle mého názoru záviset na tom, zda toto zrychlené řízení proběhne, či nikoliv.

( 34 ) – Článek 59 první pododstavec uvedeného nařízení stanoví, že článek 20 (jakož i většina ostatních ustanovení sporného nařízení, která nejsou předmětem této žaloby) „se použijí […] dokud nevstoupí v platnost nařízení, kterým se stanoví rybolovná práva na rok 2022“.

( 35 ) – Podle tohoto ustanovení platí, že „každý orgán jedná v mezích působnosti svěřené mu Smlouvami a v souladu s postupy, podmínkami a cíli v nich stanovenými. Orgány mezi sebou loajálně spolupracují.“

( 36 ) – Konkrétně má Parlament za to, že články 15 až 17 a článek 20 sporného nařízení mění pravidla uvedená v příloze VI části B bodě 1 a v části C, jakož i v příloze I nařízení č. 2019/1241. Tím porušují čl. 10 odst. 4 a čl. 15 odst. 2 posledně uvedeného nařízení, které upřesňují, že změny těchto pravidel musí provést Komise, a nikoli Rada.

( 37 ) – Viz článek 12 nařízení č. 1380/2013 (nadepsaný „Opatření Komise v případě vážného ohrožení biologických mořských zdrojů“).

( 38 ) – Viz článek 13 nařízení č. 1380/2013 (nadepsaný „Naléhavá opatření členských států“).

( 39 ) – Nařízení Rady ze dne 27. ledna 2020, kterým se pro rok 2020 stanoví rybolovná práva ve vodách Unie a rybolovná práva, jimiž disponují rybářská plavidla Unie v některých vodách mimo Unii, pro některé rybí populace a skupiny rybích populací (Úř. věst. 2020, L 25, s. 1).

( 40 ) – Jinak by musel být snížen samotný celkový přípustný odlov (k vyrovnání neexistence takových technických opatření).

( 41 ) – Viz čl. 15 odst. 2 nařízení 2019/1241 a čl. 9 odst. 1 nařízení 2019/472 (viz rovněž článek 18 nařízení č. 1380/2013, a zejména čl. 15 odst. 3 nařízení 2019/1241). Takový požadavek však není stanoven pro akty v přenesené pravomoci přijaté podle čl. 10 odst. 4 uvedeného nařízení.

( 42 ) – Viz bod 2 odůvodnění nařízení v přenesené pravomoci 2021/2324.

( 43 ) – Viz mimo jiné rozsudky ze dne 15. května 2008, Španělsko v. Rada (C‑442/04, EU:C:2008:276, bod 49 a citovaná judikatura), a ze dne 16. dubna 2013, Španělsko a Itálie v. Rada (C‑274/11 a C‑295/11, EU:C:2013:240, bod 33).

( 44 ) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 26. listopadu 2014, Parlament a Komise v. Rada (C‑103/12 a C‑165/12, EU:C:2014:2400, body 79 a 81).

( 45 ) – C‑124/13 a C‑125/13, EU:C:2015:337, bod 61.

( 46 ) – Tamtéž, bod 66.

( 47 ) – Viz rozsudek ze dne 1. prosince 2015, Parlament a Komise v. Rada (C‑124/13 a C‑125/13, EU:C:2015:790, bod 59).

( 48 ) – Podotýkám, že argumenty Parlamentu v tomto ohledu si do jisté míry odporují. Parlament na jedné straně jasně uvádí, že nezpochybňuje to, zda by v případě, kdyby základní nařízení nikdy nebyla přijata, mohla Rada při přijetí napadených ustanovení vycházet z čl. 43 odst. 3 SFEU. Naproti tomu mám za to, že Parlament neuznává, že články 15 až 17 sporného nařízení souvisejí se „stanovením […] rybolovných práv“. Parlament v podstatě tvrdí, že pokud bychom připustili odůvodnění Rady, podle kterého články 15 až 17 souvisí se „stanovením […] rybolovných práv“ (ve smyslu čl. 43 odst. 3 SFEU), mohla by Rada ve skutečnosti přijímat veškeré druhy technických opatření na základě tohoto odůvodnění, a mohla by tak narušit „standardní“ postup přijímání technických opatření v oblasti rybolovu (který by měl spočívat nejprve v přijetí legislativního aktu na základě čl. 43 odst. 2 SFEU, a poté v přijetí aktů v přenesené pravomoci Komisí podle uvedeného aktu).

( 49 ) – Jak jsem vysvětlil v bodě 26 výše, TAC je zkratkou pro celkové přípustné odlovy. Je nesporné, že stanovení TAC je jedním ze způsobů, kterými Rada může „stanovit a přidělit rybolovná práva“ ve smyslu čl. 43 odst. 3 SFEU.

( 50 ) – V uvedené věci Soudní dvůr konstatoval, že cílem dotčených změn bylo „podstatným způsobem změnit“ zvláštní postup stanovení ročních celkových přípustných odlovů pro populace tresky obecné a nahradit za tímto účelem automatická omezování celkových přípustných odlovů, která byla původně stanovena (viz rozsudek ze dne 1. prosince 2015, Parlament a Komise v. Rada, C‑124/13 a C‑125/13, EU:C:2015:790, bod 73). Soudní dvůr dospěl k závěru, že v dané věci představoval čl. 43 odst. 2 SFEU správný právní základ a nikoliv čl. 43 odst. 3 SFEU.

( 51 ) – Tamtéž, body 79 a 80. Opatření, které na rozdíl od napadených ustanovení vymezuje rámec nebo vytváří předpoklad pro stanovení a přidělení rybolovných práv a které není určeno pouze k provedení ustanovení, které bylo přijato na vyšší úrovni, spadá obvykle do působnosti čl. 43 odst. 2 SFEU, a nikoli do působnosti čl. 43 odst. 3 SFEU (viz vysvětlení poskytnuté generálním advokátem N. Wahlem v jeho stanovisku ve věci Parlament a Komise v. Rada, C‑124/13 a C‑125/13, EU:C:2015:337, bod 66).

( 52 ) – Tamtéž, bod 58. V tomto rozsahu nesouhlasím s argumentací Rady, podle níž mají akty přijaté na základě čl. 43 odst. 3 SFEU (jako je sporné nařízení) vždy přednost před akty v přenesené pravomoci přijatými Komisí na základě právních předpisů přijatých podle čl. 43 odst. 2 SFEU. Podle mého názoru může Rada využít své rozhodovací pravomoci vyplývající z prvně uvedeného ustanovení pouze tehdy, pokud je toto využití slučitelné s přenesením pravomocí stanoveným akty přijatými v souladu s posledně uvedeným ustanovením, vzhledem k tomu, že Soudní dvůr upřesnil, že mezi těmito dvěma ustanoveními Smlouvy o FEU existuje hierarchie (viz rozsudek ze dne 26. listopadu 2014, Parlament a Komise v. Rada, C‑103/12 a C‑165/12, EU:C:2014:2400, body 79 a 81).

( 53 ) – Interinstitucionální dohoda mezi Evropským parlamentem, Radou Evropské unie a Evropskou komisí o zdokonalení tvorby právních předpisů ze dne 13. dubna 2016 (Úř. věst. 2016, L 123, s. 1).

( 54 ) – Nadepsaný „Obecná shoda mezi Evropským parlamentem, Radou a Komisí o aktech v přenesené pravomoci“.

( 55 ) – V tomto ohledu viz rozsudek ze dne 12. února 2015, Parlament v. Rada (C‑48/14, EU:C:2015:91, body 57 a 58).

( 56 ) – Viz například rozsudky ze dne 3. září 2009, Parlament v. Rada (C‑166/07, EU:C:2009:499, body 74 a 75); ze dne 5. září 2012, Parlament v. Rada (C‑355/10, EU:C:2012:516, body 89 a 90); a ze dne 6. května 2014, Komise v. Parlament a Rada (C‑43/12, EU:C:2014:298, body 54 až 56).

( 57 ) – Viz článek 2 nařízení v přenesené pravomoci 2021/2324 a článek 18 nařízení, kterým se pro rok 2022 stanoví rybolovná práva.