STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

F. G. JACOBSE

přednesené dne 7. července 2005( )

Věc C‑26/04

Komise Evropských společenství

proti

Španělskému království





1. Projednávanou žalobou podle článku 226 ES se Komise domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Španělské království tím, že pláže „A Videira“, „Niño do Corvo“ a „Canabal“ v Moaña, Ría de Vigo, na galicijském pobřeží nebyly „úředně vymezeny“ jako vody ke koupání a že nebyl přijat program na snížení znečištění Ría de Vigo, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z čl. 4 odst. 1 směrnice Rady 76/160/EHS (dále jen „směrnice o vodách ke koupání“)( ) a z článku 5 směrnice Rady 79/923/EHS (dále jen „směrnice o vodách pro měkkýše“)( ).

Porušení směrnice o vodách ke koupání

Směrnice o vodách ke koupání

2. Podle prvního bodu odůvodnění je účelem směrnice o vodách ke koupání ochrana životního prostředí a veřejného zdraví snížením znečištění vod ke koupání a ochranou uvedených vod před dalším zhoršováním jakosti.

3. Článek 1 definuje oblast působnosti takto:

„1. Tato směrnice se týká jakosti vod ke koupání s výjimkou vod určených pro léčebné účely a vody užívané v plaveckých bazénech.

2. Pro účely této směrnice se rozumí:

a) ‚vodami ke koupání‘ všechny tekoucí nebo stojaté sladké vody nebo jejich části a mořské vody, v nichž:

– koupání je výslovně povoleno příslušným orgánem členského státu, nebo

– koupání není zakázáno a tradičně je zde provozuje velký počet koupajících se;

b) ‚oblastí koupání‘ jakékoli místo, kde se nacházejí vody ke koupání;

c) ‚koupací sezonou‘ období, během něhož se dá očekávat velký počet koupajících se s ohledem na místní zvyklosti a na veškerá případná místní pravidla týkající se koupání a povětrnostních podmínek.“

4. Příloha uvedené směrnice, která je podle článku 2 nedílnou součástí uvedené směrnice, obsahuje tabulku uvádějící seznam fyzikálních, chemických a mikrobiologických ukazatelů uplatňovaných na vody ke koupání. Uvedená tabulka obsahuje ve sloupci G směrné hodnoty a ve sloupci I závazné hodnoty, které musejí podle článku 3 uvedené směrnice splňovat vody členských států ke koupání.

5. V souladu s čl. 3 odst. 1 členské státy stanoví pro všechny oblasti koupání nebo pro každou jednotlivou oblast koupání hodnoty ukazatelů uvedených v příloze uplatňované pro vody ke koupání. Článek 3 odst. 2 stanoví, že hodnoty stanovené členskými státy pro jejich vody ke koupání „nesmějí být stanoveny méně přísně, než jsou hodnoty uvedené ve sloupci I přílohy“. Článek 3 odst. 3 požaduje, aby členské státy usilovaly o dosažení hodnot ve sloupci G přílohy, které jsou považovány za směrné.

6. Článek 4 odst. 1 požaduje, aby členské státy přijaly „všechna opatření potřebná k tomu, aby do deseti let ode dne oznámení této směrnice odpovídala jakost vod ke koupání hodnotám stanoveným podle článku 3“.

7. Soulad se závaznými hodnotami posoudí členské státy za použití metody vzorkování, která je výslovně popsána v článcích 5 a 6. Četnost vzorkování a ukazatele, které musejí členské státy zohlednit, jsou stanoveny v příloze uvedené směrnice.

8. Článek 8 uvedené směrnice obsahuje úplný seznam možných odchylek od souladu s uvedenými ukazateli.

9. Podle článku 13, ve znění směrnice Rady 91/692 ze dne 23. prosince 1991, kterou se normalizují a racionalizují zprávy o provádění některých směrnic týkajících se životního prostředí( ), mají být vždy po skončení koupací sezóny výsledky vzorkování zaslány Komisi, která uveřejní souhrnnou zprávu.

10. Článek 395 Aktu o přistoupení Španělska a Portugalska( ) neobsahuje žádnou odchylku týkající se provedení a uplatňování směrnice o vodách ke koupání Španělskem. V souladu s tím měla jakost vod ke koupání ve Španělsku do dne 1. ledna 1986 splňovat závazné mezní hodnoty obsažené v uvedené směrnici.

Posouzení

11. Komise se domáhá určení, že Španělsko „úředně nevymezilo“ dané tři pláže jako oblasti koupání podle směrnice o vodách ke koupání. Komise tvrdí, aniž by to bylo zpochybněno Španělskem, že uvedená povinnost vyplývá z čl. 4 odst. 1 uvedené směrnice.

12. Ani čl. 4 odst. 1, ani jiné ustanovení směrnice o vodách ke koupání výslovně nevyžaduje, aby členské státy předem úředně nebo jinak „vymezily“ nebo „identifikovaly“, které z jejich národních vod mají být považovány za vody ke koupání pro účely uvedené směrnice. Komise se nicméně při svém výkladu opírá o stanovisko generálního advokáta Légera ve věci C‑272/01, Komise v. Portugalsko. Podle uvedeného stanoviska taková povinnost vyplývá z teleologického výkladu směrnice o vodách ke koupání( ). Ve svém rozsudku se Soudní dvůr touto otázkou nezabýval, neboť o věci rozhodl na jiných základech.

13. Nejsem přesvědčen, že povinnost „úředně vymezit“ vody ke koupání vyplývá z ustanovení směrnice o vodách ke koupání, nebo že může být odvozena z cílů uvedené směrnice.

14. Směrnice o vodách ke koupání, jak určil Soudní dvůr, je směrnicí, která vyžaduje, aby „členské státy v určité lhůtě dosáhly velmi přesných a specifických výsledků( )“. Za účelem dosažení daných výsledků ukládá směrnice členským státům řadu specifických a podrobných povinností. Nicméně povinnost „úředně vymezit“ nebo dokonce „identifikovat“ relevantní vody není výslovně obsažena. Neexistence takové povinnosti ve směrnici o vodách ke koupání je zdůrazněna skutečností, že jiné směrnice týkající se ochrany životního prostředí a veřejného zdraví obsahují výslovné ustanovení požadující, aby členské státy „úředně vymezily“ nebo „identifikovaly“ určité oblasti nebo vody do určitého data( ).

15. Jak zdůraznil generální advokát Léger, uskutečňování cílů směrnice o vodách ke koupání zjevně předpokládá předchozí identifikaci členskými státy vod ke koupání, na které se vztahuje uvedená směrnice. To platí zejména v případě vod ke koupání podle druhé odrážky čl. 1 odst. 2 písm. a) hlavně tam, kde není koupání zakázáno a je tradičně praktikováno velikým počtem koupajících se.

16. Nicméně zatímco povinnost identifikovat relevantní vody ke koupání zahrnuté uvedenou směrnicí lze odvodit z ustanovení uvedené směrnice( ), totéž neplatí o požadavku, aby členské státy takové vody „úředně vymezily“. Posledně uvedená povinnost by podle mého názoru znamenala nejen identifikaci členským státem vod spadajících do oblasti působnosti uvedené směrnice, ale rovněž přijetí výslovného formálního aktu za tím účelem.

17. V případě neexistence jakékoli specifické povinnosti vymezení nebo postupu za tím účelem ve směrnici o vodách ke koupání jsou způsoby identifikace takových oblastí ponechány na uvážení členských států, samozřejmě za předpokladu, že veškeré vody spadající do oblasti působnosti uvedené směrnice jsou vzorkovány a je dosaženo výsledků, o které usiluje uvedená směrnice. Lze si představit situaci, kdy členský stát nesestavil úřední seznam dotčených vod, ale nicméně splnil specifické povinnosti podle směrnice o vodách ke koupání a dosáhl normy jakosti stanovené v uvedené směrnici. Za takových okolností nevidím porušení uvedené směrnice následkem nedostatku úředního vymezení.

18. Ze spisu se zdá, že vzorkování vod uvedených tří pláží nebylo prováděno s požadovanou četností, přičemž toto tvrzení Španělsko nezpochybňuje. Pokud by uvedené pláže, jak tvrdí Komise, spadaly v rozhodné době do oblasti působnosti směrnice o vodách ke koupání, došlo by k porušení nikoli proto, že Španělsko „úředně nevymezilo“ uvedené tři pláže jako vody ke koupání podle uvedené směrnice, ale protože neprovedlo povinné vzorkování( ).

19. Komise se nicméně nedomáhá, aby Soudní dvůr určil toto. Vzhledem k tomu, že v případě žaloby podle článku 226 ES je úlohou Soudního dvora rozhodnout, zda daný členský stát splnil či nesplnil svoji povinnost, jak tvrdí Komise, jsem toho názoru, že Soudní dvůr by měl zamítnout žalobu Komise ve vztahu k údajnému porušení směrnice o vodách ke koupání.

20. Nicméně pro případ, že by se Soudní dvůr rozhodl nedržet se výše uvedené argumentace a v souladu s tvrzením Komise určil, že povinnost „úředně vymezit“ relevantní vody podle směrnice o vodách ke koupání nepřímo vyplývá z jejího obecného schématu a základního účelu, pojednám o argumentech předložených Španělskem.

21. Španělsko zaprvé tvrdí, že vzhledem k jeho podstatnému úsilí zlepšit jakost vod a snížit znečištění na části pobřeží, kde jsou uvedené tři pláže( ), je v souladu s hlavním cílem směrnice o vodách ke koupání zejména přijetí opatření směřujících ke zlepšení a obnově jakosti vod ke koupání.

22. Nechápu, jak by tento argument mohl být v projednávaném případě relevantní, neboť se netýká důvodů, na kterých Komise zakládá žalobu pro nesplnění povinnosti, zejména neprovedení „úředního vymezení“ daných vod. V každém případě, jak Soudní dvůr rozhodl, směrnice o vodách ke koupání požaduje, aby členské státy „zajistily dosažení určitých výsledků, a kromě stanovených odchylek jim neumožňuje opírat se o konkrétní okolnosti za účelem odůvodnění nesplnění uvedené povinnosti( )“. Pokud, jak tvrdí Španělsko, vynaložilo podstatné úsilí za účelem dosažení výsledků požadovaných uvedenou směrnicí, je to chvályhodné, ale nikoli dostatečné k dosažení souladu( ). Proto je třeba uvedený argument zamítnout.

23. Španělsko zadruhé popírá, že důkazy předložené Komisí prokazují dostatečným a přesvědčivým způsobem, že v říjnu 2001 porušilo svoji povinnost podle směrnice o vodách ke koupání a že uvedené porušení přetrvávalo v září 2002.

24. Za účelem dosažení rozhodnutí, že uvedené tři pláže spadají do definice vod v čl. 1 odst. 2 písm. a), ve kterých „koupání není zakázáno a je tradičně praktikováno velikým počtem koupajících se“, a tedy by měly být „úředně vymezeny“, se Komise opírá o informace o uvedených plážích poskytnuté „Průvodcem po plážích“ (dále jen „průvodce“) zveřejněným španělským Ministerstvem životního prostředí. Průvodce poskytuje obecné informace o španělských plážích, například fotografie, mapy přístupu, hlavní charakteristiky, blízké služby, jako jsou nemocnice, hotely, kempy atd. Průvodce rovněž uvádí úroveň využití jednotlivých pláží. Podle stran připojených Komisí k její žalobě jsou uvedené tři pláže vysoce využívány.

25. Španělsko v podstatě tvrdí, že průvodce je pouze informativním dokumentem a neuvádí zdroj informací. Strany připojené Komisí k žalobě neprokazují, že Španělsko porušilo svoji povinnost v době uvedené Komisí.

26. Podle mého názoru je průvodce, kterého oficiálně vydává španělské Ministerstvo životního prostředí a který uvádí, že úroveň využití daných pláží se považuje za vysokou, dostatečným důkazem, na který může Komise spoléhat pro účely konstatování, že na daných plážích je koupání tradičně praktikováno velikým počtem koupajících se. Kromě toho, jak zdůrazňuje Komise, Soudní dvůr v jiných případech připustil letáky s reklamou na kempy v určitých oblastech, které odkazovaly na určité oblasti jako na oblasti koupání, coby ukazatel skutečnosti, že dané oblasti jsou využívány velikým počtem koupajících se( ).

27. Tváří v tvář takovým důkazům je na Španělsku, aby prokázalo opak. Španělsko místo toho pouze zpochybnilo hodnotu důkazů předložených Komisí, aniž by Soudnímu dvoru předložilo důvody, proč jsou závěry Komise učiněné na základě jeho vlastního průvodce špatné. Ve skutečnosti se mi zdá, že Španělsko bylo jako autor průvodce v jedinečném postavení, aby prozradilo kdy a jak byly získány informace obsažené v uvedeném průvodci, pokud by tím mohlo vyvrátit argument Komise. Nicméně, Španělsko tak neučinilo.

28. Takže pokud by Soudní dvůr rozhodl, že existuje implicitní povinnost podle směrnice o vodách ke koupání „úředně vymezit“ relevantní vody ke koupání, měl by dojít k závěru, že Španělsko tím, že nebyly „úředně vyznačeny“ pláže „A Videira“, „Niño do Corvo“ a „Canabal“ v Moaña, Ría de Vigo, na galicijském pobřeží, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z čl. 4 odst. 1 směrnice.

Porušení směrnice o vodách pro měkkýše

Směrnice o vodách pro měkkýše

29. V souladu s prvním a druhým bodem odůvodnění preambule jsou cíli směrnice o vodách pro měkkýše ochrana vod, včetně vod pro měkkýše, před znečišťováním a ochrana určitých populací měkkýšů před různými škodlivými důsledky vypouštění znečišťujících látek do moře.

30. Článek 1 uvádí, že: „tato směrnice se týká jakosti vod pro měkkýše a vztahuje se na členskými státy vymezené pobřežní a brakické vody, které vyžadují ochranu nebo zlepšení jakosti za účelem podpory života a růstu měkkýšů […], čímž se přispěje k vysoké jakosti [kvalitě] výrobků z jedlých měkkýšů k přímé lidské spotřebě“.

31. Článek 3 odst. 1 stanoví, že „členské státy stanoví pro vymezené vody hodnoty ukazatelů uvedených v příloze, pokud jsou hodnoty ve sloupci G nebo I stanoveny. Musí přitom vyhovět poznámkám v obou sloupcích“. Článek 3 odst. 2 požaduje, aby členské státy nestanovily méně přísné hodnoty než hodnoty uvedené v příloze ve sloupci I a usilovaly o dosažení hodnot ve sloupci G, které jsou spíše směrné než závazné.

32. Článek 5 stanoví, že „členské státy připraví [vyhotoví] programy ke snížení znečištění a k zajištění toho, že vymezené vody vyhoví do šesti let po vymezení podle článku 4 jak hodnotám stanoveným členskými státy podle článku 3, tak poznámkám ve sloupcích G a I přílohy“.

33. Článek 6 uvádí, že „pro účely provádění článku 5 se vymezené vody považují za vyhovující ustanovením této směrnice, pokud vzorky těchto vod odebírané s minimální četností, která je uvedena v příloze, na stejném místě a po dobu 12 měsíců prokážou, že vyhovují jak hodnotám stanoveným členskými státy podle článku 3, tak poznámkám ve sloupcích G a I přílohy“, pokud jde o stanovené procento vzorků pro každý z ukazatelů uvedených příloze.

34. Podle ukazatele 10 přílohy „Fekální koliformní bakterie/100 ml“, je stanovena směrná hodnota „ < 300 v mase měkkýšů a v meziskořepinové tekutině“. Přes skutečnost, že daná hodnota je uvedena ve sloupci G, příslušná poznámka pod čarou stanoví, že „do přijetí směrnice o ochraně spotřebitelů výrobků z měkkýšů je však nezbytné, aby tato hodnota byla sledována ve vodách, kde žijí jedlí měkkýši“, což činí uvedenou hodnotu závaznou po dobu přechodného období.

35. Článek 395 Aktu o přistoupení Španělska a Portugalska( ) neobsahuje žádnou odchylku týkající se provedení a uplatňování směrnice o vodách pro měkkýše Španělskem. V souladu s tím měly být programy uvedené v článku 5 směrnice o vodách pro měkkýše provedeny nejpozději do dne 30. října 1987.

Jiná relevantní právní úprava Společenství

36. Směrnice o ochraně spotřebitelů výrobků z měkkýšů (dále jen „směrnice o ochraně spotřebitelů měkkýšů“) výše uvedená v bodě 34 byla přijata Radou dne 15. července 1991( ). Kapitola I její přílohy požaduje, aby příslušné orgány identifikovaly různé oblasti výroby, včetně oblastí, kde mohou být měkkýši sbíráni pro přímou lidskou spotřebu. Takoví měkkýši musejí vyhovovat požadavkům stanoveným v kapitole V uvedené přílohy, která stanoví podmínky, které musejí splňovat živí mlži (o kterých hovořím obecně jako o „měkkýších“) určení k „okamžité“ lidské spotřebě. Uvedené požadavky se týkají hlavně fyzických vlastností a chemického a bakteriologického složení měkkýšů.

Posouzení

37. Komise je toho názoru, že Španělsko nepřijetím programu na snížení znečištění Ría de Vigo nesplnilo svoji povinnost podle článku 5 směrnice o vodách pro měkkýše.

38. Komise uvádí, aniž by to bylo zpochybněno Španělskem, že Ría de Vigo byla vymezena Španělskem jako vody pro měkkýše. Ría de Vigo tedy spadá do oblasti působnosti článku 5 směrnice o vodách pro měkkýše a v souladu s tím musí být zřízen program na snížení znečištění a zajištění toho, aby její vody splňovaly normy požadované uvedenou směrnicí. Protože takový program nebyl Komisi nikdy sdělen, přes formální žádosti posledně jmenované, Komise došla k závěru, že uvedený program nebyl přijat.

39. Španělsko na svoji obranu uvádí dva argumenty. Zaprvé tvrdí, že Ría de Vigo nespadá do oblasti působnosti směrnice o vodách pro měkkýše; a zadruhé, pokud spadá, Španělsko podpůrně tvrdí, že v každém případě splnilo povinnosti podle článku 5.

40. Pokud jde o jeho první hlavní argument, Španělsko tvrdí, že podle článku 1 se směrnice o vodách pro měkkýše vztahuje pouze na vody určené pro produkci měkkýšů k „přímé“ lidské spotřebě. Protože podle poslední klasifikace z roku 1998 jsou měkkýši sbíraní ve vodách pro měkkýše v Ría de Vigo předmětem dalšího zpracování před uvedením na trh pro lidskou spotřebu, tyto vody nespadají do uvedené kategorie. Španělsko dále tvrdí, že několik právních předpisů Společenství upravuje výrobu a uvádění na trh výrobků z měkkýšů rozlišením mezi různými oblastmi výroby v závislosti na tom, zda jsou měkkýši tam sbíraní určení k přímé lidské spotřebě nebo k dalšímu zpracování před spotřebou. V zájmu jednotného výkladu a za účelem předejití vnitřním rozporům v aktech Společenství v dané oblasti by směrnice o vodách pro měkkýše měla být vykládána s ohledem na tyto právní předpisy Společenství. Španělsko odkazuje na nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 854/2004 ze dne 29. dubna 2004, kterým se stanoví zvláštní pravidla pro organizaci úředních kontrol produktů živočišného původu určených k lidské spotřebě( ) a zejména na jeho přílohu II, která popisuje úřední kontroly, jimž podléhají měkkýši určení k lidské spotřebě.

41. Podle mého názoru by tato tvrzení měla být zamítnuta.

42. Pokud jde o oblast působnosti směrnice o vodách pro měkkýše, je pravda, že odkazem na cíl přispět k vysoké [kvalitě] jakosti „výrobků z jedlých měkkýšů k přímé lidské spotřebě“ je článek 1 směrnice o vodách pro měkkýše ve vztahu k přesné oblasti působnosti dvojsmyslný. Souhlasím nicméně s Komisí, že na základě systematického výkladu je třeba učinit závěr, že oblast působnosti zahrnuje veškeré vody pro měkkýše, a nikoli pouze vody pro měkkýše určené k přímé lidské spotřebě( ).

43. Především oblast působnosti směrnice o vodách pro měkkýše je široce definována v článku 1 jako vztahující se na všechny „pobřežní a brakické vody, které vyžadují ochranu nebo zlepšení jakosti za účelem podpory života a růstu měkkýšů [...]“. Odkaz na „život a růst měkkýšů“ je bez další kvalifikace. Věta „čímž se přispěje k vysoké jakosti [kvalitě] výrobků z jedlých měkkýšů k přímé lidské spotřebě“ podle mého názoru neomezuje oblast působnosti uvedené směrnice na tento cíl, ale spíše naznačuje další cíl, jehož může být dosaženo stejným způsobem. Použití výrazu „čímž“ je v tomto ohledu významné.

44. Zadruhé, nic v preambuli směrnice o vodách pro měkkýše neukazuje na záměr zákonodárce Společenství omezit oblast působnosti uvedené směrnice tak, jak tvrdí Španělsko. Ve skutečnosti preambule odkazuje vždy obecně na vody pro měkkýše( ) a nikde nelze najít odkaz na vody, z nichž pocházejí „výrobky z měkkýšů k přímé lidské spotřebě“. Totéž platí ve vztahu k názvu uvedené směrnice, který odkazuje obecně na jakost vod pro měkkýše.

45. Zatřetí, čl. 3 odst. 1 a článek 5 požadují, aby členské státy vyhověly poznámkám v obou sloupcích G a I přílohy. Podle ukazatele 10 přílohy „Fekální koliformní bakterie/100 ml“ je stanovena směrná hodnota „ < 300 v mase měkkýšů a v meziskořepinové tekutině“. Ačkoli je ve sloupci G stanovena uvedená hodnota, příslušná poznámka pod čarou stanoví, že „do přijetí směrnice o ochraně spotřebitelů výrobků z měkkýšů je však nezbytné, aby tato hodnota byla sledována ve vodách, kde žijí jedlí měkkýši“.

46. Jak poznamenává Komise, ze specifikace z uvedené poznámky pod čarou vyplývá, že hodnota uvedená v příloze je nadále směrnou hodnotou pro všechny vody pro měkkýše kromě vod, „kde žijí jedlí měkkýši“, a že je proto oblast působnosti uvedené směrnice širší, než tvrdí Španělsko.

47. K argumentu Španělska týkajícímu se výkladu směrnice o vodách pro měkkýše s ohledem na následná opatření Společenství upravující výrobu a uvádění na trh výrobků z měkkýšů bych poznamenal, že z preambule směrnice o vodách pro měkkýše( ) se zdá, že jejím hlavním cílem je ochrana životního prostředí spíše než ochrana spotřebitele. To, že jsou některé aspekty týkající se ochrany spotřebitele výrobků z měkkýšů upraveny uvedenou směrnicí, souvisí s jejím hlavním cílem. Taková ustanovení byla přijata pouze jako prozatímní, do přijetí zvláštní směrnice určené k ochraně spotřebitele v této oblasti, a sice směrnice o ochraně spotřebitelů měkkýšů( ).

48. Posledně uvedená směrnice specifikuje hygienické předpisy pro výrobu a uvádění měkkýšů na trh určených buď k „přímé“ lidské spotřebě nebo k dalšímu zpracování před uvedením na trh pro lidskou spotřebu. Přestože spolu tyto dvě směrnice úzce souvisejí, zůstávají oddělenými legislativními akty, které prosazují různé, i když doplňující se cíle. Takže zatímco předmětem směrnice o vodách pro měkkýše je hlavně jakost vod, kde žijí a rostou měkkýši, předmětem směrnice o ochraně spotřebitelů měkkýšů je výslovně jakost měkkýšů samotných, za účelem uzpůsobit je k lidské spotřebě, ať přímé nebo po dalším zpracování. To jasně prokazuje skutečnost, že ukazatele, hodnoty a způsoby testování obsažené v příslušných ustanoveních a přílohách jsou velmi rozdílné, ačkoli spolu mohou souviset.

49. Tatáž argumentace se vztahuje na právní předpisy Společenství přijaté v dané oblasti, včetně nařízení (ES) č. 854/2004, které uvádí Španělsko na podporu svého tvrzení( ). Hlavním předmětem uvedeného nařízení je organizace úředních kontrol výrobků živočišného původu, mimo jiné z měkkýšů, a nikoli jakosti samotných vod pro měkkýše.

50. Konečně, ve směrnici o ochraně spotřebitelů měkkýšů ani v nařízení (ES) č. 854/2004 nevidím žádné ustanovení na podporu argumentu, že záměrem zákonodárce bylo upravit nebo změnit oblast působnosti směrnice o vodách pro měkkýše tak, jak tvrdí Španělsko.

51. Španělsko, zdá se, zaměňuje cíle, oblasti působnosti a povinnosti uvedené v různých právních předpisech Společenství. Kapitola I přílohy směrnice o ochraně spotřebitelů měkkýšů a příloha II nařízení (ES) č. 854/2004 požadují, aby příslušné vnitrostátní orgány rozlišovaly oblasti výroby měkkýšů podle toho, zda jsou produkovaní měkkýši určeni k přímé lidské spotřebě, či nikoli. Klasifikace podle oblastí je tedy relevantní pouze ve vztahu k provádění uvedených opatření Společenství.

52. S ohledem na výše uvedené jsem toho názoru, že oblast působnosti směrnice o vodách pro měkkýše není omezena na ty vody pro měkkýše, kde jsou měkkýši sbíráni pro přímou lidskou spotřebu, ale zahrnuje veškeré vody vymezené členskými státy na základě článku 1 uvedené směrnice jako vody pro měkkýše. Protože Španělsko nezpochybňuje, že vody Ría de Vigo musejí být klasifikovány jako vody pro měkkýše, vztahuje se na ně směrnice o vodách pro měkkýše.

53. Podpůrně Španělsko tvrdí, že v každém případě přijalo právní předpisy k dosažení souladu s požadavky článku 5 směrnice o vodách pro měkkýše, a sice „Plan General de Saneamiento de Galicia“ pro roky 2000 až 2015 a zákon č. 8/2001 Comunidad Autónoma de Galicia o ochraně jakosti vod Rías de Galicia a nařízení o veřejné službě zacházení s městskými odpadními vodami.

54. Především musím zdůraznit, že ze spisu se zdá, že Španělsko neuvědomilo Komisi o uvedených právních předpisech, které údajně přijalo k provedení článku 5 směrnice o vodách pro měkkýše, ačkoli o to Komise požádala. Španělsko rovněž neodpovědělo na odůvodněné stanovisko Komise a v žalobní odpovědi pouze uvádí právní předpisy, o které se opírá, aniž by poskytlo jejich kopie.( )

55. Ve věci Komise v. Německo( ) Komise mimo jiné tvrdila, že Německo nepředložením programů požadovaných článkem 5 směrnice o sladkých vodách( ) a článkem 5 směrnice o vodách pro měkkýše, nesplnilo tam stanovené povinnosti. Soudní dvůr rozhodl, že „ze znění článku 5 [směrnice] 79/923, jakož i z podrobných pravidel pro kontrolu jakosti vody stanovených [uvedenou směrnicí] vyplývá, že členské státy mají povinnost zřídit zvláštní programy za účelem snížení znečištění […] vod pro měkkýše během […] šesti let […]( )“.

56. Soudní dvůr zamítl argument Německa, že obecné programy čištění vod by měly být považovány za vhodné k provedení článku 5 směrnice o sladkých vodách. Rovněž rozhodl, že cíl snížit znečištění vod způsobené odpadními vodami sledovaný takovými obecnými programy nemusí nutně odpovídat specifičtějšímu cíli směrnice o sladkých vodách, kterým je zlepšení jakosti sladkých vod, aby byly vhodné pro život ryb( ).

57. Ačkoli uvedená tvrzení byla učiněna ve vztahu k článku 5 směrnice o sladkých vodách, závěr Soudního dvora by měl být vzhledem k téměř totožnému znění uvedeného ustanovení považován za rovnocenně použitelný v současném kontextu. Podle mého názoru prováděcí opatření navrhovaná Španělskem nesplňují požadavky směrnice o vodách pro měkkýše. Jak „Plan General de Saneamiento de Galicia“, tak i zákon č. 8/2001 podle mého názoru postrádají požadovanou přesnost při plnění požadavků článku 5 směrnice o vodách pro měkkýše, jak jej vykládá Soudní dvůr. Jak Komise právem tvrdí, ani jedno z těchto opatření nebylo přijato zvláště za účelem splnění povinností vyplývajících ze směrnice o vodách pro měkkýše, ale spíše za účelem provedení jiných směrnic ES v oblasti zacházení s vodami a jakosti vod( ).

58. Důležitější je, jak zdůrazňuje Komise, aniž by to bylo zpochybněno Španělskem, že ani jedno u uvedených opatření neobsahuje přesná ustanovení k zajištění snížení znečištění galicijských vod, a zejména vod Ría de Vigo, na úroveň, která je v souladu s podrobnými a přesnými fyzikálními a chemickými ukazateli stanovenými v příloze uvedené směrnice, což navíc mělo být dosaženo již v říjnu 1987. Jak jsem tvrdil při dřívější příležitosti, zatímco taková obecná opatření mohou přímo přispět ke zlepšení čistoty vod, není jasné, přinejmenším bez potvrzení, ze budou nutně mít účinek sledovaný směrnicí o vodách pro měkkýše, a sice podporu života a růstu měkkýšů( ).

Závěry

59. V souladu s tím navrhuji, aby Soudní dvůr:

1) určil, že Španělsko tím, že ve stanovené lhůtě nepřijalo program na snížení znečištění Ría de Vigo, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z článku 5 směrnice Rady 79/923 ze dne 30. října 1979 o jakosti vod pro měkkýše;

2) ve zbývající části žalobu Komise zamítl;

3) uložil oběma účastníkům řízení náhradu vlastních nákladů řízení.