STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

F. G. JACOBSE

přednesené dne 17. listopadu 2005 1( )

Věc C‑371/03

Siegfried Aulinger

proti

Spolkové republice Německo





1. V projednávané věci položil Oberlandesgericht Köln (Vyšší krajský soud, Kolín) Soudnímu dvoru dvě otázky týkající se výkladu nařízení Rady (EHS) č. 1432/92 ze dne 1. června 1992, kterým se zakazuje obchod mezi Evropským hospodářským společenstvím a republikou Srbsko a Černá Hora (dále jen „nařízení o embargu“)( ).

2. Podstatou otázky vnitrostátního soudu je, zda čl. 1 písm. d) nařízení o embargu zakazuje „rozdělenou dopravu“ cestujících do nebo ze zemí, na které bylo uvaleno embargo. Takovou dopravou se rozumí komerční doprava osob na základě spojené a jednotné hospodářské spolupráce mezi podnikem usazeným v členském státě Společenství a jiným podnikem usazeným na území, na které bylo uvaleno embargo, přičemž dříve uvedený podnik zajišťuje dopravu do blízkosti a z blízkosti hranic území, na které bylo uvaleno embargo, a později uvedený podnik dopravu mezi tímto místem a územím, na které bylo uvaleno embargo, s tím, že cestující přestupují podle předem domluveného způsobu a platí za jedinou jízdenku, která je opravňuje k dopravě v celé délce trasy.

Právní rámec

3. V souvislosti s konflikty vycházejícími z dosažení nezávislosti několika republik bývalé Socialistické federativní republiky Jugoslávie a zvláště s konflikty dotýkajícími se v roce 1992 Bosny a Hercegoviny, přijala Rada bezpečnosti Organizace spojených národů (OSN), jednající na základě kapitoly VII Charty OSN, rezoluci č. 757 (1992), kterou se zavádí hospodářské embargo vůči republice Srbsko a Černá Hora („rezoluce OSN o embargu“). Toto embargo se vztahovalo především na obchod se zbožím a výrobky.

4. Článek 4 rezoluce OSN o embargu stanovil, že všechny státy zastaví:

„(a) dovoz na jejich území veškerého zboží a výrobků pocházejících ze Svazové republiky Jugoslávie (Srbska a Černé Hory), vyvezených odtud po datu této rezoluce,

(b) jakoukoliv činnost svých státních příslušníků nebo na svých územích, která by podporovala nebo počítala s podporou vývozu nebo tranzitu veškerého zboží nebo výrobků pocházejících ze Svazové republiky Jugoslávie (Srbska a Černé Hory), a jakékoli nakládání, prováděné jejich státními příslušníky, jejich vlajkovými loděmi nebo jejich letadly nebo na jejich území s jakýmkoli zbožím nebo výrobky pocházejícími ze Svazové republiky Jugoslávie (Srbska a Černé Hory) a vyvezenými odtud po datu této rezoluce, včetně veškerého převodu prostředků Svazové republice Jugoslávie (Srbsku a Černé Hoře) za účelem takové činnosti nebo nakládání;

(c) prodej nebo dodávky jakéhokoliv zboží nebo výrobků prostřednictvím jejich státních příslušníků nebo z jejich území nebo s použitím jejich vlajkových lodí či letadel, ať už pocházejí z jejich území nebo nikoliv, s výjimkou dodávek určených striktně pro zdravotnické účely a potravin, oznámených Výboru zřízenému na základě rezoluce 724 (1991), jakékoliv osobě nebo instituci ve Svazové republice Jugoslávie (Srbsku a Černé Hoře) nebo jakékoliv osobě nebo orgánu za účelem jakéhokoliv obchodu, řízeného ze Svazové republiky Jugoslávie (Srbska a Černé Hory) nebo tam prováděného, a jakoukoli činnost prováděnou jejich státními příslušníky nebo na jejich území, která podporuje nebo počítá s podporou takového prodeje nebo dodávky takového zboží nebo výrobků.“ (neoficiální překlad)

5. Odstavec 5 rezoluce OSN o embargu stanovil: „[v]šechny státy se zdrží toho, aby orgánům Svazové republiky Jugoslávie (Srbska a Černé Hory) nebo jakémukoliv obchodnímu nebo průmyslovému podniku či podniku poskytujícímu veřejné služby nacházejícímu se na území Svazové republiky Jugoslávie (Srbska nebo Černé Hory) poskytly peněžní prostředky nebo jakékoliv jiné finanční a hospodářské zdroje, a zabrání svým státním příslušníkům a všem osobám nacházejícím se na jejich území převést nebo jakýmkoliv způsobem poskytnout orgánům Svazové republiky Jugoslávie (Srbska a Černé Hory) nebo výše uvedeným podnikům takové peněžní prostředky nebo zdroje a poukázat jakékoliv jiné peněžní prostředky fyzickým a právnickým osobám nacházejícím se na území Svazové republiky Jugoslávie (Srbska nebo Černé Hory) s výjimkou plateb určených výlučně ke striktně zdravotním nebo humanitárním účelům a k zaplacení potravin“. (neoficiální překlad)

6. V návaznosti na rezoluci OSN o embargu souhlasilo Společenství a jeho členské státy s tím, že využijí nástroj Společenství, totiž k nařízení o embargu, aby podle jejího desátého bodu odůvodnění zajistily „jednotné provádění na celém území Společenství některých opatření embarga“ obsažených v rezoluci.

7. Kromě obecného zákazu obchodu a jiné činnosti, které by přímo či nepřímo podporovaly obchod zbožím a výrobky mezi Společenstvím a republikou Srbsko a Černá Hora, ode dne 31. května 1992, čl. 1 písm. d) nařízení o embargu rovněž zakazuje poskytování nefinančních služeb, jejichž cílem nebo účelem je přímá či nepřímá podpora hospodářství republiky Srbska a Černé Hory, zejména ty nefinanční služby, určené pro:

„ (i) účely jakékoliv hospodářské činnosti vykonávané v republice Srbsko a Černá Hora nebo z těchto republik; nebo

(ii) jednu z následujících osob:

– jakoukoliv fyzickou osobu nacházející se v republice Srbsko a Černá Hora,

– jakoukoliv právnickou osobu zřízenou nebo jinak založenou podle právního režimu republiky Srbsko a Černá Hora,

– jakoukoliv organizaci vykonávající hospodářskou činnost (ať je, nebo není v republice Srbsko a Černá Hora) pod kontrolou osob s bydlištěm nebo sídlem v republice Srbsko a Černá Hora nebo organizací zřízených jako společnost nebo jinak založených podle právního režimu těchto republik.

[…]“ (neoficiální překlad)

8. Článek 5 nařízení o embargu stanoví, že se „použije na celém území Společenství, včetně jeho vzdušného prostoru, a v jakémkoliv letadle nebo na jakékoliv lodi, na něž se vztahuje pravomoc členského státu, jakož i na jakémkoliv jiném místě na jakéhokoliv občana členského státu a jakoukoliv entitu zřízenou jako společnost nebo jinak vytvořenou podle právního režimu členského státu“. (neoficiální překlad)

Původní řízení a předběžné otázky

9. Siegfried Aulinger je autobusovým dopravcem usazeným v Německu. I poté, co vstoupilo v platnost nařízení o embargu, přepravoval přistěhovalce‑pracovníky, zvláště občany Srbska a Černé Hory, do blízkosti hranic území, na které bylo uvaleno embargo. Tam cestující přestoupili a byli odtud dále dopraveni do místa příjezdu v Srbsku a Černé Hoře podnikem provozujícím autobusovou dopravu usazeným na území, na které bylo uvaleno embargo. Zpáteční cesta ze Srbska a Černé Hory do Německa probíhala podobně. Tuto praxi vnitrostátní soud nazývá „rozdělenou dopravou“.

10. Siegfried Aulinger jednal jako subdodavatel cestovní kanceláře usazené v Německu, Deutsche Touring GmbH, která organizovala celou cestu autobusem mezi místem odjezdu v Německu a místem příjezdu v Srbsku a Černé Hoře a opačným směrem a která vydávala jedinou jízdenku na celou délku trasy. Společnosti provozující část trasy uskutečněné autobusem na území Srbska a Černé Hory působily na základě dohody o spolupráci s Deutsche Touring GmbH, která platila jejich odměnu na svěřenecký účet nebo poskytovala úvěr. Společník na území, na které bylo uvaleno embargo, poté mohl takový úvěr převést nebo jej použít jako zajištění při jednání s třetími osobami.

11. Poté, co byl S. Aulinger v lednu 1993 kontrolován celními úředníky na hraničním přechodu mezi Rakouskem a Německem na zpáteční cestě do Německa, bylo proti němu zahájeno trestní řízení za porušení nařízení o embargu. Siegfried Aulinger poté ukončil provozování „rozdělené dopravy“, zejména proto, že po neformálních kontaktech německé orgány potvrdily, že taková činnost byla protiprávní.

12. Trestní řízení proti S. Aulingerovi bylo zastaveno poté, co Bundesgerichtshof (Spolkový soudní dvůr) dne 21. dubna 1995 rozhodl, že rezoluce OSN o embargu nezakazovala dopravu soukromých osob na území Srbska a Černé Hory. Tento soud dále rozhodl, že není třeba rozhodnout o tom, zda totéž platí v případě nařízení o embargu, neboť podle vnitrostátního práva nemohlo být porušení tohoto nařízení trestným činem.

13. Siegfried Aulinger poté požadoval náhradu svých ztrát. Po dohodě se Svobodným státem Bavorsko, v jehož pravomoci bylo trestní řízení, v září 2001 rovněž podal žalobu na náhradu škody proti Spolkové republice Německo. S. Aulinger požadoval náhradu škody ve výši 500 000 DEM za ztrátu jeho hlavního zdroje příjmů způsobenou téměř úplným ukončením jeho dopravní činnosti z hranice Srbska a Černé Hory a na tuto hranici. Jeho žaloba byla založena na argumentu, že na rozdíl od výkladu německých orgánů nařízení o embargu nezakazovalo provozování „rozdělené dopravy“. Na podporu své žaloby S. Aulinger odkázal na skutečnost, že ostatní členské státy a původně rovněž Komise měly za to, že taková činnost není nařízením o embargu zakázána a že následkem toho se měly německé orgány před přijetím pozice v této otázce, která měla zásadní význam pro přežití mnohých autobusových dopravců, poradit s ostatními členskými státy.

14. Landgericht Bonn (Krajský soud) rozsudkem ze dne 4. září 2002 zamítl žalobu na náhradu škody S. Aulingera zvláště na základě toho, že výklad nařízení o embargu Německem byl odůvodnitelný, a proto nedošlo k takovému pochybení, jaké vyžaduje článek 839 Bürgerliches Gesetzbuch (občanský zákoník), aby mohla být uplatněna odpovědnost státu.

15. Siegfried Aulinger se proti tomuto rozsudku odvolal k Oberlandesgericht Köln, který přerušil původní řízení a položil Soudnímu dvoru následující otázky:

„ (1) Měl být článek 1 písm. d) nařízení Rady č. 1432/92 ze dne 1. června 1992 vykládán v tom smyslu, že komerční doprava osob na území, na něž bylo uvaleno embargo, a z tohoto území uskutečňovaná ve formě takzvané ‚rozdělené dopravy‘ byla povolená, nebo zakázaná?

Rozdělenou dopravou je třeba rozumět dopravu osob na území, na něž bylo uvaleno embargo, a z tohoto území na základě spolupráce mezi podnikem usazeným v členském státě Společenství a jiným podnikem usazeným na území, na něž bylo uvaleno embargo, přičemž dříve uvedený podnik zajišťuje dopravu do blízkosti hranic území, na něž bylo uvaleno embargo, a druhý podnik dopravu mezi tímto místem a územím, na něž bylo uvaleno embargo (s tím, že cestující přesednou do jiného vozidla).

(2) V případě, že Soudní dvůr připustí legalitu rozdělené dopravy, měl členský stát, na základě článku 10 ES nebo článku 297 ES nebo jiných ustanovení práva Společenství, povinnost konzultovat jiné členské státy nebo Komisi předtím, než přijal vnitrostátní opatření založená na údajné protiprávnosti rozdělené dopravy?“

16. Siegfried Aulinger, Německo a Komise předložili písemná vyjádření a byli zastoupeni na jednání.

První otázka

Argumenty účastníků řízení

17. Podstatou první otázky vnitrostátní soudu je, zda článek 1 nařízení o embargu zakazuje výše popsanou praxi „rozdělené dopravy“.

18. Siegfried Aulinger rozlišuje mezi „rozdělenou dopravou“ z území nebo na území, na které bylo uvaleno embargo, jako celkem, a částečným poskytnutím služeb podílejících se na této dopravě, které byly poskytnuty na území, na které se embargo nevztahovalo, jako byly služby, jež poskytoval pro organizátora „rozdělené dopravy“. Podle názoru S. Aulingera nebyla ani jedna z výše uvedených možností s nařízením o embargu v rozporu.

19. Považovat služby poskytnuté S. Aulingerem v kontextu „rozdělené dopravy“ za porušující nařízení o embargu by znamenalo absurdní závěr, že je zakázána veškerá činnost, která se nepřímo podílela na „rozdělené dopravě“. Osoba, která prodávala jízdenku na tuto cestu, pracovník, který naplnil benzínovou nádrž autobusu, a dokonce i cestující, kteří zaplatili za jízdenku, by rovněž porušovali nařízení o embargu. Embargo je hospodářské povahy, ale jeho cílem není zákaz soukromých cest nebo dopravy osob.

20. Totéž by platilo pro organizaci „rozdělené dopravy“ jako celku. V rozsahu, v jakém je jeho cílem zajistit ve Společenství jednotné provádění sankcí obsažených v rezoluci OSN o embargu, musí být čl. 1 písm. d) nařízení o embargu vykládán ve světle této rezoluce. Článek 5 této rezoluce pouze zakazuje všem státům, aby poskytly „peněžní prostředky nebo jakékoliv jiné finanční a hospodářské zdroje“ orgánům nebo jakémukoliv podniku Svazové republiky Jugoslávie (Srbska a Černé Hory). I kdyby pojem hospodářských zdrojů zahrnoval poskytnutí služeb srbským a černohorským podnikům, předání cestujících srbským a černohorským dopravním podnikům nemůže být za takové považováno. Jedinými příjemci služeb v takovém případě jsou cestující.

21. Německá vláda se domnívá, že komerční doprava osob je službou ve smyslu čl. 1 písm. d) nařízení o embargu, který je koncipován velmi široce. V tomto ohledu není podstatné, zda je doprava prováděna jako rozdělená nebo přímá doprava. Výsledkem praxe „rozdělené dopravy“ je přinejmenším nepřímá podpora hospodářství republiky Srbsko a Černá Hora tím, že, inter alia, přinášela prospěch podnikům usazeným v oblasti, na které bylo uvaleno embargo, tím, že jim bylo placeno za dopravu cestujících – čímž jim, a v konečném důsledku i hospodářství zemí, na které bylo uvaleno embargo, byly poskytovány hospodářské zdroje – a nepřímý dovoz zahraniční měny cestujícími.

22. Tento doslovný výklad je rovněž podporován vnitřní logikou a cíli nařízení o embargu. Německá vláda se odvolává na devátý bod odůvodnění preambule nařízení o embargu, které bez výhrady stanoví, že „hospodářské vztahy Společenství s republikou Srbsko a Černá Hora musí být zastaveny“. (neoficiální překlad)

23. Podle německé vlády musí být nařízení o embargu vykládáno nezávisle na rezoluci OSN o embargu. Zákonodárce Společenství má pravomoc rozhodnout o přísnějším embargu, než je embargo stanovené v rezoluci OSN o embargu, a to vzhledem k blízkosti oblasti, na kterou bylo uvaleno embargo, a Společenství.

24. Německá vláda dále tvrdí, že potřeba zajištění užitečného účinku nařízení o embargu rovněž vyžaduje zákaz „rozdělené dopravy“. Jeho ustanovení by bylo možno lehce obejít dohodou o spolupráci mezi autobusovými společnostmi Společenství a Srbska a Černé Hory.

25. Komise, odvolávajíc se na rozsudek Bosphorus( ), uznává, že pro výklad ustanovení práva Společenství přijatého za účelem provedení rezoluce Rady bezpečnosti OSN je užitečné odkázat na tuto rezoluci. Zákaz poskytování nefinančních služeb obsažený v čl. 1 písm. d) nařízení o embargu, který je předmětem původního řízení, však nevyplývá z rezoluce OSN o embargu, která se týká pouze obchodu se zbožím a výrobky a vztahuje se na služby a převody finančních prostředků.

26. Komise, berouc v úvahu pouze čl. 1 písm. d) nařízení o embargu, rozlišuje mezi třemi typy dopravy osob do oblasti a z oblasti, na kterou bylo uvaleno embargo, konkrétně přímou dopravou cestujících do oblasti nebo z oblasti, na kterou bylo uvaleno embargo, dopravou z místa na území Společenství na hranici zemí, na které bylo uvaleno embargo, bez organizovaného převedení cestujících partnerské autobusové společnosti zajišťující dopravu na části trasy do oblasti, na kterou bylo uvaleno embargo, a opačně, a takovou „rozdělenou dopravou“, jako je doprava dotčená v původním řízení.

27. Komise tvrdí, že zatímco druhý typ dopravy do zákazu podle článku 1 nařízení 1 o embargu nespadá, jak přímá, tak „rozdělená doprava“ cestujících je článkem 1 tohoto nařízení zakázána.

28. Přímá doprava by podporovala hospodářství zemí, na které bylo uvaleno embargo, dvěma způsoby. Jednak by uvolnila srbské a černohorské způsoby dopravy pro jiné využití a jednak by umožnila přistěhovalcům‑pracovníkům navracet do vlasti finanční zdroje.

29. „Rozdělená doprava“ je nefinanční službou nepřímo podporující vnitrostátní hospodářství, na které bylo uvaleno embargo. Na základě své dohody o spolupráci s dopravními podniky v oblasti, na kterou bylo uvaleno embargo, podnik Společenství zajišťuje příjezd cestujících do této oblasti, a tudíž navracení zahraniční měny do vlasti posledně uvedenými. Úhradou přidruženým podnikům usazeným v oblasti, na kterou bylo uvaleno embargo, za část cesty na území Srbska a Černé Hory podnik Společenství rovněž nepřímo přispívá k hospodářství posledně uvedených.

30. Komise konečně tvrdí, že je věcí vnitrostátního soudu, aby v rámci původního řízení rozhodl, kdo je ve skutečnosti zodpovědný za poskytování zakázané služby. Vnitrostátní soud musí určit, zda S. Aulinger, aniž by byl přímo zodpovědný za celkovou organizaci a provádění, může být považován za osobu, která svou účastí na zajišťování „rozdělené dopravy“ porušila embargo.

Rozbor

31. Především může být podle mého názoru zákaz nefinančních služeb obsažený v nařízení o embargu vykládán nezávisle na rezoluci OSN o embargu. Normativní text nařízení totiž embargo na obchod se zbožím a výrobky a na finanční styk rozšiřuje rovněž na nefinanční služby. Vzhledem k tomu, že rezoluce OSN o embargu neobsahuje žádné ustanovení zakazující státům přijmout další opatření o embargu, Společenství jednající v rámci svých pravomocí na základě Smlouvy o ES, zvláště jejího článku 113 a z důvodu politik jako takových, mohlo rozhodnout, že tak učiní. Tato dalekosáhlejší opatření Společenství mohou být vykládána nezávisle na rezoluci OSN o embargu, pokud s později uvedeným nejsou v rozporu, což podle mého názoru není tento případ.

32. Článek 1 písm. d) je koncipován velmi široce a zakazuje poskytování nefinančních služeb, jejichž „předmětem nebo účinkem jepřímá či nepřímá podpora hospodářství republiky Srbsko a Černá Hora“( ). Jako příklady zakázaných služeb toto ustanovení zmiňuje „zejména“( ) veškeré nefinanční služby uskutečněné za účelem „jakékoliv hospodářské činnosti“( ) uskutečněné v republice nebo z republiky Srbsko a Černá Hora nebo poskytnuté jakékoliv fyzické osobě nebo právnické osobě v těchto republikách nebo organizaci uskutečňující hospodářskou činnost (ať již v republice Srbsko a Černá Hora, či nikoliv) ovládané osobami s bydlištěm v těchto republikách nebo organizacemi zřízenými nebo jinak založenými podle právního režimu těchto republik.

33. Na základě tohoto znění je nutno dojít k závěru, že poskytování takové „rozdělené dopravy“, jako je doprava dotčená v původním řízení, je zakázané.

34. Na základě doslovného výkladu představuje kombinovaná a koordinovaná spolupráce autobusových společností ze Společenství a ze Srbska a Černé Hory, podřízená jako celek německé cestovní kanceláři, poskytnutí nefinanční služby fyzickým osobám s bydlištěm v Srbsku a Černé Hoře. Cestující obdrží jedinou jízdenku na celou délku trasy, která je opravňuje k dopravě mezi bodem A v oblasti, na které bylo uvaleno embargo, a bodem B ve Společenství. Je jasné, že alespoň někteří z cestujících, kteří jsou příjemci takové služby, jsou pravděpodobně fyzickými osobami v Srbsku a Černé Hoře ve smyslu čl. 1 písm. d) nařízení o embargu.

35. Skutečnost, že cestující musí na hranici přestoupit do jiného autobusu, nemá vliv na jejich právo na celou cestu. Jejich jediná jízdenka je opravňuje k přestupu na hranici do autobusů provozovaných v rámci téhož organizovaného schématu přidruženými autobusovými společnostmi, které je odvezou do konečného cíle jejich cesty. Cestující nejsou ponecháni vlastnímu osudu, ani si nemusí sami organizovat další dopravu nebo si na hranici opatřit další jízdenku za účelem dokončení cesty.

36. Rovněž souhlasím s Komisí a německou vládou, že vlivem poskytování „rozdělené dopravy“ dochází přinejmenším k nepřímé podpoře hospodářství států, na které bylo uvaleno embargo, a to ve dvou ohledech. Zaprvé umožňuje dovoz zahraniční měny do oblasti, na které bylo uvaleno embargo, prostřednictvím navracejících se přistěhovalců‑pracovníků. Zadruhé poskytuje obchodní příležitosti, které by se jinak pro autobusové společnosti se sídlem v Srbsku a Černé Hoře, které jsou odpovědny a placeny za část cesty na území, na které bylo uvaleno embargo, nenaskytly.

37. Skutečnost, že je taková platba uložena na svěřenecký účet nebo je poskytnuta ve formě úvěru společností Deutsche Touring GmbH, je podle mého názoru nepodstatná, neboť z předkládacího usnesení vyplývá, že srbské a černohorské přidružené autobusové společnosti přesto byly sto převést tento úvěr nebo použít úvěrované částky jako zajištění ve vztazích se třetími osobami, získávajíce tak za jejich služby hospodářský prospěch.

38. Jak tvrdí německá vláda, uznání „rozdělené dopravy“ by rovněž poškodilo užitečný účinek nařízení o embargu, jelikož by jeho ustanovení bylo možno lehce obejít dohodou o spolupráci mezi podniky Společenství a podniky Srbska a Černé Hory.

39. Konečně, je věcí vnitrostátního soudu, aby ve světle skutečností původního řízení určil, zda s ohledem na aktivní roli S. Aulingera coby subdodavatele Deutsche Touring GmbH při provádění „rozdělené dopravy“ představovalo jeho jednání porušení embarga.

40. S ohledem na výše uvedené se domnívám, že by Soudní dvůr měl odpovědět na první otázku tak, že čl. 1 písm. d) nařízení o embargu zakazuje poskytování „rozdělené dopravy“ podnikem Společenství na území a z území, které je předmětem embarga.

K druhé otázce

41. S ohledem na odpověď na první otázku je druhá otázka nadbytečná. Přesto ji ve stručnosti přezkoumám pro případ, že by Soudní dvůr shledal, že „rozdělená doprava“ nebyla nařízením o embargu zakázána.

42. Podstatou otázky vnitrostátního soudu je, zda v rámci práva Společenství existovala povinnost konzultace členských států před přijetím vnitrostátních opatření, založených na protiprávnosti „rozdělené dopravy“, s ostatními členskými státy nebo s Komisí.

43. Siegfried Aulinger tvrdí, že Německo mělo takovou povinnost vyplývající z výkladu článku 10 ES o loajální spolupráci mezi členskými státy a Společenstvím ve vzájemném spojení s článkem 133 ES o obchodní politice Společenství, s body odůvodnění nařízení o embargu, z nichž vyplývá, že členské státy souhlasily s přijetím nástroje Společenství za účelem zajištění jednotného provádění opatření o embargu, a s článkem 297 ES, který vyžaduje, aby členské státy vzájemně konzultovaly společné kroky, aby zabránily tomu, aby fungování společného trhu bylo dotčeno opatřeními, která by byl některý členský stát nucen učinit v případě, inter alia, války nebo vážného mezinárodního napětí vytvářejícího nebezpečí války, anebo proto, aby dostál závazkům, které přijal za účelem udržování míru a mezinárodní bezpečnosti.

44. Jak Německo, tak Komise tvrdí, že za neexistence jakéhokoliv zvláštního ustanovení práva Společenství, které by vyžadovalo, aby členské státy konzultovaly ostatní členské státy nebo Komisi – které existovalo v jiných nařízeních Společenství uvalujících hospodářské embargo, nikoliv však v dotčeném nařízení o embargu – žádná taková povinnost v právu Společenství neexistuje. Navíc ukládat členským státům a Komisi, aby se dohodly na správném výkladu dotčených ustanovení práva Společenství, by bylo v rozporu se zásadou vyplývající z článku 220 ES, že pouze Soudní dvůr může s konečnou platností poskytnout závazný výklad práva Společenství.

45. V podstatě s argumentací Komise a Německa souhlasím. Je ustálenou judikaturou, že v souladu s obecnými zásadami, na kterých je založen institucionální systém Společenství a které upravují vztahy mezi Společenstvím a členskými státy, je na základě článku 10 ES věcí členských států zajistit, že právní předpisy Společenství jsou na jejich území prováděny. Jelikož právo Společenství, včetně obecných zásad, neobsahuje za tímto účelem obecná pravidla, jednají vnitrostátní orgány při provádění právních předpisů Společenství v souladu s procesními a hmotněprávními pravidly svého vlastního vnitrostátního práva( ).

46. Vzhledem k tomu, že nařízení o embargu, přímo použitelné opatření Společenství, neobsahovalo žádnou zvláštní povinnost vyžadující konzultaci před jeho provedením ve vnitrostátních právních řádech, byly členské státy povinny vykládat a provádět jej v dobré víře. Jednotné provádění by mohlo být s konečnou platností zajištěno použitím řízení o předběžné otázce podle článku 234 ES.

47. Podle mého názoru žádná povinnost tohoto typu nevyplývá ani z ostatních ustanovení práva Společenství uvedených S. Aulingerem, ať již samotně, nebo ve vzájemném spojení.

48. Článek 10 ES nebrání členským státům, aby vykládaly a prováděly přímo použitelná ustanovení práva Společenství bez předchozí konzultace, ale ukládá jim, aby tak činily v dobré víře. Tím, že německé orgány bez konzultací rozhodly, že „rozdělená doprava“ není na základě nařízení o embargu dovolena, což bylo odůvodněným výkladem, nejednaly tyto orgány v rozporu se svými povinnostmi vyplývajícími z článku 10 ES.

49. Pokud jde o článek 297 ES, z jeho znění jasně vyplývá, že povinnost konzultace uložená členským státům se týká situací, v nichž byla jednostranná opatření, která mohou ovlivnit řádný výkon svobod vyplývajících ze Smlouvy o ES, přijata členským státem v kontextu vážné krize. Podle mého názoru se to netýká takové situace, jako je situace v původním řízení, kde právní nástroj Společenství stanovil opatření, kterými se mají členské státy řídit.

50. Na podporu svého argumentu, že existovala povinnost předchozí konzultace, se S. Aulinger odvolává rovněž na čl. 30 odst. 2 písm. a) Jednotného evropského aktu, týkající se Evropské spolupráce v oblasti zahraniční politiky. Já však nevidím relevanci tohoto ustanovení, které bylo nahrazeno pozdějšími změnami Smlouvy o ES. Výklad nařízení o embargu uplatňovaný Německem a napadený S. Aulingerem není „zahraničněpolitickou otázkou obecného zájmu“, která by zavazovala Vysoké smluvní strany Jednotného evropského aktu, aby se vzájemně informovaly a konzultovaly, jak vyžaduje čl. 30 odst. 2 písm. a) Aktu.

51. Konečně, v článku 133 nevidím nic, co by mohlo být chápáno jako uložení povinnosti členských států konzultovat, jak tvrdí S. Aulinger.

52. Vzhledem k výše uvedenému se domnívám, že odpověď na druhou otázku je, že právo Společenství nevyžadovalo, aby před přijetím vnitrostátních opatření provádějících nařízení o embargu členské státy konzultovaly ostatní členské státy nebo Komisi.

Závěry

53. Vzhledem k výše uvedenému se domnívám, že by Soudní dvůr měl na dvě položené otázky odpovědět takto:

„ (1) Článek 1 písm. d) nařízení Rady (EHS) č. 1432/92 ze dne 1. června 1992, kterým se zakazuje obchod mezi Evropským hospodářským společenstvím a republikou Srbsko a Černá Hora, zakazuje poskytování ‚rozdělené dopravy‘ podnikem Společenství na území a z území, které je předmětem embarga, přičemž ‚rozdělenou dopravou‘ se rozumí komerční doprava osob na základě spojené nebo jednotné hospodářské spolupráce mezi podnikem usazeným v členském státu Společenství a podnikem usazeným na území, na které bylo uvaleno embargo, přičemž dříve uvedený podnik zajišťuje dopravu do oblasti a z oblasti hranic území, na které bylo uvaleno embargo, a později uvedený podnik dopravu do místa nebo z tohoto místa na území nebo z území, na které bylo uvaleno embargo, s tím, že cestující přestupují podle předem domluveného způsobu a platí za jedinou jízdenku, která je opravňuje k dopravě v celé délce trasy.

(2) Právo Společenství nevyžadovalo, aby před přijetím vnitrostátních opatření provádějících nařízení o embargu členské státy konzultovaly ostatní členské státy nebo Komisi.“