Naopak článek 2 pozměňovacího nařízení nemůže vést k tomu, že by se na jeho základě použil čl. 1 odst. 1 písm. a) pozměňovacího nařízení na rozhodnutí o zacházení jako s podnikem v tržním hospodářství, které bylo přijato před vstupem tohoto nařízení v platnost. To by totiž tomuto ustanovení jednak přiznávalo zpětný účinek, který ze znění tohoto článku 2 pozměňovacího nařízení nevyplývá. Dále, i když se nová pravidla, zejména pravidla procesní, mohou vztahovat na právní situace vzniklé a na právní postavení s konečnou platností nabytá za platnosti dřívějších právních ustanovení, musí tato nová pravidla nicméně respektovat zásadu zákazu zpětné účinnosti. Dodržení této zásady zákazu zpětné účinnosti zejména znamená, že legalita unijního aktu se musí v zásadě posuzovat ve vztahu k ustanovení, které je právním základem tohoto aktu a bylo platné ke dni jeho přijetí.

Pouhá okolnost, že Komise může, resp. musí přehodnotit své původní rozhodnutí o zacházení jako s podnikem v tržním hospodářství, které je stiženo vadným posouzením, není rozhodná z hlediska její povinnosti dodržet lhůtu, kterou základní antidumpingové nařízení č. 1255/2009 o ochraně před dumpingovým dovozem ze zemí, které nejsou členy Evropského společenství, stanoví pro přijetí takového původního rozhodnutí. Kromě toho ze znění čl. 2 odst. 7 písm. c) druhého pododstavce základního antidumpingového nařízení nevyplývá nic, co by svědčilo o nezávazném charakteru této lhůty. Dodržení tříměsíční lhůty pro rozhodnutí o zacházení jako s podnikem v tržním hospodářství, která je stanovena v čl. 2 odst. 7 písm. c) druhém pododstavci základního antidumpingového nařízení, tedy není z hlediska Komise fakultativní, nýbrž obligatorní.

V této souvislosti žalobkyně nemá povinnost prokázat, že rozhodnutí orgánů by bylo odlišné, ale pouze to, že taková hypotéza není zcela vyloučena, jelikož by žalobkyně mohla lépe zajistit svou obhajobu, kdyby nedošlo ke zjištěnému procesnímu pochybení.

V oblasti dumpingu platí, že pochybení týkající se práva na obhajobu může vést ke zrušení sporného nařízení pouze tehdy, jestliže nelze zcela vyloučit možnost, že z důvodu tohoto pochybení mohlo správní řízení vést k jinému výsledku, čímž by došlo ke konkrétnímu zásahu do práva žadatele na obhajobu.

V rámci antidumpingového šetření Komise nejedná v rozporu s čl. 6 odst. 7 základního antidumpingového nařízení č. 1255/2009 o ochraně před dumpingovým dovozem ze zemí, které nejsou členy Evropského společenství, ani v rozporu s právem žalobkyně na obhajobu, pokud žalobkyni neumožní nahlédnout do komunikace zaslané elektronickou poštou, která se týká pouze těžkostí, které měl výrobce ve srovnatelné zemi v souvislosti s poskytnutím požadovaných údajů Komisi za účelem stanovení běžné hodnoty výrobků, na jejichž dovoz se vztahuje antidumpingové clo, a upřesnění, která Komise poskytla v reakci na vyjádřené těžkosti. Tato komunikace tudíž sama o sobě neobsahuje informace, které by tento výrobce poskytl Komisi a které by byly použity během šetření, což je vyžadováno podle čl. 6 odst. 7 základního antidumpingového nařízení k tomu, aby do takové komunikace bylo možné nahlédnout.

Ostatně porušení práva na obhajobu během správního řízení ve věci dumpingu může být důvodem pro zrušení antidumpingového nařízení. Proto toto porušení nemůže být napraveno tím, že by unijní soud pouze přezkoumal důvody, kterými by bylo možné odůvodnit rozhodnutí, jež zakládá údajné porušení. Tento přezkum se totiž omezuje na soudní přezkum vznesených žalobních důvodů, a tudíž nemá nahrazovat komplexní šetření věci v rámci správního řízení. Mimoto vzhledem k tomu, že se žalobkyně poprvé seznámila s důvody uplatňovanými orgány až v rámci projednávaní žaloby před Tribunálem, nenachází se žalobkyně ve stejné situaci, ve které by se nacházela, kdyby mohla předložit své vyjádření k těmto důvodům během šetření. Tribunál tudíž každopádně nemůže posuzovat skutečnost, zda došlo k porušení práva zúčastněné strany na obhajobu z důvodu odmítnutí poskytnutí výpočtů běžné hodnoty ve fázi správního řízení na základě důvodů, kterými toto odmítnutí není odůvodněno.

Skutečnost, že výrobce ve srovnatelné zemi udělil vyvážejícímu výrobci podle čl. 19 odst. 5 svolení k tomu, aby posledně uvedený nahlížel do jeho údajů, představuje objektivně rozdílnou situaci ve srovnání s ostatními vyvážejícími výrobci zahrnutými do vzorku, která odůvodňuje rozdílné zacházení, pokud jde o důvěrnou povahu výpočtů běžné hodnoty, které vycházejí z těchto údajů. Není-li totiž takové svolení uděleno, orgány mají podle čl. 19 odst. 5 stanovenu povinnost, podle níž nemohou poskytovat informace, u nichž bylo požádáno o důvěrné zacházení. Naopak je-li takové svolení uděleno, dotčený vyvážející výrobce má alespoň právo na to, aby bylo posouzeno, zda je jeho žádost řádně odůvodněna, a to poměřením jeho práva na obhajobu a zájmů, které jsou chráněny důvěrnou povahou požadovaných informací.

V rámci antidumpingového šetření nemá teze, podle které není možné změnit důvěrnou povahu informací ve vztahu k jedné konkrétní zúčastněné straně, žádnou oporu v příslušných ustanoveních základního antidumpingového nařízení č. 1255/2009 o ochraně před dumpingovým dovozem ze zemí, které nejsou členy Evropského společenství.

Předně ze znění čl. 19 odst. 5 základního antidumpingového nařízení nevyplývá, že by svolení osoby, která poskytla informace, které je vyžadováno pro poskytnutí veškerých informací, u nichž tato osoba předložila žádost o zachování jejich důvěrné povahy, nemohlo být uděleno konkrétně ve vztahu pouze k jedné či více ze zúčastněných stran.

Dále z demonstrativního výčtu důvodů pro důvěrnost informací, který je uveden v čl. 19 odst. 1 základního antidumpingového nařízení, vyplývá, že posouzení důvěrné povahy informací poskytnutých v rámci antidumpingového šetření může vyžadovat, aby se zohlednilo příslušné postavení jak u osob, od nichž tyto informace pocházejí, tak zúčastněných stran, které k nim mohou mít přístup.

Ovšem ze znění čl. 19 odst. 1 základního antidumpingového nařízení nevyplývá, že by ochrana informací souvisejících s obchodním tajemstvím, které jsou důvěrné ze své podstaty a jež nejsou v zásadě poskytovány, vyžadovala, aby se v zásadě vyloučila jakákoli možnost poskytovat takové informace a tudíž veškeré posuzování konkrétní situace zúčastněné strany, která žádá o přístup k těmto informacím.

Takový výklad nemá oporu ani v úvahách, které se týkají ochrany obchodního tajemství. Přitom pokud je to vyžadováno povahou řízení, musí být zájmy zajišťované zvláštní ochranou, které požívá obchodní tajemství, poměřeny s právem na obhajobu zúčastněných stran v tomto řízení. O takový případ se jedná v antidumpingovém řízení, z čehož je nutno dovodit, že i v případě existence informací týkajících se obchodního tajemství neměla Komise povinnost odepřít jakékoli jejich poskytnutí, aniž posoudila konkrétní okolnosti případu, a zejména konkrétní postavení dotčené zúčastněné strany.

Prostor pro posouzení, který je ponechán Komisi k tomu, aby sladila požadavky vyplývající z práva zúčastněných stran na informace a z ochrany důvěrných informací, není omezen v případě, kdy je daná zúčastněná strana vyvážejícím výrobcem, který nezískal zacházení jako s podnikem v tržním hospodářství.

Takový vyvážející výrobce by se konkrétně, stejně jako jakákoli jiná zúčastněná strana, neměl dostat do postavení, v němž by v zásadě čelil odmítnutí svých žádostí o poskytnutí výpočtů, které se ho týkají, aniž by byly posouzeny konkrétní okolnosti případu, a to na základě jediného důvodu, že by takovým poskytnutím mohlo dojít k vytvoření „systémové nerovnováhy“ ve vztazích mezi na jedné straně Komisí a na straně druhé takovými podniky, které se účastní šetření, jako jsou zejména výrobci, kteří nezískali zacházení jako s podnikem v tržním hospodářství a výrobce ve srovnatelné zemi.

Konečně, z článku 20 odst. 2 až 4 základního antidumpingového nařízení nevyplývá, že by orgány nemohly poskytnout jedné konkrétní straně informace, o jejichž poskytnutí tato strana žádá v souvislosti s tím, co bylo z těchto konečných informací vypuštěno, z důvodu, že by k takovým informacím musely mít přístup všechny zúčastněné strany. Zejména nelze jedné zúčastněné straně odepřít poskytnutí takových informací, na které se vztahuje čl. 20 odst. 2 až 4 základního antidumpingového nařízení, a zdůvodňovat to pouze tím, že ostatní strany mají rovněž právo na jejich poskytnutí, jestliže posledně uvedené strany nepředložily žádost v tomto smyslu.

Z výše uvedeného vyplývá, že Komisi přísluší, aby posoudila žádosti o přístup k důvěrným informacím ve vztahu ke konkrétní situaci zúčastněné strany, která je autorem takové žádosti, a to odděleně od situace ostatních zúčastněných stran, pro které mohou mít tyto informace význam.

Opačný výklad by vedl k zásadnímu omezení informací, které by měly k dispozici zúčastněné strany, což je v rozporu s požadavky, které vyplývají z dodržení práva na obhajobu, a v takovém případě, o jaký se jedná v projednávané věci, by vyústil v to, že dotčeným vyvážejícím výrobcům by byly odepírány informace, které mohou mít zásadní význam pro jejich právo na obhajobu vzhledem k dopadu, který má výpočet běžné hodnoty na stanovení dumpingového rozpětí.

(viz body 159–162, 164, 165, 167, 168, 170, 171, 175)