ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
62

V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že SÚP léčivého přípravku lze vykládat pouze restriktivně. Před udělením registrace, a to i v rámci změny nebo rozšíření stávající registrace, musí příslušný orgán na základě dokumentů a informací poskytnutých sponzorem zajistit, že přínos léčivého přípravku spojený s účinností převažuje nad potenciálními riziky (viz bod 7 odůvodnění a článek 26 směrnice 2001/83). V témže smyslu stanoví bod 14 odůvodnění nařízení č. 726/2004, že „[by mělo být stanoveno] používání kritérií jakosti, bezpečnosti a účinnosti podle směrnic 2001/83/ES a 2001/82/ES [...] a mělo by být možné posoudit poměr prospěchu a rizika všech léčivých přípravků při jejich uvedení na trh, při prodloužení registrace a kdykoli to příslušný orgán uzná za vhodné“.
25

Rozhodnutím OOUPS ze dne 5. března 2019 byla stížnost ze dne 2. listopadu 2018 zamítnuta (dále jen „rozhodnutí o zamítnutí stížnosti“). Pokud jde o zjevně nesprávné posouzení, OOUPS se zabýval třemi výtkami žalobkyně. OOUPS měl za to, že zdravotní problémy žalobkyně, včetně těch, kterých se dovolávala na podporu žádosti o uznání nemoci jako nemoci z povolání, začaly v roce 2004; že žalobkyně zahájila několik interně-správních řízení týkajících se nemoci, která byla předmětem této žádosti; že žádost o uznání nemoci jako nemoci z povolání se podává prostřednictvím dvoustránkového formuláře, který od žadatele vyžaduje jen malé úsilí, a že B dospěl k závěru, že v případě žalobkyně neexistovaly žádné zdravotní důvody, které by odůvodňovaly opožděné podání této žádosti. OOUPS tak potvrdil, že žádost o uznání nemoci jako nemoci z povolání, která byla podána více než dvanáct let poté, co se objevily první příznaky, a více než osm let po skončení služebního poměru žalobkyně u EAO, považuje za opožděnou.
120

Konečně z odmítnutí výkladu pojmu „[obvyklé] bydliště“ zastávaného žalobcem vyplývá, že žalobce marně tvrdí, že Komise porušila zásadu ochrany legitimního očekávání tím, že na jedné straně měla v napadeném rozhodnutí za to, že byl v okamžiku svého přijetí natolik integrován do belgické společnosti, že musí prokázat, že v Belgii neměl bydliště po dobu deseti let před svým nástupem do služebního poměru, ačkoli na druhé straně měla za to, že nebyl do této společnosti začleněn, jelikož mu v okamžiku jeho přijetí do zaměstnání přiznala nárok na příspěvek za práci v zahraničí.
62

Zatřetí na rozdíl od toho, co uvádí odvolací senát v bodě 24 napadeného rozhodnutí, nevykazuje etiketa uváděná žalobkyní žádný funkční aspekt a není určena k tomu, aby zachycovala kapky tekutiny zůstávající na hrdle ihned po nalití tekutiny do sklenice nebo poté, co byla tekutina vypita přímo z hrdla. Nejedná se totiž o ubrousek, ale skutečně o etiketu z jemného papíru, která nemá žádnou absorpční vlastnost. Kapka, která by stékala po láhvi, ať již na straně výčnělku, který tvoří špičku, nebo na straně, která tvoří výstřižek ve tvaru „V“, by dotčenou etiketou nebyla zachycena lépe než jakoukoli jinou papírovou etiketou.
47

Zaprvé z rozsudku ze dne 12. září 2019, Koton Mağazacilik Tekstil Sanayi ve Ticaret v. EUIPO (C‑104/18 P, EU:C:2019:724, body 51, 52 a 55), vyplývá, že přezkum skutečnosti, že majitel sporné ochranné známky věděl o užívání tohoto označení třetí osobou, nesmí být omezen na unijní trh. Konkrétně Soudní dvůr v bodě 52 tohoto rozsudku upřesnil, že mohou nastat situace, které nemají nic společného s případem, který vedl k vydání rozsudku ze dne 11. června 2009, Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (C‑529/07, EU:C:2009:361), kdy je možné mít za to, že přihláška ochranné známky nebyla podána v dobré víře bez ohledu na to, že v okamžiku podání této přihlášky nebylo na vnitřním trhu pro totožné nebo podobné výrobky třetí osobou užíváno totožné nebo podobné označení. Odvolací senát tím, že schválil analýzu zrušovacího oddělení a omezil vlastní přezkum na to, zda vedlejší účastnice věděla o užívání označení TARGET VENTURES žalobkyní nebo třetí osobou v rámci jejích obchodních činností v Unii, uplatnil tento faktor v bodech 23, 26, 30 a 31 napadeného rozhodnutí neúplným způsobem.
235

Pokud jde o důsledky napadených rozhodnutí pro žalobce, Tribunál zajisté nevylučuje, že by mohly dosáhnout určitého prahu závažnosti. Tento práh závažnosti však sám o sobě neumožňuje dospět k závěru, že napadená rozhodnutí způsobují nepřiměřené nevýhody ve vztahu k sledovaným cílům, zejména s ohledem na rozsah snížení výše dotčených důchodů, nové absolutní výše důchodů posouzené ve vztahu k délce funkčního období dotyčného bývalého poslance Evropského parlamentu, jakož i na skutečnost, že nový způsob výpočtu zohledňuje jeho individuální příspěvek. Kromě toho žádný z důsledků uvedených žalobci v jejich písemnostech není podložen ani prokázán. Vzhledem k neexistenci konkrétních důkazů tedy nelze dospět k závěru, že by každý z žalobců nesl individuální zátěž, která by byla nepřiměřená vzhledem ke sledovaným cílům. V každém případě nemůže posouzení legality unijního aktu z hlediska základních práv spočívat na tvrzeních vycházejících z důsledků tohoto aktu v určitém konkrétním případě (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 8. září 2020, Komise a Rada v. Carreras Sequeros a další, C‑119/19 P a C‑126/19 P, EU:C:2020:676, bod 153 a citovaná judikatura).
83

Zatřetí, pokud jde o tvrzení Komise, že OPU musí být vykládána v tom smyslu, že zavádí maximální výši náhradu nákladů na dlouhodobý pronájem přístrojů CPAP proto, aby byla v souladu se zásadou rovného zacházení s pojištěnci, je třeba uvést, že neodůvodněné rozdílné zacházení s pojištěnci, kteří si koupí přístroj CPAP, a těmi, kteří si tento přístroj dlouhodobě pronajmou, by i za předpokladu, že by bylo prokázáno, nemohlo vést za účelem dodržení zásady rovného zacházení k takovému výkladu OPU, který by byl v rozporu s jejich zněním, jakož i se systematikou relevantních ustanovení společných pravidel a OPU (v tomto smyslu viz usnesení ze dne 17. července 2015, EEB v. Komise, T‑685/14, nezveřejněné, EU:T:2015:560, bod 31 a citovaná judikatura). Totéž platí pro existenci rizika obcházení stropu upraveného u nákupu přístroje CPAP nebo rizika zásahu do finanční rovnováhy RCAM. Společná pravidla ostatně upravují, jak vyplývá zejména z jejich čl. 20 odst. 2, mechanismy, které umožňují vyhnout se hrazení některých nadměrných nákladů ze strany RCAM.
75

Kromě toho, pokud by žalobkyně rozhodnutí předsedy o situaci obtěžování napadla přímo před unijním soudem, předsednictvo Parlamentu by muselo zvolit mezi dvěma možnostmi, z nichž žádná by nebyla uspokojivá z hlediska administrativních a soudních důsledků. V případě první možnosti by předsednictvo mohlo rozhodnout o sankci, aniž by vyčkalo na rozhodnutí soudu, přičemž v takovém případě by žalobkyně mohla podat žalobu rovněž proti tomuto rozhodnutí, což by pravděpodobně vedlo soud k tomu, že obě žaloby spojí, a odloží tedy přezkum legality situace obtěžování. V případě druhé možnosti by si předsednictvo mohlo přát vyčkat na rozhodnutí soudu, přičemž v takovém případě by hrozilo, že nebude moci vykonat svou pravomoc přezkoumat sankci, jelikož jednak na základě článku 167 jednacího řádu platí, že v případě, že předsednictvo ve lhůtě čtyř týdnů po podání odvolání nerozhodne, považuje se zpochybněná sankce přijatá předsedou Parlamentu za neplatnou, a jednak z ustanovení jednacího řádu nevyplývá, že předsednictvo má možnost přerušit řízení, které u něj probíhá, do doby, než je soudní řízení ukončeno.
107

Úvodem je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury musí být texty unijního práva vykládány v co největším možném rozsahu ve světle mezinárodního práva, zejména týkají-li se takové texty právě provádění mezinárodní dohody uzavřené Unií (rozsudek ze dne 14. července 1998, Safety Hi-Tech, C‑284/95, EU:C:1998:352, bod 22; viz rovněž rozsudek ze dne 19. prosince 2019, Nederlands Uitgeversverbond a Groep Algemene Uitgevers, C‑263/18, EU:C:2019:1111, bod 38 a citovaná judikatura). Unijní soud při výkladu ustanovení směrnic provádějících ve vztahu k členským státům požadavky čl. 9 odst. 4 Aarhuské úmluvy uvedl, že cílem sledovaným unijním normotvůrcem je poskytnout dotčené veřejnosti „široký přístup k právní ochraně“ a že tento cíl vyplývá v širším pojetí z vůle unijního normotvůrce zachovávat, chránit a zlepšovat kvalitu životního prostředí a vést veřejnost k tomu, aby v tomto ohledu hrála aktivní roli (rozsudek ze dne 11. dubna 2013, Edwards a Pallikaropoulos, C‑260/11, EU:C:2013:221, body 31 a 32). Unijní soud měl proto za to, že i když mají strany Aarhuské úmluvy určitý prostor pro uvážení při použití čl. 9 odst. 3 této úmluvy, je však třeba přijmout velmi ochranářský přístup užitečného účinku a cílů uvedené úmluvy v rámci povinností provedení příslušejícím členským státům (v tomto smyslu viz stanovisko generálního advokáta Jääskinena ve spojených věcech Rada a další v. Vereniging Milieudefensie a Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht, C‑401/12 P až C‑403/12 P, EU:C:2014:310, bod 132 a citovaná judikatura). Z podobných důvodů je třeba obě podmínky uvedené výše v bodě 106 vykládat v co největším možném rozsahu ve světle čl. 9 odst. 3 a 4 Aarhuské úmluvy (obdobně viz rozsudek ze dne 18. července 2013, Deutsche Umwelthilfe, C‑515/11, EU:C:2013:523, bod 32 a citovaná judikatura), a tudíž s ohledem na požadavek spočívající v zajištění účinného přístupu žalobkyně k právní ochraně.
41

Posledně uvedené ustanovení tedy potvrzuje inherentní vazbu mezi způsobilými výdaji uvedenými v žádostech o průběžnou platbu a mírou spolufinancování, která se na ně použije. Zvláště není zpochybňováno, že každá z těchto žádostí o platbu zohledňuje celkovou kumulovanou výši způsobilých výdajů zanesených v účetním systému certifikačního orgánu až do podání této žádosti a průběžná platba, která má být provedena v souvislosti s dotčenou žádostí, odpovídá rozdílu mezi celkovou částkou způsobilých výdajů zanesených v účetním systému až do podání této žádosti, na kterou se použije míra spolufinancování platná v daném okamžiku, a již poskytnutými průběžnými platbami. To znamená, což Rumunsko nezpochybňuje, že případná změna míry spolufinancování provedená až do data podání konečné žádosti o průběžnou platbu týkající se daného účetního roku, je vzata v úvahu pro tento účetní rok a použije se na veškeré způsobilé výdaje vzniklé v průběhu tohoto roku. Konečná žádost o předběžnou platbu tedy konsoliduje jak celkovou kumulovanou částku výdajů způsobilých pro daný účetní rok, tak míru spolufinancování použitelnou na všechny tyto výdaje.
83

Právě to Tribunál uvedl v bodě 63 rozsudku ze dne 13. července 2018, Crédit agricole v. ECB (T‑758/16, EU:T:2018:472). Argument ECB vycházející z objemu expozic vůči CDC totiž nebyl odmítnut z důvodu, že tato úvaha není relevantní. Naopak, Tribunál zdůraznil, že objem expozic by mohl být relevantní v případě, že by žalobkyně v důsledku platební neschopnosti Francouzské republiky nemohla obdržet od CDC částky převedené z titulu regulovaných úspor a musela by přistoupit ke krizovému prodeji aktiv.
79

To potvrzují přípravné práce k první revizi Pařížské úmluvy na ochranu průmyslového vlastnictví z roku 1883, ke které došlo v roce 1900. Z dokumentů a protokolů z konference, která se konala v Bruselu od 1. do 14. prosince 1897 a od 11. do 14. prosince 1900, zejména z celkového rámce bodu 1 vyjádření předloženého německou delegací na přípravné schůzce ze dne 1. prosince 1897, z protokolu ze čtvrtého zasedání ze dne 7. prosince 1897, jakož i z protokolu z druhého zasedání ze dne 12. prosince 1900 (viz Akta z konference, která se konala v Bruselu od 1. do 14. prosince 1897 a od 11. do 14. prosince 1900, Mezinárodní unie na ochranu průmyslového vlastnictví, Bern, 1901, dále jen „akta z bruselské konference“ s. 169, s. 209 až 212 a s. 379 až 382), totiž vyplývá, že lhůta přednosti byla prodloužena ze šesti na dvanáct měsíců pro právo přednosti založené na patentu z důvodu, že předběžný průzkum, jemuž přihlášky patentu podléhaly zejména podle německých, rakouských a maďarských právních předpisů, vyžadoval více času. Vzhledem k tomu měly dotyčné státy za to, že je jim bráněno v přistoupení k uvedené úmluvě z důvodu, že je podle nich příliš krátká lhůta přednosti pro patenty, neboť délka trvání předběžného průzkumu téměř vždy přesahovala délku lhůty přednosti (viz akta z bruselské konference, s. 37). Prodloužení lhůty přednosti pro patenty navrhl Mezinárodní úřad Mezinárodní unie na ochranu průmyslového vlastnictví „za účelem zohlednění zvláštních potřeb zemí, kde je používán předběžný průzkum“ (viz akta z bruselské konference, s. 144), a následně bylo přijato a provedeno článkem 1 částí II doplňkového aktu ze dne 14. prosince 1900, kterým se mění úmluva ze dne 20. března 1883 (viz akta z bruselské konference, s. 410).
53

EIB tyto argumenty zpochybňuje, přičemž v podstatě namítá, že příspěvek na zeměpisnou mobilitu je poskytován pouze zaměstnancům přiděleným do externích kanceláří na přesně danou dobu, kteří se po tomto dočasném přidělení do takové kanceláře vrátí do sídla EIB, a to i v případě, že by „sídlem EIB“ bylo třeba rozumět nejen sídlo v Lucembursku, ale rovněž jakékoliv jiné místo přijetí do služebního poměru nebo externí kancelář. Konkrétně tvrdí, že z čl. 2 odst. 2 přílohy VII správních předpisů vyplývá, že pokud osoba trvale přidělená do externí kanceláře ukončí svůj služební poměr u EIB v dotčené externí kanceláři, nemá na uvedený příspěvek nárok.
40

Tato domněnka platnosti omezuje povinnost EUIPO, uvedenou v čl. 95 odst. 1 první větě nařízení 2017/1001, aby relevantní skutečnosti, které by jej mohly vést k uplatnění absolutních důvodů pro zamítnutí, zkoumal z moci úřední, na průzkum přihlášky ochranné známky Evropské unie prováděný průzkumovými referenty, a na základě odvolání odvolacími senáty při řízení o zápisu uvedené ochranné známky. Vzhledem k tomu, že se v rámci řízení o prohlášení neplatnosti založeného na absolutním důvodu pro zamítnutí zápisu má za to, že zapsaná ochranná známka Evropské unie je platná, přísluší přitom osobě, která podala návrh na prohlášení neplatnosti, aby u EUIPO uplatnila konkrétní skutečnosti, které by její platnost zpochybnily. Podle druhé věty čl. 95 odst. 1 nařízení 2017/1001, což je věta, která konsoliduje dřívější judikaturu Tribunálu [rozsudek ze dne 13. září 2013, Fürstlich Castell’sches Domänenamt v. OHIM – Castel Frères (CASTEL), T‑320/10, EU:T:2013:424, bod 28], tak v řízeních o prohlášení neplatnosti podle článku 59 tohoto nařízení EUIPO omezí své šetření na důvody a návrhy předložené účastníky (viz rozsudek ze dne 10. června 2020, Zobrazení šachovnicového vzoru, T‑105/19, nezveřejněný, EU:T:2020:258, bod 23 a citovaná judikatura).
26

Občan, který předloží návrh občanské iniciativy, musí být totiž schopen porozumět důvodům, proč tato nebyla Komisí zaregistrována, takže Komisi po předložení takového návrhu přísluší tento návrh posoudit, ale s ohledem na jeho dopad na účinný výkon práva zakotveného Smlouvou rovněž upřesnit jednotlivé důvody zamítavého rozhodnutí. To vyplývá ze samotné povahy tohoto práva, které má posilovat občanství Unie a podílením se občanů na demokratickém životě Unie zvyšovat demokratické fungování Unie, jak je uvedeno v prvním bodě odůvodnění nařízení č. 211/2011 (viz rozsudek ze dne 3. února 2017, Minority SafePack – one million signatures for diversity in Europe v. Komise, T‑646/13, EU:T:2017:59, bod 18 a citovaná judikatura).
66

Použití kritéria čtyř odpracovaných let pro přeřazování dočasných zaměstnanců stejně jako použití zásady rovného zacházení, jehož se EHSV snaží dovolávat (viz bod 53 výše), přitom ze srovnávací tabulky vypracované žalobkyní nevyplývají. Uvedená tabulka totiž ukazuje na značné rozdíly, pokud jde o tempo přeřazování jednotlivých dočasných zaměstnanců přidělených sekretariátům tří skupin EHSV. Například, pokud jde o skupinu I, k níž je přidělena žalobkyně, z tabulky vyplývá, že jeden z dočasných zaměstnanců během sotva dvou let postoupil o tři platové třídy (z AST 2 do AST 5), zatímco jiný dosáhl srovnatelného postupu (z AST 3 do AD 6) za dobu téměř šesti let. Totéž platí pro dočasné zaměstnance přidělené do sekretariátu skupiny Zaměstnanci, u nichž jsou rozdíly v karierním postupu ještě výraznější. V posledně uvedené skupině se například jeví, že jeden z dočasných zaměstnanců během šesti let postoupil o dvě platové třídy (z AST 4 do AST 6), zatímco jiný zaměstnanec postoupil o tři platové třídy (z AST 4 do AST 7) za devatenáct let.
79

V rámci druhé části prvního žalobního důvodu žalobkyně zaprvé tvrdí, že ze svého chování, jehož cílem by bylo získat nebo držet ochrannou známku, ke které nemá žádné právo, nezískala žádnou výhodu. Zadruhé zdůrazňuje, že společenská hra „Monopoly“ je natolik slavná, že by bylo fantaskní tvrdit, že žalobkyně neužívala ochrannou známku MONOPOLY pro hry. Tvrdí přitom, že kdyby byla nucena prokázat užívání této ochranné známky pro společenské hry v rámci řízení o prohlášení neplatnosti, vznikly by jí tím značné náklady. Zatřetí tvrdí, že kdyby bylo napadené rozhodnutí potvrzeno, vedlo by to k tomu, že by zrušovací oddělení EUIPO bylo zahlceno věcmi, ve kterých by byl namítán nedostatek dobré víry při každém opakovaném podání přihlášky ochranné známky označující totožné nebo podobné výrobky nebo služby. Konečně začtvrté žalobkyně ohledně posouzení újmy tvrdí, že napadené rozhodnutí neobsahuje zjištění o existenci skutečné újmy, ale pouze implicitní závěr, že by újma mohla teoreticky vyplývat z případného prodloužení karenční lhůty pěti let. Podle ní však takováto teoretická újma nemůže v žádném případě vést k závěru, že jednala podvodně.
62

V případě, že by Komise ukončila probíhající zadávací řízení a vydala nové oznámení o zahájení zadávacího řízení týkající se téže zakázky, totiž nelze předpokládat, že by kritérium bodu 17.2 písm. a) oznámení o zahájení zadávacího řízení bylo zachováno v totožném znění. Nelze rovněž vyloučit, že by Komise převzala kritérium bodu 17.2 písm. c) oznámení o zahájení zadávacího řízení, byť by ho formulovala jasněji.
48

Tvrdí, že Rada má oznamovací povinnost také v případě rozhodnutí pozměňujících rozhodnutí o zařazení na seznam, a to i v případě, že nejsou předloženy nové důvody. Žalobkyně tvrdí, že kdyby Rada neměla povinnost jí napadené akty oznámit, jediným způsobem jak se dozvědět o jejich přijetí, by bylo jejich zveřejnění v Úředním věstníku, což by znamenalo, že by její možnost obrátit se na Tribunál v přiměřené lhůtě byla neoprávněně omezena. Stanovisko Rady podle ní pomíjí judikaturu, podle níž se nemůže libovolně rozhodnout, jakým způsobem sdělí svá rozhodnutí dotčeným osobám. Vzhledem k tomu, že měla k dispozici adresu advokátky zmocněné žalobkyní, jak potvrzuje dopis ze dne 6. října 2016, jehož přijetí Rada potvrdila, měly jí být napadené akty oznámeny tímto způsobem. K takovému oznámení podle ní došlo pouze v případě aktů z roku 2017 dopisem ze dne 25. března 2019. O aktech z roku 2020 se žalobkyně dozvěděla nepřímo prostřednictvím dopisu soudní kanceláře ze dne 13. července 2020 (viz bod 45 výše). Žaloba a návrh na úpravu žaloby, který byl předložen v souladu s čl. 86 odst. 1 jednacího řádu, tak podle ní byly podány ve lhůtě stanovené v článku 263 SFEU.
38

V žalobě žalobce v podstatě navrhuje, aby Tribunál: – „[zrušil] rozhodnutí Komise uvedené na druhé straně v prvním odstavci e-mailu ze dne 2. srpna 2018, kterým se orgán oprávněný ke jmenování rozhodl ‚v rámci urychlení vyřizování spisu vycházet z pravidla výslovně stanoveného v čl. 22 [odst. 1 druhém pododstavci] pravidel pojištění pro případ, že mezi lékařem zastupujícím pojištěnce a lékařem zastupujícím orgán není dosaženo dohody ohledně určení třetího lékaře, a použít jej obdobně pro účely určení jiného lékaře v [dané] věci‘, – uložil Komisi, pokud to umožňují jeho pravomoci, [zaplatit žalobci] částku 21440 eur, která odpovídá úhradě výloh […] na ‚léčbu nutnou z důvodu utrpěných zranění a jejich projevů a případných výloh na funkční rehabilitaci‘ nezbytných pro ‚naléhavý zákrok, jelikož otevřená rána mohla zhoršit zdravotní stav již tak narušený dlouhodobými a opakovanými infekcemi horních cest dýchacích‘, – podpůrně, uložil, povolil nebo přijal jakékoliv jiné opatření, aby Komise uznala, že okolnosti projednávané věci v konkrétním případě žalobce vzhledem k jeho dosavadním problémům souvisejícím s nemocí z povolání zjevně spadají pod případ popsaný v článku 10 [dřívějších pravidel pojištění], a uhradila požadovanou částku, – ještě podpůrněji, uložil Komisi v souladu s přístupem uvedeným ve [sporném] rozhodnutí, který spočívá v tom, že se ve specifickém případě žalobce bude „vycházet z pravidla výslovně stanoveného v článku 22 pravidel pojištění‘ a ‚bude použito obdobně‘, aby požádala lékařskou komisi o vydání stanoviska v souladu s článkem 20 pravidel [pojištění], – uložil Komisi zaplatit úroky z prodlení počítané od 23. ledna 2017, data zamítnutí úhrady výloh na uskutečněnou léčbu, až do jejich zaplacení stanovené výpočtem č. 238 (příloha A.04), – uložil Komisi, aby [žalobci] nahradila utrpěnou újmu ve výši 500000 eur nebo jakoukoli jinou částku […] určenou ex aequo et bono z důvodu svévolné nebo šikanózní povahy protiprávních aktů a opomenutí Komise, zejména pak z důvodu neobvyklého jednání tří konzultovaných lékařů, kteří mimo jiné popřeli nejzákladnější funkce nosu, když tvrdili, že ve specifickém případě žalobce je v praxi dýchání pusou stejně zdravé jako dýchání nosem, – každopádně uložil Komisi náhradu nákladů řízení.“
42

Pokud by ostatně měla být přijata argumentace Komise týkající se čl. 16 odst. 2 nařízení č. 517/2014, zbavilo by to článek 277 SFEU veškerého užitečného účinku. Komise totiž tvrdí, že žalobkyni nelze přidělit žádnou kvótu v případě, že by dotčené ustanovení zmizelo z právního řádu, čímž by byla zbavena svého právního zájmu na uplatnění jeho protiprávnosti. Takový postoj přitom upírá jednotlivci možnost zpochybnit legalitu podmínek, kterými ustanovení podmiňuje přiznání práva.
66

V tomto ohledu je třeba uvést, že čl. 47 písm. c) bod i) pracovního řádu sice výslovně nestanoví, že by pracovní podmínky zaměstnance, jehož pracovní smlouva je vypovězena, mohly být během výpovědní doby změněny, takže se má za to, že tato doba představuje běžnou pracovní dobu, nic to však nemění na tom, že orgány, instituce a jiné unijní subjekty mají širokou posuzovací pravomoc při organizaci svých útvarů a při přidělování zaměstnanců, které mají k dispozici, za podmínky, že je toto přidělování prováděno v zájmu služby a respektuje ekvivalentnost pracovních míst, a to i u zaměstnanců ve výpovědní době (obdobně viz rozsudek ze dne 13. prosince 2017, CJ v. ECDC, T‑703/16 RENV, nezveřejněný, EU:T:2017:892, bod 42).
259

V tomto ohledu je třeba zejména uvést, že ačkoliv žalobci od 21. října 2014, kdy byl dočasně zproštěn výkonu svých pracovních povinností, do 7. května 2019, kdy bylo přijato rozhodnutí o propuštění, hrozilo, že mu bude uložena disciplinární sankce, současně vůči němu bylo vedeno několik trestních řízení. Byl proti němu veden postup před zahájením trestního stíhání pro trestné činy podvodu a padělání dokumentů ve smyslu § 263 odst. 1 a § 267 německého trestního zákoníku, a to v souvislosti s fakturami za fyzioterapii (viz bod 7 výše). Za tyto dva trestné činy bylo možno uložit trest odnětí svobody až na pět let. Dne 16. října 2014 u něj byla provedena domovní prohlídka. Následně byl postup před zahájením trestního stíhání rozšířen na část věci týkající se příjmových dokladů z lékáren. Dne 12. září 2016 podalo státní zastupitelství proti žalobci obžalobu – ačkoliv zastavilo trestní stíhání v části věci týkající se příjmových dokladů z lékáren, obžalovalo žalobce z podvodu a padělání dokumentů v souvislosti s fakturami za fyzioterapii a proti žalobci bylo zahájeno řízení před trestním soudem (viz bod 7 výše). Rozsudkem Landgericht Frankfurt am Main (zemský soud ve Frankfurtu nad Mohanem) ze dne 18. října 2017 byl žalobce obžaloby pro tyto skutky zproštěn (viz bod 14 výše). Současně byl ale žalobce stíhán pro podvod v souvislosti s fakturami za doučování. O ukončení trestních řízení, která se jej týkala, byl informován až v dopise státního zastupitelství ze dne 30. dubna 2019 (viz bod 23 výše), kterým mu bylo oznámeno, že se trestní stíhání ve vztahu k posledně uvedené části zastavuje.