STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

PEDRA CRUZ VILLALÓNA

přednesené dne 7. září 20101( )

Věc C‑507/08

Evropská Komise

proti

Slovenské republice

[žaloba pro nesplnění povinnosti státem podaná Komisí proti Slovenské republice]

„Státní podpora – Zrušení daňového dluhu daňovým úřadem v rámci vyrovnání s věřiteli – Rozhodnutí Komise, kterým se konstatuje neslučitelnost podpory se společným trhem a nařizuje se její navrácení – Nevykonání – Překážka věci pravomocně rozsouzené – Důvody pro přezkum pravomocných rozsudků“

1. Prostřednictvím žaloby pro nesplnění povinnosti podle čl. 108 odst. 2 SFEU Komise vytýká Slovenské republice, že nezajistila vrácení státní podpory, kterou Komise prohlásila za neslučitelnou se společným trhem, a která byla poskytnuta ve prospěch společnosti Frucona Košice, a.s., (dále jen „Frucona“) ve formě odpuštění daňového dluhu v rámci vyrovnání s věřiteli potvrzeného rozhodnutím soudu, které představuje překážku věci pravomocně rozsouzené. Vyvstává tedy opět problém rozsahu povinnosti členských států ohledně vymáhání podpor, které Komise prohlásí za protiprávní. Konkrétněji vzniká otázka, zda je možné odůvodnit nesplnění této povinnosti existencí rozhodnutí vnitrostátního soudu, jež představuje překážku věci pravomocně rozsouzené, což by znemožnilo navrácení podpory na základě vnitrostátního práva.

I – Skutkové okolnosti

2. Rozhodnutím ze dne 7. června 2006 o státní podpoře K 25/2005 (ex NN 21/2005) poskytnuté Slovenskou republikou ve prospěch společnosti Frucona( ) Komise určila, že opatření přijatá Slovenskou republikou ve prospěch společnosti Frucona představují státní podporu neslučitelnou se společným trhem.

3. Z uvedeného rozhodnutí vyplývá, že Frucona, podnik působící v oblasti výroby lihu a lihovin, nealkoholických nápojů, konzervovaného ovoce a zeleniny a octa, obdržela státní podporu spočívající v odpisu daňového dluhu ve výši 416 515 990 SKK (11 milionů eur) daňovým úřadem v Košicích (dále jen „daňový úřad“) na základě „dohody o vyrovnání“ uzavřené uvedeným podnikem s jeho věřiteli v rámci řízení podle zákona č. 328/91 o konkurzu a vyrovnání, jež stejně jako konkurzní řízení směřuje k urovnání finanční situace zadlužené společnosti. Cílem vyrovnacího řízení zahájeného zadluženou společností je dosáhnout dohody s věřiteli, na základě které zadlužená společnost uhradí část svých dluhů a zbytek dluhů se odepíše. Taková dohoda musí být v každém případě schválena soudem, který vykonává dohled nad řízením.

4. Dne 8. března 2004 se Frucona obrátila na Krajský soud v Košicích s návrhem na vyrovnání týkající se několika dluhů, mimo jiné i dluhu na spotřební dani z alkoholu. Dne 14. července 2004 uvedený soud se souhlasem daňového úřadu vyrovnání potvrdil. Rozhodnutí Krajského soudu později potvrdil Najvyšší súd Slovenskej republiky( ) usnesením ze dne 25. října 2004.

5. V souladu s dohodou měla Frucona uhradit 35 % dluhu ve lhůtě jednoho měsíce, zatímco věřitelé měli zbývajících 65 % dluhu odepsat. Pokud jde o daňový dluh společnosti Frucona, jeho částka dosahovala celkem 640 793 831 SKK (16,86 milionů eur). Na základě dohody měl daňový úřad získat částku 224 277 841 SKK (5,86 milionů eur), takže odpis daňového dluhu dosáhl výše 416 515 990 SKK (11 milionů eur). Je třeba uvést, že po vyplacení dohodnutých částek společnost Frucona pokračovala v podnikatelské činnosti.

6. Po přezkumu dotčeného odpisu daňového dluhu Komise dospěla k závěru, že a) daňový úřad měl právně i hospodářsky výhodnější postavení než soukromí věřitelé, a že b) Slovenská republika protiprávně umožnila odpis daňového dluhu společnosti Frucona. Konkrétně ve svém rozhodnutí ze dne 7. června 2006 Komise uvedla:

„Článek 1

Státní podpora, kterou Slovenská republika poskytla ve prospěch společnosti Frucona Košice, a.s., ve výši 416 515 990 SKK není slučitelná se společným trhem

Článek 2

1. Slovenská republika přijme veškerá opatření potřebná k vymáhání nezákonně poskytnuté podpory uvedené v článku 1 od příjemce.

2. Vymáhání se uskuteční bez odkladu a v souladu s postupy uvedenými ve vnitrostátních právních předpisech, pokud umožňují okamžité a účinné vykonání tohoto rozhodnutí.

3. Vymáhaná částka musí zahrnovat úroky za celé období od data, ke kterému byla částka dána k dispozici společnosti Frucona Košice, a.s., až do jejího skutečného vrácení.

4. Úroky se vypočítají v souladu s ustanoveními uvedenými v kapitole V nařízení Rady (ES) č. 794/2004 ze dne 21. dubna 2004, kterým se provádí nařízení Rady (ES) č. 659/1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku 93 Smlouvy o ES [39]. Úroková sazba se bude uplatňovat jako úrok složený po dobu celého období uvedeného v odstavci 3.

Článek 3

Slovenská republika bude do dvou měsíců po oznámení tohoto rozhodnutí informovat Komisi o opatřeních přijatých na dosažení souladu s tímto rozhodnutím. Tyto informace poskytne za použití dotazníku uvedeného v příloze I tohoto rozhodnutí.“

7. Dne 12. ledna 2007 podala Frucona k Tribunálu (tehdejšímu Soudu) žalobu směřující ke zrušení rozhodnutí Komise, aniž by navrhovala předběžné opatření. Slovenská republika žádnou žalobu nepodala. O žalobě společnosti Frucona nebylo do dnešního dne rozhodnuto, přičemž jednání se konalo v prosinci 2009.

8. Pokud jde o opatření směřující k výkonu rozhodnutí přijatá žalovaným státem, dne 4. července 2006 požádal daňový úřad společnost Frucona, aby ve lhůtě osmi dnů vrátila protiprávní podporu včetně úroků. Když této výzvě nebylo vyhověno, daňový úřad dne 21. července 2006 podal žalobu k okresnímu soudu Košice II.

9. Rozsudkem ze dne 11. června 2007 zamítl okresní soud Košice II žalobu daňového úřadu, neboť měl za to, že společnost Frucona nemá povinnost podporu vrátit. Podle názoru uvedeného soudu a) dluh společnosti Frucona u daňového úřadu zanikl ex lege zaplacením dlužné částky v souladu s podmínkami dohody s věřiteli; b) ačkoli Komise nařídila Slovenské republice přijmout všechna opatření nezbytná k navrácení podpory, nedává to daňovému úřadu nárok vymáhat navrácení podpory od příjemce, a c) nelze přijmout, že zákon příjemci podpory ukládá přímou povinnost podporu vrátit, jelikož čl. 26 odst. 1 zákona č. 231/1999 o štátnej pomoci (zákon č. 231/1999 o státní podpoře) předpokládá, že příjemce podpory si je vědom toho, že mu byla poskytnuta podpora, takže vzhledem k tomu, že daňový úřad jednal v mezích zákona, příjemce nemohl vědět, že mu byla poskytnuta protiprávní podpora.

10. Rozsudek okresního soudu byl potvrzen rozsudkem krajského soudu v Košicích ze dne 21. dubna 2008, v němž se kromě potvrzení odůvodnění soudu nižšího stupně doplňuje, že a) rozhodnutí o vyrovnání s věřiteli nelze přezkoumat, neboť představuje překážku věci pravomocně rozsouzené; b) Komise nerespektovala ustanovení vnitrostátního práva upravující kolizi vyrovnacího a exekučního řízení, a c) zásada nezávislosti soudů je mimo jiné základem zásady svrchovaného přezkumu skutečností, v rámci kterého vnitrostátní soudy ― na základě znaleckého posudku, který Komise, zdá se, neměla k dispozici ― dospěly k závěru, že výše pohledávky daňového úřadu stanovená v dohodě s věřiteli byla přiměřená.

11. Dopisem ze dne 2. července 2008 požádal daňový úřad generálního prokurátora Slovenské republiky, aby podal mimořádný opravný prostředek. Komise v žalobě tvrdí, že v tomto ohledu nemá podrobnější informace.

12. Během řízení Komise opakovaně trvala na okamžitém a účinném vykonání rozhodnutí a vytýkala slovenským orgánům, že místo aby přímo přistoupily k výkonu rozhodnutí na základě vnitrostátního práva, považovaly za nezbytný postup před soudním orgánem.

13. V odpovědi na výše uvedené slovenské orgány uplatnily v zásadě dva hlavní argumenty: A) Soudní řízení bylo pro navrácení podpory nezbytné, neboť slovenské daňové právo nenabízí právní základ pro vymáhání pohledávky daňového úřadu, která byla předmětem odpisu na základě dohody o vyrovnání s věřiteli, a bylo tedy nevyhnutelné získat exekuční titul. Podle slovenského práva nemůže správní rozhodnutí daňového úřadu „zrušit“ rozhodnutí soudu, který vykonává dohled nad dohodou o vyrovnání mezi společností Frucona a jejími věřiteli. B) Rozhodnutí Komise nezavazovalo přímo společnost Frucona, ale vzhledem k tomu, že bylo určeno Slovenské republice, byla to právě ona, kdo měl povinnost přijmout veškerá opatření nezbytná k navrácení protiprávně poskytnuté podpory. Rozhodnutí Komise, jako „cizí“ správní rozhodnutí, tedy pro společnost Frucona nezaložilo povinnost vrátit podporu, neboť na vnitrostátní úrovni nebylo možné přistoupit k jeho vykonání.

14. Po různých výměnách dopisů a upomínkách po uplynutí lhůty dvou měsíců stanovené rozhodnutím pro sdělení přijatých opatření a opatření, která Slovenská republika hodlá přijmout k jeho výkonu, usoudila Komise, že Slovenská republika k okamžitým a účinným opatřením k výkonu rozhodnutí nepřistoupila, a rozhodla se podat projednávanou žalobu.

II – Tvrzení účastnic řízení

15. Komise nejprve připomíná judikaturu, podle které je zrušení protiprávní podpory prostřednictvím jejího navrácení logickým důsledkem konstatování její protiprávnosti (rozsudky ze dne 21. března 1990, Belgie v. Komise( ), bod 66, a ze dne 21. března 1991, Itálie v. Komise( ), bod 41). Rovněž uplatňuje judikaturu, podle níž má povinnost členského státu zrušit podporu, kterou Komise považuje za neslučitelnou se společným trhem, za cíl obnovení předchozího stavu, neboť pokud si příjemce podporu ponechá, těží z neoprávněné výhody (rozsudek ze dne 5. října 2006. Komise v. Francie( ), bod 47).

16. Komise uplatňuje článek 288 SFEU a připomíná závaznost rozhodnutí a důsledky, které z něj plynou pro stát, jemuž je rozhodnutí určeno (rozsudek ze dne 26. června 2003, Komise v. Španělsko( ), bod 21), a zdůrazňuje, že po uplynutí více než 29 měsíců od okamžiku, kdy slovenské orgány rozhodnutí obdržely, nebyla vrácena podpora poskytnutá společnosti Frucona, která tím dosud využívá právě té výhody, kterou mělo rozhodnutí zrušit.

17. V důsledku toho má Komise za to, že Slovenská republika nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z rozhodnutí a z čl. 14 odst. 3 nařízení (ES) č. 659/1999, a že nedostačuje, jak tvrdí vnitrostátní orgány, přijmout veškerá vhodná opatření k zajištění výkonu rozhodnutí, neboť jejich povinností je zajistit, aby použité prostředky měly za následek okamžité a účinné vykonání rozhodnutí. V každém případě podléhá použití vnitrostátních postupů směřujících k výkonu rozhodnutí podmínce, že tyto umožňují okamžitý a účinný výkon rozhodnutí (výše uvedený rozsudek ze dne 5. října 2006, Komise v. Francie, bod 49, a rozsudek ze dne 12. května 2005, Komise v. Řecko( ), body 35 a 44).

18. Komise připomíná, že vzhledem k neexistenci rozhodnutí Tribunálu o odkladu vykonatelnosti napadeného rozhodnutí podle článku 278 SFEU, (protože ani Frucona, ani slovenské orgány o vydání takového rozhodnutí nepožádaly), nemá žaloba na neplatnost podaná k Tribunálu vliv na vykonatelnost nesplněného rozhodnutí. V projednávané věci podle Komise důvody uvedené vnitrostátními soudy představují překážku účinnému a okamžitému vykonání daného rozhodnutí, přičemž Komise zejména kritizuje argument spočívající v tom, že Frucona nemohla vědět o tom, že odpis části jejího daňového dluhu má povahu státní podpory, neboť bez ohledu na to, že tento argument týkající se nevědomosti je v kontextu státních podpor nerelevantní (rozsudek ze dne 20. září 1990, Německo v. Komise( ), bod 14), právě samotný zákon č. 231/1999, ve znění platném v době rozhodné z hlediska skutkových okolností, uplatňovaný slovenskými orgány, přirovnává přiznání daňové úlevy k nepřímé státní podpoře.

19. Komise rovněž odmítá argument o zániku ex lege daňového dluhu, neboť popřením existence dluhu se popírá rovněž přímý účinek rozhodnutí, a to v rozporu s ustálenou judikaturou (rozsudky ze dne 19. června 1973, Carmine Capolongo v. Azienda Agricole Maya( )), a ze dne 22. března 1977, Steinike & Weinling v. Spolková republika Německo( )).

20. Dále Komise popírá relevanci okolnosti, že vnitrostátní soudy při výkonu své nezávislosti posoudily určité skutečnosti tak, že jim, jako jediným soudům příslušným pro posouzení skutkových okolností, umožnily dospět k závěru že výše daňového dluhu stanovená v dohodě s věřiteli byla přiměřená. Komise naopak tvrdí, že jakmile byla státní podpora prohlášena za protiprávní, je úloha vnitrostátních orgánů omezena na výkon rozhodnutí, které neslučitelnost stanoví, a uvedené orgány v tomto ohledu nedisponují žádným prostorem pro uvážení (rozsudek ze dne 20. března 1997, Alcan Deutschland( ), bod 34).

21. Komise rovněž neuznává, že by překážka věci pravomocně rozsouzené představovaná soudními rozhodnutími vydanými v projednávané věci byla přijatelným důvodem pro účely odůvodnění vytýkaného nesplnění povinnosti, a dovolává se v tomto ohledu judikatury stanovené v rozsudku ze dne 18. července 2007, Lucchini( ), bod 63, a poznamenává že slovenské soudní orgány uvedenou judikaturu vůbec nekomentovaly.

22. Konečně má Komise za to, že v projednávané věci nebyla dodržena zásada rovnocennosti, neboť její rozhodnutí nenabylo vykonatelnosti, o níž lze předpokládat, že je vlastní aktům slovenského daňového úřadu. Zahájení soudního řízení za účelem určení vykonatelnosti tedy znamenalo, že rozhodnutí nemohlo být vykonáno za stejných podmínek jako vnitrostátní rozhodnutí.

23. Slovenská republika na žalobu odpověděla tvrzením, že doslovný výklad čl. 2 odst. 1 a 2 rozhodnutí Komise, a konkrétně použití pojmu „vymáhanie“ („récuperation“ ve francouzském znění) místo pojmu „vymoženie“ („recouvrement“ ve francouzském znění), neumožňuje s ohledem na tvrzení Komise vyvodit, že Slovenská republika měla povinnost účinně vymoci podporu ve stanovené lhůtě, když pouze měla přijmout veškerá opatření nezbytná k jejímu vymáhání, což skutečně učinila prostřednictvím příslušných daňových a soudních řízení, včetně žádosti směřující k podání mimořádného opravného prostředku podané dne 2. července 2008 daňovým úřadem generálnímu prokurátorovi Slovenské republiky, přičemž se zdá, že na této věci generální prokurátor pracoval ke dni podání žalobní odpovědi Slovenské republiky k Soudnímu dvoru (8. ledna 2009).

24. Slovenská republika tvrdí, že v projednávané věci existují okolnosti, které ji jasně odlišují od běžného kontextu státních podpor: A) Podpora byla poskytnuta na základě rozhodnutí soudu, nikoli správního orgánu, které nabylo právní moci, což brání uplatnění judikatury zavedené ve věci Lucchini, přičemž daný rozsudek byl v každém případě vydán až poté, co Slovenská republika zahájila relevantní kroky k vymáhání podpory. B) Vzhledem k tomu, že podle rozhodnutí je orgánem příslušným k vymáhání podpory správní orgán, který ji poskytl, nelze tvrdit (a právo Unie to netvrdí), že daný orgán má zrušit soudní rozhodnutí, které nabylo právní moci. Nebylo by to vhodné ani v případě, kdy má být rozsudek Soudního dvora použit retroaktivně (kromě případů mimořádných okolností odůvodňujících odchýlení se od zásady, která je tolik významná pro právní jistotu, jakou je zásada nezměnitelnosti konečného rozhodnutí; rozsudky 13. ledna 2004, Kühne a Heitz( ), bod 28, a ze dne 16. března 2006, Kapferer( ), body 20 a 21), takže Komise pro své rozhodnutí hledá účinky, jež v zásadě nemají ani rozsudky Soudního dvora.

25. Podle názoru Slovenské republiky tedy nelze použít jiné řízení, jinými slovy zahájit soudní řízení proti společnosti Frucona. Tento způsob vymáhání podpory podle Slovenské republiky neporušil zásadu rovnocennosti, neboť daný argument, kromě toho, že je založen na obecných a nepřesných tvrzeních, je třeba odmítnout i proto, že vymáhání podpory musí být slučitelné se zásadou procesní autonomie států. Konečně rozhodnutí nemohlo být vykonatelné, neboť a) není určeno jednotlivci, ale členskému státu; b) nezavazuje příjemce podpory, ale členský stát, kterému je určeno, a c) není dostatečně přesné, aby mohlo být vykonatelné. Krom toho slovenské orgány poznamenávají, že zásada rovnocennosti se týká ochrany práv jednotlivců, a nikoli povinností členských států vůči Komisi.

26. V replice Komise odmítá argument slovenských orgánů týkající se doslovného výkladu rozhodnutí, neboť nelze pochybovat o tom, že bylo jejich povinností skutečně dosáhnout vrácení podpory ve stanovené lhůtě, pokud nedošlo k mimořádným okolnostem, které by to znemožnily, přičemž slovenská vláda v žádném případě existenci takových okolností neuplatnila.

27. Komise připouští, že vzhledem k neexistenci právních ustanovení Společenství týkajících se postupu vymáhání podpor přísluší členským státům určit způsob jejich vymáhání, ale pouze pokud skutečně dojde k navrácení podpory, a samozřejmě tak, aby byla vnitrostátní ustanovení použita tak, aby prakticky neznemožnila navrácení podpory vyžadované právem Společenství. Navíc Komise neměla v úmyslu uložit slovenským orgánům způsob vymáhání podpory; zejména nepožadovala, aby daňový úřad zrušil soudní rozhodnutí, ale pouze navrhla, jako jeden z možných postupů, aby příslušný orgán zrušil rozhodnutí o poskytnutí podpory.

28. Komise se opírá o zásadu přednosti práva Unie a judikaturu zavedenou ve věci Lucchini (jež se omezuje na výklad platného práva, a proto ji lze navzdory tvrzení slovenských orgánů dokonale uplatnit v projednávané věci) a tvrdí, že daná zásada ukládá nepoužít jakékoli vnitrostátní opatření, jež brání účinnému a okamžitému výkonu rozhodnutí. Za tím účelem není vhodné učinit výjimku, když je oním opatřením soudní rozhodnutí představující překážku věci pravomocně rozsouzené; v každém případě je třeba význam pravomocného rozhodnutí kvalifikovat v závislosti na kontextu, kterého se týká, a zejména v závislosti na míře vlivu účastníků na předmět řízení. V projednávané věci je takový vliv minimální vzhledem k existenci pravomocí Společenství, kterou vnitrostátní soudy musí respektovat a prosazovat. Výše uvedené platí, aniž je dotčena skutečnost, že samo slovenské právo upravuje situace, kdy může být překonána překážka věci pravomocně rozsouzené (článek 228 občanského soudního řádu).

29. Nakonec Komise zpochybňuje dodržení zásady rovnocennosti a odmítá tvrzení Slovenské republiky, že daná zásada se týká ochrany práv jednotlivců, neboť zvláště v případě státní podpory Soudní dvůr rozhodl jinak v rozsudcích ze dne 21. září 1983, Deutsche Milchkontrol( ), a ze dne 20. března 1997, Alcan Deutschland, výše, bod 24. Dále Komise tvrdí, že její odkaz na slovenské daňové právo dostačuje k prokázání, že dotčenému rozhodnutí se dostalo méně příznivého zacházení.

30. V duplice slovenské orgány znovu tvrdí, že ohledně navrácení podpory vyčerpaly všechny možnosti v souladu s doslovným výkladem závazného znění rozhodnutí. Trvají na nemožnosti ignorovat pravomocné soudní rozhodnutí. Uvádí konečně, že nikdy nezamýšlely tuto skutečnost uplatňovat s cílem prokázat nemožnost navrácení podpory, ani s cílem vyhnout se povinnosti podporu vymáhat, ale pouze s cílem prokázat obtíže v postupu vymáhání podpory ve lhůtě dvou měsíců.

III – Právní rámec

31. Nařízení Rady (ES) č. 659/1999 ze dne 22. března 1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku 93 Smlouvy o ES( ), třináctý bod odůvodnění:

„vzhledem k tomu, že by v případech protiprávní podpory, která není slučitelná se společným trhem, měla být obnovena účinná hospodářská soutěž; že za tímto účelem je nutné, aby byla podpora bez odkladu navrácena včetně úroků; že je vhodné, aby navrácení podpory bylo uskutečňováno v souladu s postupy vnitrostátního práva; že použití těchto postupů by nemělo být překážkou obnovení účinné hospodářské soutěže tím, že by bránilo okamžitého a účinného výkonu [okamžitému a účinnému výkonu] rozhodnutí Komise; že k dosažení tohoto výsledku by měly členské státy učinit všechna nezbytná opatření zajišťující účinnost rozhodnutí Komise“.

32. Článek 14 odst. 3 nařízení (ES) č. 659/1999:

„Aniž je dotčen příkaz Soudního dvora Evropských společenství podle článku 185 Smlouvy, navrácení se provede bezodkladně a v souladu s postupy vnitrostátního práva dotyčného členského státu za předpokladu, že umožňují okamžitý a účinný výkon rozhodnutí Komise. Aniž je dotčeno právo Společenství, učiní za tímto účelem a v případě řízení před vnitrostátními soudy dotyčné členské státy všechny nezbytné kroky v rámci jejich právních řádů, včetně dočasných opatření.“

33. Článek 23 nařízení (ES) č. 659/1999:

„1. Neplní-li dotyčný členský stát podmínečné nebo záporné rozhodnutí, zejména v případech uvedených v článku 14, může Komise předložit záležitost přímo Soudnímu dvoru Evropských společenství v souladu s čl. 93 odst. 2 Smlouvy.

2. Pokud Komise dospěje k názoru, že dotyčný členský stát nesplnil rozsudek Soudního dvora Evropských společenství, může postupovat ve věci v souladu s článkem 171 Smlouvy.“

IV – Posouzení

34. Skutečnost, že rozhodnutí, jehož nesplnění je v tomto řízení vytýkáno, je předmětem žaloby projednávané Tribunálem (věc T‑11/07), aniž je přijato předběžné opatření, nebrání Soudnímu dvoru rozhodnout o daném nesplnění povinnosti, aniž by bylo třeba vyčkat rozhodnutí Tribunálu (výše uvedený rozsudek ze dne 5. října 2006, Komise v. Francie, bod 60).

35. Jediným předmětem přezkumu v tomto řízení je jednání slovenských orgánů ve vztahu k rozhodnutí ze dne 7. června 2006 o státní podpoře K 25/2005, neboť Komise uplatňuje, že Slovenská republika nesplnila svoji povinnost vykonat uvedené rozhodnutí v souladu s článkem 288 SFEU a čl. 14 bodem 3 nařízení Rady (ES) č. 659/1999 ze dne 22. března 1999. Podle ustálené judikatury tedy nelze přezkoumávat otázku platnosti uvedeného rozhodnutí( ), neboť platnost rozhodnutí je nezbytnou podmínkou pro povinnost vykonání rozhodnutí, jež je pravým a výlučným předmětem tohoto řízení.

36. Zaprvé je třeba identifikovat nesplněnou povinnost. Slovenská republika tvrdí, že s ohledem na znění rozhodnutí nebyla povinna docílit navrácení podpory v každém případě, ale pouze se o její navrácení pokusit. I kdybychom připustili, že slovenské znění rozhodnutí by k takovému výkladu mohlo vést( ), je jisté, že s ohledem na platnou právní úpravu a ustálenou judikaturu v dané oblasti slovenské orgány nemohly nevědět, co se od nich žádá. V důsledku toho není otázkou, zda byla či nebyla splněna povinnost učinit nezbytné kroky k navrácení podpory, ale zda byla podpora skutečně navrácena, neboť to bylo obsahem uložené povinnosti. Jinou otázkou je, zda v případě nenavrácení protiprávní podpory může skutečnost, že dotčený stát přijal veškeré možné kroky nezbytné k jejímu navrácení, daný stát zbavit odpovědnosti za nesplnění povinnosti, pokud se prokáže absolutní nemožnost vykonání rozhodnutí (za všechny výše uvedený rozsudek ze dne 26. června 2003, Komise v. Španělsko, body 45 až 47), přičemž je zřejmé, že primární povinností je vždy zajistit skutečné navrácení podpory, a nikoli pouze přijetí opatření k jejímu navrácení. Stručně řečeno se jedná o typickou povinnost zajistit výsledek, kterým není nic jiného než znovunastolení rovnováhy tržních podmínek narušených protiprávní podporou poskytnutou jednomu z účastníků trhu (výše uvedený rozsudek ze dne 5. června 2006, Komise v. Francie, bod 47). V každém případě bude dále ukázáno, že dosažení zamýšleného cíle není požadováno za každou cenu, a zejména nikoli výměnou za obětování zásad vlastních právnímu státu, a tedy zásad přijatých za základní zásady Unie.

37. Především je jasné, že dotčená povinnost nebyla splněna, neboť podpora nebyla navrácena. Proto je třeba přezkoumat, zda takové nesplnění může či nemůže být odůvodněné, aniž je třeba zohlednit poznámku Slovenské republiky týkající se krátké lhůty poskytnuté pro docílení navrácení podpory. Daná námitka měla být případně uplatněna, jako všechny námitky týkající se obsahu rozhodnutí, proti rozhodnutí samotnému ve zvláštním řízení proti rozhodnutí, nikoli při výkonu rozhodnutí. Krom toho si slovenské orgány do určité míry samy odporují, když na jedné straně tvrdí, že okolnosti věci učinily navrácení podpory nemožným, a na druhé straně tvrdí, že se ve skutečnosti jednalo o velké obtíže (což odůvodnilo potřebu delší lhůty). Ať je tomu jakkoliv, je jisté a rozhodující, jak tvrdí Komise, že projednávaná žaloba byla podána 29 měsíců po obdržení rozhodnutí slovenskými orgány a po několika žádostech ze strany Komise.

38. Z ustálené judikatury vyplývá, že při neexistenci ustanovení práva Společenství o postupu pro navracení podpor protiprávně poskytnutých vnitrostátními orgány musí být protiprávní podpora v zásadě navrácena v souladu s relevantními procesními ustanoveními vnitrostátního práva (zásada procesní autonomie; viz výše uvedený rozsudek ze dne 26. června 2003, Komise v. Španělsko, bod 22), jež mají být uvedenými vnitrostátními orgány, včetně orgánů soudních, vykládána v co největším možném rozsahu tak, aby mohla být použita způsobem, jež přispívá k provádění práva Unie [výše uvedený rozsudek Lucchini, bod 60)]. Toto pravidlo bylo formalizováno v čl. 14 odst. 3 nařízení ES č. 659/1999, jenž odkazuje na „postupy vnitrostátního práva dotyčného členského státu“, avšak vždy za předpokladu, že dané postupy „umožňují okamžitý a účinný výkon rozhodnutí Komise“. Je však třeba bezprostředně poznamenat, že v souladu s odstavcem 1 téhož článku nemá být vyžadováno navrácení podpory, „pokud by to bylo v rozporu s obecnými zásadami práva Společenství“.

39. Jak je vidět, výsledkem vnitrostátního řízení použitého slovenskými orgány je, že do dnešního dne nebyla protiprávní podpora navrácena. Slovenská republika nevylučuje, že uvedená podpora může být nakonec navrácena, když na jednání tvrdila, že nelze vyloučit možnost mimořádného opravného prostředku podle čl. 228 odst. 1 občanského soudního řádu, kterým se budu zabývat níže, a který by mohl vést k překonání překážky věci pravomocně rozsouzené, jež dosud bránila navrácení dotčené podpory. Nicméně i v takovém případě se již Slovenská republika dopustila trestuhodného nesplnění povinnosti, neboť povinností, za kterou je odpovědná, je dosáhnout ve stanovené lhůtě souladu s ustanoveními rozhodnutí ze dne 7. června 2006.

40. Domnívám se, že meritorní otázkou vznesenou v projednávané věci není ani tak to, zda vnitrostátní řízení vedené Slovenskou republikou bylo, či nebylo relevantní pro účely navrácení protiprávní podpory, jako to, zda případné vnitrostátní soudní rozhodnutí, jež představuje překážku věci pravomocně rozsouzené, je jasně a jednoduše dostačujícím důvodem pro osvobození od povinnosti zahájit jakékoli řízení. Je tomu tak proto, že překážka věci pravomocně rozsouzené v zásadě znamená, že jakýkoli pokus o přezkum obsahu pravomocných rozhodnutí je nemožný, nebo přinejmenším mimořádně obtížný, a rovněž v zásadě neslučitelný se závaznou povahou lhůt obvykle poskytnutých členským státům k zajištění skutečného navrácení podpor prohlášených za protiprávní.

41. To znamená, že skutečnost, že v projednávané věci existuje pravomocné soudní rozhodnutí vede ke zpochybnění předpokladu, z něhož se obecně vychází v řízení pro nesplnění povinnosti: že vnitrostátní akty a ustanovení, které brání splnění dané povinnosti lze učinit nepoužitelnými jednoduše prostřednictvím odpovídajícího postupu. Vzhledem k tomu, že Slovenská republika uplatnila existenci pravomocného rozhodnutí, jež, aniž však zcela vyloučilo možnost vymoci protiprávně poskytnutou podporu, činí dosažení uvedeného cíle mimořádně obtížným, a Komise naopak shledala, že překážka věci pravomocně rozsouzené nemůže být účinně uplatněna proti povinnosti řádně a ve stanovené lhůtě splnit povinnosti vyplývající z jejího rozhodnutí, je zjevné, že podstatou právního problému je opět otázka relevance překážky věci pravomocně rozsouzené při vymezení podmínek odpovědnosti členských států za jejich povinnosti vůči Unii. Otázka, jež nakonec vede k vymezení pravidel vztahu mezi vnitrostátními právními řády a právním řádem Společenství.

42. Možnosti v projednávané věci jsou tedy následující: na jedné straně pokud nezohledníme překážku věci pravomocně rozsouzené jako určující faktor kvality pravomocných soudních rozhodnutí, jež odůvodňuje zvláštní zacházení, kterého se daným rozhodnutím dostává ve srovnání s ostatními vnitrostátními akty a ustanoveními, bylo by třeba učinit závěr, že v projednávané věci má být rozhodnuto na základě známé judikatury v otázkách nesplnění povinnosti, jichž se dopustily správní a zákonodárné orgány členských států. Pokud naopak bude překážka věci pravomocně rozsouzené považována za okolnost hodnou zvláštní pozornosti pro účely určení odpovědnosti státu, bude nezbytné určit, v jakém rozsahu. Tento rozsah by mohl být tak široký, že nesplnění povinnosti bude zcela odůvodněno, nebo méně radikálně, povede k tomu, že by se stát, při zachování uložené povinnosti, mohl případně pokusit prostřednictvím mimořádných prostředků překonat překážku věci pravomocně rozsouzené, což z důvodu složitosti vyžaduje delší časové lhůty než obvykle.

43. Projednávaná věc tedy z jistého pohledu nabízí příležitost pro určité vyjasnění pravidel vztahu mezi právním řádem Unie a vnitrostátními právními řády. Ačkoli má totiž zásada přednosti dostatečně pevné základy jak sama v sobě, tak v logice svých účinků( ), o dost méně bylo dosaženo ve vztahu k rozsahu uvedené zásady v případě, že orgánem zasahujícím do případného konfliktu mezi vnitrostátními právními řády a právním řádem Společenství je soudní moc členského státu.

44. Soudní moc je samozřejmě nedílnou součástí členského státu pro účely jeho odpovědnosti jak vůči jeho občanům z důvodů porušení práv jednotlivců přiznaných právem Unie (za všechny rozsudek ze dne 30. září 2003, Köbler( )), tak vůči samotné Unii podle článku 258 SFEU (viz rozsudek ze dne 9. prosince 2003, Komise v. Itálie( ), bod 29), takže v souladu s logikou uvedených strukturálních zásad soudní rozhodnutí, včetně pravomocného rozhodnutí (jak potvrzuje rozsudek ze dne 12. listopadu 2009, Komise v. Španělsko( )), nikdy nemůže mít přednost před opatřením, právním ustanovením či aktem Společenství, stejně jako ji ani nemůže mít zákon nebo ústavní předpis.

45. Jednoduchost předchozího prohlášení je však zavádějící. Z několika důvodů: a) Zaprvé proto, že soudní moc členského státu je funkčně také soudní mocí Unie, pročež vztah, kterému slouží uvedené zásady, nezohledňuje jednotlivé a odlišné normativní systémy a systémy moci, ale moc, v jejíchž aktech se ustanovení konkurenčních systémů mění na jediný systém. b) Zadruhé a významněji, protože z důvodu institucionální a funkční nezávislosti se soudy vymykají jakékoli možnosti zásahu či vlivu ze strany vlád, tedy ze strany zástupců státu ve vztahu k Unii, kteří mají přímý závazek vůči Unii, pokud jde o přijetí relevantních vnitrostátních opatření za účelem splnění povinností vůči Společenství. Daný závazek, který může nepřímo zavazovat i zákonodárnou moc v rozsahu, v jakém demokratické parlamentní systémy členských států zajišťují trvalý soulad vůle vlády s vůlí zákonodárné většiny, je ze zásady zcela cizí vůli soudců a soudů. A nakonec, c) protože zásady jistoty a určitosti, jimž slouží překážka věci pravomocně rozsouzené, nejsou právu Unie vůbec cizí, a naopak tvoří jeho základní a nezadatelné zásady.

46. Ačkoli rozsudek ve věci Lucchini, k němuž se vrátím, mohl vést k odlišnému výkladu, je jisté, že Soudní dvůr nikdy neopomenul řádně zvážit překážku věci pravomocně rozsouzené, jako zásadu vlastní právnímu státu, kterou proto přijala za vlastní rovněž Unie, jako společenství států založených na zásadách vlastních právnímu státu. Dobrým příkladem je nedávný rozsudek ze dne 3. září 2009, Fallimento Olimpiclub( ), bod 22 (citující výše uvedené rozsudky Köbler, bod 38, a Kapferer, bod 20), v němž Soudní dvůr potvrzuje „význam, který má jak v právním řádu Společenství, tak ve vnitrostátních právních řádech zásada překážky věci pravomocně rozsouzené“, neboť „[z]a účelem zajištění jak stability práva a právních vztahů, tak řádného výkonu spravedlnosti je totiž důležité, aby soudní rozhodnutí, která se po vyčerpání možných procesních prostředků nebo po uplynutí lhůt stanovených pro tyto procesní prostředky stala konečnými, již nemohla být zpochybněna“.

47. V této souvislosti dospěl Soudní dvůr k závěru, že členské státy nejsou v zásadě povinny nepřihlížet k pravomocným rozhodnutím soudu, a to ani v případě, že by to umožnilo napravit porušení práva Unie (viz rozsudky ze dne 1. června 1999, Eco Swiss( ), a Kapferer, výše). Pro účely takové nápravy se použijí vnitrostátní postupy přezkumu pravomocného rozhodnutí stanovené v daném vnitrostátním právním řádu (Kühne & Heitz, výše). Konečně pokud to není možné, upřednostňuje se zacházení s pravomocným soudním rozhodnutím jako s předpokladem protiprávního jednání, jež může založit odpovědnost státu (za všechny Köbler, výše), před porušením zásady překážky věci pravomocně rozsouzené. Ani to však neplatí bezvýhradně, neboť „[s] ohledem na zvláštnost soudní funkce a na legitimní požadavky právní jistoty není zajisté odpovědnost státu v takovém případě neomezená“ a „může být založena pouze ve výjimečném případě, kdy vnitrostátní soud rozhodující v poslední instanci zjevným způsobem porušil použitelné právo“ (rozsudek ze dne 13. června 2006, Traghetti del Mediterraneo( ), bod 32). Shrnuto, byla zvolena cesta podmíněné kompenzace před cestou obnovení za každou cenu situace před porušením právního řádu Společenství prostřednictvím pouhého zrušení pravomocného rozhodnutí.

48. Výše uvedené je důsledkem toho, že právní jistota je považována za obecnou zásadu práva Unie (za všechny rozsudek ze dne 12. února 2008, Kempter( ), bod 37) a jako taková spadá do mezí stanovených v čl. 14 odst. 1 nařízení (ES) č. 659/1999 pro požadavek ze strany Komise ohledně navrácení státní podpory. Jak jsem uvedl, nejedná se o judikaturu, jejíž zásady byly přezkoumávány ve věci Lucchini. Jak poznamenal generální advokát Geelhoed ve stanovisku předneseném dne 14. září 2006 ve věci Lucchini (bod 16), jednalo se s ohledem na souhrn právních a skutkových okolností o případ „zcela neobvyklý( )“. Šlo o zcela neobvyklý případ, protože na rozdíl od toho, co se odehrálo v předchozích případech posuzovaných Soudním dvorem, dotčené pravomocné soudní rozhodnutí bylo vydáno později než akt Společenství, se kterým bylo v rozporu. Nešlo tedy o akt či ustanovení Společenství, jehož výkon byl obtížný ve vnitrostátním právu z důvodu již existujícího vnitrostátního pravomocného rozhodnutí, ale zcela naopak o rozhodnutí Komise přijaté ve výlučné pravomoci Evropské unie, jež se střetlo s problémem v podobě pravomocného rozhodnutí vydaného ex post soudem, který k tomu nebyl příslušný. Za daných podmínek se vzniklý konflikt netýkal jistoty a jasného vymezení zásady překážky věci pravomocně rozsouzené na jedné straně, a přednosti a účinnosti práva Unie na druhé straně. Konflikt se týkal jistoty a určitosti pravidel vztahu mezi právem Unie a právem členských států na jedné straně, a protiprávního pokusu zavést ve vnitrostátním právním řádu vnitrostátní rozhodnutí přijaté bez jakékoli pravomoci, na druhé straně. Proto se Soudní dvůr v analýze soustředil na rozdělení pravomocí mezi Unií a členskými státy, a z velké části pominul přezkum věci z pohledu překážky věci pravomocně rozsouzené.

49. Nicméně abychom mohli trvat na posledně uvedené perspektivě, je třeba se v zásadě shodnout a trvat na tom, že pravomocné rozhodnutí dotčené ve věci Lucchini bylo vydáno v řízení přesahujícím formální hranice striktně vnitrostátního soudního řízení. Lze totiž tvrdit, že vzhledem k tomu, že předmětem uvedeného řízení byla záležitost spadající do výlučné pravomoci Unie, jakákoli rozhodnutí soudní moci ovlivňující vykonání rozhodnutí Komise byla součástí řízení, jež bylo funkčně řízením Společenství. V důsledku toho lze tvrdit, že vnitrostátní soud, autor uvedených rozhodnutí, byl oprávněn daná rozhodnutí učinit pouze jako soud Unie, a tudíž v přísném souladu s právem Společenství. A proto konečně taková rozhodnutí nemohou nikdy vést k rozsudku, jako je rozsudek v uvedené věci, který byl v jasném rozporu s rozhodnutím Komise. V rámci daného soudního řízení, formálně vnitrostátního, avšak funkčně a věcně řízení Společenství bylo tedy možné vydat rozsudek, který byl z pohledu vnitrostátního práva pravomocný, avšak který byl v rámci řízení, které je věcně řízením Společenství, zbaven jakýchkoli právních účinků. V takovém případě je poslední rozhodnutí (konečné a pravomocné) vyhrazeno Soudnímu dvoru (znovu cituji rozsudek ze dne 12. listopadu 2009, Komise v. Španělsko).

50. Členský stát, kterému je určeno rozhodnutí zavazující ho k zajištění navrácení protiprávních podpor, je podle článku 288 SFEU povinen přijmout veškerá opatření nezbytná k zajištění výkonu uvedeného rozhodnutí za účelem bezodkladného navrácení protiprávních podpor (za všechny výše uvedený rozsudek ze dne 5. října 2006, Komise v. Francie, body 42 až 43). Nicméně s výjimkou mimořádných případů, jako je výše uvedený, může vést tato povinnost k obětování dodržování zásad jistoty a určitosti, kterým institut překážky věci pravomocně rozsouzené slouží, pouze prostřednictvím postupů stanovených s typickými formálními náležitostmi a podmínkami procesního práva, a tudíž postupů, které jsou v souladu se stejnými zásadami určitosti, jistoty a předvídatelnosti, na nichž se zakládá nedotknutelnost pravomocných soudních rozhodnutí. Jinými slovy, Unie nikdy nemohla usilovat o to, aby mohlo být navrácení protiprávní podpory dosaženo prostřednictvím porušení vlastního procesního práva ze strany dotyčného členského státu, neboť by to vyžadovalo porušení základní zásady právního státu. Unie tedy nikdy neodhlédla od určitých hodnot a zásad tvořících ústavní tradice sdílené členskými státy, které tudíž Unie přijala za své. Odlišnou věcí je, jak uvidíme dále, že Unie může od členských států vyžadovat, aby jejich procesní právo v určitých případech umožnilo přezkum rozhodnutí, které je v rozporu s právem Společenství, a to i v případě, že nabylo právní moci. Jinými slovy, jejich procesní právo musí stanovit možnost neplatnosti takového rozhodnutí ze zákona, nikdy však porušení ad casum.

51. Zpět k projednávané věci: Je třeba od států vyžadovat výsledek navrácení podpor, avšak bez obětování základních záruk poskytnutých v řízení, jehož prostřednictvím je daného cíle dosaženo. A v zásadě také bez obětování zásady procesní autonomie států, přičemž každopádně musí být vnitrostátní ustanovení použita tak, aby prakticky neznemožnila navrácení podpory vyžadované právem Společenství (Alcan Deutschland, výše, bod 24), a aktům a opatřením Společenství se musí dostat stejného zacházení, jaké je stanoveno pro vnitrostátní akty a opatření (Fallimento Olimpiclub, výše, bod 24).

52. V této souvislosti mám za to, že povinnost členských států dosáhnout výsledku navrácení protiprávně poskytnutých podpor nezbytně a implicitně obsahuje, jako poslední možnost, povinnost uspořádat jejich procesní právo tak, aby obecně umožnilo daný výsledek bez potřeby zpochybnění zásad vlastních právnímu státu. Jednoduše řečeno, jde o to, aby v případech, jako je případ v projednávané věci, vložily členské státy do svých právních předpisů mezi ustanovení upravující překonání překážky věci pravomocně rozsouzené běžně obsažené v právních řádech ustanovení týkající se protiprávnosti pravomocných soudních aktů či rozhodnutí z pohledu práva Společenství.

53. Taková je zjevná tendence v některých státech, jež vedeny obavami ohledně splnění mezinárodních závazků přijaly některá opatření vynucená okolnostmi za účelem usnadnění vnitrostátního vykonání a účinnosti mezinárodních soudních rozhodnutí navzdory existenci vnitrostátních soudních rozhodnutí, která představovala překážku věci pravomocně rozsouzené. Například rozsudek italského kasačního soudu ze dne 3. října 2006 (Somogyi) rozhodl o obnově trestního řízení ukončeného pravomocným rozhodnutím, a to za účelem řádného vykonání rozhodnutí Evropského soudu pro lidská práva. Ve vztahu k Římské úmluvě je příkladem přístup zaujatý španělským ústavním soudem v rozsudku ze dne 16. prosince 1991 (Bultó), který mimořádně umožnil použití opravného prostředku recurso de amparo (prostředek na ochranu základních práv) jako způsob vykonání na vnitrostátní úrovni určitých rozsudků štrasburského soudu, dokud zákonodárce neprovede reformu procesního práva, která je v určitých případech nezbytná k zajištění takového výkonu rozhodnutí před běžnými soudy.

54. Avšak především, a vlastně shodně s uvedenými úvahami, se některé právní systémy, konkrétně slovenský systém, uchýlily k legislativní reformě soudního řízení. Prostřednictvím nedávné reformy ze dne 15. října 2008 bylo do čl. 228 odst. 1 občanského soudního řádu Slovenské republiky doplněno písmeno e), podle kterého lze právoplatný rozsudek napadnout návrhem na obnovu řízení, pokud „je v rozporu s rozhodnutím Soudního dvora Evropských společenství nebo jiného orgánu Evropských společenství“. Podobné ustanovení ve vztahu k Evropskému soudu pro lidská práva bylo zavedeno prostřednictvím reformy ze dne 1. září 2005. Jde o zcela bezvadné řešení, které je v souladu s mezinárodními závazky států a formálními zárukami legality vlastními právnímu státu.

55. Z této perspektivy lze tvrdit, že Slovenská republika vynaložila značné úsilí za účelem splnění svých povinností jako členského státu, když zavedla strukturální vztah svého právního řádu s požadavky práva Unie v oblasti státních podpor. Do budoucna tedy existuje přiměřený a dostačující způsob výkonu rozhodnutí Komise v této oblasti, který odstraňuje dosavadní obtížnost spočívající v existenci soudních rozhodnutí, která představují překážku věci pravomocně rozsouzené.

56. Závěr musí být odlišný, pokud se zastavíme u okolností projednávané věci, jak zde přísluší, a přezkoumáme chování slovenských orgánů směřující k vykonání rozhodnutí ze dne 7. června 2006. Je třeba trvat na tom, že je nevyvratitelnou skutečností, kterou Slovenská republika nezpochybňuje, že do dnešního dne nebylo možné vymoci navrácení podpory protiprávně poskytnuté společnosti Frucona. Délka uplynutého času vede nevyhnutelně k závěru, že nesplnění povinnosti žalované v tomto řízení je nespornou skutečností. Tato skutečnost nebyla nikdy zpochybněna s odůvodněním, že splnění povinnosti nebylo možné kvůli překážce věci pravomocně rozsouzené, neboť jak bylo prokázáno, slovenské orgány se dovolávaly pouze obtíží při vymáhání podpory, ale nikdy toho, že by její navrácení bylo nemožné.

57. I když připustíme, že právní režim dohody o vyrovnání s věřiteli podle slovenského práva znamená, že v důsledku potvrzení této dohody soudem přestává daňový dluh, který byl odepsán a který byl jako takový považován Komisí za protiprávní podporu, existovat, je jisté, že s ohledem na postoj slovenských orgánů v různých procesních písemnostech a na jednání, byly k dispozici určité procesní prostředky, které by v případě jejich řádného uplatnění velmi pravděpodobně vedly k navrácení protiprávní podpory v rozumné lhůtě.

58. Přestože představují překážku věci pravomocně rozsouzené, nelze vyloučit, že by dotčená soudní rozhodnutí mohla přestat bránit vymáhání podpory, pokud by byla v rámci nároku na její navrácení uplatněna jako zvláštní žalobní důvod causa petendi, který se liší se od důvodů předchozích, skutečnost, že bylo vydáno rozhodnutí Komise, kterým se vyžaduje vrácení podpory, neboť článek 26 zákona č. 231/1999 o státní podpoře stanoví, že „na základě rozhodnutí Komise o protiprávní podpoře je poskytovatel povinen vymáhat od příjemce částku odpovídající protiprávní podpoře“. Rovněž nelze vyloučit, že i před výše uvedenou reformou Občanského soudního řádu z roku 2008, by projednávaná věc splňovala podmínky pro obnovu řízení stanovené v jeho čl. 228 odst. 1 písm. a), jež jako důvody pro obnovu řízení uvádí existenci „skutečností, rozhodnutí anebo důkazů“, jež nemohly být použity v původním řízení a jež mohly být rozhodné pro výsledek řízení. A konečně vůbec nelze vyloučit, že tatáž reforma z roku 2008, jež zavedla zvláštní důvod pro obnovu řízení týkající se rozhodnutí Unie, mohla být použita od prvního okamžiku své platnosti pro účely navrácení podpory. Ve skutečnosti se navíc jeví, že postup stanovený v uvedeném ustanovení generální prokurátor Slovenské republiky zvažoval v reakci na žádost daňového úřadu směřující k přezkumu pravomocného rozsudku.

V – Shrnutí

59. Ze souhrnu výše uvedeného vyplývá, že Slovenská republika, ačkoli provedla určité legislativní reformy, které jako celek mají napříště usnadnit výkon rozhodnutí Komise v případech, jako je tento, nesplnila za okolností projednávané věci a z výše uvedených důvodů povinnost vykonat rozhodnutí Komise ze dne 7. června 2006.

VI – Závěry

60. S ohledem na uvedené úvahy navrhuji Soudnímu dvoru:

„1) určit, že Slovenská republika tím, že nevykonala rozhodnutí Komise ze dne 7. června 2006 o státní podpoře K 25/2005 (ex NN 21/2005) poskytnuté Slovenskou republikou ve prospěch společnosti Frucona Košice, a.s., nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z čl. 288 odst. 4 SFEU a z článku 2 uvedeného rozhodnutí;

2) uložit Slovenské republice náhradu nákladů řízení.“