(viz body 11–16)

Z toho vyplývá, že případné zrušení napadených ustanovení by mělo nutně vliv na podstatu směrnice, a že proto nelze na uvedená ustanovení nahlížet, jako na ustanovení oddělitelná od legislativního rámce, který stanoví.

(viz body 29, 30, 32–34, 36, 38)

Výše uvedená ustanovení totiž stanovují meze možností ponechaných členským státům vyžadovat od malých podniků, aby do svých rozvah, výsledovek a příloh zahrnuly další povinnosti než ty, které harmonizovaným způsobem stanoví směrnice. Směrnice v tomto ohledu v zásadě zakazuje, aby členské státy kladly na tyto podniky takové další požadavky, a odchyluje se od tohoto zákazu pouze za současného vytyčení přesných mezí stanovených výjimek. K těmto mezím patří požadavek stanovený v jejím čl. 4 odst. 6, aby další povinnosti uložené členským státem již byly za výhradním účelem výběru daní stanoveny ve vnitrostátním daňovém právu.

Pokud jde o cíl sledovaný směrnicí 2013/34 o ročních účetních závěrkách, konsolidovaných účetních závěrkách a souvisejících zprávách některých forem podniků, je tímto cílem stanovit harmonizovaná pravidla týkající se účetního výkaznictví, které má být zpřístupněno veřejnosti za účelem zlepšení srovnatelnosti ročních účetních závěrek podniků v celé Unii a zabránit tomu, aby uplatňování těchto pravidel zatěžovalo malé podniky, a to stanovením určitých výjimek pro tyto podniky.

Zásada subsidiarity je zakotvena v čl. 5 odst. 3 SEU, podle kterého Unie jedná v oblastech, které nespadají do její výlučné pravomoci, pouze tehdy a do té míry, pokud sledovaných cílů nemůže být dosaženo uspokojivě na úrovni členských států, a proto jich z důvodu jejich rozsahu či účinků může být lépe dosaženo na úrovni Unie. Protokol č. 2 stanoví kromě toho ve svém odstavci 5 pokyny k určení, zda jsou tyto podmínky splněny.

Pokud jde o takovou oblast, jako je zlepšení podmínek svobody usazování, která nepatří k těm, v nichž má Unie výlučnou pravomoc, je třeba ověřit, zda by mohlo být cíle zamýšleného opatření lépe dosaženo na úrovni Unie.

Směrnice o ročních účetních závěrkách, konsolidovaných účetních závěrkách a souvisejících zprávách některých forem podniků sleduje v tomto ohledu dvojí cíl spočívající nejen v harmonizaci účetních závěrek podniků v Unii, aby uživatelé účetního výkaznictví měli k dispozici srovnatelné údaje, nýbrž také to, aby k harmonizaci došlo za současného zohlednění, prostřednictvím zvláštního režimu, který je rovněž ve velké míře harmonizován, zvláštní situace malých podniků, pro které by uplatňování účetních požadavků stanovených pro střední a velké podniky představovalo nadměrnou administrativní zátěž.

Sledování druhého cíle na úrovni členských států by však mohlo zakonzervovat, ne-li vyvolat situace, v nichž by některé členské státy snížily administrativní zátěž malých podniků více nebo jinak než jiné členské státy, což by bylo přesným opakem prvního cíle směrnice, a sice stanovit minimální rovnocenné právní požadavky na účetnictví podniků, které si vzájemně konkurují.

Ze vzájemné závislosti mezi oběma cíli sledovanými směrnicí vyplývá, že unijní normotvůrce mohl mít legitimně za to, že jeho opatření mělo zahrnovat zavedení zvláštního režimu malých podniků a že z důvodu této vzájemné závislosti mohlo být tohoto dvojího cíle lépe dosaženo na úrovni Unie.

Směrnice proto nebyla přijata v rozporu se zásadou subsidiarity.

(viz body 44–49)