(viz body 71–75 a výrok 1)

Za těchto okolností je třeba mít za to, že zvláštní účel odstupného v případě propuštění podle čl. 53 odst. 1 písm. b) zákoníku práce, jakož i zvláštní kontext, v němž k vyplacení takového odstupného dochází, představují objektivní důvod ospravedlňující dotčené rozdílné zacházení.

V posledně uvedeném případě nestanoví španělské právo žádné rozdílné zacházení mezi zaměstnanci v pracovním poměru na dobu určitou a srovnatelnými zaměstnanci v pracovním poměru na dobu neurčitou, neboť čl. 53 odst. 1 písm. b) zákoníku práce stanoví ve prospěch zaměstnance zákonné odstupné ve výši 20násobku denní mzdy za každý rok odpracovaný v podniku, a to bez ohledu to, zda byla pracovní smlouva uzavřena na dobu určitou, či neurčitou.

Z definice pojmu „pracovní smlouva na dobu určitou“ uvedené v ustanovení 3 bodu 1 rámcové dohody totiž vyplývá, že taková smlouva přestává mít účinky do budoucnosti, jakmile uplyne doba, na kterou byla uzavřena, přičemž tato doba může být určena dokončením určitého úkolu, dosažením určitého dne anebo tím, že nastane určitá událost, jako tomu je v projednávaném případě. Strany pracovní smlouvy na dobu určitou již v době uzavření této smlouvy vědí, k jakému dni nebo při jaké události smlouva končí. Tento okamžik konce vymezuje trvání pracovního poměru, aniž strany v tomto ohledu po uzavření uvedené smlouvy musely vyjádřit svou vůli (rozsudek ze dne 5. června 2018, Montero Mateos, C‑677/16 , EU:C:2018:393 , bod 60 ).

(viz body 94–96 a výrok 2)

Vyplacení takového odstupného při ukončení smlouvy, jako je odstupné uvedené v čl. 49 odst. 1 písm. c) zákoníku práce, by neumožňovalo dosáhnout cíle sledovaného ustanovením 5 rámcové dohody spočívajícího v předcházení zneužívání vznikajícímu využitím po sobě jdoucích smluv na dobu určitou. Takové odstupné se totiž zdá být nezávislým na jakékoliv úvaze o legitimní nebo zneužívající povaze použití smluv na dobu určitou.

V případě, že vnitrostátní soud konstatuje, že takové opatření, jako je opatření dotčené v původním řízení, které stanoví povinné vyplacení odstupného zaměstnancům zaměstnaným na základě určitých pracovních smluv na dobu určitou po uplynutí doby, na kterou byly tyto smlouvy uzavřeny, představuje opatření vhodné k předcházení a případně k sankcionování zneužívání po sobě jdoucích pracovních smluv nebo poměrů na dobu určitou nebo rovnocenné právní opatření ve smyslu ustanovení 5 rámcové dohody o pracovních poměrech na dobu určitou, která je obsažena v příloze směrnice 1999/70, musí být dané ustanovení vykládáno v tom smyslu, že nebrání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je právní úprava dotčená v původním řízení, podle níž uplynutí doby, na kterou byly uzavřeny pracovní smlouvy na dobu určitou náležející do určitých kategorií, vede k výplatě odstupného pro zaměstnance, kteří byli na jejich základě zaměstnáni, zatímco uplynutí doby, na kterou byly uzavřeny pracovní smlouvy na dobu určitou náležející do jiných kategorií, k výplatě jakéhokoliv odstupného pro zaměstnance, kteří byli zaměstnáni na základě posledně uvedených smluv, nevede, ledaže by ve vnitrostátním právním řádu neexistovalo žádné jiné účinné opatření, kterým lze takovým případům zneužití vůči posledně uvedeným zaměstnancům zamezit a sankcionovat je, což musí ověřit vnitrostátní soud.

V tomto ohledu je třeba připomenout, že ustanovení 5 rámcové dohody v zásadě nebrání tomu, aby zjištění o zneužití po sobě jdoucích pracovních smluv nebo poměrů na dobu určitou vedlo k odlišným důsledkům v závislosti na odvětví nebo kategorii, do kterých spadají dotčení zaměstnanci, pokud právní řád daného členského státu obsahuje v rámci tohoto odvětví nebo ve vztahu k této kategorii zaměstnanců jiné účinné opatření, které může zabránit zneužívání a sankcionovat je (rozsudek ze dne 14. září 2016, Martínez Andrés a Castrejana López, C‑184/15 a C‑197/15, EU:C:2016:680, bod 48 a citovaná judikatura).

Tyto úvahy jsou přitom plně použitelné na takovou situaci, jako je situace dotčená ve věci v původním řízení, v níž uplynutí doby, na kterou byly uzavřeny pracovní smlouvy na dobu určitou náležející do určitých kategorií, vede k výplatě odstupného pro zaměstnance, kteří byli na jejich základě zaměstnáni, zatímco uplynutí doby, na kterou byly uzavřeny pracovní smlouvy na dobu určitou náležející do jiných kategorií, nevede k výplatě jakéhokoliv odstupného.

(viz body 98, 99, 101 a výrok 3)