ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Věc C‑558/14

Mimoun Khachab

v.

Subdelegación del Gobierno en Álava

(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Tribunal Superior de Justicia del País Vasco)

„Řízení o předběžné otázce — Směrnice 2003/86/ES — Článek 7 odst. 1 písm. c) — Sloučení rodiny — Podmínky pro výkon práva na sloučení rodiny — Stálé, pravidelné a dostatečné příjmy — Vnitrostátní právní úprava umožňující prognózu pravděpodobnosti, že si osoba usilující o sloučení rodiny udrží své finanční příjmy — Slučitelnost“

Shrnutí – rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 21. dubna 2016

Kontroly na hranicích, azyl a přistěhovalectví – Přistěhovalecká politika – Právo na sloučení rodiny – Směrnice 2003/86 – Podmínky pro výkon práva na sloučení rodiny – Stálé, pravidelné a dostatečné příjmy – Vnitrostátní právní úprava umožňující prognózu pravděpodobnosti, že si osoba usilující o sloučení rodiny udrží své finanční příjmy – Přípustnost

[Směrnice Rady 2003/86, čl. 3 odst. 1, čl. 7 odst. 1 písm. c) a čl. 16 odst. 1 písm. a)]

Článek 7 odst. 1 písm. c) směrnice 2003/86 o právu na sloučení rodiny musí být vykládán v tom smyslu, že příslušným orgánům členského státu umožňuje, aby zamítnutí žádosti o sloučení rodiny založily na prognóze pravděpodobnosti udržení – či neudržení – stálých, pravidelných a dostatečných finančních zdrojů, které musí osoba usilující o sloučení rodiny mít, aby mohla zajistit svou výživu a výživu svých rodinných příslušníků, aniž by využívala systém sociální pomoci tohoto členského státu, a to po dobu jednoho roku od data podání této žádosti, přičemž toto posouzení se zakládá na vývoji finančních příjmů osoby usilující o sloučení rodiny v průběhu šesti měsíců předcházejících tomuto datu.

Posouzení existence odůvodněného předpokladu získání povolení k trvalému pobytu ve smyslu čl. 3 odst. 1 této směrnice nutně vyžaduje, aby příslušný orgán dotyčného členského státu posoudil prognózu situace osoby usilující o sloučení rodiny ve vztahu k získání uvedeného povolení k pobytu.

Mimoto podle čl. 16 odst. 1 písm. c) uvedené směrnice může příslušný orgán dotyčného členského státu odejmout povolení ke sloučení rodiny zejména tehdy, když osoba usilující o sloučení rodiny již nemá stálé, pravidelné a dostatečné příjmy ve smyslu uvedeného čl. 7 odst. 1 písm. c). Taková možnost odnětí tohoto povolení znamená, že tento orgán může požadovat, aby osoba usilující o sloučení rodiny měla tyto příjmy i po datu podání své žádosti.

Pokud jde o stanovení doby šesti měsíců předcházejících podání žádosti, na které se může zakládat prognóza finančních příjmů osoby usilující o sloučení rodiny, je třeba konstatovat, že směrnice 2003/86 v tomto bodě neobsahuje žádnou bližší úpravu. Taková doba každopádně nemůže ohrozit cíl této směrnice.

(viz body 35, 38, 47, 48 a výrok)
Dílčí cíl týkající se zachování podmínek hospodářské soutěže na vnitřním trhu, ve znění směrnice 2003/87 o vytvoření systému pro obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů ve Společenství, má v systému obchodování s povolenkami zavedeném směrnicí 2003/87 na emise skleníkových plynů zásadní povahu.

V čl. 10a odst. 1 uvedené směrnice zákonodárce jednak trvá na požadavku úplné harmonizace a jednak naznačuje Komisi, podle jakých kritérií musí být harmonizace provedena, tedy v podstatě na základě referenčních hodnot pro jednotlivá odvětví a dílčí odvětví.

Stanovením takové metody přidělování bezplatných povolenek, plně harmonizované na základě odvětví, zákonodárce konkretizoval zásadní požadavek co nejvíce omezit narušení hospodářské soutěže na vnitřním trhu. Komise tedy nemůže – aniž by se dopustila porušení uvedeného požadavku a tudíž aniž by změnila podstatný prvek směrnice 2003/87 – stanovit pravidla přidělování bezplatných povolenek, která by nebyla plně harmonizována na základě odvětví, jako je ustanovení umožňující přidělení bezplatných povolenek určitým podnikům v případě nepřiměřené zátěže.

(viz body 50, 52–55)
(viz bod 24)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 30, 32, 33, 43 a výrok)

Článek 110 SFEU je třeba vykládat v tom smyslu, že brání tomu, aby tento členský stát od daně z motorových vozidel, které podléhají dovážená ojetá vozidla při první registraci v tomto členském státě, jakož i vozidla již registrovaná v uvedeném členském státě při prvním zápisu převodu vlastnického práva k těmto vozidlům v témže státě, osvobodil již registrovaná vozidla, za která byla uhrazena dříve uplatňovaná daň, jež byla shledána neslučitelnou s unijním právem a nebyla vrácena.

Daň, která je neslučitelná s unijním právem, musí být totiž vrácena i s úroky a je třeba mít za to, že její částka již není zahrnuta do tržní hodnoty vozidel, které podléhají této dani. Vzhledem k tomu, že zbytková částka uvedené daně v hodnotě těchto vozidel je nulová, je tato částka nutně nižší než nová daň, v projednávaném případě ekologická daň, které podléhá dovezené ojeté vozidlo téhož druhu, týchž vlastností a téhož opotřebení. Tato zbytková částka však přestává být zahrnuta do tržní hodnoty vozidla, jestliže majitel tohoto vozidla má na základě unijního práva možnost dosáhnout vrácení této daně bez ohledu na skutečnost, zda tato daň byla skutečně vrácena ke dni prodeje uvedeného vozidla, či nikoli.

Pouhá tato možnost totiž může vést majitele ojetých vozidel dotčeného členského státu k tomu, aby nabízeli tato vozidla za prodejní cenu, která nezohledňuje dotčenou daň, i když uvedená daň ještě nebyla vrácena. Pokud přitom daň nebyla ještě vrácena, budou kupující uvedených vozidel osvobozeni od ekologické daně. Ojetá vozidla dovážená z jiného členského státu při zápisu vlastnického práva k těmto vozidlům v dotčeném členském státě naproti tomu vždy podléhají ekologické dani. Takové osvobození může tedy poskytnout ojetým vozidlům, která jsou již přítomna na trhu tohoto členského státu konkurenční výhodu, a tudíž odradit od dovozu podobných vozidel z jiných členských států.

(viz body 39, 41–43 a výrok)
Ustanovení 6 bod 1 revidované rámcové dohody o rodičovské dovolené, která je obsažena v příloze směrnice 2010/18, kterou se provádí revidovaná rámcová dohoda o rodičovské dovolené uzavřená mezi organizacemi BUSINESSEUROPE, UEAPME, CEEP a EKOS, a které se týká situací návratu do práce po rodičovské dovolené, nemůže být vykládáno v tom smyslu, že se vztahuje rovněž na situaci návratu z mateřské dovolené ve smyslu směrnice 92/85 o zavádění opatření pro zlepšení bezpečnosti a ochrany zdraví při práci těhotných zaměstnankyň a zaměstnankyň krátce po porodu nebo kojících zaměstnankyň.

Unijní právo totiž rozlišuje mezi pojmem „mateřská dovolená“, jak je uveden zejména ve směrnici 92/85, a pojmem „rodičovská dovolená“, jak je používán v revidované rámcové dohodě, a bod 15 obecných úvah posledně uvedené dohody ostatně výslovně uvádí, že tato dohoda stanoví minimální požadavky a ustanovení pro rodičovskou dovolenou, odlišnou od mateřské dovolené.

Rodičovská dovolená se přiznává rodičům, aby mohli pečovat o své dítě, a lze ji čerpat do dosažení stanoveného věku dítěte, nejvýše osmi let. Co se týče mateřské dovolené, ta sleduje jiný účel. Směřuje k zajištění ochrany biologického stavu ženy a zvláštních vztahů mezi ženou a jejím dítětem v průběhu období, které následuje po těhotenství a porodu, a zabraňuje narušení těchto vztahů kumulací povinností vyplývajících ze současného výkonu profesní činnosti.

(viz body 43, 44, 48)
I když je, pokud jde o vymáhání pohledávek splatných orgánům Unie pravda, že článek 81 nařízení č. 966/2012, kterým se stanoví finanční pravidla o souhrnném rozpočtu Unie, ani článek 93 nařízení v přenesené pravomoci č. 1268/2012 o prováděcích pravidlech k nařízení č. 966/2012 nestanoví žádnou lhůtu, v níž musí být výzva k úhradě, tj. akt, jehož prostřednictvím je dlužník vyrozuměn o stanovení pohledávky orgánu Unie, oznámena dlužníkovi, orgány Unie mají podle zásady právní jistoty povinnost, aby svou pravomoc vykonaly v přiměřené lhůtě. Přiměřenost lhůty musí být posuzována v závislosti na všech okolnostech každé věci, a zejména na významu sporu pro dotčenou osobu, složitosti věci, jednotlivé fáze řízení, která vedl unijní orgán, jakož i jednání dotčených účastníků řízení. Přiměřenost lhůty totiž nemůže být stanovena odkazem na konkrétní maximální délku určenou abstraktním způsobem.

V této souvislosti s ohledem na skutečnost, že článek 81 nařízení 966/2012 má časově omezit možnost vymáhat pohledávky Unie vůči třetím osobám, aby byla splněna zásada řádného finančního řízení, a za tímto účelem stanovuje pětiletou lhůtu, je třeba lhůtu pro oznámení výzvy k úhradě orgánem Unie v zásadě považovat za nepřiměřenou, pokud k tomuto sdělení dojde po více než pěti letech od okamžiku, kdy byl orgán za obvyklých okolností schopen uplatnit svůj nárok. S ohledem na čl. 78 odst. 1 a 2 nařízení č. 966/2012, jakož i na články 81 a 82 nařízení v přenesené pravomoci č. 1268/2012, je schopen orgán Unie za obvyklých okolností uplatnit svůj nárok od okamžiku, kdy má k dispozici podklady, které umožňují identifikovat danou pohledávku jako jistou, o stanovené pevné částce a splatnou, nebo mohl mít takové podklady k dispozici, jednal-li by s vynaložení požadované péče.

Nicméně doba více než pěti let, která uplynula mezi datem, k němuž by orgán měl být za obvyklých okolnosti schopen uplatnit svůj nárok, a dnem oznámení výzvy k úhradě, sama o sobě automaticky nezakládá porušení zásady přiměřené lhůty. Je totiž třeba rovněž ověřit, zda lze takovou dobu vysvětlit konkrétními okolnostmi projednávaného případu. Stejně tak oznámení takové výzvy k úhradě ve lhůtě kratší než pět let ve věci nižší složitosti, jež by byla významná pro dlužníka nebo v níž by unijní orgán nevynaložil náležitou péči, zejména pokud jde o získání podkladů, které mu umožňují stanovit pohledávku jako jistou, o stanovené pevné částce a splatnou, by nemuselo být nutně v souladu s požadavky zásady přiměřené lhůty. Za takového předpokladu by bylo na dlužníkovi, aby prokázal nepřiměřenost takové lhůty kratší než pět let.

(viz body 89, 96, 99–104, 106)
Volný pohyb kapitálu a plateb – Omezení – Darovací daň – Nezdanitelná částka ze základu daně v případě darování nemovitosti, která se nachází na území členského státu – Omezení nezdanitelné částky v případě neexistence žádosti ze strany nabyvatele, která je pro případy darování mezi dárcem a obdarovaným nacházejících se v jiném členském státě nižší než nezdanitelná částka, která by se uplatnila, kdyby alespoň jeden z nich měl bydliště v tuzemsku – Možnost obdarovaného využít v případě darování mezi nerezidenty na jeho žádost zvýšenou nezdanitelnou částku stanovenou pro případy darování, u nichž je alespoň jedna ze stran rezidentem – Sčítání pro účely vyčíslení darovací daně všech darů, které tento obdarovaný nabyl od téže osoby v průběhu deseti let před a deseti let po tomto daru – Nepřípustnost – Odůvodnění – Neexistence

(Články 63 a 65 SFEU)
Článek 12 odst. 2 písm. c) směrnice Rady 2004/83/ES ze dne 29. dubna 2004 o minimálních normách, které musí splňovat státní příslušníci třetích zemí nebo osoby bez státní příslušnosti, aby mohli žádat o postavení uprchlíka nebo osoby, která z jiných důvodů potřebuje mezinárodní ochranu, a o obsahu poskytované ochrany, musí být vykládán v tom smyslu, že k tomu, aby mohla být shledána existence v něm stanoveného důvodu pro vyloučení z postavení uprchlíka, není nutné, aby žadatel o mezinárodní ochranu byl odsouzen za některý z teroristických trestných činů uvedených v čl. 1 odst. 1 rámcového rozhodnutí Rady 2002/475/SVV ze dne 13. června 2002 o boji proti terorismu.

Kdyby měl unijní normotvůrce v úmyslu zúžit působnost čl. 12 odst. 2 písm. c) směrnice 2004/83 a omezit pojem „činy, které jsou v rozporu se zásadami a cíli OSN“ pouze na trestné činy vyjmenované v čl. 1 odst. 1 rámcového rozhodnutí 2002/475, mohl tak bez obtíží učinit tím, že by tyto trestné činy výslovně zmínil nebo by odkázal na uvedené rámcové rozhodnutí.

Článek 12 odst. 2 písm. c) směrnice 2004/83 přitom neodkazuje ani na rámcové rozhodnutí 2002/475, přestože to již ke dni sepsání čl. 12 odst. 2 písm. c) existovalo, ani na žádný jiný nástroj Evropské unie přijatý v souvislosti s bojem proti terorismu.

(viz body 52–54, výrok 1)
Články 107 až 109 SFEU musí být vykládány v tom smyslu, že nebrání bodům 40 až 46 sdělení Komise o použití pravidel pro poskytování státní podpory ve prospěch bank v souvislosti s finanční krizí od 1. srpna 2013 (sdělení o bankovnictví), když tyto body podmiňují schválení státní podpory sdílením nákladů akcionáři a podřízenými věřiteli.

Taková opatření ke sdílení nákladů lze totiž chápat jako opatření k tomu, aby se zabránilo využívání státních podpor coby jednoduchého nástroje umožňujícího vyřešení finančních obtíží dotyčných bank.

Cílem opatření ke sdílení nákladů je dále zajistit, aby banky, které vykazují nedostatek kapitálu, pracovaly na snížení tohoto nedostatku se svými investory ještě před přiznáním jakékoli státní podpory, a to zejména prostřednictvím navýšení vlastního kapitálu a příspěvků podřízených věřitelů, neboť taková opatření mohou snížit objem přiznané státní podpory.

Opačné řešení by mohlo vyvolat narušení hospodářské soutěže, jelikož banky, jejichž akcionáři a podřízení věřitelé, kteří by nepřispěli ke snížení nedostatku kapitálu, by získali vyšší státní podporu, než která by stačila k vyřešení zbytkového nedostatku kapitálu.

Navíc je k vyřešení problému „morálního hazardu“ – souvisejícího se skutečností, že jednotlivci jsou ochotni přijímat riskantní rozhodnutí, když jejich případné negativní důsledky nenesou sami – nezbytné zabránit tomu, aby možnost získat státní podpory podporovala banky ve využívání rizikovějších finančních nástrojů, které mohou vést k vyšším ztrátám, neboť to by mohlo závažně narušit hospodářskou soutěž i integritu vnitřního trhu.

Komise konečně přijetím sdělení o bankovnictví nezasáhla do pravomocí, které články 108 SFEU a 109 SFEU svěřují Radě. Toto sdělení totiž vzhledem k tomu, že pouze stanoví pravidla chování omezující ve svém důsledku Komisi při výkonu její posuzovací pravomoci, kterou jí svěřuje čl. 107 odst. 3 písm. b) SFEU, nemá vliv na pravomoc, kterou čl. 108 odst. 2 třetí pododstavec SFEU svěřuje Radě, tedy pravomoc rozhodnout za mimořádných okolností na žádost členského státu, že státní podpora je slučitelná s vnitřním trhem, a není nařízením ve smyslu článku 109 SFEU, které je podle čl. 288 druhého pododstavce SFEU závazné erga omnes.

(viz body 55–60, výrok 2)
Přezkum čl. 1 odst. 2 a čl. 2 odst. 1 písm. c) směrnice 2006/112 o společném systému daně z přidané hodnoty z hlediska práva na účinnou právní ochranu a zásady rovnosti zbraní zaručených článkem 47 Listiny základních práv Evropské unie neodhalil nic, čím by mohla být dotčena jejich platnost v rozsahu, v němž tato ustanovení ukládají daň z přidané hodnoty na služby poskytované advokáty procesním subjektům, které nemají nárok na právní pomoc v rámci vnitrostátního režimu právní pomoci.

Na jednu stranu se ochrana přiznaná právem na účinný prostředek nápravy zaručeným článkem 47 Listiny nevztahuje na povinnost platit daň z přidané hodnoty ze služeb poskytovaných advokáty. Procesním subjektům, které nemají nárok na právní pomoc a které se na základě příslušných ustanovení vnitrostátního práva považují za osoby, které mají dostatečné prostředky k zajištění přístupu ke spravedlnosti prostřednictvím advokáta, přitom právo na účinnou právní ochranu v zásadě nezaručuje právo na to, aby byly služby advokátů osvobozeny od DPH. Zdanění takových nákladů mimoto lze napadnout z pohledu uvedeného práva pouze v případě, že jsou tyto náklady nepřekonatelné nebo v praxi znemožňují či nadměrně ztěžují výkon práv přiznaných unijním právním řádem. Neexistuje však striktní, resp. automatická korelace mezi zatížením služeb poskytovaných advokáty DPH a zvýšením cen těchto služeb. Dotčená daň z přidané hodnoty v každém případě netvoří nejvyšší procento z nákladů vynakládaných v souvislosti se soudním řízením. Na druhou stranu zásada rovnosti zbraní, která má zajistit rovnováhu mezi účastníky soudního řízení, s sebou nese povinnost nabídnout každému účastníku řízení přiměřenou možnost prezentovat svoji věc včetně důkazů za podmínek, které ho nestaví do jasně nevýhodnější situace oproti jeho protivníkovi, a to při zaručení stejných práv a povinností, zejména co se týče úpravy dokazování a kontradiktorního projednání věci před soudem. Tato zásada neznamená, že musí být s účastníky zacházeno stejně, pokud jde o finanční náklady vynaložené v rámci soudního řízení.

(viz body 28, 31, 35, 36, 38, 40–42, 47, výrok 1)
(viz body 17, 18)

Viz znění rozhodnutí.

Článek 101 odst. 1 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že podnik může být v zásadě shledán odpovědným za jednání ve vzájemné shodě na základě jednání nezávislého poskytovatele, který mu poskytuje služby, jen tehdy, pokud je splněna jedna z následujících podmínek:

— poskytovatel ve skutečnosti jednal pod vedením nebo kontrolou obviněného podniku nebo

— tento podnik věděl o protisoutěžních cílech sledovaných jeho konkurenty a poskytovatelem a zamýšlel k nim přispět svým chováním nebo dále

— uvedený podnik mohl rozumně předpokládat protisoutěžní jednání svých konkurentů a poskytovatele a byl ochotný přijmout z toho vyplývající riziko.

Zaprvé totiž v rozsahu, v němž poskytovatel nabízí za úplatu služby na daném trhu nezávisle, musí být tento poskytovatel pro účely použití pravidel směřujících k sankcionování protisoutěžních jednání považován za podnik, který se liší od podniků, kterým poskytuje své služby, a jednání takového poskytovatele nemohou být bez dalšího přičtena jednomu z těchto podniků.

Zadruhé, pokud jde o první z těchto podmínek, podnik může být odpovědný za jednání poskytovatele, který se jeví jako nezávislý, ale ve skutečnosti jedná pod vedením nebo kontrolou tohoto podniku. Tak by tomu bylo tehdy, kdy by disponoval jen málo či vůbec nedisponoval samostatností a flexibilitou, pokud jde o způsob výkonu dohodnuté činnosti, přičemž jeho údajná nezávislost by zakrývala pracovní vztah. Kromě toho takové vedení nebo taková kontrola mohou být vyvozeny z existence zvláštních organizačních, hospodářských a právních vazeb mezi dotčeným poskytovatelem a příjemcem služeb, obdobně jako ve vztahu mezi mateřskou společností a jejími dceřinými společnostmi.

Pokud jde o druhou z uvedených podmínek, i když je tato podmínka nepochybně splněna, když tento podnik zamýšlel prostřednictvím svého poskytovatele zpřístupnit svým konkurentům citlivé obchodní informace nebo výslovně nebo mlčky schválil, že se tento poskytovatel s nimi podělil o tyto citlivé obchodní informace, nejde o takový případ, pokud tento poskytovatel použil citlivé obchodní informace uvedeného podniku využívajícího jeho služeb k vypracování nabídek uvedených konkurentů, aniž tento podnik informoval.

Konečně, pokud jde o třetí podmínku, jednání ve vzájemné shodě může být rovněž přičteno témuž podniku využívajícímu služby, jestliže tento podnik mohl rozumně předpokládat, že poskytovatel, na kterého se obrátil, bude sdílet jeho obchodní informace s jeho konkurenty a byl připraven přijmout z toho vyplývající riziko.

(viz body 25, 27, 30, 31, 33 a výrok)
Směrnice 2004/18 o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek na stavební práce, dodávky a služby, ve znění nařízení č. 2083/2005, musí být vykládána v tom smyslu, že veřejný zadavatel není oprávněn na základě ustanovení v zadávací dokumentaci veřejné zakázky požadovat, aby budoucí dodavatel této zakázky realizoval určitou procentní část stavebních prací, které jsou předmětem uvedené zakázky, vlastními prostředky.

Článek 48 odst. 3 směrnice 2004/18 totiž na straně jedné zakotvuje možnost, aby uchazeči využili subdodavatelů k plnění veřejné zakázky, a to v zásadě bez omezení. Na straně druhé, jestliže zadávací dokumentace ukládá uchazečům, aby ve svých nabídkách uvedli část zakázky, kterou případně zamýšlí zadat subdodavatelům a navrhované subdodavatele v souladu s čl. 25 prvním pododstavcem směrnice 2004/18, veřejný zadavatel má pro účely plnění zásadních částí veřejné zakázky právo zakázat využití subdodavatelů, jejichž způsobilost nemohl ověřit při přezkumu nabídek a při výběru dodavatele. Ustanovení, jež ukládá omezení využití subdodavatelů pro abstraktně vymezenou procentuální část této zakázky, a to nezávisle na možnosti ověřit způsobilost případných subdodavatelů a bez jakékoli zmínky o zásadní povaze úkolů, jež by byly dotčeny, však tento dosah nemá. Ve všech těchto ohledech se takové ustanovení jeví jako neslučitelné se směrnicí 2004/18.

Kromě toho, i když takové ustanovení představuje zvláštní podmínku pro plnění zakázky ve smyslu článku 26 směrnice 2004/18, nemůže být podle tohoto článku připuštěno, jak vyplývá ze samotného znění téhož článku, je-li v rozporu s čl. 48 odst. 3 této směrnice, a tedy s unijním právem.

(viz body 33–37, výrok 1)
4. Nařízení č. 2658/87 o celní a statistické nomenklatuře a o společném celním sazebníku ve znění nařízení č. 861/2010 musí být vykládáno v tom smyslu, že zboží tvořené tabákem ke kouření nespadá navzdory přítomnosti tabákového odpadu do čísla 2401 kombinované nomenklatury (KN), která je obsahem přílohy uvedeného nařízení č. 2658/87, jelikož tento odpad nebrání v tom, aby měl dotčený výrobek uvedené určení. Takové zboží, je-li nebalené, stlačené v krabicích přetažených PVC folií o čisté hmotnosti 30 kg, však může spadat pod číslo 2403 KN, a konkrétněji do podpoložky 2403 10 90 této nomenklatury.

Za účelem sazebního zařazení daného výrobku na základě pravidla uvedeného v bodě 3 písm. b) všeobecných pravidel pro výklad KN je nezbytné stanovit, který z materiálů, z nichž výrobek sestává, mu dává jeho základní charakter, což lze provést tak, že se ověří, zda by si výrobek bez jedné nebo druhé ze svých částí uchoval své charakteristické vlastnosti. Jelikož přítomnost tabákového odpadu nebrání tomu, aby výrobek jako celek představoval tabák určený ke kouření, nemůže přitom uvedený výrobek spadat pod číslo 2401 KN. Konkrétněji, kritériem určujícím pro zařazení výrobku pod číslo 2403 KN spíše nežli pod číslo 2401 KN je to, zda byly listy předmětem zpracování do té míry, že se jedná o zpracovaný tabák, který se může kouřit bez dalšího průmyslového zpracování. Za těchto okolností zboží vzhledem k tomu, že je tvořeno tabákem určeným ke kouření, který je navíc nebalený, stlačený v krabicích přetažených PVC folií, a že čistá hmotnost krabice činí 30 kg, spadá do podpoložky 2403 10 90 KN.

(viz body 84, 86, 90, 91, 93 a výrok 1)
1. Článek 2 směrnice 2004/18 o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek na stavební práce, dodávky a služby, musí být vykládán v tom smyslu, že po zadání veřejné zakázky nemůže být tato zakázka podstatně změněna bez zahájení nového zadávacího řízení, a to ani tehdy, když je objektivně tato změna způsobem narovnání, v rámci něhož je sjednáno, že strany se vzájemně vzdají svých nároků s cílem ukončit spor, jehož výsledek je nejistý a jenž vznikl z důvodu obtíží s plněním této zakázky. Jinak by tomu bylo, pokud by v dokumentaci k zadávacímu řízení na uvedenou veřejnou zakázku byla upravena možnost změnit některé, i podstatné, podmínky této zakázky po jejím zadání a stanoveny podmínky využití této možnosti.

Skutečnost, že k podstatné změně podmínek smlouvy o veřejné zakázce vedl nikoli úmysl veřejného zadavatele a úspěšného uchazeče znovu sjednat podmínky této smlouvy, nýbrž jejich vůle nalézt formou narovnání řešení objektivních obtíží, které vyvstaly při plnění uvedené smlouvy, ani objektivně nepředvídatelná povaha některých plnění nemůže v tomto ohledu odůvodnit skutečnost, že o této změně bylo rozhodnuto, aniž byla dodržena zásada rovného zacházení, která musí být uplatněna na všechny subjekty, které mohou mít potenciálně zájem o veřejnou zakázku. Kromě toho samotná skutečnost, že z důvodu jejich předmětu mohou být některé veřejné zakázky bez dalšího považovány za zakázky spojené s určitou nepředvídatelností, způsobuje, že lze předvídat riziko vzniku obtíží ve fázi plnění. U takové veřejné zakázky musí tudíž veřejný zadavatel nejen použít nejvhodnější zadávací řízení, nýbrž také s náležitou péčí definovat předmět této zakázky. Veřejný zadavatel si dále může vyhradit možnost provést některé, i podstatné, změny veřejné zakázky po jejím zadání, pokud byla tato možnost uvedena v dokumentaci, kterou se řídilo zadávací řízení.

(viz body 32, 36, 40 a výrok)