ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Keywords

Summary



Keywords

1. Hospodářská soutěž – Veřejné podniky a podniky, které mají zvláštní nebo výlučná práva udělená členskými státy – Dominantní postavení – Státní opatření, které může vést uvedené podniky ke zneužití dominantního postavení – Nepřípustnost nezávisle na jakémkoli skutečném zneužití

[Článek 82 ES a čl. 86 odst. 1 ES]

2. Hospodářská soutěž – Veřejné podniky a podniky, které mají zvláštní nebo výlučná práva udělená členskými státy – Dominantní postavení – Rozšíření dominantního postavení, bez objektivního odůvodnění, způsobené státním opatřením – Automatická neslučitelnost s čl. 86 odst. 1 ES ve spojení s článkem 82 ES

(Článek 82 ES a čl. 86 odst.1 ES)

Summary

1. Podle čl. 86 odst. 1 ES členské státy nesmí v případě veřejných podniků a podniků, jimž udělily zvláštní nebo výlučná práva, vyhlásit ani zachovávat žádné opatření v rozporu s pravidly Smlouvy o ES, zejména s pravidly stanovenými v článku 82 ES. Posledně uvedené ustanovení zakazuje, pokud to může ovlivnit obchod mezi členskými státy, aby jeden nebo více podniků zneužívaly dominantního postavení na společném trhu nebo jeho podstatné části.

V tomto rámci může jít o porušení ustanovení čl. 86 odst. 1 ES ve spojení s ustanovením článku 82 ES nezávisle na jakémkoli skutečném zneužití. Je důležité pouze to, aby Komise identifikovala možnou nebo skutečnou protisoutěžní výhodu, která by mohla vyplývat z dotčeného státního opatření. Takové porušení lze tedy konstatovat, jestliže dotčená státní opatření ovlivňují strukturu trhu tím, že mezi podniky vytvářejí nerovné podmínky pro hospodářskou soutěž, když veřejnému podniku či podniku, kterému byla udělena zvláštní či výlučná práva, umožňují zachovat si například tím, že zabraňují vstupu nových konkurentů na trh, posílit či rozšířit své dominantní postavení na jiném trhu, čímž omezují hospodářskou soutěž, a to aniž je požadováno prokázání skutečné existence zneužívající praktiky.

(viz body 39, 40, 46)

2. Rozšíření dominantního postavení veřejnoprávními podniky nebo podniky, které mají zvláštní nebo výlučná práva udělená členskými státy, bez objektivního odůvodnění, je „jako takové“ zakázáno v čl. 86 odst. 1 ES ve spojení s článkem 82 ES, pokud je toto rozšíření způsobeno státním opatřením. Vzhledem k tomu, že není dovoleno tímto způsobem vyloučit hospodářskou soutěž, nelze ji tímto způsobem ani narušit.

(viz bod 67)
Článek 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29 o harmonizaci určitých aspektů autorského práva a práv s ním souvisejících v informační společnosti nebrání vnitrostátní právní úpravě, která stanoví spravedlivou odměnu z titulu výjimky z práva na rozmnožování pro soukromé užití v případě multifunkčních nosičů, jako jsou paměťové karty mobilních telefonů, bez ohledu na to, zda je hlavní funkcí těchto nosičů pořizování takových rozmnoženin, či nikoli, a to za podmínky, že některá, byť podružná funkce uvedených nosičů umožňuje, aby je jejich majitelé k tomuto účelu používali. Skutečnost, že se jedná o hlavní nebo podružnou funkci, a míra jejího skutečného využívání k tomuto účelu však mohou mít vliv na výši placené spravedlivé odměny. Pokud by byla újma způsobená nositelům práv považována za minimální, nemusela by z titulu poskytnutí uvedené funkce vzniknout žádná povinnost platit tuto odměnu.

(viz bod 29, výrok 1)
Na základě článku 15 a čl. 22 odst. 1 nařízení č. 2419/2001, kterým se stanoví prováděcí pravidla pro integrovaný administrativní a kontrolní systém pro některé režimy podpor Společenství zavedený nařízením č. 3508/92, členským státům přísluší, aby přijaly opatření, která budou považovat za vhodná k zajištění účinnosti kontrol, a tudíž přesnosti měření provedených s využitím dálkového průzkumu. Komise v rámci přezkumu dodržování požadavku přesnosti, jenž musí členské státy splnit, nemůže být nucena k tomu, aby použila pouze tu metodu, kterou uplatnil členský stát, a to tím spíše, zastává-li názor, že jiná metoda zaručuje vyšší míru přesnosti. Pokud by Komise byla povinna použít v tomto kontextu stejnou metodu vyměřování, jako je metoda použitá orgány dotyčného členského státu, mohlo by to vést k oslabení systému dvou úrovní kontrol zavedeného nařízením č. 2419/2001.

Z tohoto důvodu je Komise schopna provést účinný přezkum spolehlivosti vnitrostátních kontrolních systémů pouze tehdy, když si může svobodně zvolit metodu kontroly opatření uskutečňovaných vnitrostátními orgány, kterou bude považovat z hlediska přesnosti za nevhodnější.

(viz body 42, 45–47)
(viz body 37, 42)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 39–41, 43)

Svoboda členských států týkající se volby prostředků pro zajištění navrácení takovéto podpory je tedy omezená, neboť tyto prostředky nemohou vést k tomu, že by navrácení vyžadované unijním právem bylo prakticky znemožněno. Použití vnitrostátních postupů podléhá podmínce, že tyto postupy umožňují okamžitý a účinný výkon rozhodnutí Komise, která odráží požadavky zásady efektivity. V důsledku toho musí být otázka, zda dotyčný členský stát volbou těchto prostředků splnil z hlediska požadavku efektivity své povinnosti zajistit navrácení podpory, která byla prohlášena za neslučitelnou s vnitřním trhem, posuzována případ od případu na základě konkrétních okolností projednávané věci.

Pokud jde o odůvodnění značného zpoždění při zajištění navrácení protiprávní podpory, jediným důvodem, kterého by se mohl členský stát dovolávat na obranu proti žalobě pro nesplnění povinnosti podané Komisí na základě čl. 108 odst. 2 SFEU, je důvod, jenž vychází z absolutní nemožnosti výkonu dotčeného rozhodnutí. Tato absolutní nemožnost může být rovněž právní povahy, pokud vyplývá z rozhodnutí vydaných vnitrostátními soudy, pod podmínkou, že tato rozhodnutí jsou v souladu s unijním právem.

Pokud by se tedy ukázalo, že pravidla vnitrostátního občanského práva neumožňují zajistit skutečné navrácení sporné podpory, mohlo by být podle okolností příslušného případu nezbytné ponechat určité vnitrostátní pravidlo nepoužito a použít jiná opatření, přičemž taková opatření nemohou být vyloučena z důvodů vyplývajících z vnitrostátního právního řádu. V této souvislosti zakládá čl. 4 odst. 3 SEU i pro vnitrostátní soudy povinnosti loajální spolupráce s Komisí a unijními soudy, v jejímž rámci musí přijímat veškerá obecná i zvláštní opatření k plnění závazků, které vyplývají z unijního práva, a zdržet se všech opatření, jež by mohla ohrozit dosažení cílů Smlouvy.

Kromě toho, přezkum exekučního titulu vydaného pro účely navrácení protiprávní podpory provedený vnitrostátním soudem a případné zrušení tohoto titulu musí být považovány za pouhé vyjádření zásady účinné soudní ochrany, která představuje obecnou zásadu unijního práva.

(viz body 45, 48, 49, 55, 56)
15

Zaprvé v bodech 22 až 25 rozsudku ze dne 19. června 2012 uvedený Tribunál poukázal na judikaturu, podle které platí, že neexistuje-li žádný předpis, který by u sporů mezi EIB a jejími zaměstnanci stanovil lhůty pro podávání žalob, musí být takové žaloby podány v „přiměřené lhůtě“, která musí být posuzována v závislosti na okolnostech daného případu. V bodě 26 téhož rozsudku měl za to, že lhůta tří měsíců stanovená v čl. 91 odst. 3 služebního řádu úředníků pro spory mezi unijními orgány a subjekty a jejich úředníky či zaměstnanci má vzhledem k tomu, že se tyto spory svou povahou podobají čistě vnitřním sporům mezi EIB a jejími zaměstnanci, týkajícím se aktů EIB, které nepříznivě zasahují do jejich právního postavení a jejichž zrušení se domáhají, „relevantní referenční hodnotu“, takže na základě několika svých dřívějších rozsudků dospěl v bodě 27 uvedeného rozsudku k závěru, že lhůta tří měsíců musí být „v zásadě“ považována za přiměřenou.
91

Taková právní úprava, která by právnické osobě jako OTOC přiznávala pravomoc jednostranně rozhodovat o žádostech o registraci nebo o akreditaci předložených za účelem organizování vzdělávacích akcí, aniž by tato pravomoc podléhala podle této právní úpravy omezením, povinnostem či kontrole, by mohla vést k tomu, že právnická osoba s uvedenou pravomocí naruší hospodářskou soutěž tím, že zvýhodní vzdělávací akce, které sama organizuje (obdobně viz výše uvedený rozsudek MOTOE, bod 52).
30

Z judikatury Soudního dvora vyplývá, že převládající prvek musí být určen z hlediska běžného spotřebitele (v tomto smyslu viz zejména výše uvedený rozsudek Levob Verzekeringen a OV Bank, bod 22, jakož i rozsudek ze dne 2. prosince 2010, Everything Everywhere, C-276/09, Sb. rozh. s. I-12359, bod 26) a v rámci celkového posouzení s ohledem na kvalitativní, a nikoliv pouze kvantitativní důležitost prvků, na něž se vztahuje osvobození od daně podle čl. 132 odst. 1 písm. m) směrnice o DPH, ve srovnání s prvky, na něž se toto osvobození nevztahuje (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Bog a další, bod 62).
4

První, třetí, desátý, dvacátý a dvacátý první bod odůvodnění směrnice 2004/38 stanoví: „(1) Občanství Unie přiznává každému občanu Unie základní a osobní právo svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států s výhradou omezení a podmínek stanovených ve Smlouvě a v opatřeních přijatých k jejímu provedení. […] (3) Občanství Unie by mělo představovat základní postavení státních příslušníků členských států při výkonu jejich práva volného pohybu a pobytu. Je proto nezbytné kodifikovat a revidovat stávající nástroje Společenství, které se zaměřují samostatně na zaměstnané osoby, osoby samostatně výdělečně činné a na studenty a další osoby bez zaměstnání, aby se právo volného pohybu a pobytu všech občanů Unie zjednodušilo a posílilo. […] (10) Při výkonu svého práva pobytu by se však osoby v počáteční fázi svého pobytu neměly stát nepřiměřenou zátěží pro systém sociální pomoci hostitelského členského státu. Proto by právo pobytu občanů Unie a jejich rodinných příslušníků delší než tři měsíce mělo podléhat určitým podmínkám. […] (20) V souladu se zákazem diskriminace z důvodů státní příslušnosti by se všemi občany Unie a jejich rodinnými příslušníky pobývajícími v některém členském státě na základě této směrnice mělo být v oblastech, na něž se vztahuje Smlouva, zacházeno stejně jako se státními příslušníky, s výhradou zvláštních ustanovení výslovně upravených Smlouvou a sekundárními právními předpisy. (21) Mělo by však být ponecháno na rozhodnutí hostitelského členského státu, zda občanům Unie jiným než zaměstnaným osobám nebo osobám samostatně výdělečně činným a osobám, které získají tento status, nebo jejich rodinným příslušníkům, přizná sociální pomoc během prvních třech měsíců pobytu, nebo u uchazečů o zaměstnání během delšího období, nebo zda těmto osobám před nabytím práva trvalého pobytu přizná podporu při studiu, včetně odborné přípravy.“
17

Mimoto Soudní dvůr podle názoru Bundesfinanzhof rozhodl, že je také třeba zkoumat, zda přijímané plnění má svůj důvod výlučně ve zdanitelných činnostech osoby povinné k dani (rozsudek ze dne 8. února 2007, Investrand, C-435/05, Sb. rozh. s. I-1315, bod 33). Podle předkládajícího soudu tak tomu ve věci v původním řízení je, neboť daná plnění by nebyla oběma dotčenými advokáty poskytnuta, pokud by společnost A nevykonávala činnost vytvářející obrat, tedy činnost zdanitelnou. Lze tedy mít za to, že uvedená plnění mají přímou a bezprostřední souvislost s celkovou hospodářskou činností společnosti A. V takové situaci měl W. Becker jakožto Organträger společnosti A nárok odpočíst DPH zaplacenou na vstupu.
4

Rozhodnutím ze dne 9. června 2009 měl Protimonopolný úrad Slovenské republiky, odbor dohôd obmedzujúcích súťaž (odbor dohod omezujících hospodářskou soutěž Orgánu pro hospodářskou soutěž Slovenské republiky, dále jen „Odbor“), který je orgánem prvního stupně příslušným ve věcech ochrany hospodářské soutěže, za to, že tři významné banky, jejichž sídlo je v Bratislavě (Slovensko), a sice Slovenská sporiteľňa a.s., Československá obchodná banka a.s. a Všeobecná úverová banka a.s., porušily článek 81 ES, jakož i odpovídající ustanovení zákona č. 136/2001 tím, že uzavřely dohodu o vypovězení smluv o běžných účtech společnosti Akcenta CZ a.s. (dále jen „Akcenta“), která má své sídlo v Praze (Česká republika), jakož i o neuzavření nových smluv s touto společností. Odbor měl za to, že Akcenta, která je nebankovní institucí poskytující služby bezhotovostních devizových operací, potřebovala mít k výkonu činností spočívajících v převodu deviz ze zahraničí a do zahraničí, které vykonávala i pro své klienty na Slovensku, otevřené běžné účty u bank. Odbor došel k závěru, že tři dotčené banky, které považovaly společnost Akcenta za konkurentku poskytující služby jejich klientům a jež nebyly spokojené s poklesem svých zisků vyplývajících z činnosti této společnosti, sledovaly činnost posledně uvedené, jednaly spolu a uzavřely společnou dohodu o koordinovaném vypovězení smluv uzavřených s uvedenou společností. Odbor měl na základě důkazů o tom, že uvedené banky udržovaly kontakty zahrnující mimo jiné jejich schůzku ze dne 10. května 2007 a pozdější elektronickou komunikaci, za to, že každá z těchto tří bank souhlasila s vypovězením smlouvy, kterou uzavřela se společností Akcenta, za podmínky, že ostatní banky tak rovněž učiní, aby se zabránilo tomu, že část jejích klientů by využila služeb banky, u které by Akcenta měla nadále otevřené běžné účty. Odbor dospěl k závěru, že jednání uvedených bank na relevantním trhu, vymezeném jako slovenský trh poskytování služeb bezhotovostních devizových operací, představuje dohodu, jejímž cílem je omezit hospodářskou soutěž a uložil Slovenské sporiteľně pokutu ve výši 3197912 eur, Československé obchodní bance a.s. ve výši 3183427 eur a Všeobecné úverové bance a.s. ve výši 3810461 eur.
10

Jak vyplývá z předkládacího rozhodnutí, Mohamad Zakaria cestoval dne 28. listopadu 2010 letadlem z Bejrútu (Libanon) přes Rigu (Lotyšsko) do Kodaně (Dánsko). Dokladem, který M. Zakaria použil k prokázání totožnosti, byl cestovní doklad palestinského uprchlíka vydaný Libanonskou republikou. Dne 27. listopadu 2008 získal M. Zakaria povolení k trvalému pobytu ve Švédsku, kde podle vlastního prohlášení žije již deset let a kde podal návrh na zahájení řízení o získání státní příslušnosti tohoto členského státu. Mohamad Zakaria cestoval do Kodaně, jelikož z tohoto města se mohl nejpohodlněji a nejrychleji dostat do svého bydliště v Lundu (Švédsko).
6

Druhý a třetí bod odůvodnění nařízení č. 146/2008 jsou následujícího znění: „2) Podle čl. 44 odst. 3 nařízení č. 1782/2003 musí mít zemědělci po dobu alespoň deseti měsíců k dispozici pozemky odpovídající ploše, na kterou se váže platební nárok. Zkušenost ukázala, že nebezpečí této podmínky spočívá v omezení fungování trhu s pozemky a vytvoření značných administrativních úkonů pro dotyčné zemědělce a správní orgány. Aby se však zajistilo, že u téže půdy nebude docházet ke kumulaci podpor [žádostí], mělo by se stanovit datum, k němuž by měl mít zemědělec dané pozemky k dispozici. Bylo by vhodné, aby členské státy stanovily uvedené datum, které by nemělo být pozdější, než je datum stanovené pro změnu žádosti o podporu. Stejné pravidlo by mělo být uplatněno rovněž u členských států, jež používají režim jednotné platby na plochu. 3) V důsledku zkrácení doby, během níž má zemědělec k dispozici pozemky odpovídající ploše, na kterou se váže platební nárok v rámci režimu jednotné platby i režimu jednotné platby na plochu, na jeden den, by měla být vyjasněna pravidla o odpovědnosti v souvislosti s podmíněností, zejména v případě převodu půdy během dotyčného kalendářního roku. Je tedy třeba objasnit, že zemědělec, který podá žádost o podporu, by měl být odpovědný vůči příslušnému orgánu, pokud jde o nedodržování požadavků týkajících se podmíněnosti v dotyčném kalendářním roce u veškeré zemědělské půdy uvedené v žádosti o podporu. To by nemělo bránit soukromoprávním ujednáním mezi dotyčným zemědělcem a osobou, na kterou je zemědělská půda převáděna nebo od které je zemědělská půda převáděna.“
52

Zaprvé je tedy nutno určit, zda rozhodnutí 2011/199, kterým se mění článek 136 SFEU v tom smyslu, že se do něj doplňuje odstavec 3, který stanoví, že „[č]lenské státy, jejichž měnou je euro, mohou zavést mechanismus stability“, svěřuje členským státům pravomoc v oblasti měnové politiky ve vztahu k členským státům, jejichž měnou je euro. Kdyby tomu tak bylo, předmětná změna Smlouvy by totiž zasahovala do výlučné pravomoci Unie upravené v čl. 3 odst. 1 písm. c) SFEU, a jelikož je posledně uvedené ustanovení obsaženo v první části Smlouvy o FEU, mohla by být taková změna provedena pouze za použití řádného postupu pro přijímání změn podle čl. 48 odst. 2 až 5 SEU.
14

Předkládající soud má za to, že čl. 6 odst. 2 a 5 směrnice 2002/58 je relevantní pro výklad § 97 odst. 1 TKG. Předkládající soud zdůrazňuje, že „účtování“, jež je jedním z účelů, pro které čl. 6 odst. 2 a 5 této směrnice umožňuje zpracování provozních údajů, nutně nezahrnuje vymáhání účtované ceny. Předkládající soud má však za to, že z hlediska ochrany údajů neexistuje žádný objektivní důvod pro odlišné zacházení s účtováním a vymáháním pohledávek. Tento soud dále zdůrazňuje, že čl. 6 odst. 5 uvedené směrnice vyhrazuje zpracování provozních údajů pouze osobám, které jednají „z pověření“ poskytovatele veřejných komunikačních sítí a veřejně dostupných služeb elektronických komunikací (dále jen „poskytovatel služeb“). Podle předkládajícího soudu tento pojem neumožňuje určit, zda si poskytovatel služeb musí vyhradit možnost konkrétně určit použití údajů, a to pro každý jednotlivý případ, během celého procesu zpracování údajů, nebo zda stačí, aby byla stanovena stejná obecná pravidla týkající se telekomunikačního tajemství a ochrany údajů, jako jsou pravidla dohodnutá v projednávané věci ve smluvních ustanoveních, a aby bylo možné dosáhnout vymazání nebo vrácení údajů na základě pouhé žádosti.
14

Totéž ustanovení ve svém znění, které vstoupilo v platnost dne 1. ledna 2010, zní napříště následovně: „Věk, při jehož dosažení vzniká nárok na starobní důchod sociálního zabezpečení, se stanoví následovně: a) 62 let pro všechny osoby narozené před 1. lednem 1952, b) 62 let a 183 dnů pro všechny osoby narozené v roce 1952, c) 63 let pro všechny osoby narozené v roce 1953, d) 63 let a 183 dnů pro všechny osoby narozené v roce 1954, e) 64 let pro všechny osoby narozené v roce 1955, f) 64 let a 183 dnů pro všechny osoby narozené v roce 1956, g) 65 let pro všechny osoby narozené v roce 1957 nebo později.“
70

Je pravda, že v případě kontrol prováděných na silnicích a vodních cestách Soudní dvůr uvedl, že stanoví-li příslušná vnitrostátní právní úprava zvláštní pravidla týkající se své územní působnosti, mohla by tato skutečnost ukazovat na existenci rovnocenného účinku ve smyslu čl. 21 písm. a) nařízení č. 562/2006. Je-li však takový náznak dán, měl by být soulad těchto kontrol s posledně uvedeným ustanovením zajištěn pomocí rámce, kterým se upřesní a omezí výkon policejních pravomocí členských států v praxi a který by měl být schopen takovému rovnocennému účinku zamezit (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Melki a Abdeli, bod 72).
12

Článek 28 rámcového rozhodnutí, nazvaný „Další předání nebo vydání“, stanoví: „1. Každý členský stát může oznámit generálnímu sekretariátu Rady, že se ve vztazích s jinými členskými státy, které provedly stejné oznámení, předpokládá, že byl dán souhlas k předání osoby jinému členskému státu, než je vykonávající členský stát, na základě evropského zatýkacího rozkazu vydaného kvůli trestnému činu, který byl spáchán před předáním této osoby, neuvede-li v jednotlivém případě vykonávající justiční orgán ve svém rozhodnutí o předání něco jiného. 2. V každém případě může být osoba, která byla předána vystavujícímu členskému státu na základě evropského zatýkacího rozkazu, předána bez souhlasu vykonávajícího členského státu jinému členskému státu, než je tento vykonávající členský stát, na základě evropského zatýkacího rozkazu vydaného kvůli trestnému činu, který byl spáchán před jejím předáním, v těchto případech: a) neopustila-li vyžádaná osoba území členského státu, kterému byla předána, ve lhůtě do 45 dnů od svého konečného propuštění, i když k tomu měla příležitost nebo vrátila-li se na území tohoto státu poté, co ho opustila; b) souhlasí-li vyžádaná osoba s předáním do jiného členského státu, než je vykonávající členský stát, na základě evropského zatýkacího rozkazu. Souhlas musí být vydán před příslušnými justičními orgány vystavujícího členského státu a zaznamenán do protokolu v souladu s vnitrostátním právem tohoto státu. Prohlášení o souhlasu musí být vyjádřeno takovým způsobem, aby bylo zřejmé, že ho tato osoba učinila dobrovolně a s plným vědomím důsledků. Za tímto účelem má vyžádaná osoba právo na právního zástupce; c) nepodléhá-li vyžádaná osoba zásadě speciality v souladu s čl. 27 odst. 3 písm. a), e), f) a g). 3. Vykonávající justiční orgán souhlasí s předáním do jiného členského státu podle těchto pravidel: a) žádost o souhlas se podá podle článku 9 společně s údaji uvedenými v čl. 8 odst. 1 a překladem uvedeným v čl. 8 odst. 2; b) souhlas je vydán, podléhá-li trestný čin, kvůli němuž se žádá o souhlas, předání v souladu s tímto rámcovým rozhodnutím; c) rozhodnutí musí být přijato nejpozději do 30 dnů od obdržení žádosti; d) souhlas se zamítne z důvodů uvedených v článku 3, jinak může být zamítnut jen z důvodů uvedených v článku 4. V případech uvedených v článku 5 musí vystavující členský stát poskytnout stanovené záruky. 4. Bez ohledu na odstavec 1 nesmí být osoba, která byla předána na základě evropského zatýkacího rozkazu, vydána do třetí země bez souhlasu příslušného orgánu členského státu, který tuto osobu předal. Tento souhlas se udělí v souladu se smlouvami, kterými je členský stát vázán, jakož i s jeho vnitrostátním právem.“
110

V této souvislosti je třeba připomenout, že rozhodnutí, kterým se nařizuje umístění dítěte do uzavřeného zařízení, spadá pod rozhodnutí o výkonu rodičovské zodpovědnosti. Ve věci v původním řízení dítě napadlo rozhodnutí soudu, kterým bylo nařízeno jeho umístění do tohoto zařízení, protože ho proti jeho vůli zbavuje svobody. Předkládající soud mimo jiné zdůrazňuje, že pokud by S. C. z uzavřeného zařízení, ve kterém je umístěna, uprchla, byla by nezbytná pomoc orgánů Spojeného království, aby S. C. byla s použitím donucení vrácena za účelem své vlastní ochrany zpět do zařízení.
27

Worten však ve svém písemném vyjádření tvrdí, že povinnost zpřístupnit evidenci pracovní doby tak, aby bylo možné do ní bezprostředně nahlédnout, jak stanoví čl. 202 odst. 1 zákoníku práce, je prakticky neslučitelná s povinností zavést systém odpovídající ochrany osobních údajů obsažených v této evidenci. Taková povinnost by totiž znamenala, že by přístup k takovým údajům měl být umožněn každému zaměstnanci dotyčného podniku, a to v rozporu s povinností zajistit bezpečnost takových údajů stanovenou v čl. 17 odst. 1 směrnice 95/46. Tak obecný přístup by tudíž zbavil citované ustanovení veškerého užitečného účinku.
25

Ačkoli skutečnost, že zákonodárce značně rozšířil rozsah přípustných odchylek, může naznačovat, že zamýšlel ponechat členským státům široký prostor pro uvážení (viz rozsudek ze dne 26. října 1995, Italittica, C-144/94, Recueil, s. I-3653, bod 15), nelze mít za to, že členský stát má široký prostor pro uvážení při stanovení jiného okamžiku, kdy dochází ke vzniku daňové povinnosti, než jsou ty, které upravuje čl. 66 písm. a) až c) směrnice o DPH.
32

V této souvislosti musí vnitrostátní soud posoudit především otázku, zda by částka podpory přiznané žalobkyni v původním řízení byla nižší v případě, kdy by žalobkyni nebylo znemožněno využít nároku na odpočet. Ze spisu předloženého Soudnímu dvoru totiž vyplývá, že výše dotyčné podpory byla vypočítána podle „způsobilých výdajů“ na projekt, které zahrnují jak čisté náklady na tento projekt, tak i neodpočitatelnou DPH. Vnitrostátní soud musí proto ověřit, zda by v případě, že by byly způsobilé výdaje vypočítány bez zohlednění neodpočitatelné DPH, byla výše podpory nižší, než jí byla skutečně přiznána. Pokud by tomu tak bylo, byl by přebytek vyplývající z vyšší částky podpory, kterou mohla společnost Alakor takto využít, důsledkem skutečnosti, že část neodpočitatelné DPH byla zahrnuta v této podpoře. Hospodářskou zátěž související s částí daně odpovídající tomuto přebytku by tedy nesl poskytovatel finanční podpory, a nikoli společnost Alakor.