ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
(viz body 32–33)

(viz body 34–35)

(viz bod 45)

(viz bod 48)

Viz znění rozhodnutí.

(viz bod 54)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 73–74)

Viz znění rozhodnutí.

(viz bod 90)

Komise má povinnost vymezit trh v rozhodnutí přijatém podle článku 81 ES pouze v případě, kdy bez takového vymezení nelze zjistit, zda může dotčená dohoda nebo jednání ve vzájemné shodě ovlivnit obchod mezi členskými státy a zda je jejich účelem nebo výsledkem vyloučení, omezení nebo narušení hospodářské soutěže na společném trhu. V zásadě, jestliže je samotným cílem dohody omezení hospodářské soutěže, není nutné dotčené zeměpisné trhy vymezovat přesným způsobem, neboť skutečná či potenciální hospodářská soutěž na dotyčných územích musela být nutně omezena bez ohledu na to, zda tato území tvoří nebo netvoří trhy ve striktním slova smyslu. K určení zeměpisného rozsahu protiprávního jednání, který bude zohledněn pro určení závažnosti protiprávního jednání, stačí, že Komise posoudí větší nebo menší rozsah zeměpisné oblasti relevantního nebo relevantních trhů, aniž je povinna relevantní trhy přesně vymezovat.

(viz body 102–103)

Viz znění rozhodnutí.

(viz bod 109)

(viz body 110–111, 113)

(viz bod 117)

Ani nařízení č. 1/2003 ani pokyny pro výpočet pokut uložených podle čl. 23 odst. 2 písm. a) nařízení č. 1/2003 nestanoví lhůtu, po jejímž překročení nelze opakování protiprávního jednání zohlednit, což neporušuje zásadu právní jistoty.

Zásada proporcionality však vyžaduje, aby byla při posouzení sklonu podniku porušovat pravidla hospodářské soutěže zohledněna doba, která uplynula mezi dotčeným protiprávním jednáním a dřívějším porušením těchto pravidel. V rámci soudního přezkumu postupu Komise v oblasti práva hospodářské soutěže může být tedy soud veden k tomu, aby ověřil, zda Komise dodržela uvedenou zásadu, když z důvodu opakování protiprávního jednání zvýšila uloženou pokutu a obzvláště, zda je takové zvýšení nutné zejména s ohledem na dobu, která uplynula mezi dotčeným protiprávním jednáním a dřívějším porušením pravidel hospodářské soutěže.

Pokud uplynulo před zahájením druhého protiprávního jednání spáchaného dotčenými podniky patnáct let a nebylo prokázáno pokračování mezi prvním a druhým protiprávním jednáním, neumožňuje toto období potvrdit sklon těchto podniků porušovat pravidla hospodářské soutěže. Je tedy třeba mít za to, že Komise neporušuje zásadu zákazu diskriminace tím, že se domnívá, že období, které uplynulo mezi oběma protiprávními jednáními, bylo dostatečně dlouhé na to, aby bylo vyloučeno zvýšení pokuty z důvodu opakování protiprávního jednání.

(viz body 121–123)
Komise se nedopustí nesprávného posouzení, když konstatuje, že stavební práce, kterých se týkaly veřejné zakázky v odvětví vodního hospodářství, plní tutéž technickou funkci ve smyslu čl. 14 odst. 10 prvního pododstavce směrnice 93/38 o koordinaci postupů při zadávání zakázek subjekty působícími v odvětví vodního hospodářství, energetiky, dopravy a telekomunikací, jestliže její analýza nespočívá v nezávislém přezkumu jednotlivých prací v odvětví vodního hospodářství, jichž se sporné zakázky týkaly, a v posouzení jejich vlastní technické funkce, nýbrž ve zkoumání, zda má výsledek prací tutéž technickou funkci. Tak je tomu v případě projektů, jejichž účelem je na jedné straně vytvoření stokové sítě schopné odvádět odpadní vody k hlavním sběračům, a tak zabránit záplavám, prosakování do podzemní vody a nekontrolovaným výtokům odpadních vod, a na straně druhé zřízení sběračů, aby sloužily oblastem, které ještě vypouštějí odpadní vody přímo do řek, a oprava dvou zařízení pro zpracování odpadních vod, do kterých byly tyto vody odváděny, u nichž Komise dospěla k závěru, že se jedná o práce, jejichž výsledkem určeným k plnění technické funkce, kterou je čištění odpadních vod, je celkové zlepšení kanalizační sítě.

(viz body 45-48, 50, 64, 65, 69, 82, 83, 87, 89, 90, 118)
Co se konkrétněji týče dodržování práva na obhajobu, pokud je v konečném rozhodnutí doba trvání protiprávního jednání snížena ve srovnání s dobou trvání uvedenou v oznámení námitek v závislosti na důkazní hodnotě přisouzené dostupným důkazům, nepředstavuje toto omezení dodatečnou námitku a nijak nezasáhlo do zájmů podniku, jemuž je uvedené rozhodnutí určeno. Takové zkrácení je pro něj naopak výhodné. Znamená totiž částečné a přípustné vzdání se námitky ze strany Komise ve prospěch podniku. Krom toho, pokud měl tento podnik příležitost předložit svá vyjádření k oznámení námitek, tedy i k údajům týkajícím se doby trvání protiprávního jednání, nelze jeho právo na obhajobu považovat za porušené.

K porušení práva na obhajobu dochází, existuje-li možnost, že z důvodu pochybení Komise by mohlo mít jí vedené správní řízení odlišný výsledek. Žalující podnik prokáže, že k takovému porušení došlo, dokáže-li dostačujícím způsobem nikoli to, že by rozhodnutí Komise mělo odlišný obsah, ale to, že by svou obhajobu mohl zajistit lépe, kdyby k pochybení nedošlo, například tím, že by na svou obhajobu mohl použít dokumenty, k nimž mu byl ve správním řízení odepřen přístup.

Pokud jde konkrétněji o právo na přístup ke spisu, stačí, aby podnik prokázal, že mohl využít tento dokument na svou obhajobu. Není povinností tohoto podniku, aby prokázal, že toto nezpřístupnění ovlivnilo k jeho újmě průběh řízení a obsah rozhodnutí Komise, nýbrž pouze to, že průběh řízení a obsah rozhodnutí Komise ovlivnit mohlo. V případě nezpřístupnění dokumentů nemusí dotyčný podnik prokázat, že by správní řízení v případě zpřístupnění sporných dokumentů vedlo k jinému výsledku, nýbrž stačí, že prokáže možnost, byť malou, že dokumenty nezpřístupněné ve správním řízení mohly být pro jeho obhajobu užitečné.

Protože v daném případě měla žalobkyně zaprvé přístup k dokumentům týkajícím se kontaktů, avšak nevyvodila z toho žádný důkaz ve svůj prospěch, ať již v rámci správního řízení nebo v rámci soudního řízení, a dále zadruhé, se ve stadiu správního řízení dokonce vzdala možnosti vyjádřit se k pozdějším kontaktům a zatřetí, stejně tak v průběhu soudního řízení nevysvětlila ani neprokázala, v čem mohl mít nedostatek výslovného uvedení uvedených dokumentů v oznámení námitek negativní vliv na účinnost její obhajoby v průběhu správního řízení a jak by se mohla účinněji hájit, kdyby byla výslovně informována o tom, že Komise zamýšlí použít tyto dokumenty jako důkazy prokazující její účast na protiprávním jednání, tato žalobkyně nebyla schopna prokázat, že skutečnost, že nebyla v oznámení námitek informována o záměru Komise použít dotčené dokumenty jako důkazy k prokázání protiprávního jednání, mohla mít vliv na účinnost její obhajoby a tudíž na výsledek, ke kterému Komise dospěla v napadeném rozhodnutí.

(viz body 119, 120, 137, 141)
K porušení práva na obhajobu v rámci správního řízení podle pravidel hospodářské soutěže dochází tehdy, existuje-li možnost, že z důvodu pochybení Komise by jí vedené správní řízení mohlo mít odlišný výsledek. Žalující podnik prokáže, že k takovému porušení došlo, dokáže-li dostačujícím způsobem, nikoli že by rozhodnutí Komise mělo odlišný obsah, nýbrž že by svou obhajobu mohl zajistit lépe, kdyby k procesnímu pochybení nedošlo, například tím, že by na svou obhajobu mohl uplatnit dokumenty, k nimž mu byl ve správním řízení odepřen přístup.

Pokud jde konkrétně o právo na přístup ke spisu, tak stačí, aby podnik prokázal, že mohl využít tento dokument na svou obhajobu. Není povinností tohoto podniku, aby prokázal, že toto nezpřístupnění ovlivnilo k jeho újmě průběh řízení a obsah rozhodnutí Komise, nýbrž pouze to, že průběh řízení a obsah rozhodnutí Komise ovlivnit mohlo. V případě nezpřístupnění dokumentů nemusí dotyčný podnik prokázat, že by správní řízení v případě zpřístupnění sporných dokumentů vedlo k jinému výsledku, nýbrž stačí, že prokáže možnost, byť malou, že dokumenty nezpřístupněné ve správním řízení mohou být pro jeho obhajobu užitečné.

Protože v daném případě měly žalobkyně zaprvé přístup k dokumentům týkajícím se kontaktů současně s oznámením námitek, avšak nevyvodily z toho žádný důkaz ve svůj prospěch, ať již v rámci správního řízení nebo v rámci soudního řízení, a dále zadruhé, se ve stadiu správního řízení dokonce vzdaly možnosti vyjádřit se k pozdějším kontaktům a zatřetí, stejně tak v průběhu soudního řízení žalobkyně nevysvětlily ani neprokázaly, v čem mohl mít nedostatek výslovného uvedení uvedených dokumentů v oznámení námitek negativní vliv na účinnost jejich obhajoby v průběhu správního řízení a jak by se mohly účinněji hájit, kdyby byly výslovně informovány o tom, že Komise zamýšlí použít tyto dokumenty jako důkazy k prokázání protiprávního jednání, tyto žalobkyně nebyly schopny prokázat, že skutečnost, že nebyly v oznámení námitek informovány o záměru Komise použít dotčené dokumenty jako důkazy k prokázání protiprávního jednání, mohla mít vliv na účinnost jejich obhajoby a tudíž na výsledek, ke kterému Komise dospěla v rozhodnutí.

(viz body 110, 111, 125)
2)

Společnost Slovenská pošta a.s. ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené Evropskou komisí, jakož i společnostmi Cromwell a.s., Slovak Mail Services a.s., Prvá Doručovacia a.s. a ID Marketing Slovensko s.r.o.
Přítomnost zaměstnance nebo jiných zástupců na protisoutěžních schůzkách je skutkovou okolností, která Komisi umožňuje konstatovat odpovědnost podniku za porušení článku 81 ES. Podle judikatury totiž pravomoc Komise uložit sankci podniku, pokud se dopustil protiprávního jednání, předpokládá pouze protiprávní jednání osoby, která je obecně oprávněna jednat na účet podniku.

V tomto ohledu může být účast na protisoutěžních schůzkách zaměstnance, jakožto manažera výroby a ředitele prodejů, ze strany výrobní společnosti, a vykonávajícího ve stejné době funkce spojené s distribucí na účet jiné společnosti, připočtena k tíži výrobní společnosti. Pro podnik odpovědný za protiprávní jednání by bylo příliš jednoduché vyhnout se veškerým sankcím, kdyby proti takovému zjištění mohl platně namítat, že jeho zaměstnanec ve skutečnosti na uvedených schůzkách jednal jménem jiné společnosti. Takové řešení by také společnostem účastnícím se kartelových dohod mohlo umožnit vyhnout se veškeré odpovědnosti vytvářením situací dvojího zaměstnání se společností nezapojenou do kartelové dohody, a poukazovat na to, že společný zaměstnanec jednal výlučně jménem posledně uvedené společnosti.

(viz body 73, 127, 131)
1)

Společnosti ID Fiber Optic Sensing Research (ID FOS Research) se ukládá zaplatit Evropské komisi částku ve výši 21599,26 eur, navýšenou o úroky z prodlení: — ve výši 4,75 % ročně od 1. července 2002 do 31. prosince 2002; — ve výši 6,75 % ročně od 1. ledna 2003 do dne vydání tohoto rozsudku; — v roční sazbě uplatněné podle anglického a welšského práva, tj. v současné době část 17 Judgment Courts Act 1838 ve znění změn, a to až do sazby ve výši 6,75 % ročně ode dne vydání tohoto rozsudku až do úplného splacení dluhu.
1)

Žaloba se odmítá jako nepřípustná v rozsahu, v němž byla podána Cixi Santai Chemical Fiber Co. Ltd, Cixi Sansheng Chemical Fiber Co. Ltd, NingBo Dafa Chemical Fiber Co. Ltd, Zhejiang Waysun Chemical Fiber Co. Ltd a Zhejiang Anshun Pettechs Fibre Co. Ltd.
20

V tomto ohledu je třeba mít za to, že vyžadovaná úroveň zachování péče se neliší v závislosti na administrativní nebo právní povaze úkolů, které je nutné splnit. Pokud by totiž bylo přijato žalobkyní navrhované rozlišování mezi právními úkoly a administrativními úkoly, mohlo by tak být jakékoliv nedodržení procesní lhůty vykládáno jako opomenutí administrativní povahy, což by, jak správně zdůrazňuje OHIM, nedbalým žadatelům umožnilo využít v každém případě snížených požadavků, pokud jde o jejich úroveň zachování péče. V každém případě článek 78 nařízení č. 40/94 takové rozlišení neprovádí, ale vyžaduje, aby byla prokazatelně zachována péče vyžadovaná „okolnostmi“.
Na podporu tohoto žalobního důvodu žalobkyně odkazuje na prohlášení učiněné před House of Lords (sněmovnou lordů, Spojené království) lordem Malloch-Brownem, Minister of State to the Foreign and Commonwealth Office (státní tajemník ministerstva zahraničních věcí a pro záležitosti Commonwealthu, dále jen „Minister of State“), dne 22. července 2008. V odpovědi na otázku, proč se vláda Spojeného království při hlasování v Radě dne 15. července 2008, které vedlo k přijetí napadeného rozhodnutí, pouze zdržela hlasování místo toho, aby byla proti zařazení PMOI do sporného seznamu, a to navzdory rozhodnutí POAC a rozsudku Court of Appeal, Minister of State podle úředního přepisu jeho prohlášení v zápisech z jednání (tzv. „Hansard“) prohlásil:

„Byli jsme rozhodnuti respektovat toto rozhodnutí [Court of Appeal], a proto jsme nebyli schopni podpořit [francouzskou] vládu, která předložila nové informace, jež dříve nebyly k dispozici, na jejichž základě dokázala přesvědčit mnohé evropské vlády, aby ji podpořily. Pokud jde o důvody, proč jsme se zdrželi hlasování místo toho, abychom se postavili proti zařazení [PMOI] do seznamu, problém spočíval v tom, že se jedná o souhrnný seznam se všemi teroristickými organizacemi a hlasovat je třeba pro tento seznam, nebo proti němu. Byli jsme tudíž konfrontováni s velmi nepříjemnou situací, že buď zůstane původní seznam zachován, což by nijak nepomohlo, protože by v něm PMOI zůstala zařazena, nebo by již nebyl žádný seznam teroristických organizací v Evropě. Domnívali jsme se, že to by představovalo nepřijatelnou hrozbu pro občany Spojeného království, jakož i pro zbytek kontinentu.“
Z toho důvodu okolnost, že žadatel již má v držení dokumenty dotčené jeho žádostí o přístup, a že cílem uvedené žádosti tedy není umožnit mu seznámit se s jejich obsahem, nýbrž je zpřístupnit třetím osobám, je bezvýznamná, a to tím spíše, že důvody vedoucí žadatele k rozhodnutí podat takovou žádost jsou irelevantní, neboť nařízení č. 1049/2001 nestanoví, že dotčená osoba musí odůvodnit žádost o přístup k dokumentům ani že by odůvodnění takové žádosti mohlo mít význam pro její přijetí či zamítnutí. Orgán, jemuž je taková žádost o přístup předložena, se tedy nemůže opřít o pouhou okolnost, že žadatel o přístup již má nebo měl mít požadované dokumenty, třebaže z jiného důvodu, aby odmítl posoudit žádost o přístup k týmž dokumentům na základě nařízení č. 1049/2001.

Pokud jde o žádost o přístup k poznámkám ve spisu připraveným vyšetřovateli pověřenými dotčeným vyšetřovacím spisem v rámci Evropského úřadu pro boj proti podvodům (OLAF) a obsahujícím odůvodnění a analýzu vyšetřovatelů odpovědných za vývoj a směr vyšetřování jak v případě věcných, tak administrativních otázek, nelze vytýkat Komisi, že zamítla přístup k takovým dokumentům na základě čl. 4 odst. 3 druhého pododstavce nařízení č. 1049/2001 o přístupu veřejnosti k dokumentům Evropského parlamentu, Rady a Komise.

Přístup veřejnosti k takovým dokumentům by totiž obzvláště škodil schopnosti Komise, a zejména OLAF, plnit úkol spočívající v boji proti podvodům ve veřejném zájmu. Zpřístupnění dotčených dokumentů by citelně narušilo rozhodovací proces Komise a OLAF, protože by vážně ohrozilo naprostou nezávislost budoucích vyšetřování OLAF a jejich cíle prostřednictvím odhalení strategie a způsobů práce OLAF a omezení možnosti OLAF získat od svých spolupracovníků nezávislá vyjádření a konzultovat útvary Komise ve věci citlivých témat. Rovněž by hrozilo odrazení jednotlivců od poskytování informací týkajících se případných podvodů, a tím by OLAF a Komise přišly o informace užitečné pro vedení vyšetřování majících za cíl ochranu finančních zájmů Unie. Tento závěr platí tím spíše, že pokud se dotčené dokumenty týkají zvláštní oblasti unijního práva, nemohou být výjimky z práva na přístup k dokumentům, které jsou uvedeny zejména v článku 4 nařízení č. 1049/2001, vykládány bez zohlednění zvláštních pravidel, která upravují přístup k těmto dokumentům.

Vzhledem ke zvláštní důvěrnosti, které se těší dokumenty spojené s vyšetřováním OLAF na základě nařízení č. 1073/1999 o vyšetřování prováděném OLAF, z toho plyne, že ohledně vnitřních vyšetřovacích řízení OLAF na základě uvedeného může zejména z ustanovení uvedeného nařízení vyplývat obecná domněnka o odepření přístupu k dokumentům spojeným s vyšetřováním, konkrétně pak k dokumentům obsahujícím stanoviska pro vnitřní použití v rámci porad a předběžných konzultací uvnitř OLAF. Tato domněnka, která je odůvodněna nutností předcházet nebezpečí závažného narušení rozhodovacího procesu ve smyslu čl. 4 odst. 3 druhého pododstavce nařízení č. 1049/2001, platí bez ohledu na otázku, zda se žádost o přístup týká již uzavřeného vyšetřování nebo probíhajícího řízení.

(viz body 151, 153, 154, 157, 160, 162, 169)
50

Co se týče ostatních bodů žalobního návrhu, je třeba připomenout, že akt je postižen zneužitím pravomoci pouze tehdy, pokud se na základě objektivních, relevantních a shodujících se nepřímých důkazů ukáže, že byl přijat za výlučným nebo přinejmenším rozhodujícím účelem dosáhnout jiných cílů, než jsou uváděné cíle, nebo vyhnout se postupu zvláště upravenému Smlouvou pro vyrovnání se s okolnostmi daného případu (viz rozsudek Soudního dvora ze dne 14. prosince 2004, Swedish Match, C-210/03, Sb. rozh. s. I-11893, bod 75, a rozsudek Soudu ze dne , Thermenhotel Stoiser Franz a další v. Komise, T-158/99, Recueil, s. II-1, bod 164 a citovaná judikatura). V projednávaném případě přitom žalobkyně nepředložila žádný poznatek, který by napovídal, že Rada přijetím napadeného rozhodnutí sledovala jiný cíl než zabránění šíření jaderných zbraní zmrazením finančních prostředků subjektů, u nichž měla za to, že se podílejí na dotčených činnostech, jsou s nimi přímo spojené nebo je podporují, v souladu s postupem stanoveným za tímto účelem Smlouvou o ES a nařízením č. 423/2007.
„56

Soud jen pro úplnost podotýká, že postoj Komise k požadavku na uzavření dohody typu ‚geregistreerd partnerschap‘ podle nizozemského práva by mohl vést k nerovnému zacházení. Vzhledem k tomu, že řada zemí nezná formy svazku srovnatelné s ‚geregistreerd partnerschap‘, požadovat, jak to činí Komise, ‚registrované‘ partnerství takovéhoto typu by pro páry, které nežijí v manželství a které zejména kvůli bydlišti a státní příslušnosti partnerů jsou těsně spjaty s těmito zeměmi, ve skutečnosti znamenalo, že mimo manželství by partnerovi úředníka byly definitivně odepřeny nároky vyplývající ze SSZP. Kdyby naopak Komise připustila svazky těchto párů uzavřené formou dohody o společném životě a odmítla by uznat ‚pouhé‘ dohody o společném životě v případě párů, které jsou ve výše uvedeném smyslu těsně spjaty se zeměmi, kde existují jiné formy soužití než manželství a ‚registrované‘ partnerství, vedlo by to k nerovnému zacházení s těmito páry; v případě těchto párů by totiž rozšíření nároků vyplývajících ze SSZP i na partnera bylo odepřeno, zatímco by bylo povoleno v případě párů, které mají výše uvedené vztahy se zeměmi, kde ‚registrovaná‘ partnerství neexistují. Odůvodnění takové nerovnosti by bylo ještě obtížnější v případě partnerství, která by nebyla ‚registrovaná‘ ve smyslu prosazovaném Komisí, ale která by přesto vykazovala zřetelnější podobnost s manželstvím než ‚geregistreerd partnerschap‘ podle nizozemského práva. Dále i když platí, že články 12 ES, 39 ES, 43 ES a 49 ES, které zakazují každému členskému státu uplatňovat své právo rozdílně z důvodu státní příslušnosti, se v souladu s judikaturou nevztahují na případné rozdílné zacházení, jež může mezi členskými státy vyplývat z rozdílů mezi právními předpisy členských států, jakmile se tyto předpisy dotýkají každého, kdo spadá do jejich rozsahu působnosti, dle objektivních kritérií a bez ohledu na jeho státní příslušnost (viz v tomto smyslu rozsudky Soudního dvora ze dne 28. června 1978, Kenny, 1/78, Recueil, s. 1489, bod 18; ze dne , Wood a Cowie, C-251/90 a C-252/90, Recueil, s. I-2873, bod 19; ze dne , Van Dam en Zonen a další, 185/78 až 204/78, Recueil, s. 2345, bod 10, a ze dne , Perfili, C-177/94, Recueil, s. 161, bod 17), na takovou nerovnost, o jaké je řeč v tomto bodě, se tato judikatura nevztahuje; jednak na rozdíl od předpokladu, z nějž vychází předmětná judikatura, nerovné zacházení zmíněné v tomto bodě má původ ve státní příslušnosti dotyčných osob a dále v místě jejich bydliště, což je kritérium, které často překrývá kritérium státní příslušnosti, a jednak ve věcech, v nichž byla vydána výše uvedená judikatura, byla otázka rovného zacházení nastolena z hlediska pravidel volného pohybu, zatímco v projednávané věci jde o to zaručit zásadu rovného zacházení jakožto zásadu práva veřejné služby Společenství.
Krom toho se v projednávaném případě v odpovědi na otázku Soudu ohledně skutečnosti, co by žalobkyně uvedla, kdyby měla možnost v tomto ohledu předložit své vyjádření, omezila žalobkyně na to, že uvedla, že existovaly rozdílné názory ohledně osobnosti zástupce a že praxe OHIM je odlišná od praxe EPÚ. Vůči OHIM je přitom jejím zástupcem osoba, která obdržela oznámení a která ostatně podala žádost o navrácení do původního stavu. Za předpokladu, že by tomu tak nebylo, by tento zástupce nemohl podat tuto žádost, která by musela být tím spíše považována za nikdy nepodanou. Krom toho, jak již bylo konstatováno výše, praxe EPÚ OHIM nezavazuje. Odpověď žalobkyně tudíž podporuje konstatování, podle něhož její právo být vyslechnuta porušeno nebylo.
39

Konečně, co se týče argumentu, podle něhož je dotčená ochranná známka relevantní veřejností identifikována jako „polovina úst emotivní ikony“, přičemž samotná emotivní ikona je zapsána jako ochranná známka Společenství č. 517383, a že má tudíž rozlišovací způsobilost, a i za předpokladu, že by byl tento argument přípustný, vzhledem k tomu, že byl formulován poprvé před Soudem, jej přijmout nelze. Jak uvádí OHIM, uplatnění tohoto přístupu by znamenalo připustit, že jakákoli část zapsané ochranné známky, a tudíž jakákoli část ochranné známky s rozlišovací způsobilostí, by již na základě této pouhé skutečnosti měla taktéž rozlišovací způsobilost ve smyslu čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94. To nelze připustit. Posouzení rozlišovací způsobilost ochranné známky ve smyslu tohoto ustanovení se totiž zakládá na schopnosti této ochranné známky individualizovat výrobky nebo služby přihlašovatele na trhu ve vztahu k výrobkům nebo službám stejného druhu nabízeným soutěžiteli [rozsudek Soudu ze dne 27. února 2002, Rewe-Zentral v. OHIM (LITE), T-79/00, Recueil, s. II-705, bod 30]. Skutečnost, že dotčená ochranná známka sestává z části již zapsané ochranné známky, není v tomto ohledu relevantní.
146

Jak vyplývá z bodů 61 až 67 výše, použití čl. 7 odst. 2 písm. d) nařízení č. 423/2007, o které jde v projednávaném případě, vyžaduje, aby dotyčný subjekt byl vlastněn nebo ovládán subjektem označeným jako podílející se na šíření jaderných zbraní ve smyslu čl. 7 odst. 2 písm. a) nebo písm. b) téhož nařízení, přičemž Rada posuzuje případ od případu, zda je dotyčný subjekt „vlastněn nebo ovládán“. V důsledku toho se povinnost uvést odůvodnění, která byla Radě uložena, týká mimo uvedení právního základu přijatého opatření právě této okolnosti. V tomto kontextu je třeba odmítnout tezi Francouzské republiky, podle které není třeba v rozhodnutích uplatňujících čl. 7 odst. 2 uvedeného nařízení uvádět názvy vlastněných nebo ovládaných subjektů, kterých se týkají opatření směřující ke zmrazení finančních prostředků. Byl-li by totiž tento výklad přijat, dotčené subjekty by nemohly úředními prostředky zjistit, že se jich opatření směřující ke zmrazení finančních prostředků týkají, ani se seznámit s důvody, pro které se Rada domnívala, že mají postavení „vlastněného nebo ovládaného“ subjektu. Stejně tak by třetí osoby nebyly schopny ověřit rozsah působnosti ratione personae přijatých opatření. Taková situace by přitom byla neslučitelná jak s povinností uvést odůvodnění, která byla Radě uložena, tak se zásadami právní jistoty a transparentnosti.
1)

Společnosti Atlantic Energy Ltd se ukládá, aby Komisi Evropských společenství vrátila částku 226 010 eur navýšenou o úroky stanovené v čl. 23 odst. 1 všeobecných podmínek smlouvy BU 183/95 UK/AT za období jednak od 1. června 1996 do 28. února 2002 a jednak od 16. července 2002 do 31. května 2008 a sníženou o 3 610,53 eur, přičemž sama tato částka bude od 1. června 2008 do úplného zaplacení dluhu navýšena o úroky stanovené v čl. 23 odst. 1 výše uvedených všeobecných podmínek.