ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
23

Uvedené ustanovení má v tomto ohledu zajistit rychlé a efektivní propuštění do volného oběhu tím, že neukládá celním orgánům povinnost provést důkladnou kontrolu veškerého zboží uvedeného v celním prohlášení, což by šlo proti zájmu hospodářských subjektů, které obvykle požadují rychlé propuštění, aby mohly deklarované zboží uvést na trh, i proti zájmu uvedených orgánů, pro něž by systematická kontrola deklarovaného zboží znamenala značný nárůst práce (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 4. března 2004, Derudder, C-290/01, Recueil, s. I-2041, bod 45).
8

Článek 8 nařízení č. 633, nadepsaný „Dodání určená pro vývoz“, stanoví: „Za nezdanitelná dodání určená pro vývoz se považují: a) dodání, a to i prostřednictvím komisionářů, zboží přepraveného nebo odeslaného mimo území Evropského hospodářského společenství dodavateli nebo komisionáři nebo jejich jménem, a to i na základě pokynů jejich vlastních postupníků nebo komisionářů. Zboží může být na účet postupníka a samotným dodavatelem nebo třetími osobami podrobeno úpravě, zpracování, montáži, sestavení nebo přizpůsobení jinému zboží [...]; b) dodání s přepravou nebo odesláním mimo území Evropského hospodářského společenství ve lhůtě devadesáti dnů od předání zboží postupníkem, který není rezidentem, nebo na jeho účet, s výjimkou zboží určeného k vybavení nebo zásobení malých plavidel, rekreačních lodí, letadel nebo jiných dopravních prostředků pro soukromé použití, jakož i zboží, které má být přepraveno v osobních zavazadlech mimo území Evropského hospodářského společenství; vývoz musí celní nebo poštovní úřad potvrdit na jednom vyhotovení faktury; c) dodání, a to i prostřednictvím komisionářů, jiného zboží než budov a stavebních pozemků a poskytování služeb osobám, které uskutečnily dodání určená pro vývoz nebo plnění uvnitř Společenství a které z tohoto důvodu využily možnost pořídit, a to i prostřednictvím komisionářů, nebo dovézt zboží a služby bez zaplacení daně. Dodání a služby uvedené v písmeni c) jsou uskutečňovány bez placení daně osobám uvedeným v písmeni a), pokud se jedná o rezidenty, a osobám zajišťujícím dodání uvedená v písmeni b) předchozího pododstavce na základě jejich písemného prohlášení a na jejich odpovědnost, a to v mezích celkové částky dodání uvedených v daných písmenech, která byla uskutečněna uvedenými osobami během předchozího kalendářního roku. Postupníci a komisionáři mohou plně využít tuto částku k pořízení zboží, které je vyváženo v jeho původním stavu během šesti měsíců po jeho dodání, nebo k pořízení jiného zboží nebo služeb, to však do výše rozdílu mezi touto částkou a hodnotou dodání zboží uskutečněných v jejich prospěch v tomtéž roce v souladu s písmenem a) [...].“
23

Za těchto podmínek se Tribunale amministrativo regionale per il Lazio rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1) [V]ztahuje se článek 15 směrnice [2006/54] na navštěvování kurzu odborné přípravy, který je součástí pracovního poměru, a musí být vykládán v tom smyslu, že po ukončení [mateřské] dovolené má pracovnice právo na znovupřijetí do uvedeného kurzu, který stále probíhá, nebo může být vykládán v tom smyslu, že pracovnice může být zapsána do dalšího kurzu, třebaže je jeho konání přinejmenším z časového hlediska nejisté? 2) [J]e třeba čl. 2 odst. 2 písm. c) směrnice [2006/54], podle kterého diskriminace zahrnuje jakékoliv méně příznivé zacházení z důvodů spojených s mateřskou dovolenou, vykládat v tom smyslu, že zajišťuje pracovnici absolutní ochranu, která nemůže být narušena ani v případě protichůdných zájmů, před jakoukoliv skutečnou nerovností [rozsudek ze dne 30. dubna 1998, Thibault, C-136/95, Recueil, s. I-2011] s tím důsledkem, že brání vnitrostátním právním předpisům, které tím, že stanoví vyloučení z kurzu odborné přípravy a zároveň zaručují možnost zápisu do následujícího kurzu, sledují cíl zajištění náležitého odborného vzdělávání, avšak zbavují pracovnici příležitosti nastoupit dříve na novou pracovní pozici společně s kolegy mužského pohlaví z výběrového řízení a kurzu i pobírat příslušný plat? 3) [J]e třeba čl. 14 odst. 2 směrnice [2006/54], podle kterého rozdíl v zacházení na základě vlastností představujících skutečný profesní požadavek nepředstavuje diskriminaci, vykládat v tom smyslu, že umožňuje členskému státu zpozdit přístup k zaměstnání […] pracovnice, která nemohla absolvovat úplné odborné vzdělávání z důvodu mateřské dovolené? 4) [V] [takovém] případě a za předpokladu, že by byl čl. 14 odst. 2 [směrnice 2006/54] teoreticky použitelný na případ uvedený [v předcházející otázce], je nutné [uvedené ustanovení] ve spojení s obecnou zásadou proporcionality vykládat v tom smyslu, že brání vnitrostátním právním předpisům, které stanoví vyloučení z kurzu pracovnice nepřítomné z důvodu mateřské dovolené namísto zajištění souběžných náhradních kurzů, které by umožnily doplnit si chybějící odborné vzdělání, čímž by byla práva pracující matky sladěna s veřejným zájmem, a to i přes organizační a finanční náklady vyplývající z této možnosti? 5) [O]bsahuje směrnice 2006/54, je-li vykládána v tom smyslu, že brání uvedeným vnitrostátním právním předpisům, v tomto ohledu ustanovení s přímým účinkem (‚self executing‘), která jsou bezprostředně použitelná vnitrostátním soudem?“
21

Za těchto okolností se Tribunale di Trento rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1) Brání právní úprava Evropské unie v oblasti ‚převodu části podniku‘, zejména čl. 1 odst. 1 písm. a) a b) [směrnice 2001/23], s odkazem na čl. 3 odst. 1 [této směrnice], takovému vnitrostátnímu ustanovení, jako je ustanovení čl. 2112 odst. 5 občanského zákoníku, které umožňuje, aby na nabyvatele přešly pracovní poměry převodce bez nutnosti souhlasu převáděných zaměstnanců, a to i v případě, kdy část podniku, které se převod týká, netvoří funkčně samostatnou hospodářskou jednotku, která by existovala již před převodem a mohla být jako taková označena převodcem a nabyvatelem při jejím převodu? 2) Brání právní úprava Evropské unie v oblasti ‚převodu části podniku‘, zejména čl. 1 odst. 1 písm. a) a b) [směrnice 2001/23], s odkazem na čl. 3 odst. 1 [této směrnice], takovému vnitrostátnímu ustanovení, jako je ustanovení čl. 2112 odst. 5 občanského zákoníku, které umožňuje, aby na nabyvatele přešly pracovní poměry převodce bez nutnosti souhlasu převáděných zaměstnanců, a to i v případě, kdy převádějící podnik má po převodu vůči nabyvateli silné nadřazené postavení, které se projevuje úzkou obchodní závislostí nabyvatele a sdílením podnikatelského rizika?“
8

Článek 13 tohoto nařízení, nadepsaný „Zdravotní tvrzení jiná než tvrzení odkazující na snížení rizika onemocnění a na rozvoj a zdraví dětí“, v odstavcích 1 až 3 uvádí: „1. Zdravotní tvrzení, která popisují nebo odkazují na a) význam živiny nebo jiné látky pro růst a vývoj organismu a jeho fyziologické funkce, nebo b) psychologické a behaviorální funkce, nebo c) aniž je dotčena směrnice [Komise] 96/8/ES [ze dne 26. února o potravinách pro nízkoenergetickou výživu ke snižování hmotnosti (Úř. věst. L 55, s. 22)], snižování nebo kontrolu hmotnosti nebo snížení pocitu hladu či zvýšení pocitu sytosti anebo na snížení množství energie obsažené ve stravě a která jsou uvedena v seznamu podle odstavce 3, smějí být uvedena, aniž projdou řízeními podle článků 15 až 19, pokud jsou i) založena na všeobecně uznávaných vědeckých poznatcích a ii) dobře srozumitelná průměrnému spotřebiteli. 2. Členské státy poskytnou Komisi do 31. ledna 2008 seznamy tvrzení podle odstavce 1 spolu s podmínkami, které se na ně vztahují, a odkazy na odpovídající vědecké zdůvodnění. 3. Po konzultaci s [Evropským] úřadem [pro bezpečnost potravin] přijme Komise regulativním postupem s kontrolou podle čl. 25 odst. 3 do 31. ledna 2010 seznam schválených tvrzení, jenž má za účel změnit jiné než podstatné prvky tohoto nařízení jeho doplněním, platných pro Společenství podle odstavce 1 a veškeré nezbytné podmínky používání těchto tvrzení.“
2)

V bodě 2 odůvodnění nařízení č. 1383/2003 se mezi cíli nařízení uvádí též ochrana spotřebitele a podle bodu 3 odůvodnění by mělo být zavedeno příslušné řízení, které by umožnilo celním orgánům prosazovat co možná nejúčinněji zákaz uvedení zboží porušující právo duševního vlastnictví na celní území Unie, aniž by tím byla ohrožena svoboda právně dovoleného obchodu, jak je uvedeno v bodě 2 odůvodnění nařízení a v bodě 1 odůvodnění [nařízení Komise (ES) č. 1891/2004 ze dne 21. října 2004, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení Rady (ES) č. 1383/2003 (Úř. věst. L 328, s. 16)]. Je s těmito cíli slučitelné, že opatření stanovená v článku 17 nařízení č. 1383/2003 mohou být použita pouze tehdy, pokud majitel práv dá podnět k zahájení řízení k určení toho, zda bylo porušeno právo duševního vlastnictví, ve smyslu čl. 13 odst. 1 nařízení, nebo musí mít s ohledem na co možná nejúčinnější prosazování těchto cílů možnost zahájit příslušné řízení i celní orgán?“
2

Žádost předložená High Court (věc C‑293/12) se týká sporu mezi Digital Rights Ireland Ltd (dále jen „Digital Rights“) na jedné straně a Minister for Communications, Marine and Natural Resources, Minister for Justice, Equality and Law Reform, Commissioner of the Garda Síochána, Irskem a Attorney General na straně druhé ve věci legality vnitrostátních legislativních a správních opatření týkajících se uchovávání údajů o elektronických komunikacích.
26

Maďarsko má za to, že projednávaná žaloba je nepřípustná, jelikož rozsudku určujícímu tvrzené nesplnění povinnosti nelze vyhovět. I kdyby Soudní dvůr určil, že funkce komisaře byla ukončena v rozporu se směrnicí 95/46, bylo by možné takovou protiprávnost zhojit pouze odvoláním předsedy Úřadu a jeho nahrazením bývalým komisařem, což by znamenalo zopakovat tvrzené nesplnění povinnosti. Podle Maďarska přitom nemůže Komise požadovat od Soudního dvora rozsudek určující nesplnění povinnosti, kterému dotčený členský stát může vyhovět pouze prostřednictvím porušení unijního práva. Kromě toho předčasným ukončením mandátu předsedy Úřadu by byla porušena zásada nezávislosti Úřadu, kterou požaduje základní zákon.
10

Komise poté, co přezkoumala upřesňující informace, které francouzské orgány poskytly ohledně navrhované změny nařízení č. 81-501 ze dne 12. května 1981 přijatého k provedení zákona č. 80-539 (décret no 81-501, du 12 mai 1981, pris pour l’application de la loi no 80-539; JORF ze dne 14. května 1981, s. 1406), informovala tyto orgány o svém rozhodnutí zahájit formální vyšetřovací řízení. Komise zveřejněním tohoto rozhodnutí v Úředním věstníku Evropské unie dne 3. června 2008 (Úř. věst. C 135, s. 7) vyzvala zúčastněné strany, aby předložily připomínky ke spornému opatření.
9

Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že U. Spoering je fotografem, který v průběhu února roku 2003 pořídil pro společnost Hi Hotel 25 diapozitivů vyobrazujících interiéry různých pokojů hotelu provozovaného touto společností v Nice. Uwe Spoering poskytl společnosti Hi Hotel právo využívat tyto fotografie v reklamních prospektech a na jejích internetových stránkách. Užívací práva nebyla upravena písemnou smlouvou. Společnost Hi Hotel za tyto fotografie zaplatila fakturu ve výši 2500 eur, která obsahovala formulaci „include the rights – only for the hotel hi“.
22

Dne 25. února 2010 I. Weber a M. Weber smlouvou uzavřenou před tímto notářem výslovně uznaly účinné uplatnění předkupního práva ze strany I. Weber a dohodly se, že na ni bude převedeno vlastnictví za tutéž cenu, jako byla cena sjednaná v kupní smlouvě podepsané M. Weber a společností Z. GbR. Obě strany však požadovaly, aby uvedený notář podnikl kroky k zápisu o převodu vlastnictví k nemovitosti do katastru nemovitostí v souladu s ustanovením § 873 odst. 1 BGB až poté, co M. Weber u téhož notáře učiní písemné prohlášení, že nevyužila práva odstoupit od smlouvy nebo že se vzdává tohoto práva plynoucího ze smlouvy uzavřené se společností Z. GbR., a to ve stanovené lhůtě, která uplyne dne 28. března 2010. Dne 2. března 2010 zaplatila I. Weber sjednanou kupní cenu ve výši 4 milionů eur.
4

První podpora spočívala v navýšení kapitálu tím, že Nizozemské království upsalo 1 miliardu cenných papírů podniku ING bez volebních či dividendových práv za upisovací cenu ve výši 10 eur za jeden cenný papír. Tato operace umožnila podniku ING navýšit základní kapitál, tzv. „Core Tier 1“ (kategorie 1), o 10 miliard eur. Na základě podmínek zpětného splacení obsažených v dohodě o upsání kapitálu, kterou v tomto ohledu uzavřelo Nizozemské království s podnikem ING, měly být z podnětu podniku ING cenné papíry buď odkoupeny za cenu 15 eur za cenný papír (což představovalo 50 % výkupní prémie k upisovací ceně), nebo po třech letech přeměněny na kmenové akcie. Pokud by podnik ING zvolil možnost přeměny, nizozemské orgány by mohly odkoupit cenné papíry od podniku ING se sazbou ve výši 10 eur za cenný papír s připočtením narostlých úroků. Kupón k cenným papírům měl být Nizozemskému království vyplacen pouze v případě, že by podnik ING vyplatil dividendy z kmenových akcií.
8

Článek 6 nařízení č. 1191/69 stanoví: „1. Do jednoho roku od vstupu tohoto nařízení v platnost podají dopravní podniky příslušným orgánům členských států žádosti podle článku 4. Dopravní podniky mohou podat žádosti po uplynutí uvedené lhůty, pokud shledají, že jsou splněny podmínky stanovené v čl. 4 odst. 1. 2. Rozhodnutí zachovat závazek veřejné služby nebo jej zcela nebo zčásti zrušit koncem stanoveného období stanoví vyrovnání poskytované s ohledem na finanční břemena [zátěž] plynoucí z těchto závazků, jehož výše se stanoví společnými postupy podle článků 10 až 13. 3. Příslušné orgány členských států rozhodnou do jednoho roku od podání žádosti, pokud jde o závazky provozu nebo přepravy, a do šesti měsíců, pokud jde o tarifní závazky. Právo na vyrovnání vzniká dnem rozhodnutí příslušného orgánu, v žádném případě však před 1. lednem 1971. 4. Pokud to však příslušné orgány členských států pokládají za nezbytné z důvodů počtu a závažnosti žádostí podaných jednotlivými podniky, mohou prodloužit období uvedená v odst. 3 prvních třech pododstavcích nejdéle do 1. ledna 1972. V tom případě vzniká právo na vyrovnání k tomuto dni. Pokud příslušné orgány členských států zamýšlejí využít tohoto zmocnění, uvědomí o tom dané podniky ve lhůtě šesti měsíců od podání žádosti. Pokud kterýkoli členský stát narazí na zvláštní obtíže, může Rada na jeho žádost a na návrh Komise zmocnit daný stát k prodloužení lhůty uvedené v prvním pododstavci tohoto odstavce do 1. ledna 1973. 5. Pokud příslušné orgány nerozhodnou ve stanovených lhůtách, považuje se závazek, jehož se žádost o zrušení podle čl. 4 odst. 1 týká, za zrušený. 6. Rada na základě zprávy předložené do 31. prosince 1972 Komisí posoudí situaci v každém členském státě, pokud jde o provádění tohoto nařízení.“
26

Pokud jde o otázku, zda musí být za platbu ve smyslu přílohy I bodu 14 směrnice 2005/29 považována jakákoli částka zaplacená členem do propagačního programu nezávisle na její výši, je třeba uvést, že toto ustanovení nestanoví ve verzích uvádějících existenci platby spotřebitele žádnou minimální finanční částku (obdobně viz rozsudek Purely Creative a další, C‑428/11, EU:C:2012:651, bod 30). Kromě toho by nebylo dosaženo cíle vyšší právní jistoty při určování nekalých obchodních praktik, stanoveného v bodě 17 odůvodnění téže směrnice, pokud by členské státy mohly rozhodnout, jaké částky mohou být považovány za platbu. Pojem platby spotřebitele tedy zahrnuje jakýkoli jeho finanční příspěvek nezávisle na jeho výši.
5

Článek 4 směrnice 92/43 stanoví podrobnosti postupu vypracování seznamu LVS takto: „1. Na základě kritérií stanovených v příloze III (etapa 1) a na základě příslušných vědeckých informací navrhne každý členský stát seznam lokalit, v němž bude uvedeno, jaké typy přírodních stanovišť z přílohy I a jaké druhy z přílohy II, původní pro toto území, se na jednotlivých lokalitách vyskytují. [...] Kde je to vhodné, mohou členské státy navrhnout úpravu seznamu na základě výsledků sledování uvedeného v článku 11. Seznam spolu s informacemi o každé lokalitě musí být do tří let po zveřejnění této směrnice předložen Komisi. [...] 2. Na základě kritérií stanovených v příloze III (etapa 2) a v rámci jak každé ze sedmi biogeografických oblastí uvedených v čl. 1 písm. c) bod iii), tak celého území uvedeného v čl. 2 odst. 1, vypracuje Komise po dohodě s každým členským státem návrh seznamu [LVS], které vybere ze seznamů členských států, na nichž se vyskytuje jeden nebo více prioritních typů přírodních stanovišť nebo prioritních druhů. [...] Seznam lokalit vybraných jako [LVS], na nichž se vyskytuje jeden nebo více typů prioritních přírodních stanovišť nebo prioritních druhů, přijme Komise postupem podle článku 21. 3. Seznam uvedený v odstavci 2 bude vypracován do 6 let od oznámení této směrnice. 4. Jakmile je [LVS] přijata postupem podle odstavce 2, vyhlásí příslušný členský stát co nejdříve a nejpozději do šesti let tuto lokalitu jako zvláštní oblast ochrany a podle významu lokality stanoví priority pro uchování nebo obnovu příznivého stavu z hlediska ochrany u typu přírodního stanoviště uvedeného v příloze I nebo druhu uvedeného v příloze II a pro ekologickou soudržnost sítě NATURA 2000 a také podle toho, jak jsou tyto lokality ohroženy postupným znehodnocováním nebo zničením. 5. Jakmile je některá lokalita zařazena do seznamu uvedeného v třetím pododstavci odstavce 2, vztahuje se na ni ustanovení čl. 6 odst. 2, 3 a 4.“
2

Tato žádost byla podána ve sporu, v němž proti sobě stojí společnosti Felixstowe Dock and Railway Company Ltd, Savers Health and Beauty Ltd, Walton Container Terminal Ltd, WPCS (UK) Finance Ltd, AS Watson Card Services (UK) Ltd, Hutchison Whampoa (Europe) Ltd, Kruidvat UK Ltd a Superdrug Stores plc na straně jedné a Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs na straně druhé, a jehož předmětem je uplatnění právních předpisů týkajících se daňové úlevy pro skupinu v rámci konsorcia.
15

Zadruhé měl odvolací senát za to, že anomálie, na které poukázala NLC, a sice údaj o maximálním trvání ochrany plynoucí z autorského práva v délce 70 let, přestože takováto délka existuje teprve od roku 1996, datum na poštovním razítku, které odpovídá neděli, kdy jsou poštovní úřady zavřeny, a kvalitativní a pojmové rozdíly mezi obrazem mano portafortuna a dalšími obrázky obsaženými v příloze smlouvy z roku 1986, nejsou s to vyvolat pochybnosti o pravosti obsahu této smlouvy. V této souvislosti odvolací senát upřesnil, že podle článku 2702 italského občanského zákoníku sice soukromoprávní listina plně dokazuje, že prohlášení pocházejí od těch, kteří je učinili, až do zpochybnění její pravosti, avšak ze znění tohoto ustanovení vyplývá, že odvolací senát měl pravomoc volně posoudit její obsah.
46

Soudní dvůr již judikoval, že v případě kolize několika základních práv mají členské státy při provádění směrnice povinnost dbát na to, aby ji vykládaly takovým způsobem, který zajistí spravedlivou rovnováhu mezi různými základními právy chráněnými unijním právním řádem. Dále je nutné, aby při uplatňování opatření provádějících tuto směrnici do vnitrostátního právního řádu, orgány a soudy členských států nejen vykládaly své vnitrostátní právo v souladu s uvedenou směrnicí, ale rovněž, aby se neopíraly o takový její výklad, který by byl v rozporu s danými základními právy nebo s jinými obecnými zásadami unijního práva, jako je zásada proporcionality (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 29. ledna 2008, Promusicae, C-275/06, Sb. rozh. s. I-271, bod 68).
3

Body 7, 9, 26, 28 a 47 odůvodnění směrnice 2008/48 znějí následovně: „(7) Pro usnadnění vzniku dobře fungujícího vnitřního trhu spotřebitelských úvěrů je nezbytné zajistit harmonizovaný rámec Společenství v celé řadě klíčových oblastí […] […] (9) Úplná harmonizace je nezbytná pro zajištění vysoké a rovnocenné úrovně ochrany zájmů všech spotřebitelů ve Společenství a pro vytvoření skutečného vnitřního trhu. Členským státům by proto nemělo být povoleno zachovávat ani zavádět jiná vnitrostátní ustanovení, než která jsou stanovena v této směrnici. […] […] (26) Členské státy by při zohlednění zvláštních charakteristických rysů svých úvěrových trhů měly přijmout vhodná opatření pro podporu odpovědných praktik ve všech fázích úvěrového vztahu. […] Především na rozšiřujícím se úvěrovém trhu je důležité, aby se věřitelé nepouštěli do nezodpovědného půjčování ani neposkytovali úvěry bez předchozího posouzení úvěruschopnosti, a členské státy by měly vykonávat nezbytný dohled s cílem předejít takovému jednání, a měly by pro tyto případy stanovit nezbytné prostředky k sankcionování věřitelů […] […] (28) K posouzení úvěruschopnosti spotřebitele by měl věřitel rovněž vyhledávat v příslušných databázích. Právní a faktické okolnosti mohou vyžadovat, aby se toto vyhledávání lišilo co do rozsahu. […] […] (47) Členské státy by měly stanovit pravidla týkající se sankcí za porušení vnitrostátních předpisů přijatých podle této směrnice a zajistit jejich uplatňování. I když je volba sankcí i nadále na členských státech, měly by být stanovené sankce účinné, přiměřené a odrazující.“
42

Co se týče pravidel unijního práva, jejichž výklad je žádán prostřednictvím třetí otázky, je třeba uvést, že ustanovení Smlouvy o FEU v oblasti svobody usazování a volného pohybu kapitálu se nepoužijí na situaci omezenou ve všech ohledech na jediný členský stát (v tomto smyslu viz, co se týče svobody usazování, rozsudek ze dne 17. července 2008, Komise v. Francie, C-389/05, Sb. rozh. s. I-5397, bod 49 a citovaná judikatura, jakož i co se týče volného pohybu kapitálu, rozsudek ze dne 5. března 2002, Reisch a další, C-515/99, C-519/99 až C-524/99 a C-526/99, Recueil, s. I-2157, bod 24 a citovaná judikatura).
12

Za těchto podmínek se Employment Tribunal, Leicester rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1) Za okolností, kdy: — se roční odměna zaměstnance skládá ze základní mzdy a plateb provizí uskutečněných na základě smluvního nároku na provizi; — se provize vyplácí na základě uskutečněných prodejů a smluv uzavřených zaměstnavatelem v důsledku práce zaměstnance; — se provize vyplácí zpětně a výše provize vyplacené v daném referenčním období se mění podle hodnoty uskutečněných prodejů a uzavřených smluv, jakož i okamžiku takových prodejů; — po dobu čerpání dovolené za kalendářní rok zaměstnanec nevykonává žádnou práci, ze které by mu vyplýval nárok na tyto platby provizí, a tedy nevytváří za taková období provizi; — po dobu vyplácení odměny, která zahrnuje období čerpání dovolené za kalendářní rok, má zaměstnanec nárok na základní mzdu a nadále pobírá platby provizí založené na dříve získaných provizích a — jeho průměrný příjem z provizí v průběhu roku je nižší, než by byl v případě, kdy by zaměstnanec nečerpal dovolenou, neboť po dobu čerpání dovolené nevykonává žádnou práci, ze které by mu vyplýval nárok na platby provizí, ukládá článek 7 směrnice [Rady] 93/104/ES [ze dne 23. listopadu 1993 o některých aspektech úpravy pracovní doby (Úř. věst. L 307, s. 18; Zvl. vyd. 05/02, s. 197)], ve znění směrnice 2003/88[...], členským státům, aby přijaly opatření k zajištění vyplácení odměny zaměstnanci za období čerpání dovolené za kalendářní rok na základě plateb provizí, které by získal za toto období, pokud by nečerpal dovolenou, jakož i jeho základní mzdy? 2) Na jakých zásadách je založena odpověď na [první] otázku [...]? 3) Pokud je odpověď na [první] otázku [...] kladná, z jakých zásad musí (případně) členské státy vycházet při výpočtu částky, která má být vyplacena zaměstnanci na základě provize, kterou by zaměstnanec získal nebo mohl získat, pokud by nečerpal dovolenou za kalendářní rok?“
16

Příloha III směrnice 2006/126 se týká minimálních požadavků na tělesný a duševní stav při řízení vozidla s vlastním pohonem, včetně požadavků na zrak. Pro účely této přílohy jsou řidiči rozděleni do dvou tříd, a sice třídy 1, do které patří řidiči vozidel skupiny A, A1, A2, AM, B, B1 a BE, a třídy 2, do které patří řidiči vozidel skupiny C, CE, C1, C1E, D, DE, D1 a D1E.