ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (pléna)

23. března 2004( )

„Hlavní zásady o spolupráci v oblasti regulace a o transparentnosti uzavřené se Spojenými státy americkými – Nezávaznost“

Ve věci C‑233/02,

Francouzská republika, zastoupená R. Abrahamem, G. de Berguesem a P. Boussaroquem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

žalobkyně,

proti

Komisi Evropských společenství, zastoupené P. J. Kuijperem a A. van Solingem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

žalované,

podporované

Spojeným královstvím Velké Británie a Severního Irska, zastoupeným J. Collinsem, jako zmocněncem, ve spolupráci s M. Hoskinsem, barrister, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

vedlejším účastníkem,

jejímž předmětem je zrušení rozhodnutí, kterým Komise uzavřela se Spojenými státy americkými dohodu o hlavních zásadách o spolupráci v oblasti regulace a o transparentnosti,

SOUDNÍ DVŮR (plénum),

ve složení V. Skouris, předseda, P. Jann, C. W. A. Timmermans (zpravodaj), C. Gulmann a J. N. Cunha Rodrigues, předsedové senátů, A. La Pergola, J.‑P. Puissochet a R. Schintgen, F. Macken a N. Colneric, a S. von Bahr, soudci,

generální advokát: S. Alber,

vedoucí soudní kanceláře: R. Grass,

s přihlédnutím ke zprávě soudce zpravodaje,

po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 25. září 2003,

vydává tento

Rozsudek

1 Návrhem došlým kanceláři Soudního dvora dne 21. června 2002 se Francouzská republika na základě článku 230 ES domáhá zrušení rozhodnutí, kterým Komise Evropských společenství uzavřela se Spojenými státy americkými dohodu s názvem „hlavní zásady o spolupráci v oblasti regulace a o transparentnosti“ (dále jen „napadené rozhodnutí“ a „hlavní zásady“).

Právní a skutkový rámec

Smlouva

2 Hlava IX. třetí části Smlouvy o ES, nadepsaná „Společná obchodní politika“, obsahuje čl. 133 odst. 1 až 4 ES, který stanoví:

„1. Společná obchodní politika se zakládá na jednotných zásadách, zejména pokud jde o úpravy celních sazeb, uzavírání celních a obchodních dohod, sjednocování liberalizačních opatření, vývozní politiku a obchodní ochranná opatření, jako jsou opatření pro případ dumpingu a subvencování.

2. Komise předkládá Radě návrhy k provádění společné obchodní politiky.

3. Je-li třeba sjednat dohody s jedním nebo více státy nebo s mezinárodními organizacemi, podá Komise doporučení Radě; Rada zmocní Komisi, aby zahájila potřebná jednání.

Komise při vedení těchto jednání konzultuje zvláštní výbor, který jmenuje Rada, aby jí v tomto úkolu napomáhal, a řídí se směrnicemi, které jí Rada může poskytnout.

Použijí se příslušná ustanovení článku 300.

4. Rada při výkonu pravomocí, které jí byly tímto článkem svěřeny, rozhoduje kvalifikovanou většinou.“

3 Článek 300 odst. 1 až 3 ES zní:

„1. Předpokládá-li tato smlouva uzavření dohod mezi Společenstvím a jedním nebo více státy nebo mezinárodními organizacemi, předloží Komise doporučení Radě, která zmocní Komisi zahájit nezbytná jednání. Komise při vedení těchto jednání konzultuje zvláštní výbory, které jmenuje Rada, aby jí v tomto úkolu pomáhaly, a řídí se směrnicemi, které jí Rada může poskytnout.

Rada při výkonu pravomocí svěřených jí tímto odstavcem rozhoduje kvalifikovanou většinou, s výjimkou případů stanovených v odst. 2 prvním pododstavci, kdy rozhoduje jednomyslně.

2. S výhradou působnosti svěřené v této oblasti Komisi rozhoduje Rada na návrh Komise kvalifikovanou většinou o podpisu, který může být doplněn rozhodnutím o prozatímním uplatňování před vstupem v platnost, jakož i o uzavírání dohod. Rada rozhoduje jednomyslně, dotýká-li se dohoda oblasti, v níž je pro přijetí vnitřních předpisů požadována jednomyslnost, a v případě dohod uvedených v článku 310.

[…]

3. Nejedná-li se o dohody uvedené v čl. 133 odst. 3, uzavírá dohody Rada po konzultaci s Evropským parlamentem, a to i v případech, kdy se dohoda dotýká oblasti, v níž je pro přijetí vnitřních předpisů požadován postup uvedený v článku 251 nebo v článku 252. […]“

Deklarace o transatlantickém hospodářském partnerství mezi Evropskou unií a Spojenými státy americkými

4 Na vrcholném zasedání v Londýně dne 18. května 1998 přijaly Evropská unie a Spojené státy americké (dále jen „partneři“) deklaraci o transatlantickém hospodářském partnerství.

5 V bodě 10 této deklarace partneři v zásadě uvádějí, že své úsilí zaměří na odstranění překážek s podstatným dopadem na transatlantický obchod a investice a zvláště překážek regulační povahy, které omezují možnost pronikání na trhy s výrobky nebo službami.

6 V bodě 17 uvedené deklarace partneři oznamují svůj záměr:

– stanovit co možná nejdříve plán, v němž budou určeny oblasti společného dvoustranného i mnohostranného postupu, spolu s harmonogramem dosahování konkrétních výsledků;

– podniknout veškeré nezbytné kroky, aby bylo umožněno rychlé uskutečnění tohoto plánu, včetně veškerých zmocnění nezbytných k zahájení jednání.

7 V poznámce pod čarou v této deklaraci se uvádí, že tato deklarace neobsahuje žádné zmocnění k jednání pro Evropskou unii.

Akční plán týkající se transatlantického hospodářského partnerství

8 Partneři přijali akční plán týkající se transatlantického hospodářského partnerství, který byl Radou Evropské unie schválen dne 9. listopadu 1998 (dále jen „akční plán“). V tomto rámci Rada zmocnila Komisi k zahájení jednání za účelem uzavření dvoustranných dohod se Spojenými státy americkými zejména v oblasti technických překážek obchodu (tisková zpráva Rady č. 12560/98 ze dne 9. listopadu 1998).

9 Třetí část akčního plánu, která je věnována dvoustrannému postupu, obsahuje bod 3.1 věnovaný technickým překážkám obchodu se zbožím. Bod 3.1.1 tohoto plánu, nadepsaný „spolupráce v oblasti regulace“, stanoví, že partneři přijmou různá opatření, zejména:

– určení a provedení společně definovaných obecných principů/hlavních zásad k zajištění účinné spolupráce v oblasti regulace;

– společné posouzení vzájemně dohodnutých otázek, zejména přístup k regulačním procesům obou stran z hlediska transparentnosti a účasti veřejnosti – včetně možnosti účinného spolupůsobení všech zúčastněných stran v těchto procesech a zajištění přiměřeného zohlednění jejich stanovisek;

– na základě této analýzy zjištění způsobů, jak zlepšit vzájemný přístup k regulačním procesům obou partnerů, a společné definování obecných principů/hlavních zásad týkajících se těchto procesů, a to při dodržení nezávislosti regulačních orgánů obou partnerů.

Hlavní zásady

Projednání hlavních zásad

10 Jednání o hlavních zásadách začala v červenci 1999 mezi příslušnými útvary Komise a jejich protějšky z útvarů úřadu amerického obchodního zmocněnce a ministerstva obchodu.

11 V průběhu jednání trvaly útvary Komise na tom, aby hlavní zásady nezakládaly mezi Evropským společenstvím a Spojenými státy americkými žádné právo ani povinnost v mezinárodněprávní rovině.

12 Hlavní zásady byly dokončeny v únoru 2002 oznámením vyjednavačů za útvary Komise a jejich amerických protějšků. Na tento dokument nebyl připojen žádný podpis.

13 Tento text byl oznámen Komisi, která jej vzala na vědomí na svém jednání dne 9. dubna 2002. V Úředním věstníku Evropských společenství zveřejněn nebyl.

Sdělení útvarů Komise ze dne 9. dubna 2002 týkající se hlavních zásad

14 Dne 9. dubna 2002 zaslaly útvary Komise výboru zřízenému podle čl. 133 odst. 3 ES sdělení, k němuž byl přiložen text hlavních zásad v konečném znění ze dne 13. února 2002.

15 Útvary Komise v tomto sdělení zvláště uvádějí:

„Akční plán stanovený v rámci transatlantického hospodářského partnerství (THP) obsahuje oboustranný závazek vypracovat spolu s americkou administrativou hlavní zásady pro spolupráci v oblasti regulace a pro transparentnost. Tyto hlavní zásady jsme vyjednávali od konce roku 1999. V minulosti jsme Vás při několika příležitostech, nedávno pak v lednu 2001, informovali o pokrocích dosažených v těchto jednáních. Dnes Vám s potěšením oznamuji, že jsme na expertní úrovni dospěli k dohodě o přiloženém textu spolu s obchodním zmocněncem Spojených států amerických.“

16 V textu uvedeného sdělení se také zdůrazňovalo, že hlavní zásady, jak samy stanoví, budou partnery uplatňovány na dobrovolné bázi v souladu s pravidly a politikami, jimiž se každý z nich řídí, a dále, že tyto hlavní zásady nejsou mezinárodní dohodou, ale spíše výsledkem, který je nutno předložit na příštím vrcholném zasedání Evropské unie – Spojené státy americké a k němuž dospěly příslušné útvary obou partnerů.

Text hlavních zásad

17 Text hlavních zásad je rozdělen do šesti částí: úvod (I), cíle (II), rozsah působnosti (III), opatření týkající se spolupráce v oblasti regulace (IV), opatření týkající se transparentnosti (V) a procesní aspekty hlavních zásad (VI).

18 V části I hlavních zásad se připomíná kontext, na jehož pozadí byly tyto hlavní zásady přijaty, zvláště transatlantické hospodářské partnerství a jeho akční plán.

19 V části II těchto hlavních zásad se uvádí, že jejich cílem je zlepšit spolupráci mezi regulačními orgány partnerů a prosazovat transparentnost ve vztahu k veřejnosti při tvorbě právních předpisů, a to za účelem minimalizace a řešení obchodního napětí mezi partnery a usnadnění obchodu se zbožím. Z tohoto titulu je cílem spolupráce podle odstavce 4 písm. a) hlavních zásad zlepšit plánování a vypracování návrhů právních předpisů, kvalitu a úroveň právních předpisů, snížit, či dokonce odstranit rozdíly mezi právními předpisy soustavnějším dialogem mezi regulátory a podle téhož odstavce písm. b) zajistit lepší předvídatelnost při tvorbě právních předpisů prostřednictvím výměny informací. Pokud jde o transparentnost, podle uvedeného odstavce písm. d) je cílem předně prosazovat účast veřejnosti v procesu regulace, a to zpřístupněním přípravných podkladů, analýz a relevantních údajů a přiznáním možnosti všem tuzemským i zahraničním zúčastněným stranám předložit včas stanoviska k návrhům právních předpisů, a dále podle téhož odstavce písm. f) poskytnout veřejnosti vysvětlení a informace o různých úvahách, jež vedly k přijetí právních předpisů, a konečně stále podle téhož odstavce písm. g) zlepšit vnímání veřejnosti, pokud jde o cíle a účinky návrhů právních předpisů, a zvýšit úroveň akceptování vydaných právních předpisů ze strany veřejnosti.

20 V části III hlavních zásad se stanoví, že do jejich rozsahu působnosti patří tvorba právních předpisů technické povahy uvedených v dohodě o technických překážkách obchodu Světové obchodní organizace. Upřesňuje se zde, že regulační činností, kterou má tento dokument na mysli, je činnost při přípravě technických právních předpisů, jež mají být předloženy jako legislativní návrhy. V odstavci 7 hlavních zásad se uvádí, že regulačními orgány uvedenými v tomto dokumentu jsou jednak orgány federální americké vlády a jednak útvary Komise a že uvedené orgány mají v úmyslu uplatňovat tyto hlavní zásady „na dobrovolné bázi v co možná nejširším rozsahu“.

21 Část IV hlavních zásad ohledně opatření týkajících se spolupráce v oblasti regulace obsahuje v odstavcích 10 a 12 ustanovení o výměně informací a o vzájemných konzultacích, zejména pokud jde o zamýšlené nebo právě vypracovávané právní předpisy. Hlavní zásady obsahují v odstavci 11 ustanovení o shromaždování a analýze údajů o problémech, jež by mohly odůvodňovat regulaci, jakož i o stanovení priorit při jejich řešení, v odstavci 13 ustanovení o koordinaci příslušných programů pro výzkum a rozvoj pro účely regulace, v odstavci 14 ustanovení o porovnávání a sbližování regulačních metod a přístupů, v odstavci 15 ustanovení o zkoumání možností omezení zbytečných rozdílů mezi technickými právními předpisy, ať již hledáním harmonizovaných nebo slučitelných řešení nebo vzájemným uznáváním, a v odstavci 16 ustanovení o kontrole uplatňování právních předpisů.

22 Pokud jde o opatření týkající se transparentnosti, v části V hlavních zásad jsou stanoveny podrobné podmínky týkající se informování a předběžného konzultování veřejnosti příslušnými orgány v průběhu procesu plánování a tvorby technických právních předpisů. Zejména se zde upřesňuje, že regulační orgány by měly poskytovat informace o probíhajících i budoucích činnostech v oblasti tvorby právních předpisů, že by měly konzultovat veřejnost, dávat jí možnost, aby se včas vyjádřila k návrhům právních předpisů, poskytovat jí v tomto ohledu veškeré relevantní informace a vysvětlení, přihlížet k jejím stanoviskům a podávat vysvětlení ohledně způsobu, jakým bylo s těmito stanovisky naloženo.

23 Konečně v části VI hlavních zásad věnované procesním aspektům se stanoví podmínky kontroly, pokud jde o uplatňování a další vývoj hlavních zásad. V odstavci 18 hlavních zásad se konkrétně uvádí, že toto uplatňování i pokroky dosažené u určených návrhů právních předpisů bude průběžně zkoumat pracovní skupina o technických překážkách zřízená v rámci transatlantického hospodářského partnerství. Podle odstavce 19 hlavních zásad budou obě strany pracovat ve vzájemné shodě za účelem určení oblastí spolupráce, kde by mohlo být dosaženo pokroku, jakož i dalších oblastí spolupráce mezi regulátory. Odstavec 20 hlavních zásad stanoví, že na obou stranách bude nadále vyvíjeno úsilí při hledání prostředků, jak zlepšit transparentnost regulačních procesů obou stran, budou zkoumány metody zlepšování přístupu veřejnosti k regulačním procesům a nadále budou vedeny konzultace s veřejností. Podle odstavce 21 hlavních zásad budou orgány pověřené kontrolou shody a orgány pověřené vypracováním standardů nabádány, aby se při výkladu technických právních předpisů řídily hlavními zásadami o transparentnosti. Odstavec 22 hlavních zásad upřesňuje, že obě strany vyvinou úsilí při hledání návrhů konkrétních právních předpisů pro účely počátečního uplatnění těchto hlavních zásad.

K přípustnosti žaloby

24 Komise vznáší dvě námitky nepřípustnosti. Tvrdí, že jako orgán a kolegium nikdy nevyjádřila souhlas s tím, aby byla vázána hlavními zásadami, které jsou podle ní ostatně jen správním ujednáním uzavřeným na úrovni útvarů. Podle Komise tedy neexistuje žádný její akt, který by mohl být předmětem žaloby na neplatnost.

25 Dále Komise tvrdí, že i kdyby bylo možné se domnívat, že je hlavními zásadami vázána, nebyly by tyto hlavní zásady podle ní aktem, který by bylo možné napadnout, protože je nelze kvalifikovat jako akt obsahující nebo zakládající právní účinky.

26 Soudní dvůr se v tomto ohledu domnívá, že za okolností projednávané věci není namístě rozhodovat o námitkách nepřípustnosti vznesených Komisí, neboť návrhová žádání Francouzské republiky musejí být každopádně meritorně zamítnuta.

K věci samé

27 Francouzská vláda uplatňuje na podporu své žaloby dva žalobní důvody, z nichž první vychází z nepříslušnosti Komise k přijetí napadeného aktu a druhý z porušení výlučné pravomoci v oblasti zákonodárné iniciativy, kterou Komisi svěřuje Smlouva.

K prvnímu žalobnímu důvodu

Argumentace účastnic řízení

28 V rámci svého prvního žalobního důvodu francouzská vláda tvrdí, že Komise nebyla k přijetí napadeného aktu příslušná, protože hlavní zásady jsou mezinárodní dohodou, která je závazná a jejíž uzavření spadá do pravomoci Rady, jak vyplývá z rozdělení pravomocí podle článku 300 ES (rozsudek ze dne 9. srpna 1994, Francie v. Komise, C‑327/91, Recueil, s. I‑3641).

29 Podle této vlády jsou hlavní zásady navzdory opatrným formulacím, které obsahuje, úplné a proveditelné, neboť velmi přesně stanoví sledované cíle, rámec činnosti a opatření, které je třeba přijmout k dosažení stanovených cílů. Podle francouzské vlády z toho vyplývá, že hlavní zásady jsou dostatečně propracovaným právní nástrojem, a vyjadřují tedy povinnost, kterou na sebe vzaly subjekty mezinárodního práva a která má pro ně závazný charakter. Podle francouzské vlády již Soudní dvůr v tomto ohledu rozhodl, že takovýto charakter má dohoda obsahující „normu“, to znamená pravidlo chování, která se týká určené oblasti a je stanovena pomocí přesné formulace a která je pro účastníky závazná (posudek 1/75 ze dne 11. listopadu 1975, Recueil, s. 1355, 1360).

30 V rámci souboru znaků, na jejichž základě se určitá dohoda kvalifikuje jako mezinárodní dohoda, musí převážit úvahy týkající se obsahu dohody, takže pro takovou kvalifikaci nemůže být určující například to, že Komise soustavně svým partnerům tvrdila, že směrnice takovou mezinárodní dohodou nejsou, nebo že sami partneři byli přesvědčeni o tom, že tomu tak je.

31 Podle francouzské vlády tedy hlavní zásady obsahují přinejmenším závazek spolupráce stran, jak o tom svědčí zejména skutečnost, že podle bodu 18 hlavních zásad bude nad jejich uplatňováním i nad dosaženými pokroky u některých návrhů právních předpisů dohlížet společná pracovní skupina, nebo také to, že strany v odstavci 22 hlavních zásad uvádějí, že vyvinou úsilí při hledání návrhů konkrétních právních předpisů pro účely počátečního uplatnění hlavních zásad.

32 Komise má naproti tomu za to, že hlavní zásady nejsou právně závaznou dohodou, jak potvrzuje analýza záměru stran, což je v mezinárodním právu jediné rozhodující kritérium pro určení, zda je případně dán závazný účinek.

33 V daném případě záměr nebýt právně vázán vyplývá podle Komise předně ze znění hlavních zásad. Podle ní je v tomto ohledu směrodatná skutečnost, že podle odstavce 7 hlavních zásad se tyto hlavní zásady budou uplatňovat na dobrovolné bázi, nebo také skutečnost, že chování, jaké si strany svobodně zvolily, je popsáno s použitím anglických slov „should“ a „will“ spíše než „shall“.

34 Tento úmysl podle ní dále vyplývá z určitých skutečností týkajících se struktury hlavních zásad, jako jsou chybějící závěrečná ustanovení o podpisu, vstupu v platnost, možnosti přijmout dodatky, vypovězení nebo také o řešení sporů.

35 Tento záměr konečně vyplývá z posouzení kontextu, na jehož pozadí byly hlavní zásady uzavřeny, přičemž Komise v tomto ohledu tvrdí, že ani transatlantické hospodářské partnerství, ani jeho akční plán netvoří rámec, který by umožňoval přijetí mezinárodních smluv nebo jiných právně závazných instrumentů, zatímco historický přehled jednání svědčí o tom, že obě strany v žádném ohledu neměly v úmyslu zakládat „práva a povinnosti“. Hlavní zásady zejména nebyly nikdy oznámeny Kongresu Spojených států amerických, což by přitom bylo v případě závazné mezinárodní dohody vyžadováno.

36 Podle Komise dále z judikatury Soudního dvora vyplývá, že Komisi schází pouze pravomoc uzavírat závazné mezinárodní dohody (výše uvedený rozsudek Francie v. Komise).

37 Komise z toho dovozuje, že jsou-li hlavní zásady jen právně nezávazným praktickým ujednáním o spolupráci, pak byla v plném rozsahu příslušná ke sjednání takového dokumentu s americkými orgány.

Závěry Soudního dvora

38 Úvodem je třeba uvést, že francouzská vláda v rámci prvního žalobního důvodu pouze tvrdila, že hlavní zásady měly být v souladu s ustanoveními článku 300 ES uzavřeny Radou, a nikoli Komisí, neboť jsou podle ní závaznou dohodou.

39 Francouzská vláda naproti tomu nijak netvrdila, že by akt vykazující charakteristické rysy hlavních zásad musel spadat pouze do působnosti Rady, i když je nezávazný. Není tedy důvodné, aby Soudní dvůr rozšiřoval předmět žaloby, která mu byla předložena.

40 Je však třeba upřesnit, že tento rozsudek nelze vykládat tak, že by potvrzoval tezi Komise, podle níž skutečnost, že takový akt, jakým jsou hlavní zásady, není závazný, stačí k tomu, aby tento orgán měl pravomoc jej přijmout. Určení podmínek, za nichž může dojít k přijetí takového aktu, totiž vyžaduje, aby byl náležitě brán zřetel na rozdělení pravomocí a na institucionální rovnováhu stanovené Smlouvou v oblasti společné obchodní politiky, neboť se zde jedná o akt směřující ke snížení rizika napětí v souvislosti s existencí technických překážek obchodu se zbožím.

41 V tomto kontextu je ostatně třeba poznamenat zejména to, že jak transatlantické hospodářské partnerství, tak i akční plán byly schváleny Radou, zatímco ze sdělení ze dne 9. dubna 2002 zaslaného Komisí výboru zřízenému na základě čl. 133 odst. 3 ES vyplývá, že uvedený výbor byl útvary Komise pravidelně informován o postupu jednání o vypracování hlavních zásad.

42 S ohledem na předchozí vysvětlení je třeba uvést, jak právem tvrdila Komise, že úmysl stran je v zásadě rozhodujícím kritériem pro určení, zda hlavní zásady jsou, či nejsou závazné.

43 V daném případě je tento úmysl jasně vyjádřen, jak uvedl generální advokát v bodech 56 a 57 svého stanoviska, v samotném textu hlavních zásad, které v odstavci 7 upřesňují, že uvedený dokument má za cíl stanovit hlavní zásady, které mají regulátoři federální vlády Spojených států amerických a útvary Komise „v úmyslu uplatňovat na dobrovolné bázi“. Za těchto podmínek, aniž by bylo nutné zabývat se tím, jaký konkrétní význam by případně mohlo mít použití slov „should“ nebo „will“ namísto „shall“ v mezinárodní dohodě uzavřené Komisí, stačí konstatovat, že z výše uvedeného upřesnění vyplývá, že při uzavírání hlavních zásad strany v žádném případě neměly v úmyslu sjednat povinnosti, které by je právně zavazovaly.

44 Jak již zdůraznila Komise, aniž jí v tom francouzská vláda oponovala, průběh jednání mimoto potvrzuje, že úmysl stran nesjednávat závazné povinnosti byl předtím mnohokrát výslovně opakován ve fázi projednávání hlavních zásad.

45 Z toho vyplývá, že hlavní zásady nejsou závaznou dohodou, a článek 300 ES se tedy na ně nevztahuje.

46 Z výše uvedených úvah vyplývá, že první důvod není opodstatněný.

Ke druhému žalobnímu důvodu

47 Francouzská vláda v rámci druhého žalobního důvodu tvrdí, že hlavní zásady jsou v rozporu se Smlouvou v rozsahu, v němž porušují volný výkon výlučné pravomoci v oblasti zákonodárné iniciativy, kterou je Komise nadána v rámci legislativního procesu Společenství, a mají tak dopad na celý legislativní proces.

48 Komise by jednak v rámci fáze legislativního procesu, za kterou je zodpovědná, měla povinně přihlížet k hlavním zásadám, které tedy vymezují funkci zákonodárné iniciativy, jež byla Komisi svěřena.

49 Toto vymezení pravomoci Komise v oblasti zákonodárné iniciativy má dále podle Francouzské republiky dopad na celý normotvorný proces Společenství, protože povaha návrhů činěných Komisí podmiňuje rozhodovací prostor Rady, která se mimo jiné může od těchto návrhů odchýlit jen jednomyslně.

50 V tomto ohledu je třeba zaprvé připomenout, že při zkoumání prvního žalobního důvodu bylo prokázáno, že hlavní zásady nejsou závazné. Z toho zejména vyplývá, že na rozdíl od tvrzení francouzské vlády nemohly z hlavních zásad vzniknout Komisi povinnosti při výkonu její funkce zákonodárné iniciativy.

51 Zadruhé, jak již správně uvedla Komise i vláda Spojeného království, pravomoc zákonodárné iniciativy v sobě zahrnuje možnost zahájit předběžné konzultace a shromažďovat informace, které budou před předložením příslušných návrhů považovány za nezbytné. Proto zejména nelze tvrdit, že by pouhou skutečností, že akt, jakým jsou hlavní zásady, takové možnosti poskytuje, byl dotčen výkon pravomoci Komise v oblasti zákonodárné iniciativy.

52 Z výše uvedeného vyplývá, že druhý žalobní důvod není opodstatněný.

53 Vzhledem k tomu, že žaloba není opodstatněná v žádném ze svých žalobních důvodů, je namístě ji zamítnout.

K nákladům řízení

54 Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a Francouzská republika neměla ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení.

Z těchto důvodů

SOUDNÍ DVŮR (plénum)

rozhodl takto:

1) Žaloba se zamítá.

2) Francouzské republice se ukládá náhrada nákladů řízení.

Skouris Jann Timmermans

Gulmann Cunha Rodrigues La Pergola

Puissochet Schintgen Macken

Colneric von Bahr

Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 23. března 2004.

Vedoucí soudní kanceláře Předseda