ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3

Body 27 a 49 odůvodnění směrnice 2011/83 uvádějí: „(27) Dopravní služby zahrnují přepravu cestujících a přepravu zboží. Přeprava cestujících by měla být z oblasti působnosti této směrnice vyňata, neboť je již předmětem jiných právních předpisů Unie nebo předmětem regulace na vnitrostátní úrovni, jak je tomu v případě veřejné dopravy a taxislužeb. Ustanovení této směrnice na ochranu spotřebitelů před nepřiměřenými poplatky za použití prostředku pro placení nebo před skrytými náklady by se však měla vztahovat i na smlouvy týkající se přepravy cestujících. Pokud jde o přepravu zboží a pronájem osobních automobilů, patří-li mezi služby, spotřebitelé by měli požívat prospěchu z ochrany zajišťované touto směrnicí, s výjimkou práva odstoupit od smlouvy.“ […] (49) Z uplatňování práva odstoupit od smlouvy by měly existovat určité výjimky, a to jak v případě smluv uzavřených na dálku, tak i v případě smluv uzavřených mimo obchodní prostory. […]. Uplatňování práva odstoupit od smlouvy by mohlo být nevhodné […] v případě určitých služeb, u nichž je na základě uzavření smlouvy vyhrazena určitá kapacita, u které by obchodník v případě uplatnění práva odstoupit od smlouvy mohl mít problémy s jejím naplněním. […]“
103

Polská republika nemůže akceptovat ani stanovisko Komise, podle kterého je irelevantní, že pokyny z roku 2014 byly přijaty na základě jiného ustanovení Smlouvy, a sice čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU, než její sdělení nazvané „Pokyny Společenství pro financování letišť a pro státní podpory na zahájení činnosti pro letecké společnosti s odletem z regionálních letišť“ (Úř. věst. 2005, C 312, s. 1, dále jen„pokyny z roku 2005“), a sice čl. 107 odst. 3 písm. a) SFEU. I když tato dvě ustanovení Smlouvy mají společné to, že umožňují schválit podpory určené na rozvoj určitých regionů, stanoví různé dodatečné podmínky slučitelnosti podpory, když konkrétně čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU vyžaduje, aby poskytnutá podpora neměnila podmínky obchodu v takové míře, jež by byla v rozporu se společným zájmem. Podle bodů 131 a 132 pokynů z roku 2014 Komise při posuzování slučitelnosti provozních podpor bere v úvahu narušení hospodářské soutěže a účinky na obchod.
15

Dne 3. března 2017 vydal Judge of the Canterbury Crown Court (soudce u Crown Court v Canterbury) evropský zatýkací rozkaz vůči SF, nizozemskému státnímu příslušníkovi, k jeho předání za účelem trestního stíhání v souvislosti se dvěma trestnými činy, a to spolčení s cílem dovézt do Spojeného království jednak čtyři kilogramy heroinu a jednak čtrnáct kilogramů kokainu.
18

V období od 1. ledna 2009 do 30. června 2010 předložila X 709 celních prohlášení s návrhem na propuštění předmětného drůbežího masa do volného oběhu v souladu s dohodami uvedenými v bodě 16 tohoto rozsudku. Dovozní cena CIF uvedená v těchto prohlášeních byla vždy vyšší než spouštěcí cena. V důsledku toho nizozemské celní orgány vždy toto maso do volného oběhu propustily, aniž vybraly dodatečné dovozní clo. Mimoto odchylně od čl. 3 odst. 3 a 4 nařízení č. 1484/95 uvedené orgány nevyžadovaly, aby X zřídila záruku pro propuštění masa do volného oběhu, ani aby po tomto propuštění prokazovala, že k prodeji zásilky masa došlo za podmínek, které potvrzují reálnost udané dovozní ceny CIF.
„(25)

V případech protiprávní podpory, která není slučitelná s vnitřním trhem, měla být obnovena účinná hospodářská soutěž. Za tímto účelem je nutné, aby byla podpora bez odkladu navrácena včetně úroků. Je vhodné, aby navrácení podpory bylo uskutečňováno v souladu s postupy vnitrostátního práva. Použití těchto postupů by nemělo být překážkou obnovení účinné hospodářské soutěže tím, že by bránilo okamžitému a účinnému výkonu rozhodnutí Komise. K dosažení tohoto výsledku by měly členské státy učinit všechna nezbytná opatření zajišťující účinnost rozhodnutí Komise.
20

S ohledem na všechny tyto skutečnosti se Korkein oikeus (Nejvyšší soud) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1) Je pro posouzení, zda jednání soukromé osoby představuje užívání ochranné známky v obchodním styku ve smyslu čl. 5 odst. 1 směrnice [2008/95], nebo čistě soukromé užívání, relevantní výše výhody, kterou uvedená osoba získala z důvodu tvrzeného porušení práv z ochranné známky? V případě, že ochrannou známku užívá soukromá osoba, předpokládá užívání v obchodním styku splnění jiných kritérií než kritéria získání hospodářské výhody z důvodu dotčené transakce, která se týká ochranné známky? 2) Je-li vyžadováno, aby hospodářská výhoda měla určitý význam, a nelze-li vzhledem k nepatrnosti hospodářské výhody, kterou daná osoba získala, a k nesplnění případných dalších kritérií vyžadovaných pro užívání v obchodním styku mít za to, že tato osoba ochrannou známku užívala v rámci vlastní hospodářské činnosti, je podmínka užívání v obchodním styku ve smyslu čl. 5 odst. 1 směrnice [2008/95] splněna, jestliže soukromá osoba ochrannou známku užívala na účet třetí osoby v rámci hospodářské činnosti této třetí osoby, i když uvedená osoba není zaměstnána touto třetí osobou jako zaměstnanec? 3) Užívá osoba, která uschovává zboží, ochrannou známku pro výrobky ve smyslu čl. 5 odst. 1 a odst. 3 písm. b) směrnice [2008/95], pokud zboží označené ochrannou známkou, zaslané do členského státu a propuštěné v tomto státě do volného oběhu, převzala a uschovala osoba, která jej skladovala na účet společnosti, jež zboží dále prodává, a pokud tato osoba nevykovává činnost dovozu a uskladnění zboží a nemá povolení k provozování celního skladu a skladu s daňovým dozorem? 4) Lze mít za to, že daná osoba ve smyslu čl. 5 odst. 3 písm. c) směrnice [2008/95] dováží výrobky označené ochrannou známkou, pokud tyto výrobky nebyly dovezeny na její žádost, tato osoba však dalšímu prodejci výrobků sdělila svou adresu, převzala na účet dalšího prodejce výrobky propuštěné v členském státě do volného oběhu, uvedená osoba je po dobu několika týdnů skladovala a předala je za účelem jejich zaslání do země nacházející se mimo [Evropskou unii], aby v této zemi byly dále prodány?“
2)

Spadá vyjádření názoru proti kategorii homosexuálních osob, jímž osoba dotazovaná v průběhu rozhovoru v zábavním rozhlasovém vysílání prohlásila, že by ve své advokátní kanceláři tyto osoby nikdy nezaměstnala, ani by s nimi nechtěla spolupracovat, do oblasti působnosti ochrany proti diskriminaci stanovené ve směrnici [2000/78] podle správného výkladu jejích článků 2 a 3, a to ačkoli z její strany v žádném případě neprobíhal nábor zaměstnanců, ani nebyl plánován?“
8

Ustanovení § 16 TV-L stanoví stupně v rámci platové třídy v tabulce odměňování následovně: „1. Platové třídy 9 až 15 mají pět platových stupňů […] 2. Při nástupu do zaměstnání se zaměstnanci zařazují do prvního platového stupně, pokud nemají relevantní pracovní zkušenost. Pokud zaměstnanci získali relevantní pracovní zkušenost v délce nejméně jednoho roku v rámci předchozího pracovního poměru na dobu určitou či neurčitou u téhož zaměstnavatele, zohlední se při zařazování do platového stupně doba relevantní pracovní zkušenosti dosažená v rámci tohoto předchozího pracovního poměru. Pokud byla relevantní pracovní zkušenost v délce nejméně jednoho roku získána v rámci pracovního poměru u jiného zaměstnavatele, provede se zařazení do druhého platového stupně, nebo – v případě nástupu do zaměstnání po 31. lednu 2010 a za podmínky získání relevantní pracovní zkušenosti v délce nejméně tří let – do třetího platového stupně. Nezávisle na tom může zaměstnavatel v případě nového nástupu do zaměstnání, k němuž dochází za účelem pokrytí personálních potřeb, zohlednit pro účely zařazení do platového stupně v plném rozsahu nebo z části doby, kterých bylo dosaženo v rámci předchozí pracovní činnosti, pokud je tato zkušenost přínosná pro činnost, jež má být vykonávána. Vysvětlivky k § 16 odst. 2: 1. Relevantní pracovní zkušeností je profesní zkušenost s přidělenou činností nebo činností, která odpovídá přidělenému úkolu. […] 3. Předchozí pracovní poměr ve smyslu druhé věty existuje tehdy, pokud doba od ukončení předchozího pracovního poměru do začátku nového pracovního poměru nepřekročila šest měsíců; […] […] 3. Zaměstnanci postoupí do následujícího platového stupně – od platového stupně 3 v závislosti na svém výkonu podle § 17 odst. 2 – poté, co u svého zaměstnavatele dosáhli následujících nepřetržitých odpracovaných dob v rámci téhož platového stupně (postup do vyššího platového stupně): – platového stupně 2 po jednom roce v platovém stupni 1, – platového stupně 3 po dvou letech v platovém stupni 2, – platového stupně 4 po třech letech v platovém stupni 3, – platového stupně 5 po čtyřech letech v platovém stupni 4 […]“
7

Článek 35 směrnice 78/660 stanoví: „1. a) Dlouhodobá aktiva musí být oceněna v nákladech na pořízení nebo nákladech na výrobu, aniž jsou dotčena písmena b) a c). b) Náklady na pořízení nebo náklady na výrobu dlouhodobých aktiv s omezenou dobou ekonomické životnosti musí být sníženy o úpravy hodnot vypočítané tak, aby se hodnota těchto aktiv systematicky odepisovala během doby jejich ekonomické životnosti. c) aa) U dlouhodobých finančních aktiv mohou být provedeny úpravy hodnot tak, aby byly oceněny v nižších hodnotách, které jim přísluší k rozvahovému dni. bb) U dlouhodobých aktiv se provedou úpravy hodnot bez ohledu na to, zda je jejich ekonomická doba životnosti omezena, či ne, tak, aby byly oceněny v nižších hodnotách, které jim přísluší k rozvahovému dni, jestliže se očekává, že je snížení jejich hodnoty trvalé. cc) Pokud úpravy hodnot uvedené v bodech aa) a bb) nebyly vykazovány odděleně ve výsledovce, musí být v tomto výkazu vykazovány a uvedeny odděleně v komentáři k účetní závěrce. dd) Oceňování v nižších hodnotách podle bodů aa) a bb) nesmí pokračovat, jestliže důvody, pro které byly úpravy hodnot prováděny, pominuly. d) Pokud jsou určitá dlouhodobá aktiva předmětem mimořádných úprav hodnot pouze z daňových důvodů, částka úprav a důvody pro jejich provedení se uvedou v komentáři k účetní závěrce. 2. Náklady na pořízení zahrnují kromě nákupní ceny rovněž vedlejší náklady. 3. a) Náklady na výrobu zahrnují kromě nákladů na pořízení surovin a jiných spotřebovaných výkonů také náklady přímo přičitatelné těmto jednotlivým výrobkům. b) Do nákladů výroby lze zahrnout přiměřenou poměrnou část nepřímo přičitatelných nákladů k jednotlivým výrobkům v rozsahu, v jakém se vztahují k období výroby. 4. Úroky z vypůjčeného kapitálu pro financování výroby dlouhodobých aktiv lze zahrnout do nákladů výroby v rozsahu, v jakém se vztahují k období výroby. V tom případě musí být vykázání úroků v aktivech uvedeno v komentáři k účetní závěrce.“
20

V tomto ohledu předkládající soud poznamenává, že dohoda CMI nebyla čistě horizontální kartelovou dohodou o stanovení cen, neboť účastníky této dohody byly bez rozdílu vydávající i zúčtovací banky. Kromě toho i za předpokladu, že by byly společnosti Visa a MasterCard do dohody CMI přímo zapojeny, stanovovala by tato dohoda nikoliv prodejní a nákupní ceny, ale transakční podmínky týkající se jejich služeb. Předkládající soud rovněž zdůrazňuje, že se dohoda CMI týkala atypického a nedokonale konkurenčního trhu, jehož účinky lze napravit pouze určením pravidel. Konečně, uvedený soud zdůrazňuje skutečnost, že v minulosti byl trh z velké části charakterizován jednotnými cenami. Konkrétně poznamenává, že uplatňování odlišných mezibankovních poplatků by nebyla protisoutěžní pouze v případě, že by se ostatní soutěžní podmínky u společností Visa a MasterCard lišily, ale že v projednávaném případě nebyl v tomto smyslu dán žádný náznak.
48

Tímto závěrem však není dotčena možnost mít za to, že tyto účastnice řízení samy užívají označení, pokud jde o flakony s parfémem, které skladují nikoli na účet třetích prodejců, ale na vlastní účet nebo které by uvedené účastnice řízení samy nabízely nebo uvedly na trh, pokud by nemohly identifikovat třetí prodejce.
32

Mezi těmito kritérii Soudní dvůr zdůraznil nepominutelnou úlohu uživatele a vědomou povahu jeho zásahu. Jednání tohoto uživatele totiž představuje sdělování, pokud tento uživatel při plné znalosti důsledků svého jednání zprostředkuje svým zákazníkům přístup k chráněnému dílu, a zejména pokud by bez takového zprostředkování tito zákazníci nemohli šířeného díla využít, nebo by jej mohli využít jen stěží [zejména viz rozsudky ze dne 15. března 2012, SCF, C‑135/10, EU:C:2012:140, bod 82 a citovaná judikatura; ze dne 15. března 2012, Phonographic Performance (Ireland), C‑162/10, EU:C:2012:141, bod 31, jakož i ze dne 14. června 2017, Stichting Brein, C‑610/15, EU:C:2017:456, bod 26 a citovaná judikatura].
44

Soudní dvůr totiž konstatoval, že ačkoli platí, že nařízení Rady (EHS) č. 1612/68 ze dne 15. října 1968 o volném pohybu pracovníků uvnitř Společenství (Úř. věst. 1968, L 257, s. 2; Zvl. vyd. 05/01, s. 15), a nařízení Rady (ES) č. 1408/71 ze dne 14. června 1971 o uplatňování systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané osoby, osoby samostatně výdělečně činné a jejich rodinné příslušníky pohybující se v rámci Společenství, ve znění nařízení Rady (ES) č. 118/97 ze dne 2. prosince 1996 (Úř. věst. 1997, L 28, s. 1; Zvl. vyd. 05/03, s. 3) (dále jen „nařízení č. 1408/71“), které byly zrušeny a nahrazeny v prvním případě nařízením č. 492/2011 a ve druhém případě nařízením č. 883/2004, nemají stejnou oblast působnosti ratione personae, nic to nemění na tom, že jelikož má nařízení č. 1612/68 obecnou působnost v oblasti volného pohybu pracovníků, může být čl. 7 odst. 2 tohoto nařízení použitelný na sociální výhody, které zároveň spadají do zvláštní oblasti působnosti nařízení č. 1408/71 (rozsudek ze dne 5. května 2011, Komise v. Německo, C‑206/10, EU:C:2011:283, bod 39; v tomto smyslu viz rovněž rozsudek ze dne 12. května 1998, Martínez Sala, C‑85/96, EU:C:1998:217, bod 27).
12

Vzhledem k tomu, že měl CO za to, že ustanovení, které vylučuje důchodce z okruhu uchazečů, kteří mohou být připuštěni do řízení, představuje nepřímou diskriminaci na základě věku, a musí být tedy prohlášeno za protiprávní, či dokonce za neplatné, podal proti výzvě k vyjádření zájmu dotčené v původním řízení žalobu k Tribunale Amministrative Regionale per la Sardegna (regionální správní soud pro Sardinii, Itálie).
45

V souladu s judikaturou Soudního dvora se čl. 17 odst. 1 nařízení č. 1215/2012 použije za předpokladu, že jsou splněny tři podmínky, tedy zaprvé že má některá ze smluvních stran postavení spotřebitele, který jedná v rámci, o němž lze mít za to, že nespadá do jeho profesionální nebo podnikatelské činnosti, zadruhé že smlouva mezi takovým spotřebitelem a prodávajícím nebo poskytovatelem byla skutečně uzavřena a zatřetí že taková smlouva spadá do některé z kategorií uvedených v odst. 1 písm. a) až c) uvedeného článku 17. Tyto podmínky musí být splněny kumulativně, takže není-li některá z těchto tří podmínek splněna, nemůže být příslušnost určena podle pravidel platných ve věcech spotřebitelských smluv (rozsudek ze dne 3. října 2019, Petruchová, C‑208/18, EU:C:2019:825 bod 39 a citovaná judikatura).
11

Článek 75 směrnice 2007/64, nadepsaný „Neprovedení nebo nesprávné provedení transakce“, stanoví: „1. Je-li platební příkaz předložen plátcem, […] nese jeho poskytovatel platebních služeb vůči němu odpovědnost za správné provedení platební transakce, ledaže by mohl plátci, a tam, kde je to podstatné, i poskytovateli platebních služeb příjemce, prokázat, že poskytovatel platebních služeb příjemce částku platební transakce obdržel v souladu s čl. 69 odst. 1; v takovém případě nese poskytovatel platebních služeb příjemce vůči příjemci odpovědnost za správné provedení platební transakce. Pokud nese odpovědnost podle prvního pododstavce poskytovatel platebních služeb plátce, vrátí bez zbytečného odkladu částku neprovedené nebo nesprávně provedené platební transakce plátci a uvede, kde to přichází v úvahu, platební účet, z něhož byla částka odepsána, do stavu, v jakém [by] byl, kdyby k nesprávně provedené platební transakci nedošlo. Pokud nese odpovědnost podle prvního pododstavce poskytovatel platebních služeb příjemce, dá částku platební transakce okamžitě k dispozici příjemci a případně připíše příslušnou částku ve prospěch platebních účtu příjemce. […] 2. […] V případě neprovedené nebo nesprávně provedené platební transakce, za niž poskytovatel platebních služeb příjemce nenese odpovědnost podle prvního a druhého pododstavce, nese poskytovatel platebních služeb plátce odpovědnost vůči tomuto plátci. Pokud nese poskytovatel platebních služeb plátce odpovědnost v tomto smyslu, vrátí řádně a bez zbytečného odkladu částku neprovedené nebo nesprávně provedené platební transakce příjemci a platební účet, z něhož byla položka odepsána, uvede do stavu, v jakém by byl, pokud by k nesprávně provedené platební transakci nedošlo. […]“
30

Výkon tohoto práva zákazníky by přitom nemohl být zajištěn a ustanovení přílohy A písm. b) a c) směrnice 2003/55 by byla zbavena užitečného účinku, kdyby dodavatel plynu nesplnil své povinnosti průhlednosti a informování zejména tím, že by osobně neinformoval své zákazníky o zamýšlené změně sazby.
7

Ustanovení § 69 tohoto zákona týkající se služby školní dopravy stanoví: „(1) Lankdreise (zemské okresy) a města, která tvoří samostatné zemské okresy, jsou v rámci úkolů povinně plněných v samostatné působnosti těchto územně správních celků povinny zajistit dopravu žáků s bydlištěm ve spolkové zemi Porýní-Falc do základních škol a do zařízení pro žáky se speciálními vzdělávacími potřebami, které se nacházejí na jejich území, a to pokud nelze důvodně vyžadovat, aby se tito žáci do škol a zařízení dopravili bez použití dopravního prostředku. Toto ustanovení se použije rovněž pro dopravu žáků: 1. Do nejbližšího zařízení poskytujícího střední vzdělávání […] Pokud se navštěvované zařízení nachází mimo území spolkové země Porýní-Falc, náklady na dopravu hradí Landkreis (zemský okres) nebo město, které tvoří samostatný zemský okres, na jehož území má žák bydliště. (2) Nelze důvodně vyžadovat, aby se žáci dopravili do školského zařízení, které navštěvují, bez použití dopravního prostředku, pokud je cesta do školy obzvláště nebezpečná nebo pokud je nejkratší cesta pěšky, která není obzvláště nebezpečná, mezi bydlištěm a základní školou, kterou navštěvují, delší než dva kilometry nebo mezi bydlištěm a zařízením poskytujícím střední vzdělávání […] delší než čtyři kilometry. […] (3) Pokud navštěvované zařízení není nejbližším školským zařízením ve smyslu odst. 1 [druhého pododstavce bodu 1] výše, náklady na dopravu se hradí pouze do výše, která by byla hrazena za dopravu žáků do nejbližšího zařízení. Při určení nejbližšího školského zařízení je třeba zohlednit pouze zařízení nabízející výuku prvního zvoleného cizího živého jazyka. […] (4) Tento úkol se přednostně plní úhradou nákladů na dopravu za používání veřejných dopravních prostředků. Pokud síť veřejné dopravy nenabízí spoje, v souvislosti s nimiž je důvodné vyžadovat, aby je žáci využili, je třeba obvykle zavést službu školních autobusů. Úhrada nákladů souvisejících s užíváním jakýchkoli jiných dopravních prostředků přísluší jen do výše, ve které by vznikly dle první věty výše.“
30

Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 7 odst. 4 směrnice 2002/65 musí být vykládán v tom smyslu, že když spotřebitel uplatňuje své právo na odstoupení od úvěrové smlouvy uzavřené na dálku s poskytovatelem úvěru, má tento spotřebitel – s výhradou částek, které on sám je povinen zaplatit tomuto poskytovateli za podmínek uložených v čl. 7 odst. 1 a 3 této směrnice – nárok na to, aby od tohoto poskytovatele úvěru získal vrácení splacené jistiny a úroků zaplacených v rámci plnění této smlouvy, ale nikoli na to, aby mu byla zaplacena náhrada za plody z této jistiny a těchto úroků.
51

Maďarská vláda zaprvé tvrdí, že zmínka o tom, že maďarské orgány zpochybňovaly předběžnou kvalifikaci státních podpor, učiněná v těchto rozhodnutích, byla Tribunálem v bodě 136 napadeného rozsudku nesprávně vyložena jako důkaz takového úmyslu. Maďarská vláda má za to, že pokud by tomu tak bylo, členský stát by nemohl zpochybňovat analýzu Komise, aniž by byl podezřelý z toho, že hodlá vnitrostátní opatření provádět i přes to, že o nich bylo zahájeno vyšetřovacího řízení.
3

Body 31 a 33 odůvodnění směrnice 2014/24 stanoví: „(31) Existuje značná právní nejistota ohledně toho, do jaké míry by se na smlouvy uzavřené mezi subjekty v rámci veřejného sektoru měla pravidla pro zadávání veřejných zakázek vztahovat. Příslušná judikatura [Soudního dvora] je v jednotlivých členských státech, a dokonce i jednotlivými veřejnými zadavateli vykládána odlišně. Je proto nezbytné vyjasnit, ve kterých případech se na smlouvy uzavřené v rámci veřejného sektoru nevztahují pravidla pro zadávání veřejných zakázek. Mělo by se přitom vycházet ze zásad stanovených v příslušné judikatuře [Soudního dvora]. Skutečnost, že obě strany dohody jsou samy veřejnými orgány, sama o sobě nevylučuje použití pravidel pro zadávání veřejných zakázek. Použití pravidel pro zadávání veřejných zakázek by nicméně nemělo veřejným orgánům bránit svobodně vykonávat úkoly veřejné služby, jež jsou jim svěřeny, s využitím vlastních zdrojů, jež zahrnují možnost spolupráce s jinými veřejnými orgány. Mělo by být zajištěno, aby spolupráce mezi orgány veřejné správy vyjmutá z oblasti působnosti této směrnice nevedla ve vztahu k soukromým hospodářským subjektům k narušení hospodářské soutěže, pokud se díky takové spolupráci dostává soukromý poskytovatel služeb do výhodnějšího postavení vůči svým konkurentům. […] (33) Veřejní zadavatelé by měli mít možnost rozhodnout se pro společné poskytování svých veřejných služeb prostřednictvím spolupráce, aniž by byli nuceni využívat určitou konkrétní právní formu. Taková spolupráce může zahrnovat všechny druhy činností spojených s prováděním služeb a povinností uložených zúčastněným orgánům nebo jimi nabytých, jako jsou povinné či dobrovolné úkoly místních nebo regionálních orgánů nebo služby svěřené konkrétním subjektům veřejným právem. Služby poskytované jednotlivými zúčastněnými orgány nemusí být nutně totožné; mohou se rovněž doplňovat. Na smlouvy na společné poskytování veřejných služeb by se neměly vztahovat pravidla stanovená v této směrnici, jsou-li uzavírány výlučně mezi veřejnými zadavateli, řídí-li se provádění uvedené spolupráce pouze ohledy spojenými s veřejným zájmem a nedostává-li se žádný soukromý poskytovatel služeb do výhodnějšího postavení vůči svým konkurentům. Za účelem splnění těchto podmínek by měla daná spolupráce vycházet z konceptu spolupráce. Tato spolupráce nevyžaduje, aby všechny zúčastněné orgány plnily hlavní smluvní závazky, pokud existují závazky přispívat ke společnému plnění dané veřejné služby. Provádění této spolupráce včetně jakýchkoli finančních převodů mezi zúčastněnými veřejnými zadavateli se navíc musí řídit pouze ohledy spojenými s veřejným zájmem.“
34

Vykládáme-li článek 184 a čl. 185 odst. 1 směrnice o DPH společně, výše opravy, kterou je třeba provést, pokud se jeví, že došlo ke změně okolností zohledněných původně při určování výše odpočtu, musí být určena tak, aby výše konečného odpočtu odpovídala odpočtu, na který by měla osoba povinná k dani nárok, pokud by byla tato změna zohledněna již na počátku (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 16. června 2016, Kreissparkasse Wiedenbrück, C‑186/15, EU:C:2016:452, bod 47).