ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
13.

Evropská unie – Soudní přezkum legality aktů orgánů – Omezující opatření přijatá vůči Demokratické republice Kongo – Rozsah přezkumu – Omezený přezkum obecných pravidel – Kritéria pro přijetí omezujících opatření – Zapojení do plánování, řízení nebo páchání činů, které představují závažné porušování lidských práv – Rozsah – Dodržení zásady právní jistoty vyžadující jasnost, určitost a předvídatelnost účinků právních pravidel [Článek 3 odst. 5 a čl. 21 odst. 2 písm. b) a c) SEU; čl. 275 druhý pododstavec SFEU; rozhodnutí Rady 2010/788/SZBP, ve znění rozhodnutí (SZBP) 2019/2109, čl. 3 odst. 2 písm. b), a rozhodnutí Rady (SZBP) 2016/2231, body 3 a 4 odůvodnění; nařízení Rady č. 1183/2005 a 2019/2101] (viz body 202, 204–210)
2)

Společnostem Jindal Saw Ltd a Jindal Saw Italia SpA se ukládá náhrada nákladů řízení.
7.

Žaloba – Akt nepříznivě zasahující do právního postavení – Pojem – Rozhodnutí Evropského úřadu pro boj proti podvodům (OLAF) předat informace vnitrostátním soudním orgánům – Vyloučení – Zásah do práva na obhajobu – Neexistence vlivu (Článek 4 odst. 3 SEU; Listina základních práv Evropské unie, článek 41; nařízení Evropského parlamentu a Rady č. 1073/1999, čl. 10 odst. 1) (viz body 93-96)
9.

Evropská unie – Soudní přezkum legality aktů orgánů – Omezující opatření přijatá s ohledem na situaci v Libyi – Rozsah přezkumu – Omezený přezkum obecných pravidel – Kritéria pro přijetí omezujících opatření – Podpora aktů ohrožujících mír, stabilitu nebo bezpečnost v Libyi – Rozsah – Dodržení zásady právní jistoty vyžadující jasnost, určitost a předvídatelnost účinků právních pravidel [Rozhodnutí Rady (SZBP) 2015/1333, čl. 8 odst. 2 písm. c), čl. 9 odst. 2 písm. c) a přílohy II a IV; rozhodnutí Rady (SZBP) 2020/1483 a (SZBP) 2021/1251; nařízení Rady č. 2016/44, čl. 6 odst. 2 a příloha III, nařízení Rady 2020/1481 a 2021/1241] (viz body 144-149)
46

Z údajů poskytnutých Švédským královstvím při oznámení dotčeného režimu podpory, které jsou připomenuty v bodě 33 žalobní odpovědi, tedy vyplývá, že letecké společnosti se švédskou licencí zajišťovaly v roce 201998 % vnitrostátní osobní přepravy a 84 % vnitrostátní nákladní přepravy, což představuje prvořadý údaj s ohledem na rozsah a zeměpisnou polohu tohoto členského státu. Pokud jde o podíl na letecké dopravě cestujících ze států Unie do Švédska a ze Švédska do států Unie, tato doprava byla v roce 2019 uskutečněna ze 49 % provozovateli se švédskou licencí. Podíl posledně uvedených na letecké dopravě cestujících do Švédska ze států mimo Unii a ze Švédska do států mimo Unii byl naproti tomu menší, a sice 35 % v roce 2019. Při zohlednění rozmanitosti dotčených situací (doprava cestujících a zboží a vnitrostátní i mezinárodní lety na území) a vůle zajistit existenci trvalé vazby na švédské území je třeba konstatovat, že se Komise nedopustila nesprávného posouzení, když měla za to, že dotčený režim podpory nejde nad rámec toho, co je nezbytné k dosažení cíle stanoveného švédskými orgány, který se stal klíčovým, jelikož tento stát na konci března 2020 konstatoval propad letecké dopravy cestujících na třech hlavních švédských letištích přibližně o 93 %.
2

Dotčený režim podpory, jehož cílem je zajistit, aby si letecké společnosti, které jsou držiteli provozní licence vydané ve Francii na základě článku 3 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1008/2008 ze dne 24. září 2008 o společných pravidlech pro provozování leteckých služeb ve Společenství (Úř. věst. 2008, L 293, s. 3) (dále jen „francouzská licence“), mohly udržet dostatečnou likviditu až do zrušení omezení nebo zákazů cestování a návratu k běžné obchodní činnosti, tak odkládá platbu těchto daní do 1. ledna 2021 a poté rozvrhuje platby do období 24 měsíců, tedy až do 31. prosince 2022. Přesná výše daní je stanovena podle počtu přepravených cestujících a počtu letů uskutečněných z francouzského letiště. Dotčený režim podpory se mimoto bude vztahovat na podniky veřejné letecké dopravy, které jsou držiteli francouzské licence, což implikuje, že mají „hlavní místo obchodní činnosti“ ve Francii (viz bod 29 níže).
86

Pokud jde nejprve o rozhodnutí vyšetřujícího soudce z 19. srpna 2019, je třeba uvést, že na rozdíl od toho, co tvrdí Rada, z něj jasně nevyplývá, že by žalobci byla v projednávané věci zaručena práva na obhajobu a na účinnou soudní ochranu. Je sice pravda, že jak zdůrazňuje Rada ve svém dopise z 6. března 2020 (viz bod 81 výše), že vyšetřující soudce petšerského soudu mohl v rámci řízení č. 113, k němuž se uvedené rozhodnutí váže, dojít k závěru, že žalobce je podezřelou osobou, figuruje na seznamu mezinárodně hledaných osob, státní zástupce prokázal, že se skrývá před orgány činnými v trestním řízení a že existuje dostatek důvodů se domnívat, že tomu tak bude i nadále, avšak to nic nemění na tom, že z písemností ve spise nevyplývá, že by Rada informace, které jí žalobce sdělil ve svém dopise z 23. ledna 2020, jakož i v předchozích dopisech z 19. prosince 2018 a 4. února 2019, skutečně zohlednila.
30

Zatřetí žalobkyně tvrdí, že ostatní podmínky pro navrácení do původního stavu byly splněny. V tomto ohledu zaprvé uvádí, že lhůta pro předložení odůvodnění odvolání je lhůtou, v rámci níž může dojít k navrácení do původního stavu. Upřesňuje, že jelikož žádosti o navrácení do původního stavu vyhověno nebylo, byla přímým následkem zmeškání lhůty k předložení tohoto odůvodnění ztráta práva na podání odvolání, které bylo odmítnuto jako nepřípustné na základě čl. 23 odst. 1 písm. d) nařízení v přenesené pravomoci 2018/625. Zadruhé tvrdí, že v souladu s čl. 104 odst. 2 nařízení 2017/1001 byla žádost o navrácení do původního stavu podána písemně ve lhůtě dvou měsíců ode dne, kdy pominula příčina zmeškání, který představuje skutečnost, že si dne 13. června 2019 původní advokát uvědomil, že uvedené odůvodnění neodeslal. Zmeškaný úkon, v projednávané věci předložení odůvodnění odvolání, byl učiněn ve stejné lhůtě. Zatřetí uvádí, že žádost o navrácení do původního stavu byla odůvodněná a poplatek za navrácení do původního stavu byl zaplacen prostřednictvím povolení k přímé inkasní platbě ze dne 25. června 2019, které EUIPO doručil kurýr dne 26. června 2019. Začtvrté tvrdí, že důvody pro vyloučení stanovené v čl. 104 odst. 5 nařízení 2017/1001 nebyly v projednávaném případě použitelné.
32

Tento výklad čl. 25 odst. 1 písm. d) nařízení č. 6/2002 je jediným výkladem, který je schopen zajistit ochranu práv majitele (průmyslového) vzoru s takovým právem přednosti, jaké je popsáno v tomto ustanovení, proti veškerým zásahům do uvedeného (průmyslového) vzoru koexistencí pozdějšího (průmyslového) vzoru Společenství, který by na informovaného uživatele působil stejným celkovým dojmem. Jestliže by totiž čl. 25 odst. 1 písm. d) nařízení č. 6/2002 takovým způsobem vykládán nebyl, majitel staršího práva by neměl možnost žádat o prohlášení neplatnosti takového pozdějšího (průmyslového) vzoru Společenství a byl by zbaven účinné ochrany, kterou mu poskytuje jeho (průmyslový) vzor podle článku 10 nařízení č. 6/2002 (rozsudek ze dne 18. března 2010, Ztvárnění kulatého reklamního nosiče, T‑9/07, EU:T:2010:96, bod 53).
42

Za těchto podmínek měla Komise za to, že i kdyby výše podpory vyplývající z dotčeného opatření odpovídala částce záruky, tedy 1,5 miliardy SEK, byla by tato částka stále nižší než škoda vzniklá společnosti SAS. V tomto ohledu upřesnila, že by tomu bylo stejně, pokud by tato částka byla kombinována s částkou podpory, která je v podstatě totožná s dotčeným opatřením, která byla předtím poskytnuta společnosti SAS Dánským královstvím, takže celková částka podpor poskytnutých společnosti SAS dosáhla 3 miliard SEK. Komise mimoto upřesnila, že se Švédské království zavázalo následně, nejpozději do 30. června 2021, vyčíslit škodu, která společnosti SAS skutečně vznikla, a požadovat vrácení obdržené podpory v rozsahu, v němž by tato podpora přesáhla uvedenou škodu, a vzít přitom v úvahu všechny podpory, které mohou být společnosti SAS poskytnuty z důvodu pandemie COVID-19, včetně podpor poskytnutých zahraničními orgány.
65

Článek 107 odst. 3 písm. b) SFEU stanoví, že „[z]a slučitelné s vnitřním trhem mohou být považovány […] podpory, které mají […] napravit vážnou poruchu v hospodářství některého členského státu“. Ze znění tohoto ustanovení vyplývá, že jeho autoři měli za to, že je v zájmu celé Unie, aby kterýkoli z jejích členských států byl schopen překonat větší, či dokonce existenční krizi, která by měla závažné důsledky pro hospodářství všech nebo některých jiných členských států, a tedy pro Unii jako takovou. Tento doslovný výklad znění čl. 107 odst. 3 písm. b) SFEU je potvrzen jeho srovnáním s čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU, který se týká „podpor[…], které mají usnadnit rozvoj určitých hospodářských činností nebo hospodářských oblastí, pokud nemění podmínky obchodu v takové míře, jež by byla v rozporu se společným zájmem“, jelikož znění posledně uvedeného ustanovení obsahuje podmínku, která se týká prokázání neexistence změny podmínek obchodu v takové míře, jež by byla v rozporu se společným zájmem, a která není uvedena v čl. 107 odst. 3 písm. b) SFEU (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 22. září 2020, Rakousko v. Komise, C‑594/18 P, EU:C:2020:742, body 20 a 39).
45

Zadruhé měla Komise každopádně za to, že škoda vzniklá společnosti SAS, vyčíslená na nejméně 5 miliard SEK, bude vyšší než částka zajištěná dotčeným opatřením, a sice 1,5 miliardy SEK. I když odhad výše škody závisí na prognózách poklesu objemu letecké dopravy, nepředkládá žalobkyně žádnou skutečnost, která by mohla tento odhad zpochybnit. Konkrétně nezpochybňuje hypotézu zastávanou Komisí, že objem letecké dopravy poklesne v období od března 2020 do února 2021 o 50 až 60 % oproti období od března 2019 do února 2020. Nezpochybňuje ani to, že škoda, která společnosti SAS vznikla v důsledku pandemie COVID-19, činí nejméně 5 miliard SEK.
51

Zadruhé a za předpokladu, že by bod 43 odůvodnění napadeného rozhodnutí měl být vykládán tak, že je založen na implicitní premise, že příjemce a jeho akcionáři jsou součástí téže skupiny (viz bod 42 výše), tedy na rozdíl od toho, co tvrdila Komise v žalobní odpovědi a na jednání, je nutno konstatovat, že Komise dostatečně nevysvětlila, proč měla za to, že druhá a třetí podmínka stanovené v bodě 22 pokynů a připomenuté v bodě 38 výše byly splněny. Komise se totiž v bodě 43 odůvodnění napadeného rozhodnutí omezila na tvrzení, že obtíže, kterým příjemce čelí, jsou tomuto příjemci vlastní a „nejsou výsledkem svévolného rozvrhování nákladů ve prospěch jeho akcionářů nebo jiných dceřiných společností“ a že uvedené obtíže jsou „příliš vážné na to, aby byly vyřešeny jeho většinovými akcionáři nebo jinými akcionáři“, aniž tato tvrzení jakkoli doložila.
47

Mezi skutečnosti zohledněné judikaturou za účelem určení existence či neexistence hospodářského celku v oblasti státních podpor patří zejména účast dotyčného podniku na skupině společností, nad níž jedna z nich přímo nebo nepřímo vykonává kontrolu, výkon totožných nebo souběžných hospodářských činností a absence hospodářské autonomie dotyčných společností (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 14. října 2004, Pollmeier Malchow v. Komise, T‑137/02, EU:T:2004:304, body 68 až 70); vytvoření jediné skupiny ovládané entitou navzdory založení nových společností, z nichž každá má samostatnou právní subjektivitu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 14. listopadu 1984, Intermills v. Komise, 323/82, EU:C:1984:345, bod 11); možnost entity vlastnící kontrolní podíly v jiné společnosti vykonávat nad rámec pouhého investování kapitálu investorem dozorčí funkci, funkci iniciátora a funkci finanční podpory ve vztahu k této společnosti, jakož i existenci organických a funkčních vazeb mezi nimi (rozsudky ze dne 16. prosince 2010, AceaElectrabel Produzione v. Komise, C‑480/09 P, EU:C:2010:787, bod 51; v tomto smyslu viz rovněž rozsudek ze dne 10. ledna 2006, Cassa di Risparmio di Firenze a další, C‑222/04, EU:C:2006:8, body 116 a 117); stejně jako existence relevantních smluvních ujednání (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 16. prosince 2010, AceaElectrabel Produzione v. Komise, C‑480/09 P, EU:C:2010:787, bod 57).
112

Čtvrtý žalobní důvod, který se týká ochrany procesních práv žalobkyně z důvodu, že Komise nezahájila formální vyšetřovací řízení navzdory tvrzené existenci závažných pochybností, má ve skutečnosti podpůrnou povahu pro případ, kdy by Tribunál nezkoumal posouzení podpory jako takové. Z ustálené judikatury totiž vyplývá, že cílem takového žalobního důvodu je umožnit zúčastněné straně, aby byla v tomto postavení prohlášena za aktivně legitimovanou k podání žaloby na základě článku 263 SFEU, což by jí bylo jinak odmítnuto (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 24. května 2011, Komise v. Kronoply a Kronotex, C‑83/09 P, EU:C:2011:341, bod 48, a ze dne 27. října 2011, Rakousko v. Scheucher-Fleisch a další, C‑47/10 P, EU:C:2011:698, bod 44). Tribunál přitom první tři žalobní důvody týkající se posouzení podpory jako takové zkoumal, takže takový žalobní důvod je zbaven uváděného účelu.
35

Článek 25 odst. 1 písm. b) nařízení č. 6/2002 totiž neobsahuje žádnou podmínku podobnosti výrobků, která by byla rovnocenná podmínce dotčené přezkumem nebezpečí záměny podle čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2017/1001 ze dne 14. června 2017 o ochranné známce Evropské unie (Úř. věst. 2017, L 154, s. 1). Naopak, pokud by ochrana (průmyslového) vzoru závisela na povaze výrobku, v němž je tento (průmyslový) vzor ztělesněn nebo pro který je použit, vedlo by to k omezení uvedené ochrany pouze na (průmyslové) vzory náležející do určitého odvětví, což by bylo v rozporu s logikou nařízení č. 6/2002 (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 21. září 2017, Easy Sanitary Solutions a EUIPO v. Group NivellesC‑361/15 P a C‑405/15 P, EU:C:2017:720, body 91 až 95).
65

Je třeba rovněž uvést, že podle napadeného rozhodnutí byly škody způsobené společnosti Condor ohodnoceny na 276,7 milionu eur, zatímco výše podpory byla ohodnocena na 267,1 milionu eur. Na tomto základě Komise dospěla k závěru, že dotčené opatření podpory nepřekračuje to, co je nezbytné k náhradě uvedených škod (body 96 a 97 napadeného rozhodnutí). Z toho vyplývá, že případné odečtení nákladů spojených s prodloužením insolvenčního řízení, oceněné na 17 milionů eur, od celkové výše škody v případě, že by nebyla splněna podmínka přímé příčinné souvislosti, což Tribunál nemůže ověřit z důvodu nedostatečného odůvodnění, kterým je stiženo napadené rozhodnutí, by mělo za následek, že by výše podpory překročila výši dotčených škod, což by ji mohlo v souladu s judikaturou citovanou v bodě 44 výše učinit neslučitelnou s vnitřním trhem. Nedostatečné odůvodnění, kterým je v tomto ohledu stiženo napadené rozhodnutí, tudíž brání Tribunálu přezkoumat, zda se Komise právem domnívala, že se nestřetla s vážnými obtížemi při posuzování slučitelnosti dotčené podpory s vnitřním trhem.
56

Odvolací senát tudíž neprávem principiálně vyloučil relevanci kritéria vycházejícího z obchodní praxe v rámci svého posouzení podobnosti kolidujících výrobků. Vzhledem k tomu, že odvolací senát z důvodu svého pochybení konkrétně nezkoumal relevanci a případně dopad tohoto kritéria při posuzování podobnosti kolidujících výrobků, nemůže Tribunál sám o této otázce rozhodnout [rozsudky ze dne 5. července 2011, Edwin v. OHIM, C‑263/09 P, EU:C:2011:452, bod 72; ze dne 12. července 2018, Lotte v. EUIPO – Nestlé Unternehmungen Deutschland (Vyobrazení koaly), T‑41/17, nezveřejněný, EU:T:2018:438, body 54 a 55, a ze dne 5. prosince 2019, Idea Groupe v. EUIPO – The Logistical Approach (Idealogistic Verhoeven Greatest care in getting it there), T‑29/19, nezveřejněný, EU:T:2019:841, bod 91].
77

Žalobkyně má za to, že i kdyby EUIPO zapsal insolvenční řízení do rejstříku, měly být převody dotčené ochranné známky, nejprve na společnost Spring Holdings a poté na žalobkyni, přesto zapsány, jelikož byly splněny všechny podmínky zápisu převodu uvedené v článku 20 nařízení 2017/1001 (písemný souhlas, podpisy, žádost o zápis) a požadovaný důkaz byl předložen, a dále že k datu takového zápisu do rejstříku vedlejší účastnice již nebyla vlastníkem této ochranné známky, kterou předvedla na společnost Spring Holdings. Uvádí, že zápis insolvenčního řízení do rejstříku nemohl vést k tomu, že by do majetku vedlejší účastnice, společnosti v úpadku, byly opětovně zahrnuty takové prvky, jako je uvedená ochranná známka, které ke dni zahájení insolvenčního řízení již nebyly součástí jejího majetku. Dodává, že insolvence jako taková a zápis insolvenčního řízení do rejstříku mají účinky do budoucna, jak vyplývá z čl. 27 odst. 4 nařízení 2017/1001.
96

Kromě toho je třeba odmítnout argument žalobkyně, podle kterého námitkové oddělení tvrdilo, že účel softwarů je velmi odlišný. Námitkové oddělení totiž uvedlo, že ačkoli jejich specifické účely nejsou stejné (their specific purpose of use is not the same), jsou všechny obecně používány pro zpracování dat (data processing), a navíc je jejich způsob užívání (prostřednictvím počítače) stejný. Z těchto rozhodnutí tedy rovněž vyplývá překrývání účelů softwarů v tom, že všechny umožňují zpracování dat. [omissis]
78

S ohledem na to, co bylo uvedeno v bodě 24 výše, tedy s ohledem na pravidlo, podle kterého je prokázání totožnosti nebo podobnosti výrobků nebo služeb, na které se vztahují kolidující ochranné známky, v podstatě podmínkou sine qua non existence nebezpečí záměny ve smyslu čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009, má nesprávné posouzení, kterým je stiženo napadené rozhodnutí, za následek, že žalobnímu důvodu žalobkyně je nutno vyhovět.
89

Zaprvé, pokud jde o otázku, zda právo žalobce být vyslechnut bylo porušeno z důvodu, že lhůta pro podání žádosti o přezkum byla příliš krátká, je třeba nejprve poukázat na to, že tato lhůta, která není mezi účastníky řízení sporná, činila osm pracovních dnů ode dne zveřejnění oznámení uvedeného v bodě 13 výše v Úředním věstníku, tedy dne 18. února 2020, až do uplynutí lhůty uvedené v tomto oznámení pro podání uvedené žádosti, a to dne 1. března 2020.
21

S ohledem na datum podání dotčené přihlášky k zápisu, a to 30. října 2002, které je rozhodné pro stanovení použitelného hmotného práva, se skutkový stav projednávané věci řídí hmotněprávními ustanoveními nařízení č. 40/94, ve znění pozdějších předpisů (v tomto smyslu viz usnesení ze dne 5. října 2004, Alcon v. OHIM, C‑192/03 P, EU:C:2004:587, body 39 a 40, a rozsudek ze dne 23. dubna 2020, Gugler France v. Gugler a EUIPO, C‑736/18 P, nezveřejněný, EU:C:2020:308, bod 3 a citovaná judikatura). Proto pokud jde v projednávané věci o hmotněprávní pravidla, je třeba chápat odkazy učiněné odvolacím senátem v napadeném rozhodnutí, žalobkyní ve vznesené argumentaci, jakož i EUIPO a vedlejší účastnicí na čl. 8 odst. 4 a čl. 60 odst. 1 písm. c) nařízení 2017/1001 tak, že odkazují na čl. 8 odst. 4 a čl. 52 odst. 1 písm. c) totožného znění nařízení č. 40/94, ve znění pozdějších předpisů.
115

Podle žalobce by přístup Komise spočívající v odepření příspěvku za práci v zahraničí vedl k málo uspokojivým výsledkům pro Unii i její úředníky nebo zaměstnance. Na podporu svého tvrzení žalobce uvádí následující čtyři argumenty: – postačovalo by, aby Komise podle své libovůle oddálila nástup zaměstnance, který legálně pobíral příspěvek za práci v zahraničí v rámci předchozí smlouvy, aby jej tím zbavila nároku na tento příspěvek; – zaměstnanci by byli podněcováni k výdajům za stěhování do jiného státu, aby mohli nadále pobírat příspěvek za práci v zahraničí, na který měli nárok při předchozím přijetí do zaměstnání, třebaže již přijali nabídku zaměstnání, které začíná o několik měsíců později v agentuře nacházející se ve stejném místě; – článek 27 služebního řádu, podle kterého úředníci musí být vybíráni na co nejširším zeměpisném základě, by nebyl dodržen, neboť hrozí, že se smluvní zaměstnanci, kteří mají zkušenosti v rámci orgánů Unie, vzdají kariéry v této organizaci a vrátí se do země svého původu; – kontext, ve kterém byl vypracován čl. 4 odst. 1 písm. b) přílohy VII služebního řádu, se v průběhu času zásadně změnil; v současné době je vzácnější být unijním orgány zaměstnán rovnou v postavení úředníka.
77

Rozhodnutí o odvolání žalobce z jeho vedoucí funkce a funkce personálního řízení se sice týká vnitřní organizace EHSV, to však nemění nic na tom, že toto rozhodnutí je aktem, jehož adresátem je žalobce ve smyslu čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU a který nepříznivě zasahuje do jeho právního postavení, jelikož jej zbavuje hierarchické pravomoci, kterou podle článku 80 jednacího řádu EHSV vykonává vůči zaměstnancům sekretariátu skupiny I (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 25. června 2020, SATCEN v. KF, C‑14/19 P, EU:C:2020:492, bod 74), na rozdíl od toho, co tvrdí EHSV.
26

Zaprvé žalobkyně tvrdí, že se Komise dopustila nesprávného právního posouzení a zjevně nesprávného posouzení skutkového stavu tím, že neověřila, zda z dotčeného opatření měla prospěch i „Lufthansa“. Pokud by tomu tak bylo, dotčené opatření by bylo neslučitelné ve smyslu čl. 107 odst. 2 písm. b) SFEU, jelikož by se již nevztahovalo na „způsobilé náklady“ související se škodami, které vznikly společnosti AUA. Tato podpora by tak mohla být využita k jiným účelům než k jejímu původnímu cíli.
50

Je přitom nutno konstatovat, že žalobkyně nepředložila důkazy, které by mohly prokázat, že francouzsky hovořící veřejnost, která neovládá ani dánštinu ani bulharštinu ani řečtinu, by identifikovala na jedné straně přihlášenou ochrannou známku jako ztvárnění písmene používaného v dánském jazyce a na druhé straně by identifikovala starší ochrannou známku jako ztvárnění písmene používaného v řeckém a bulharském jazyce. V tomto ohledu pouhá okolnost vycházející z pravopisu obchodní firmy vedlejší účastnice a užívání této obchodní firmy jako vývěsního štítu obchodu ve Francii neumožňuje prokázat chápání písmene „Ø“, jaké tvrdí žalobkyně. Je ostatně nutno konstatovat, jak správně uvádí EUIPO, že tvrzení o uvedeném užívání je podloženo snímkem obrazovky pořízeným z internetové stránky, jež tvoří přílohu A.5 žaloby a kterou žalobkyně předložila poprvé před Tribunálem. Takový důkaz přitom musí být odmítnut jako nepřípustný, aniž by bylo nutné jej přezkoumávat [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 14. května 2009, Fiorucci v. OHIM – Edwin (ELIO FIORUCCI), T‑165/06, EU:T:2009:157, bod 22 a citovaná judikatura].
17

Žalobkyně má dále za to, že se poznatky vyplývající z rozsudku ze dne 21. září 2017, Easy Sanitary Solutions a EUIPO v. Group Nivelles (C‑361/15 P a C‑405/15 P, EU:C:2017:720), použijí pouze na výraz „daný obor“ uvedený v čl. 7 odst. 1 nařízení č. 6/2002, takže je třeba je chápat tak, že znamenají, že není nezbytné, aby informovaný uživatel výrobku, v němž je sporný (průmyslový) vzor ztělesněn nebo pro který je použit, znal starší (průmyslový) vzor, pokud je starší (průmyslový) ztělesněn ve výrobku spadajícím do odlišného průmyslového odvětví, než je odvětví, k němuž se vztahuje sporný (průmyslový) vzor, nebo je na takový výrobek použit. Kdyby však pro účely přezkumu individuální povahy sporného (průmyslového) vzoru musely být zohledněny všechny (průmyslové) vzory, včetně těch, které patří do odlišných oborů, bylo by toto zohlednění relevantní pouze v rámci čtvrté a poslední etapy analýzy, a sice v rámci srovnání celkových dojmů z kolidujících (průmyslových) vzorů. Naproti tomu první tři fáze analýzy týkající se identifikace daného oboru, informovaného uživatele a míry volnosti původce vzoru v tomto oboru by měly být provedeny pouze ve vztahu ke spornému (průmyslovému) vzoru. Kromě toho uvedený rozsudek umožňuje, ba dokonce ukládá, zohlednit výrobky skutečně uváděné na trh, ve kterých je sporný (průmyslový) vzor ztělesněn nebo pro které má být použit.