ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Na základě článku 12 dohody o přidružení a článku 36 dodatkového protokolu Rada přidružení, zřízená uvedenou dohodou pro zajištění uplatnění a postupného rozvoje režimu přidružení, nejprve dne 20. prosince 1976 přijala rozhodnutí č. 2/76, které se podle svého článku 1 prezentuje jako první etapa zavádění volného pohybu pracovníků mezi Společenstvím, jejíž doba trvání byla stanovena na čtyři roky ode dne 1. prosince 1976 (rozsudek ze dne 10. února 2000, Nazli,C‑340/97, EU:C:2000:77, bod 52). Jak vyplývá z jeho článku 13, toto rozhodnutí vstoupilo v platnost dne 20. prosince 1976.

Článek 11 rozhodnutí č. 2/76 stanovil přijetí pozdějšího rozhodnutí Radou přidružení, které provádí v rámci druhé fáze článek 36 dodatkového protokolu, přičemž upřesňuje, že takové rozhodnutí by mělo být provedeno ke dni uplynutí první etapy, a kromě toho, že ustanovení rozhodnutí č. 2/76 by měla být používána až do zahájení druhé etapy.

V tomto kontextu přijala Rada přidružení následně dne 19. září 1980 rozhodnutí č. 1/80, jehož cílem je podle jeho třetího bodu odůvodnění zlepšit režim pro pracovníky a jejich rodinné příslušníky v sociální oblasti ve srovnání s režimem zavedeným rozhodnutím č. 2/76 (rozsudek ze dne 23. ledna 1997, Tetik,C‑171/95, EU:C:1997:31, bod 19).

Ustanovení oddílu 1, nadepsaného „Otázky vztahující se k zaměstnání a k volnému pohybu pracovníků“, kapitoly II rozhodnutí č. 1/80, nazvané „Sociální ustanovení“, jejíž součástí je článek 13, tak představují dodatečnou etapu zavedení volného pohybu pracovníků (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 23. ledna 1997, Tetik,C‑171/95, EU:C:1997:31, bod 20 a citovaná judikatura), a v souladu s článkem 16 uvedeného rozhodnutí jsou použitelná od 1. prosince 1980.

Z výše uvedeného vyplývá, že článek 7 rozhodnutí č. 2/76 se použije ratione temporis na vnitrostátní opatření zavedená v období od 20. prosince 1976, tj. data vstupu v platnost tohoto rozhodnutí, do 30. listopadu 1980, kdy skončila první etapa zavádění volného pohybu pracovníků mezi Společenstvím a Tureckem. Pokud jde o článek 13 rozhodnutí č. 1/80, použije se ratione temporis na vnitrostátní opatření zavedená v období po 1. prosinci 1980, což je den, kdy toto rozhodnutí vstoupilo v platnost a začátek druhé stanovené etapy zavádění volného pohybu pracovníků mezi Společenstvím a Tureckem.

Byť je pravdou, že platnost rozhodnutí č. 2/76 skončila ke dni skončení první etapy stanovené při zavádění volného pohybu pracovníků mezi Společenstvím a Tureckem, tedy dne 30. listopadu 1980, a že bylo ode dne 1. prosince 1980 nahrazeno rozhodnutím č. 1/80, jak vyplývá z bodů 44 až 47 tohoto rozsudku, takové nahrazení nicméně nemůže být vykládáno v tom smyslu, že rozhodnutí č. 2/76 bylo zrušeno rozhodnutím č. 1/80 se zpětným účinkem, takže první rozhodnutí se dále nepoužije. V případě neexistence zrušení rozhodnutí č. 2/76 se zpětným účinkem se tudíž doložka „standstill“, uvedená v článku 7 tohoto rozhodnutí, musí použít na jakékoli opatření zavedené členským státem během období od 20. prosince 1976 do 30. listopadu 1980, jak bylo konstatováno v bodě 48 tohoto rozsudku.

(viz body 44–48, 51 a 54)
Články 10 až 12 nařízení Rady (ES) č. 1257/1999 ze dne 17. května 1999 o podpoře pro rozvoj venkova z Evropského zemědělského orientačního a záručního fondu (EZOZF) a o změně a zrušení některých nařízení musí být vykládány v tom smyslu, že brání tomu, aby členské státy v rámci provádění těchto článků přijaly opatření umožňující dědický přechod takové podpory při předčasném odchodu do důchodu, jako je podpora dotčená v původním řízení.

Zaprvé článek 11 uvedeného nařízení tak ve svém odstavci 1 uvádí podmínky, které jsou všechny spojeny s osobou převodce zemědělského podniku.

Zadruhé čl. 12 odst. 2 nařízení č. 1257/1999 sice stanoví maximální dobu patnácti let pro vyplácení podpory při předčasném odchodu do důchodu, avšak současně uvádí i druhé časové omezení, a sice že vyplácení nepokračuje po dosažení věku 75 let převodce. Dané ustanovení tak nelze vykládat tak, že by zakládalo bezpodmínečný nárok na vyplácení podpory po dobu patnácti let. Nejen že totiž zdůrazňuje dočasnost podpory, ale a fortiori z něj vyplývá, že úmrtí převodce zemědělského podniku ukončí její vyplácení.

Zatřetí rovněž účel nařízení č. 1257/1999 směřuje k závěru, že podpora při předčasném odchodu do důchodu nemůže být předmětem dědického přechodu.

Předně je totiž třeba uvést, že čl. 10 odst. 1 uvedeného nařízení stanoví několik cílů opatření podpory při předčasném odchodu do důchodu, a sice poskytnutí příjmu starším zemědělcům, kteří se rozhodnou, že ukončí zemědělskou činnost, podporu nahrazování těchto zemědělců zemědělci schopnými případně posílit hospodářskou životaschopnost zbývajících zemědělských podniků a převedení zemědělské půdy na nezemědělské využití, pokud nelze provádět zemědělskou činnost uspokojivým způsobem za podmínek hospodářské životaschopnosti.

Soudní dvůr z existence těchto různých cílů dále vyvodil, že unijní normotvůrce chtěl podpořit předčasné odchody do důchodu v odvětví zemědělství s cílem zlepšit životaschopnost zemědělských podniků a zavést ekonomické pobídky pro starší zemědělce, aby svou činnost ukončili dříve a za okolností, za nichž by tak jinak neučinili, přičemž příplatek ke starobnímu důchodu nebo dodatečný příjem jsou pouze jedním z důsledků uplatňování nařízení č. 1257/1999 (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 7. července 2016, Polsko v. Komise, C‑210/15 P, nezveřejněný, EU:C:2016:529, bod 39).

Z toho vyplývá, že podpora při předčasném odchodu do důchodu je převodci zemědělského podniku poskytnuta za podmínek, které jsou čistě osobní povahy, a dále že prvořadým cílem této podpory není doplnění příjmů tohoto převodce. S ohledem na svou osobní povahu proto uvedená podpora nemůže v případě úmrtí převodce přecházet na dědice.

(viz body 40–46 a výrok 1)
V tomto ohledu je třeba uvést, že by restriktivní výklad pojmu „krajinné prvky“, který by zejména vylučoval prvky vzniklé na základě zásahu člověka, byl v rozporu s prostorem pro uvážení, který mají členské státy v souladu s článkem 94 tohoto nařízení při stanovení minimálních požadavků pro dobrý zemědělský a environmentální stav (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 16. července 2009, Horvath, C‑428/07 , EU:C:2009:458 , bod 37 ). V tomto ohledu Soudní dvůr rozhodl, že krajinné prvky představují fyzickou součást životního prostředí a požadavky týkající se zachování těchto prvků musejí přispívat k jejich uchování jakožto fyzických součástí (rozsudek ze dne 16. července 2009, Horvath, C‑428/07 , EU:C:2009:458 , bod 41 ). Přitom zachování kamenných hrobů přispívá k ochraně prvků kulturního a historického dědictví členského státu jako fyzických součástí životního prostředí.

Článek 72 odst. 1 písm. a), čl. 91 odst. 1 a 2, čl. 93 odst. 1 a článek 94 nařízení č. 1306/2013, jakož i čl. 4 odst. 1 písm. b), písm. c) a písm. e) Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1307/2013 ze dne 17. prosince 2013, kterým se stanoví pravidla pro přímé platby zemědělcům v režimech podpory v rámci společné zemědělské politiky a kterým se zrušují nařízení Rady (ES) č. 637/2008 a nařízení Rady (ES) č. 73/2009, musí být vykládány v tom smyslu, že povinnosti týkající se dobrého zemědělského a environmentálního stavu stanovené nařízením č. 1306/2013 musí být dodrženy v celém zemědělském podniku, a nikoliv jen na zemědělské ploše, pro niž je konkrétně žádáno o podporu.

Platí totiž, zaprvé že v souladu s bodem 54 odůvodnění tohoto nařízení musejí požadavky vyplývající z těchto pravidel souviset se zemědělskou činností nebo plochou zemědělského podniku, což se projevuje povinností dodržovat uvedená pravidla rovněž na půdě, která se již nevyužívá pro účely zemědělské produkce, jak stanoví článek 94 tohoto nařízení. Zadruhé, kdyby nedodržení uvedených pravidel bylo sankcionováno, jen pokud by se týkalo zemědělské plochy, pro niž je žádáno o podporu, existovalo by riziko obcházení pravidel podmíněnosti zemědělskými podniky. Jak uvedla generální advokátka v bodě 58 svého stanoviska, stačilo by, aby zemědělec v určitém roce nezahrnul do žádosti o podporu zemědělskou plochu, na níž se nachází krajinný prvek nepohodlný pro jeho činnost, který by mohl přemístit nebo rozebrat před tím, než v následujícím roce zahrne tuto plochu do své žádosti o podporu, aniž by se vystavoval jakékoliv správní sankci.

(viz body 53–55, výrok 2)
Článek 168 a čl. 173 odst. 2 písm. c) směrnice Rady 2006/112/ES ze dne 28. listopadu 2006 o společném systému daně z přidané hodnoty musí být vykládány v tom smyslu, že zaprvé i v případě, že jsou režijní náklady související s takovými leasingovými operacemi týkajícími se movitých věcí, jako jsou operace, o které jde ve věci v původním řízení, promítnuty nikoliv do částky splatné zákazníkem za poskytnutí dotyčné věci k dispozici, tj. zdanitelné části operace, ale do částky úroků splatných z části operace „poskytnutí finančních prostředků“, tj. části operace osvobozené od daně, musí být tyto režijní náklady přesto považovány pro účely daně z přidané hodnoty (DPH) za prvek tvořící cenu tohoto poskytnutí k dispozici, a že zadruhé členské státy nemohou použít metodu rozdělení, která nezohledňuje původní hodnotu dotyčné věci při jejím dodání, protože tato metoda nemůže zaručit rozdělení přesnější než rozdělení, které by vyplynulo z použití klíče založeného na obratu.

Každý členský stát, který se rozhodne povolit osobě povinné k dani nebo od ní vyžadovat, aby provedla odpočet daně na základě použití buď veškerého zboží a služeb, nebo jejich části, tak musí dbát na to, aby způsob výpočtu nároku na odpočet umožnil určit s nejvyšší přesností část DPH, která připadá na plnění, u nichž je daň odpočitatelná. Zásada neutrality, která je vlastní společnému systému DPH, totiž vyžaduje, aby způsob, jakým se vypočítává odpočet daně, objektivně odrážel skutečný podíl výdajů na pořízení zboží a služeb používaných pro smíšené účely, který může připadat na plnění, u nichž je DPH odpočitatelná (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 10. července 2014, Banco Mais,C‑183/13, EU:C:2014:2056, body 30 a 31).

Soudní dvůr však v této souvislosti upřesnil, že zvolená metoda nemusí být nutně tou nejpřesnější z možných metod, ale jak vyplývá z bodu 51 tohoto rozsudku, tato metoda musí zaručit přesnější výsledek, než k jakému lze dospět při použití klíče založeného na obratu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 9. června 2016, Wolfgang und Dr. Wilfried Rey Grundstücksgemeinschaft,C‑332/14, EU:C:2016:417, bod 33).

Zejména s ohledem na základní povahu nároku na odpočet, připomenutou v bodě 39 tohoto rozsudku, platí, že pokud způsob výpočtu odpočtu daně nezohledňuje skutečné a nezanedbatelné použití části režijních nákladů na plnění, u nichž je daň odpočitatelná, nelze takový způsob považovat za objektivně odrážející skutečný podíl výdajů na pořízení zboží a služeb používaných pro smíšené účely, který může připadat na tato plnění. Takový způsob nemůže tudíž zaručit rozdělení přesnější, než je rozdělení, které by vyplývalo z použití klíče založeného na obratu.

(viz body 52, 53, 57, 59 a výrok)
Článek 23 odst. 3 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 604/2013 ze dne 26. června 2013, kterým se stanoví kritéria a postupy pro určení členského státu příslušného k posuzování žádosti o mezinárodní ochranu podané státním příslušníkem třetí země nebo osobou bez státní příslušnosti v některém z členských států, musí být vykládán v tom smyslu, že členskému státu, v němž byla podána nová žádost o mezinárodní ochranu, přísluší její posuzování, pokud tento členský stát nepředložil žádost o přijetí zpět ve lhůtách stanovených v čl. 23 odst. 2 tohoto nařízení, třebaže jiný členský stát byl příslušným pro posuzování dříve podaných žádostí o mezinárodní ochranu a před soudem tohoto posledně uvedeného členského státu v okamžiku uplynutí těchto lhůt stále probíhalo řízení o opravném prostředku podaném proti zamítnutí jedné z těchto žádostí.

Rozsah použití řízení pro přijetí dotčené osoby zpět je vymezen v článcích 23 a 24 nařízení Dublin III. Z článku 23 odst. 1 tohoto nařízení vyplývá, že se toto řízení použije mimo jiné na osoby uvedené v čl. 18 odst. 1 písm. d) uvedeného nařízení (v tomto smyslu viz usnesení ze dne 5. dubna 2017, Ahmed,C‑36/17, EU:C:2017:273, body 26 a 27, a rozsudek ze dne 25. ledna 2018, Hasan,C‑360/16, EU:C:2018:35, body 42 a 43). Posledně uvedené ustanovení se týká mimo jiné státního příslušníka třetí země nebo osoby bez státní příslušnosti, jejíž žádost o mezinárodní ochranu byla zamítnuta a která učinila novou žádost v jiném členském státě. Řízení týkající se žádosti o přijetí zpět, jež je stanoveno v článku 23 nařízení Dublin III, se tudíž použije na státního příslušníka třetí země, který podal žádost o mezinárodní ochranu v členském státě, přestože žádost o mezinárodní ochranu, která byla podána dříve v jiném členském státě, byla zamítnuta rozhodnutím příslušného orgánu, byť toto rozhodnutí dosud nenabylo právní moci z důvodu podání opravného prostředku, který je předmětem řízení probíhajícího před soudem posledně uvedeného členského státu.

V takové situaci, jako je situace dotčená ve věci v původním řízení, mají tudíž orgány členského státu, u kterého byla podána tato nová žádost, podle čl. 23 odst. 1 tohoto nařízení možnost předložit žádost o přijetí dotčené osoby zpět. Podle čl. 23 odst. 2 uvedeného nařízení mají tyto orgány povinnost předložit tuto žádost co nejdříve, a každopádně ve lhůtách stanovených v tomto ustanovení, neboť tato žádost nemůže být platně předložena po uplynutí těchto lhůt (v obdobném smyslu viz rozsudek ze dne 26. července 2017, Mengesteab,C‑670/16, EU:C:2017:587, bod 67). Ze znění čl. 23 odst. 3 nařízení Dublin III, jeho obecné systematiky a jeho cílů vyplývá, že v případě marného uplynutí uvedených lhůt dochází ex lege k přechodu příslušnosti na členský stát, v němž byla podána nová žádost o mezinárodní ochranu (v obdobném smyslu viz rozsudek ze dne 26. července 2017, Mengesteab,C‑670/16, EU:C:2017:587, bod 61, a rozsudek ze dne 25. října 2017, Shiri,C‑201/16, EU:C:2017:805, bod 30).

(viz body 27, 28, 32–35, 40, výrok 1)
Žaloba namířená proti legislativnímu usnesení Evropského parlamentu, kterým byl schválen společný návrh ročního rozpočtu Unie ve druhém čtení na základě čl. 314 odst. 6 SFEU, je přípustná.

Podle uvedeného ustanovení totiž každý orgán vykonává pravomoci svěřené mu v oblasti rozpočtové při dodržování Smluv. Pokud by neexistovala možnost podrobit různé akty vydávané rozpočtovým orgánem na základě uvedeného článku přezkumu Soudního dvora, mohly by orgány tvořící rozpočtový orgán zasahovat do pravomocí členských států nebo jiných orgánů nebo případně překročit vymezené hranice svých pravomocí.

(viz bod 16)
Směrnice Rady 93/13/EHS ze dne 5. dubna 1993 o zneužívajících ujednáních ve spotřebitelských smlouvách, ve spojení se zásadou rovnocennosti, musí být vykládána v tom smyslu, že brání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je úprava dotčená v původním řízení, která neumožňuje organizaci na ochranu spotřebitelů, aby v zájmu spotřebitele vstoupila jako vedlejší účastník do řízení o platebním rozkazu týkajícím se individuálního spotřebitele a podala proti takovému rozkazu odpor, pokud jej nenapadne uvedený spotřebitel, v případě, že uvedená právní úprava skutečně podřizuje vstup sdružení na ochranu spotřebitelů jako vedlejších účastníků do sporů spadajících do unijního práva méně příznivým podmínkám, než jaké platí pro spory spadající výlučně do vnitrostátního práva, což musí ověřit předkládající soud.

(viz bod 43, výrok 1)
Článek 1 odst. 3 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/88/ES ze dne 4. listopadu 2003 o některých aspektech úpravy pracovní doby, vykládaný ve spojení s čl. 2 odst. 2 směrnice Rady 89/391/EHS ze dne 12. června 1989 o zavádění opatření pro zlepšení bezpečnosti a ochrany zdraví zaměstnanců při práci, musí být vykládán v tom smyslu, že do oblasti působnosti směrnice 2003/88 nespadá činnost vykonávaná pěstounem, která v rámci pracovního poměru s veřejným orgánem spočívá v péči a začlenění dítěte do pěstounovy domácnosti a v tom, že je soustavně zajišťován harmonický rozvoj a vzdělávání tohoto dítěte.

Soustavné a dlouhodobé začleňování dětí, které z důvodu obtížné rodinné situace vykazují zvláštní zranitelnost, v rámci domácnosti a rodiny pěstouna představuje vhodné opatření za účelem ochrany nejlepších zájmů dítěte, jak jsou stanoveny v článku 24 Listiny základních práv Evropské unie.

Za těchto podmínek by skutečnost, že by pěstounovi muselo být v pravidelných intervalech přiznáno právo na odloučení od dítěte svěřeného do jeho péče po určitém počtu odpracovaných hodin nebo během doby, která je jako dny odpočinku v týdnu nebo dovolená za kalendářní rok obvykle spojována s okamžiky vhodnými pro rozvoj rodinného života, byla přímo v rozporu s cílem sledovaným rumunskými orgány spočívajícím v začleňování dítěte svěřeného do péče pěstouna soustavně a dlouhodobě do domácnosti a rodiny tohoto pěstouna.

Skutečnost, že by byla omezena týdenní pracovní doba pěstounů v souladu s článkem 6 směrnice 2003/88 a že by bylo zaměstnavateli uloženo, aby v souladu s články 5 a 7 této směrnice pěstounům přiznal dny odpočinku v týdnu nebo dovolenou za kalendářní rok, v jejichž průběhu by byli zproštěni výkonu činnosti, a tudíž péče o svěřené dítě, by tedy nebyla slučitelná se zvláštní povahou takové činnosti, která vyžaduje, aby pěstoun soustavně a dlouhodobě pečoval o dítě, které je mu svěřeno do péče, v rámci své domácnosti a své rodiny.

Je nutno ještě doplnit, že omezení práva, přiznaného každému pracovníkovi na základě čl. 31 odst. 2 Listiny, na denní a týdenní odpočinek, jakož i na každoroční placenou dovolenou, mohou být stanovena za dodržení striktních podmínek stanovených v čl. 52 odst. 1 Listiny, a zejména podstaty uvedeného práva (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 6. listopadu 2018, Bauer a Willmeroth, C‑569/16 a C‑570/16, EU:C:2018:871, bod 59, jakož i ze dne 6. listopadu 2018, Max-Planck-Gesellschaft zur Förderung der Wissenschaften, C‑684/16, EU:C:2018:874, bod 54).

Taková zákonná omezení práva uvedených pěstounů na denní a týdenní odpočinek, jakož i na každoroční placenou dovolenou, respektují podstatu tohoto práva. Kromě toho se jeví, že tato omezení jsou nezbytná ke splnění cíle obecného zájmu uznaného Unií, kterým je ochrana nejlepších zájmů dítěte stanovených v článku 24 Listiny, tak jak byl tento cíl pojat v rumunské právní úpravě, jemuž odpovídá povinnost, aby pěstoun zajišťoval soustavně začleňování dítěte svěřeného do jeho péče do své domácnosti a do své rodiny, jakož i harmonický rozvoj a péči o toto dítě.

(viz body 71, 72, 74, 83, 86, 88 a výrok)
Věc C‑287/17

Česká pojišťovna a.s.

proti

WCZ, spol. s r.o.

(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Okresním soudem v Českých Budějovicích)

„Řízení o předběžné otázce – Podnikové právo – Boj proti opožděným platbám v obchodních transakcích – Směrnice 2011/7/EU – Článek 6 odst. 1 a 3 – Náhrada nákladů spojených s vymáháním pohledávky – Náklady na upomínky zaslané z důvodu prodlení dlužníka s platbou“

Shrnutí – rozsudek Soudního dvora (devátého senátu) ze dne 13. září 2018

Sbližování právních předpisů – Postup proti opožděným platbám v obchodních transakcích – Směrnice 2011/7 – Nárok na náhradu nákladů spojených s vymáháním – Náklady na upomínky zaslané z důvodu prodlení s platbou – Možnost získat přiměřenou náhradu nad rámec paušální částky

(Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2011/7, bod 48 odůvodnění a článek 6)

Článek 6 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2011/7/EU ze dne 16. února 2011 o postupu proti opožděným platbám v obchodních transakcích musí být vykládán v tom smyslu, že přiznává věřiteli požadujícímu náhradu nákladů na upomínky zaslané dlužníkovi v důsledku dlužníkova prodlení s platbou kromě pevné částky ve výši 40 eur podle odstavce 1 tohoto článku i nárok na přiměřenou náhradu ve smyslu odstavce 3 téhož článku za část těchto nákladů přesahující tuto pevnou částku.

Dále ani to, že bod 19 odůvodnění směrnice 2011/7 uvádí, že tato směrnice by měla stanovit pevnou minimální částku na náhradu administrativních a interních nákladů spojených s vymáháním opožděných plateb, nevylučuje, že by věřiteli mohla být přiznána přiměřená náhrada těchto nákladů, pokud by tato pevná minimální částka nepostačovala na jejich pokrytí. I když je pravda, že uvedený bod odůvodnění upřesňuje, že náhrada ve formě pevné částky by měla omezit administrativní a interní náklady spojené s vymáháním, toto tvrzení musí být vykládáno ve světle tohoto bodu odůvodnění jako celku. Z toho vyplývá, že unijní normotvůrce tímto pouze zdůraznil, že automatická povaha paušální náhrady ve výši 40 eur má věřitele motivovat, aby omezil náklady na vymáhání na tuto částku, avšak nevylučuje, že by věřitel mohl v případě potřeby získat větší přiměřenou náhradu, která však není automatická.

(viz body 36–38 a výrok)
Věc C‑425/17

Günter Hartmann Tabakvertrieb GmbH & Co. KG

v.

Stadt Kempten

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Bayerischer Verwaltungsgerichtshof (Nejvyšší správní soud spolkové země Bavorsko, Německo)]

„Řízení o předběžné otázce – Sbližování právních předpisů – Výroba, obchodní úprava a prodej tabákových výrobků – Směrnice 2014/40/EU – Zákaz uvádět na trh tabák pro orální užití – Pojem ‚žvýkací tabák‘ a ‚tabák pro orální užití‘ – Pasta složená z jemně mletého tabáku (Thunder Chewing Tabacco) a porézní celulózové sáčkové porce plněné jemně nařezaným tabákem (Thunder Frosted Chewing Bags)“

Shrnutí – rozsudek Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 17. října 2018

Sbližování právních předpisů – Výroba, obchodní úprava a prodej tabákových výrobků – Směrnice 2014/40 – Působnost – Tabákové výrobky určené ke žvýkání – Pojem – Kritéria pro posouzení

(Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2014/40, čl. 2 body 6 a 8)

Článek 2 bod 8 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2014/40/EU ze dne 3. dubna 2014 o sbližování právních a správních předpisů členských států týkajících se výroby, obchodní úpravy a prodeje tabákových a souvisejících výrobků a o zrušení směrnice 2001/37/ES, ve spojení s čl. 2 bodem 6 této směrnice, musí být vykládán v tom smyslu, že tabákové výrobky určené ke žvýkání ve smyslu těchto ustanovení tvoří jen tabákové výrobky, které mohou být řádně spotřebovány jen žvýkáním, což přísluší určit vnitrostátnímu soudu na základě všech relevantních objektivních vlastností dotčených výrobků, jako je složení, konzistence, forma prezentace a případně jejich skutečné využití ze strany spotřebitelů.

Jak totiž poznamenává Evropská Komise, z přípravných prací ke směrnici 2014/40 vyplývá, že přidáním příslovce „výhradně“ do definice pojmu „žvýkací tabák“ uvedeného v čl. 2 bodu 6 této směrnice, měl unijní zákonodárce v úmyslu upřesnit tento pojem s cílem omezit možnosti obcházení zákazu tabáku pro orální užití s ohledem na opakující se pokusy uvádět na trh tabák typu „snus“ jako „žvýkací tabák“. Z toho vyplývá, že jako „tabákové výrobky určené ke žvýkání“ ve smyslu čl. 2 bodu 8 směrnice 2014/40 mohou být kvalifikovány jen výrobky, které mohou být řádně spotřebovány jen žvýkáním, to znamená, že svoje základní látky mohou uvolnit v ústech jen žvýkáním. Naopak jako tabákový výrobek nelze kvalifikovat takový výrobek, který i když se rovněž může žvýkat, je primárně určen k cucání, to znamená výrobek, který stačí vzít do úst, aby se jeho základní látky uvolnily.

(viz body 31–33, 36 a výrok)