STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

MANUELA CAMPOS SANCHEZ-BORDONY

přednesené dne 3. května 2016 ( 1 )

Věc C‑525/14

Evropská komiseproti

České republice

(žaloba pro nesplnění povinnosti podaná Komisí proti České republice)

„Nesplnění povinnosti — Volný pohyb zboží — Článek 34 SFEU — Množstevní omezení dovozu — Opatření s rovnocenným účinkem — Drahé kovy opuncované ve třetí zemi v souladu s nizozemskými právními předpisy — Dovoz do České republiky po propuštění do volného oběhu v členském státě, který může být jiný než Nizozemské království — Neuznávání puncovní značky — Ochrana spotřebitelů — Přípustnost“

1. Česká republika zpochybňuje nesplnění povinnosti, které jí vytýká Komise, a tvrdí, že články 34 SFEU a 36 SFEU nezakazují správní praxi jejího vnitrostátního puncovního úřadu, jelikož puncovní značky WaarborgHolland se vyrážejí jak v Nizozemsku, tak v provozovnách ve třetích zemích (Čína a Thajsko).

2. Dosavadní judikatura Soudního dvora ohledně vzájemného uznávání vnitrostátních puncovních značek členských států je ustálená. Tato žaloba je nová v tom, že je třeba rozhodnout, zda se tato judikatura vztahuje rovněž na výrobky z drahých kovů pocházející ze třetích zemí, které byly dovezeny do Evropské unie a propuštěny tam do volného oběhu, přičemž byly opatřeny puncovní značkou nizozemského puncovního úřadu WaarborgHolland v těchto třetích zemích.

3. Je nesporné, že propuštění do volného oběhu znamená, že výrobky s původem mimo Unii jsou postaveny na roveň zboží pocházejícímu ze Společenství. Toto postavení na roveň však nemusí stačit k dosažení vzájemného uznání, neboť jednou z podmínek toho, aby členský stát (a sice členský stát určení) uznal rovnocennost a nevyžadoval použití vlastních norem, je předchozí uvedení výrobku na trh v členském státě v souladu s jeho vnitrostátními pravidly. K určení toho, do jaké míry a za jakých okolností lze vyžadovat splnění uvedené podmínky, je třeba v projednávaném případě podrobné vysvětlení.

I – Průběh řízení o nesplnění povinnosti

4. Dne 30. září 2011 zaslala Komise České republice výzvu dopisem, v níž požadovala vysvětlení jejího neuznávání nizozemských puncovních značek, obzvláště značek puncovního úřadu WaarborgHolland.

5. V odpovědi ze dne 30. listopadu 2011 Česká republika připustila, že tyto nizozemské puncovní značky neuznává, což podle jejího názoru vyvolává otázku svobody poskytování služeb, a nikoliv volného pohybu zboží. Česká vláda odůvodnila neuznávání nemožností rozlišit mezi výrobky opatřenými puncovními značkami WaarborgHolland v Nizozemsku a výrobky opuncovanými ve třetích zemích a poté dovezenými do Unie.

6. Komise, kterou vysvětlení českých orgánů nepřesvědčilo, zaslala České republice dne 30. května 2013 odůvodněné stanovisko, v němž uvedla, že ustanovení SFEU o volném pohybu zboží se vztahují na zboží propuštěné do volného oběhu na celním území Unie, a tudíž na zboží ze třetích zemí dovezené do členského státu v souladu s článkem 29 SFEU. Komise vyzvala Českou republiku, aby dosáhla souladu s článkem 34 SFEU ve lhůtě dvou měsíců.

7. V odpovědi ze dne 23. července 2013 Česká republika setrvala na svém stanovisku a zdůraznila, že odmítnutí uvedení výrobků z drahých kovů, které jsou opatřeny puncovními značkami WaarborgHolland, na trh je odůvodněno nutností chránit české spotřebitele.

8. Vzhledem k postoji České republiky podala Komise dne 20. listopadu 2014 tuto žalobu pro nesplnění povinnosti, v níž hájí stanovisko uvedené v průběhu předchozího postupu. Česká republika ve své žalobní odpovědi setrvala na stanovisku, které hájila vůči Komisi.

9. Podáním ze dne 26. února 2015 požádala Francie předsedu Soudního dvora o vstup do řízení v postavení vedlejší účastnice na podporu České republiky. Dne 9. dubna 2015 ji kancelář Soudního dvora informovala, že jejímu návrhu bylo v souladu s článkem 130 jednacího řádu vyhověno, a dne 26. května 2015 podala Francie spis vedlejšího účastníka.

10. Jak Komise, tak Česká republika setrvaly v replice i duplice, jakož i na jednání u Soudního dvora, které se konalo dne 17. února 2016, na svých protichůdných názorech.

II – Přípustnost žaloby

11. Podle České republiky je žaloba zčásti nepřípustná, jelikož Komise jí vytkla nesplnění povinnosti nepřesně a nejednoznačně, odkazujíc na neuznávání „některých nizozemských puncovních značek“, „obzvláště puncovní značky WaarborgHolland“, zatímco ve fázi před zahájením soudního řízení a ve výzvě dopisem hovořila pouze o puncovních značkách WaarborgHolland, aniž zmínila jakékoliv jiné. Žaloba by tedy měla být omezena jen na neuznávání posledně uvedených puncovních značek ze strany českých orgánů.

12. Komise s námitkou částečné nepřípustnosti nesouhlasí a tvrdí, že předmět žaloby nerozšířila, jelikož během postupu před zahájením soudního řízení (konkrétně v odůvodněném stanovisku) vytkla České republice porušení článku 34 SFEU tím, že neuznává „některé nizozemské puncovní značky“.

13. Podle ustálené judikatury musí v rámci žaloby pro nesplnění povinnosti každý návrh na zahájení řízení uvádět předmět sporu a stručný popis žalobních důvodů a tyto údaje musí být natolik jasné a přesné, aby umožnily žalovanému připravit si obranu a Soudnímu dvoru vykonávat přezkum. Z toho vyplývá, že hlavní skutkové a právní okolnosti, na kterých je žaloba založena, musí uceleně a srozumitelně vyplývat z textu samotné žaloby a návrhová žádaní žaloby nesmí být formulována nejednoznačně, aby se předešlo tomu, že Soudní dvůr rozhodne nad rámec návrhových žádání nebo opomene rozhodnout o některém z žalobních důvodů.

14. Soudní dvůr rovněž konstatoval, že v rámci žaloby pro nesplnění povinnosti musí Komise uvést žalobní důvody uceleně a přesně, aby členský stát a Soudní dvůr mohly přesně pochopit rozsah vytýkaného porušení unijního práva. Tento požadavek umožňuje, aby zmíněný stát mohl účelně uplatnit důvody na svou obranu a Soudní dvůr mohl ověřit existenci tvrzeného nesplnění povinnosti ( 2 ).

15. Ve světle těchto požadavků se domnívám, že argument České republiky je opodstatněný a žalobu podanou Komisí je třeba prohlásit za částečně nepřípustnou. Vymezení předmětu nesplnění povinnosti je nepřesné, když hovoří o českém neuznávání „některých nizozemských puncovních značek“, a Komise hovoří konkrétně – a připojuje informaci – pouze o výrobcích opuncovaných puncovním úřadem WaarborgHolland, se sídlem v Goudě, který jako jediný přesunul svou činnost do třetích zemí (konkrétně do Číny a Thajska).

16. Komise nepředložila žádnou informaci o tom, že by české orgány neuznávaly puncovní značku vyraženou druhým nizozemským puncovním úřadem (Edelmetaal Waarborg Nederland B. V., se sídlem v Joure). Česká republika kromě toho tvrdí, aniž jí Komise odporuje, že vyražení české puncovní značky vyžaduje pouze u výrobků z drahých kovů opatřených puncovní značkou WaarborgHolland.

17. Třebaže mezi jednáním Komise před zahájením soudního řízení a v rámci soudního řízení je jistá soudržnost, mám za to, že výtky Komise adresované České republice ohledně jejího neuznávání jiných nizozemských puncovních značek než značek WaarborgHolland nejsou přesné. Žalobu Komise je tedy třeba prohlásit za částečně nepřípustnou v rozsahu, v němž se týká těchto puncovních značek, a připustit ji v rozsahu, v němž se týká výrobků z drahých kovů opatřených puncovními značkami WaarborgHolland, které české orgány odmítají.

III – Analýza ve věci samé

18. Před posouzením nesplnění povinnosti, které vytýká Komise České republice, je vhodné poukázat na některé charakteristiky právní úpravy – v Evropské unii a na mezinárodní úrovni – obchodu s výrobky z drahých kovů.

A – Předběžné poznámky k obchodu s výrobky z drahých kovů

19. Uvádění těchto výrobků na trh je jednou z oblastí, kde technické překážky (které jsou výsledkem existence rozdílných pravidel v členských státech Evropské unie) nebylo možné odstranit prostřednictvím harmonizace právních předpisů. Vzhledem k neúspěchu postupných návrhů Komise ( 3 ) uplatnila judikatura Soudního dvora právní techniku vzájemného uznávání, kterou podporuje i samotná Komise jako alternativu k neexistující harmonizaci ( 4 ).

20. Příčinou toho, že v případě výrobků z drahých kovů dosud neexistuje skutečný vnitřní trh s volným pohybem, je to, že řada členských států má vnitrostátní puncovní úřady, které k zaručení původu a ryzosti těchto výrobků používají různá označení a puncovní značky ( 5 ). Účelem těchto puncovních značek je chránit spotřebitele, předcházet podvodům a zajistit poctivost obchodních transakcí.

21. Přehled vnitrostátních právních úprav týkajících se výrobků z drahých kovů je velmi různorodý. Patnáct zemí (včetně České republiky a Nizozemska) zavedlo systém povinného značení, prováděného jejich puncovním úřadem, k informování o tom, že výrobek úspěšně prošel zkoušením. Sedm členských států má systém dobrovolného značení a dalších pět nemá žádný systém.

22. Většina technických překážek obchodu s těmito výrobky vyplývá z existence postupu kontroly výrobku puncovním úřadem („assay office“) před jeho uvedením na vnitrostátní trh, jakož i z požadavku povinného označení ( 6 ), nazvaného puncovní značka, která uvádí výrobce, druh kovu a jeho ryzost. Nejběžnější puncovní značky jsou následující: — puncovní značka puncovního úřadu (dále jen „puncovní značka“), která informuje o tom, že výrobek prošel úspěšně kontrolním zkoušením, a obvykle uvádí rovněž druh kovu a jeho ryzost; — identifikační značka výrobce nebo dovozce, která je zpravidla registrována v zemi, kde se výrobek z drahých kovů kontroluje; — značka ryzosti (značka kovu) ( 7 ), která uvádí druh drahého kovu a jeho ryzost, vyjádřenou v karátech nebo v tisícinách; — společná kontrolní značka, zavedená Úmluvou o kontrole a označování předmětů z drahých kovů, podepsanou ve Vídni dne 15. listopadu 1972 ( 8 ).

23. Vzhledem k technickým překážkám, které vyvolávají rozdíly mezi vnitrostátními normami o puncovních značkách výrobků z drahých kovů, uplatnil Soudní dvůr v této oblasti svou judikaturu týkající se článků 34 SFEU až 36 SFEU. Učinil tak konkrétně s odkazem na povinnost vzájemného uznávání rovnocenných puncovních značek.

24. V rozsudcích Robertson a další, Houtwiper, Komise v. Irsko a Juvelta ( 9 ), tedy v případech obchodu s tímto zbožím v rámci Společenství, byly úvahy Soudního dvora jasné. Vnitrostátní právní úpravy představují opatření s rovnocenným účinkem pro dovoz (tudíž odporující článku 34 SFEU), jestliže stanoví v případě výrobků dovezených z jiných členských států, kde byly v souladu s právními předpisy opuncovány a uvedeny na trh, povinnost získat novou puncovní značku ve státě určení, jelikož tato podmínka činí dovoz těchto výrobků v rámci Společenství obtížnějším a nákladnějším.

25. Soudní dvůr nicméně uznal, že při neexistenci harmonizace na úrovni Unie může být požadavek opuncování vnitrostátní puncovní značkou a neuznání puncovní značky státu původu odůvodněn kategorickými požadavky ochrany spotřebitelů a poctivosti obchodních transakcí, rozvinutými na základě rozsudku Cassis de Dijon ( 10 ). Puncovní značka zaručuje, že spotřebitel nebude uveden v omyl, jelikož zrakem, hmatem ani zvážením nelze posoudit přesný stupeň ryzosti výrobku z drahých kovů ( 11 ). Jak říká staré přísloví: „Není všechno zlato, co se třpytí“.

26. Puncovní značku státu dovozu však nelze vyžadovat, pokud výrobek dovezený z jiného členského státu byl označen puncovní značkou, která bez ohledu na svou formu obsahuje údaje rovnocenné údajům požadovaným členským státem dovozu a pro spotřebitele posledně uvedeného státu srozumitelné ( 12 ). To tedy vyžaduje specifické uplatnění zásady vzájemného uznávání rovnocenných vnitrostátních obchodních právních úprav, kterou Soudní dvůr často používá jako alternativu k neexistující harmonizaci za účelem odstranění technických překážek obchodu uvnitř Společenství.

27. V případě obchodu (s výrobky z drahých kovů) Unie s třetími zeměmi existuje jen málo použitelných pravidel a existence technických překážek je z důvodu značné různorodosti vnitrostátních právních režimů dokonce větší než na trhu uvnitř Společenství. Na tento obchod se přirozeně vztahuje obecná právní úprava Světové obchodní organizace a zejména GATT a Dohoda o technických překážkách obchodu ( 13 ). V rámci společné obchodní politiky Unie neuzavřela smlouvy o obchodu s výrobky z drahých kovů ani nezačlenila ustanovení o něm do svých smluv se třetími zeměmi.

28. Záměr odstranit technické překážky mezinárodního obchodu s těmito výrobky byl realizován prostřednictvím Úmluvy o kontrole a označování předmětů z drahých kovů, podepsané ve Vídni dne 15. listopadu 1972, která vstoupila v platnost v roce 1975 a jejímiž smluvními stranami je vedle Švýcarska, Norska a Izraele i šestnáct členských států Unie (dále jen „Vídeňská úmluva“) ( 14 ). Pro Českou republiku tato úmluva platí od roku 1994 a pro Nizozemsko od roku 1999.

29. Vídeňská úmluva provádí minimální harmonizaci norem vztahujících se na puncovní značky za účelem usnadnění jejich vzájemného uznávání mezi smluvními státy. Vnitrostátní autorizované zkušebny (puncovní úřady) určené v souladu s Úmluvou mohou poté, co v souladu s dohodnutými zkušebními metodami ověří ryzost výrobků ze zlata, stříbra a platiny, označovat tyto výrobky společnou kontrolní značkou. Každý smluvní stát umožní, aby výrobky označené společnou kontrolní značkou ( 15 ) byly dováženy na jeho území bez dalšího zkoušení nebo označování. Vyznačení společné kontrolní značky je dobrovolné a vývozce má možnost požádat o něj tuzemskou autorizovanou zkušebnu (tuzemský puncovní úřad) nebo odeslat zboží bez něj do země dovozu, kde se tato značka vyznačí, pokud je zboží v souladu s jejími právními předpisy a s Úmluvou. Předměty, které jsou opatřeny společnou kontrolní značkou a třemi dalšími značkami uvedenými v Úmluvě, jsou smluvními státy přijímány bez dalšího zkoušení či označování.

30. Neochota některých evropských států (obzvláště států, které mají puncovní úřady s širokým zázemím, dlouhou tradicí a bohatými zkušenostmi) přistoupit k Vídeňské úmluvě vedla k uzavírání dvoustranných smluv o vzájemném uznávání puncovních značek se třetími zeměmi, které jsou velmi aktivní v mezinárodním obchodě s těmito výrobky ( 16 ).

B – Nesplnění povinnosti vytýkané Komisí České republice

1. K otázce existence omezení volného pohybu zboží

31. Komise má za to, že praxe České republiky, která vyžaduje vyražení české puncovní značky na výrobky z drahých kovů, jež jsou označeny puncovní značkou WaarborgHolland, představuje opatření s rovnocenným účinkem pro dovoz, které články 34 SFEU až 36 SFEU zakazují.

32. Podle Komise je judikatura Soudního dvora o uznávání puncovních značek na postup České republiky plně použitelná, jelikož svoboda pohybu se vztahuje jak na zboží pocházející z některého členského státu, tak na zboží pocházející z třetích zemí, které bylo propuštěno do volného oběhu v souladu s článku 29 SFEU. Česká republika nemůže uznávat puncovní značky některých členských států Unie a zacházet odlišně s výrobky opatřenými puncovní značkou WaarborgHolland na základě toho, že tento puncovní úřad fyzicky provádí puncování ve třetích zemích, jelikož některé své činnosti přesunul mimo Nizozemsko a Unii.

33. Česká republika odpovídá, že její postup je v souladu s článkem 34 SFEU, neboť vzájemné uznávání puncovních značek platí pouze pro zboží pocházející ze Společenství a výrobky z třetích zemí propuštěné do volného obchodu v Unii, pokud byly uvedeny na trh v členském státě v souladu s jeho vnitrostátními právními předpisy. Na výrobky označené puncovními značkami WaarborgHolland ve třetí zemi, propuštěné do volného oběhu v Unii a neuvedené v souladu s právními předpisy na trh v členském státě Unie, se tedy vzájemné uznávání nevztahuje, i když je puncovní činnost WaarborgHolland mimo Unii vykonávána v souladu s nizozemskými právními předpisy.

34. Podle mého názoru je třeba zaprvé jasně uvést, že správní praxe českého puncovního úřadu je přičitatelná České republice, takže podle judikatury Soudního dvora ji lze považovat za opatření s účinkem rovnocenným množstevnímu omezení dovozu ( 17 ).

35. Zadruhé se neztotožňuji s argumentem České republiky (uvedeným ve fázi před zahájením soudního řízení), podle něhož je třeba její postup posuzovat z hlediska pravidel a judikatury týkajících se volného pohybu služeb. Jak zdůraznila Komise, omezení uložená Českou republikou ovlivňují bezprostředně obchod s výrobky z drahých kovů, a nikoliv poskytování služby opuncování. Puncovní značka je vyražena na zboží a je jeho součástí, takže česká praxe má vliv na volný pohyb zboží, a nikoliv na volný pohyb služeb. Tato správní praxe členského státu, uplatňovaná bez rozlišení, ovlivňuje uvádění určitého druhu zboží na trh.

36. Zatřetí se domnívám, že česká správní praxe jasně spadá pod definici opatření s účinkem rovnocenným množstevnímu omezení dovozu, přijatou judikaturou Soudního dvora při výkladu článku 34 SFEU. Za takové opatření je třeba považovat veškerou obchodní právní úpravu členských států, která by mohla ať přímo, nebo nepřímo, skutečně, nebo potenciálně narušit obchod uvnitř Unie ( 18 ).

37. Soudní dvůr konstatoval, že překážky volnému pohybu zboží vyplývající v případě, že neexistuje harmonizace právních předpisů, z použití pravidel týkajících se podmínek, které musí toto zboží splňovat, na zboží pocházející z jiných členských států, kde je v souladu s právními předpisy vyráběno a uváděno na trh, i když se tato pravidla použijí bez rozdílu na všechny výrobky, představují opatření s rovnocenným účinkem, která jsou zakázána článkem 34 SFEU, pokud toto použití nelze odůvodnit cílem obecného zájmu způsobilým převážit nad požadavky volného pohybu zboží ( 19 ).

38. Požadavek vyznačení české puncovní značky na výrobky opatřené puncovními značkami WaarborgHolland ztěžuje uvedení těchto výrobků na český trh, jelikož vyžaduje vyražení dvojí puncovní značky; kromě toho vyžaduje zaplacení poplatku puncovnímu úřadu státu dovozu a zdržuje uvedení na trh, s čímž souvisí zvýšení nákladů ( 20 ).

39. Zákaz uvedený v článku 34 SFEU se v zásadě – s upřesněním, které uvedu níže – vztahuje jak na zboží obchodované v rámci Společenství, tak na zboží pocházející ze třetích zemí, které bylo propuštěno do volného oběhu v Unii. Soudní dvůr upřesnil, že pokud jde o volný pohyb zboží uvnitř Unie, jsou výrobky propuštěné do volného oběhu s konečnou platností a zcela postaveny na roveň výrobkům pocházejícím z členských států ( 21 ).

40. České opatření je tedy v rozsahu, v němž se vztahuje na výrobky z drahých kovů vyrobené a uvedené na trh v Nizozemsku, které jsou opatřeny puncovní značkou WaarborgHolland, v rozporu s článkem 34 SFEU. Je s ním v rozporu i tehdy, pokud se vztahuje na tento druh výrobků, které byly vyrobeny ve třetí zemi, v níž byly opatřeny puncovní značkou WaarborgHolland, a před svým dovozem do České republiky byly dovezeny do některého členského státu Unie a propuštěny tam do volného oběhu.

2. K odůvodnění omezení

41. Česká republika, podporovaná Francií, se snaží odůvodnit svou správní praxi s odkazem na kategorický požadavek ochrany spotřebitelů. Kromě toho je přesvědčena, že respektuje zásadu proporcionality, jelikož neexistuje způsob, jak rozlišit výrobky, které WaarborgHolland opuncoval na území Nizozemska, od výrobků opatřených jeho puncovní značkou ve třetích zemích. Jak uvádí Česká republika ve své žalobní odpovědi, snaha zavést na základě jednání s WaarborgHolland spolehlivý způsob jak odlišit jedny výrobky od druhých byla neúspěšná.

42. Jak jsem již uvedl, Soudní dvůr připustil, že při neexistenci harmonizace na úrovni Unie může být požadavek opuncování vnitrostátní puncovní značkou a neuznání puncovní značky státu původu odůvodněn kategorickými požadavky ochrany spotřebitelů a poctivosti obchodních transakcí. Česká republika by se podle tohoto přístupu mohla za účelem ospravedlnění praxe spočívající ve vyžadování českého označení a v neuznávání puncovních značek WaarborgHolland dovolávat ochrany spotřebitelů.

43. Tuto správní praxi však lze ospravedlnit ochranou spotřebitelů pouze tehdy, pokud jsou splněny dvě kumulativní podmínky, a sice pokud a) puncovní značky WaarborgHolland neposkytují ochranu rovnocennou českým puncovním značkám a b) uvedená praxe respektuje zásadu proporcionality.

a) Rovnocennost a vzájemné uznávání českých a nizozemských puncovních značek

44. Podle Komise česká i nizozemská puncovní značka poskytuje spotřebiteli podobnou ochranu, takže Česká republika by měla podle judikatury Soudního dvora ( 22 ) akceptovat jejich vzájemné uznávání. České orgány ve skutečnosti toto tvrzení Komise nezpochybňují a akceptují rovnocennost české a nizozemské puncovní značky, ale pouze u výrobků, které WaarborgHolland opuncoval na území Nizozemska, a nikoliv u výrobků, které WaarbogHolland opuncoval ve třetích zemích a které poté byly propuštěny do volného oběhu v Unii a dovezeny do České republiky.

45. Komise tvrdí, že vzájemné uznávání české a nizozemské puncovní značky nelze vyloučit na základě toho, že WaarborgHolland přesunul část své činnosti do třetích zemí, jelikož nizozemské orgány i nadále tuto činnost kontrolují na základě svých vnitrostátních právních předpisů. V tomto ohledu jsou výrobky, které WaarborgHolland opuncoval na území Nizozemska, a výrobky, které tento puncovní úřad opuncoval ve třetích zemích, srovnatelné, jakmile jsou propuštěny do volného oběhu v kterémkoliv členském státě Unie.

46. Naproti tomu Česká republika, podporovaná Francií, má za to, že vzájemné uznávání je u výrobků z drahých kovů možné pouze v případě, že byly opuncovány na území některého členského státu Unie, ale není tomu tak, jedná-li se o výrobky opuncované ve třetích zemích, i kdyby tak učinil puncovní úřad členského státu, pravděpodobně v souladu s právními předpisy tohoto státu. Takové výrobky představují zboží ze třetí země a zásada vzájemného uznávání se na ně nevztahuje, i když byly propuštěny do volného oběhu ve státě Unie, ledaže jsou uvedeny v tomto státě na trh v souladu s jeho vnitrostátními právními předpisy.

47. Řešení sporu podle mého názoru vyžaduje použít zásadu vzájemného uznávání puncovních značek na jednotlivé skutkové situace přiměřeným způsobem. Zaprvé mám za to, že tato zásada je plně použitelná v případě výrobků vyrobených a v souladu s právními předpisy uvedených na trh v Nizozemsku a poté vyvezených do České republiky. Judikatura Soudního dvora o vzájemném uznávání rovnocenných puncovních značek se za těchto okolností jednoznačně použije.

48. Zadruhé platí tato zásada rovněž u výrobků, které byly vyrobeny z drahých kovů ve třetích zemích, WaaborgHolland je označil nizozemskou puncovní značkou ve svých provozovnách v Číně nebo v Thajsku, poté byly propuštěny do volného oběhu v Unii, uvedeny v souladu s právními předpisy na trh v Nizozemsku a následně vyvezeny do České republiky. Rovněž v tomto případě je nutné vzájemné uznání české a nizozemské puncovní značky, jelikož nizozemské orgány ověřily slučitelnost předmětů dovezených ze třetích zemí, kde byly opatřeny puncovními značkami WaarborgHolland, s nizozemskými právními předpisy.

49. Třetí případ představují výrobky z drahých kovů, které byly vyrobeny ve třetích zemích, WaaborgHolland je označil nizozemskou puncovní značkou ve svých provozovnách v Číně nebo v Thajsku a poté byly dovezeny do Unie a propuštěny tam do volného oběhu a v souladu s právními předpisy uvedeny na trh v jiném členském státě než v Nizozemsku, jehož vnitrostátní právní předpisy vyžadují použití puncovních značek podobných české puncovní značce. V tomto případě se kloním k názoru, že vzájemné uznávání funguje stejně jako v předchozím případě, jelikož členský stát původu ověří slučitelnost puncovních značek WaarborgHolland vyznačených ve třetích zemích s vlastními právními předpisy. Česká republika by měla mít v toto ověření důvěru a uplatnit vzájemné uznávání na výrobky dovezené na její území za těchto podmínek.

50. Existují naproti tomu tři situace, kdy se zásada vzájemného uznávání (nizozemské a české puncovní značky) neuplatní, a sice když jde o a) předměty dovezené přímo do České republiky; b) výrobky, které WaaborgHolland opuncoval ve svých provozovnách v Číně nebo v Thajsku, dovezené do některého státu Unie a propuštěné tam do volného oběhu, aniž v něm byly uvedeny na trh, a poté dovezené do České republiky, a c) výrobky, které WaaborgHolland opuncoval ve svých provozovnách mimo Unii, dovezené do státu Unie, v němž neexistují vnitrostátní normy vyžadující použití puncovní značky, propuštěné tam do volného oběhu a uvedené na trh a poté vyvezené do České republiky.

51. V souvislosti s těmito třemi kategoriemi vyvstává problém, který dosud nebyl s konečnou platností vyřešen, a to problém použitelnosti zásady vzájemného uznávání, rozvinuté judikaturou Soudního dvora v souvislosti s obchodem uvnitř Společenství, na zboží dovážené ze třetích států.

52. Komise uvádí, že propuštění do volného oběhu staví dovezené výrobky opatřené nizozemskou puncovní značkou WaarborgHolland ve třetích zemích na roveň výrobkům opuncovaným tímto puncovním úřadem na území Nizozemska. Česká republika naopak tvrdí, že vzájemné uznávání puncovních značek vyžaduje propuštění těchto výrobků do volného oběhu a navíc i jejich uvedení na trh v členském státě v souladu s jeho vnitrostátními právními předpisy.

53. Článek 28 odst. 2 SFEU upřesňuje, že ustanovení o volném pohybu zboží „se týkají výrobků, které pocházejí z členských států, jakož i těch výrobků pocházejících ze třetích zemí, které jsou v členských státech ve volném oběhu“. Článek 29 SFEU stanoví, že „[z]a výrobky ve volném oběhu v členském státě se pokládají ty výrobky, které pocházejí ze třetích zemí, u kterých byly v tomto členském státě splněny dovozní náležitosti a zaplacena cla a poplatky s rovnocenným účinkem a u kterých nedošlo k plnému ani částečnému navrácení těchto cel a poplatků“. Jak článek 79 celního kodexu Společenství, tak článek 129 modernizovaného celního kodexu ( 23 ), který se použije od 16. dubna 2016, stanoví, že propuštěním do volného oběhu získává zboží, které není zbožím Společenství, celní status zboží Společenství.

54. Tyto normy staví zboží z Unie na roveň zboží pocházejícímu ze třetích zemí, které bylo propuštěno do volného oběhu po splnění celních náležitostí a náležitostí obchodní politiky, což potvrzuje judikatura Soudního dvora od vydání rozsudku Donckerwolke a další ( 24 ). Postavení na roveň však samo o sobě nezaručuje zboží dovezenému ze třetích zemí a propuštěnému do volného oběhu v členském státě naprostou svobodu pohybu v ostatních členských státech ( 25 ). Dovezené zboží musí splňovat právní předpisy členského státu, v němž je nejprve uvedeno na trh, aby mohlo později využít svobody pohybu, potažmo uplatnění zásady vzájemného uznávání ( 26 ).

55. Soudní dvůr se tohoto přístupu držel i v rozsudku Expo Casa Manta ( 27 ), kde konstatoval, že „uvedení na trh představuje fázi následující po dovozu. Stejně jako výrobek vyrobený v souladu s právními předpisy ve Společenství nemůže být uveden na trh pouze na základě této okolnosti, legální dovoz výrobku neznamená, že je tomuto výrobku automaticky umožněn vstup na trh“ a že „[v]zhledem k tomu, že neexistuje právní úprava Společenství, která by harmonizovala podmínky uvádění dotčených výrobků na trh, může členský stát, v němž jsou propuštěny do volného oběhu, bránit jejich uvedení na trh, nesplňují-li podmínky stanovené za tím účelem vnitrostátním právem“.

56. Tyto závěry Soudního dvora se projevily v článcích 27 až 29 nařízení (ES) č. 765/2008 ( 28 ), které stanoví, jaké kontroly mohou vykonávat vnitrostátní orgány dozoru nad trhem a celní orgány v případě výrobků dovezených ze třetích států před jejich propuštěním do volného oběhu, aby zajistily splnění harmonizovaných evropských norem. Kontroly jsou omezeny na zjišťování vážných rizik pro zdraví nebo bezpečnost, mezi která nepatří padělání výrobků z drahých kovů.

57. Logika zásady vzájemného uznávání mě vede k výkladu, že její uplatnění je třeba omezit a) na obchod v rámci Unie se zbožím pocházejícím z Unie, legálně vyrobeným a uvedeným na trh v členském státě v souladu s vnitrostátní právní úpravou, a b) na obchod se zbožím z třetích zemí ve volném oběhu, které bylo v souladu s právními předpisy uvedeno na trh v jednom členském státě a vyvezeno do jiného členského státu ( 29 ).

58. A contrario nemohou dovozci využít vzájemného uznávání k uvedení na trh u zboží pocházejícího ze třetích zemí, které nesplňuje právní předpisy žádného členského státu ( 30 ). Uplatnění techniky vzájemného uznávání v mezinárodním obchodě Unie se třetími zeměmi vyžaduje uzavření zvláštní mezinárodní smlouvy ( 31 ) nebo začlenění ustanovení v tomto smyslu, která jsou v souladu s pravidly Světové obchodní organizace, do obecnější obchodní smlouvy.

59. Na základě těchto východisek je třeba vyjasnit, zda Česká republika může odmítat vzájemné uznávání za účelem ochrany spotřebitelů a vyžadovat vyznačení vlastní puncovní značky na předměty, které WaaborgHolland opuncoval ve svých provozovnách mimo Unii. Podle mého názoru, a vzhledem k předchozím úvahám, je Česká republika oprávněna učinit tak ve třech výše uvedených případech ( 32 ), na které nelze vztáhnout judikaturu Soudního dvora o vzájemném uznávání puncovních značek členskými státy.

60. Jestliže výrobek z drahých kovů nesplňuje právní úpravu žádného členského státu o uvádění tohoto druhu zboží na trh (která není harmonizována) nebo je-li dovezen přímo ze třetího státu, nemůže se na něj vztahovat vzájemné uznávání puncovních značek. Vzájemné uznávání totiž platí, jak jsem již uvedl, pouze u výrobků, které splňují pravidla členského státu, jehož právní předpisy vyžadují vyznačení puncovních značek nebo podobný mechanismus, neboť je založeno na vzájemné důvěře členských států v účinnost jejich příslušných opatření k zabránění podvodům vůči spotřebitelům v souvislosti se zlatnickými výrobky.

61. Tato důvěra neexistuje, pokud k obchodu s výrobky z drahých kovů dochází mezi Unií a třetími státy, v nichž není používání puncovních značek běžné, s výjimkou signatářů Vídeňské úmluvy. Unie není stranou této úmluvy, k níž přistoupilo šestnáct jejích členských států, včetně Nizozemska a České republiky. Vídeňská úmluva, která není součástí unijního práva, nemůže představovat základ pro použití zásady vzájemného uznávání, jejímž zdrojem je právě posledně uvedený právní řád.

62. Komise tvrdí, že judikatura Soudního dvora o vzájemném uznávání puncovních značek by se měla uplatnit i v těchto třech případech. Podle jejího názoru jsou výrobky dovezené ze třetích států a propuštěné do volného oběhu ve státech Unie v souladu s nizozemskou právní úpravou, jelikož WaarborgHolland při vyznačování svých puncovních značek v provozovnách ve třetích státech vychází z této právní úpravy a jeho provozovny podléhají kontrole nizozemských orgánů, jež je podobná kontrolám prováděným v případě činnosti vykonávané v Nizozemsku. Přesun služby opuncování do třetích států, který nizozemská právní úprava dovoluje ( 33 ), by neměl bránit uplatnění zásady vzájemného uznávání.

63. Komise v témže smyslu uvedla, že WaarborgHolland má platný certifikát udělený nizozemským akreditačním orgánem ( 34 ), který jej opravňuje k provádění puncování mimo území Nizozemska. Na jednání Komise uvedla, že v souladu s čl. 11 odst. 2 nařízení č. 765/2008 ( 35 ) jsou české orgány povinny uznat rovnocennost potvrzení subjektů posuzování shody (v tomto případě WaarborgHolland), řádně akreditovaných vnitrostátním akreditačním orgánem [v tomto případě Raad voor Accrediatie (Akreditační rada)].

64. Komise kromě toho zdůraznila kontrolní pravomoci nizozemských orgánů v rámci uplatňování vnitrostátních právních předpisů v souvislosti s činnostmi WaarborgHolland ve třetích zemích, i když nepředložila žádný důkaz o četnosti a intenzitě těchto kontrol.

65. Nedomnívám se však, že tyto faktory jsou dostatečné na to, aby bylo možné přijmout argumentaci Komise. Vzájemné uznávání stanovené nařízením č. 765/2008 pro potvrzení vydaná subjekty posuzování shody, které byly řádně akreditovány vnitrostátním akreditačním orgánem, se uplatní pouze tehdy, jsou-li uvedená potvrzení vydávána na území členského státu. Jako výjimku připouští článek 7 nařízení č. 765/2008 v určitých případech přeshraniční akreditaci, ale nezmiňuje možnost vydávat potvrzení mimo území Unie, což je v souladu s praxí akceptovat je pouze tehdy, když Unie uzavřela mezinárodní smlouvu se třetí zemí ( 36 ). Unie neuzavřela s Čínou ani s Thajskem žádnou mezinárodní smlouvu o vzájemném uznávání posuzování shody, která by se mohla vztahovat na puncovní značky, jež vyznačuje WaarborgHolland v těchto zemích.

66. A dále, jak uvedla Česká republika a Francie, kontrolní pravomoci nizozemského vnitrostátního akreditačního orgánu, který dohlíží na činnost puncovních úřadů, nemohou být stejné na území Nizozemska jako ve třetí zemi. Kontrola padělků u výrobků z drahých kovů vyžaduje vzájemnou administrativní spolupráci mezi puncovními úřady, které tyto padělky odhalují prostřednictvím chemické analýzy výrobků, a dalšími veřejnými orgány (celními a finančními orgány, policejními orgány, soudy), které je stíhají a potlačují. Výkon těchto kontrolních pravomocí je spojen s případným uplatněním správních a trestních sankcí, které mají nutně územní působnost, a nizozemské orgány je nemohou uplatnit ve třetí zemi.

67. Konečně je povinné puncování v zemích, které jej uplatňují, správní činností spojenou s výkonem státní svrchovanosti, která se neslučuje s možností přesunu do třetích států, ledaže by existovala mezinárodní smlouva ( 37 ).

68. Správní povaha puncování zaručuje rovněž větší nezávislost puncovních úřadů při výkonu této činnosti vůči podnikatelským subjektům v tomto odvětví. Přesun do třetích zemí může ohrozit nezávislost, jelikož – jak uvedla Francie na jednání – ochrana poskytovaná správním právem ve třetí zemi nemusí být podobná ochraně poskytované ve státě Unie.

69. Výše uvedené lze tedy shrnout tak, že Česká republika může při dodržení článku 34 SFEU a judikatury Soudního dvora, která jej vykládá v souvislosti se vzájemným uznáváním puncovních značek, vyžadovat vyznačení vlastní puncovní značky na výrobky vyrobené z drahých kovů ve třetích zemích, na které WaarborgHolland vyznačil nizozemskou puncovní značku mimo Unii, v následujících třech případech: — jsou-li dovezeny do České republiky přímo; — jsou-li před svým vývozem na české území dovezeny do jiného členského státu a propuštěny tam do volného oběhu, avšak nejsou tam v souladu s právními předpisy uvedeny na trh; — jsou-li dovezeny do členského státu, který nepoužívá puncovní značku, a tam propuštěny do volného oběhu a v souladu s právními předpisy uvedeny na trh.

70. Naopak vzhledem k tomu, že česká puncovní značka a nizozemská puncovní značka WaarborgHolland jsou v zásadě rovnocenné, porušuje Česká republika článek 34 SFEU a judikaturu Soudního dvora, která jej vykládá, když vyžaduje vyražení české puncovní značky na tyto kategorie výrobků z drahých kovů: — výrobky vyrobené a v souladu s právními předpisy uvedené na trh v Nizozemsku, které WaarborgHolland označil nizozemskou puncovní značkou a které jsou vyvezeny do České republiky; — výrobky vyrobené ve třetích zemích, které WaaborgHolland označil nizozemskou puncovní značkou ve svých provozovnách mimo Unii a které jsou dovezeny do Nizozemska, propuštěny tam do volného oběhu a v souladu s právními předpisy uvedeny na trh, a později vyvezeny do České republiky; — výrobky vyrobené ve třetích zemích, které WaaborgHolland označil nizozemskou puncovní značkou ve svých provozovnách mimo Unii a které jsou dovezeny do Unie a propuštěny tam do volného oběhu a v souladu s právními předpisy jsou uvedeny na trh v jiném členském státě než v Nizozemsku, v němž se podle jeho právních předpisů používají puncovní značky obdobné české puncovní značce.

b) Proporcionalita opatření

71. V případech, v nichž Česká republika podle mého názoru porušuje článek 34 SFEU, je třeba ještě určit, zda lze mít za to, že její postup je v souladu se zásadou proporcionality, tedy zda neexistuje alternativa, která by při ochraně spotřebitelů před podvody při obchodování s těmito výrobky omezovala volný pohyb zboží méně ( 38 ).

72. Jak uvádí Francie ve spise vedlejšího účastníka, kdyby WaarborgHolland používal při své činnosti ve třetích zemích puncovní značku odlišnou od značky používané na území Nizozemska, byla by možná méně omezující alternativa. Česká republika by tak mohla vyžadovat vyznačení české puncovní značky pouze u výrobků, které WaaborgHolland opuncoval ve svých pobočkách mimo Evropskou unii, a zároveň uznávat rovnocennost nizozemské puncovní značky, kterou WaaborgHolland vyráží v Nizozemsku. O tento způsob řešení se podle všeho Česká republika snažila, ovšem WaaborgHolland s ním nesouhlasil ( 39 ), takže vzhledem k nemožnosti rozlišit mezi výrobky, které WaarborgHolland opuncoval v Nizozemsku, a výrobky opuncovanými v jeho provozovnách mimo Unii Česká republika stanovila u všech výrobků povinnost získat českou puncovní značku jakožto podmínku jejich uvedení na trh na jejím území.

73. Podle mého názoru není tato praxe v souladu se zásadou proporcionality, jelikož existují opatření, která by omezovala obchod uvnitř Společenství méně, například požadavek českých orgánů prokázat původ výrobku. To by mohlo být vyjádřeno například požadavkem, aby výrobky, které opuncoval WaarborgHolland, byly označeny identifikační značkou, která informuje o místě jejich výroby ( 40 ). České orgány by tak mohly uznávat nizozemskou puncovní značku, kterou vyznačil WaarborgHolland na výrobky vyrobené v Nizozemsku, a současně vyžadovat vyznačení české puncovní značky pouze na výrobky, které WaarborgHolland opuncoval ve třetích zemích.

74. Popsané opatření by však neumožňovalo identifikovat výrobky, které WaarborgHolland opuncoval ve třetích zemích a které jsou dovezeny do Nizozemska (nebo do členských států se systémem puncovních značek obdobným českému systému puncovních značek) a tam uvedeny na trh a později jsou vyvezeny do České republiky. V těchto případech by mohl dovozce prokázat předchozí uvedení na trh v souladu s právními předpisy v některém z členských států různými důkazními prostředky, jako jsou faktury nebo etikety výrobku, daňové doklady nebo dokumenty o prodeji, nebo písemné potvrzení příslušného orgánu členského státu uvedení na trh ( 41 ). Všechna tato opatření jsou pro obchod s výrobky z drahých kovů méně omezující než požadavek vyznačení české puncovní značky na výrobky opatřené puncovní značkou WaarborgHolland.

IV – Závěry

75. Vzhledem k výše uvedeným úvahám navrhuji, aby Soudní dvůr: 1) prohlásil žalobu za nepřípustnou z důvodu nepřesnosti v rozsahu, v němž se týká výtek Komise vůči České republice ohledně jejího neuznávání nizozemských puncovních značek, které nevyznačil WaarborgHolland; 2) vyhověl částečně žalobě Komise a určil, že Česká republika tím, že vyžaduje vyznačení české puncovní značky na výrobky z drahých kovů — vyrobené a v souladu s právními předpisy uvedené na trh v Nizozemsku, které WaarborgHolland označil nizozemskou puncovní značkou a které jsou vyvezeny do České republiky; — vyrobené ve třetích zemích, které WaaborgHolland označil nizozemskou puncovní značkou ve svých provozovnách mimo Unii a které jsou dovezeny do Nizozemska, propuštěny tam do volného oběhu a v souladu s právními předpisy uvedeny na trh, a později vyvezeny do České republiky; — vyrobené ve třetích zemích, které WaaborgHolland označil nizozemskou puncovní značkou ve svých provozovnách mimo Unii a které jsou dovezeny do Unie a propuštěny tam do volného oběhu a v souladu s právními předpisy jsou uvedeny na trh v jiném členském státě než v Nizozemsku, v němž se podle jeho právních předpisů používají puncovní značky obdobné české puncovní značce, a později vyvezeny do České republiky, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článku 34 SFEU; 3) ve zbývající části žalobu zamítl; 4) rozhodl, že každý z účastníků řízení ponese vlastní náklady řízení.

( 1 ) – Původní jazyk: španělština.

( 2 ) – Rozsudky Komise v. Estonsko (C‑39/10, EU:C:2012:282, body 24 až 26); Komise v. Španělsko (C‑211/08, EU:C:2010:340, bod 32); Komise v. Portugalsko (C‑458/08, EU:C:2010:692, bod 49); Komise v. Polsko (C‑281/11, EU:C:2013:855, body 121 až 123); Komise v. Česká republika (C‑343/08, EU:C:2010:14, bod 25), a Komise v. Španělsko (C‑375/10, EU:C:2011:184, body 10 a 11).

( 3 ) – Proposition de directive du Conseil concernant le rapprochement des legislations des États membres relatives aux ouvrages en metaux precieux (Návrh směrnice Rady o sbližování právních předpisů členských států týkajících se výrobků z drahých kovů), COM(1975) 607 final, ze dne 1. prosince 1975 (Úř. věst. 1976, C 11, s. 2), vzatý zpět v roce 1977. Návrh směrnice Rady o výrobcích z drahých kovů, COM(93) 322 final, ze dne 14. října 1993; změněný prostřednictvím pozměněného návrhu směrnice Evropského parlamentu a Rady o výrobcích z drahých kovů, COM(94) 267 final, ze dne 30. června 1994 (Úř. věst. 1994, C 209, s. 4), který byl vzat zpět v roce 2005.

( 4 ) – Viz pokyny Komise Uplatňování nařízení o vzájemném uznávání u výrobků z vzácných kovů, ze dne 1. února 2010.

( 5 ) – Podle dostupných údajů se v období od 13. května 2009, kdy vstoupilo v platnost nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 764/2008 ze dne 9. července 2008, kterým se stanoví postupy týkající se uplatňování některých vnitrostátních technických pravidel u výrobků uvedených v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě a kterým se zrušuje rozhodnutí č. 3052/95/ES (Úř. věst. 2008, L 218, s. 21), do 31. prosince 2011 týkalo 90 % z 1524 oznámení o odmítnutí vzájemného uznání výrobků z drahých kovů. Viz dokument COM(2012) 292 final, ze dne 15. června 2012, Sdělení Komise Evropskému parlamentu a Radě, jež obsahuje První zprávu o uplatňování nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 764/2008 ze dne 9. července 2008, kterým se stanoví postupy týkající se uplatňování některých vnitrostátních technických pravidel u výrobků uvedených v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě a kterým se zrušuje rozhodnutí č. 3052/95/ES, s. 8.

( 6 ) – Viz informace z internetové stránky International Association of Assay Offices http://www.theiaao.com/hallmarking/.

( 7 ) – Podle údajů, které poskytla Komise, existuje v současnosti v Evropské unii 18 ryzostí zlata a pouze dvě sdílejí všechny členské státy (585 a 750). V případě stříbra existuje v celé Unii 15 vnitrostátních ryzostí, přičemž pouze 800 a 925 jsou akceptovány všemi členskými státy. U platiny existuje v Unii 5 stupňů ryzosti a v Bulharsku, na Kypru a v Německu není tento kov uznáván jako drahý (Komise, Uplatňování nařízení o vzájemném uznávání u výrobků z vzácných kovů, ze dne 1. února 2010, s. 9).

( 8 ) – Do textu Úmluvy, několikrát pozměněného, a do seznamu států, které jsou jejími signatáři, lze nahlédnout na internetové stránce http://www.hallmarkingconvention.org/documents.php.

( 9 ) – Rozsudky Robertson a další (220/81, EU:C:1982:239); Houtwipper (C‑293/93, EU:C:1994:330); Komise v. Irsko (C‑30/99, EU:C:2001:346), a Juvelta (C‑481/12, EU:C:2014:11).

( 10 ) – Rozsudek Rewe, zvaný Cassis de Dijon (120/78, EU:C:1979:42).

( 11 ) – Viz rozsudky Robertson a další (220/81, EU:C:1982:239, body 9 a 11), a Houtwipper (C‑293/93, EU:C:1994:330, body 11 a 14).

( 12 ) – Rozsudky Robertson a další (220/81, EU:C:1982:239, bod 12); Houtwipper (C‑293/93, EU:C:1994:330, bod 15); Komise v. Irsko (C‑30/99, EU:C:2001:346, body 30 a 69), a Juvelta (C‑481/12, EU:C:2014:11, bod 22).

( 13 ) – Nicméně vzhledem k tomu, že mezi všeobecné výjimky podle článku XX GATT byla zahrnuta opatření „týkající se dovozu nebo vývozu zlata nebo stříbra“, mohou státy své restriktivní právní úpravy snadno odůvodnit.

( 14 ) – Seznam smluvních států a států se statutem pozorovatele (Chorvatsko, Itálie, Srbsko, Srí-Lanka a Ukrajina) je k dispozici na adrese http://www.hallmarkingconvention.org/members-observers.php.

( 15 ) – Bod 4 přílohy II Vídeňské úmluvy stanoví, že vedle společné kontrolní značky musí být předměty označeny značkou autorizované zkušebny země původu nebo určení, výrobní nebo odpovědnostní značkou a značkou ryzosti.

( 16 ) – Convention entre le Conseil fédéral suisse et le Gouvernement de la République française relative à la reconnaissance réciproque des poinçons officiels apposés sur les ouvrages en métaux précieux, publiée comme annexe au Décret no 89-216 du 10 avril 1989 (JORF ze dne 14. dubna 1989, s. 4741), uzavřená dne 2. června 1987, která vstoupila v platnost dne 1. května 1989. Convention entre la Confédération suisse et la République italienne relative à la reconnaissance réciproque des poinçons apposés sur les ouvrages en métaux précieux (RO 1974 753), uzavřená dne 15. ledna 1970, která vstoupila v platnost dne 30. března 1974.

( 17 ) – Rozsudek Komise v. Německo (C‑387/99, EU:C:2004:235, bod 42), a Komise v. Španělsko (C‑88/07, EU:C:2009:123, bod 54).

( 18 ) – Viz zejména rozsudky Dassonville (8/74, EU:C:1974:82, bod 5); Ker-Optika (C‑108/09, EU:C:2010:725, bod 47), a Juvelta (C‑481/12, EU:C:2014:11, bod 16).

( 19 ) – Viz rozsudky Robertson a další (220/81, EU:C:1982:239, bod 9); Houtwipper (C‑293/93, EU:C:1994:330, bod 11); Komise v. Irsko (C‑30/99, EU:C:2001:346, bod 26), a Juvelta (C‑481/12, EU:C:2014:11, bod 17).

( 20 ) – Rozsudky Houtwipper (C‑293/93, EU:C:1994:330, bod 13); Komise v. Irsko (C‑30/99, EU:C:2001:346, bod 27), a Juvelta (C‑481/12, EU:C:2014:11, bod 18).

( 21 ) – V tomto smyslu viz rozsudek Tezi v. Komise (59/84, EU:C:1986:102, bod 26), a rozsudek UNIC a Uni.co.pel (C‑95/14, EU:C:2015:492, bod 41).

( 22 ) – Podle níž členský stát porušuje článek 34 SFEU, pokud vyžaduje u výrobků dovezených z jiných členských států, v nichž jsou v souladu s právními předpisy opuncovány a uvedeny na trh, aby byly ve členském státě dovozu opatřeny novou puncovní značkou.

( 23 ) – Nařízení Rady (ES) č. 2913/1992 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství (Úř. věst. 1992, L 302, s. 1; Zvl. vyd. 02/04, s. 307), a nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 450/2008 ze dne 23. dubna 2008, kterým se stanoví celní kodex Společenství (Modernizovaný celní kodex) (Úř. věst. 2008, L 145, s. 1).

( 24 ) – V tomto rozsudku Soudní dvůr konstatuje, že pokud jde o volný pohyb zboží uvnitř Unie, výrobky propuštěné do volného oběhu jsou s konečnou platností a zcela postaveny na roveň výrobkům pocházejícím z členských států. Kromě toho zdůraznil, že z tohoto postavení na roveň vyplývá, že ustanovení článku 30, týkající se odstranění množstevních omezení a všech opatření s rovnocenným účinkem, se bez rozdílu vztahují na výrobky pocházející ze Společenství a na výrobky, které byly propuštěny do volného oběhu v některém členském státě bez ohledu na jejich původ (rozsudek Donckerwolke a další, 41/76, EU:C:1976:182, body 17 a 18). Viz rovněž rozsudky Peureux (119/78, EU:C:1979:66, bod 26); Tezi Textiel v. Komise (59/84, EU:C:1986:102, bod 26); Budějovický Budvar (C‑216/01, EU:C:2003:618, bod 95), a UNIC a Uni.co.pel (C‑95/14, EU:C:2015:492, bod 41).

( 25 ) – Tato otázka je předmětem diskuse v právní nauce, odkazuji na tato díla: Ankersmit, L., „What if Cassis de Dijon were Cassis de Quebec? The assimilation of goods of third country origin in the internal market“, Commom Market Law Review, 2013, č. 6, s. 1387 až 1410; Tegeder, J., „Applying the Cassis de Dijon doctrine to goods originating in third countries“, European Law Review, 1994, č. 1, s. 86 až 94.

( 26 ) – Viz Enchelmaier, S., „Article 36 TFEU: General“, v Oliver, Peter (ed.), Oliver on the Free Movement of Goods in the European Union, 5. vydání, Hart, Oxford, 2010, s. 233.

( 27 ) – Věc C‑296/00 (EU:C:2002:316, body 31 a 32), a rozsudek Alliance for Natural Health a další (C‑154/04 a C‑155/04, EU:C:2005:449, bod 95).

( 28 ) – Nařízení Evropského parlamentu a Rady ze dne 9. července 2008, kterým se stanoví požadavky na akreditaci a dozor nad trhem týkající se uvádění výrobků na trh a kterým se zrušuje nařízení (EHS) č. 339/93 (Úř. věst. 2008, L 218, s. 30).

( 29 ) – Nařízení č. 764/2008 v bodě 3 odůvodnění uvádí, že zásada vzájemného uznávání, vyplývající z judikatury Soudního dvora, znamená, že „členský stát [nemůže] na svém území zakázat prodej výrobků, jež jsou v souladu s právními předpisy uvedeny na trh v jiném členském státě, i když byly vyrobeny podle jiných technických pravidel než těch, jež musí splňovat domácí výrobky. Jedinými výjimkami z této zásady jsou omezení, jež jsou odůvodněna některým z důvodů uvedených v článku 30 Smlouvy nebo jinými naléhavými důvody obecného zájmu a jež jsou přiměřená ve vztahu ke sledovanému cíli“.

Samotná Komise upozorňuje, že „[v]ýrobky dovážené ze třetích zemí musí být uvedeny na trh v souladu s právními předpisy v členském státě nebo ve státě ESVO, který je smluvní stranou Dohody o EHP, aby mohly požívat výhod vzájemného uznávání“ [dokument COM(2013) 592 final, ze dne 18. srpna 2013, Pokyny. Pojem „uvedený na trh v souladu s právními předpisy“ v nařízení o vzájemném uznávání (ES) č. 764/2008, s. 6].

( 30 ) – Podle Gardeñes Santiaga se v obchodě se třetími státy „neuplatňuje pravidlo vzájemného uznávání, nýbrž pravidlo právě opačné, a sice pravidlo striktního uplatňování práva státu dovozu nebo určení. To znamená, že když jsou výrobek nebo služba ze třetího státu dovezeny do Společenství, musí splňovat harmonizované normy Společenství, existují-li, a normy členského státu určení, přičemž splnění právních předpisů státu původu nestačí“ (Gardeñes Santiago, M., La aplicación de la regla del reconocimiento mutuo y su incidencia en el comercio de mercancías y servicios en el ámbito comunitario e internacional, Eurolex, Madrid, 1999, s. 314).

( 31 ) – Evropská unie uzavřela řadu smluv o vzájemném uznávání posuzování shody s hospodářsky vyspělými zeměmi, jako jsou Spojené státy, Kanada, Austrálie, Nový Zéland, Japonsko, Švýcarsko a Izrael. Všechny tyto smlouvy a režim jejich uplatňování jsou k dispozici na internetové stránce Komise na adrese http://ec.europa.eu/growth/single-market/goods/international-aspects/mutual-recognition-agreements/index_en.htm.

( 32 ) – Jedná se o a) výrobky dovezené do České republiky a propuštěné tam do volného oběhu; b) výrobky dovezené do některého státu Unie a propuštěné tam do volného oběhu, aniž v něm byly uvedeny na trh, a poté dovozené do České republiky, a c) výrobky dovezené do některého členského státu, v němž neexistují vnitrostátní normy vyžadující vyražení puncovní značky, propuštěné tam do volného oběhu a uvedené na trh a poté vyvezené do České republiky.

( 33 ) – College van Beroep voor het Bedrijfsleven (odvolací soud pro věci hospodářské) rozhodoval spor o použití nizozemského práva v této oblasti, v němž proti sobě stály oba puncovní úřady a jehož předmětem byl přesun činnosti WaarborgHolland do třetích zemí, který byl rozsudkem ze dne 29. ledna 2008 posouzen jako legální. Text v anglickém jazyce je k dispozici na adrese http://www.hallmarking.com/downloads/decision_by_the_netherlands_and_industry_appeals_tribunal_ewn_versus_min_ea.pdf.

( 34 ) – Tak to uvádí v odpovědi na otázku položenou Soudním dvorem.

( 35 ) – Jeho doslovné znění je: „Vnitrostátní orgány uznají rovnocennou úroveň služeb poskytovaných akreditačními orgány, které se úspěšně podrobily vzájemnému hodnocení podle článku 10, čímž akceptují na základě předpokladu uvedeného v odstavci 1 tohoto článku osvědčení o akreditaci vydaná těmito orgány i potvrzení vydaná subjekty posuzování shody, které jimi byly akreditovány“.

( 36 ) – Viz například Dohoda mezi Evropskou unií a Austrálií, kterou se mění Dohoda o vzájemném uznávání posuzování shody, certifikátů a označování mezi Evropským společenstvím a Austrálií (Úř. věst. 2012, L 359, s. 2).

( 37 ) – Tato okolnost podle mého názoru odůvodňuje to, že smluvní strany Vídeňské úmluvy odmítají takzvaný „offshore hallmarking“ neboli přesun činností puncovních úřadů do třetích zemí. Všechny smluvní státy této Úmluvy vyjma Nizozemska odmítly na zasedání Stálého výboru Úmluvy konaném v roce 2008 v Londýně souhlasit s přesunem (http://www.hallmarkingconvention.org/2008-spring-meeting-in-london-2.htm a dokument PMC/SR 2/2008 ze dne 16. května 2008, s. 6).

( 38 ) – Rozsudek Ker-Optika (C‑108/09, EU:C:2010:725, bod 65).

( 39 ) – Podle WaarborgHolland by použití specifické, jiné než nizozemské puncovní značky (v jeho provozovnách v třetích státech) mohlo vést ke ztrátě obchodní hodnoty dobrého jména jeho puncovní značky na trhu. Za těchto podmínek by pro něj přesun činnosti opuncování do třetích zemí pravděpodobně nebyl zajímavý.

( 40 ) – Identifikační značka je běžně vyžadována a je uvedena například ve Vídeňské úmluvě.

( 41 ) – Tyto a další důkazní prostředky uvádí Komise ve svém pracovním dokumentu COM(2013) 592 final, ze dne 18. srpna 2013, Pokyny. Pojem „uvedený na trh v souladu s právními předpisy“ v nařízení o vzájemném uznávání (ES) č. 764/2008, s. 7.