ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
(25)

S cílem zajistit hladký přechod od nařízení [č. 531/2012 v původním znění] ke zrušení maloobchodních příplatků za roaming by toto nařízení mělo zavést přechodné období, kdy by poskytovatelé roamingu měli mít možnost uplatnit příplatek k domácím cenám za poskytované regulované maloobchodní roamingové služby. Tento přechodný režim by již měl připravit zásadní změnu v přístupu, a to začlenění roamingu na území Unie jakožto nedílné součásti vnitrostátních tarifních plánů nabízených na jednotlivých vnitrostátních trzích. Výchozím bodem přechodného režimu by proto měly být příslušné vnitrostátní maloobchodní ceny, k nimž může být účtován příplatek ne větší, než je maximální velkoobchodní cena za roaming platná v období, které bezprostředně předchází přechodnému období. Tento přechodný režim by měl rovněž zajistit podstatné snížení cen pro zákazníka ode dne použitelnosti tohoto nařízení a neměl by za žádných okolností po připočtení příplatku k vnitrostátní maloobchodní ceně vést k vyšší maloobchodní ceně za roaming, než je maximální regulovaná maloobchodní cena za roaming platná v období, které bezprostředně předchází přechodnému období.“
29

Tento soud v podstatě opakuje informace poskytnuté předkládajícím soudem ve věci C‑503/19 a shrnuté v bodech 19 a 20 tohoto rozsudku. Uvádí, že pokud by musel použít španělskou právní úpravu, tak jak byla vyložena v rozsudku Tribunal Supremo (Nejvyšší soud) zmíněném v bodě 20 tohoto rozsudku, nemohl by nijak posoudit osobní situaci a integraci SI ve Španělsku, stav výkonu trestu, který mu byl uložen rozsudkem Juzgado de lo Penal no 18 de Barcelona (provinciální trestní soud č. 18 v Barceloně), který je zmíněn v bodě 26 tohoto rozsudku, spáchaný trestný čin nebo jiné okolnosti, jelikož se jedná o situaci, kdy existuje záznam v rejstříku trestu SI, u něhož nedošlo k zahlazení odsouzení. Tento soud má přitom pochybnosti o slučitelnosti takového přístupu s unijním právem, a zejména se směrnicí 2003/109.
9

Článek 10 odst. 1 první pododstavec loi du 15 décembre 1980 sur l’accès au territoire, le séjour, l’établissement et l’éloignement des étrangers (zákon ze dne 15. prosince 1980 o vstupu na území, pobytu, usazování a vyhoštění cizinců) (Moniteur belge ze dne 31. prosince 1980, s. 14584), ve znění použitelném na skutkový stav v původním řízení (dále jen „zákon ze dne 15. prosince 1980“), stanoví: „S výhradou ustanovení článků 9 a 12 je následujícím osobám dovoleno zdržovat se v Království déle než tři měsíce: […] 4. níže uvedení rodinní příslušníci cizince, kterému byl přiznán či umožněn před nejméně dvanácti měsíci pobyt na území Království na neomezenou dobu nebo mu bylo před nejméně dvanácti měsíci umožněno, aby se na území Království usadil. Toto období dvanácti měsíců se nepoužije, pokud před příjezdem cizince do Království existoval manželský svazek nebo registrované partnerství nebo v případě společného nezletilého dítěte nebo v případě, že se jedná o rodinného příslušníka cizince, který byl uznán za uprchlíka nebo za osobu požívající doplňkovou ochranu: – jeho zahraniční manžel/manželka nebo cizinec, s nímž uzavřel registrované partnerství, které je v Belgii rovnocenné manželství, a který s ním bude žít, jsou-li obě dotčené osoby starší 21 let. Tento minimální věk se však snižuje na 18 let, jestliže manželský svazek, resp. toto registrované partnerství existovalo již před příjezdem cizince, za nímž se má dotčená osoba přistěhovat, do Království; – děti, které s nimi žijí, dokud nedovršily věk 18 let a jsou svobodné; – děti cizince, za nímž se mají přistěhovat, jeho manžela/manželky nebo registrovaného partnera/registrované partnerky podle první odrážky, které s nimi žijí, dokud nedovršily věk 18 let a jsou svobodné, za předpokladu, že cizinec, za nímž se mají přistěhovat, jeho manžel/manželka nebo registrovaný partner/registrovaná partnerka má děti v opatrování a děti jsou na této osobě závislé a v případě sdílené péče za podmínky, že druhý opatrovník k tomu poskytne souhlas. […]“
32

Takové uplatňování zásady překážky věci pravomocně rozsouzené by totiž mělo za následek, že v případě, kdy by se soudní rozhodnutí, které se stalo konečným, opíralo o nesprávný výklad unijní právní úpravy v oblasti DPH, chybné použití této právní úpravy by se v každém novém zdaňovacím období opakovalo, aniž by bylo možné tento nesprávný výklad napravit (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 3. září 2009, Fallimento Olimpiclub, C‑2/08, EU:C:2009:506, bod 30).
4

Body 9, 21, 24, 26 a 29 odůvodnění nařízení č. 1259/2010 uvádějí: „(9) Toto nařízení by mělo vytvořit jasný a soudržný právní rámec v oblasti rozhodného práva ve věcech rozvodu a rozluky v zúčastněných členských státech, poskytnout občanům vhodná řešení, pokud jde o právní jistotu, předvídatelnost a pružnost, a zabránit situacím, kdy jeden z manželů požádá o rozvod dříve než ten druhý kvůli tomu, aby se řízení řídilo určitým právem, které považuje za vhodnější pro ochranu svých zájmů. […] (21) Pro případ, že nedojde k volbě rozhodného práva, a v zájmu zaručení právní jistoty a předvídatelnosti a zabránění tomu, aby jeden z manželů požádal o rozvod dříve než ten druhý kvůli tomu, aby se řízení řídilo určitým právem, které považuje za vhodnější pro ochranu svých zájmů, by toto nařízení mělo stanovit harmonizované kolizní normy na základě žebříčku hraničních určovatelů založených na existenci úzké vazby mezi manželi a dotyčným právem. Tyto hraniční určovatele by měly být vybrány tak, aby zajistily, že řízení ve věcech rozvodu nebo rozluky se řídí právem, k němuž mají manželé úzkou vazbu. […] (24) V určitých situacích by však mělo být přesto použito právo státu místa soudu, u něhož bylo řízení zahájeno, zejména v případě, kdy rozhodné právo neupravuje rozvod, nebo kdy rozhodné právo jednomu z manželů nezajišťuje rovný přístup k rozvodu nebo rozluce z důvodu jeho pohlaví. Tím by však nemělo být dotčeno ustanovení o veřejném pořádku. […] (26) Pokud toto nařízení odkazuje na skutečnost, že právo zúčastněného členského státu, u jehož soudu bylo zahájeno řízení, rozvod neupravuje, mělo by se to vykládat tak, že právo tohoto členského neobsahuje institut rozvodu. V takovém případě by soud neměl být povinen rozvést manželství na základě tohoto nařízení. […] […] (29) […] cíl[i] tohoto nařízení[jsou] […] posílení právní jistoty, předvídatelnosti a pružnosti v mezinárodních řízeních v manželských věcech, a tudíž usnadnění volného pohybu osob uvnitř Unie[…]“
50

Nejprve čl. 74 odst. 1 celního kodexu upřesňuje, že celní dluh musí být splněn nebo zajištěn před propuštěním dotčeného zboží. Vzhledem k tomu, že se článek 78 tohoto kodexu použije po propuštění zboží, a tudíž po splnění nebo zajištění celního dluhu, nemá změna informací týkajících se osoby deklaranta vliv na existenci nebezpečí nesplnění celního dluhu. To platí tím spíše, že jak vyplývá ze znění čl. 4 bodu 18 ve spojení s čl. 5 odst. 2 a s čl. 201 odst. 3 prvním pododstavcem tohoto kodexu, by změna těchto informací, jejímž cílem je zachytit existenci vztahu nepřímého zastoupení, vedla k tomu, že by dlužníkem tohoto dluhu byla nejen osoba, která původně celní prohlášení podala svým jménem a na vlastní účet, ale stala by se jím rovněž osoba nepřímo zastoupená.
54

Jak uvedla generální advokátka v bodech 65 až 67 svého stanoviska, pokud by dostupné statistické údaje měly skutečně prokázat, že procentní podíl bývalých zaměstnanců, u nichž byla výše takového podnikového důchodu dotčena předmětnými vnitrostátními ustanoveními, je u bývalých zaměstnanců mužského pohlaví spadajících do působnosti těchto ustanovení podstatně vyšší než u bývalých zaměstnankyň spadajících pod tato ustanovení, bylo by třeba mít za to, že taková situace svědčí o existenci nepřímé diskriminace na základě pohlaví, která je v rozporu s čl. 5 písm. c) směrnice 2006/54, nejsou-li tato ustanovení odůvodněna objektivními faktory prostými jakékoliv diskriminace na základě pohlaví (obdobně viz rozsudek ze dne 6. prosince 2007, Voß, C‑300/06, EU:C:2007:757, bod 42).
29

Podstatou čtvrté až osmé otázky uvedeného soudu je, zda k tomu, aby bylo určeno, že dochází k ovládání ve smyslu čl. 3 odst. 4 přílohy I nařízení č. 651/2014, stačí, že veřejné subjekty společně vlastní, byť nepřímo, nejméně 25 % základního kapitálu nebo hlasovacích práv dotyčného podniku, a to v souladu se zněním statutu podniku, který prvně uvedený podnik přímo ovládá, aniž by bylo nutné dále zkoumat, zda jsou tyto veřejné subjekty schopné prvně uvedený podnik ovlivňovat a koordinovat to, jak jejich zástupci fakticky vykonávají svá hlasovací práva, nebo to, zda tito zástupci zájmy uvedených subjektů skutečně zohledňují.
24

Podle Komise by restriktivní výklad sporného rozhodnutí – podle něhož by se žádost o navrácení týkala pouze částek ve výši úlev na zaměstnavatelských odvodech, a nikoli úlev na odvodech zaměstnaneckých – v podstatě vedl k tomu, že by společnost Compagnie des pêches de Saint-Malo dostala možnost zpochybnit legalitu tohoto rozhodnutí prostřednictvím předběžné otázky týkající se údajně výkladu uvedeného rozhodnutí. Takovou možnost přitom vylučuje judikatura Soudního dvora uvedená v předchozím bodě tohoto rozsudku, jelikož tato společnost nepodala proti uvedenému rozhodnutí žalobu na neplatnost na základě čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU, přestože by byla jakožto příjemce státních podpor prohlášených za neslučitelné se společným trhem „bez jakékoliv pochybnosti oprávněna“ toto rozhodnutí napadnout. Vzhledem k tomu, že uvedená společnost tohoto procesního prostředku ve stanovené lhůtě nevyužila, nemůže podle Komise zpochybnit platnost téhož rozhodnutí v rámci žaloby směřující proti vnitrostátním opatřením přijatým k provedení tohoto rozhodnutí.
3)

Obdobně s tím, co bylo uvedeno v první a druhé otázce a s ohledem na to, co výslovně uvedla [společnost Burgo Group], je v souladu s unijními zásadami rovnosti a zákazu diskriminace taková vnitrostátní právní úprava, která umožňuje, aby byly kombinované výrobě tepla a elektřiny, která není vysoce účinná, nadále přiznány režimy podpory až do 31. prosince 2015? Takový by mohl být výklad italského vnitrostátního práva v důsledku čl. 25 odst. 11 písm. c) bodu 1 legislativního nařízení č. 28/2011, kterým byla zrušena uvedená pravidla článku 11 legislativního nařízení č. 79/1999, a to od 1. ledna 2016, a nyní od 19. července 2014 (v důsledku čl. 10 odst. 15 legislativního nařízení č. 102/2014).“
26

Pokud jde o druhou část téhož žalobního důvodu, Tribunál v bodech 88 a 99 napadeného rozsudku uvedl, že navrhovatelka nepředložila žádnou konkrétní skutečnost, kromě rozdílů v politické ideologii, která by mohla prokázat, že se francouzská vláda, a zejména francouzský ministr spravedlnosti, pustili do pronásledování strany Front national, jejímž je jedním ze zástupců, ani že zahájení soudního vyšetřování v projednávané věci bylo výlučně nebo i jen zčásti způsobeno její příslušnosti k této straně. Tribunál rovněž v bodě 94 napadeného rozsudku konstatoval, že žádná skutečnost neumožňuje mít za to, že žádost o zbavení poslanecké imunity navrhovatelky byla podána v rámci soudního řízení, které by probíhalo neobvyklým způsobem, zejména co se týče lhůt. Konečně měl v bodě 96 napadeného rozsudku za to, že žádná ze skutečností uváděných navrhovatelkou v této souvislosti, a sice že sporný tweet napsal její asistent, že jej vymazala, jakmile se o něm dozvěděla, a že v případě odsouzení by jí hrozilo uložení vedlejšího trestu nevolitelnosti, jakož i ztráta jejího mandátu evropské poslankyně a všech jejích volebních mandátů, nepatří mezi okolnosti, které by měl Parlament vzít do úvahy při určování, zda byly v projednávané věci splněny podmínky pro zbavení poslanecké imunity na základě článku 9 protokolu.
3

V bodech 2, 6, 18 a 20 odůvodnění směrnice 2004/25 se uvádí: „(2) Je nezbytné chránit zájmy držitelů cenných papírů společností, které se řídí právem členského státu, pokud jsou tyto společnosti předmětem nabídek převzetí nebo se mění subjekty, které je ovládají, a alespoň některé jejich cenné papíry jsou přijaty k obchodování na regulovaném trhu v členském státě. […] (6) Aby byla pravidla pro nabídky převzetí účinná, měla by být pružná a schopná vypořádat se s nově vznikajícími okolnostmi a měla by v souladu s tím poskytovat možnost výjimek a odchylek. Při uplatňování stanovených pravidel či výjimek nebo při poskytování jakýchkoliv odchylek by dozorčí orgány měly dodržovat určité obecné zásady. […] (18) Pro posílení účinku stávajících ustanovení o svobodě obchodování [s] cennými papíry společností, které spadají do působnosti této směrnice, a o svobodě výkonu hlasovacích práv je nezbytné, aby obranné struktury a mechanismy předpokládané těmito společnostmi byly průhledné [transparentní] a aby byly pravidelně uváděny ve zprávách pro valnou hromadu akcionářů. […] (20) Všechna zvláštní práva členských států ve společnostech by měla být posuzována v rámci volného pohybu kapitálu a souvisejících ustanovení Smlouvy. Zvláštní práva členských států ve společnostech stanovená vnitrostátním právem veřejným či soukromým by měla být vyňata z pravidla ‚zákazu omezení‘, pokud jsou slučitelná se Smlouvou.“
38

Konečně, pokud jde o rozsah nároku na odpočet, přísluší předkládajícímu soudu, aby určil, zda se práce spočívající ve výstavbě dotčené obecní komunikace omezily či neomezily na to, co bylo nezbytné k zajištění provozu vápencového lomu žalobkyní v původním řízení. Podle judikatury Soudního dvora totiž platí, že pokud se práce spočívající ve výstavbě této komunikace omezily na to, co bylo pro tento účel nezbytné, nárok na odpočet by měl být přiznán ohledně veškerých nákladů vynaložených na tyto práce. Naproti tomu, pokud uvedené práce překročily rámec toho, co bylo nezbytné pro zajištění provozu tohoto lomu, přímá a bezprostřední souvislost mezi uvedenými pracemi a hospodářskou činností žalobkyně v původním řízení je zčásti narušena, takže nárok na odpočet musí být přiznán pouze ohledně DPH odvedené na vstupu, která zatížila tu část nákladů vynaložených na práce spočívající ve výstavbě dotčené obecní komunikace, která byla objektivně nezbytná k tomu, aby mohla žalobkyně v původním řízení vykonávat svou hospodářskou činnost (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 14. září 2017, Iberdrola Inmobiliaria Real Estate Investments, C‑132/16, EU:C:2017:683, body 37 až 39).
12

V prohlášeních odvolatelky v původním řízení byl tento tabák do vodní dýmky podle tehdy platné KN zařazen do kódu 2403110000 jako „tabák do vodní dýmky“, jakož i do dodatečného vnitrostátního kódu X203 jako „tabák ke kouření podléhající spotřební dani podle sazby stanovené v čl. 31 odst. 2 zákona o spotřební dani“.
18

Odvolací senát mimoto odmítl argument společnosti Edison, podle něhož „motorová paliva“, jakožto výrobek zařazený v abecedním seznamu do třídy 4, a specifikace „včetně benzínu pro motory“, uvedená v záhlaví této třídy zahrnují všechny látky způsobilé umožnit pohon motoru, včetně nehořlavých látek, jako je elektrická energie. V tomto ohledu měl odvolací senát zejména za to, že používání elektřiny k pohonu motorů bylo v Evropské unii v době podání přihlášky k zápisu ještě okrajové a důkazy předložené společností Edison nepostačovaly k prokázání toho, že elektrická energie patřila k výrobkům spadajícím do třídy 4, na které se vztahoval zápis obrazové ochranné známky Evropské unie EDISON, jakožto „alternativní palivo“. Navíc měl za to, že kategorie výrobků spadajících pod anglický výraz „fuel“ (motorová paliva) zahrnovala pouze hořlavé materiály, které mohou být použity k výrobě elektrické energie, a nikoli samotnou elektrickou energii, která je nehmotným statkem.
42

Ze žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce vyplývá, že v projednávaném případě po založení dotčeného partnerství za účelem uskutečnění stavebního projektu a poté, co účastníkovi XT předal jeho obchodní partner svůj vklad, nabyl daný pozemek XT, a to sám a vlastním jménem. XT požádal u příslušných orgánů o stavební povolení a získal jej na své jméno. Rovněž on sám a svým jménem uzavřel smlouvu o stavební dílo. Partneři rozhodli, že do katastru nemovitostí bude XT zapsán jako jediný vlastník. XT uzavřel vlastním jménem kupní smlouvy týkající se všech budov a pozemků spojených s těmito budovami, a to jak před, tak po rozhodnutí ukončit dotčené partnerství.
3

Body 17 a 18 odůvodnění nařízení č. 1/2003 uvádějí: „(17) Mají-li být pravidla hospodářské soutěže používána jednotně a má-li být současně síť spravována optimálně, je důležité zachovat pravidlo, že orgány pro hospodářskou soutěž členských států ztrácejí bez dalšího pravomoc v případě, kdy Komise zahájí vlastní řízení. Pokud orgán pro hospodářskou soutěž v některém členském státě již v určitém případě jedná a Komise zamýšlí zahájit řízení, měla by se snažit učinit tak co nejdříve. Před zahájením řízení by Komise měla konzultovat dotyčný vnitrostátní orgán. (18) K zajištění optimálního rozdělení případů mezi orgány v síti by mělo být stanoveno obecné pravidlo umožňující orgánu pro hospodářskou soutěž pozastavit nebo ukončit řízení s odůvodněním, že se případem zabývá nebo již zabýval jiný orgán, s cílem, aby každý případ řešil pouze jeden orgán. Toto ustanovení by nemělo bránit Komisi zamítnout stížnost z důvodu nedostatečného zájmu Společenství, jak jí to přiznává judikatura Soudního dvora, i když žádný jiný orgán pro hospodářskou soutěž neoznámil svůj úmysl se případem zabývat.“
21

Podle ustálené judikatury přitom platí, že výklad provedený Soudním dvorem stran ustanovení unijního práva v situacích, které nespadají do jejich působnosti, je odůvodněn, jestliže se tato ustanovení stala na základě vnitrostátního práva přímo a bezpodmínečně použitelnými na takové situace, aby bylo zajištěno, že s těmito situacemi a situacemi spadajícími do působnosti uvedených ustanovení bude zacházeno stejně (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 18. října 1990, Dzodzi, C‑297/88 a C‑197/89, EU:C:1990:360, body 36, 37 a 41, jakož i ze dne 24. října 2019, Belgische Staat, C‑469/18 a C‑470/18, EU:C:2019:895, bod 23).
(17)

Při používání výživových a zdravotních tvrzení by hlavním aspektem, na nějž je nutno brát zřetel, mělo být vědecké zdůvodnění, a provozovatelé potravinářských podniků by jejich používání měli odůvodnit. Tvrzení by měla být vědecky zdůvodněna s přihlédnutím ke všem dostupným vědeckým údajům a po zvážení důkazů.“
17

V tomto ohledu již měl Soudní dvůr příležitost odmítnout argument, podle kterého software nespadá do žádné z kategorií, které by mohly být předmětem úpravy celní hodnoty, když měl za to, že při dovozu počítačů, které prodávající vybavil softwarem obsahujícím jeden nebo několik operačních systémů, které mu zdarma poskytl kupující, je třeba pro určení celní hodnoty těchto počítačů připočíst hodnotu tohoto softwaru k převodní hodnotě těchto počítačů, pokud tato hodnota nebyla zahrnuta do ceny, která byla nebo má být skutečně zaplacena (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 16. listopadu 2006, Compaq Computer International Corporation,C‑306/04, EU:C:2006:716, body 23, 24 a 37).
3

Body 4, 19 a 50 odůvodnění směrnice 2011/83 uvádějí: „(4) […] Harmonizace určitých aspektů spotřebitelských smluv uzavřených na dálku […] je nezbytná pro podporu skutečného spotřebitelského vnitřního trhu, na němž je nastolena správná rovnováha mezi vysokou úrovní ochrany spotřebitele a konkurenceschopností podniků při současném zajištění dodržování zásady subsidiarity. […] (19) Digitálním obsahem se rozumí data, která jsou vyprodukována a dodána v digitální podobě, jako jsou např. počítačové programy, aplikace, hry, hudba, videa či texty, bez ohledu na to, zda jsou získána stahováním, metodou streamingu, z hmotného nosiče či jiným způsobem. Smlouvy o poskytování digitálního obsahu by měly spadat do oblasti působnosti této směrnice. […] [s]mlouvy týkající se digitálního obsahu, který není poskytnut na hmotném nosiči, by neměly být klasifikovány pro účely této směrnice jako kupní smlouvy ani jako smlouvy o poskytování služeb. V případě takových smluv by spotřebitel měl mít právo odstoupit od smlouvy, ledaže by souhlasil se zahájením jejího plnění během lhůty pro odstoupení od smlouvy a vzal na vědomí, že následkem toho ztratí právo odstoupit od dané smlouvy. […] […] (50) Na jedné straně by spotřebitel měl mít možnost využít svého práva odstoupit od smlouvy i v případě, že o poskytnutí služeb požádal před uplynutím lhůty pro odstoupení od smlouvy. Na straně druhé by v případě, že spotřebitel svého práva odstoupit od smlouvy skutečně využije, měl mít obchodník jistotu, že za poskytnutou službu dostane řádně zaplaceno. Výpočet přiměřené částky by se měl zakládat na ceně stanovené ve smlouvě, ledaže by spotřebitel prokázal, že tato celková cena je sama o sobě nepřiměřená, a v takovém případě se výše částky, která by měla být zaplacena, vypočítá na základě tržní hodnoty poskytnuté služby. Tržní hodnota by měla být stanovena srovnáním cen za srovnatelné služby poskytované jinými obchodníky v době uzavření smlouvy. Spotřebitel by tudíž měl o poskytnutí služeb požádat před uplynutím lhůty pro odstoupení od smlouvy, a to tak, že tuto žádost podá výslovně v případě smluv uzavřených na dálku nebo na trvalém nosiči v případě smluv uzavřených mimo obchodní prostory. Obdobně by obchodník měl spotřebiteli na trvalém nosiči poskytnout informace o případné povinnosti zaplatit poměrnou část nákladů za službu, která již byla poskytnuta. […]“
68

Z toho vyplývá, že v případě rozhodnutí o uložení povinnosti sdělit informace, které by bylo svévolné nebo nepřiměřené, není takové osobě umožněn přístup k soudu, ledaže by toto rozhodnutí porušila tím, že by odmítla splnit povinnost v něm uloženou, a vystavila by se tak sankci spojené s jeho nerespektováním. Na tuto osobu tedy nelze nahlížet tak, že požívá účinné soudní ochrany.
41

Jak totiž uznává sama Rada, rozhodnutí SZBP a nařízení založená na článku 215 SFEU, jejichž cílem je provedení těchto rozhodnutí, nemusí být věcně totožná. Pokud jde zejména o fyzické osoby, omezení vstupu na území členských států mohou být zahrnuta do rozhodnutí SZBP, aniž by byla nutně převzata do nařízení založených na článku 215 SFEU.
20

Od března roku 2015 vykonával JD v Německu zaměstnání. Od 6. března do 1. září 2015 tak zastával pracovní místo zámečnického pomocníka a poté od 18. ledna do 31. října 2016 pracovní místo dělníka ve výrobě na plný úvazek. Od 4. října do 7. prosince 2016 byl JD v pracovní neschopnosti a z tohoto titulu mu jeho zaměstnavatel nadále vyplácel mzdu až do 31. října 2016, kdy pracovní poměr skončil, a poté mu byly ze systému sociálního zabezpečení vypláceny dávky nemocenského pojištění až do 7. prosince 2016.
49

V případě, že by s ohledem na výše uvedené skutečnosti dospěl předkládající soud k závěru, že se na daň z převodu majetku vztahuje článek 13 směrnice 2002/20, musel by ověřit, zda tato daň a poplatek za rezervaci veřejného rádiového spektra splňují jako celek podmínky uvedené v tomto článku 13 (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 21. března 2013, Belgacom a další, C‑375/11, EU:C:2013:185, bod 48).