Věc C-287/03

Komise Evropských společenství

v.

Belgické království

„Nesplnění povinnosti státem – Volné poskytování služeb – Programy věrnosti zákazníků – Důkazní břemeno“

Stanovisko generálního advokáta P. Légera přednesené dne 10. března 2005

Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 12. května 2005

Shrnutí rozsudku

1. Žaloba pro nesplnění povinnosti – Postup před zahájením soudního řízení – Nepřiměřená délka – Okolnost ovlivňující přípustnost žaloby pouze v případě zásahu do práv obhajoby – Důkazní břemeno

(Článek 226 ES)

2. Žaloba pro nesplnění povinnosti – Důkaz nesplnění povinnosti – Důkazní břemeno Komise – Domněnky – Nepřípustnost – Žaloba, jejímž předmětem není obsah, ale provedení vnitrostátního ustanovení – Důkaz zvláštní povahy

(Článek 226 ES)

1. Pokud v rámci řízení o nesplnění povinnosti může nepřiměřená délka postupu před zahájením soudního řízení být vadou vedoucí k nepřípustnosti žaloby, nabízí se tento závěr pouze v případech, kdy jednání Komise ztížilo vyvrácení jejích argumentů, čímž došlo k porušení práv obhajoby. Dotčenému členskému státu přísluší takovou obtíž prokázat.

(viz bod 14)

2. V rámci řízení o nesplnění povinnosti musí Komise prokázat údajné nesplnění povinnosti a předložit Soudnímu dvoru skutečnosti nezbytné k tomu, aby Soudní dvůr ověřil existenci tohoto nesplnění povinnosti, aniž by se Komise mohla opírat o jakoukoli domněnku.

Co se týče konkrétně žaloby týkající se provádění vnitrostátního ustanovení, prokázání nesplnění povinnosti státem vyžaduje předložení důkazních materiálů zvláštní povahy ve srovnání s důkazními materiály, které jsou obvykle zohledňovány v rámci žaloby pro nesplnění povinnosti týkající se výhradně obsahu vnitrostátního ustanovení. Za těchto podmínek může být nesplnění povinnosti prokázáno pouze dostatečně doloženým a podrobně popsaným prokázáním praxe vytýkané vnitrostátním správním orgánům nebo soudům a přičitatelné dotčenému členskému státu..

Mimoto, pokud jednání státu spočívající ve správní praxi, která není v souladu s požadavky práva Společenství, může zakládat nesplnění povinnosti ve smyslu článku 226 ES, je třeba, aby tato správní praxe měla určitý stupeň stálosti a obecnosti.

(viz body 27–29)

ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)

12. května 2005( )

„Nesplnění povinnosti státem – Volné poskytování služeb – Programy věrnosti zákazníků – Důkazní břemeno“

Ve věci C‑287/03,

jejímž předmětem je žaloba pro nesplnění povinnosti na základě článku 226 ES, podaná dne 3. července 2003,

Komise Evropských společenství, zastoupená M. Patakia a N. B. Rasmussenem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,

žalobkyně,

proti

Belgickému království, zastoupenému E. Dominkovits, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s E. Balatem, advokátem,

žalovanému,

SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),

ve složení C. W. A. Timmermans, předseda senátu, R. Silva de Lapuerta (zpravodaj), R. Schintgen, P. Kūris a G. Arestis, soudci,

generální advokát: P. Léger,

vedoucí soudní kanceláře: L. Hewlett, vrchní rada,

s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 15. prosince 2004,

po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 10. března 2005,

vydává tento

Rozsudek

1 Svou žalobou se Komise Evropských společenství domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Belgické království tím, že diskriminačně a nepřiměřeně uplatňuje podmínky „podobnosti“ a „jediného prodejce“ mezi jednak výrobky a službami nabytými spotřebitelem a jednak výrobky nebo službami dostupnými bezplatně nebo za snížené ceny v rámci programu věrnosti zákazníků jako předchozí podmínku pro realizaci takového programu chápaného jako poskytování přeshraničních služeb mezi podniky, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z článku 49 ES.

Vnitrostátní právní úprava

2 Článek 54 belgického zákona ze dne 14. července 1991 o obchodních zvyklostech a informování a ochraně spotřebitele (Moniteur belge ze dne 29. srpna 1991) zakazuje „jakoukoliv vázanou nabídku spotřebiteli učiněnou prodejcem“. Ve smyslu tohoto ustanovení je vázanou nabídkou: „bezplatné či úplatné nabytí výrobků, služeb, jakýchkoli jiných výhod nebo poukazů, na základě kterých je možno je nabýt, […] vázané na nabytí jiných výrobků nebo služeb, i shodných“. Vázaná nabídka spotřebiteli je rovněž zakázána, pokud pochází od „více prodejců, kteří jednají ve shodě“.

3 Článek 57 zákona se týká výjimek z tohoto zákazu a definuje výhody, které může spotřebitel bezplatně získat prostřednictvím poukazů poskytnutých bezplatně spolu s hlavním výrobkem nebo službou. Předmětem odstavců 1 až 3 tohoto ustanovení jsou výjimky, které hospodářský subjekt může uplatnit pouze tehdy, je‑li držitelem předchozího povolení ministerstva hospodářství v souladu s článkem 59 téhož zákona. Tyto výjimky se týkají slev, co se týče nabytého množství výrobků či služeb (odstavec 1), výhod, jako jsou barvotisky, nálepky a obrazy minimální obchodní hodnoty a lístky do tombol nebo povolených loterií (odstavec 2) a slevy v hotovosti (odstavec 3).

4 Článek 57 odst. 4 zákona stanoví výjimku ze zákazu vázaných nabídek, ze kterých může mít hospodářský prospěch, aniž by byl držitelem povolení. Toto ustanovení zní následovně:

„Je rovněž povoleno nabízet bezplatně spolu s hlavním výrobkem nebo službou:

[…]

4. poukazy spočívající v dokumentech zakládajících po nabytí určitého počtu výrobků nebo služeb právo na bezplatnou nabídku nebo nižší cenu při nabytí výrobku nebo podobné služby, pokud je tato výhoda poskytována stejným prodejcem a nepřesahuje třetinu ceny výrobků nebo služeb dříve nabytých.

[…]“

5 Bezplatná nabídka poukazů, která není v souladu s touto právní úpravou, je považována za protiprávní. Tato nabídka může být na žádost ministerstva hospodářství, dotčeného hospodářského subjektu nebo soukromých sdružení, jejichž cílem je ochrana zájmů spotřebitelů, předmětem usnesení obchodních soudů o zastavení.

Skutečnosti předcházející sporu

6 Komise v návaznosti na stížnost podniku se sídlem v Nizozemsku výzvou dopisem ze dne 31. března 1999 upozornila belgickou vládu na výše uvedená ustanovení vzhledem k jejich souladu s článkem 49 ES. Belgická vláda na tuto výzvu odpověděla dopisem ze dne 2. června 1999.

7 Vzhledem k tomu, že Komise považovala tuto odpověď za neuspokojující, zaslala dne 1. srpna 2000 Belgickému království odůvodněné stanovisko, kterým tento členský stát vyzvala k přijetí opatření nezbytných k tomu, aby vyhověl tomuto stanovisku ve lhůtě dvou měsíců od jeho oznámení.

8 Belgické království na uvedené odůvodněné stanovisko odpovědělo dopisem ze dne 16. října 2000, ve kterém tvrdilo, že je připraveno zákon změnit, i když se domnívalo, že by bylo příhodnější počkat na iniciativu Komise týkající se harmonizace Společenství v dané oblasti.

9 Za těchto podmínek Komise podala projednávanou žalobu.

K žalobě

K přípustnosti

Argumentace účastníků řízení

10 Belgická vláda uplatňuje, že žaloba je nepřípustná z důvodu nepřiměřené délky postupu před zahájením soudního řízení. Mezi odpovědí na odůvodněné stanovisko a podáním žaloby k Soudnímu dvoru totiž uplynuly téměř tři roky. Takové zpoždění není v souladu se zásadami právní jistoty a legitimního očekávání.

11 Belgická vláda upřesňuje, že se mohla legitimně domnívat, že její odpověď na odůvodněné stanovisko mohla být považována za uspokojivou, neboť jí Komise neprotiřečila a neboť nenastala žádná nová skutečnost.

12 Komise v tomto ohledu uvádí, že po odpovědi belgických orgánů na odůvodněné stanovisko existovaly pravidelné kontakty mezi příslušnými službami obou účastníků řízení. V důsledku toho má tedy za to, že Belgické království bylo informováno o jejím setrvání na stanovisku během celého postupu před zahájením soudního řízení.

13 Komise má za to, že za těchto podmínek belgické orgány neprokázaly, v čem je délka postupu před zahájením soudního řízení zásahem do práv obhajoby.

Závěry Soudního dvora

14 Je namístě připomenout, že i když je pravda, že nepřiměřená délka postupu před zahájením soudního řízení může být vadou vedoucí k nepřípustnosti žaloby pro nesplnění povinnosti, z judikatury vyplývá, že tento závěr se nabízí pouze v případech, kdy jednání Komise ztížilo vyvrácení jejích argumentů, čímž došlo k porušení práv obhajoby, a že přísluší dotčenému členskému státu takovou obtíž prokázat (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 16. května 1991, Komise v. Nizozemsko, C‑96/89, Recueil, s. I‑2461, body 15 a 16, a ze dne 21. ledna 1999, Komise v. Belgie, C‑207/97, Recueil, s. I‑275, body 24 a 25).

15 V projednávaném případě je třeba konstatovat, že Belgické království neuvedlo žádný specifický argument, který by mohl prokázat, že doba, která uplynula mezi její odpovědí na odůvodněné stanovisko a podáním žaloby k Soudnímu dvoru, ovlivnila výkon jeho práv obhajoby.

16 Za těchto podmínek musí být žaloba prohlášena za přípustnou.

K věci samé

Argumentace účastníků řízení

17 Komise uplatňuje, že podmínky „podobnosti“ a „jediného prodejce“ stanovené zákonem jsou omezením volného poskytování služeb. Uplatnění těchto podmínek má škodlivý a diskriminační účinek zvláště vůči zahraničním podnikům, které si přejí vstoupit na belgický trh.

18 Komise má za to, že zákon v zásadě brání tomu, aby podnik nabízel společně prostřednictvím svého programu věrnosti zákazníků výrobky či služby, které nejsou podobné těm, které jsou prodávány jako hlavní. V praxi je však toto pravidlo velice často obcházeno a jedinými, kdo z toho mají prospěch a rozšiřují tedy své programy věrnosti zákazníků do jiných odvětví nebo distribučních sítí, jsou podniky se sídlem v Belgii, které mají vlastní distribuční síť. Mimoto je obcházení uvedeného pravidla usnadněno belgickou judikaturou, podle které vázaná nabídka odpovídá podmínce podobnosti, pokud hlavní výrobky nebo služby a výrobky nebo služby nabízené bezplatně nebo za snížené ceny jsou obvykle prodávány stejným odvětvím průmyslu nebo obchodu.

19 Co se týče případných odůvodnění těchto omezení, Komise podotýká, že pouhá skutečnost, že dva výrobky nebo dvě služby náleží do stejného průmyslového nebo obchodního odvětví, nedostačuje pro zajištění transparentnosti cen těchto výrobků nebo služeb. Je tomu tak stejně pro podmínku, podle které výrobky a služby nabízené společně musí být nabízeny stejným prodejcem.

20 Komise má rovněž za to, že podmínky „podobnosti“ a „jediného prodejce“ nejsou nezbytné pro zajištění ochrany spotřebitele nebo loajality obchodních transakcí.

21 Belgická vláda tvrdí, že zákon a jeho použití nemohou zakazovat, omezovat nebo činit činnost poskytovatelů se sídlem v jiném členském státě méně atraktivní.

22 Uvedená vláda zdůrazňuje, že jakýkoli podnik, který hodlá zavést reklamní obchodní kampaň shodnou s tou, která je popsána Komisí na podporu její žaloby, má stejné podmínky, bez ohledu na to, zda má sídlo na belgickém území nebo mimo něj. V tomto ohledu se výklad podmínek „podobnosti“ nebo „jediného prodejce“ nemění podle místa sídla podniku.

23 Pokud jde o odůvodnění dotčených právních předpisů, belgická vláda uplatňuje, že zákazy, které stanoví, se zakládají hlavně na transparentnosti trhu. Cílem sledovaným uvedenými právními předpisy je totiž zabránit tomu, aby spotřebitel byl uveden v omyl ohledně skutečných cen a aby mohl být poškozen praktikami vázaných nabídek.

Závěry Soudního dvora

24 Je namístě úvodem uvést, že jak to vyplývá z výroku návrhu na zahájení řízení, předmětem projednávané žaloby pro nesplnění povinnosti není zpochybnit soulad znění čl. 57 odst. 4 zákona s článkem 49 ES, ale je omezena na otázku použití podmínek uvedených v tomto ustanovení příslušnými belgickými orgány.

25 V odpovědi na otázku položenou při jednání Soudním dvorem Komise ostatně výslovně potvrdila, že předmětem žaloby je pouze použití vnitrostátních právních předpisů na trhu ve skutečnosti, a ne uvedené právní předpisy samy o sobě.

26 Z toho vyplývá, že Soudní dvůr musí zkoumat, zda použití čl. 57 odst. 4 zákona vnitrostátními orgány, tedy správními a soudními orgány, je porušením článku 49 ES.

27 V tomto ohledu je třeba úvodem připomenout, že v souladu s ustálenou judikaturou v rámci řízení o nesplnění povinnosti musí Komise prokázat údajné nesplnění povinnosti a předložit Soudnímu dvoru skutečnosti nezbytné k tomu, aby Soudní dvůr ověřil existenci tohoto nesplnění povinnosti, aniž by se Komise mohla opírat o jakoukoli domněnku (viz zejména rozsudky ze dne 25. května 1982, Komise v. Nizozemsko, 96/81, Recueil, s. 1791, bod 6; ze dne 20. března 1990, Komise v. Francie, C‑62/89, Recueil, s. I‑925, bod 37; ze dne 29. května 1997, Komise v. Spojené království, C‑300/95, Recueil, s. I‑2649, bod 31, a ze dne 9. září 1999, Komise v. Německo, C‑217/97, Recueil, s. I‑5087, bod 22).

28 Co se týče konkrétně žaloby týkající se provádění vnitrostátního ustanovení a jak to zdůrazňuje generální advokát v bodech 41 a 43 svého stanoviska, prokázání nesplnění povinnosti státem vyžaduje předložení důkazních materiálů zvláštní povahy ve srovnání s důkazními materiály, které jsou obvykle zohledňovány v rámci žaloby pro nesplnění povinnosti týkající se výhradně obsahu vnitrostátního ustanovení. Za těchto podmínek může být nesplnění povinnosti prokázáno pouze dostatečně doloženým a podrobně popsaným prokázáním praxe vytýkané vnitrostátním správním orgánům nebo soudům a přičitatelné dotčenému členskému státu.

29 Je třeba ohledně této otázky doplnit, že pokud jednání státu spočívající ve správní praxi, která není v souladu s požadavky práva Společenství, může zakládat nesplnění povinnosti ve smyslu článku 226 ES, je třeba, aby tato správní praxe měla určitý stupeň stálosti a obecnosti (viz rozsudky ze dne 29. dubna 2004, Komise v. Německo, C‑387/99, Recueil, s. I‑3773, bod 42, a ze dne 26. dubna 2005, Komise v. Irsko, C‑494/01, Sb. rozh. s. I‑3331, bod 28).

30 Je přitom namístě konstatovat, že Komise neprokázala existenci správní praxe v Belgii, která by měla vlastnosti vyžadované judikaturou Soudního dvora. Komise totiž odkazuje pouze na stížnost podanou podnikem organizujícím program věrnosti zákazníků, aniž by předložila důkaz „diskriminačního a nepřiměřeného“ použití podmínek „podobnosti“ a „jediného prodejce“ uvedených v čl. 57 odst. 4 zákona.

31 Pokud jde o to, zda s ohledem na uvedenou zásadu důkazního břemene existuje v Belgii judikatura, ze které by vyplýval výklad výše uvedeného ustanovení neslučitelného s článkem 49 ES, je třeba uvést, že Komise rovněž neuvedla rozhodnutí, z nichž by vyplývalo, že vnitrostátní soudy vyložily pojmy „podobnosti“ a „jediného prodejce“ jako předpokládající, že hlavní výrobky nebo služby nebo výrobky či služby, které jsou nabízeny bezplatně nebo za sníženou cenu, jsou obvykle prodávány stejnou distribuční sítí nebo náležejí do stejného průmyslového nebo obchodního odvětví.

32 V důsledku toho je třeba určit, že Komise nepředložila důkaz, že Belgické království nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z článku 49 ES tím, že diskriminačně a nepřiměřeně uplatňuje podmínky „podobnosti“ a „jediného prodejce“ mezi jednak výrobky nebo službami nabytými spotřebitelem a jednak výrobky nebo službami dostupnými bezplatně nebo za snížené ceny v rámci programu věrnosti zákazníků jako předchozí podmínku pro realizaci takového programu chápaného jako poskytování přeshraničních služeb mezi podniky.

33 Je tedy třeba žalobu Komise zamítnout.

K nákladům řízení

34 Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu bude účastníku řízení, který byl ve sporu neúspěšný, uložena náhrada nákladů řízení, pokud účastník, který byl ve sporu úspěšný, náhradu nákladů ve svém návrhu požadoval. Vzhledem k tomu, že Belgické království požadovalo náhradu nákladů řízení ve svém návrhu a Komise byla ve sporu neúspěšná, je namístě uložit jí náhradu nákladů řízení.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:

1) Žaloba se zamítá.

2) Komisi Evropských společenství se ukládá náhrada nákladů řízení.

Podpisy.