STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

DÁMASA RUIZ-JARABA COLOMERA

přednesené dne 12. září 2006( )

Věc C‑303/05

Advocaten voor de Wereld VZW

proti

Leden van de Ministerraad

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Cour d´arbitrage (Belgie)]

„Evropská unie – Třetí pilíř – Policejní a soudní spolupráce v trestních věcech – Rámcové rozhodnutí 2002/584/SVV o evropském zatýkacím rozkazu a postupech předávání mezi členskými státy – Právní základ – Článek 2 odst. 2 – Odstranění pravidla oboustranné trestnosti – Zásada rovného zacházení a zásada legality trestů“

I – Úvod

1. Les connaissances sur les règles les plus sûres que l'on puisse tenir dans les jugements criminels intéressent le genre humain plus qu'aucune chose qu'il y ait au monde( ).

2. Belgický Cour d'arbitrage (soud odpovědný za kontrolu ústavnosti zákonů) žádá v souladu s článkem 35 EU( ) Soudní dvůr, aby posoudil platnost rámcového rozhodnutí Rady 2002/584/SVV ze dne 13. června 2002 o evropském zatýkacím rozkazu a postupech předávání mezi členskými státy( ).

3. Tento soud má pochybnosti o souladu tohoto rámcového rozhodnutí se Smlouvou o Evropské unii jak v rovině formální, tak v rovině materiální. V první rovině, která má základ v čl. 34 odst. 2 písm. b) EU, se soud zabývá právním základem, jehož Rada využila, a vhodností zvoleného nástroje.

4. Tyto pochyby přivádí Soudní dvůr k tomu, aby se zabýval právní úpravou třetího pilíře Unie a analyzoval povahu rámcových rozhodnutí, která jsou napodobeninou směrnic v prvním pilíři. Vhodným východiskem pro takové posouzení představuje rozsudek Pupino( ).

5. Ve druhé, materiální rovině předkládající soud zpochybňuje možná jednu z nejdůležitějších novinek v tomto způsobu spolupráce mezi členskými státy v oblasti zatýkání a předávání osob, a sice zákaz podmiňovat v určitých případech vykonání evropského zatýkacího rozkazu požadavkem, aby jednání, jejž takový rozkaz postihuje, bylo trestným činem i ve vykonávajícím státě. Cour d´arbitrage se táže, zda je taková nová úprava v souladu se zásadou rovného zacházení a se zásadou ukládání trestů jen na základě zákona, a zda je tedy v souladu s čl. 6 odst. 2 EU.

6. Pro vyřešení této otázky se bude rozhodně třeba zabývat rolí, jakou po vyhlášení Listiny základních práv Evropské unie( ) hrají základní práva v oblasti tak citlivé, jako je policejní a soudní spolupráce v trestních věcech.

7. Tato výzva není bezvýznamná, jelikož zákony provádějící rámcové rozhodnutí byly v některých členských státech zrušeny, protože nedodržovaly určité občanské záruky. Polský Trybunał Konstytucyjny (ústavní soud), příslušný pro posuzování zákonů ve světle nejvyšší normy, v nálezu ze dne 27. dubna 2005( ) prohlásil, že čl. 607t odst. 1 trestního řádu je v rozporu s čl. 55 odst. 1 Ústavy( ), jelikož umožňuje na základě evropského zatýkacího rozkazu předání státního příslušníka orgánům jiného členského státu. Za necelé tři měsíce poté se německý Bundesverfassungsgericht (spolkový ústavní soud) z obdobných důvodů( ) vyjádřil v podobném smyslu( ) ohledně zákona provádějícího rámcové rozhodnutí( ). Nejvyšší soud Kypru se vydal totožnou cestou( ), jelikož článek 11 Ústavy nepočítá se zatčením za účelem výkonu evropského zatýkacího rozkazu. Naproti tomu český Ústavní soud v nálezu ze dne 3. května 2006( ) zamítl návrh skupiny poslanců a senátorů na zrušení zákona provádějícího rámcové rozhodnutí, který podle nich porušoval Ústavu tím, že umožnil předávání vlastních státních příslušníků a odstranění kontroly obsažené v požadavku oboustranné trestnosti.

8. Jde tedy o rozsáhlou diskusi o možných střetech mezi ústavami a právem Unie, jíž se Soudní dvůr musí v roli, která mu přísluší, účastnit, aby mohl výklad hodnot a zásad, které utvářejí právní řád Unie, podřídit kritériím srovnatelným s kritérii, jimiž se řídí vnitrostátní systémy( ).

II – Právní rámec

A – Smlouva o Evropské unii

9. Unie, která představuje novou etapu v procesu integrace za účelem upevňování vztahů mezi národy Evropy, vychází ze Společenství, které doplňuje o politiky a formy spolupráce stanovené samotnou Smlouvou (článek 1 EU). Opírá se o hodnoty společné všem Evropanům, jako jsou svoboda, demokracie, právní stát a dodržování lidských práv a základních svobod (čl. 6 odst. 1 EU).

10. Právě tato práva, uznaná Evropskou úmluvou o ochraně lidských práv a základních svobod ze dne 4. listopadu 1950 (dále jen „Římská úmluva“), jež vyplývají z ústavních tradic společných členským státům, představují obecné zásady právního řádu Společenství, jejichž ochrana v působnosti smluv o založení Evropských společenství a Smlouvy o EU přísluší Soudnímu dvoru [čl. 6 odst. 2 EU ve spojení s čl. 46 písm. d) EU].

11. Mezi cíle Unie patří zachovávat a rozvíjet prostor svobody, bezpečnosti a práva, ve kterém by byl zaručen volný pohyb osob, a za tím účelem přijímat vhodná opatření pro předcházení a potírání zločinnosti (čl. 2 odst. 1 čtvrtá odrážka EU) v rámci tzv. třetího pilíře, který se týká policejní a justiční spolupráce v trestních věcech (hlava VI EU).

12. Třetí pilíř usiluje o poskytnutí vysokého stupně bezpečnosti občanům. K tomu vytváří politiky předcházení a potírání zločinnosti prostřednictvím užší spolupráce justičních orgánů a, vyvstane-li potřeba, sbližování vnitrostátních trestních předpisů [články 31 EU a 32 EU].

13. Postup v oblasti soudní spolupráce zahrnuje například (a) zvýšení vzájemné pomoci při řízení a při výkonu rozhodnutí, (b) usnadňování vydávání, (c) zajišťování slučitelnosti příslušných předpisů členských států, (d) předcházení kompetenčním konfliktům a (e) postupné přijímání minimálních pravidel o znacích skutkových podstat trestných činů a trestech v oblasti organizované trestné činnosti, terorismu a nedovoleného obchodu s drogami (čl. 31 odst. 1 EU).

14. Za tím účelem může Rada jednomyslně přijímat [čl. 34 odst. 2 písm. a) až c) EU]:

1) společné postoje za účelem vymezení přístupu Unie k určité otázce;

2) rámcová rozhodnutí, která by umožnila sbližování právních předpisů členských států. Ta jsou obdobně jako směrnice v prvním pilíři závazná co do výsledku, přičemž volba forem a prostředků se ponechává vnitrostátním orgánům, ale nemají přímý účinek;

3) jiná než harmonizační rozhodnutí s jakýmkoli jiným účelem, který by odpovídal cílům třetího pilíře, závazná a bez přímého účinku.

15. Rada rovněž může podepisovat mezinárodní úmluvy a doporučovat členským státům jejich přijetí, přičemž takové úmluvy vstoupí v platnost po přijetí alespoň polovinou členských států [čl. 34 odst. 2 písm. d) EU].

B – Rámcové rozhodnutí 2002/584

16. S oporou v čl. 31 EU odst. 1 písm. a) a b) a v čl. 34 odst. 2 písm. b) EU, toto rámcové rozhodnutí odpovídá úsilí odstranit formální postup vydávání osob v rámci Unie( ), který nahrazuje zjednodušeným systémem soudního předávání odsouzených nebo podezřelých osob za účelem trestního řízení nebo výkonu soudních rozhodnutí ve věcech trestních (první a pátý bod odůvodnění). V souladu s tímto návrhem nahrazuje ve vztazích mezi členskými státy mezinárodní nástroje (čl. 31 odst. 1)( ), dřívější nebo pozdější, které se ovšem budou nadále uplatňovat, pokud umožňují prohloubit nebo rozšířit cíle rámcového rozhodnutí nebo pokud pomáhají dále zjednodušit nebo usnadnit vykonávání evropského zatýkacího rozkazu (čl. 31 odst. 2).

17. Z toho důvodu bylo upuštěno od mezistátní právní pomoci a byl zaveden režim volného pohybu rozsudků, založený na vzájemné důvěře a na vzájemném uznávání (pátý, šestý a desátý bod odůvodnění; čl. 1 odst. 2).

18. Rada Unie přijala rámcové rozhodnutí v souladu se zásadami subsidiarity a proporcionality a se záměrem ctít základní práva a článek 6 EU (sedmý a dvanáctý bod odůvodnění; čl. 1 odst. 3) do té míry, že předání jednotlivce je třeba zamítnout( ), existují-li na základě objektivních skutečností důvody se domnívat, že zatýkací rozkaz byl vydán za účelem jeho obvinění, potrestání nebo poškození z důvodů založených na jeho pohlaví, rase, náboženství, etnickém původu, státní příslušnosti, jazyce, politickém přesvědčení nebo sexuální orientaci, nebo hrozí-li mu vážné nebezpečí, že by mohl být vystaven trestu smrti, mučení nebo jinému nelidskému nebo ponižujícímu zacházení. Krom toho nabádá členské státy, aby dbaly svých ústavních zásad týkajících se práva na spravedlivý proces( ) a svobody sdružování, svobody tisku a svobody projevu (dvanáctý a třináctý bod odůvodnění). Rovněž přebírá závazek chránit osobní údaje zpracovávané při provádění rámcového rozhodnutí (čtrnáctý bod odůvodnění).

19. Evropský zatýkací rozkaz je soudní rozhodnutí jednoho členského státu adresované orgánům jiného členského státu proto, aby zatkly a aby mu předaly určitou osobu za účelem jejího trestního stíhání nebo výkonu trestu odnětí svobody nebo ochranného opatření spojených s odnětím osobní svobody (čl. 1 odst. 1).

20. Má výhradně soudní povahu. Je nástrojem spolupráce mezi soudy (články 1 a 3 až 6), ovšem s výhradou čistě praktické a správní pomoci, kterou lze požadovat od moci výkonné (devátý bod odůvodnění a článek 7).

21. Vydává se za účelem stíhání jednání, které lze podle práva vystavujícího členského státu potrestat trestem odnětí svobody nebo ochranným opatřením spojeným s odnětím osobní svobody s horní hranicí sazby v délce nejméně dvanácti měsíců, jakož i za účelem výkonu již nařízeného trestu téhož druhu v délce nejméně čtyř měsíců (čl. 2 odst. 1). Dožádaný stát může předání podmínit tím, že dané jednání je trestné i v jeho právním řádu (čl. 2 odst. 4).

22. Podle čl. 2 odst. 2 se toto pravidlo, nazývané „oboustranná trestnost“, neuplatní na třicet dva kategorií trestných činů, pokud je žádající stát trestá trestem odnětí svobody s horní hranicí sazby v délce nejméně tři roky. Seznam sestává z následujících položek:

– účast na zločinném spolčení,

– terorismus,

– obchod s lidmi,

– pohlavní vykořisťování dětí a dětská pornografie,

– nedovolený obchod s omamnými a psychotropními látkami,

– nedovolený obchod se zbraněmi, střelivem a výbušninami,

– korupce,

– podvody včetně podvodů postihujících zájmy Evropských společenství ve smyslu Úmluvy ze dne 26. července 1995 o ochraně finančních zájmů Evropských společenství,

– praní výnosů z trestné činnosti,

– padělání měny včetně eura,

– počítačová trestná činnost,

– trestné činy proti životnímu prostředí, včetně nedovoleného obchodu s ohroženými druhy živočichů a ohroženými druhy a odrůdami rostlin,

– napomáhání při nedovoleném překročení státní hranice a nedovoleném pobytu,

– vražda a těžké ublížení na zdraví,

– nedovolený obchod s lidskými orgány a tkáněmi,

– únos, omezování osobní svobody a braní rukojmí,

– rasismus a xenofobie,

– organizovaná nebo ozbrojená loupež,

– nedovolený obchod s kulturními statky, včetně starožitností a uměleckých děl,

– podvod,

– vydírání a vymáhání peněz za ochranu,

– výroba padělků a nedovolených napodobenin,

– padělání veřejných listin a obchodování s nimi,

– padělání platebních prostředků,

– nedovolený obchod s hormonálními látkami a jinými prostředky na podporu růstu,

– nedovolený obchod s jadernými a radioaktivními materiály,

– obchod s odcizenými vozidly,

– znásilnění,

– žhářství,

– trestné činy spadající do příslušnosti Mezinárodního trestního soudu,

– únos letadla nebo plavidla,

– sabotáž.

23. Článek 3 uvádí tři důvody pro povinné odmítnutí výkonu rozkazu a článek 4 dalších sedm nepovinných. Této skupině odpovídají případy, v nichž se dožádaný stát, jehož je odsouzený občanem či v němž má bydliště, zavazuje vykonat trest nebo ochranné opatření v souladu se svým vnitrostátním právem (čl. 4 bod 6). Ve stejném smyslu čl. 5 bod 3 umožňuje, aby v případech zamýšleného zahájení trestního stíhání bylo předání podmíněno tím, že účastník bude po vyslechnutí vrácen do svého členského státu, aby zde odpykal případný uložený trest.

24. V řízení, které se vede jako neodkladná záležitost v prekluzivních lhůtách (články 17 a 23), má dotčená osoba právo být vyslechnuta (články 14 a 19), právo na právního zástupce a tlumočníka (čl. 11 odst. 2), jakož i právo požívat záruk osoby zatčené a, případně, práva na předběžné propuštění podle vnitrostátního práva vykonávajícího členského státu (článek 12).

25. Rozkaz obsahuje informace nezbytné pro to, aby byl vykonán, zejména údaje o totožnosti hledané osoby a o povaze a kvalifikaci trestného činu (čl. 8 odst. 1). Obtíže, které se mohou v řízení vyskytnout, se projednají přímo mezi dotyčnými soudy nebo, je-li to důvodné, prostřednictvím pomocných správních orgánů (čl. 10 odst. 5).

26. Lhůta pro provedení rámcového rozhodnutí uplynula dne 31. prosince 2003 (čl. 34 odst. 1).

III – Spor v původním řízení a předběžné otázky

27. Neziskové sdružení Advocaten voor de Wereld podalo ke Cour d´arbitrage návrh na zrušení Wet betreffende het Europees aanhoudingsbevel (zákona o evropském zatýkacím rozkazu) ze dne 19. prosince 2003( ), který ve vnitrostátním právu provádí rámcové rozhodnutí, a to pro rozpor tohoto zákona s články 10 a 11, ve spojení s článkem 36, čl. 167 odst. 2 a s článkem 168 Grondwet (belgické ústavy). Tvrdí, že evropský zatýkací rozkaz měl být upraven mezinárodní úmluvou a že čl. 5 odst. 5 zákona, který je vnitrostátním provedením čl. 2 odst. 2 rámcového rozhodnutí, porušuje zásadu rovného zacházení, jakož i požadavek lex certa v trestněprávní oblasti.

28. Uvedený ústavní soud se s ohledem na kontext sporu rozhodl( ) přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující otázky:

„1) Je rámcové rozhodnutí 2002/548 […] slučitelné s čl. 34 odst. 2 písm. b) EU, podle kterého mohou být rámcová rozhodnutí přijímána pouze za účelem sbližování právních předpisů členských států?

2) Je čl. 2 odst. 2 rámcového rozhodnutí 2002/584 […] v rozsahu, v němž zrušuje u trestných činů v něm uvedených požadavek oboustranné trestnosti, slučitelný s čl. 6 odst. 2 EU, a především se zásadou legality v trestních věcech, jakož i se zásadou rovného zacházení a zásadou zákazu diskriminace zaručenými tímto ustanovením?“

IV – Řízení před Soudním dvorem

29. Předběžná otázka, kterou Cour d´arbitrage zaslal, byla zapsána do rejstříku kanceláře Soudního dvora dne 2. srpna 2005. Advocaten voor de Wereld, Komise, Rada Evropské unie, jakož i belgická, britská, česká, finská, francouzská, litevská, lotyšská, nizozemská, polská a španělská vláda předložily písemná vyjádření a zástupci Advocaten voor de Wereld, belgické, britské, české, francouzské, nizozemské a španělské vlády, Rady Evropské unie a Komise Evropských společenství se dne 11. července 2006 dostavili na jednání, aby přednesli svá ústní vyjádření.

V – Analýza předběžných otázek

A – Právní základ (první otázka)

30. Nikdo nezpochybňuje, že rámcové rozhodnutí se týká vlastní podstaty třetího pilíře Evropské unie, a že tudíž Rada má pravomoc jej právně upravit( ). Polemika se soustřeďuje na použitý pramen práva, neboť ve věci v původním řízení vznikly pochybnosti ohledně otázky, zda je rámcové rozhodnutí přiměřeným nástrojem, a to hned ze dvou důvodů. Jednak proto, že zde nejde o sbližování již existujících vnitrostátních právních úprav, neboť evropský zatýkací rozkaz představuje zcela nový institut, a jednak proto, že prostřednictvím rámcového rozhodnutí nelze zrušit dřívější mezinárodní úmluvy o vydávání.

31. V takto nastavené diskusi je třeba nejprve proniknout do samé podstaty evropského zatýkacího rozkazu za účelem probádání jeho povahy a ověřit, zda lze na něj použít harmonizační ustanovení typická pro rámcové rozhodnutí. V případě kladné odpovědi je nutné se ptát, zda je tato oblast zapovězena pro uvedenou kategorii aktů podle zásady contrarius actus vzhledem k tomu, že v minulosti již byla upravena mezistátními smlouvami.

32. Než však začnu rozvíjet tyto úvahy, cítím potřebu odpovědět na návrh české vlády, aby tato předběžná otázka vůbec nebyla připuštěna.

1. K přípustnosti

33. Tato vláda tvrdí, že analýza otázky, zda je vhodné, aby rámcové rozhodnutí upravovalo evropský zatýkací rozkaz, vyžaduje, aby Soudní dvůr přezkoumal ustanovení primárního práva [čl. 34 odst. 2 písm. b) EU], „které se vymyká jeho kontrole“, a tudíž mu chybí pravomoc o věci rozhodovat. Tento přístup je bezdůvodný, neboť mezi klíčové pravomoci tohoto orgánu patří právě výklad Smluv a jejich obrana vůči sekundárnímu právu, tedy úkoly ústavněprávní povahy( ).

34. Všechny složky moci Unie podléhají předpisům pocházejícím od „evropského ústavodárce“ a jsou jimi vázány, Soudní dvůr však navíc musí chránit integritu předpisů a zajišťovat jejich účinnost, a tak je chránit od odchylek, jichž se mohou dopustit ostatní aktéři Společenství. Cour d´arbitrage se jej netáže na nic nepřiměřeného, nýbrž ho vyzývá k tomu, aby v rámci svých pravomocí posoudil, zda je předpis zákonodárce Unie v souladu s ustanovením Smlouvy( ), přičemž pro takové posouzení nevyhnutelně musí napřed vyložit dotčenou normu a určit její dosah.

35. Uvedený členský stát ovšem trvá na nepřípustnosti první předběžné otázky a poukazuje na nejasnost předkládacího usnesení co do důvodů, pro které by rámcové rozhodnutí mělo být neplatné. Vysvětluje, že pokud navrhovatel žádá prohlášení protiústavnosti belgického prováděcího zákona z důvodu, že rámcové rozhodnutí není vhodným nástrojem pro sbližování vnitrostátních předpisů, má svá tvrzení opřít o relevantní argumenty a předkládající orgán je má uvést v předkládacím rozhodnutí.

36. Informace předložené vnitrostátními soudy mají vedlejším účastníkům řízení o předběžné otázce umožnit podat vyjádření, která by Soudnímu dvoru poskytla podklady pro užitečnou odpověď( ). Tento cíl je v daném případě splněn, jelikož ve sporu skutečně jde o způsobilost rámcového rozhodnutí zavést evropský zatýkací rozkaz sbližováním vnitrostátních právních řádů. Tak tomu rozumělo i dalších dvanáct účastníků tohoto incidenčního řízení o justiční spolupráci, přičemž ani samotné české vládě, stěžující si na nejasnost vyjádření Cour d´arbitrage, nic nebránilo tomu, aby do věci vstoupila( ).

37. Po odstranění překážek na cestě k meritu věci teď přistoupím k analýze tohoto nového nástroje trestní spolupráce mezi členskými státy.

2. Evropský zatýkací rozkaz a vydávání

38. Byl vznesen argument, že evropský zatýkací rozkaz představuje pouze zvláštní druh vydávání. Doktrína rámcové rozhodnutí označila za pokus o „usnadnění“ vydávání mezi členskými státy( ), jako jeho moderní verzi( )sui generis( ) pod jiným jménem( ). Zákonodárce Společenství sám přispěl k celkové nejasnosti tím, že se odkázal na čl. 31 odst. 1 písm. b) EU. Některé vnitrostátní vysoké soudní orgány přispěly k atmosféře nejednoznačnosti tím, že například Trybunał Konstytucyjny označil předání za účelem vykonání evropského zatýkacího rozkazu za variantu vydání( ), přestože tak učinil s cílem podřídit je těmž omezením z pohledu ochrany základních práv zaručených polskou ústavou. Něco podobného učinil i Bundesverfassungsgericht, který oba instituty mlčky srovnává( ).

39. Nicméně, rozdíly byly jasně uvedeny jak v rovině legislativní( ), tak doktrinální( ) a judikatorní( ).

40. Leč postoje nejsou tak odlišné, neboť se odvíjejí od zvoleného pohledu. Když je pozornost zaměřena na výsledek, odkrývají se shody, kdežto rozdíly se zvýrazní, pokud vycházíme ze základu tohoto způsobu spolupráce a z formy, kterou se rozvíjí.

41. Přechod od vydávání k evropskému zatýkacímu rozkazu s sebou nese koperníkovský obrat. Je zjevné, že oba instituty slouží stejnému účelu, a sice předání obviněného nebo potrestaného orgánům jiného státu, aby v něm byl souzen nebo aby v něm vykonal trest. Zde ovšem podobnost končí.

42. V případě vydávání přicházejí do styku dva svrchované státy, dožadující a dožádaný, které jednají každý ze své vlastní pozice: jeden žádá o spolupráci druhý stát, který rozhodne případ od případu, zda ji poskytne, a zohlední přitom i důvody přesahující čistě právní oblast, aby tak pronikl do oblasti mezinárodních vztahů, kde významnou roli hraje zásada vhodnosti. Z uvedených důvodů jsou konečný zákrok politických představitelů a kritéria typu vzájemnost nebo oboustranná trestnost opodstatněné, neboť pocházejí z různých oblastí.

43. Jinak je tomu, pokud se pomoc vyžaduje a poskytuje uvnitř nadnárodního právního systému integrace, v němž se státy částečně vzdávají své svrchovanosti a přenášejí své pravomoci na cizí orgány s normotvornou způsobilostí. Toto sbližování, které je vlastní prvnímu pilíři Unie( ), působí rovněž ve třetím, mezivládním pilíři, ale se zjevnou „komunitární“ tendencí, jak ukázal rozsudek Pupino( ), jímž jsou na rámcová rozhodnutí přeneseny určité kategorie prvního pilíře a některé parametry charakteristické pro směrnice( ).

44. Mezi izolovanými prostory se nevytváří vztahy, tudíž je nezbytné v takových případech ověřovat ad casum, zda se poskytnutím pomoci nenaruší základy společenského zřízení. Naproti tomu existuje snaha poskytovat podporu někomu, s nímž jsou sdíleny zásady, hodnoty a úsilí( ), a za tím účelem budovat institucionální soustavu doplněnou o zvláštní prameny práva různé právní síly, v konečném důsledku však závazné, jejichž cílem je prevence a boj proti kriminalitě ve společném prostoru svobody, bezpečnosti a práva, usnadňováním spolupráce mezi státy či sbližováním jejich trestních předpisů.

45. V tomto kontextu, v atmosféře vzájemné důvěry, se spolupráce neodvozuje od spojení vůlí různého původu, nýbrž od společného předpisu, a sice rámcového rozhodnutí, který obsahuje typy chování podněcující k součinnosti. Zastarávají tak přístupy vyžadující individuální ověřování vzájemnosti( ) či přiznávající oboustranné trestnosti absolutní hodnotu, neboť mezi zúčastněnými je jednání odůvodňující žádost zrovna tak trestné a požadavku v opačném směru by rovněž byla věnována pozornost. V tomto duchu se každá úvaha o vhodnosti jeví jako nepatřičná a kontrola je zúžená na čistě právní otázky. Jinými slovy, politické orgány musí přenechat svou roli orgánům soudním a zvláštní posuzování každého případu musí ustoupit jinému, obecnému posouzení, jelikož uvedený sdílený předpis předpokládá, že k stíhání trestných činů v něm upravených budou příslušné vnitrostátních soudy. Lze tedy dospět k závěru, že již neexistují svrchované státy, které by mohly spolupracovat v konkrétních případech, nýbrž členové Evropské unie, kteří mají povinnost si vzájemně poskytovat pomoc, pokud došlo ke spáchání trestného činu společného zájmu( ).

46. Proto mám za to, že vydávání a evropský zatýkací a předávací rozkaz odpovídají hodnotovým schématům, která mají nanejvýš společný cíl. Rámcové rozhodnutí spadá do uvedené linie tím, že z ní vyjmeme vydávání a nahradíme ho systémem předávání mezi justičními orgány založeným na vzájemném uznávání( ) a volném pohybu jejich rozhodnutí, výsledku vysokého stupně důvěry mezi členskými státy (první, pátý, šestý a desátý bod odůvodnění). Z výše uvedených důvodů se pak předpokládá vzájemnost a oboustranná trestnost pro určité nejzávažnější trestné činy a omezují se důvody odmítnutí pomoci bez možnosti uplatnění politické posuzovací pravomoci (články 3 a 4)( ).

47. Zdá se, že tento úsudek potvrzuje tvrzení zastánců myšlenky, že pokud jde o nový postup, nebylo třeba nic harmonizovat, takže evropský zatýkací rozkaz nemohl být upraven rámcovým rozhodnutím. Tento až příliš zjednodušující závěr však přehlíží povahu tohoto pramene práva a podstatu uvedeného mechanismu.

3. Rámcové rozhodnutí jako pramen harmonizace

48. Tento přístup odsuzuje k neúspěchu jeho základní předpoklad, jelikož okolnost, že evropský zatýkací a předávací rozkaz se až na svůj účel od vydávání liší, ještě neznamená, že by vznikl ze vzduchoprázdna, tedy že by neměl předchůdce ve vnitrostátních rozkazech, které je pouze třeba uvést do souladu.

49. Evropský zatýkací rozkaz, nezbytný prostředek pro zavedení prostoru svobody, bezpečnosti a práva (články 2 EU a 29 EU), je projevem právní pomoci mezi soudními orgány. Tvoří ho soudní rozhodnutí, které vydává soudce k tomu, aby zahraniční soudní orgán zatkl a předal určitou osobu za účelem trestního stíhání nebo výkonu trestu (čl. 1 odst. 1 rámcového rozhodnutí). Jde tedy o rozhodnutí upravené procesním právem vystavujícího členského státu, na nějž je v ostatních členských státech nahlíženo podle zásady vzájemného uznávání jako na vnitrostátní rozhodnutí, takže sjednání pravidel se jeví jako nezbytné. Zatýkací rozkazy mají ve vnitrostátních trestních řádech tradici a rámcové rozhodnutí jim v určitých okolnostech a za určitých podmínek přiznává účinky i za hranicemi, a za tímto účelem vyžaduje shodu vnitrostátních právních úprav. Jeho text slouží uvedenému účelu, jelikož dává do souladu formální a obsahové náležitosti rozhodnutí, formu a lhůty pro jeho předložení a provedení, důvody pro povinné odmítnutí, jakož i záruky chránící zatčeného v průběhu řízení a účinky předání.

50. Rámcové rozhodnutí tedy nevytváří institut, který by dříve neexistoval, ani neprovádí sblížení odlišných právních úprav týkajících se vydávání. Sjednocuje instituty zatčení a předání platné v každém členském státě za účelem spolupráce mezi soudními orgány( ).

51. V tomto řízení o předběžné otázce není zpochybňován harmonizační potenciál rámcového rozhodnutí, nýbrž jeho vhodnost k zavedení nového institutu. I zde však hrozí nesprávné pochopení, protože evropský zatýkací rozkaz, jak jsem před chvílí podotkl, ač se od vydávání liší, není objevem, který by neměl ve vnitrostátních právních řádech svůj předobraz( ). V každém případě, přestože to někteří tvrdí, s ohledem na nutnost sbližování předpisů nic nebrání užití tohoto druhu právního předpisu, neboť Smlouva o EU to za podobných okolností nezakazuje.

4. Systém pramenů ve třetím pilíři, zejména vztah rámcových rozhodnutí a úmluv

52. Článek 34 odst. 2 EU uvádí čtyři prameny práva ve třetím pilíři, které, jak připomínají Rada, Komise, Nizozemsko a Belgie, nijak nehierarchizuje ani nečlení, a každému druhu předpisů vyhrazuje určitou oblast úpravy. Každý z nich v zásadě platí pro všechny oblasti, s výhradou mezí vytyčených povahou zvoleného nástroje a stanoveným účelem, přičemž zákonodárce se v tomto rámci těší svobodě výběru.

53. Toto diskreční útočiště je vůči soudnímu přezkumu imunní, takže rozhodnutí, které nepřekračuje uvedené hranice, je bez ohledu na svůj obsah po právní stránce správné.

54. Rada se v tomto případě rozhodla pro rámcové rozhodnutí, tudíž je důvodné analýzu začít zkoumáním, zda s ohledem na sledovaný cíl a cestu k jeho dosažení mohla použít jinou kategorii předpisů. Je třeba odmítnout vhodnost společného postoje, který je užitečný v oblasti mezinárodních vztahů Unie a členských států při upevňování názorů na určitou konkrétní záležitost (článek 37 EU), a jehož potenciál se zcela přirozeně může rozvinout i ve druhém pilíři vedle společné akce (článek 12 EU)( ).

55. Ostatní prameny, tj. rámcová rozhodnutí, rozhodnutí a úmluvy, jsou vhodné pro opatření, která vyžadují provedení ve vnitrostátních právních řádech( ), ale v této věci nelze zohlednit rozhodnutí uvedená v čl. 34 odst. 2 písm. c), jelikož vylučují jakoukoli harmonizaci, která je nezbytná pro fungování evropského zatýkacího rozkazu.

56. Z toho důvodu může být jedinou alternativou k rámcovému rozhodnutí úmluva. Prostor pro uvážení je největší v situaci, kdy existuje volba mezi oběma druhy norem, takže je důvodné vyloučit tezi, podle níž platí, že jelikož vydávání mezi členskými státy bylo tradičně upravováno mezinárodními smlouvami, musí být i evropský zatýkací rozkaz, jeho „nástupce“, upraven týmž způsobem. Zastánci této teze uplatňují tak zvané „zmrazení úrovně“ předpisu podle zásady contrarius actus.

a) Nemožnost použití zásady contrarius actus

57. Pravidlo, že pokud je určitá oblast upravena určitým pramenem práva, je dále upravována vždy prameny téže úrovně bez možnosti v hierarchii norem sestoupit, nemá absolutní platnost, jelikož odráží občanskou záruku ve vztazích mezi svrchovanou mocí zákonodárnou a mocí výkonnou, která je v podstatě podřízená, a mezi výsledky jejich činnosti, totiž zákony a podzákonnými předpisy. Pokud se Parlament zabývá určitou oblastí, vláda se musí chovat zdrženlivě a zasahovat pouze v míře, ve které jí to umožní zastupitelský sbor, aby doplnila či dotvořila jeho ustanovení, do nichž se však žádný vládní akt nemůže vměšovat tím, že by nahradil vůli „držitele moci“, pokud jej k tomu tento držitel formou „delegalizace“ sám neoprávní a pokud neexistuje ústavní výhrada zákona( ).

58. Diskuse tedy v tomto bodě postrádá smysl, jelikož prameny mají tentýž původ a vznikají týmž způsobem. Jak rámcová rozhodnutí, tak mezinárodní úmluvy přijímá Rada jednomyslně z podnětu členského státu nebo Komise a po konzultaci s Evropským parlamentem (čl. 34 odst. 2 EU, ve spojení s čl. 39 odst. 1 EU)( ).

59. Praxe potvrzuje tuto dogmatickou analýzu, neboť členské státy často nahrazovaly prostředky smluvní povahy jinými, které jsou vlastní integračním strukturám. Vzorovým příkladem je Úmluva ze dne 27. září 1968 o soudní příslušnosti a výkonu rozhodnutí v občanských a obchodních věcech( ), známá pod názvem „Bruselská úmluva“, nahrazená nařízením Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000 (článek 68)( ).

60. Za těchto okolností je třeba se ptát, zda forma mezinárodní úmluvy umožňuje dodržet zásady subsidiarity a proporcionality a zda je zákonodárce nucen ji použít.

b) Zásady subsidiarity a proporcionality

61. Uvedenými zásadami vyjádřenými v článku 5 ES se řídí i třetí pilíř: zásadou subsidiarity na základě článku 2 EU, in fine, zásadou proporcionality jakožto nástrojem ve službách subsidiarity( ).

62. Rámcové rozhodnutí v sedmém bodě svého odůvodnění prohlašuje, že uvedené zásady dodržuje, což má své opodstatnění, protože pokud jde o výkon cizích zatýkacích rozkazů na vlastním území, ve společném prostoru založeném na vzájemné důvěře a na vzájemném uznávání soudních rozhodnutí lze danému úkolu čelit lépe s celkovým přehledem struktur Unie, než kdyby tak činil samostatně, ač koordinovaně, každý členský stát. Proto je namístě jednotný postup. Zásada subsidiarity je tudíž dodržena.

63. Dodržena by byla i v případě mezinárodní dohody, ovšem posuzovací pravomoc umožnila zákonodárci Unie rozhodnout se pro rámcové rozhodnutí, aniž by přitom neopomenutelná proporcionalita vyžadovala jinou formu, a to v souladu, jak vysvětlím níže, se zkušenostmi vycházejícími z neúspěchu smluv sjednaných v minulosti. Pokud přiměřenost účelů a prostředků vyžaduje, aby se zásah Unie omezil na dosahování uvedených cílů, jeví se jako nezbytné použít nástroj, který by členské státy přiměl k dosažení výsledků v určité lhůtě.

64. Znamená to, že ani zmrazení úrovně předpisu, kterým se tradičně řídilo předávání občanů jednoho státu do státu jiného, aby v něm byl souzen nebo aby si v něm odpykal trest, ani zásada subsidiarity nezmenšují evropskému zákonodárci prostor pro jeho uvážení. Ovšem, i kdybychom připustili, že prostor pro uvážení je omezen, bylo by rámcové rozhodnutí vhodným prostředkem na základě výše uvedené zásady proporcionality a užitečného účinku evropského práva, která, jak vyplývá z uvedeného rozsudku Pupino, platí i ve třetím pilíři.

c) Požadavek na vyšší účinnost

65. Kontroverzní rámcové rozhodnutí není prvním pokusem o zlepšení justiční spolupráce v trestních věcech v rámci Unie. Úmluvy z let 1995 a 1996 jsou jeho přímými, ač nepříliš zdařilými předchůdci. Obě byly přijaty na základě článku K.3 Smlouvy o Evropské unii, ale dodnes nejsou uplatňovány ve všech členských státech, neboť některé z nich je doposud neratifikovaly( ).

66. Právě omezení vlastní mezinárodním smlouvám podnítila vytvoření nového druhu mezi prameny práva, který se vyhýbá potížím při ratifikaci vyplývajícím ze státní svrchovanosti( ). Rada v Tampere vysvětlila svůj plán přeměny Unie v prostor svobody, bezpečnosti a práva „při plném využití možností, které skýtá Amsterodamská smlouva“( ). Návrh Komise, aby se z důvodu účinnosti zvolilo rámcové rozhodnutí, se jeví jako obzvláště podnětný s ohledem na skromné výsledky předchozích Úmluv( ).

67. Členské státy a orgány Společenství musí plnit cíle článku 2 EU, tedy i udržovat a rozvíjet zmiňovaný prostor svobody, bezpečnosti a práva, a při tomto úsilí používat co nejvhodnější nástroje. Státy i orgány mají přitom zajistit účinnost práva Společenství jako takového( ) a práva Unie obzvláště( ), z čehož vyplývá, že Rada nejenže mohla, nýbrž i měla zavést mechanismus evropského zatýkacího a předávacího rozkazu prostřednictvím rámcového rozhodnutí( ), a proto jí zvolený způsob nelze vyčítat( ).

68. Proto Soudnímu dvoru navrhuji, aby v odpovědi na první předběžnou otázku rozhodl, že rámcové rozhodnutí 2002/584 neporušuje čl. 34 odst. 2 písm. b) EU.

B – Rámcové rozhodnutí 2002/584 a základní práva (druhá otázka)

69. Předmětné rámcové rozhodnutí dbá záruk, jichž požívá adresát zatýkacího rozkazu, přičemž jako svůj cíl výslovně uvádí ochranu jeho základních práv. V bodech 18 a 24 tohoto stanoviska jsem se zmínil o cílech předpisu, který je příkladem posunu ke spolupráci v trestních věcech přesahující pouhý bipolární vztah mezi státy, přičemž zohledňuje třetí rozměr, a sice rozměr práv neoddělitelných od dotčené osoby( ).

70. Článek 1 odst. 3 v této souvislosti obsahuje slavnostní prohlášení, které by i v případě jeho absence bylo třeba předpokládat, jelikož jedním ze základních kamenů Unie je dodržování lidských práv a základních svobod (čl. 6 odst. 1 EU), které se staly obecnými zásadami práva Společenství v rozsahu, který vyplývá z Římské úmluvy a z ústavních tradic společných členským státům (čl. 6 odst. 2 EU)( ).

71. Tato úvaha vyžaduje posouzení ochrany uvedených práv v rámci Unie a role, která přísluší Soudnímu dvoru.

1. Ochrana základních práv v Evropské unii

72. Neexistence katalogu základních práv v původních smlouvách neznamenala jejich vykázaní z právního řádu. Společenství, výsledek smlouvy mezi státy s demokratickým zřízením, vznikla s cílem vyvinout se v organizace, v nichž vládne právo. Semena padla na úrodnou půdu a časem, i díky judikatuře Soudního dvora, rozkvetla základní subjektivní práva.

73. Výsledkem judikatorní činnosti jsou výslovně uznaná práva, jako například zákaz platové diskriminace z důvodu pohlaví vyjádřený v současném článku 141 ES( ), ale i další, bez přímého zakotvení v systému Společenství, jako nedotknutelnost obydlí( ), svoboda projevu( ) či zásada nullum crimen, nulla poena sine lege, která s projednávanou předběžnou otázkou souvisí nejúžeji( ).

74. Soudní dvůr vycházel z jednoduchého a logického argumentu: pravidla společná vnitrostátním předpisům jsou obecnými zásadami právního řádu Společenství a jako taková zasluhují, aby byla dodržována, takže základní práva, která jsou všeobecně sdílenými zárukami, jsou součástí uvedených zásad a je třeba je chránit( ). Úkol sjednocovat, který se z tohoto pohledu jeví jako nezpochybnitelný, vychází i z jiných pramenů než z práva Společenství( ): zmiňované obecné zásady sdílené členskými státy( ), společné rysy jejich ústavních tradic( ) a mezinárodní nástroje ochrany práv( ), zejména pak Římská úmluva( ).

75. Zákonodárce Společenství převzal uvedenou judikaturu, zahrnul ji do článku 6 EU ve znění Amsterodamské smlouvy a ochranu základních práv svěřil Soudnímu dvoru [čl. 46 písm. d) EU].

76. V roce 2000 nastala událost, kterou lze jen stěží přehlédnout: vyhlášení Listiny základních práv Evropské unie. Tento dokument není právně závazný, jelikož neexistuje žádné rozhodnutí schopné vyvolat účinky, které by přebíralo její obsah( ). Její vyhlášení je tak pouhým politickým, právně nezávazným prohlášením( ).

77. Toto zjištění by však nemělo vyvolávat dojem, že se nic nezměnilo, jelikož je Listina pouhým kusem papíru. Zaprvé nevznikla z ničeho, bez jakékoli vazby na okolí. Právě naopak, stala se součástí vývoje, který jsem nastínil, neboť jak uvádí ve své preambuli( ), kodifikuje a potvrzuje určitá práva vyplývající ze společného dědictví členských států na vnitrostátní i mezinárodní úrovni( ), z čehož vyplývá, že je Unie musí dodržovat a Soudní dvůr chránit, jak stanoví článek 6 EU a čl. 46 písm. d) EU, bez ohledu na právní povahu a sílu textu přijatého v prosinci 2000( ).

78. Zadruhé je Listina uváděna v judikatuře Soudního dvora, neboť generální advokáti jejím výkladem překonali její čistě programovou a deklarativní povahu( ). Sám Soud ji použil v několika svých rozhodnutích( ). Nicméně, v rozsudcích Soudního dvora se Listina objevuje jen zřídka( ), a to ani při vyvracení názorů svých generálních advokátů, a teprve v poslední době, před necelými dvěma měsíci, Soudní dvůr v rozsudku Parlament v. Rada( ) oznámil změnu kurzu, když rozhodl, že ačkoli Listina nepředstavuje závazný právní nástroj, je třeba uznat její důležitost (bod 38).

79. Je tedy třeba opustit mlčení a Listinu prosazovat jako výkladový nástroj prvního řádu při obraně občanských záruk, které tvoří dědictví členských států. Této výzvě je třeba čelit opatrně, ale energicky a s plným přesvědčením o tom, že pokud je ochrana základních práv nezbytná v prvním pilíři, stává se nevyhnutelnou i ve třetím pilíři, jelikož může mít z důvodu samotné povahy svého obsahu dopad na podstatu osobní svobody, která je předpokladem pro svobody ostatní.

80. Snad se tím i předejde opakování někdejších neshod s vnitrostátními soudy, majícími rezervovaný postoj vůči schopnosti orgánů Společenství chránit základní práva( ).

81. Tato povinnost ochrany se realizuje na třech různých úrovních( ), a sice na úrovni vnitrostátní, na úrovni Rady Evropy a na úrovni Evropské unie. Všechny tři se částečně překrývají a, co je důležitější, ctí tytéž hodnoty. Jejich časté křížení a překrývání však není žádnou nepřekonatelnou překážkou respektování cizí pravomoci, pokud existuje důvěra v to, že všichni při výkonu svých pravomocí dbají záruk systému soužití. Dialog mezi nejvyššími ústavními vykladači v Evropě umožňuje položit základy společné debaty.

82. V právě popsaném případě tak Soudní dvůr musí odpovědět v duchu článků 20 a 49 Listiny, které zakotvují zásadu rovnosti před zákonem, resp. zásadu legality trestných činů, jež jsou v široké míře uznávány ústavními systémy členských států, a v případě potřeby vycházet z vnitrostátní judikatury a rozsudků Evropského soudu pro lidská práva k článkům 14 a 7 Římské úmluvy.

2. Článek 2 odst. 2 rámcového rozhodnutí 2002/584 a zásada rovného zacházení

a) Rovnost před zákonem

83. Cour d´arbitrage se táže, zda ustanovení, podle kterého při výkonu evropského zatýkacího rozkazu v souvislosti s činy zakotvenými v čl. 2 odst. 2 rámcového rozhodnutí není třeba, na rozdíl od ostatních trestných činů, ověřovat jejich trestnost v obou dotčených členských státech, ctí toto základní právo.

84. Při analýze tohoto aspektu předběžné otázky je třeba se zastavit u struktury článku 2 rámcového rozhodnutí a vysvětlit nesprávné pochopení, které lze spatřit jak v samotné předběžné otázce, tak v některých vyjádřeních předložených v tomto řízení. Aby mohl být evropský zatýkací rozkaz použit, postačí, aby trestný čin bylo možné ve vystavujícím členském státě potrestat trestem v určité délce trvání (odstavec 1), ačkoli předání může být podmíněno tím, že toto jednání představuje trestný čin i ve vykonávajícím členském státě (odstavec 4). Tato možnost však není dána v případě třiceti dvou trestných činů uvedených v odstavci 2( ).

85. V důsledku toho považuji za nesprávné tvrzení, že systém evropského zatýkacího rozkazu je založen na zásadě oboustranné trestnosti s výjimkou trestných činů uvedených v čl. 2 odst. 2. Právě naopak, trestní stíhatelnost v dožadujícím členském státě je jedinou vymahatelnou podmínkou, přestože se připouští, aby členské při provádění rámcového rozhodnutí( ), resp. jejich soudy při výkonu konkrétního zatýkacího rozkazu( ), podmínily výkon rozkazu trestností činu podle svého právního řádu, přičemž tuto volbu nemají ohledně trestných činů uvedených v již několikrát zmiňovaném odstavci 2( ).

86. Za těchto okolností se Cour d´arbitrage obrací se svou otázkou na nesprávného adresáta, jelikož uvedené nerovné zacházení by neměl přičítat zákonodárci Unie, nýbrž vnitrostátní úpravě nebo vnitrostátnímu soudnímu rozhodnutí, jejich přezkum nenáleží Soudnímu dvoru.

87. I kdyby bylo třeba předpokládat, že prapříčina porušení tak či onak vychází z rámcového rozhodnutí tím, že zavádí různé režimy podle povahy skutku, otázka by byla rovněž neopodstatněná.

88. V předloženém znění se totiž otázka omezuje na abstraktní rovnost před zákonem a mimo diskusi prozatím ponechává její uplatňování, jakož i zákaz diskriminace z důvodu osobních a sociálních poměrů( ).

89. Zákon musí s občany zacházet na základě rovnosti a zakazovat nakládání ve stejných situacích odlišně a podřizování rozdílných situací stejným režimům. Při dělení podobných situací však zákonodárce disponuje širokým prostorem pro uvážení, pokud podá věcné a rozumné vysvětlení. V tomto ohledu má odůvodnění uvedené vlastnosti, pokud jsou účel i kýžené účinky legitimní a vytvoří spolu rozumný vztah přiměřenosti, který by zabránil obzvláště tíživým či neúměrným dopadům( ).

90. Mám přitom za to, že v této věci nejsou srovnávané pojmy srovnatelné. Jednak jsou porovnávány skutky, přičemž ohled není brán na osobní status, nýbrž na povahu trestného činu, takže nedochází k subjektivní diskriminaci. Krom toho z pohledu trestního stíhání neexistuje paralela mezi jedinci, kteří se dopouštějí různých jednání, jejichž závažnost a trestnost se liší; rozdílná závažnost protiprávního jednání je nedovoluje klást na roveň.

91. Můj názor se nemění ani v případě, že se při posuzování důsledků výkonu evropského zatýkacího rozkazu (zatčení, předání, podrobení se trestnímu řízení, výkon rozsudku) zjistí, že se dotčené osoby nacházejí v obdobné situaci, ať už je trestný čin vedoucí k jejich zatčení jakýkoli. Rozlišování se tedy jeví být objektivní, rozumné, spravedlivé a přiměřené.

92. Je objektivní, protože odpovídá kritériím, která jsou vůči jedinci vnější, svébytná, která lze měřit abstraktními a obecnými ukazateli a která neumožňují žádný svévolný výběr, tedy povaze protiprávního jednání a stanovenému trestu.

93. Je rovněž rozumné a odůvodněné, jelikož se zaměřuje na jeden z cílů Evropské unie: boj proti kriminalitě v prostoru bezpečnosti, práva a svobody (čl. 2 čtvrtá odrážka EU ve spojení s článkem 29 EU). Seznam v čl. 2 odst. 2 rámcového rozhodnutí obsahuje trestné činy, které, jak uvádí španělská vláda vynikajícím způsobem ve svém písemném vyjádření (bod 121), se závažným způsobem dotýkají hodnot hodných zvláštní ochrany v Evropě a u nichž je vyžadováno, aby je ve státě vydání zatýkacího rozkazu bylo možné potrestat tresty určité intenzity( ). Jde o jednání, u nichž se ověřování oboustranné trestnosti jeví nadbytečným, neboť jsou v členských státech všeobecně zavrhována( ).

94. Konečně, ani proporcionalita opatření nemůže být zpochybňována, jelikož rozdílný režim nemá jiný smysl než zajistit předání osoby stíhané pro za závažný trestný čin, respektive za takový čin odsouzené, orgánům rovnocenného soudního systému, který stejně jako systém vlastní ctí zásady právního státu a zaručuje dotyčné osobě základní práva, včetně práv uplatňovaných v průběhu trestního řízení.

95. Tuto kapitolu svého stanoviska uzavřu tam, kde navrhovatel v původním řízení začíná argumentovat a kde odkazuje na příklady vskutku udivující( ), podle nichž by mohl členský stát předat osobu postupem podle čl. 2 odst. 2 rámcového rozhodnutí za čin, který na jeho území není trestný( ). Taková situace nespadá pod zásadu rovného zacházení, protože diskriminace vůči sobě samému neexistuje, a je třeba znovu připomenout, že pro účely této zásady bude každý evropský zatýkací rozkaz vydaný v jednom členském státě za účelem zatčení osoby podezřelé ze spáchání trestného činu stanoveného v čl. 2 odst. 2, respektive za takový čin odsouzené, jíž byl uložen trest v sazbě uvedené tamtéž, vykonán bez ohledu na její osobní a sociální poměry.

b) Rovnost při uplatňování zákona

96. Z předkládacího usnesení je patrný i další rozměr žaloby, který upozorňuje na riziko nesouladného výkladu čl. 2 odst. 2 rámcového rozhodnutí z důvodu nepřesnosti definic, které obsahuje.

97. Položíme-li otázku tímto způsobem, je zjevné, že taková okolnost není s to zpochybnit správnost předpisu, který nepočítá s budoucími a hypotetickými případy diskriminace při svém uplatňování. Z toho vychází i záměna mezi rovností v zákoně a rovností, která působí v době jeho použití. První rovnost, materiální, se zaměřuje na rovné zacházení se stejnými případy a k jejímu narušení dochází tehdy, když předpis tyto případy bez racionálního základu podřídí odlišným režimům, zatímco k narušení druhé, formální rovnosti dochází tehdy, když ji orgán, jež by jí měl realizovat, chápe v konkrétním případě jinak než dříve v obdobných situacích. Uplatnění zákona proto není nerovné, pokud rozdílná rozhodnutí pocházejí od různých soudů jednajících v rámci své legitimní rozhodovací pravomoci. Zásada rovnosti totiž nevyžaduje shodný výklad pocházející od orgánů, které jsou na sobě nezávislé. Bylo by absurdní vytýkat zákonu diskriminační povahu proto, že jeho výklady by se mohly různit a přitom být sjednoceny prostřednictvím opravných prostředků.

98. V každém případě je třeba vyčkat a přesvědčit se, zda ohlášené nesrovnalosti nastanou i přes kautely, které systém vytváří proto, aby jim zabránil. Samotné rámcové rozhodnutí k tomu poskytuje užitečné nástroje, a sice nezbytnou výměnu informací a přímé konzultace dotyčných soudů( ). Krom toho, pokud by pochybnosti o významu pojmů použitých v čl. 2 odst. 2 rámcového rozhodnutí přesto přetrvávaly, je nejvhodnějším prostředkem pro sjednocení jejich obsahu na území Unie předběžná otázka podle článku 35 EU.

99. Předpovídané riziko, překážka způsobená nedostatečnou harmonizací vnitrostátních trestních práv, se netýká zásady rovného zacházení a souvisí s požadavkem jistoty v právních vztazích, zejména v těch, které vznikají nedobrovolně mezi veřejnou mocí a občany. Toto zjištění mě vede k dalšímu aspektu druhé předběžné otázky.

3. Článek 2 odst. 2 rámcového rozhodnutí a zásada legality v trestních věcech

100. Tato zásada( ) vyjádřená v latinské frázi nullum crimen, nulla poena sine lege a zakotvená v čl. 7 odst. 1 Římské úmluvy, jakož i v čl. 49 odst. 1 Listiny základních práv Evropské unie, v sobě zahrnuje podle již klasické formulace španělského Tribunal Constitucional( ) dvě záruky: první záruka, materiální a absolutní, vede k naléhavému požadavku předchozího vymezení protiprávních jednání a příslušných sankcí a druhá, formální, se uplatní u předpisů na úrovni, na níž jsou definovány trestné činy a upraveny sankce, a která je ve španělském systému( ), obdobně jako ve většině členských států, ztotožňována se zákonem přijatým zákonodárnou mocí, nositelem suverenity lidu.

101. V reakci na tvrzení navrhovatele v původním řízení by Cour d´arbitrage rád objasnil, zda seznam trestných činů uvedený v čl. 2 odst. 2 rámcového rozhodnutí splňuje s ohledem na svou vágnost a nepřesnost materiální záruku.

102. Uvedená záruka odráží zásadu právní jistoty v oblasti trestního práva( ), ale dosahuje vyšší intenzity, neboť se dotýká základních hodnot, například osobní svobody. Jejím cílem je, aby občané předem znali typy jednání, jichž se mají zdržet, a důsledky, které by z nich plynuly (lex previa)( ), což splňuje přesná a jednoznačná definice jednotlivých trestných činů (lex certa), která umožňuje občanům od chvíle jejího vzniku a, v případě potřeby, za pomoci soudů( ) rozumně předvídat, za jaká jednání či opomenutí budou trestně stíháni, a která nedovoluje analogický a extenzivní výklad in peius ani zpětné použití( ).

103. Zásada legality se tak v trestním právu hmotném projevuje jako příkaz daný zákonodárci v okamžiku, kdy trestné činy a tresty popisuje, a soudci, když je analyzuje a uplatňuje v trestním řízení( ). Jinými slovy, zásada dopadá na výkon ius puniendi státem, respektive na výkon rozhodnutí se skutečným sankčním významem, takže rámcové rozhodnutí ji stěží může porušit, neboť nezavádí žádný trest( ), dokonce ani neusiluje o harmonizaci trestněprávních systémů členských států, ale omezuje se na budování mechanismu vzájemné pomoci mezi soudy z různých zemí v rámci řízení, aby bylo možné určit, komu je spáchání trestného činu přičitatelné, nebo vykonat trest. Tento nástroj spolupráce je vázán na několik podmínek, neboť tresty a ochranná opatření, které lze uložit, musí dosahovat určité intenzity a lze vyžadovat i jejich uzákonění ve státě soudu poskytujícího pomoc, vždy však s výjimkou trestných činů uvedených v čl. 2 odst. 2, „které jsou vymezeny právem [vystavujícího] členského státu“.

104. Trestní právo hmotné vystavujícího členského státu tedy musí obsahovat jistotu, kterou tato zásada vyžaduje, a je tak třeba se domáhat u jeho zákonodárce a u jeho soudů zahajujících trestní řízení a ukončujících ho případným odsouzením. Je zřejmé, že bezvadný evropský zatýkací rozkaz vychází ze skutkových okolností, které jsou právem tohoto státu považovány za trestný čin. Trestní systém státu výkonu rozkazu má pouze poskytovat požadovanou spolupráci a v případě, že tak stanoví předpis provádějící rámcové rozhodnutí, podmínit předání trestností daného chování i v jeho vlastní právní úpravě, s výjimkou opakovaně uvedeného čl. 2 odst. 2, na nějž se dodržování zásady legality rovněž vztahuje.

105. Bez ohledu na výše uvedené je namístě doplnit, že zatčení a předání, k nimž vede vykonání evropského zatýkacího rozkazu, nemají povahu sankce. Soud odpovědný za jeho vyřízení ověřuje, zda nastaly všechny podmínky pro předání osoby nacházející se na jeho území vystavujícímu soudu, ale zříká se rozhodnutí ve věci samé nad rámec toho, co je nezbytné pro postup předávání, a zdržuje se hodnocení důkazů a vynesení výroku o vině. Vyjádřila se tak ostatně Evropská komise pro lidská práva, když rozhodla, že vydávání nespadá pod pojem „odsouzení“ podle článku 7 Římské úmluvy( ).

106. Otázka, kterou vznesl Cour d´arbitrage, vychází ani ne tak ze zásady legality v trestních věcech, jako spíš z obavy, že pojmy uvedené v čl. 2 odst. 2 rámcového rozhodnutí budou mít v každém členském státě jiný význam a že je zde riziko jejich odlišného uplatňování. Na tuto možnost vyplývající z tendence každého abstraktního a obecného právního ustanovení jsem již upozornil v bodech 96 až 99 tohoto stanoviska. Nyní již mohu pouze dodat, že pokud soud, který vykonává evropský zatýkací rozkaz, má i po využití prostředků stanovených rámcovým rozhodnutím a určených k řešení obtíží a k obdržení jednotného výkladu cestou předběžné otázky pochybnosti o právní kvalifikaci skutkových okolností, které jej odůvodňují, a o jejich přiřazení k některému z třiceti dvou trestných činů uvedených v čl. 2 odst. 2, nezbude než uplatnit odstavce 1 a 4 uvedeného článku 2.

107. Mám tedy za to, že čl. 2 odst. 2 rámcového rozhodnutí není v rozporu s čl. 6 odst. 2 EU, jelikož je v souladu se zásadou rovného zacházení a zásadou legality v trestních věcech.

VI – Závěry

108. S ohledem na výše uvedené navrhuji Soudnímu dvoru, aby na předběžné otázky Cour d´arbitrage odpověděl následovně:

„1) Rámcové rozhodnutí Rady 2002/584/SVV ze dne 13. června 2002 o evropském zatýkacím rozkazu a postupech předávání mezi členskými státy neporušuje čl. 34 odst. 2 písm. b) EU.

2) Článek 2 odst. 2 uvedeného předpisu tím, že zrušuje u trestných činů v něm uvedených požadavek oboustranné trestnosti, neporušuje zásadu legality v trestních věcech ani zásadu rovného zacházení, a tudíž je v souladu s čl. 6 odst. 2 EU.“