STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

MANUELA CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONY

přednesené dne 12. ledna 2017 ( 1 )

Věci C‑217/15 a C‑350/15

Massimo Orsi

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Tribunale di Santa Maria Capua Vetere (Soud v Santa Maria Capua Vetere, Itálie)]

„Listina základních práv Evropské unie — Vnitrostátní právní úprava, která stanoví správní i trestní sankci za tytéž skutky spočívající v nezaplacení DPH — Porušení zásady ne bis in idem“

Luciano Baldetti

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Tribunale di Santa Maria Capua Vetere (Soud v Santa Maria Capua Vetere, Itálie)]

„Listina základních práv Evropské unie — Vnitrostátní právní úprava, která stanoví správní i trestní sankci za tytéž skutky spočívající v nezaplacení DPH — Porušení zásady ne bis in idem“

1. Za jakých okolností má být použita zásada ne bis in idem, pokud právní úprava některých členských států umožňuje postihovat nezaplacení vysokých částek daně z přidané hodnoty (dále jen „DPH“) uplatněním současně správních i trestních sankcí? Takto lze shrnout problém, jímž se má nyní Soudní dvůr znovu zabývat.

2. Rozsudkem ze dne 26. února 2013, Åkerberg Fransson (dále jen „rozsudek Åkerberg Fransson“) ( 2 ), vytvořil Soudní dvůr vodítko, kterým by se měly řídit vnitrostátní soudy rozhodující o právu jednotlivce nebýt dvakrát trestán za totéž nesplnění povinnosti zaplatit DPH. Učinil tak na základě rozhodnutí přijatých Evropským soudem pro lidská práva (dále jen „ESLP“), avšak odpověď, kterou ve výše uvedeném rozsudku poskytl, vyvolala mezi soudci v některých členských státech, například v Itálii, neshody a spory.

3. Soudní dvůr bude muset doplnit a doladit judikaturu, kterou v této oblasti vydal, a to zejména v návaznosti na nedávný rozsudek ESLP ze dne 15. listopadu 2016 ( 3 ). Toto ovšem není ta nejvhodnější příležitost, neboť odpověď v obou řízeních o předběžné otázce ve skutečnosti závisí na méně problematickém prvku zásady ne bis in idem, jímž je totožnost sankcionovaných osob.

I – Právní rámec

A – Evropská úmluva o ochraně lidských práv a základních svobod z roku 1950 (dále jen „EÚLP “)

4. Protokol č. 7 k EÚLP, který byl podepsán ve Štrasburku dne 22. listopadu 1984 (dále jen „Protokol č. 7“), upravuje v článku 4 „právo nebýt souzen nebo trestán dvakrát“, a sice následujícími slovy: „1. Nikdo nemůže být stíhán nebo potrestán v trestním řízení podléhajícím pravomoci téhož státu za trestný čin, za který již byl osvobozen nebo odsouzen konečným rozsudkem podle zákona a trestního řádu tohoto státu. 2. Ustanovení předchozího odstavce nejsou na překážku obnově řízení podle zákona a trestního řádu příslušného státu, jestliže nové nebo nově odhalené skutečnosti nebo podstatná vada v předešlém řízení mohly ovlivnit rozhodnutí ve věci. 3. Od tohoto článku nelze odstoupit podle článku 15 Úmluvy.“

B – Právo Evropské unie

5. Článek 50 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“) stanoví: „Nikdo nesmí být stíhán nebo potrestán v trestním řízení za čin, za který již byl v Unii osvobozen nebo odsouzen konečným trestním rozsudkem podle zákona.“

6. Článek 51 Listiny základních práv vymezuje působnost Listiny následovně: „1. Ustanovení této listiny jsou při dodržení zásady subsidiarity určena orgánům, institucím a jiným subjektům Unie, a dále členským státům, výhradně pokud uplatňují právo Unie. Respektují proto práva, dodržují zásady a podporují jejich uplatňování v souladu se svými pravomocemi, při zachování mezí pravomocí, které jsou Unii svěřeny ve Smlouvách. 2. Tato listina nerozšiřuje oblast působnosti práva Unie nad rámec pravomocí Unie, ani nevytváří žádnou novou pravomoc či úkol pro Unii, ani nemění pravomoc a úkoly stanovené ve Smlouvách.“

C – Italské právo

7. Článek 13 odst. 1 legislativního nařízení č. 471 ze dne 18. prosince 1997, o změně daňových netrestních sankcí ve vztahu k přímým daním, k dani z přidané hodnoty a k výběru daní, v souladu s čl. 3 odst. 133 písm. q) zákona č. 662 ze dne 23. prosince 1996, stanoví ( 4 ): „Každému, kdo nezaplatí ve stanovené lhůtě zcela nebo zčásti zálohy, pravidelné platby, vyrovnávací platbu nebo zbývající část daně vyplývající z daňového přiznání, přičemž se v tomto případě odečtou částky pravidelných plateb a záloh, i když nebyly zaplaceny, se uloží správní sankce ve výši 30 % z každé nezaplacené částky, i když se v důsledku opravy věcných chyb nebo chyb ve výpočtu zjištěných při kontrole ročního daňového přiznání ukáže, že daň je vyšší nebo že příslušný odpočet je nižší. V případě, že jsou platby uskutečněny se zpožděním nepřesahujícím patnáct dní, se sankce uvedená v první větě – s výhradou ustanovení čl. 13 odst. 1 legislativního nařízení č. 472 ze dne 18. prosince 1997 – sníží na částku rovnající se jedné patnáctině za každý den prodlení. Tatáž sankce se použije v případě odvodu daně zvýšené podle článku 36a a 36b nařízení prezidenta republiky č. 600 ze dne 29. září 1973 a článku 54a nařízení prezidenta republiky č. 633 ze dne 26. října 1972.“ ( 5 )

8. Legislativní nařízení č. 74/2000 ze dne 10. března 2000 o trestných činech v oblasti přímých daní a DPH ( 6 ) (dále jen „legislativní nařízení č. 74/2000“) upravuje v článku 10b „Nezaplacení DPH“ takto: „Ustanovení článku 10a se vztahuje v rozsahu v něm stanoveném i na toho, kdo nezaplatí daň z přidané hodnoty splatnou na základě ročního přiznání ve lhůtě pro zaplacení záloh na nadcházející zdaňovací období“.

9. Článek 10a citovaného legislativního nařízení stanoví:

„Kdo ve lhůtě pro podání ročního daňového přiznání stanovené pro daňové zástupce nezaplatí srážkové daně vyplývající z potvrzení vystaveného plátcům daně, bude v případě, že daná částka přesahuje padesát tisíc eur za každé zdaňovací období, potrestán trestem odnětí svobody od šesti měsíců do dvou let.“

10. Obsah článků 19 až 21 legislativního nařízení č. 74/2000, které jsou součástí hlavy nadepsané „Vztah ke správnímu trestání a vztahy mezi jednotlivými řízeními“, lze shrnout takto: a) zvláštní ustanovení se použije, kdyby byl tentýž skutek potrestán na základě ustanovení hlavy II i na základě ustanovení, jímž se stanoví správní sankce; b) trestní řízení a správní řízení mají být vedena odděleně, tzn. žádné z nich nesmí být přerušeno v očekávání výsledku druhého řízení; c) příslušný orgán stanoví správní sankce pro ta nesplnění daňové povinnosti, která jsou považována za trestný čin, a d) takové sankce lze nicméně vykonat jen tehdy, když je trestní řízení zastaveno nebo ukončeno vydáním pravomocného osvobozujícího nebo zprošťujícího rozsudku, kterým se vylučuje trestní povaha daného jednání, přičemž lhůta stanovená pro vymáhání platby začíná v posledně jmenovaném případě plynout ode dne, kdy bylo oznámeno rozhodnutí o zproštění obžaloby.

11. Poté, co došlo k činům, které vedly k zahájení těchto řízení o předběžné otázce, byla italská právní úprava změněna legislativním nařízením č. 158 ze dne 24. září 2015 ( 7 ), o revidování sankčního systému podle čl. 8 odst. 1 zákona č. 23 ze dne 11. března 2014 (dále jen „legislativní nařízení č. 158/2015“), přičemž byly změněny články 10a a 10b legislativního nařízení č. 74/2000 a prostřednictvím nového článku 13 tohoto legislativního nařízení byl doplněn další důvod pro vyloučení trestnosti.

12. Podle článku 7 legislativního nařízení č. 158/2015 má nyní článek 10a legislativního nařízení č. 74/2000 toto znění: „Kdo ve lhůtě pro podání ročního daňového přiznání stanovené pro daňové zástupce nezaplatí zálohu srážkové daně dlužnou na základě tohoto přiznání nebo zálohu srážkové daně vyplývající z potvrzení vystaveného plátci daně uplatňujícími srážky, bude v případě, že daná částka přesahuje sto padesát tisíc eur za každé zdaňovací období, potrestán trestem odnětí svobody od šesti měsíců do dvou let.“

13. Jak je stanoveno v článku 8 legislativního nařízení č. 158/2015, obsah článku 10b legislativního nařízení č. 74/2000 byl s účinností k 22. říjnu 2015 změněn následovně: „Kdo ve lhůtě pro zaplacení záloh na nadcházející zdaňovací období nezaplatí daň z přidané hodnoty splatnou na základě ročního přiznání, bude v případě, že daná částka přesahuje dvě stě padesát tisíc eur za každé zdaňovací období, potrestán trestem odnětí svobody od šesti měsíců do dvou let.“

14. Článek 7 nařízení s mocí zákona č. 269 ze dne 30. září 2003 ( 8 ) o použitelnosti správních sankcí daňové povahy výlučně na právnické osoby zní: „1. Správní sankce týkající se zvláštních daňových povinností společností nebo entit s právní subjektivitou se použijí výlučně na tyto právnické osoby. 2. Ustanovení odstavce 1 se použijí pouze na protiprávní jednání, u nichž nebylo dosud zahájeno řízení nebo u nichž nebylo ke dni vstupu tohoto nařízení v platnost dosud rozhodnuto o uložení sankce. V případech uvedených v tomto článku se použijí ustanovení legislativního nařízení č. 472 ze dne 18. prosince 1997, jsou-li slučitelná.“

II – Vnitrostátní spory a předběžné otázky

15. Soudní dvůr má zodpovědět dvě předběžné otázky, které položil Tribunale di Santa Maria Capua Vetere (soud v Santa Maria Capua Vetere, Itálie).

16. Základem věci C‑217/15 je trestní řízení zahájené proti M. Orsimu jakožto právnímu zástupci společnosti Servizi Ambiente e Commercio s.r.l., z důvodu, že ve stanovené lhůtě nebyla zaplacena DPH ve výši 1014288,00 eur splatná za zdaňovací období roku 2011.

17. Trestní řízení bylo zahájeno na základě oznámení, jež podal Agenzia dell’Entrate (daňový úřad, Itálie) k Procura della Repubblica (státní zastupitelství, Itálie) a v němž se uvádělo, že podnik, jehož byl M. Orsi právním zástupcem, nezaplatil DPH, což představuje trestný čin podle článku 10b ve spojení s článkem 10a legislativního nařízení č. 74/2000. V průběhu trestního řízení podal M. Orsi stížnost proti rozhodnutí o předběžném zajištění jeho majetku.

18. Před zahájením trestního řízení vyšetřoval toto nesplnění daňové povinnosti italský daňový úřad, který kromě vymáhání daňového dluhu M. Orsiho uložil dotyčnému rovněž pokutu ve výši 30 % dlužné částky. Toto řízení vyústilo ve vzájemnou dohodu obou stran, ve které daňový úřad upustil od stanovené sankce a dohodl se s M. Orsim, že tento zaplatí pouze částku DPH, čímž řízení s konečnou platností skončilo, aniž byl podán opravný prostředek.

19. Za těchto podmínek se Tribunale di Santa Maria Capua Vetere (Soud v Santa Maria Capua Vetere) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku: „Je ustanovení článku 10b legislativního nařízení č. 74/2000 v rozsahu, v němž umožňuje zkoumat trestní odpovědnost osoby, vůči níž již finanční úřad státu za stejný skutek (nezaplacení DPH) vydal pravomocné rozhodnutí o výměru daně, přičemž uložil správní sankci ve výši 30 % z nezaplacené daně, v souladu s unijním právem ve smyslu článku 4 [Protokolu č. 7 k EÚLP] a článku 50 [Listiny]?“

20. Věc C‑350/15 vychází z velmi podobných skutečností. Luciano Baldetti, jakožto právní zástupce společnosti Evoluzione Maglia s.r.l., prohlásil, že dluží státu DPH za zdaňovací období let 2010 a 2011 ve výši 1071836 eur, kterou nezaplatil ve stanovené lhůtě. Daňový úřad proti němu jako zástupci zmíněného podniku zahájil daňovou kontrolu, v jejímž rámci vyměřil daňový dluh a uložil odpovídající pokuty. Po ukončení daňové kontroly se s daňovým poplatníkem dohodl, že tento zaplatí dlužnou daň a 50 % pokuty, kdežto od uložení zbývajících 50 % pokuty daňový úřad upustí, čímž i toto řízení s konečnou platností skončilo, aniž byl podán opravný prostředek.

21. Daňový úřad nicméně státnímu zastupitelství oznámil, že L. Baldetti jakožto právní zástupce zmíněného podniku nezaplatil DPH, což úřad považoval za trestný čin podle článku 10b legislativního nařízení č. 74/2000. V tomto trestním řízení podal L. Baldetti stížnost proti rozhodnutí o předběžném zajištění jeho majetku.

22. Za těchto okolností měl Tribunale di Santa Maria Capua Vetere (Soud v Santa Maria Capua Vetere) za to, že je nezbytné položit Soudnímu dvoru níže uvedenou předběžnou otázku, jejíž znění se shoduje se zněním předběžné otázky položené ve věci C‑217/15: „Je ustanovení článku 10b legislativního nařízení č. 74/00 v rozsahu, v němž umožňuje zkoumat trestní odpovědnost osoby, vůči níž již finanční úřad státu za stejný skutek (nezaplacení DPH) vydal pravomocné rozhodnutí o výměru daně, přičemž uložil správní sankci ve výši 30 % z nezaplacené daně, v souladu s unijním právem ve smyslu článku 4 [Protokolu č. 7 k EÚLP] a článku 50 [Listiny]?“

23. Soudní dvůr s ohledem na vzájemnou podobnost rozhodl o spojení obou těchto věcí i s věcí C‑524/15, Menci, která se rovněž týká souběžného uplatnění jak daňových, tak trestních sankcí za nezaplacení DPH v Itálii. Po ukončení písemné části řízení se dne 8. září 2016 konalo společné jednání ve všech třech těchto věcech, kterého se M. Orsi ani L. Baldetti neúčastnili, a na němž uvedly své argumenty jen obhajoba L. Menciho, italská vláda a Evropská komise.

24. Přednesení stanoviska, společného pro všechny tři až doposud spojené věci, bylo sice ohlášeno na 17. listopadu 2016, avšak v důsledku vydání rozsudku ESLP ve věci A a B v. Norsko ( 9 ) nastala potřeba jej odročit. Z téhož důvodu předseda čtvrtého senátu Soudního dvora dne 30. listopadu 2016 rozhodl na základě čl. 54 odst. 2 a 3 ve spojení s čl. 11 odst. 4 jednacího řádu Soudního dvora o vyloučení věci Menci k samostatnému řízení.

III – Analýza předběžných otázek

25. V obou řízeních o předběžné otázce je Soudní dvůr v podstatě žádán, aby určil, zda je s článkem 50 Listiny, je-li vykládán ve spojení s článkem 4 Protokolu č. 7, v souladu taková vnitrostátní právní úprava, jako je italská právní úprava, která umožňuje postihovat týž skutek, konkrétně nezaplacení DPH, uložením současně daňové i trestní sankce.

26. Zásada ne bis in idem se v unijním právu objevuje v mnoha různých podobách ( 10 ), k nimž Soudní dvůr zatím nezaujal jednotný postoj, přestože jej k tomu někteří z generálních advokátů vybízejí ( 11 ).

27. Judikatura Soudního dvora, která se týká použití zásady ne bis in idem na souběh daňových a trestních sankcí, kterým stát řeší nezaplacení daně (konkrétně DPH), vychází z rozsudku Åkerberg Fransson.

28. V rozsudku Åkerberg Fransson ( 12 ) uznal Soudní dvůr svou pravomoc k zodpovězení předběžné otázky ( 13 ) a rozhodl, že „zásada ne bis in idem uvedená v článku 50 Listiny nebrání tomu, aby členský stát uložil za totéž jednání spočívající v nesplnění povinnosti podat přiznání k DPH postupně daňovou a trestní sankci, jestliže první sankce nemá trestní povahu, což přísluší ověřit vnitrostátnímu soudu“ ( 14 ). Volnost při výběru použitelných sankcí, která náleží členským státům, vyplývá z nutnosti zaručit výběr příjmů z DPH v plné výši, a tím chránit finanční zájmy Unie ( 15 ).

29. Tuto možnost souběhu daňových a trestních sankcí však Soudní dvůr určitým způsobem omezil: „[č]lánek 50 Listiny brání tomu, aby proti téže osobě bylo vedeno trestní stíhání pro tentýž čin […] tehdy, když má daňová sankce trestní povahu ve smyslu uvedeného ustanovení a je konečná“. Lze tedy kombinovat daňové a trestní sankce, avšak není přípustné, aby byla společně s trestní sankcí uložena další, formálně správní sankce, která má ve skutečnosti represivní povahu ( 16 ).

30. Pro účely určení, za jakých okolností má daňová sankce trestní povahu, použil Soudní dvůr „kritéria Engel“ ( 17 ), jež převzal již v rozsudku Bonda. ESLP totiž počínaje rozsudkem Engel a další v. Nizozemsko ( 18 ) zavedl zvláštní autonomní kritéria, aby v souvislosti s represivními opatřeními vyplývajícími ze správního práva trestního upřesnil pojem „obvinění v trestní věci“, který je uveden v článku 6 EÚLP, a pojem „trest“ uvedený v článku 7 EÚLP. Při výkladu článku 4 Protokolu č. 7 vycházel konkrétně z těchto kritérií, jimiž jsou ( 19 ) právní kvalifikace daného protiprávního jednání podle vnitrostátního práva; povaha protiprávního jednání; jakož i povaha a intenzita či závažnost sankce uložené pachateli.

31. Soudní dvůr v rozsudku Åkerberg Fransson neuplatnil „kritéria Engel“ na takovou právní úpravu, jako je švédská právní úprava, sám, nýbrž tímto úkolem pověřil předkládající vnitrostátní soud, přičemž ho upozornil, že k závěru, že tento souběh je v rozporu s článkem 50 Listiny, může dospět jedině tehdy, když zbývající sankce budou účinné, přiměřené a odrazující ( 20 ).

32. Na základě těchto východisek je třeba se zabývat otázkou, zda jsou ve sporech v původním řízení splněny všechny tři podmínky nezbytné k uplatnění zásady ne bis in idem, tedy a) totožnost trestané osoby, b) duplicita sankčních řízení a c) totožnost skutků, o nichž je rozhodováno.

33. Co se týče totožnosti trestané osoby, Soudní dvůr se k ní specificky nevyjadřoval a judikatura ESLP je skromná, neboť jde o nejméně problematickou stránku zásady ne bis in idem. ESLP a Soudní dvůr v některých rozsudcích prakticky subsumují totožnost trestané osoby pod totožnost skutků, o nichž je rozhodováno (idem) ( 21 ).

34. ESLP se v rozsudku ve věci Pirttimäki v. Finsko ( 22 ) zabýval situací, kdy finský daňový úřad uložil daňové sankce několika společnostem s ručením omezením, jež měly britské vlastníky, avšak ve skutečnosti byly kontrolovány H. V. J. Pirttimäkim a jinými finskými občany; následně byla proti H. V. J. Pirttimäkimu a dalším osobám zahájena trestní řízení z důvodu daňového úniku, neboť dotyční nepodali přiznání v souvislosti s dividendami, jež od zmíněných společností obdrželi. ESLP dospěl k závěru, že zásada ne bis in idem, která je uvedena v článku 4 Protokolu č. 7, není použitelná, neboť ve správním řízení byly daňové sankce uloženy podnikům, zatímco trestní řízení byla vedena proti fyzickým osobám (H. V. J. Pirttimäkimu a dalším), jejichž právní subjektivita byla odlišná od subjektivity dotčených podniků, přestože se podílely na přijímání rozhodnutí těchto společností ( 23 ).

35. Mám za to, že tento přístup je nejvhodnější i pro výklad článku 50 Listiny.

36. Z informací obsažených v příslušných spisech vyplývá, že v těchto sporech byla daňová sankce uložena dvěma právnickým osobám s právní formou společnosti (Servizi Ambiente e Commercio s.r.l. v prvně jmenovaném případě a Evoluzione Maglia s.r.l. ve druhém), zatímco trestní řízení bylo vedeno proti právním zástupcům těchto společností. Sdílím názor italské vlády, podle něhož není vzhledem k této okolnosti možné hovořit o dvojím potrestání (nebo o dvou řízeních) namířeném proti téže osobě, neboť daňovou sankci uloženou společnosti s ručením omezeným nelze klást na roveň zahájení trestního řízení proti právnímu zástupci této společnosti, i když se v obou případech jedná o totéž nezaplacení DPH.

37. V obou těchto případech není, jak jsem již uvedl, splněna podmínka nezbytná pro uplatnění práva zaručeného článkem 50 Listiny, a sice podmínka totožnosti osob, proti nimž bylo vedeno správní řízení i trestní řízení nebo jimž byly uloženy správní i trestní sankce. Vzhledem k tomu, že tato podmínka není splněna, nemusí Soudní dvůr rozhodovat o případném splnění ostatních podmínek nezbytných k uplatnění zásady ne bis in idem.

38. Navrhuji proto, aby otázky položené v řízeních o předběžné otázce C‑217/15 a C‑350/15 byly zodpovězeny v tom smyslu, že právo chráněné článkem 50 Listiny není dotčeno, pokud jsou daňové sankce uloženy obchodní společnosti a trestní řízení je vedeno proti jejímu právnímu zástupci, a to ani v případě, že se jedná o totéž nezaplacení DPH.

IV – Závěry

39. S ohledem na výše uvedené úvahy navrhuji, aby Soudní dvůr odpověděl na položené předběžné otázky následovně: „Článek 50 Listiny základních práv Evropské unie není použitelný, pokud se v případě souběhu správních a trestních řízení a sankcí za tytéž skutky ukládají daňové sankce právnické osobě, například obchodní společnosti, kdežto trestní řízení je vedeno proti fyzické osobě, a to i pokud je právním zástupcem dané právnické osoby.“

( 1 ) – Původní jazyk: španělština.

( 2 ) – Věc C‑617/10, EU:C:2013:105.

( 3 ) – Věc A a B v. Norsko (CE:ECHR:2016:1115JUD002413011).

( 4 ) – Decreto Legislativo 18 dicembre 1997, no. 471, Riforma delle sanzioni tributarie non penali in materia di imposte dirette, di imposta sul valore aggiunto e di riscossione dei tributi, a norma dell’articolo 3, comma 133, lettera q), della legge 23 dicembre 1996, n. 662 (GURI č. 5, ze dne 8. ledna 1998 – Běžný dodatek č. 4).

( 5 ) – Decreto Legislativo 18 dicembre de 1997, n.o 472, Disposizioni generali in materia di sanzioni amministrative per le violazioni di norme tributarie, a norma dell’articolo 3, comma 133, della legge 23 dicembre 1996, n. 662 (legislativního nařízení č. 472, kterým se stanoví obecná ustanovení pro ukládání správních sankcí za porušení daňových předpisů, v souladu s čl. 3 odst. 133 zákona č. 662 ze dne 23. prosince 1996) (GURI č. 5, ze dne 8. ledna 1998 – Běžný dodatek č. 4), které v článku 13 stanoví možnost snížení sankcí za nezaplacení daně.

( 6 ) – Decreto Legislativo 10 marzo 2000, n.o 74, Nuova disciplina dei reati in materia di imposte sui redditi e sul valore aggiunto, a norma dell’art. 9 della legge 25 giugno 1999, n. 205 (GURI č. 76 ze dne 31. března 2000).

( 7 ) – Decreto Legislativo 24 settembre 2015, no. 158, Revisione del sistema sanzionatorio, in attuazione dell’articolo 8, comma 1, della legge 11 marzo 2014, no. 23 (GURI č. 233, ze dne 7. října 2015 – Běžný dodatek č. 55).

( 8 ) – Decreto-legge 30 settembre 2003, n.o 269, Disposizioni urgenti per favorire lo sviluppo e per la correzione dell’andamento dei conti pubblici (GURI č. 229, ze dne 2. října 2003 – Běžný dodatek č. 157).

( 9 ) – ESLP, rozsudek ze dne 15. listopadu 2016, A a B v. Norsko, CE:ECHR:2016:1115JUD002413011.

( 10 ) – Rád bych odkázal na dílo Van Bockel, B., The ne bis in idem principle in EU Law, Kluwer, 2010. Viz rovněž Oliver, P., a Bombois, T., „Ne bis in idem en droit européen: un principe à plusieurs variantes“, Journal de droit européen, 2012, s. 266 až 272, a Tomkin, J., „Article 50, Right not to be tried or punished twice in criminal proceedings for the same criminal offence“, in Peers, S., Hervey, T., Kenner, J. a Ward, A., The EU Charter of Fundamental Rights: a commentary, Hart Publishing, Oxford, 2014, s. 1373 až 1412.

( 11 ) – Viz stanovisko generální advokátky J. Kokott přednesené ve věci Bonda (C‑489/10, EU:C:2011:845, bod 33 a další stanoviska v něm citovaná).

( 12 ) – Problematika, která byla předmětem zmíněného sporu, byla téměř totožná se situací existující v projednávané věci: Å. Franssonovi byly uloženy správní sankce, protože nezaplatil vysoké částky DPH, a po ukončení tohoto řízení bylo proti němu v souvislosti se stejnými skutky zahájeno další řízení, tentokrát trestní.

( 13 ) – Soudní dvůr prohlásil svou pravomoc vzhledem k použitelnosti článku 2, čl. 250 odst. 1 a článku 273 směrnice Rady 2006/112/ES ze dne 28. listopadu 2006 o společném systému daně z přidané hodnoty (Úř. věst. 2006, L 347, s. 1) a článku 325 SFEU, neboť se jednalo o situaci, v níž mělo být použito unijní právo, ve smyslu čl. 51 odst. 1 Listiny. Použití Listiny na takové případy je tedy zcela nesporné. Naopak uplatnění daňových a trestních sankcí uložených v Itálii v souvislosti s nezaplacením daně z příjmu neobnáší použití unijního práva ve smyslu čl. 51 odst. 1 Listiny, a proto Soudní dvůr v usnesení ze dne 15. dubna 2015, Burzio (C‑497/14, EU:C:2015:251), rozhodl, že zjevně nemá pravomoc k zodpovězení předběžné otázky.

( 14 ) – Rozsudek Åkerberg Fransson, bod 37.

( 15 ) – Tamtéž, bod 34.

( 16 ) – Nařízení Rady (ES, Euratom) č. 2988/95 ze dne 18. prosince 1995 o ochraně finančních zájmů Evropských společenství (Úř. věst. 1995, L 312, s. 1; Zvl. vyd. 01/01, s. 340) obsahuje v článku 6 ustanovení, jejichž cílem je zaručit dodržování zásady ne bis in idem a která by měla zabránit souběhu unijních správních sankcí a trestních sankcí uložených členskými státy.

( 17 ) – Rozsudek ze dne 5. června 2012, Bonda (C‑489/10, EU:C:2012:319, bod 37). Posledně jmenovaný případ se týkal souběhu trestního řízení vedeného v Polsku se správními sankcemi Evropské unie uloženými osobám pobírajícím zemědělské podpory.

( 18 ) – ESLP, rozsudek ze dne 8. června 1976 (CE:ECHR:1976:1123JUD000510071, bod 82).

( 19 ) – ESLP, rozsudek ze dne 10. února 2015, Kiiveri v. Finsko (CE:ECHR:2015:0210JUD005375312, bod 30 a citovaná judikatura).

( 20 ) – Rozsudek Åkerberg Fransson, bod 36. Na základě tohoto rozsudku změnil švédský Nejvyšší soud svou judikaturu a v usneseních z června a července 2013 rozhodl, že švédská právní úprava umožňující souběh daňových a trestních sankcí za nezaplacení DPH je v rozporu se zásadou ne bis in idem.

( 21 ) – ESLP například v rozsudku ze dne 10. února 2009, Zolotukhin v. Rusko (CE:ECHR:2009:0210JUD001493903, bod 84), popisuje totožnost skutků jako „soubor konkrétních skutkových okolností vztahujících se k témuž pachateli a vzájemně neoddělitelně spojených v čase a prostoru“; kurziva doplněna autorem tohoto stanoviska.

( 22 ) – ESLP, rozsudek ze dne 20. května 2014, Pirttimäki v. Finsko (CE:ECHR:2014:0520JUD00352321, body 5 a 52).

( 23 ) – Viz rovněž rozhodnutí ze dne 2. října 2003, Isaksen v. Norsko (CE:ECHR:2003:1002DEC001359602), a ze dne 14. září 1999, Ponsetti a Chesnel v. Francie (CE:ECHR:1999:0914DEC003685597).