STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

NILSE WAHLA

přednesené dne 16. května 2017 ( 1 )

Věc C‑111/17 PPU

OL

proti

PQ

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Monomeles Protodikeio Athinon (soud prvního stupně v Aténách – samosoudce, Řecko)]

„Řízení o předběžné otázce — Soudní spolupráce v občanskoprávních věcech — Nařízení (ES) č. 2201/2003 — Příslušnost a uznávání a výkon rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti — Články 8, 10 a 11 — Žádost o navrácení — Pojem ‚obvyklé bydliště‘ v případě kojence — Dítě narozené v jiném členském státě, než ve kterém měli jeho rodiče společné bydliště, které následně zůstalo s matkou v členském státě, v němž se narodilo — Protiprávní přemístění nebo zadržení — Neexistence“

1. V projednávané věci je Soudní dvůr žádán o výklad čl. 11 odst. 1 nařízení (ES) č. 2201/2003 ( 2 ), konkrétně pojmu „obvyklé bydliště“, který je v tomto ustanovení obsažen.

2. Projednávaná věc má původ ve sporu mezi OL, italským státním příslušníkem, a PQ, řeckou státní příslušnicí, rodiči kojence, který se na základě společné dohody rodičů narodil v Řecku. Spor se konkrétně týká žádosti OL o navrácení tohoto dítěte do Itálie – tj. do členského státu, v němž měli rodiče dítěte společné bydliště před jeho narozením – podané u předkládajícího soudu [Monomeles Protodikeio Athinon (soud prvního stupně v Athénách – samosoudce, Řecko)].

3. V tomto kontextu se předkládající soud Soudního dvora v podstatě táže, zda se pro stanovení obvyklého bydliště kojence v určitém členském státě vyžaduje splnění podmínky, že dítě bylo v tomto členském státě přítomno, a zda v případě, kdy tam přítomno nebylo, lze dalším faktorům, jako je předchozí společné bydliště rodičů v tomto členském státě, přikládat rozhodující význam pro účely stanovení obvyklého bydliště dítěte.

4. V tomto ohledu si projednávaná věc žádá, aby Soudní dvůr zaprvé upřesnil svou judikaturu k pojmu „obvyklé bydliště“ v rámci nařízení Brusel IIa a zadruhé podal upřesnění k relevantním skutečnostem, které je třeba vzít v úvahu při určování obvyklého bydliště kojence, aby bylo možné posoudit, zda to, že dítě proti vůli otce zůstalo s matkou v členském státě, v němž se narodilo, představuje protiprávní přemístění nebo zadržení ve smyslu článku 11 uvedeného nařízení.

5. Jak podrobně rozvedu níže, článek 11 nařízení Brusel IIa není určen k tomu, aby se použil v takové situaci, jako je situace ve věci v původním řízení.

Právní rámec

Mezinárodní právo

6. Úmluva o občanskoprávních aspektech mezinárodních únosů dětí, uzavřená v Haagu dne 25. října 1980 (dále jen „Haagská úmluva z roku 1980“), má za cíl – jak vyplývá z její preambule – zejména chránit děti mezinárodní úpravou před škodlivými účinky jejich protiprávního přemístění nebo zadržování a stanovit postupy k zajištění jejich bezodkladného návratu do státu jejich obvyklého bydliště. Tato úmluva byla ratifikována Italskou republikou i Řeckou republikou.

7. Článek 3 této úmluvy stanoví: „Přemístění nebo zadržení dítěte se považuje za protiprávní, jestliže: a) bylo porušeno právo péče o dítě, které má osoba, instituce nebo kterýkoliv jiný orgán buď společně, nebo samostatně, podle právního řádu státu, v němž dítě mělo své obvyklé bydliště bezprostředně před přemístěním nebo zadržením, b) v době přemístění nebo zadržení bylo toto právo skutečně vykonáváno, společně nebo samostatně, nebo by bylo takto vykonáváno, kdyby bylo nedošlo k přemístění či zadržení. Právo péče o dítě uvedené v písmenu a) může vyplývat zejména ze zákonů nebo ze soudního nebo správního rozhodnutí nebo z dohody platné podle právního řádu daného státu.“

8. Článek 5 písm. a) této úmluvy stanoví, že pro její účely „právo péče o dítě“ zahrnuje práva vztahující se k péči o osobu dítěte a zejména právo určit místo pobytu dítěte.

Unijní právo

9. Bod 12 odůvodnění nařízení Brusel IIa zní: „Pravidla pro určení příslušnosti ve věcech rodičovské zodpovědnosti stanovená tímto nařízením jsou formulována s ohledem na nejlepší zájmy dítěte, zejména na blízkost. To znamená, že příslušným by měl být především soud členského státu, ve kterém má dítě své obvyklé bydliště, s výjimkou určitých případů změny bydliště dítěte, nebo soud určený dohodou nositelů rodičovské zodpovědnosti.“

10. Bod 17 odůvodnění tohoto nařízení zní: „V případech neoprávněného odebrání [protiprávního přemístění] nebo zadržení dítěte by mělo být neprodleně zajištěno navrácení dítěte, proto by se měla nadále používat Haagská úmluva [z roku 1980], doplněná ustanoveními tohoto nařízení, zejména článkem 11 […]“

11. Článek 1 tohoto nařízení, nadepsaný „Oblast působnosti“, v odstavci 1 stanoví: „Toto nařízení se bez ohledu na druh soudu vztahuje na občanskoprávní věci týkající se […] b) přiznání, výkonu, převedení a úplného nebo částečného odnětí rodičovské zodpovědnosti.“

12. Článek 2 tohoto nařízení obsahuje následující definice: „[…] 7) ‚rodičovskou zodpovědností‘ se rozumějí veškerá práva a povinnosti fyzické nebo právnické osoby týkající se dítěte nebo jmění dítěte, která jsou jí svěřena [soudním] rozhodnutím, právními předpisy nebo právně závaznou dohodou. Tento pojem zahrnuje především právo péče o dítě a právo na styk s dítětem; 8) ‚nositelem rodičovské zodpovědnosti‘ se rozumí osoba, která má rodičovskou zodpovědnost k dítěti; 9) ‚právem péče o dítě‘ se rozumějí práva a povinnosti týkající se péče osoby o dítě [péče o osobu dítěte], a zejména právo určit místo bydliště dítěte; […] 11) ‚neoprávněným odebráním [protiprávním přemístěním] nebo zadržením‘ se rozumí odebrání [přemístění] nebo zadržení dítěte, a) kterým je porušováno právo péče o dítě vyplývající ze soudního rozhodnutí, ze zákona nebo z právně závazné dohody podle právních předpisů členského státu, ve kterém mělo dítě své obvyklé bydliště bezprostředně před odebráním [přemístěním] nebo zadržením, a b) za předpokladu, že v době odebrání [přemístění] nebo zadržení bylo skutečně vykonáváno právo péče o dítě, ať společně nebo samostatně, nebo by toto právo bylo vykonáváno, kdyby k odebrání [přemístění] nebo zadržení nedošlo. Péče o dítě se považuje za vykonávanou společně v případě, kdy podle rozhodnutí nebo ze zákona jeden z nositelů rodičovské zodpovědnosti nemůže rozhodnout o místě bydliště dítěte bez souhlasu jiného nositele rodičovské zodpovědnosti.“

13. Článek 8 tohoto nařízení, nadepsaný „Obecná příslušnost“, stanoví: „1. Soudy členského státu jsou příslušné ve věci rodičovské zodpovědnosti k dítěti, které má v době podání žaloby obvyklé bydliště na území tohoto členského státu. 2. Odstavec 1 platí s výhradou článků 9, 10 a 12.“

14. Článek 10 nařízení Brusel IIa, nadepsaný „Příslušnost v případech únosu dítěte“, stanoví: „V případech neoprávněného odebrání [protiprávního přemístění] nebo zadržení dítěte jsou soudy členského státu, ve kterém mělo dítě obvyklé bydliště bezprostředně před svým neoprávněným odebráním [protiprávním přemístěním] nebo zadržením, příslušné do doby, kdy dítě získá obvyklé bydliště v jiném členském státě, a a) každá osoba, orgán nebo jiný subjekt mající právo péče o dítě dá souhlas k odebrání [přemístění] nebo zadržení, nebo b) dítě mělo bydliště v jiném členském státě po dobu nejméně jednoho roku poté, co se osoba, orgán nebo jiný subjekt mající právo péče o dítě dozvěděla nebo se měla dozvědět místo, kde se dítě nachází, dítě si ve svém novém prostředí zvyklo a byla splněna nejméně jedna z těchto podmínek: i) do jednoho roku poté, kdy se nositel práva péče o dítě dozvěděl nebo se měl dozvědět místo pobytu dítěte, nebyla podána žádost o navrácení dítěte u příslušných orgánů členského státu, kam bylo dítě odebráno [přemístěno] nebo kde je zadržováno; ii) žádost o navrácení dítěte podaná nositelem práva péče o dítě byla vzata zpět a ve lhůtě stanovené v bodě i) nebyla podána nová žádost; iii) věc projednávaná u soudu v členském státě, ve kterém mělo dítě obvyklé bydliště bezprostředně před svým neoprávněným odebráním [protiprávním přemístěním] nebo zadržením, byla uzavřena podle čl. 11 odst. 7; iv) soudy členského státu, ve kterém mělo dítě obvyklé bydliště bezprostředně před neoprávněným odebráním [protiprávním přemístěním] nebo zadržením, vydaly rozhodnutí o právu péče o dítě, které neobsahuje navrácení dítěte.“

15. Článek 11 tohoto nařízení, nadepsaný „Navrácení dítěte“, stanoví: „1. V případě, že osoba, orgán nebo jiný subjekt mající právo péče o dítě požádá příslušné orgány v členském státě o vydání rozhodnutí na základě Haagské úmluvy [z roku 1980], aby dosáhl navrácení dítěte, které bylo neoprávněně odebráno [protiprávně přemístěno do jiného členského státu] nebo zadrženo v jiném členském státě než v členském státě, ve kterém mělo dítě obvyklé bydliště bezprostředně před neoprávněným odebráním [protiprávním přemístěním] nebo zadržením, použijí se odstavce 2 až 8. […]“

16. Článek 13 nařízení Brusel IIa, nadepsaný „Příslušnost založená na přítomnosti dítěte“, stanoví: „1. V případě, že nelze zjistit obvyklé bydliště dítěte a nelze určit soudní příslušnost podle článku 12, jsou příslušné soudy členského státu, ve kterém se dítě nachází. […]“

Spor v původním řízení a předběžná otázka

17. Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že OL a PQ uzavřeli manželství v Itálii dne 1. prosince 2013 a v Itálii též měli společné bydliště.

18. Když byla PQ v osmém měsíci těhotenství, vydali se manželé společně do Řecka, aby tam PQ mohla porodit.

19. Dne 3. února 2016 porodila PQ v Řecku dceru, která od narození setrvává v tomto členském státě společně s matkou.

20. Podle předkládacího rozhodnutí se OL po narození dítěte vrátil do Itálie. OL uvádí, že souhlasil s tím, aby PQ pobývala s jejich dítětem v Řecku až do května 2016, kdy očekával návrat své manželky s dítětem do Itálie. PQ se však v červnu 2016 rozhodla zůstat s dítětem v Řecku.

21. PQ uvádí, že manželé neurčili přesné datum návratu do Itálie. PQ mimo jiné tvrdí, že v květnu 2016 a poté v červnu 2016 OL navštívil PQ a jejich dítě v Athénách v Řecku. Podle PQ se mimoto dohodli, že o letních prázdninách stráví měsíc srpen společně v Řecku.

22. V červenci 2016 zahájil OL před italskými soudy řízení o rozvod manželství. Návrhem ze dne 18. července 2016 se OL u tribunale di Ancona (soud prvního stupně v Anconě, Itálie) domáhal jednak rozvodu manželství a jednak svěření dcery do své výhradní péče. Navrhl rovněž nařízení nezbytných opatření k zajištění návratu dítěte do Itálie.

23. V návaznosti na dopis italských orgánů ze dne 12. července 2016 zaslala PQ dopisem ze dne 22. července 2016 matričnímu úřadu provincie Ancona prohlášení, že má v úmyslu vrátit se do Itálie a že se její obvyklé bydliště nadále nachází v této zemi.

24. Usnesením ze dne 7. listopadu 2016 předseda tribunale di Ancona (soud prvního stupně v Anconě) rozhodl o žádosti o navrácení dítěte do Itálie tak, že není důvodné rozhodnout ve věci samé, neboť dítě vždy mělo a nadále má bydliště v jiném členském státě než v Italské republice.

25. Dne 2. prosince 2016 podal OL proti rozhodnutí o nevydání rozhodnutí ve věci samé odvolání ke Corte d’appello d’Ancona (odvolací soud v Anconě, Itálie). Rozhodnutím ze dne 20. ledna 2017, které se stalo konečným, tento soud potvrdil rozhodnutí předsedy tribunale di Ancona (soud prvního stupně v Anconě) o nevydání rozhodnutí ve věci samé.

26. Mezitím se OL dne 20. října 2016 obrátil na předkládající soud s návrhem, aby nařídil navrácení jeho dcery do Itálie.

27. Podle informací, které má Soudní dvůr k dispozici, mohl OL své dítě patrně několikrát od jeho narození navštívit, a to i poté, co zahájil řízení o rozvod.

28. Z elektronické korespondence vyplývá, že PQ dne 19. ledna 2017 dala OL souhlas s návštěvou jeho dítěte v bydlišti rodičů PQ, když si to bude přát, avšak za podmínky, že se s dítětem nevzdálí z bydliště. PQ uvádí, že e-mailem ze dne 20. ledna 2017 OL odpověděl, že PQ brání jeho návštěvám dítěte a že tím porušuje jeho právo péče.

29. Vzhledem k tomu, že má předkládající soud pochybnosti o své příslušnosti pro rozhodnutí o žádosti OL o navrácení dítěte, rozhodl se přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující otázku: „Jak je třeba vykládat pojem ‚obvyklé bydliště‘ ve smyslu čl. 11 odst. 1 [nařízení Brusel IIa] v případě kojence, který se náhodou nebo v důsledku vyšší moci narodil na jiném místě, než které jeho rodiče, kteří k němu mají společně rodičovskou zodpovědnost, zamýšleli jako místo jeho obvyklého bydliště, a který byl od té doby protiprávně zadržován jedním z jeho rodičů ve státě, kde se narodil, nebo který byl přemístěn do třetího státu? Konkrétně, je fyzická přítomnost ve všech případech nezbytná a zjevná podmínka pro určení obvyklého bydliště osoby a zejména novorozence?“

30. Vyjádření předložili OL, PQ, řecká vláda a Evropská komise.

31. Jednání konaného dne 4. května 2017 se zúčastnili OL, PQ, řecká vláda, vláda Spojeného království a Komise.

K naléhavému řízení

32. Předkládající soud požádal o projednání této žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce v naléhavém řízení podle článku 107 jednacího řádu Soudního dvora.

33. Svou žádost odůvodnil tím, že se spor týká dítěte, kterému je sotva jeden rok a je již déle než devět měsíců odloučeno od svého otce bez možnosti kontaktu s ním. Podle předkládajícího soudu může pokračování stávající situace vážně narušit budoucí vztah tohoto dítěte s jeho otcem.

34. Pátý senát Soudního dvora shledal, že podmínky pro zahájení naléhavého řízení jsou splněny, a proto se dne 16. března 2017 na návrh soudce zpravodaje a po vyslechnutí generálního advokáta rozhodl vyhovět žádosti předkládajícího soudu o projednání žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce v naléhavém řízení.

Analýza

Úvodní poznámky

35. Je třeba předeslat, že se projednávaná věc od ostatních věcí odlišuje tím, že v případě dítěte nikdy nedošlo ke změně místa. OL však podal k předkládajícímu soudu žádost o navrácení dítěte do Itálie, tj. do členského státu, kde měli OL a PQ před narozením svého dítěte společné bydliště.

36. V tomto konkrétním kontextu předkládající soud žádá, aby mu Soudní dvůr podal upřesnění k výkladu pojmu „obvyklé bydliště“, což je klíčový pojem nařízení Brusel IIa. Z žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce totiž vyplývá, že se předkládající soud zamýšlí nad tím, jaký význam je třeba přikládat fyzické přítomnosti dítěte v Řecku, a nad možností stanovit jeho obvyklé bydliště v Itálii, kde měli jeho rodiče společné bydliště.

37. Kritéria pro určování místa obvyklého bydliště dítěte, vyvozená judikaturou Soudního dvora, nejsou podle předkládajícího soudu ve věci v původním řízení relevantní z důvodu naprosté závislosti novorozence či kojence na osobách, které ho mají v péči.

38. Uvedený soud má v tomto ohledu za to, že by v případě kojence bylo patřičnější používat jako rozhodující kritérium vůli vyjádřenou rodiči před narozením dítěte. Takový přístup podle něj umožní rozšířit ochranný rámec tvořený nařízením Brusel IIa a Haagskou úmluvou z roku 1980 i na takové případy, o jaký jde v projednávané věci.

39. Jinými slovy, předkládající soud žádá Soudní dvůr, aby rozhodl, že jde-li o to určit obvyklé bydliště kojence v rámci žádosti o navrácení ve smyslu článku 11 nařízení Brusel IIa, nevyžaduje se splnění podmínky, že dítě, o jehož navrácení bylo požádáno, bylo fyzicky přítomno v členském státě, do kterého má být dle žádosti navráceno.

40. Dle mého názoru tedy předběžná otázka nastoluje jednak problém výkladu pojmu „obvyklé bydliště“ ve smyslu čl. 11 odst. 1 nařízení Brusel IIa a jednak problém, zda je předkládající soud příslušný nařídit navrácení dítěte – narodilo-li se dítě dle vůle rodičů, kteří jsou nositeli rodičovské zodpovědnosti, v jiném členském státě, než ve kterém měli rodiče společné bydliště, a následně zůstalo s matkou v členském státě, v němž se narodilo – do členského státu předchozího společného bydliště rodičů.

41. Konečné určení obvyklého bydliště dítěte, o jehož navrácení bylo před předkládajícím soudem požádáno, sice přísluší uvedenému soudu, Soudní dvůr mu však může poskytnout jistá vodítka.

42. K zodpovězení předběžné otázky je třeba připomenout zaprvé úlohu pojmu „obvyklé bydliště“ v rámci nařízení Brusel IIa a zadruhé judikaturu Soudního dvora k tomuto pojmu v rámci určování příslušného soudu ve věcech rodičovské zodpovědnosti.

Pojem „obvyklé bydliště“ v rámci nařízení Brusel IIa

43. Nařízení Brusel IIa se výrazně inspiruje Haagskou úmluvou z roku 1980, pokud jde zejména o řízení o žádostech o navrácení v případě protiprávního přemístění nebo zadržení dítěte. Toto nařízení ale uvedenou úmluvu nenahrazuje, nýbrž má naopak doplnit a zpřesnit v ní obsažená pravidla týkající se žádostí o navrácení ( 3 ). Jak již upřesnil Soudní dvůr, tvoří ustanovení nařízení Brusel IIa nedělitelný normativní celek, který se použije na řízení o navracení dětí protiprávně přemístěných v rámci Unie ( 4 ).

44. V rámci systému zavedeného nařízením Brusel IIa ztělesňuje pojem „obvyklé bydliště“ kritérium obecné příslušnosti.

45. V souladu s článkem 8 uvedeného nařízení jsou k rozhodování o rodičovské zodpovědnosti k dítěti příslušné soudy členského státu, v němž má dítě obvyklé bydliště. V případech protiprávního přemístění nebo zadržení dítěte jsou podle článku 10 uvedeného nařízení soudy členského státu, ve kterém mělo dítě obvyklé bydliště bezprostředně před svým protiprávním přemístěním nebo zadržením, nadále příslušné k rozhodování ve věci samé.

46. Článek 11 uvedeného nařízení, který upravuje žádosti o navrácení dítěte a na nějž se předkládající soud táže Soudního dvora, totiž stanoví, že se vztahuje na dítě, které bylo protiprávně přemístěno do jiného členského státu nebo zadrženo v jiném členském státě než v členském státě, ve kterém mělo dítě obvyklé bydliště bezprostředně před protiprávním přemístěním nebo zadržením.

47. Konečně čl. 13 odst. 1 nařízení Brusel IIa stanoví podpůrné kritérium ( 5 ) pro určení soudní příslušnosti. Podle tohoto ustanovení platí, že nelze-li zjistit obvyklé bydliště dítěte a určit soudní příslušnost podle článku 12 týkajícího se pokračování příslušnosti ( 6 ), jsou příslušné soudy členského státu, ve kterém se dítě nachází.

48. Jinými slovy, pojem „obvyklé bydliště“ coby kritérium pro určení soudní příslušnosti zaručuje naplnění prvořadého cíle nařízení Brusel IIa, kterým je určení příslušnosti ve věcech rodičovské zodpovědnosti na základě blízkosti ( 7 ).

49. Pokud jde zejména o články 10 a 11 uvedeného nařízení, je třeba poukázat na dvojí úlohu pojmu „obvyklé bydliště“.

50. Zaprvé slouží obvyklé bydliště dítěte k určení soudu příslušného k rozhodování o otázkách souvisejících s rodičovskou zodpovědností k dítěti. Jak bylo uvedeno výše, v případě protiprávního přemístění nebo zadržení jsou v souladu s článkem 10 nařízení Brusel IIa i nadále příslušné soudy členského státu, ve kterém mělo dítě obvyklé bydliště bezprostředně před svým protiprávním přemístěním nebo zadržením.

51. Zadruhé je pojem „obvyklé bydliště“ klíčovým hlediskem pro určení, zda došlo k protiprávnímu přemístění nebo zadržení dítěte ve smyslu článku 11 uvedeného nařízení. Žádost o navrácení tedy může být úspěšná pouze tehdy, ukáže-li se, že dítě, o jehož navrácení se žádá, bylo protiprávně přemístěno do jiného členského státu nebo zadržováno v jiném členském státě než v členském státě, ve kterém mělo obvyklé bydliště bezprostředně před protiprávním přemístěním či zadržením.

52. Přestože má pojem „obvyklé bydliště“ nepopiratelný význam pro řádné fungování systému soudní příslušnosti zavedeného nařízením Brusel IIa, není v tomto nařízení nijak definován.

53. V souladu s přístupem potvrzeným judikaturou Soudního dvora ( 8 ) je totiž určování obvyklého bydliště dítěte skutkovým zkoumáním, které je specifické pro každý posuzovaný případ ( 9 ).

54. Navzdory tomu, že je toto zkoumání především skutkové povahy a jeho provedení přísluší předkládajícímu soudu, podal Soudní dvůr jistá důležitá vysvětlení ohledně kritérií, na jejichž základě je třeba určovat obvyklé bydliště dítěte.

Kritéria stanovená judikaturou, jež umožňují určit obvyklé bydliště dítěte

55. V souladu s ustálenou judikaturou musí být smysl a dosah pojmu „obvyklé bydliště“ určeny s ohledem na zájem dítěte a zejména na blízkost. Tento pojem odpovídá místu, které vykazuje určitou míru integrace dítěte v rámci sociálního a rodinného prostředí a které musí vnitrostátní soud určit s přihlédnutím ke všem konkrétním okolnostem v každém jednotlivém případě. Relevantní jsou zejména podmínky a důvody pobytu dítěte na území členského státu, jakož i jeho státní příslušnost ( 10 ).

56. Z kritérií umožňujících určit obvyklé bydliště dítěte má zvláštní význam jeho fyzická přítomnost v příslušném členském státě ( 11 ).

57. Určení obvyklého bydliště dítěte v daném členském státě vyžaduje podle Soudního dvora přinejmenším splnění podmínky, že dítě bylo v tomto členském státě fyzicky přítomno. Skutečnost, že má dítě státní příslušnost určitého členského státu, tedy nemůže sama o sobě stačit k tomu, aby bylo možné na dítě pohlížet tak, že má v tomto členském státě obvyklé bydliště ( 12 ).

58. V případě přesunu obvyklého bydliště z jedné země do druhé bylo rovněž upřesněno, že kromě fyzické přítomnosti dítěte v členském státě musí i další skutečnosti nasvědčovat tomu, že tato přítomnost nemá pouze dočasnou či příležitostnou povahu ( 13 ).

59. V tomto ohledu ještě v rámci přesunu obvyklého bydliště platí, že délka pobytu není sama o sobě rozhodujícím kritériem. Obvyklé bydliště je samozřejmě nutno odlišit od pouhé dočasné či náhodné přítomnosti. V zásadě musí pobyt určitou dobu trvat, aby se vyznačoval dostatečnou mírou stálosti. V tomto smyslu se přesun obvyklého bydliště do hostitelského státu projevuje hlavně vůlí dotyčného zřídit si zde trvalé nebo obvyklé centrum svých zájmů s úmyslem přiznat tomuto místu stálou povahu. Soudní dvůr dále upřesnil, že délka pobytu může být pouze indicií v rámci hodnocení stálosti pobytu, přičemž toto hodnocení je třeba provést ve světle všech konkrétních skutkových okolností jednotlivého případu. Podle Soudního dvora může být relevantní indicií záměr rodičů či případně jediného nositele rodičovské zodpovědnosti usadit se s dítětem v jiném členském státě nebo přijetí určitých hmatatelných opatření, jako je koupě či nájem bytu v hostitelském členském státě ( 14 ).

60. V konkrétním případě kojence Soudní dvůr ve věci, v níž byl vydán rozsudek Mercredi, uvedl, že sociální a rodinné prostředí dítěte, které je zásadní pro určení místa jeho obvyklého bydliště, je tvořeno různými faktory, které se liší v závislosti na věku dítěte. Vzhledem k tomu, že kojenec je zcela závislý na osobách, které ho obklopují, je prostředím dítěte nízkého věku především rodinné prostředí tvořené osobou či osobami, s nimiž dítě žije, které jej skutečně opatrují a pečují o něj ( 15 ).

61. Z judikatury tedy jasně vyplývá, že obvyklé bydliště v daném členském státě vyžaduje přinejmenším splnění podmínky, že dítě bylo v tomto členském státě přítomno ( 16 ), přičemž ostatní hlediska, která je nutno zohlednit, se mohou lišit podle konkrétních okolností každého jednotlivého případu.

62. Jde tedy o to určit, zda se tato judikatura může použít za takových okolností, jako jsou okolnosti v projednávané věci, tj. v případě, kdy nedošlo k fyzickému přemístění dítěte z jednoho členského státu do druhého. Konkrétně jde o to určit, zda na základě článku 11 nařízení Brusel IIa lze od kritéria fyzické přítomnosti odhlédnout, zůstalo-li dítě s matkou v členském státě, kde se narodilo.

63. Touto problematikou se budu zabývat v rámci následujících úvah.

Určení obvyklého bydliště kojence ve smyslu článku 11 nařízení Brusel IIa za takových okolností, jako jsou okolnosti projednávané věci

64. Nejprve je třeba uvést, že se výše popsaná judikatura týká článků 8 a 10 nařízení Brusel IIa. Bylo by tedy možné tvrdit, že poznatky z této judikatury nejsou rozhodující pro řešení projednávané věci, která se týká článku 11 téhož nařízení. V tomto ohledu je však nutno zdůraznit, že Soudní dvůr výslovně rozhodl, že pojem „obvyklé bydliště“ dítěte, uvedený v článku 11 nařízení Brusel IIa, nemůže mít jiný obsah než tentýž pojem obsažený v článcích 8 a 10 tohoto nařízení ( 17 ).

65. Podle mého názoru se tedy nelze od uvedené judikatury odchýlit jen proto, že se žádost o rozhodnutí o předběžné otázce týká článku 11 uvedeného nařízení, a nikoli jeho článku 10. Jak bude podrobně rozvedeno níže, „diferencovaný“ výklad pojmu „obvyklé bydliště“, nastíněný předkládajícím soudem, by byl každopádně v rozporu s cílem článku 11 nařízení Brusel IIa, kterým je znovunastolení statu quo ante, který tu byl před protiprávním přemístěním či zadržením dítěte.

66. V projednávané věci pobývalo dítě, o jehož navrácení bylo požádáno před předkládajícím soudem, od narození v Řecku a tuto zemi nikdy neopustilo.

67. Jak poznamenala řecká vláda, v průběhu svého pobytu v Řecku si dítě nutně vytvořilo vazby nejen na svou matku PQ, která je opatruje a každodenně o ně pečuje, ale také obecně na jediné rodinné prostředí, které od narození poznalo, tj. na rodinné prostředí rodičů PQ. Podle judikatury vzešlé zejména z rozsudku Mercredi ( 18 ) se dítě nízkého věku nutně integruje především do sociálního a rodinného prostředí osob, které ho obklopují a na nichž je závislé.

68. Shodně s Komisí je třeba poukázat na to, že pokud dítě, o jehož navrácení do Itálie bylo před předkládajícím soudem požádáno, nebylo nikdy v této zemi fyzicky přítomno, zdá se být málo pravděpodobné, že by se v této zemi mohlo nacházet centrum jeho zájmů.

69. Z toho plyne, že je prima facie zřejmě stěží myslitelné, že by na základě kritérií vytýčených judikaturou Soudního dvora mohlo mít dítě, o jehož navrácení bylo v projednávané věci požádáno, takové bydliště v jiné zemi než v Řecku. Tak je tomu mimo jiné vzhledem k tomu, že dle přístupu zastávaného v judikatuře je fyzická přítomnost podmínkou, jejíž naplnění je předpokladem pro posouzení ostatních hledisek relevantních pro určení obvyklého bydliště dítěte.

70. Předkládající soud si je patrně vědom této bezvýchodnosti, kdy postrádá skutečnosti, jež by zakládaly vazbu na Itálii, která by mohla převážit nad existující vazbou dítěte na Řecko. Vzhledem k těmto obtížím se tedy táže – pokud jde o určení obvyklého bydliště kojence – jaký význam je třeba přikládat předchozímu společnému bydlišti rodičů v Itálii, a konkrétně skutečnosti, že rodiče před rozlukou uvažovali o tomto členském státě jako o místě obvyklého bydliště dítěte, a konečně skutečnosti, že PQ v této zemi setrvávala až do osmého měsíce svého těhotenství.

71. Je třeba připustit, že k určení obvyklého bydliště dítěte musí být zohledněny všechny konkrétní skutkové okolnosti každého jednotlivého případu. Je tedy na předkládajícím soudu, aby posoudil všechny tyto okolnosti a na základě toho určil, kde se nachází centrum zájmů dítěte. V souladu s celkovým přístupem potvrzeným Soudním dvorem je v tomto ohledu vedle fyzické přítomnosti dítěte jedním z faktorů, které je třeba zohlednit, nesporně vůle rodičů, kteří mají dítě v péči, a jejich obvyklé bydliště ( 19 ).

72. Nebylo-li přitom dítě dříve fyzicky přítomno v Itálii, nelze podle mého názoru okolnostem zmíněným předkládajícím soudem přiznat rozhodující význam pro účely určení obvyklého bydliště dítěte, o jehož navrácení bylo před předkládajícím soudem požádáno.

73. Pro tento závěr hovoří několik úvah.

74. Zaprvé je třeba zdůraznit, že je nesporné, že dle vůle rodičů se mělo dítě narodit v Řecku a mělo tam po jistou dobu zůstat s matkou ( 20 ).

75. Na rozdíl od toho, co patrně naznačuje předběžná otázka, tak jak byla položena předkládajícím soudem, tedy na přítomnosti dítěte v Řecku není nic náhodného.

76. Zadruhé je třeba poukázat na to, že obvyklé bydliště coby autonomní pojem unijního práva ( 21 ) je pojmem faktickým. Jak již připomněl generální advokát M. Szpunar, pojem „obvyklé bydliště“ je nezávislý na tom, zda bylo bydliště zřízeno v souladu se zákonem či nikoli. Jinak by článek 10 nařízení Brusel IIa postrádal účel, jelikož toto ustanovení umožňuje získat obvyklé bydliště bez ohledu na to, že přemístění či zadržení je protiprávní ( 22 ).

77. I kdyby bylo v daném případě shledáno, že v důsledku setrvání PQ v Řecku s dítětem bez souhlasu OL byl OL zbaven možnosti vykonávat právo péče, přesto by tato skutečnost neměla mít vliv na otázku, kde má dítě fakticky obvyklé bydliště.

78. Navíc na rozdíl od řešení zastávaných některými vnitrostátními soudy ( 23 ) – které jsou patrně zastánci právního přístupu k pojmu „obvyklé bydliště“, který klade důraz na obvyklé bydliště osob, jež mají dítě v péči, či obecně na obvyklé bydliště rodinné jednotky ( 24 ) – nemůže být obvyklé bydliště rodičů v daném členském státě rozhodující, nebylo-li předtím dítě v tomto členském státě fyzicky přítomno.

79. V tomto kontextu je konečně třeba připustit, že přístup nastíněný předkládajícím soudem, tj. odchýlit se od kritéria fyzické přítomnosti, by umožnil rozšířit rozsah působnosti článku 11 nařízení Brusel IIa a Haagské úmluvy z roku 1980 i na takové případy, o jaký jde v projednávané věci. Je však třeba zdůraznit, že nařízení Brusel IIa upravuje hlavně určení soudní příslušnosti. Článek 11 tohoto nařízení se sice v takové situaci, o jakou jde v projednávané věci, nepoužije, to však OL nebrání v tom, aby svá práva uplatnil před příslušnými soudy ve smyslu článku 8 tohoto nařízení, pokud jde o meritorní otázky související s rodičovskou zodpovědností k jeho dítěti.

80. Zatřetí v návaznosti na tyto úvahy zdůrazňuji, že článek 11 nařízení Brusel IIa hovoří o „navrácení“ dítěte, a nikoli o jeho prvním přemístění někam, kde nikdy nemělo bydliště. V tomto ohledu má uvedené ustanovení stejně jako článek 3 Haagské úmluvy z roku 1980 jasně za cíl znovunastolení statu quo ante. Tyto akty naproti tomu nemají za cíl vytvořit situaci, která tu nikdy předtím nebyla, jako je tomu v projednávané věci, tj. rodinný život v Itálii, který byl zvažován před rozlukou rodičů ( 25 ).

81. Nelze však vyloučit, že by mohly existovat zcela výjimečné okolnosti, za nichž by bylo možné uvažovat o odchýlení se od kritéria fyzické přítomnosti. V projednávané věci, v níž je vedeno naléhavé řízení, ale není prostor pro důkladné posouzení takové principiální otázky. S ohledem na okolnosti projednávané věci totiž není odpověď na takovou otázku nezbytná pro podání užitečné odpovědi na otázku položenou předkládajícím soudem.

82. Je však patrně vhodné poukázat na to, že v takovémto případě – a zejména s ohledem na faktickou povahu obvyklého bydliště – by bylo zapotřebí, aby byla určena hmatatelná vazba na jinou zemi, než ve které dítě skutečně pobývá.

83. Taková vazba by musela být založena – a to v zájmu dítěte – na solidních a reálných indiciích, jež by mohly převážit nad fyzickou přítomností dítěte. Zjevně nestačí, má-li být takovou vazbou perspektiva, že se určitý členský stát stane v blíže neurčené budoucnosti místem obvyklého bydliště dítěte, není-li tato perspektiva podepřena dalšími hmatatelnými vazbami takové povahy, aby bylo možné odhlédnout od nezbytné podmínky fyzické přítomnosti dítěte.

84. V tomto kontextu dále nelze ztrácet ze zřetele skutečnost, že v případě otázek ve věcech rodičovské zodpovědnosti spočívá celkový systém nařízení Brusel IIa na kritériu blízkosti, které se projevuje hlavně fyzickou přítomností dítěte. V případě, že nelze zjistit obvyklé bydliště dítěte, jsou totiž podle pravidla podpůrné příslušnosti uvedeného v článku 13 nařízení Brusel IIa příslušné soudy členského státu, ve kterém se dítě nachází.

85. Začtvrté považuji za nutné zdůraznit, že pokud bychom se drželi úvah předkládajícího soudu o přítomnosti PQ v Itálii v době těhotenství, znamenalo by to totéž, jako akceptovat, že do působnosti nařízení Brusel IIa může spadat ještě nenarozené dítě.

86. Je pravda, že uvedené nařízení v této otázce mlčí. Dle mého názoru však není namístě toto nařízení vykládat tak, že se použije i před samotným narozením dítěte.

87. Takový výklad působnosti článku 11 nařízení Brusel IIa by totiž měl nezanedbatelné důsledky, které normotvůrce nepochybně nezamýšlel. Na základě takového výkladu by konkrétně bylo možné považovat za protiprávní přemístění nebo zadržení ve smyslu článku 11 nařízení Brusel IIa rozhodnutí těhotné ženy usadit se v jiné zemi, než je země budoucího otce dítěte.

88. Konečně zapáté připomínám, že obvyklé bydliště dítěte musí být určeno – jak bylo uvedeno v rámci předcházejících úvah – se zřetelem k zájmu dítěte.

89. Jak poznamenala Komise, použití takového kritéria, jako je záměr rodičů umístit obvyklé bydliště dítěte do daného členského státu nebo předchozí společné bydliště rodičů v některém členském státě, přestože tam dítě nikdy nebylo fyzicky přítomno, by mohlo ohrozit zájem dítěte, protože ve věcech týkajících se takového dítěte by se příslušným stal soud členského státu, který nevykazuje blízkost ve vztahu k dítěti. To mi připadá být v příkrém rozporu s prvořadým cílem nařízení Brusel IIa, kterým je určit příslušnost ve věcech rodičovské zodpovědnosti na základě blízkosti ( 26 ).

90. V daném případě je možné si klást otázku, jaké okolnosti by při zohlednění zájmu dítěte umožnily určit obvyklé bydliště dítěte v Itálii. Připomínám, že jediné rodinné prostředí, které dítě poznalo a do kterého se od narození integrovalo, se nachází v Řecku.

91. Domnívám se tedy, že obvyklé bydliště dítěte ve smyslu čl. 11 odst. 1 nařízení Brusel IIa předpokládá, že dítě bylo fyzicky přítomno v členském státě, do kterého má být podle žádosti navráceno. Za takových okolností, jako jsou okolnosti ve věci v původním řízení, se proto v případě, kdy dítě narozené v jiném členském státě, než ve kterém měli jeho rodiče společné bydliště, zůstalo s matkou v členském státě, v němž se narodilo, nemůže jednat o protiprávní přemístění či zadržení ve smyslu tohoto ustanovení.

Závěry

92. S ohledem na předchozí úvahy navrhuji, aby Soudní dvůr na předběžnou otázku, kterou mu položil Monomeles Protodikeio Athinon (soud prvního stupně v Aténách – samosoudce, Řecko), odpověděl následovně: Článek 11 odst. 1 nařízení Rady (ES) č. 2201/2003 ze dne 27. listopadu 2003 o příslušnosti a uznávání a výkonu rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti musí být vykládán v tom smyslu, že obvyklé bydliště dítěte ve smyslu tohoto ustanovení předpokládá, že dítě bylo fyzicky přítomno v členském státě, do kterého má být podle žádosti navráceno. Za takových okolností, jako jsou okolnosti ve věci v původním řízení, se proto v případě, kdy dítě narozené v jiném členském státě, než ve kterém měli jeho rodiče společné bydliště, zůstalo s matkou v členském státě, v němž se narodilo, nemůže jednat o protiprávní přemístění či zadržení ve smyslu tohoto ustanovení.

( 1 ) – Původní jazyk: francouzština.

( 2 ) – Nařízení Rady ze dne 27. listopadu 2003 o příslušnosti a uznávání a výkonu rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti a o zrušení nařízení (ES) č. 1347/2000 (Úř. věst. 2003, L 338, s. 1; Zvl. vyd. 19/06, s. 243, oprava v Úř. věst. 2006, L 233, s. 36; dále jen „nařízení Brusel IIa“).

( 3 ) – Posudek 1/13 (Přistoupení třetích států k Haagské úmluvě) ze dne 14. října 2014 (EU:C:2014:2303, bod 77) a bod 17 odůvodnění nařízení Brusel IIa.

( 4 ) – Posudek 1/13 (Přistoupení třetích států k Haagské úmluvě) ze dne 14. října 2014 (EU:C:2014:2303, bod 78).

( 5 ) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 9. října 2014, C (C‑376/14 PPU, EU:C:2014:2268, bod 51).

( 6 ) – Toto ustanovení mimo jiné stanoví, že soudy členského státu příslušné podle článku 3 nařízení Brusel IIa rozhodovat o návrhu na rozvod, rozluku nebo na prohlášení manželství za neplatné jsou příslušné rozhodovat o každé věci týkající se rodičovské zodpovědnosti spojené s tímto návrhem v případě, že alespoň jeden z manželů má rodičovskou zodpovědnost k dítěti a manželé a nositelé rodičovské zodpovědnosti v době zahájení řízení příslušnost soudů výslovně či jiným jednoznačným způsobem přijali a je to v zájmu dítěte.

( 7 ) – Bod 12 odůvodnění nařízení Brusel IIa.

( 8 ) – Viz níže bod 55 a násl.

( 9 ) – Viz vysvětlující zprávu, jejíž autorkou je Elisa Pérez-Vera, Madrid, duben 1981, bod 66, dostupnou na adrese http://www.hcch.net/upload/expl28.pdf. Viz také Praktickou příručku pro používání nového nařízení Brusel II, s. 12, dostupnou na adrese http://ec.europa.eu/civiljustice/parental_resp/parental_resp_ec_vdm_fr.pdf.

( 10 ) – Rozsudky ze dne 2. dubna 2009, A (C‑523/07, EU:C:2009:225, body 35, 37 a 39), ze dne 22. prosince 2010, Mercredi (C‑497/10 PPU, EU:C:2010:829, body 46 a 47), ze dne 9. října 2014, C (C‑376/14 PPU, EU:C:2014:2268, body 51 a 52), a ze dne 15. února 2017, W a V (C‑499/15, EU:C:2017:118, bod 60).

( 11 ) – Rozsudky ze dne 2. dubna 2009, A (C‑523/07, EU:C:2009:225, bod 38), ze dne 22. prosince 2010, Mercredi (C‑497/10 PPU, EU:C:2010:829, bod 49), a ze dne 15. února 2017, W a V (C‑499/15, EU:C:2017:118, bod 61).

( 12 ) – Rozsudek ze dne 15. února 2017, W a V (C‑499/15, EU:C:2017:118, body 61 a 62).

( 13 ) – Rozsudek ze dne 2. dubna 2009, A (C‑523/07, EU:C:2009:225, bod 38).

( 14 ) – Rozsudky ze dne 2. dubna 2009, A (C‑523/07, EU:C:2009:225, bod 40), a ze dne 22. prosince 2010, Mercredi (C‑497/10 PPU, EU:C:2010:829, bod 50).

( 15 ) – Rozsudek ze dne 22. prosince 2010, Mercredi (C‑497/10 PPU, EU:C:2010:829, body 53 a 54).

( 16 ) – K fyzické přítomnosti coby podmínce sine qua non obvyklého bydliště viz také rozsudek Supreme Court of the United Kingdom (Nejvyšší soud Spojeného království) ze dne 9. září 2013 ve věci A (Children) ([2013] UKSC 60) a rozsudek High Court of Justice (England and Wales) [Vrchní soudní dvůr (Anglie a Wales), Spojené království] ze dne 25. srpna 2006 ve věci F (Abduction: Unborn Child) [2006] EWHC 2199 (Fam), jakož i rozsudky Corte di Cassazione (Kasační soud, Itálie) ze 17. ledna – 13. února 2012, č. 1984, a ze dne 18. března 2016, č. 5418.

( 17 ) – Rozsudek ze dne 9. října 2014, C (C‑376/14 PPU, EU:C:2014:2268, bod 54).

( 18 ) – Rozsudek ze dne 22. prosince 2010, Mercredi (C‑497/10 PPU, EU:C:2010:829, bod 54).

( 19 ) – Rozsudky ze dne 2. dubna 2009, A (C‑523/07, EU:C:2009:225, body 39 a 40), a ze dne 22. prosince 2010, Mercredi (C‑497/10 PPU, EU:C:2010:829, body 50 a 51).

( 20 ) – Pokud jde o vůli PQ vrátit se do Itálie a o otázku, zda má v této zemi nadále obvyklé bydliště či nikoli, zdá se, že taková vůle sice mohla existovat před zahájením řízení o rozvod, avšak nyní již tomu tak není.

( 21 ) – Viz zejména rozsudek ze dne 22. prosince 2010, Mercredi (C‑497/10 PPU, EU:C:2010:829, body 45 a 46).

( 22 ) – Viz názor generálního advokáta M. Szpunara ve věci C (C‑376/14 PPU, EU:C:2014:2275, bod 80).

( 23 ) – Viz zejména rozsudek Cour de cassation (Kasační soud, Francie) ze dne 26. října 2011 (Cass. civ. 1re, č. 10-19.905).

( 24 ) – Pokud jde o různé možné přístupy, viz P. Beaumont a J. Holliday, „Recent developments on the meaning of ‚habitual residence‘ in alleged child abduction cases“, s. 3, dostupné na následující adrese: https://www.abdn.ac.uk/law/documents/Recent_Developments_on_the_Meaning_of_Habitual_Residence_in_Alleged_Child_Abduction_Cases_.pdf

( 25 ) – Viz vysvětlující zprávu, jejíž autorkou je Elisa Pérez-Vera, Madrid, duben 1981, bod 16, dostupnou na adrese http://www.hcch.net/upload/expl28.pdf.

( 26 ) – Právě soud nacházející se v blízkosti obvyklého bydliště dítěte je unijním normotvůrcem považován za soud schopný nejlépe posoudit, co odpovídá zájmu dítěte (viz rozsudek ze dne 15. července 2010, Purrucker,C 256/09, EU:C:2010:437, bod 91).