ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
83

Podstatou tohoto třetího důvodu kasačního opravného prostředku Komise je, že podstatnou formální náležitost představuje pouze povinnost zahájit formální vyšetřovací řízení ohledně opatření podpory ve smyslu článku 107 SFEU. Případné opomenutí shrnout relevantní faktickou nebo právní otázku v rozhodnutí o zahájení řízení nepředstavuje porušení takové formální náležitosti. Kromě toho práva třetích osob účastnit se formálního vyšetřovacího řízení by byla porušena pouze v případě, že by jim toto opomenutí bránilo v předložení jejich připomínek k dotčené skutečnosti. Toto porušení navíc vede ke zrušení konečného rozhodnutí pouze tehdy, kdy by dotčené osoby mohly prokázat, že informace, které by mohly sdělit o této skutečnosti, mohly změnit obsah konečného rozhodnutí.
470

Tvrdí, že pokud by se metodika OLAF-JRC použila například na údaje o dovozech do Spojeného království na úrovni jednotlivých celních prohlášení za druhé a třetí čtvrtletí roku 2017, odhadované ztráty by byly přibližně o 40 % vyšší než odhady získané na základě stejných úhrnných denních údajů. Rovněž tvrdí, že pokud by se použily údaje na úrovni kódů TARIC, toto větší rozčlenění by vedlo pouze ke zvýšení počtu výrobků ze 495 na 677, takže by se neprokázal dopad na CAP.
38

Přitom i když vnitrostátní zákonodárce může zavést delší promlčecí lhůtu s cílem zajistit účinnost daňových kontrol a bojovat proti daňovým únikům a vyhýbání se daňovým povinnostem spojeným se zatajením aktiv v zahraniční, a to za podmínky, že doba trvání této lhůty nejde nad to, co je nezbytné k dosažení těchto cílů, s přihlédnutím zejména k mechanismům výměny informací a správní pomoci mezi členskými státy (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 11. června 2009, X et Passenheim-van Schoot, C‑155/08 a C‑157/08, EU:C:2009:368, body 66, 72 a 73), totéž nemůže platit pro mechanismus, který v praxi znamená prodloužit na neurčitou dobu období, během kterému mohlo dojít ke zdanění nebo umožnit odstranit promlčení, ke kterému již došlo.
53

Zaprvé generální advokát podle jejich názoru v bodě 138 svého stanoviska nesprávně posoudil důsledky, které má na odpověď na první část druhého žalobního důvodu předloženou ve věcech T‑624/15 a T‑694/15 nesprávné právní posouzení, kterého se podle něj dopustil Tribunál, když rozhodl, že údajná státní podpora byla poskytnuta po dni zrušení dotčeného režimu daňových pobídek v rozporu s BIT. Je podle nich pravda, že toto nesprávné právní posouzení odůvodňuje zrušení napadeného rozsudku, jelikož nárok na tuto podporu nevyplývá z tohoto zrušení, ale z rozhodčího nálezu, který byl vydán po přistoupení Rumunska k Unii. Avšak na rozdíl od toho, co navrhuje generální advokát, musí být první části tohoto druhého žalobního důvodu podle jejich názoru vyhověno, jelikož je v ní Komisi vytýkáno, že měla ve sporném rozhodnutí za to, že dotčená státní podpora nevyplývá z rozhodčího nálezu, ale ze samotného vyplacení náhrady škody přiznané tímto nálezem, zatímco vyplacení částky poskytnuté z tohoto titulu neposkytuje žádnou další výhodu oproti uvedenému nálezu. Přesná identifikace dotčeného opatření státní podpory je podle jejich názoru rovněž rozhodující otázkou, která byla řešena v rámci druhého žalobního důvodu ve věci T‑704/15, takže pokud by se měl Soudní dvůr řídit argumentací generálního advokáta uvedenou v jeho stanovisku, musel by vrátit posouzení této otázky Tribunálu.
125

V této souvislosti společnost Hubei uvádí, že Tribunál přihlédl k obavám, které vyjádřil Soudní dvůr v bodě 60 rozsudku ze dne 5. dubna 2017, Changshu City Standard Parts Factory a Ningbo Jinding Fastener v. Rada (C‑376/15 P a C‑377/15 P, EU:C:2017:269), a které souvisely s tím, že pokud by unijní orgány mohly z výpočtu dumpingového rozpětí vyloučit vývozní transakce do Unie, které by se týkaly určitých typů dotčeného výrobku, znamenalo by to, že by jim byla přiznána možnost ovlivnit výsledek výpočtu dumpingového rozpětí tím, že by byl vyloučen jeden nebo několik typů nebo modelů tohoto výrobku.
7

Dne 15. července 2013 předložil Bürgerausschuss für die Bürgeriniciative „Minority SafePack – One million signatures for diversity in Europe“ (výbor občanů pro občanskou iniciativu „Minority SafePack – One million signatures for diversity in Europe“) Komisi návrh evropské občanské iniciativy (dále jen „EOI“) nazvané „Minority SafePack – One million signatures for diversity in Europe“ (dále jen „dotčený návrh EOI“).
2

Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Benedetti Pietro e Angelo Ss, Capparotto Giampaolo e Lorenzino Ss, Gonzo Dino Ss, Mantovani Giuseppe e Giorgio Ss, Azienda agricola Padovani Luigi, Azienda agricola La Pila di Mastrotto Piergiorgio e C. Ss, Azienda agricola Mastrotto Giuseppe a Soc. agr. semplice F.lli Isolan, italskými producenty mléka, a Agenzia per le Erogazioni in Agricoltura (AGEA) [Agentura pro poskytování podpor v odvětví zemědělství (AGEA), Itálie] v otázce výpočtu doplňkové dávky pro tyto producenty za hospodářské období pro mléko a mléčné výrobky od 1. dubna 2005 do 31. března 2006 (dále jen „referenční období“).
52

Je zajisté pravda, jak tvrdí Italská republika, že existuje souvislost mezi osvědčením o způsobilosti vydaným učitelům katolického náboženství na straně jedné a přijímáním do zaměstnání a trvalou povahou pracovního poměru těchto učitelů na straně druhé. Nejen že vydání a odnětí tohoto osvědčení, jakož i důsledky, které z toho mohou vyplývat, vykazují souvislost s přijímáním do zaměstnání a trvalou povahou pracovního poměru uvedených učitelů, ale navíc ustanovení uvedená v předběžných otázkách nezpochybňují pravomoc diecézního biskupa, která bude existovat i nadále bez ohledu na to, zda se žalobcům v původním řízení podaří dosáhnout přeměny jejich smlouvy na dobu určitou na smlouvu na dobu neurčitou, či nikoli. Použití rámcové dohody na skutkový stav v původním řízení kromě toho neznamená, že by bylo třeba posoudit fakultativní povahu výuky katolického náboženství.
3

V bodech 1, 3, 4, 13, 17, 20, 22 a 26 odůvodnění nařízení č. 1169/2011 se uvádí: „(1) Podle článku 169 [SFEU] má [Evropská u]nie přispívat k dosažení vysoké úrovně ochrany spotřebitele prostřednictvím opatření přijatých podle článku 114 [SFEU]. […] (3) Pro dosažení vysoké míry ochrany zdraví spotřebitelů a zaručení jejich práva na informace by mělo být zajištěno, aby byli spotřebitelé patřičně informováni o potravinách, které konzumují. […] (4) Podle nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 178/2002 ze dne 28. ledna 2002, kterým se stanoví obecné zásady a požadavky potravinového práva, zřizuje se Evropský úřad pro bezpečnost potravin a stanoví postupy týkající se bezpečnosti potravin [(Úř. věst. 2002, L 31, s. 1; Zvl. vyd. 15/06, s. 463)], je obecným cílem potravinového práva poskytovat spotřebitelům povědomí, které jim umožní informovaně vybírat potraviny, které konzumují, a zabránit jakýmkoli praktikám, které je mohou uvést v omyl. […] (13) Je nezbytné stanovit společné definice, zásady, požadavky a postupy, aby byl vytvořen jasný rámec a společný základ pro opatření na úrovni Unie a jednotlivých členských států upravující poskytování informací o potravinách. […] (17) Prvotním zřetelem při požadování povinných informací o potravinách by mělo být zajištění možnosti spotřebitelů identifikovat určitou potravinu a vhodně ji použít a vybírat potraviny vyhovující jejich individuálním stravovacím potřebám. […] […] (20) Právní předpisy o poskytování informací o potravinách by měly zakázat používání informací, které by uváděly spotřebitele v omyl, zejména pokud jde o charakteristiky potravin, jejich účinky nebo vlastnosti, nebo které potravinám připisují léčebné vlastnosti. […] […] (22) Měl by být vypracován seznam všech povinných informací, které by měly být v zásadě uvedeny na všech potravinách určených pro konečného spotřebitele a pro zařízení společného stravování. Uvedený seznam by měl zachovat informace, které jsou již požadovány v rámci stávajících právních předpisů Unie, vzhledem k tomu, že jsou obecně považovány za cenné acquis ve vztahu k informování spotřebitelů. […] (26) Etikety na potravinách by měly být jasné a srozumitelné, aby pomáhaly spotřebitelům, kteří mají zájem si informovaněji vybírat potraviny a stravu. […]“
9

Článek 35, nadepsaný „Opatření k boji proti daňovým únikům a vyhýbání se daňovým povinnostem“, decreto-legge n. 223 – Disposizioni urgenti per il rilancio economico e sociale, per il conconimento e la razionalizzazione della spesa pubblica, nonché interventi in materia di entrate e di contrasto all’ evasione fiscale (nařízení vlády s mocí zákona č. 223 o naléhavých opatřeních k hospodářské a sociální obnově, o kontrole a racionalizaci veřejných výdajů a o opatřeních v oblasti daňových příjmů a boje proti daňovým únikům) ze dne 4. července 2006 (GURI č. 153 ze dne 4. července 2006), ve znění použitelném na spory v původním řízení (dále jen „nařízení s mocí zákona č. 223/2006“), které bylo přeměněno v zákon po zavedení změn zákonem č. 248 – Conversione in legge, con modificazioni, del decreto-legge 4 luglio 2006, n. 223, recante disposizioni urgenti per il rilancio economico e sociale, per il consiimento e la razionalizzazione della spesa pubblica, nonché interventi in materia di entrate e di contrasto all’ evasione sociale (zákon č. 248 o přeměně nařízení s mocí zákona č. 223 o naléhavých opatřeních k hospodářské a sociální obnově, omezení a racionalizaci veřejných výdajů a opatřeních v oblasti daňových příjmů a boje proti daňovým únikům, v zákon ve znění změn) ze dne 4. srpna 2006 (běžný dodatek ke GURI č. 186 ze dne 11. srpna 2006), v odstavci 10b stanoví: „V případě katastrálních převodů a vkladů týkajících se prodeje komerčních nemovitostí, uvedených v čl. 10 prvním pododstavci bodě 8b decreto del presidente della Repubblica n. 633, [istituzione e disciplina dell’imposta sul valore aggiunto (nařízení prezidenta republiky o zavedení a úpravě daně z přidané hodnoty)] ze dne 26. října 1972 [(běžný dodatek č. 1 ke GURI č. 292 ze dne 11. listopadu 1972)], i v případě, že podléhá dani z přidané hodnoty, které jsou součástí uzavřených nemovitostních fondů upravených článkem 37 konsolidovaného znění předpisů v oblasti finančního zprostředkování vyplývajícího z [legislativního nařízení č. 58/1998] a následných změn, jakož i článkem 14a legge n. 86 – [Istituzione e disciplina dei Fondi comuni di investimento Immobiliare chiusi (zákon č. 86 o vytváření a úpravě uzavřených nemovitostních investičních fondů)] ze dne 25. ledna 1994 [(běžný doplněk ke GURI č. 29, ze dne 5. února 1994)], nebo majetku leasingových podniků nebo majetku bank a finančních zprostředkovatelů […], se sazby hypoteční daně a katastrální daně, pozměněné odstavcem 10a, co se týče pořízení a odkoupení pronajatého majetku nebo majetku pronajatého v rámci finančního leasingu, snižují o 50 %. Ustanovení uvedená v předchozí větě nabývají účinnosti dne 1. října 2006.“
89

Na rozdíl však od toho, co Tribunál rozhodl v bodech 55 a 57 napadeného rozsudku, z toho nelze vyvodit, že všech pět kritérií uvedených v čl. 2 odst. 7 písm. c) základního nařízení se týká výroby a prodeje daného obdobného výrobku v tom smyslu, že třetí odrážka tohoto ustanovení by vyžadovala, jak naznačuje bod 60 tohoto rozsudku, že v případě opatření týkajících se finanční situace podniku z obecného hlediska musí Komise ještě posoudit, zda tato opatření jsou skutečně příčinou podstatného zkreslení, jež má dopad na výrobu a prodej daného obdobného výrobku.
7

Ve dnech 5. března a 29. října 2013 zahájila Komise na základě čl. 11 odst. 6 nařízení Rady (ES) č. 1/2003 ze dne 16. prosince 2002 o provádění pravidel hospodářské soutěže stanovených v článcích 81 a 82 [ES] (Úř. věst. 2003, L 1, s. 1; Zvl. vyd. 08/02, s. 205) řízení o nesplnění povinnosti vůči společnostem HSBC, Barclays, Crédit agricole SA a Crédit agricole Corporate and Investment Bank (dále jen společně „společnosti Crédit agricole“), Deutsche Bank AG, Deutsche Bank Services (Jersey) Ltd a DB Group Services (UK) Ltd (dále jen společně „Deutsche Bank“), JP Morgan Chase & Co., JP Morgan Chase Bank, National Association a JP Morgan Services LLP (dále jen společně „společnosti JP Morgan Chase“), Royal Bank of Scotland plc a Royal Bank of Scotland Group plc (dále jen společně „RBS“) a Société générale.
41

Na druhou stranu by bylo představitelné vykládat uvedený pojem v tom smyslu, že členské státy mají možnost stanovit kritéria rovněž ve vztahu k předmětu žaloby, a z podnětu sdružení na ochranu životního prostředí tak ze soudního přezkumu vyloučit některá správní rozhodnutí. Podle předkládajícího soudu by takové omezení aktivní legitimace těchto sdružení jen na některá rozhodnutí, zejména na rozhodnutí, která mají závažné důsledky pro životní prostředí, mohlo být odůvodněno velkým počtem správních rozhodnutí majících vztah k životnímu prostředí. Pokud jde konkrétně o povolení určitého výrobku, podle předkládajícího soudu se zajisté nelze domnívat, že by tato povolení neměla nikdy zásadní význam pro životní prostředí. S ohledem na velké množství různých individuálních povolení pro výrobky však praktické úvahy hovoří pro to, aby bylo členským státům umožněno zajistit – prostřednictvím jisté formy zobecnění – že určitá individuální rozhodnutí nebudou vystavena nejistotě podání žaloby třetími osobami, jako jsou sdružení na ochranu životního prostředí.
18

Pokud jde o určení zvýhodnění, Komise v zásadě konstatovala, že daňové opatření, které vede společnost, jež je součástí skupiny, k tomu, aby účtovala převodní ceny, které neodrážejí ceny, které by byly účtovány v podmínkách volné hospodářské soutěže, tj. ceny vyjednané nezávislými podniky za srovnatelných okolností podle zásady obvyklých tržních podmínek, poskytuje této společnosti selektivní zvýhodnění tím, že vede ke snížení základu daně, a tedy daně vymahatelné na základě obecného systému daně z příjmu právnických osob. Podle názoru Komise Soudní dvůr připustil ve věci, v níž byl vydán rozsudek ze dne 22. června 2006, Belgie a Forum 187 v. Komise (C‑182/03 a C‑217/03, EU:C:2006:416), zásadu obvyklých tržních podmínek, tj. „[z]ásadu, podle níž by transakce prováděné mezi společnostmi stejné skupiny měly být odměňovány, jako by byly dohodnuty mezi nezávislými společnostmi vyjednávajícími za srovnatelných okolností v podmínkách volné hospodářské soutěže“, jako referenční kritérium pro určení, zda společnost náležející ke skupině požívá zvýhodnění ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU v důsledku opatření, které určuje její převodní ceny, a tudíž její základ daně. Komise proto měla za to, že v projednávané věci musí ověřit, zda se metoda, kterou lucemburská daňová správa schválila prostřednictvím dotčeného daňového rozhodnutí pro účely stanovení zdanitelných zisků společnosti FFT v Lucembursku, odchýlila od metody vedoucí ke spolehlivému odhadu tržního výsledku, a tedy od zásady obvyklých tržních podmínek. V takovém případě musí být podle Komise dotčené daňové rozhodnutí považováno za rozhodnutí poskytující společnosti FFT selektivní zvýhodnění ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU (body 222 až 227 odůvodnění sporného rozhodnutí).
124

V témže smyslu Soudní dvůr v bodě 145 rozsudku ze dne 6. října 2020, La Quadrature du Net a další (C‑511/18, C‑512/18 a C‑520/18, EU:C:2020:791), upřesnil, že ani v důsledku pozitivních povinností členských států, které by případně mohly vyplývat z článků 3, 4 a 7 Listiny a týkají se, jak bylo uvedeno výše v bodě 64 tohoto rozsudku, zavedení pravidel umožňujících účinný boj proti trestným činům, přitom nelze odůvodnit tak závažné zásahy, jaké s sebou nese vnitrostátní právní úprava stanovící uchovávání provozních a lokalizačních údajů do základních práv zakotvených v článcích 7 a 8 Listiny, a to ve vztahu k téměř veškerému obyvatelstvu, aniž mají údaje dotyčných osob nějakou souvislost, byť nepřímou, se sledovaným cílem (rozsudek ze dne 5. dubna 2022, Commissioner of An Garda Síochána a další, C‑140/20, EU:C:2022:258, bod 95).
167

Parlament poukazuje na to, že žaloba Italské republiky z formálního hlediska, co do prezentace argumentů, nesplňuje podmínky uvedené v článku 21 statutu Soudního dvora Evropské unie a v čl. 120 písm. c) jednacího řádu. Stran věci samé má za to, že vznesené žalobní důvody jsou irelevantní, jelikož mezi rozhodnutím ze dne 20. listopadu 2017 a napadeným nařízením neexistuje právní souvislost.
41

Na druhou stranu má Parlament za to, že rozhodnutí o umístění sídla unijní agentury nespadá do působnosti článku 341 SFEU, nýbrž do pravomocí unijního normotvůrce. Z toho vyvozuje, že napadené rozhodnutí je nezbytně přičitatelné Radě, a nemůže se tedy vymykat přezkumu legality prováděnému Soudním dvorem. V každém případě i za předpokladu, že by bylo třeba mít za to, že toto rozhodnutí je přičitatelné členským státům, měla by být projednávaná žaloba připuštěna k projednání v rozsahu, v němž směřuje proti „skutečnému autorovi“ tohoto rozhodnutí.
Co se začtvrté týče zásady proporcionality, je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury Soudního dvora tomuto soudu nepřísluší – vyslovuje-li se k právním otázkám v rámci řízení o kasačním opravném prostředku – aby z důvodů ekvity svým posouzením nahrazoval posouzení Tribunálu, který při přezkumu v plné jurisdikci rozhodl o výši pokut uložených podnikům proto, že porušily unijní právo. Nesprávné právní posouzení ze strany Tribunálu z důvodu nepřiměřené výše pokuty by tedy bylo možné konstatovat pouze v případě, že by Soudní dvůr měl za to, že výše pokuty je nejen nevhodná, ale také nadměrná, a to natolik, že je nepřiměřená (rozsudky ze dne 30. května 2013, Quinn Barlo a další v. Komise, C‑70/12 P, nezveřejněný, EU:C:2013:351, bod 57, jakož i citovaná judikatura, a ze dne 26. září 2018, Philips a Philips France v. Komise, C‑98/17 P, nezveřejněný, EU:C:2018:774, bod 107).
3

Článek 27 odst. 1 a 2 tohoto nařízení stanoví: „1. Před přijetím rozhodnutí podle článků 7, 8, 23 a čl. 24 odst. 2 poskytne Komise podnikům nebo sdružením podniků, proti nimž je vedeno řízení Komise, příležitost, aby byly slyšeny ve věci, jíž se týká námitka přijatá Komisí. Komise založí svá rozhodnutí pouze na námitkách, ke kterým se mohly dotyčné strany vyjádřit. Stěžovatelé jsou s řízením úzce spojeni. 2. Při řízení musí být plně dodržováno právo dotyčných stran na obhajobu. Musí mít právo nahlížet do spisů Komise, s výhradou oprávněného zájmu podniků na ochraně jejich obchodního tajemství. Právo nahlížet do spisů se nevztahuje na důvěrné informace a vnitřní dokumenty Komise nebo orgánů pro hospodářskou soutěž členských států. Právo nahlížet do spisů se zejména nevztahuje na korespondenci mezi Komisí a orgány pro hospodářskou soutěž členských států nebo mezi těmito orgány navzájem, včetně dokumentů vypracovaných podle článků 11 a 14. Nic v tomto odstavci nesmí bránit Komisi sdělovat a užívat informace nezbytné k předložení důkazu protiprávního jednání.“
127

V projednávaném případě Tribunál v bodě 217 napadeného rozsudku konstatoval, že navrhovatelka vědomě dostávala informace týkající se účastníků kartelové dohody, tj. TSST, PLDS a společností Hitachi-LG Data Storage Inc. a Hitachi-LG Data Storage Korea Inc., a že s jedním konkurentem udržovala dvoustranné kontakty ohledně zadávacího řízení pořádaného společností HP. V bodech 218 a 219 uvedeného rozsudku měl pak Tribunál za to, že zejména na základě těchto důkazů posuzovaných jako celek Komise mohla konstatovat, že navrhovatelka v souvislosti s plánovanými zadávacími řízeními sdílela s ostatními dodavateli ODJ informace týkající se strategie v oblasti cen nebo pořadí, a to ve snaze koordinovat jejich chování, a že z toho Komise mohla dovodit, že navrhovatelka úmyslně přispívala k naplňování jediného hospodářského a protisoutěžního cíle dotčeného protiprávního jednání.
Článek 1 písm. g) rozhodnutí Komise C(2015) 7135 final ze dne 21. října 2015 v řízení podle článku 101 SFEU a článku 53 Dohody o EHP (věc AT.39639 – Optické diskové jednotky) se zrušuje v rozsahu, v němž se jím konstatuje, že společnosti Sony Optiarc Inc. a Sony Optiarc America Inc. porušily článek 101 SFEU a článek 53 Dohody o Evropském hospodářském prostoru ze dne 2. května 1992 tím, že se podílely na několika samostatných protiprávních jednáních, a to v případě společnosti Sony Optiarc Inc. v období od 25. července 2007 do 29. října 2008 a v případě společnosti Sony Optiarc America Inc. v období od 25. července do 31. října 2007.
55

I když Soudní dvůr již v několika ohledech a s přihlédnutím k požadavkům vyplývajícím z čl. 6 odst. 1 a čl. 7 odst. 1 směrnice 93/13 vymezil způsob, jakým má vnitrostátní soud zajistit ochranu práv, která spotřebitelům vyplývají z této směrnice, nic to nemění na tom, že unijní právo v zásadě neharmonizuje řízení použitelná při přezkumu údajně zneužívající povahy smluvního ujednání, a že tato řízení tudíž spadají do působnosti vnitrostátních právních řádů členských států na základě zásady procesní autonomie členských států, avšak za podmínky, že nejsou méně příznivá než ta, kterými se řídí obdobné situace ve vnitrostátním právu (zásada rovnocennosti), a v praxi neznemožňují nebo nadměrně neztěžují výkon práv přiznaných unijním právem (zásada efektivity) (viz zejména rozsudek ze dne 26. června 2019, Addiko Bank, C‑407/18, EU:C:2019:537, body 45 a 46, jakož i citovaná judikatura).
55

Soudní dvůr měl totiž za to, že v případě, že je řízení o nucený výkon ukončeno před vydáním rozhodnutí soudu rozhodujícího ve věci samé, kterým se konstatuje zneužívající povaha smluvního ujednání, na jehož základě byl tento nucený výkon nařízen, a v důsledku toho neplatnost tohoto řízení, by toto rozhodnutí umožňovalo zaručit uvedenému spotřebiteli pouze ochranu a posteriori tkvící v náhradě škody, která by se ukázala jako neúplná a nedostatečná a nepředstavovala by přiměřený ani účinný prostředek k ukončení používání tohoto ujednání, a to na rozdíl od toho, co stanoví čl. 7 odst. 1 směrnice 93/13 (usnesení ze dne 6. listopadu 2019, BNP Paribas Personal Finance SA Paris Sucursala Bucureşti a Secapital, C‑75/19, nezveřejněné, EU:C:2019:950, bod 32, jakož i citovaná judikatura).
4)

V případě udělení příklepu a vydražení nemovitosti, případně ve prospěch samotného věřitele, a poté, co došlo k převodu vlastnictví nemovitosti poskytnuté jako zástava, která již byla realizována, je s unijním právem slučitelný výklad, podle kterého poté, co byl proces ukončen a bylo dosaženo jím sledovaného cíle, to znamená realizace zástavy, je možné, aby dlužník podával nové incidenční námitky za účelem určení neplatnosti některého zneužívajícího ujednání s dopadem na vykonávací řízení, nebo je možné, aby po ukončení převodu vlastnictví, který může být ve prospěch věřitele a který byl zapsán do katastru nemovitostí, soud provedl přezkum i bez návrhu, který povede ke zrušení celého vykonávacího řízení nebo ovlivní částky zajištěné hypotékou, takže mohou být dotčeny podmínky, za kterých byly činěny nabídky?“
27

Přísluší předkládajícímu soudu, aby existenci takové vnitrostátní judikatury ověřil. Pokud by existence této judikatury byla potvrzena, byl by předkládající soud povinen v souladu se zásadou rovnocennosti ponechat tyto zásady soudního řízení nepoužité a buď umožnit spotřebiteli využít práva, která pro něj vyplývají ze směrnice 93/13 a jeho právo uplatnit judikaturu Soudního dvora, nebo to učinit z úřední povinnosti.