ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Článek 6 odst. 1 první věta nařízení č. 1367/2006 o použití ustanovení Aarhuské úmluvy o přístupu k informacím, účasti veřejnosti na rozhodování a přístupu k právní ochraně v záležitostech životního prostředí na orgány a subjekty Společenství ukládá povinnost zpřístupnit dokument, pokud se požadované informace týkají emisí do životního prostředí, a to i v případě rizika zásahu do zájmů chráněných čl. 4 odst. 2 první odrážkou nařízení č. 1049/2001 o přístupu veřejnosti k dokumentům Evropského parlamentu, Rady a Komise.

Dokumenty týkající se prvního povolení pro uvedení glyfosátu na trh jako účinné látky, vydaného na základě směrnice 91/414 o uvádění přípravků na ochranu rostlin na trh, neobsahují informace týkající se emisí do životního prostředí ve smyslu čl. 6 odst. 1 první věty nařízení č. 1367/2006 o použití ustanovení Aarhuské úmluvy o přístupu k informacím, účasti veřejnosti na rozhodování a přístupu k právní ochraně v záležitostech životního prostředí na orgány a subjekty Společenství.

Taková účinná látka, jako je glyfosát, totiž musí být schválena na unijní úrovni před tím, než může být obsažena jako součást přípravků na ochranu rostlin, které samy následně podléhají povolení členského státu, aby se zajistilo, že složení uvedených přípravků splňuje podmínky pro povolení, jež jsou stanoveny v článku 29 nařízení č. 1107/2009 o uvádění přípravků na ochranu rostlin na trh. Mimoto posouzení a schválení účinné látky glyfosát na unijní úrovni v zásadě rovněž nijak nesouvisí s následným konkrétním použitím této účinné látky. Schválení účinné látky glyfosát totiž v žádném ohledu nezahrnuje samostatné použití této látky. Tato látka bude totiž použita až poté, co se stane složkou přípravku na ochranu rostlin, jehož uvádění na trh bylo povoleno členským státem. Platí proto, že ač je pravdou, že taková účinná látka, jako je glyfosát, je v určitém okamžiku svého životního cyklu nutně vypuštěna do životního prostředí, k tomuto vypuštění dochází až prostřednictvím přípravku na ochranu rostlin, který podléhá povolovacímu postupu.

Za těchto podmínek je třeba mít za to, že členský stát hodnotí případné emise do životního prostředí až ve stadiu vnitrostátního řízení o povolení uvádění přípravku na ochranu rostlin na trh, ve kterém se objeví konkrétní údaje týkající se povahy, složení, množství, dne a místa skutečných či předvídatelných emisí účinné látky nebo konkrétního přípravku na ochranu rostlin, v němž je tato látka obsažena, uvolňovaných za daných podmínek. V tomto ohledu vzhledem k tomu, že použití, podmínky aplikace a složení přípravku na ochranu rostlin povoleného určitým členským státem na jeho území mohou být velmi odlišné od použití, podmínek aplikace a složení výrobků hodnocených na unijní úrovni ve fázi schválení účinné látky, informace obsažené v dokumentech týkajících se prvního povolení pro uvedení účinné látky glyfosátu na trh se netýkají emisí, jejichž uvolnění do životního prostředí je předvídatelné, a vykazují nanejvýš souvislost s emisemi do životního prostředí. Takové informace tudíž nespadají pod pojem informace týkající se emisí do životního prostředí.

(viz body 82, 88, 90, 91)
V případě existence více příčin téže škody lze v podstatě aplikovat dvě teorie kauzality, a sice teorii podmínky (conditio sine qua non) a teorii adekvátní příčinné souvislosti. Pokud jde o unijní právo, je patrný spíše příklon ve prospěch teorie adekvátní příčinné souvislosti. Unii lze totiž činit odpovědnou pouze za újmu, která dostatečně přímo vyplývá z protiprávního jednání dotčeného orgánu a navrhovatel musí prokázat, že kdyby nedošlo k pochybení, škoda by nevznikla a že pochybení je rozhodující příčinou vzniklé újmy.

Kromě toho platí, že je-li jednání vytýkané orgánu součástí širšího procesu, do kterého byly zapojeny třetí osoby, a je-li bezprostřední příčinou údajné újmy zásah některé z těchto třetích osob, je na unijním soudu, aby ověřil, zda byl tento zásah nevyhnutelný pouze z toho důvodu, že bylo jednáno vytýkaným způsobem, nebo zda naopak byl tento zásah projevem autonomní vůle. V případě existence autonomní vůle přísluší soudu, aby konstatoval narušení příčinné souvislosti. Mimoto podle judikatury týkající se čl. 340 druhého pododstavce SFEU je omezena odpovědnost Unie za škody, které přímo či dostatečně přímo vyplývají z protiprávního jednání dotčeného orgánu, což mimo jiné vylučuje, aby se uvedená odpovědnost vztahovala na škody, jež jsou pouze vzdáleným důsledkem tohoto jednání. V obdobném duchu k prokázání příčinné souvislosti nestačí pouhá skutečnost, že protiprávní jednání představovalo nezbytnou podmínku (conditio sine qua non) pro vznik škody v tom smyslu, že škoda by nevznikla, nedošlo-li by k takovému jednání.

Tyto zásady plynoucí z judikatury nicméně kategoricky nevylučují aplikaci teorie podmínky a umožňují pouze konstatovat, že stálo-li pochybení, kterého se dopustil orgán, daleko od vzniklé škody a soud konstatoval, že byla narušena příčinná souvislost, je aplikace teorie podmínky vyloučena. Proto naopak za předpokladu, že škoda vyplývá přímo nebo dostatečně přímo z pochybení orgánu, a tudíž v případě, kdy toto pochybení není vzdáleno od škody natolik, aby způsobovalo narušení příčinné souvislosti, může unijní soud aplikovat teorii podmínky.

(viz body 64, 67–70)
Uplatňování pravidla shody mezi žalobou a stížností, jakož i její přezkum unijním soudem musejí zajistit plné dodržování zásady účinné soudní ochrany, která představuje obecnou zásadu unijního práva, vyjádřenou v článku 47 Listiny základních práv Evropské unie, aby tak dotyčná osoba mohla platně napadnout rozhodnutí orgánu oprávněného ke jmenování, které nepříznivě zasahuje do jejího právního postavení, a současně zásady právní jistoty, aby se tak uvedený orgán mohl od stádia stížnosti seznámit s výhradami, které dotyčná osoba vznáší proti napadenému rozhodnutí. I když je tedy nezměnitelnost předmětu a důvodu sporu mezi stížností a žalobou nezbytná k tomu, aby bylo možno dosáhnout smírného řešení sporů tím, že orgán oprávněný ke jmenování bude od stádia stížnosti informován o výhradách vznesených dotyčnou osobou, nemůže výklad těchto pojmů vést k omezení možností dotyčné osoby účinně napadnout rozhodnutí nepříznivě zasahující do jejího právního postavení. To je důvod, proč pojem předmětu sporu, který odpovídá nárokům dotyčné osoby, jakož i pojem důvodu sporu, který odpovídá právnímu a skutkovému odůvodnění těchto nároků, nesmějí být vykládány restriktivně.

V rámci žaloby podané úředníkem musí být v případě, kdy se stěžovatel seznámí s odůvodněním aktu nepříznivě zasahujícího do jeho právního postavení prostřednictvím odpovědi na jeho stížnost, nebo v případě, kdy odůvodnění uvedené odpovědi podstatně mění nebo doplňuje odůvodnění obsažené v uvedeném aktu, každý důvod předložený poprvé ve stádiu žaloby a směřující ke zpochybnění opodstatněnosti odůvodnění uvedeného v odpovědi na stížnost považován za přípustný. V takových případech nebylo totiž dotyčné osobě umožněno seznámit se přesně a konečně s důvody, na nichž je založen akt nepříznivě zasahující do jejího právního postavení.

Podle článku 88 jednacího řádu Soudu pro veřejnou službu lze účastníkovi řízení uložit, a to i když měl ve věci úspěch, částečnou nebo i úplnou náhradu nákladů, odůvodňuje-li to jeho chování, včetně před zahájením řízení. Jelikož uvedený článek 88 upravuje výjimku z pravidla stanoveného v článku 87 tohoto jednacího řádu, podle něhož se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, nebylo by důvodné uložit účastníku řízení, který měl ve věci úspěch, aby nesl vlastní náklady řízení a část nákladů vynaložených protistranou, a to na základě nesrovnalosti, která byla sice vznesena, avšak nebyla prokázána.

Uvedený článek 88 navíc nezakládá žádnou povinnost k předchozí konzultaci účastníků řízení ohledně takového rozdělení nákladů řízení.

(viz body 94, 95 a 97)

Odkazy:

Soud pro veřejnou službu: usnesení ze dne 10. května 2011, Barthel a další v. Soudní dvůr, F‑59/10, Sb. VS, EU:F:2011:51, bod 33 a citovaná judikatura
(viz body 52–57)

Viz znění rozhodnutí.

(viz bod 77)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 78, 79)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 79–84)

Viz znění rozhodnutí.

(viz bod 88)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 90, 91, 105)

Kromě toho, ačkoliv Komise může, aniž by k tomu ostatně byla povinna, pověřit externí znalce, není tím nicméně zproštěna povinnosti posoudit jejich práci. Ústřední a výhradní odpovědnost zajistit, pod kontrolou unijního soudu, dodržování článku 107 SFEU a provádění článku 108 SFEU totiž přísluší Komisi, a nikoliv uvedeným znalcům. Komise není povinna držet se slepě výsledků uvedených v rámci znaleckého posudku, ale musí naopak práci uvedených znalců ověřit a posoudit.

(viz bod 118)

V oblasti státních podpor platí, že skutečnost, že operace je pro orgány veřejné správy nebo veřejný podnik, které podporu poskytly, racionální, nezbavuje povinnosti ověřit, zda dotčená opatření přiznávají podniku hospodářskou výhodu, kterou by za obvyklých tržních podmínek nezískal, a nestačí tedy k tomu, aby dotčené opatření bylo v souladu s kritériem soukromého investora.

(viz body 130, 131)

Viz znění rozhodnutí.

(viz bod 137)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 146–156)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 154, 155, 158)

Viz znění rozhodnutí.

(viz bod 160)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 166–170)

Viz znění rozhodnutí.

(viz bod 176)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 190–193)

Viz znění rozhodnutí.

(viz body 196–198)

(viz body 190, 201–203)

(viz body 213, 214, 223–225)

Viz znění rozhodnutí.

Žádné ustanovení upravující řízení o kontrole státních podpor nevyhrazuje mezi zúčastněnými stranami zvláštní úlohu příjemci podpory. Řízení o kontrole státních podpor ostatně není řízením zahájeným „proti“ příjemci podpor, které by znamenalo, že by příjemce podpor mohl uplatnit práva takového rozsahu, jaký mají práva obhajoby jako taková. Nicméně navzdory tomu, že příjemce podpory nemá postavení účastníka řízení, mu judikatura přiznala určitá procesní práva, jejichž cílem je umožnit mu poskytnout Komisi informace a uplatnit jeho argumenty. Kromě toho neexistuje žádné ustanovení, které by Komisi ukládalo povinnost sdělit totožnost stěžovatele nebo jakéhokoliv informačního zdroje zúčastněným stranám.

(viz body 231, 234)
21

Odvolací senát měl následně v bodech 16 až 18 napadeného rozhodnutí za to, že i kdyby byli jmenovaní zástupci jejich vnitřním systémem dohledu lhůtami upozorněni na blížící se uplynutí doby platnosti zápisu dotčené ochranné známky nebo i kdyby upozornění obdrželi, nemohli by sami provést obnovu zápisu, a to vzhledem k nevydání pokynu žalobkyně v tomto smyslu. Mezi těmito událostmi a neobnovením zápisu dotčené ochranné známky tedy neexistuje příčinná souvislost, přičemž jedinou příčinou tohoto neobnovení je nevydání pokynu žalobkyní týkajícího se obnovy zápisu, a to i poté, co upozornění obdržela. Odvolací senát měl za to, že toto nevydání pokynu je v rozporu s povinností řádné péče.
26

V projednávané věci nebylo nikterak prokázáno, že přihláška zpochybněné ochranné známky byla v rozsahu, v němž se týká výrobků spadajících do třídy 7, zejména jeřábů, vykonstruovaná a z obchodního hlediska pro vedlejší účastnici postrádala logiku. Je tomu tak tím spíše, že není zpochybňováno, že vedlejší účastnice výrobky spadající do uvedené třídy uváděla na trh, i když to bylo pod jinou ochrannou známkou. Pouze okolnost, že se přihláška k zápisu týkala výrobků této třídy, do níž spadají výrobky uváděné na trh žalobkyní, tudíž nemůže prokázat, že tato přihláška byla motivována pouze vůlí vedlejší účastnice zabránit žalobkyni v dalším užívání ochranné známky BIGA.
34

Žalobkyně tvrdí, že výklad, který by byl v rozporu s jejím výkladem, by mohl způsobit, že by jakákoli forma ochrany byla zbytečná, jelikož by umožnil jakékoli osobě zapsat totožnou ochrannou známku s minimální grafickou odlišností na základě jejího tvrzení, že neexistence dokonalé shody mezi grafickými prvky představuje náležitý důvod, aby se mělo za to, že ochranná známka je odlišná a originální.
Za účelem kvalifikace vnitrostátního daňového opatření jako „selektivního“ daňového opatření v rámci použití čl. 107 odst. 1 SFEU musí Evropská komise předně identifikovat obecný nebo „obvyklý“ daňový režim uplatňovaný v dotyčném členském státě a dále prokázat, že se předmětné daňové opatření od uvedeného obecného režimu odchyluje v rozsahu, v němž zavádí rozlišování mezi hospodářskými subjekty, které se s ohledem na cíl sledovaný tímto obecným režimem nacházejí ve srovnatelné skutkové a právní situaci. Pojem „státní podpora“ se však na opatření zavádějící rozlišení mezi podniky, které se s ohledem na cíl dotčeného právního režimu nacházejí ve srovnatelné skutkové a právní situaci, a tedy opatření a priori selektivní, nevztahuje, pokud se dotyčnému členskému státu podaří prokázat, že je toto rozlišení odůvodněné, jelikož vyplývá z povahy nebo systematiky soustavy, do níž tato opatření patří.

Pokud jde o určení obecného vnitrostátního daňového režimu, tzn. první fázi metody zmíněné výše, k věcnému vymezení tohoto referenčního rámce v zásadě dochází v souvislosti s opatřením považovaným za podporu. Kromě existence spojitosti mezi účelem dotčeného opatření a účelem obvyklého režimu umožňuje též zkoumání srovnatelnosti situací spadajících do tohoto opatření a situací spadajících do tohoto režimu vymezit věcnou působnost uvedeného režimu. Tato srovnatelnost se posuzuje s ohledem na cíl sledovaný obvyklým režimem. K závěru o existenci odchylky ostatně rovněž umožňuje dospět srovnatelnost těchto situací, pokud je se situacemi spadajícími do sporného opatření zacházeno odlišně od situací spadajících do obvyklého režimu, přestože jsou srovnatelné. Společná úvaha týkající se prvních dvou fází metody uvedené výše tak může v některých případech vést ke stanovení jak obvyklého režimu, tak existence odchylky.

(viz body 61, 62, 96, 99, 103–105, 107)
Rozsudek Tribunálu (devátého senátu) ze dne 15. listopadu 2018 – Sigma Alimentos Exterior v. Komise

(věc T-239/11)

„Státní podpory – Ustanovení týkající se korporační daně umožňující podnikům, které jsou daňovými rezidenty ve Španělsku, odepsat goodwill vzniklý nabytím podílu v podnicích, které jsou daňovými rezidenty v zahraničí – Rozhodnutí o neslučitelnosti státní podpory s vnitřním trhem a jejím vrácení – Pojem ‚státní podpora‘ – Selektivita – Referenční systém – Výjimka – Rozdílné zacházení – Odůvodnění rozdílného zacházení“

1. Soudní řízení – Přezkum věci samé před přezkumem přípustnosti – Přípustnost (viz body 26, 27)

2. Podpory poskytované státy – Pojem – Selektivní charakter opatření – Opatření poskytující daňové zvýhodnění – Referenční rámec pro určení existence zvýhodnění – Věcné vymezení – Kritéria – Existence vztahu mezi předmětem dotčeného opatření a předmětem referenčního rámce – Srovnatelnost situací, na které se vztahuje dotčené opatření, a situací spadajících do referenčního rámce (Článek 107 odst. 1 SFEU) (viz body 47, 48, 82-93)

3. Podpory poskytované státy – Pojem – Selektivní charakter opatření – Opatření poskytující daňové zvýhodnění – Obecné opatření, které je bez rozdílu použitelné na všechny hospodářské subjekty – Opatření, které se nevztahuje na operace srovnatelné s operacemi podmiňujícími jeho přiznání – Opatření, které lze označit za selektivní (Článek 107 odst. 1 SFEU) (viz bod 69)

4. Podpory poskytované státy – Pojem – Selektivní charakter opatření – Opatření poskytující daňové zvýhodnění – Referenční rámec pro určení existence zvýhodnění – Věcné vymezení – Opatření představující svůj vlastní referenční rámec – Podmínky – Jasně vymezený daňový režim, který sleduje specifické cíle – Absence – Systematická a obecná povaha opatření (Článek 107 odst. 1 SFEU) (viz body 113-117)

5. Podpory poskytované státy – Pojem – Selektivní charakter opatření – Odchylka od obecného daňového režimu – Rozlišování mezi podniky, které jsou ve srovnatelné faktické i právní situaci – Kritéria pro posouzení – Porovnání z hlediska cíle sledovaného obecným daňovým režimem jako celkem (Článek 107 odst. 1 SFEU) (viz body 128-134)

6. Podpory poskytované státy – Pojem – Selektivní charakter opatření – Odchylka od obecného daňového režimu – Odůvodnění vycházející z povahy a systematiky soustavy – Kritéria pro posouzení – Opatření sledující dosažení cíle patřícího k mechanismům vlastním daňovému systému – Vhodnost (Článek 107 odst. 1 SFEU; nařízení Rady č. 659/1999) (viz body 135-145, 157, 165, 166)

Předmět

Návrh na základě článku 263 SFEU znějící na zrušení čl. 1 odst. 1 a článku 4 rozhodnutí Komise 2011/282/EU ze dne 12. ledna 2011 o daňových odpisech finančního goodwillu vzniklého nabytím podílu v zahraničních podnicích C 45/07 (ex NN 51/07, ex CP 9/07) zavedených Španělskem (Úř. věst. 2011, L 135, s. 1).

Výrok

1) Žaloba se zamítá.
36

Konečně by podle žalobkyně skutečnost, že by nebyla použita úmluva z roku 1892, poškodila jednotný charakter ochranné známky Společenství v rámci čl. 42 odst. 2 a 3 nařízení č. 207/2009 v případě, že by se u německého soudu domáhala zákazu užívání přihlášené ochranné známky v Německu, jelikož je německé právo, jehož součástí je úmluva z roku 1892, stále v platnosti. V rozsahu, v němž má žalobkyně za to, že přístup odvolacího senátu představuje porušení zásady jednotného charakteru ochranné známky Společenství, stačí odkázat na body 4 a 6 odůvodnění nařízení č. 207/2009. Z nich vyplývá koexistence národních systémů se systémem Společenství. Jak uznala sama žalobkyně, když odkázala na články 111 a 165 nařízení č. 207/2009, ze třetího bodu odůvodnění uvedeného nařízení dále vyplývá, že tato zásada není absolutní.
Rozsudek Tribunálu (čtvrtého senátu) ze dne 12. června 2012 –

Stichting Regionaal Opleidingencentrum van Amsterdam v. OHIM –

Investimust (COLLEGE)

(Věc T-165/11)

„Ochranná známka Společenství – Řízení o prohlášení neplatnosti – Slovní ochranná známka Společenství COLLEGE – Absolutní důvod pro zamítnutí – Neexistence popisného charakteru – Článek 7 odst. 1 písm. b) a c) nařízení (ES) č. 207/2009“

Ochranná známka Společenství – Vzdání se, zrušení a neplatnost – Absolutní důvody neplatnosti – Zápis v rozporu s čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 207/2009 [Nařízení Rady č. 207/2009, čl. 7 odst. 1 písm. c) a čl. 52 odst. 1 písm. a)] (viz body 21–22, 24–34, 37)

Předmět

Žaloba podaná proti rozhodnutí čtvrtého odvolacího senátu OHIM ze dne 12. ledna 2011 (věc R 508/2010-4) týkajícímu se řízení o prohlášení neplatnosti mezi Stichting Regionaal Opleidingencentrum van Amsterdam a Investimust SA

Výrok

1) Žaloba se zamítá.
Rozsudek Tribunálu (třetího senátu) ze dne 22. května 2012 –

Sport Eybl & Sports Experts v. OHIM – Seven (SEVEN SUMMITS)

(Věc T‑179/11)

„Ochranná známka Společenství – Námitkové řízení – Přihláška obrazové ochranné známky Společenství SEVEN SUMMITS – Starší obrazová ochranná známka Společenství Seven – Relativní důvod pro zamítnutí – Nebezpečí záměny – Článek 8 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009“

Ochranná známka Společenství – Definice a nabytí ochranné známky Společenství – Relativní důvody zamítnutí – Námitky majitele starší totožné nebo podobné ochranné známky zapsané pro totožné nebo podobné výrobky nebo služby – Nebezpečí záměny se starší ochrannou známkou – Obrazové ochranné známky SEVEN SUMMITS a Seven [Nařízení Rady č. 207/2009 čl. 8 odst. 1 písm. b)] (viz body 22, 55–57, 62–63, 71)

Předmět

Žaloba podaná proti rozhodnutí čtvrtého odvolacího senátu OHIM ze dne 17. ledna 2011 (věc R 364/2010‑4) týkajícímu se námitkového řízení mezi společnostmi Seven SpA a Sport Eybl & Sports Experts GmbH

Výrok

1) Žaloba se zamítá.
35

Zaprvé, pokud jde o to, že jsou v napadeném rozhodnutí použity výrazy vyplývající z judikatury Soudního dvora týkající se stanovení případů vyšší moci, stačí poznamenat, že jak vyplývá z toho, co bylo uvedeno v bodech 23 až 26 výše, odvolací senát prokázal právně dostačujícím způsobem nedostatek péče vyžadované od kanceláře B. Argumenty žalobkyně směřující proti abstraktním výkladovým pasážím uvedeným v úvahách odvolacího senátu jsou tedy irelevantní. V každém případě měl odvolací senát správně za to, že podmínky pro uplatnění čl. 81 odst. 1 nařízení č. 207/2009 musejí být vykládány striktně. Dodržování lhůt je totiž otázkou nepominutelnou a navrácení zápisu po jeho výmazu do původního stavu může narušit právní jistotu.
171

V první řadě nelze přijmout argument žalobkyně, že rozhodnutí Komise o odmítnutí její žádosti o STH bylo přijato „na základě toho, co věděla o dopadu uvedeného rozhodnutí na [své] dumpingové rozpětí a že toto rozhodnutí mohlo být odlišné, kdyby tuto informaci Komise neměla k dispozici“. Pouhá znalost účinku rozhodnutí o STH na dumpingové rozpětí podniku nutně neznamená, že takové rozhodnutí – a v důsledku toho napadené nařízení – mohlo mít podstatně jiný obsah, kdyby toto rozhodnutí bylo přijato ve tříměsíční lhůtě podle čl. 2 odst. 7 písm. c) základního nařízení. Komise jednak mohla podle tvrzení samotné žalobkyně znát účinek rozhodnutí o odmítnutí STH na její dumpingové rozpětí již dne 18. prosince 2009, tedy před uplynutím uvedené lhůty. Dále je třeba mít za to, že i v případě, že Komise má informace, které jí umožňují vypočítat dumpingové rozpětí výrobce v okamžiku, kdy přijímá rozhodnutí o STH tohoto výrobce, je stále možné, že uvedené rozhodnutí – a nařízení ukládající konečná antidumpingová cla – nemohlo být odlišné. Tak by tomu mohlo být tehdy, kdyby bylo zjevné, že takovému výrobci nemohl být přiznán STH, protože Komise právem dospěla k závěru, že dotyčný výrobce nesplňuje kritéria pro přiznání STH stanovená v čl. 2 odst. 7 písm. c) základního nařízení a že podmínky pro uložení antidumpingových cel byly splněny.
74

Tento argument není přesvědčivý. Na úvod je třeba připomenout, že systém rybolovných kvót stanoví decentralizovaný kontrolní systém, v rámci něhož přísluší členským státům dohlížet na to, aby kvóty, které jim byly přiděleny, nebyly překročeny. Přístup spočívající v tom, že by se odpočty od kvót členských států prováděly pouze při splnění dvou podmínek, a to zaprvé pokud členský stát překročil své kvóty a zadruhé pokud byly na unijní úrovni překročeny celkové přípustné odlovy, by mohl zpochybnit samotnou účinnost systému kvót. Takovýto přístup by totiž členským státům umožnil odůvodnit překročení jejich kvót tím, že by se a posteriori dovolávaly skutečnosti, že celkové přípustné odlovy na unijní úrovni nebyly překročeny. Takovýto přístup by mohl členské státy nabádat k tomu, aby neprováděly přísnou kontrolu kvót, které jim byly přiděleny, neboť by překročení těchto kvót mohlo případně zůstat bez následku. To by zvýšilo riziko, že by následně byly překročeny i celkové přípustné odlovy na unijní úrovni. Kromě toho je třeba připomenout, že překročení jeho kvót přináší členskému státu neoprávněnou výhodu. Odpočty tudíž mají kompenzační účinek i ve vztahu k členským státům, které své kvóty dodržely. V této souvislosti je třeba připomenout, že členské státy mají možnost překročit kvótu, pokud si před vyčerpáním kvóty pro příslušnou populaci dojednají výměnu kvót s jiným členským státem (v tomto smyslu viz rozsudek Soudního dvora ze dne 20. března 1990, Komise v. Francie, C-62/89, Recueil, s. I-925, bod 20). Španělské království si tedy mohlo dojednat takovouto výměnu, což by mu bývalo umožnilo překročit původní kvótu, aniž by se zvýšilo riziko, že celkové přípustné odlovy na unijní úrovni budou překročeny, a aniž by získalo neoprávněnou výhodu oproti členským státům, které své kvóty dodržely.
41

V projednávaném případě odvolací senát informovaného uživatele definoval jako uživatele, který koupí radiátory na topení, aby je instaloval ve svém obydlí. Odvolací senát dodal, že tento uživatel musí být „informován“ v tom smyslu, že musel mít možnost vidět a srovnat vzory radiátorů, když nahlédl do časopisů týkajících se designu a úprav, navštívil specializované obchody a prohlédl obsah příslušných internetových stránek. Jinými slovy podle odvolacího senátu tato osoba, ač není odborníkem v oboru průmyslového designu (jakým by byl architekt nebo dekoratér interiérů), ví o tom, co nabízí trh, o módních tendencích a o základních vlastnostech výrobku (bod 39 napadených rozhodnutí).