Opinion of the Advocate-General



Opinion of the Advocate-General

1. Vývozce, který získá vývozní náhrady, je v zásadě povinen poskytnout na podporu svého vývozního prohlášení doklady a informace nezbytné k prokázání nároku na náhradu a k určení její výše.

2. V projednávaném sporu je otázkou, zda vývozce, který není schopen poskytnout na žádost příslušných vnitrostátních orgánů listinný důkaz ohledně výrobních podmínek vyváženého zboží, může prokázat správnost svého vývozního prohlášení pomocí jiného důkazního prostředku.

3. To je podstatou otázky položené Finanzgericht Hamburg (Německo) v rámci sporu mezi společností Heinrich Schulze GmbH & Co. KG i.L. (dále jen „Schulze“ nebo „žalobkyně“) a Hauptzollamt Hamburg‑Jonas (dále jen „Hauptzollamt“ nebo „žalovaný“), který se týká poskytnutí vývozních náhrad požadovaných na základě vývozu perníku do několika třetích zemí.

4. V projednávané věc je Soudní dvůr žádán, aby upřesnil dosah povinnosti poskytnout doklady a informace, která přísluší vývozci na základě čl. 7 odst. 1 třetího pododstavce nařízení (ES) č. 1222/94(2) .

I – Právní rámec Společenství

A – Ustanovení týkající se poskytování vývozních náhrad pro zemědělské produkty

1. Nařízení (EHS) č. 3665/87

5. Nařízení (EHS) č. 3665/87(3) stanoví společná prováděcí pravidla k vývozům zemědělských produktů, u nichž se poskytují náhrady. V souladu s jeho čl. 2 odst. 1 písm. a) se toto nařízení vztahuje nejen na zemědělské produkty uvedené v příloze II Smlouvy o ES (nyní po změně příloha I ES), ale také na zemědělské produkty vyvážené ve formě zboží, na něž se tato příloha nevztahuje.

6. Toto nařízení obsahuje v hlavě II, týkající se „Vývozů do třetích zemí“, v kapitole 1, nadepsané „Nárok na náhradu“, ustanovení, která zakládají nárok na náhradu. Článek 3 odst. 5 první pododstavec písm. c) uvedeného nařízení stanoví, že doklad použitý při vývozu pro získání nároku na náhradu musí obsahovat všechny údaje nezbytné k výpočtu náhrady, a zejména složení dotčených produktů nebo odkaz na toto složení.

2. Nařízení č. 1222/94

7. Nařízení č. 1222/94 upravuje režim vývozních náhrad poskytovaných pro zpracované zemědělské produkty vyvážené ve formě zboží, na něž se nevztahuje příloha II Smlouvy a jehož základní produkty jsou vyjmenovány v nařízeních o společné organizaci trhu s mlékem a mléčnými výrobky, vejci, rýží, cukrem nebo obilovinami.

8. Toto nařízení se podle svého čl. 1 odst. 1 prvního pododstavce vztahuje především na základní produkty uvedené v příloze A, jakož i na produkty vzniklé jejich zpracováním, uvedené v příloze B nebo C(4) .

9. Článek 3 uvedeného nařízení upřesňuje způsob výpočtu částky náhrady. Tato částka se stanoví podle množství základních produktů skutečně použitých při výrobě vyváženého zboží(5) . Tato množství musí být v souladu s čl. 3 odst. 2 druhým pododstavcem tohoto nařízení stanovena pro každé zboží, které je předmětem náhrady.

10. Článek 3 odst. 2 třetí pododstavec uvedeného nařízení však upravuje zjednodušený postup, který je zmíněn v jedenáctém bodě odůvodnění tohoto nařízení. Toto ustanovení zejména stanoví, že „[v] případě pravidelně uskutečňovaných vývozů týkajících se zboží, které, vyráběné daným podnikem za přesně stanovených technických podmínek, má stálé vlastnosti a jakost, mohou být tato množství po dohodě s příslušnými orgány stanovena […] na základě výrobního vzorce výše uvedeného zboží […]“ (neoficiální překlad) .

11. Článek 7 nařízení č. 1222/94 upravuje rovněž pravidla týkající se poskytování náhrady. Zejména stanoví, jak je uvedeno v desátém bodě odůvodnění nařízení, kontrolní systém založený na zásadě prohlášení vývozce.

12. Článek 7 odst. 1 první pododstavec uvedeného nařízení nejprve stanoví, že se použije nařízení č. 3665/87 . Dále upřesňuje, jaké informace musí zúčastněná osoba uvést v dokladu použitém při vývozu. Zúčastněná osoba je povinna buď uvést množství základních produktů, které byly skutečně použity pro výrobu vyváženého zboží, nebo učinit odkaz na složení dotyčného zboží, pokud bylo toto složení stanoveno v rámci zjednodušeného postupu podle čl. 3 odst. 2 třetího pododstavce nařízení č. 1222/94 .

13. Článek 7 odst. 1 třetí pododstavec tohoto nařízení krom toho stanoví, že „[z]účastněná osoba musí poskytnout příslušným orgánům na podporu svého prohlášení všechny doklady a všechny informace, které uvedené orgány považují za vhodné“ (neoficiální překlad) .

14. Krom toho s cílem ověřit správnost vývozního prohlášení jsou příslušné vnitrostátní orgány na základě čl. 7 odst. 1 čtvrtého pododstavce uvedeného nařízení oprávněny použít „jakýkoli vhodný kontrolní prostředek“. (neoficiální překlad)

15. Pokud jde o čl. 7 odst. 2 první pododstavec nařízení č. 1222/94, ten stanoví, že „[p]okud zúčastněná osoba nevyhotoví prohlášení uvedené v odstavci 1 nebo neposkytne na podporu svého prohlášení uspokojivé informace, nemůže získat náhradu“ (neoficiální překlad) .

16. Konečně je třeba upřesnit obsah desátého a jedenáctého bodu odůvodnění tohoto nařízení, které souvisejí s jeho články 3 a 7.

17. Desátý bod odůvodnění uvedeného nařízení upřesňuje, že „je třeba stanovit kontrolní systém založený na zásadě prohlášení vývozce příslušným orgánům při příležitosti každého vývozu o množstvích produktů používaných pro výrobu vyváženého zboží; je povinností příslušných orgánů, aby přijaly veškerá opatření, která považují za nezbytná k ověření správnosti uvedeného prohlášení“ (neoficiální překlad) .

18. Jedenáctý bod odůvodnění nařízení č. 1222/94 stanoví, že „aby se usnadnily vývozní formality, je nutno u zboží [které je vyráběno daným podnikem za přesně stanovených technických podmínek, má stálé vlastnosti a jakost a je předmětem pravidelných vývozů] podporovat používání zjednodušeného postupu založeného na tom, že výrobce sdělí příslušným orgánům informace, které tyto orgány považují za nezbytné, pokud jde o výrobní podmínky uvedeného zboží“ (neoficiální překlad) .

B – Pravidla v oblasti kontroly

19. V souladu s čl. 1 první odrážkou nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství(6), se tento kodex vztahuje na obchod mezi členskými státy Společenství a třetími zeměmi. Vztahuje se tedy na vývoz zemědělských produktů, pro něž lze získat vývozní náhrady.

20. Článek 14 uvedeného kodexu zejména stanoví, že „[p]ro účely používání celních předpisů musí každá osoba, která se přímo nebo nepřímo podílí na dotyčných operacích za účelem obchodu se zbožím, poskytnout celním orgánům na jejich žádost a v případně stanovených lhůtách všechny doklady a informace bez ohledu na použitý nosič údajů a veškerou potřebnou pomoc“.

II – Skutkový stav a původní řízení

21. V roce 1996 Schulze vyvezla do několika třetích zemí perník a požádala o vývozní náhrady pro základní produkty obsažené v tomto zboží. Za tímto účelem žalobkyně v jednotlivých žádostech o náhrady, které předložila, odkazovala na výrobní vzorce určené po dohodě s příslušnými vnitrostátními orgány v rámci zjednodušeného postupu podle čl. 3 odst. 2 třetího pododstavce nařízení č. 1222/94 .

22. V květnu 1997 byly výrobní prostory a kanceláře žalobkyně silně poškozeny požárem. V červenci téhož roku Schulze ukončila svou činnost.

23. V říjnu roku 1999 Hauptzollamt přistoupil k přezkumu výrobních vzorců předložených žalobkyní. Na základě tohoto přezkumu bylo zjištěno, že interní doklady nezbytné pro kontrolu správnosti každého z těchto vzorců byly při tomto požáru zničeny.

24. Vzhledem k tomu, že Schulze nemohla předložit informace a doklady požadované podle čl. 7 odst. 1 nařízení č. 1222/94 pro účely kontroly výrobních vzorců, žalovaný dne 28. srpna 2000 požádal na základě čl. 11 odst. 3 nařízení č. 3665/87(7) o vrácení vývozní náhrady vyplacené žalobkyni v celkové výši 26 174,84 DEM.

25. V návaznosti na stížnost podanou Schulze proti této žádosti o vrácení dospěl Hauptzollamt k názoru, že žalobkyně nesplnila svou důkazní povinnost podle článku 7 nařízení č. 1222/94, a tuto stížnost tedy zamítl. Dle jeho názoru se Schulze nemohla dovolávat vyšší moci, jelikož ani čl. 11 odst. 3 nařízení č. 3665/87, ani článek 7 nařízení č. 1222/94 takovou výjimku nepovolují.

26. Žalobkyně podala proti tomuto rozhodnutí žalobu k Finanzgericht Hamburg. Na podporu této žaloby zejména tvrdí, že vrácení nelze požadovat na základě čl. 11 odst. 3 nařízení č. 3665/87, jelikož toto ustanovení se vztahuje pouze na případy, kdy byla vývozní náhrada vyplacena neoprávněně. Schulze se přitom domnívá, že v projednávaném případě byly náhrady vyplaceny právem vzhledem k tomu, že na základě čl. 3 odst. 2 třetího pododstavce nařízení č. 1222/94 bylo povoleno použití zjednodušeného postupu pro stanovení výrobních vzorců.

III – Předběžné otázky

27. Finanzgericht ve svém předkládacím rozhodnutí uvádí, že k poskytnutí náhrady pro zboží, na které se vztahuje nařízení č. 1222/94, je třeba nejen prokázat, že produkty byly skutečně vyvezeny, ale též předložit doklady týkající se množství skutečně použitých základních produktů. Není-li toto splněno, má předkládající soud za to, že na náhradu nemůže vzniknout nárok a tato musí být případně vrácena podle čl. 11 odst. 3 nařízení č. 3665/87 .

28. V projednávaném sporu předkládající soud nejprve vyjadřuje své pochybnosti ohledně možnosti žalobkyně dovolávat se vyšší moci a získat svolení k předložení důkazu požadovaného v čl. 7 odst. 1 nařízení č. 1222/94 jinak než prostřednictvím dokladů. Předkládající soud nejprve připomněl judikaturu Soudního dvora týkající se pojmu vyšší moci(8), načež v prvé řadě poznamenává, že žádné ustanovení nařízení č. 1222/94 neupravuje důsledky takové situace. Dále konstatuje, zejména s ohledem na výše uvedený rozsudek First City Trading a další, že se vývozce může dovolávat vyšší moci pouze vůči rozhodnutí o uložení sankce(9) . Vývozce je tedy nadále povinen vrátit vývozní náhrady, které mu byly poskytnuty.

29. Finanzgericht však podotýká, že se Schulze nacházela ve stavu „nezaviněné nouze“, který podle tohoto soudu odůvodňuje výjimku z podmínky předložení listinného důkazu. Uvedený soud v této souvislosti konstatuje, že čl. 7 odst. 1 nařízení č. 1222/94 nepožaduje bezpodmínečně, aby vývozce předložil listinný důkaz ohledně procesu výroby prostřednictvím dokladů týkajících se výroby. Krom toho poznamenává, že v souladu s desátým bodem odůvodnění tohoto nařízení je konečně povinností příslušných vnitrostátních orgánů, aby přijaly opatření, která považují za nezbytná k ověření správnosti prohlášení vývozců.

30. Jelikož měl Finanzgericht Hamburg z výše uvedených důvodů pochybnosti ohledně výkladu čl. 7 odst. 1 třetího pododstavce nařízení č. 1222/94, rozhodl se přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující dvě předběžné otázky:

„1) Lze odhlédnout od listinného důkazu stanoveného v čl. 7 odst. 1 třetím pododstavci nařízení č. 1222/94 a povolit vývozci předložit důkazy týkající se produktů skutečně použitých při výrobě vyváženého zboží prostřednictvím jiných důkazních prostředků, pokud tento vývozce (již) není schopen předložit doklady týkající se výroby z důvodu vyšší moci?

2) Může zohlednění vyšší moci vést rovněž ke snížení důkazní povinnosti v tom smyslu, že vývozce musí pouze předložit důkazní materiál nebo hodnověrné nepřímé důkazy ohledně produktů skutečně použitých při výrobě vyváženého zboží?“

IV – Analýza

A – K první předběžné otázce

31. Podstatou první předběžné otázky, kterou předkládající soud pokládá Soudnímu dvoru, je, zda čl. 7 odst. 1 třetí pododstavec nařízení č. 1222/94 musí být vykládán v tom smyslu, že nemá-li vývozce možnost předložit listinný důkaz o výrobních podmínkách vyváženého zboží, může prokázat správnost svého vývozního prohlášení jinými důkazními prostředky.

32. Žalovaný navrhuje odpovědět na tuto otázku záporně. Domnívá se jednak, že poskytnutí vývozních náhrad pro zboží, na které se nevztahuje příloha II Smlouvy, spočívá na pečlivém určení povahy a množství použitých základních produktů. Má tedy za to, že žádný jiný důkazní prostředek nemůže nahradit listinný důkaz stanovený v uvedeném čl. 7 odst. 1 třetím pododstavci.

33. Krom toho uvádí, že existence vyšší moci nemá žádný vliv na povinnost zúčastněné osoby předložit doklady a informace týkající se výroby vyváženého zboží. V tomto ohledu žalovaný uplatňuje, že v souvislosti s řízením o vrácení vývozní náhrady upraveným v čl. 11 odst. 3 nařízení č. 3665/87 není uvedena žádná zmínka o vyšší moci. Uvádí také, že doložka vyšší moci nebyla Soudním dvorem nikdy uznána za obecnou zásadu práva Společenství, a proto musí být, jakožto výjimka z obecného pravidla důsledného dodržování právních ustanovení, vykládána a uplatňována striktně. Konečně se domnívá, že tato doložka je v rozporu s cílem sledovaným čl. 7 odst. 1 nařízení č. 1222/94, jímž je ochrana finančních zájmů Společenství.

34. S touto analýzou se neztotožňuji.

35. Domnívám se totiž, že v případě, kdy vývozce nemá možnost předložit listinný důkaz na podporu svého vývozního prohlášení, čl. 7 odst. 1 třetí pododstavec tohoto nařízení nebrání tomu, aby tento vývozce mohl prokázat ke spokojenosti příslušných vnitrostátních orgánů správnost tohoto prohlášení jiným důkazním prostředkem upraveným normami vnitrostátního práva.

36. Před přezkoumáním důkazních prostředků stanovených v uvedeném čl. 7 odst. 1 třetím pododstavci je třeba nejprve upřesnit rozsah povinnosti zakotvené v tomto ustanovení, jestliže vývozce využil, jako je tomu v projednávané věci, zjednodušeného postupu podle čl. 3 odst. 2 třetího pododstavce nařízení č. 1222/94 .

37. Je třeba připomenout, že systém vývozních náhrad se vyznačuje zejména tím, že podpora Společenství je poskytována pouze za podmínky, že vývozce podá žádost. Jestliže se z vlastní vůle rozhodne uplatnit nárok na náhradu, má Soudní dvůr za to, že „musí dodat relevantní informace nutné pro vznik nároku na náhradu a pro stanovení její výše“(10) .

38. Článek 3 odst. 5 první pododstavec písm. c) nařízení č. 3665/87, který se, pro připomenutí, použije na dotčené náhrady(11), stanoví, že doklad použitý při vývozu pro získání nároku na náhradu musí obsahovat všechny údaje nezbytné k výpočtu náhrady, a zejména složení dotčených produktů nebo odkaz na toto složení.

39. V rámci nařízení č. 1222/94 je poskytnutí náhrady v souladu s čl. 7 odst. 1 prvním pododstavcem tohoto nařízení podmíněno prohlášením zúčastněné osoby o množství skutečně použitých základních produktů nebo odkazem na složení vyváženého zboží, tak jak byl určen ve zjednodušeném postupu.

40. Podle čl. 7 odst. 1 třetího pododstavce uvedeného nařízení je nárok na náhradu rovněž podmíněn tím, že vývozce musí poskytnout příslušným vnitrostátním orgánům doklady a informace týkající se výrobních podmínek vyváženého zboží.

41. Účelem této povinnosti je umožnit těmto orgánům provést kontrolu správnosti vývozního prohlášení, a stanovit tak nárok vývozce na náhradu a určit její výši.

42. Uvedená povinnost dle mého názoru platí stejně, jestliže zúčastněná osoba využije, jako je tomu v projednávaném sporu, zjednodušeného postupu podle čl. 3 odst. 2 třetího pododstavce nařízení č. 1222/94(12) .

43. Jednak jedenáctý bod odůvodnění tohoto nařízení jasně uvádí, že tento postup, upravený za účelem administrativního zjednodušení, je založen na tom, že příslušným vnitrostátním orgánům jsou předloženy informace, které tyto orgány považují za nezbytné.

44. Krom toho čl. 7 odst. 1 třetí pododstavec uvedeného nařízení nečiní žádného rozdílu podle toho, zda vývozce při vývozu učinil prohlášení o množství skutečně použitých základních produktů, nebo pouze odkázal na složení zboží, tak jak bylo určeno v rámci zjednodušeného postupu.

45. Konečně kontrola prováděná příslušnými vnitrostátními orgány na základě dokladů a informací poskytnutých vývozcem má za cíl zejména ověřit, zda je zboží vyvážené v dotyčné zásilce skutečně složeno z množství zemědělských produktů paušálně stanovených v rámci tohoto postupu.

46. I kdyby tedy vývozce určil složení vyváženého zboží po dohodě s příslušnými vnitrostátními orgány, domnívám se, že je nadále povinen předložit těmto orgánům veškeré doklady a informace, které považují za vhodné.

47. K určení formy dokladů a informací, které má vývozce předložit na žádost těchto orgánů, je třeba dle mého názoru odkázat na znění čl. 7 odst. 1 třetího pododstavce nařízení č. 1222/94 . Toto ustanovení je třeba vykládat ve spojení s desátým a jedenáctým bodem odůvodnění tohoto nařízení.

48. Z ustanovení tohoto čl. 7 odst. 1 třetího pododstavce vyplývá, že vývozce může poskytnout listinný důkaz. Tím je třeba dle mého mínění rozumět veškeré doklady, které se vztahují k výrobě vyváženého zboží a umožňují určit množství základních produktů použitých při výrobě tohoto zboží. Mohlo by se jednat například o faktury nebo chemické rozbory provedené podnikem v rámci kontroly jakosti.

49. Z téhož ustanovení však zároveň vyplývá, že nestanoví žádné zvláštní omezení, pokud jde o formu dokladů nebo informací, které je zúčastněná osoba povinna předložit.

50. Stanoví totiž pouze to, že vývozce musí poskytnout „ všechny doklady a všechny informace , které [příslušné orgány] považují za vhodné“. Pokud jde o jedenáctý bod odůvodnění nařízení č. 1222/94, upřesňuje se v něm, že těmito informacemi jsou všechny ty informace, které příslušné vnitrostátní orgány „považují za nezbytné, pokud jde o výrobní podmínky […] zboží“.

51. I když je pravdou, jak uvádí žalovaný, že k poskytnutí dotčených vývozních náhrad je nutné přesně určit povahu a množství použitých produktů a že se listinný důkaz jeví pro tento účel nejvhodnější, je třeba konstatovat, že toto nařízení nestanoví, že takovýto listinný důkaz je výlučným důkazním prostředkem.

52. Ostatně není bez zajímavosti, že podle článku 14 celního kodexu Společenství(13) všechny osoby, jichž se týká kontrola prováděná celními orgány členského státu, musejí poskytnout všechny doklady a informace, které tyto orgány považují za nezbytné, a to bez ohledu na použitý nosič údajů .

53. Vzhledem k těmto skutečnostem se tedy domnívám, že čl. 7 odst. 1 třetí pododstavec nařízení č. 1222/94 dovoluje různé důkazní prostředky.

54. Z ustanovení tohoto čl. 7 odst. 1 třetího pododstavce ve spojení s desátým a jedenáctým bodem odůvodnění téhož nařízení mimoto vyplývá, že je konečně povinností příslušných vnitrostátních orgánů, aby posoudily účelnost toho, mít na podporu prohlášení vývozce doklady nebo informace. Přísluší jim též určit nejvhodnější důkazní prostředek podle okolností každého případu(14) .

55. Podle ustálené judikatury platí, že neexistuje-li v dané oblasti právní úprava Společenství, musejí příslušné orgány vycházet z norem svého vnitrostátního práva. Je však třeba podotknout, že důkazní prostředky upravené vnitrostátními právními předpisy nesmějí porušovat ani působnost, ani účinnost práva Společenství. Z této judikatury tedy vyplývá, že tyto prostředky nesmějí být méně příznivé než důkazní prostředky v obdobných řízeních na základě vnitrostátního práva (zásada rovnocennosti), ani v praxi znemožnit nebo nadměrně ztížit uplatňování právní úpravy Společenství (zásada efektivity). Takovými prostředky by totiž byl dotčen výkon práv přiznaných právním řádem Společenství(15) .

56. Z čl. 7 odst. 2 prvního pododstavce nařízení č. 1222/94 krom toho vyplývá, že příslušným vnitrostátním orgánům přísluší posoudit, zda jsou důkazy poskytnuté vývozcem „uspokojivé“.

57. S ohledem na tyto skutečnosti jsem tedy toho názoru, že čl. 7 odst. 1 třetí pododstavec nařízení č. 1222/94 musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání tomu, aby vývozce, který nemá možnost poskytnout na podporu svého vývozního prohlášení listinný důkaz ohledně výrobních podmínek vyváženého zboží, mohl prokázat ke spokojenosti příslušných vnitrostátních orgánů správnost tohoto prohlášení jakýmkoli jiným důkazním prostředkem upraveným normami vnitrostátního práva, ovšem za podmínky, že těmito normami nejsou dotčeny působnost ani účinnost práva Společenství.

B – K druhé předběžné otázce

58. Podstatou druhé předběžné otázky předkládajícího soudu je, zda vyšší moc(16) na straně vývozce, která mu znemožní předložit listinné důkazy požadované příslušnými vnitrostátními orgány, vede ke snížení důkazní povinnosti podle čl. 7 odst. 1 třetího pododstavce nařízení č. 1222/94 .

59. Dle mého názoru vyplývá odpověď na tuto otázku z předcházejících úvah.

60. Úvodem je třeba připomenout, že vývozní náhrada je podporou Společenství, jejíž poskytnutí je nutně podmíněno tím, že zboží, pro které je poskytována, musí být v souladu s tím, co bylo prohlášeno při vývozu nebo co bylo určeno v rámci zjednodušen ého postupu.

61. Jak již bylo uvedeno, čl. 7 odst. 1 třetí pododstavec nařízení č. 1222/94 nebrání tomu, aby důkaz o správnosti vývozního prohlášení byl předložen pomocí jiného důkazního prostředku než listinného důkazu. Nehledě na formu nebo nosič důkazu předloženého vývozcem však musí tento důkaz příslušným vnitrostátním orgánům umožnit, aby se ujistily, zda byly splněny požadavky stanovené právní úpravou Společenství.

62. Za těchto okolností se domnívám, že nemá-li vývozce možnost předložit příslušným vnitrostátním orgánům listinný důkaz ohledně výrobních podmínek vyváženého zboží, nijak se tím nesnižuje důkazní povinnost požadovaná podle uvedeného čl. 7 odst. 1 třetího pododstavce.

63. I kdyby nemožnost předložit listinný důkaz vyplývala z vyšší moci, nemá to dle mého mínění na tento závěr žádný vliv(17) .

64. Nařízení č. 3665/87, které se, pro připomenutí, na projednávanou věc použije(18), totiž vymezuje taxativně účinky vyšší moci v oblasti vývozních náhrad(19) . Jak již Soudní dvůr rozhodl ve výše uvedeném rozsudku First City Trading a další, doložka vyšší moci stanovená v rámci tohoto nařízení pouze umožňuje příjemci podpory Společenství, aby se vyhnul placení pokut. Naproti tomu neumožňuje vývozci, aby se zprostil povinnosti vrátit neoprávněně vyplacené částky(20) .

65. S ohledem na výše uvedené se tedy domnívám, že možnost prokázat správnost vývozního prohlášení jinými prostředky než listinným důkazem, kterou vývozci dává čl. 7 odst. 1 třetí pododstavec nařízení č. 1222/94, nijak nesnižuje důkazní povinnost požadovanou tímto ustanovením, a to ani v případě, že se prokáže existence vyšší moci.

V – Závěry

66. S ohledem na předcházející úvahy navrhuji, aby Soudní dvůr odpověděl na předběžné otázky položené Finanzgericht Hamburg následovně:

„1) Článek 7 odst. 1 třetí pododstavec nařízení Komise (ES) č. 1222/94 ze dne 30. května 1994, kterým se stanoví společná prováděcí pravidla k režimu poskytování vývozních náhrad pro některé zemědělské produkty vyvážené ve formě zboží, na něž se nevztahuje příloha II Smlouvy [nyní po změně příloha I ES], a kritéria pro stanovení výše těchto náhrad, musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání tomu, aby vývozce, který nemá možnost poskytnout na podporu svého vývozního prohlášení listinný důkaz ohledně výrobních podmínek vyváženého zboží, mohl prokázat ke spokojenosti příslušných vnitrostátních orgánů správnost tohoto prohlášení jakýmkoli jiným důkazním prostředkem upraveným normami vnitrostátního práva, ovšem za podmínky, že těmito normami nejsou dotčeny působnost ani účinnost práva Společenství.

2) Možnost prokázat správnost vývozního prohlášení jinými prostředky než listinným důkazem, kterou vývozci dává čl. 7 odst. 1 třetí pododstavec nařízení č. 1222/94, nijak nesnižuje důkazní povinnost požadovanou tímto ustanovením, a to ani v případě, že se prokáže existence vyšší moci.“

(1) .

(2) – Nařízení Komise ze dne 30. května 1994, kterým se stanoví společná prováděcí pravidla k režimu poskytování vývozních náhrad pro některé zemědělské produkty vyvážené ve formě zboží, na něž se nevztahuje příloha II Smlouvy [nyní po změně příloha I ES], a kritéria pro stanovení výše těchto náhrad (Úř. věst. L 136, s. 5).

(3) – Nařízení Komise ze dne 27. listopadu 1987, kterým se stanoví společná prováděcí pravidla k režimu vývozních náhrad pro zemědělské produkty (Úř. věst. L 351, s. 1), ve znění nařízení Komise (ES) č. 2945/94 ze dne 2. prosince 1994 (Úř. věst. L 310, s. 57, dále jen „nařízení č. 3665/87“). Toto nařízení bylo zrušeno nařízením Komise (ES) č. 800/1999 ze dne 15. dubna 1999, kterým se stanoví společná prováděcí pravidla k režimu vývozních náhrad pro zemědělské produkty (Úř. věst. L 102, s. 11; Zvl. vyd. 03/25, s. 129), které je pozdějšího data než sporné skutkové okolnosti, a na věc v původním řízení se tedy nepoužije.

(4) – Na perník se vztahuje příloha B nařízení č. 1222/94 (kód KN 1905 20).

(5) – V souladu s čl. 3 odst. 2 prvním pododstavcem nařízení č. 1222/94 „jsou za skutečně použité považovány produkty, které byly použity v nezměněném stavu v procesu výroby vyváženého zboží“ (neoficiální překlad) .

(6) – Úř. věst. L 302, s. 1; Zvl. vyd. 02/04, s. 307, dále jen „celní kodex Společenství“.

(7) – Článek 11 odst. 3 nařízení č. 3665/87 stanoví, že „[…] příjemce [je] povinen v případě neoprávněné výplaty náhrady vrátit neoprávněně získané částky […]“ (neoficiální překlad) .

(8) – Finanzgericht ve svém předkládacím rozhodnutí odkazuje na rozsudky ze dne 13. října 1993, An Bord Bainne Co-operative a Compagnie Inter‑Agra (C‑124/92, Recueil, s. I‑5061); ze dne 7. prosince 1993, Huygen a další (C‑12/92, Recueil, s. I‑6381); ze dne 29. září 1998, First City Trading a další (C‑263/97, Recueil, s. I‑5537), a ze dne 11. července 2002, Käserei Champignon Hofmeister (C‑210/00, Recueil, s. I‑6453).

(9) – Bod 46.

(10) – Rozsudek ze dne 1. prosince 2005, Fleisch-Winter (C‑309/04, Sb. rozh. s. I‑10349, bod 31).

(11) – Viz čl. 7 odst. 1 první pododstavec první větu nařízení č. 1222/94.

(12) – Připomínám, že tento postup vývozci umožňuje určit složení vyváženého zboží po dohodě s příslušnými vnitrostátními orgány. Dotčeným zbožím je zejména zboží, které je předmětem pravidelných vývozů a má stálé vlastnosti a jakost.

(13) – Jak jsem již uvedl, celní kodex Společenství se vztahuje na dotčené náhrady.

(14) – Zatímco společná prováděcí pravidla k vývozním náhradám pro některé zemědělské produkty jsou upravena Komisí, přísluší totiž členským státům zajistit na svém území v souladu s článkem 10 ES uplatňování právní úpravy Společenství týkající se provádění společné zemědělské politiky. Viz zejména rozsudek ze dne 21. září 1983, Deutsche Milchkontor a další (205/82 až 215/82, Recueil, s. 2633, bod 17).

(15) – Viz zejména rozsudek ze dne 8. února 1996, FMC a další (C‑212/94, Recueil, s. I‑389, body 49 až 52 a citovaná judikatura).

(16) – Připomínám, že v souladu s ustálenou judikaturou se pojem „vyšší moci“ použitý v zemědělských nařízeních neomezuje na „absolutní nemožnost“, nýbrž musí být chápán ve smyslu neobvyklých okolností, na něž nemá dovozce nebo vývozce vliv a jejichž následkům mohlo být i přes veškerou řádnou péči zabráněno pouze za cenu nadměrných obětí [viz zejména rozsudky ze dne 11. července 1968, Schwarzwaldmilch (4/68, Recueil, s. 549, 562 a 563); ze dne 17. prosince 1970, Internationale Handelsgesellschaft (11/70, Recueil, s. 1125, bod 23), a Köster (25/70, Recueil, s. 1161, bod 38); ze dne 9. srpna 1994, Boterlux (C‑347/93, Recueil, s. I‑3933, bod 34), a ze dne 17. října 2002, Parras Medina (C‑208/01, Recueil, s. I‑8955, body 18 a 19), jakož i výše uvedené rozsudky An Bord Bainne Co-operative a Compagnie Inter-Agra (bod 11) a Huygen a další (bod 31)]. Viz také sdělení Komise K(88) 1696 o „vyšší moci“ v evropském zemědělském právu (Úř. věst. 1988, C 259, s. 10).

(17) – Je třeba připomenout, že předkládajícímu soudu přísluší, aby posoudil, zda požár, který zpustošil prostory žalobkyně, je s ohledem na okolnosti projednávaného případu případem vyšší moci (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Parras Medina, bod 22).

(18) – Viz čl. 7 odst. 1 první pododstavec nařízení č. 1222/94.

(19) – Výše uvedený rozsudek First City Trading a další, bod 33.

(20) – Tamtéž, bod 46.