ROZSUDEK SOUDU PRO VEŘEJNOU SLUŽBU EVROPSKÉ UNIE

(druhý senát)

16. ledna 2014

Věc F‑107/12

Philippe Guinet

v.

Evropská investiční banka (EIB)

„Veřejná služba – Zaměstnanci EIB – Důchodový systém – Převod nároků na důchod – Náhrada za nevýhody způsobené opožděným převodem nároků na důchod – Podmínka skutečného převodu nároků na důchod, které vznikly v jiném systému než v systému EIB – Zásada rovného zacházení“

Předmět: Žaloba podaná na základě článku 270 SFEU, kterou se P. Guinet domáhá zrušení rozhodnutí Evropské investiční banky (EIB), kterým byla zamítnuta jeho žádost týkající se revalorizace jeho nároků na důchod.

Rozhodnutí: Žaloba se zamítá. Philippe Guinet ponese vlastní náklady řízení a nahradí tři čtvrtiny nákladů řízení vynaložených Evropskou investiční bankou. Evropská investiční banka ponese čtvrtinu vlastních nákladů řízení.

Shrnutí

1. Úředníci – Rozhodnutí nepříznivě zasahující do právního postavení – Povinnost uvést odůvodnění – Rozsah

(Služební řád, článek 25)

2. Úředníci – Zaměstnanci Evropské investiční banky – Důchody – Nároky na důchod nabyté před nástupem do služby – Převod do systému Banky – Nemožnost zaměstnance provést převod v případě neexistence dohody mezi Bankou a dotyčným členským státem – Nemožnost uvedeného zaměstnance dokoupit dodatečné roky pojištění – Porušení zásady rovného zacházení vůči zaměstnancům, kteří mají uvedené možnosti – Neexistence

(Pravidla systému důchodového pojištění zaměstnanců Evropské investiční banky, článek 21–1)

3. Sociální zabezpečení – Migrující pracovníci – Důchodové a životní pojištění – Státní příslušník členského státu zaměstnaný unijní institucí – Nároky na důchod nabyté před nástupem do služby u unijní instituce – Převod do systému unijní instituce – Vnitrostátní právní úprava, která neupravuje možnost převodu – Porušení unijního práva – Neexistence – Existence překážky volného pohybu osob – Neexistence

(Články 45 SFEU a 48 SFEU)

4. Úředníci – Zaměstnanci Evropské investiční banky – Povinnost administrativy jednat s náležitou péčí – Zásada řádné správy – Rozsah – Povinnost přijmout opatření v zájmu služby při neexistenci právního základu – Neexistence

5. Soudní řízení – Náklady řízení – Náhrada – Zohlednění požadavků ekvity – Uložení povinnosti účastníku řízení, který měl ve věci úspěch, aby nesl část vlastních nákladů řízení

(Jednací řád Soudu pro veřejnou službu, článek 88)

1. Při rozhodnutí, zda byl splněn požadavek odůvodnění stanovený služebním řádem, je třeba zohlednit nejen dokumenty, kterými bylo rozhodnutí sděleno, ale i okolnosti, za kterých bylo rozhodnutí přijato a dotyčné osobě oznámeno. Lze mít tak za to, že rozhodnutí je dostatečně odůvodněno, pokud je přijato v kontextu známém dotyčnému úředníkovi, který mu umožňuje porozumět jeho dopadu. Kromě toho znalost kontextu, ve kterém bylo rozhodnutí učiněno, dotyčnou osobou může představovat odůvodnění uvedeného rozhodnutí.

(viz bod 44)

Odkazy:

Tribunál Evropské unie: 7. července 2011, Longinidis v. Cedefop, T‑283/08 P, bod 68; 24. října 2011, P v. Parlament, T‑213/10 P, bod 30 a citovaná judikatura

Soud pro veřejnou službu: 30. listopadu 2010, Taillard v. Parlament, F‑97/09, bod 33; 15. února 2011, Marcuccio v. Komise, F‑81/09, bod 40

2. Zásada rovného zacházení je porušena pouze tehdy, když je se dvěma kategoriemi osob, jejichž skutková a právní situace nevykazuje zásadní rozdíly, zacházeno odlišně nebo když je s odlišnými situacemi zacházeno stejně.

Výhodou zpětné účinnosti stanovené v interních pravidlech Evropské investiční banky, která jsou součástí mechanismu umožňujícího dokoupení dodatečných odpracovaných let, není ničím jiným než prostředkem neutralizace nepříznivých účinků případného prodlení, které nelze připisovat dotyčnému zaměstnanci, při převodu nároků na důchod ve vztahu ke dni jeho nástupu do služby u Evropské investiční banky. Takové nepříznivé účinky vyplývají zejména ze zvýšení věku dotyčné osoby a jeho služebního postupu, které vedou ke zvýšení nákladu na dokoupení dodatečného roku pojištění. Jak právo na přiznání výhody zpětné účinnosti, tak částka představující uvedenou výhodu jsou tudíž neoddělitelně spojené s převodem nároků dotyčné osoby na důchod. Z toho vyplývá, že výhoda zpětné účinnosti není nezávislou revalorizací nároků na důchod v systému důchodového pojištění Banky, které by mohl využít zaměstnanec, jenž nepřevedl své nároky na důchod nabyté ve vnitrostátním systému.

S ohledem na výhodu zpětné účinnosti není tedy skutková a právní situace osoby, která nemohla provést převod nároků na důchod, stejná jako situace zaměstnanců Banky, jejichž nároky na důchod převáděné do systému důchodového pojištění Banky mohly být při převodu nároků na důchod nepříznivě dotčeny prodlením, které nelze přičítat uvedeným zaměstnancům.

(viz body 57, 60, 62 a 63)

Odkazy:

Soud prvního stupně: 15. března 1994, La Pietra v. Komise, T‑100/92, bod 50

Soud pro veřejnou službu: 26. září 2011, Arnaldos Rosauro a další v. Komise, F‑29/06, bod 157

3. Pokud jde o koordinaci systémů sociálního zabezpečení mezi členskými státy Smlouva o FEU, ani nařízení č. 1408/71 o uplatňování systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané osoby, osoby samostatně výdělečně činné a jejich rodiny pohybující se v rámci Společenství, ani nařízení, které jej následovalo, a sice nařízení č. 883/2004 o koordinaci systémů sociálního zabezpečení, nestanoví pravidla pro převod kapitálu představujícího hodnotu již nabytých nároků na důchod, ale zakládají se na zásadách započtení dob a poměrného rozdělení dávek, jak vyplývá z článku 48 SFEU, provedeného uvedenými nařízeními.

Z článku 45 SFEU tak nevyplývá povinnost členského státu stanovit pro zaměstnance Evropské investiční banky možnost převést kapitál představující hodnotu jeho dříve nabytých nároků na důchod do systému důchodového pojištění Banky, ani povinnost uzavřít za tímto účelem dohodu.

V důsledku toho nemůže být neexistence takové možnosti pro zaměstnance Banky považována za překážku volnému pohybu pracovníků ve smyslu článku 45 SFEU.

(viz body 76 až 78)

Odkazy:

Soudní dvůr: 4. července 2013, Gardella, C‑233/12, body 33 a 35

4. Povinnost jednat s náležitou péčí, jakož i zásada řádné správy znamenají, že pokud příslušný orgán rozhoduje o situaci úředníka nebo zaměstnance, a to i v rámci výkonu široké posuzovací pravomoci, vezme v úvahu veškeré skutečnosti, které mohou ovlivnit jeho rozhodnutí; musí přitom zohlednit nejen služební zájem, ale i zájem dotyčného úředníka či zaměstnance. Nicméně povinnost jednat s náležitou péčí a povinnosti dobré víry a řádné správy nemohou odůvodňovat, aby administrativa přijala opatření ve prospěch žalobce bez jakéhokoliv právního základu.

Z toho vyplývá, že v případě neexistence právního základu pro přiznání výhody spojené s dokoupením dodatečných let pojištění jednomu ze svých zaměstnanců nebo jakékoliv právní povinnosti nahradit finanční znevýhodnění, které tento zaměstnanec utrpěl z důvodu neexistence dohody o převodu mezi Evropskou investiční bankou a členským státem, v němž nabyl své nároky na důchod, nelze Bance vytýkat, že neschválila v rozporu se svou povinností jednat s náležitou péčí a povinnostmi dobré víry a řádné správy uvedenou výhodu.

(viz body 83 a 84)

Odkazy:

Soud pro veřejnou službu: 19. února 2013, BB v. Komise, F‑17/11, bod 61

5. Podle článku 88 jednacího řádu Soudu pro veřejnou službu lze účastníkovi uložit, a to i když měl ve věci úspěch, částečnou nebo i úplnou náhradu nákladů, odůvodňuje-li to jeho chování. Tomu je tak v případě, kdy účastník řízení, který měl ve věci úspěch, uvedl poprvé až na jednání argumenty, které by podstatným způsobem ovlivnily vyřízení věci, pokud by byl některý z těchto argumentů opodstatněný, aniž by vysvětlil prodlení s předložením těchto argumentů.

(viz body 94 a 96)