ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
39

Z předkládacího rozhodnutí přitom nevyplývá, že by spor v původním řízení, který se týká správního řízení o žádosti o přístup k informacím a dokumentům, které má vnitrostátní orgán dohledu k dispozici na základě IFG, spadal do působnosti trestního práva, neboť tato žádost byla podána poté, co byly odpovědné osoby společnosti Phoenix odsouzeny v trestním řízení, ani že by spadal do rámce občanskoprávních řízení zahájených žalobci v původním řízení.
12

Body 10, 16 a 21 odůvodnění směrnice 2004/38 zní: „(10) Při výkonu svého práva pobytu by se však osoby v počáteční fázi svého pobytu neměly stát nepřiměřenou zátěží pro systém sociální pomoci hostitelského členského státu. Proto by právo pobytu občanů Unie a jejich rodinných příslušníků delší než tři měsíce mělo podléhat určitým podmínkám. [...] (16) Osoby požívající práva pobytu by neměly být vyhoštěny, pokud nepředstavují nepřiměřenou zátěž pro systém sociální pomoci hostitelského členského státu. Vyhoštění ze země by tedy nemělo být automatickým důsledkem využití systému sociální pomoci. Hostitelský členský stát by měl posuzovat, zda se nejedná o dočasné potíže, a při posuzování, zda se příjemce pomoci stal nepřiměřenou zátěží pro systém sociální pomoci a zda by měl být vyhoštěn, zohlednit délku pobytu, osobní poměry a objem poskytované pomoci. Zaměstnané osoby, osoby samostatně výdělečně činné či uchazeči o zaměstnání, jak byli definováni Soudním dvorem, by v žádném případě neměli být vyhoštěni, s výhradou případů odůvodněných veřejným pořádkem nebo veřejnou bezpečností. [...] (21) Mělo by však být ponecháno na rozhodnutí hostitelského členského státu, zda občanům Unie jiným než zaměstnaným osobám nebo osobám samostatně výdělečně činným a osobám, které získají tento status, nebo jejich rodinným příslušníkům, přizná sociální pomoc během prvních třech měsíců pobytu, nebo u uchazečů o zaměstnání během delšího období, nebo zda těmto osobám před nabytím práva trvalého pobytu přizná podporu při studiu, včetně odborné přípravy.“
8

Vysvětlivka HS k číslu 8518, jež vstoupila v platnost 1. února 2004 na základě čl. 8 odst. 2 úmluvy o HS, zněla následovně: „B. Reproduktory, též vestavěné [...] Podle použití, ke kterému jsou určeny, mohou být reproduktory obvykle za účelem zvukového efektu zabudovány do různých rámů a úchytných struktur, kterými mohou být i kusy nábytku. Takové sestavy budou zařazeny do tohoto čísla, pokud hlavní funkcí, která je charakterizuje, je funkce reproduktorů. Co se týče samotných rámů, rovněž spadají pod toto číslo, jestliže lze mít za to, že jsou především koncipovány k tomu, aby do nich byly zabudovány reproduktory, samozřejmě s výjimkou případů, kdy se jedná o nábytek ve smyslu kapitoly 94, který je jednoduše upraven tak, aby kromě jeho běžného účelu použití do něj byl zabudován i reproduktor. Toto číslo zahrnuje reproduktory určené k připojení k zařízení pro automatizované zpracování dat, pokud jsou předkládány samostatně.“ (neoficiální překlad)
64

Na podporu své žádosti Komise Soudní dvůr upozornila na závažné finanční následky vyplývající z rozsudku, který obsahuje takové určení. Zpochybnění plateb, které byly prováděny prakticky již po dobu deseti let, by na jedné straně členským státům způsobilo vážné komplikace a bylo by v rozporu se zásadou právní jistoty. Na druhé straně by povinnost vypočítat tyto platby měla s ohledem na zásadu rozpočtové kázně vliv na celkové financování společné zemědělské politiky.
5

Článek 45 této směrnice, nazvaný „Osobní situace zájemce nebo uchazeče“, v odstavcích 1 a 3 stanoví: „1. Z účasti na veřejné zakázce je vyloučen každý zájemce nebo uchazeč, který byl odsouzen pravomocným rozsudkem známým veřejnému zadavateli, pro jeden nebo více následujících činů: [...] Členské státy upřesní, v souladu se svým vnitrostátním právem a s přihlédnutím k právu Společenství, podmínky pro uplatňování tohoto odstavce. Mohou požadavek uvedený v prvním pododstavci upravit odchylně z důvodu zásadních požadavků obecného zájmu. Pro účely tohoto odstavce veřejní zadavatelé zájemce nebo uchazeče případně požádají o poskytnutí dokladů uvedených v odstavci 3 a mohou se, pokud mají pochybnosti o osobní situaci těchto zájemců nebo uchazečů, obrátit na příslušné orgány, aby získali jakékoli informace o těchto zájemcích nebo uchazečích, které považují za nezbytné. Pokud se informace týkají zájemce nebo uchazeče usazeného ve státě jiném, než je stát veřejného zadavatele, může veřejný zadavatel požádat o spolupráci příslušné orgány. S přihlédnutím k vnitrostátním právním předpisům členského státu, ve kterém jsou zájemci nebo uchazeči usazeni, se tyto žádosti vztahují k právnickým nebo fyzickým osobám včetně, je-li to vhodné, vedoucích představitelů společností nebo jakékoli osoby s pravomocemi zastupovat, rozhodovat nebo kontrolovat zájemce nebo uchazeče. [...] 3. Veřejní zadavatelé přijmou jako dostatečný důkaz pro to, že se hospodářského subjektu žádný z případů uvedených v odst. 1 písm. a), b), c), e) nebo f) netýká: a) pokud jde o odstavec 1 a odst. 2 písm. a), b) a c), předložení výpisu ze soudního nebo správního rejstříku, nebo pokud to není možné, rovnocenného dokladu vydaného příslušným soudním nebo správním orgánem v zemi původu nebo v zemi, z níž tato osoba pochází, jenž dokazuje, že tyto požadavky byly splněny; [...] Jestliže daná země nevydává tyto doklady nebo osvědčení nebo jestliže se tyto doklady či osvědčení nevztahují na všechny případy uvedené v odstavci 1 a v odst. 2 písm. a), b) nebo c), mohou být nahrazeny místopřísežným prohlášením nebo, v členských státech, kde místopřísežná prohlášení nejsou upravena, čestným prohlášením, které učiní dotčená osoba před příslušným soudním nebo správním orgánem, notářem nebo příslušnou profesní nebo obchodní institucí v zemi původu nebo v zemi, z níž tato osoba pochází.“
24

Předkládající soud rovněž upřesňuje, že podle německého právního chápání není použitím výrazu „může“ v textu zákona či nařízení nutně vyjádřena skutečnost, že je správnímu orgánu přiznána posuzovací pravomoc, protože autor zákona či nařízení tento výraz někdy používá také jako synonymum výrazů „je zmocněn“ nebo „je oprávněn“. Předkládající soud má nicméně za to, že nic, co by spadalo do rozsahu působnosti čl. 76 odst. 2 nařízení č. 1408/71, jakožto pravidla přednosti v případě souběhu nároků, nesvědčí ve prospěch takovéhoto výkladu. Kromě toho, i když nejsou definována kritéria, která by mohla být použita pro výkon posuzovací pravomoci, skutečnost, že na základě výkladu článku 76 nařízení č. 1408/71 lze dovodit existenci několika kritérií způsobilých pro použití, může naznačovat, že se skutečně jedná o ustanovení, které správním orgánům přiznává posuzovací pravomoc.
6

Bod 101 odůvodnění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2014/24/EU ze dne 26. února 2014 o zadávání veřejných zakázek a o zrušení směrnice 2004/18/ES (Úř. věst. L 94, s. 65) zní takto: „Veřejní zadavatelé by dále měli mít možnost vyloučit hospodářské subjekty, které se ukázaly jako nespolehlivé, a to například z důvodu porušení environmentálních nebo sociálních povinností, včetně pravidel pro přístupnost osobám se zdravotním postižením nebo jiných druhů vážného profesního pochybení, jako je porušení pravidel hospodářské soutěže nebo práv duševního vlastnictví. Je třeba upřesnit, že vážné profesní pochybení může zpochybnit důvěryhodnost hospodářského subjektu a učinit jej nezpůsobilým pro zadání veřejné zakázky bez ohledu na to, zda by daný hospodářský subjekt byl jinak technicky a ekonomicky způsobilý k plnění zakázky. [...]“
13

Článek 48/4 zákona ze dne 15. prosince 1980 zní: „1) Status podpůrné ochrany se přizná cizinci, který nesplňuje podmínky pro uznání za uprchlíka, na kterého se nevztahuje článek 9b a u kterého existují závažné důvody se domnívat, že pokud by se vrátil do země svého původu nebo v případě osoby bez státní příslušnosti do země jejího dosavadního obvyklého pobytu, byl by vystaven reálné hrozbě, že utrpí vážnou újmu uvedenou v odstavci 2, a který nemůže nebo vzhledem ke shora uvedené hrozbě nechce přijmout ochranu dotyčné země, a to pouze pokud se na něj nevztahují výluky stanovené v článku 55/4. § 2 Vážnou újmou se rozumí: a) uložení nebo vykonání trestu smrti nebo b) mučení, nelidské či ponižující zacházení nebo trest vůči žadateli v zemi původu nebo c) vážné ohrožení života nebo nedotknutelnosti civilisty v důsledku svévolného násilí během mezinárodního nebo vnitrostátního ozbrojeného konfliktu.“
8

Ustanovení § 237 odst. 1 SGB zní následovně: „Pojištěnci mají nárok na starobní důchod, pokud 1. jsou narozeni před 1. lednem 1952, 2. dosáhli věku 60 let 3. buď a) jsou v době odchodu do důchodu nezaměstnaní a byli nezaměstnaní po dosažení věku 58 let a 6 měsíců po celkovou dobu 52 týdnů nebo pobírají příspěvky pro bývalé pracovníky v hornictví nebo b) zkrátili svou pracovní dobu, aby [se účastnili] režimu částečného pracovního úvazku zaměstnance v předdůchodovém věku ve smyslu § 2 a § 3 odst. 1 bodu 1 AltTZG alespoň po dobu 24 kalendářních měsíců, 4. v posledních deseti letech předcházejících odchodu do důchodu odváděli po dobu osmi let povinné příspěvky na pojištění ze zaměstnání nebo činnosti, přičemž desetiletá doba se prodlužuje o bonifikační doby, doby, zohledňované doby, a doby pobírání důchodu na základě vlastního pojištění, které nejsou rovněž dobami povinného odvádění pojistných příspěvků na základě zaměstnání nebo činnosti, a 5. dodrželi patnáctiletou karenční dobu.“
27

Consiglio di Stato s odkazem na rozsudky Komise v. Itálie (C‑119/06, EU:C:2007:729) a CoNISMa (C‑305/08, EU:C:2009:807) uvádí, že podle judikatury Soudního dvora pojem „hospodářský subjekt“ nevylučuje subjekty, které primárně nesledující výdělečný cíl, či dokonce subjekty, které výdělečný cíl zcela postrádají, které mohou vstupovat do hospodářské soutěže s podniky za účelem získání veřejných zakázek. To by zpochybnilo možnost, aby veřejné orgány využívaly dobrovolnické spolky a tím vyloučily podniky sledující výdělečný cíl, z poskytování některých služeb, což se v Itálii stalo tradicí. Takový systém by totiž zvýhodňoval uvedené spolky, jelikož tyto by měly dvojí možnost poskytovat služby těmto orgánům – v rámci jejich tradiční výsady a v rámci výzvy k podávání nabídek.
13

V době od 5. října 2007 do 11. dubna 2008 F. Ryneš nainstaloval a provozoval kamerový systém umístěný pod římsou střechy domu jeho rodiny. Kamera byla napevno zabudovaná, bez možnosti otáčení, a snímala vstup do tohoto domu, veřejnou ulici a vstup do protějšího domu. Systém umožňoval jen obrazový záznam, který byl ukládán do nahrávacího zařízení, a sice na pevný disk, formou nekonečné smyčky. Při naplnění kapacity pevného disku se záznam opětovně přemazával novým záznamem. U nahrávacího zařízení nebyl instalován monitor, takže si obraz nebylo možné bezprostředně prohlížet. K systému a jeho datům měl přímý přístup jen F. Ryneš.
32

Soudní dvůr též uvedl, že čl. 12 odst. 2 směrnice Rady 92/50/EHS ze dne 18. června 1992 o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek na služby (Úř. věst. L 209, s. 1), který je rovněž obdobou čl. 41 odst. 1 směrnice 2004/18, sice ukládá veřejnému zadavateli pro případ, že se rozhodne zrušit zadávací řízení na veřejnou zakázku, povinnost oznámit důvody pro své rozhodnutí zájemcům a uchazečům, avšak to neznamená, že má tento veřejný zadavatel povinnost zadávací řízení dovést do konce (viz rozsudek HI, C‑92/00, EU:C:2002:379, bod 41).
35

Co se týče „řádné a uspokojivé obchodní jakosti“, je třeba nejprve poukázat na to, že článek 13 nařízení č. 3665/87 je součástí kapitoly 1, nadepsané „Nárok na náhradu“, hlavy 2, nadepsané „Vývozy do třetích zemí“, tohoto nařízení, což ukazuje, že „řádná a uspokojivá obchodní jakost“ vyváženého produktu je hmotněprávní podmínkou vyžadovanou pro poskytnutí náhrad (viz rozsudek Fleisch-Winter, C‑309/04, EU:C:2005:732, bod 28).
61

Z tohoto protokolu rovněž vyplývá, že K. Boudjlida věděl, že platnost jeho povolení k pobytu skončila 31. října 2012 a že nemohl nevědět, že z důvodu, že nepožádal o obnovení svého povolení k pobytu, od té doby ve Francii pobývá neoprávněně. Policie ho mimoto výslovně informovala o tom, že by vůči němu mohlo být vydáno rozhodnutí o navrácení a dotázala se ho na to, zda by souhlasil s opuštěním Francie, pokud by vůči jeho osobě bylo v tomto smyslu takové rozhodnutí přijato. Khaled Boudjlida na tuto otázku odpověděl, že by souhlasil s tím, že „v prostorách vyčká na odpověď préfecture de Pau, kterou [může] být vyzván k opuštění území, [může] být umístěn do zajišťovacího zařízení či [může] být vyzván k tomu, aby [svou] situaci vyřešil“.
24

Naproti tomu z ustanovení Smlouvy o FEU i z pravidel přijatých Parlamentem k úpravě petičního práva vyplývá, že v případě petice, o níž měl Parlament stejně jako v projednávané věci za to, že splňuje podmínky stanovené v článku 227 SFEU, je Parlament nadán širokou posuzovací pravomocí politického rázu, pokud jde o způsob, jakým bude s peticí naloženo. Z toho plyne, že rozhodnutí přijaté v tomto ohledu nepodléhá soudnímu přezkumu, bez ohledu na to, zda takovým rozhodnutím přijímá uvedená opatření sám Parlament, nebo zda má za to, že není schopen je přijmout a postoupí petici příslušnému orgánu nebo útvaru k přijetí těchto opatření.
22

V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury, i když jsou určité účinky omezující hospodářskou soutěž inherentní kolektivním smlouvám uzavřeným mezi organizacemi zastupujícími zaměstnavatele a zaměstnance, cíle sociální politiky sledované takovými smlouvami by byly vážně zpochybněny, pokud by sociální partneři při své společné snaze nalézt opatření zlepšující podmínky zaměstnanosti a práce podléhali čl. 101 odst. 1 SFEU (viz rozsudky Albany, EU:C:1999:430 bod 59; International Transport Workers' Federationa Finnish Seamen’s Union, C‑438/05, EU:C:2007:772, bod 49, jakož i 3F v. Komise, C‑319/07 P, EU:C:2009:435, bod 50).
16

Evropská komise má naopak za to, že i kdyby nebyla splněna všechna kritéria stanovená Soudním dvorem v rozsudcích Gourdain (133/78, EU:C:1979:49) a Seagon (EU:C:2009:83) k tomu, aby bylo možné považovat žalobu v původním řízení za žalobu, která přímo vyplývá z úpadkového řízení a úzce s ním souvisí, sleduje § 64 GmbHG cíl spadající do úpadkového práva. Cílem žaloby založené na tomto ustanovení je chránit aktiva společnosti s ručením omezeným v platební neschopnosti, která lze rozdělit, a to v zájmu všech věřitelů. Za těchto podmínek odpovídá spojení této žaloby a úpadkového řízení cíli zvýšení účinnosti a rychlosti úpadkového řízení, jelikož soud, u něhož je vedeno úpadkové řízení, by měl být schopen odpovědět na otázku, kdy došlo k předlužení dotčené společnosti, rychleji než jiný soud.
24

Řecká republika dále uvádí, že navzdory tomu, že nezbytná správní řízení zahájila co nejdříve po vyhlášení rozsudku Komise v. Řecko (EU:C:2005:592), představují vypracování a provedení programu, jehož cílem je uzavřít veškeré protiprávní skládky, v praxi složité úkony, jejichž okamžité provedení je fakticky nemožné, a to zejména vzhledem k tomu, že musí být dodržována ustanovení unijního práva v oblasti veřejných zakázek. Řecká republika má v podstatě za to, že využila všechny možné prostředky, a to s ohledem na okolnosti, kterým byla vystavena, a zejména vzhledem k finanční krizi, která výrazně omezila její schopnost provádět práce. Řecká republika zejména přijala prozatímní řešení v některých oblastech, jako jsou přeprava odpadů na skládku nacházející se v jiné oblasti, a to dokud nebude vybudováno zařízení k legálnímu skladování odpadů v dotyčných oblastech.
9

Článek 4 směrnice 2004/83, obsažený v kapitole II, nadepsané „Posuzování žádostí o mezinárodní ochranu“, definuje podmínky pro posuzování skutečností a okolností a stanoví: „1. Členské státy mohou pokládat za povinnost žadatele předložit co nejdříve všechny náležitosti potřebné k doložení žádosti o mezinárodní ochranu. Povinností členského státu je posoudit významné náležitosti žádosti ve spolupráci se žadatelem. 2. Náležitosti uvedené v odstavci 1 zahrnují prohlášení žadatele a všechny dokumenty, jež má žadatel k dispozici a které uvádějí jeho věk, jeho původ, jeho vztahy včetně dotčených příbuzných, jeho totožnost, státní příslušnost nebo příslušnosti, zemi nebo země a místo nebo místa jeho předchozího pobytu, předchozí žádosti o azyl, cestovní trasy, průkazy totožnosti a cestovní doklady a důvody podání žádosti o mezinárodní ochranu. 3. Posouzení žádosti o mezinárodní ochranu se provádí jednotlivě a jsou při něm zohledněny: a) všechny významné skutečnosti týkající se země původu v době rozhodování o žádosti, včetně právních předpisů země původu a způsobu jejich uplatňování; b) významná prohlášení a dokumenty předložené žadatelem, včetně informací o tom, zda žadatel byl nebo by mohl být pronásledován nebo zda utrpěl nebo by mohl utrpět vážnou újmu; c) konkrétní postavení a osobní situace žadatele, včetně takových faktorů jako jsou původ, pohlaví a věk, aby na základě osobní situace žadatele bylo možno posoudit, zda by jednání, kterým žadatel byl nebo mohl být vystaven, mohla být považována za pronásledování nebo vážnou újmu; d) skutečnost, zda žadatel po opuštění země původu vyvíjel činnost, jejímž jediným nebo hlavním účelem bylo vytvoření nezbytných podmínek pro požádání o mezinárodní ochranu, aby bylo možno posoudit, zda by tato činnost vystavila žadatele pronásledování nebo vážné újmě, kdyby se do uvedené země vrátil; e) skutečnost, zda by od žadatele bylo možné rozumně očekávat, že by využil ochrany jiné země, ve které mohl požádat o občanství. [...] 5. Uplatňují-li členské státy zásadu, podle které je povinností žadatele, aby žádost o mezinárodní ochranu zdůvodnil, a nejsou-li jednotlivá prohlášení žadatele doložena písemnými nebo jinými doklady, nevyžadují tato prohlášení důkazy při splnění těchto podmínek: a) žadatel vynaložil skutečné úsilí, aby svou žádost odůvodnil; b) žadatel předložil všechny náležitosti, které měl k dispozici, a podal uspokojivé vysvětlení ohledně jiných chybějících náležitostí; c) prohlášení žadatele byla shledána souvislými a hodnověrnými a nejsou v rozporu s dostupnými zvláštními i obecnými informacemi o případu žadatele; d) žadatel požádal o mezinárodní ochranu v nejkratším možném čase, ledaže může prokázat dobrý důvod, proč tak neučinil; e) byla zjištěna celková hodnověrnost žadatele.“
79

Komise navrhuje, aby se výše penále snižovala podle pokroku dosaženého Italskou republikou při plnění povinností vyplývajících z rozsudku Komise v. Itálie (EU:C:2007:250). Metoda výpočtu tohoto penále by spočívala v sečtení stávajících protiprávních míst skládek, přičemž místa skládek obsahující nebezpečný odpad by se počítala dvakrát, a poté ve vydělení částky penále takto získaným číslem. Výše penále by se tak snížila na základě každého místa skládky uvedeného do souladu s rozsudkem Komise v. Itálie (EU:C:2007:250). S ohledem na neustálý vývoj situace protiprávních míst skládek v Itálii navrhuje Komise počítat penále pololetně.
18

Předkládající soud se táže, zda může být DOO vydáno pro protein D jakožto proteinový nosič. Na základě rozsudku Massachusetts Institute of Technology (C‑431/04, EU:C:2006:291) má předkládající soud za to, že vydání DOO je o to méně pravděpodobné, že protein D pouze umožňuje podání účinné látky.
30

Za uvedených okolností se Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1 Představuje za okolností projednávané věci zpřístupnění jízdního pruhu pro autobusy na veřejné komunikaci londýnským taxi, avšak nikoli [PHV], v době omezení provozu v tomto jízdním pruhu, použití ‚státních prostředků‘ ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU? 2. a) Co je relevantním cílem, s ohledem na který má být posuzována otázka, zda se londýnská taxi a PHV nacházejí ve srovnatelné právní a skutkové situaci pro určení toho, zda je zpřístupnění jízdního pruhu pro autobusy na veřejné komunikaci v době, kdy v tomto jízdním pruhu platí omezení jízdy, londýnským taxi, avšak nikoliv PHV, selektivní ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU? b) Pokud lze prokázat, že relevantním cílem pro účely otázky 2 písm. a) je – alespoň částečně – vytvoření bezpečného a efektivního dopravního systému a že existují důvody týkající se bezpečnosti nebo efektivity, které odůvodňují skutečnost, že londýnským taxi je umožněna jízda v jízdním pruhu pro autobusy, a které se neuplatní na PHV, lze konstatovat, že toto opatření není selektivní ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU? c) Je pro odpověď na otázku 2 písm. b) nutné zkoumat, zda členský stát, který se dovolává tohoto odůvodnění, kromě toho prokázal, že příznivější zacházení s londýnskými taxi ve srovnání s PHV je přiměřené a nepřekračuje meze toho, co je nezbytné? 3) Může zpřístupnění jízdního pruhu pro autobusy na veřejné komunikaci v době, kdy v tomto pruhu platí omezení jízdy, londýnským taxi, avšak nikoliv PHV, ovlivnit obchod mezi členskými státy ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU za situace, kdy se dotyčná komunikace nachází v centru Londýna a neexistuje žádná překážka, která by občanům z jiných členských států bránila v tom, aby vlastnili nebo řídili londýnská taxi nebo PHV?“
32

Následně bylo do TW vloženo s účinností od 7. prosince 2006 nové přechodné ustanovení ve prospěch osob, které nemají bydliště v Nizozemsku, ale v jiném členském státě Evropské unie, ve státě Evropského hospodářského prostoru a ve Švýcarsku, na jehož základě tyto osoby, pokud mají ke dni předcházejícímu vstupu nařízení č. 647/2005 v platnost nárok na dávky na základě čl. 10 odst. 1 nařízení č. 1408/71, — pobírají v roce 2007 částku odpovídající plné výši částky, na kterou by měly nárok, pokud by žily v Nizozemsku; — pobírají v roce 2008 částku odpovídající dvěma třetinám částky, na kterou by měly nárok, pokud by žily v Nizozemsku; — pobírají v roce 2009 částku odpovídající jedné třetině částky, na kterou by měly nárok, pokud by žily v Nizozemsku.
38

Navíc v případě, že se by prvnímu důvodu kasačního opravného prostředku vyhovělo a Soudní dvůr by měl za to, že je třeba provést nový výpočet výše pokuty, odpůrkyně v řízení o kasačním opravném prostředku uvádí, že jelikož Komise nezpochybnila ve svém kasačním opravném prostředku body 139 a 140, 145 a 146, jakož i 253 a 254 napadeného rozsudku, ve kterých Tribunál vyhověl pátému a šestému důvodu jejich žaloby a rozhodl, že výše pokuty, která jim byla uložena, byla nesprávně zvýšena z důvodu, že Parker ITR hrála během období od června 1999 do září 2001 vedoucí úlohu při protiprávním jednání, se tyto body staly konečnými.
34

Soudní dvůr v tomto ohledu rovněž zdůraznil, že jedním z cílů unijních pravidel v oblasti veřejných zakázek je otevření se co nejširší možné hospodářské soutěži (v tomto smyslu viz rozsudek Bayerischer Rundfunk a další, C‑337/06, EU:C:2007:786, bod 39), přičemž toto otevření se je rovněž ve vlastním zájmu příslušného veřejného zadavatele, který tak bude disponovat větším výběrem, pokud jde o nejvýhodnější nabídku a nabídku, která nejlépe vyhovuje potřebám dotyčné veřejnosti. Restriktivní výklad pojmu „hospodářský subjekt“ by měl za následek, že by smlouvy uzavřené mezi veřejnými zadavateli a entitami, které nejednají primárně za účelem dosahování zisku, nebyly považovány za „veřejné zakázky“, že by mohlo docházet k volnému zadávání jen na základě dohody, a že by tak tyto smlouvy nepodléhaly pravidlům unijního práva v oblasti rovného zacházení a transparentnosti, což je v rozporu s účelem těchto pravidel (v tomto smyslu viz rozsudek CoNISMa, EU:C:2009:807, body 37 a 43).
2

Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi S. A. McCarthym a H. P. McCarthy Rodriguez, jakož i jejich dítětem Natashou Caley McCarthy Rodriguez, na jedné straně, a Secretary of State for the Home Department (dále jen „Secretary of State“), na straně druhé, týkajícím se odmítnutí přiznat H. P. McCarthy Rodriguez právo na vstup do Spojeného království bez víza.