STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

HENRIKA SAUGMANDSGAARDA ØE

přednesené dne 16. července 2020 ( 1 )

Spojené věci C‑682/18 a C‑683/18

Frank Peterson

proti

Google LLC,

YouTube LLC,

YouTube Inc.,

Google Germany GmbH (C‑682/18)

a

Elsevier Inc.

proti

Cyando AG (C‑683/18)

[žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce podané Bundesgerichtshof (Spolkový soudní dvůr, Německo)]

„Řízení o předběžné otázce – Duševní vlastnictví – Autorské právo a práva s ním související – Směrnice 2001/29/ES – Článek 3 – Sdělování veřejnosti – Pojem – Online zpřístupnění chráněných děl na internetových platformách jejich uživateli bez předchozího svolení nositelů práv – Neexistence primární odpovědnosti provozovatelů těchto platforem – Sekundární odpovědnost těchto provozovatelů za porušování autorského práva ze strany uživatelů jejich platforem – Otázka, která nespadá do působnosti článku 3 směrnice 2001/29 – Směrnice 2000/31/ES – Článek 14 – Zproštění odpovědnosti u poskytovatelů, kteří poskytují ‚službu informační společnosti spočívající v ukládání informací poskytovaných příjemcem služby‘ – Pojem – Možnost uvedených provozovatelů zprostit se odpovědnosti, která může vyplývat z informací, které ukládají na žádost uživatelů jejich platforem – Podmínky pro využití tohoto zproštění odpovědnosti – Článek 14 odst. 1 písm. a) – Pojmy ‚účinné seznámení se s protiprávní činností nebo informací‘ a ‚vědomost o skutečnostech nebo okolnostech, z nichž by byla zjevná protiprávní činnost nebo informace‘ – Konkrétní protiprávní informace – Článek 8 odst. 3 směrnice 2001/29/ES – Soudní příkazy vůči zprostředkovatelům, jejichž služby jsou využívány třetí osobou k porušení autorského práva nebo práv s ním souvisejících – Podmínky návrhu na vydání takového příkazu“

Obsah

I. Úvod II. Právní rámec A. Směrnice 2000/31 B. Směrnice 2001/29 III. Spory v původních řízeních A. Věc C‑682/18 1. YouTube 2. Žaloba F. Petersona B. Věc C‑683/18 1. Uploaded 2. Žaloba společnosti Elsevier IV. Předběžné otázky a řízení před Soudním dvorem V. Analýza A. K pojmu „sdělování veřejnosti“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29 (první otázky) 1. Ke skutečnosti, že takoví provozovatelé platforem, jako jsou společnosti YouTube a Cyando, v zásadě neuskutečňují „sdělování veřejnosti“ 2. Ke skutečnosti, že čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29 neupravuje sekundární odpovědnost osob, které usnadňují uskutečňování protiprávního „sdělování veřejnosti“ třetími osobami 3. Podpůrně – k otázce, zda takoví provozovatelé, jako jsou společnosti YouTube a Cyando, úmyslně usnadňují provádění protiprávních činů třetími osobami B. K působnosti zproštění odpovědnosti stanovenému v čl. 14 odst. 1 směrnice 2000/31 (druhé otázky) C. K podmínce zproštění, která se týká neseznámení se s protiprávní informací nebo nevědomosti o ní, stanovené v čl. 14 odst. 1 písm. a) směrnice 2000/31 (třetí otázky) D. K podmínkám podání návrhu na vydání soudního příkazu vůči zprostředkovateli v souladu s čl. 8 odst. 3 směrnice 2001/29 (čtvrté otázky) E. Podpůrně – k pojmu „porušovatel práv“ ve smyslu článku 13 směrnice 2004/48 (páté a šesté otázky) F. Ke skutečnosti, že cíl vysoké úrovně ochrany autorského práva neodůvodňuje odlišný výklad směrnic 2000/31 a 2001/29 VI. Závěry

I. Úvod

1. Projednávané žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce byly podány Bundesgerichtshof (Spolkový soudní dvůr, Německo). Týkají se výkladu směrnice 2000/31/ES o některých právních aspektech služeb informační společnosti, zejména elektronického obchodu, na vnitřním trhu („směrnice o elektronickém obchodu“) ( 2 ), směrnice 2001/29/ES o harmonizaci určitých aspektů autorského práva a práv s ním souvisejících v informační společnosti ( 3 ) a směrnice 2004/48/ES o dodržování práv duševního vlastnictví ( 4 ).

2. Tyto žádosti byly podány v rámci dvou sporů. V prvním případě Frank Peterson, hudební producent, žaluje společnost YouTube LLC a její mateřskou společnost Google LLC ve věci online zpřístupnění několika zvukových záznamů, ke kterým má F. Peterson údajně práva, na platformě pro sdílení videí YouTube, a to uživateli této platformy bez svolení F. Petersona. Ve druhém případě společnost Elsevier Inc., vydavatelská skupina, žaluje společnost Cyando AG ve věci online zpřístupnění různých děl, ke kterým má společnost Elsevier výlučná práva, na platformě pro shromažďování a sdílení souborů Uploaded, provozované posledně uvedenou společností, a to uživateli této platformy bez svolení společnosti Elsevier.

3. Šest otázek položených předkládajícím soudem v každé z obou těchto věcí se týká mimořádně citlivé problematiky odpovědnosti provozovatelů online platforem, pokud jsou na nich jejich uživateli protiprávně zpřístupňována díla chráněná autorským právem.

4. Povaha a rozsah této odpovědnosti závisí zejména na výkladu článku 3 směrnice 2001/29, který přiznává autorům výlučné právo na sdělování jejich děl veřejnosti, a článku 14 směrnice 2000/31, který stanoví zproštění odpovědnosti poskytovatelů zprostředkovatelských služeb za informace, které ukládají na žádost uživatelů jejich služeb. Projednávané věci tak vyžadují, aby Soudní dvůr zejména upřesnil, zda lze vůči těmto provozovatelům platforem namítat první ustanovení, zda se tito mohou dovolávat druhého ustanovení, jakož i upřesnil způsob, jakým jsou tato ustanovení vzájemně propojena.

5. U této problematiky panují hluboké rozdíly v názorech. Někteří uvádějí, že online platformy umožňují porušování práv ve velkém rozsahu, z nichž mají jejich provozovatelé prospěch na úkor nositelů práv, což odůvodňuje, aby jim byly uloženy značné povinnosti kontroly obsahu, který jejich uživatelé zveřejňují online. Jiní tvrdí, že uložení podobných povinností kontroly by významně ovlivnilo jejich činnost, jakož i práva těchto uživatelů a narušilo by svobodu projevu a tvorby online.

6. Tyto rozdílné názory dosáhly vrcholu při diskusích, které provázely přijetí směrnice (EU) 2019/790 o autorském právu a právech s ním souvisejících na jednotném digitálním trhu a o změně směrnic 96/9/ES a 2001/29/ES ( 5 ) unijním normotvůrcem. Článek 17 této směrnice stanoví ve vztahu k provozovatelům, jako je společnost YouTube, zvláštní režim odpovědnosti za díla protiprávně zpřístupněná online uživateli jejich platforem. Nicméně upřesňuji, že tato směrnice, která vstoupila v platnost v průběhu projednávaných řízení o předběžné otázce, se na spory v původních řízeních nepoužije. O těchto věcech tedy musí být rozhodnuto z úhlu právního rámce předcházejícího této směrnici bez ohledu na řešení, která přijal unijní normotvůrce v této směrnici.

7. V tomto stanovisku navrhnu, aby Soudní dvůr rozhodl, že provozovatelé takových platforem, jako jsou společnosti YouTube a Cyando, v zásadě neprovádějí „sdělování veřejnosti“ ve smyslu článku 3 směrnice 2001/29, a tudíž nejsou přímo odpovědní za porušení tohoto ustanovení, pokud jejich uživatelé protiprávně zpřístupňují online chráněná díla. Vysvětlím rovněž, proč se na tyto provozovatele v zásadě může vztahovat článek 14 směrnice 2000/31, s výhradou podmínek, jejichž obrysy upřesním. Nakonec uvedu, že nositelé práv mohou na základě unijního práva dosáhnout vydání soudních příkazů vůči uvedeným provozovatelům, kterými jim lze uložit nové povinnosti, jejichž podmínky upřesním.

II. Právní rámec

A. Směrnice 2000/31

8. Oddíl 4 směrnice 2000/31, nadepsaný „Odpovědnost poskytovatelů zprostředkovatelských služeb“, zahrnuje články 12 až 15 této směrnice.

9. Článek 14 uvedené směrnice, nadepsaný „Shromažďování informací“, stanoví: „1. Členské státy zajistí, aby v případě služby informační společnosti spočívající v ukládání informací poskytovaných příjemcem služby nebyl poskytovatel služby odpovědný za informace ukládané na žádost příjemce, pokud: a) poskytovatel nebyl účinně seznámen s protiprávní činností nebo informací a ani s ohledem na nárok na náhradu škody si není vědom skutečností nebo okolností, z nichž by byla zjevná protiprávní činnost nebo informace, nebo b) poskytovatel, jakmile se o tomto dozvěděl, jednal s cílem odstranit tyto informace nebo k nim znemožnit přístup. 2. Odstavec 1 se nepoužije, pokud je příjemce závislý na poskytovateli nebo podléhá jeho dohledu. 3. Tímto článkem není dotčena možnost soudního nebo správního orgánu požadovat od poskytovatele služby v souladu s právním řádem členských států, aby ukončil protiprávní jednání nebo mu předešel, ani možnost členských států zavést postupy, které umožní odstranění nebo znemožní přístup k informaci.“

10. Článek 15 téže směrnice, nadepsaný „Neexistence obecné povinnosti dohledu“, v odstavci 1 stanoví: „Členské státy neukládají poskytovatelům služeb uvedených v článcích 12, 13 a 14 obecnou povinnost dohlížet na jimi přenášené nebo ukládané informace nebo obecnou povinnost aktivně vyhledávat skutečnosti a okolnosti poukazující na protiprávní činnost.“

B. Směrnice 2001/29

11. Bod 27 odůvodnění směrnice 2001/29 stanoví, že „[p]ouhé poskytnutí fyzického zařízení pro umožnění nebo uskutečnění sdělování není samo o sobě sdělováním ve smyslu této směrnice“.

12. Článek 3 této směrnice, nadepsaný „Právo na sdělování děl veřejnosti a právo na zpřístupnění jiných předmětů ochrany veřejnosti“, stanoví: „1. Členské státy poskytnou autorům výlučné právo udělit svolení nebo zakázat jakékoliv sdělení jejich děl veřejnosti po drátě nebo bezdrátově včetně zpřístupnění jejich děl veřejnosti takovým způsobem, že každý jednotlivec ze strany veřejnosti má k těmto dílům přístup z místa a v době, které si zvolí. 2. Členské státy stanoví výlučné právo udělit svolení nebo zakázat zpřístupnění veřejnosti po drátě nebo bezdrátově takovým způsobem, že každý jednotlivec ze strany veřejnost má k těmto předmětům ochrany přístup z místa a v době, který si zvolí: a) pro výkonné umělce v případě záznamů jejich výkonů; b) pro výrobce zvukových záznamů v případě jejich zvukových záznamů; […] 3. Práva uvedená v odstavcích 1 a 2 se nevyčerpají žádným sdělením veřejnosti nebo zpřístupněním veřejnosti podle tohoto článku.“

13. Článek 8 uvedené směrnice, nadepsaný „Sankce a ochranné prostředky“, v odstavci 3 stanoví, že „[č]lenské státy zajistí, aby nositelé práv měli možnost žádat o soudní zákaz [příkaz] ve vztahu ke zprostředkovatelům, jejichž služby jsou třetí stranou využívány k porušování autorského práva nebo práv s ním souvisejících“.

III. Spory v původních řízeních

A. Věc C‑682/18

1. YouTube

14. YouTube je internetová platforma provozovaná stejnojmennou společností, jejímž jediným společníkem a právním zástupcem je společnost Google. Tato platforma, která se vyskytuje na různých internetových stránkách a v různých aplikacích pro inteligentní přístroje, umožňuje uživatelům sdílet videa na internetu.

15. Pro zpřístupnění videa online na YouTube je nutné si založit účet – s názvem uživatele a heslem – a přijmout všeobecné podmínky používání této platformy. Uživatel, který poté, co se takto zaregistroval, zpřístupňuje video online, si může zvolit, zda ho ponechá jako „soukromé“, nebo jej zveřejní na platformě. Ve druhém případě může být dotčené video sledováno prostřednictvím streamování (streaming) z uvedené platformy a sdíleno všemi uživateli internetu, jakož i komentováno ostatními registrovanými uživateli. Registrovaní uživatelé tak mohou rovněž vytvářet „kanály“ zahrnující jejich videa.

16. Ke zpřístupnění videa online na téže platformě dochází automaticky, bez předchozího sledování nebo kontroly ze strany společností Google nebo YouTube. Každou minutu je na této platformě zveřejněno téměř 35 hodin videí ( 6 ), což představuje několik stovek tisíců videí denně.

17. YouTube obsahuje funkci vyhledávání a zpracovává výsledky vyhledávání zejména ve formě hodnocení relevance videí, která je specifická pro oblast uživatele. Výsledek tohoto hodnocení je shrnut na úvodní straně ve formě kategorií „momentálně sledovaná videa“, „navrhovaná videa“ a „trendy“. YouTube indexuje videa a kanály dostupné pod takovými kategoriemi, jako je „zábava“, „hudba“ nebo „krátké a kreslené filmy“. Dále používá-li zaregistrovaný uživatel platformu, zobrazí se mu přehled o „doporučených videích“, která vychází zejména z videí, která tento uživatel předtím zhlédl.

18. Společnost YouTube má ze své platformy zejména příjmy z reklamy. Reklamní sdělení třetích inzerentů jsou tak na okraji úvodní stránky platformy. Kromě toho jsou do některých videí vkládány reklamy, což předpokládá uzavření zvláštní smlouvy mezi dotčenými uživateli a společností YouTube.

19. Na základě všeobecných podmínek užívání YouTube poskytuje každý uživatel této společnosti na videa, která zpřístupní online, až do jejich odstranění z platformy celosvětovou, nevýlučnou a bezplatnou licenci na užívání, rozmnožování, distribuci, tvorbu odvozených děl, vystavování a provedení související se zpřístupněním platformy a činnostmi společnosti YouTube, včetně reklamy.

20. Tím, že uživatelé přijmou tyto všeobecné podmínky, potvrzují, že mají veškeré potřebné práva, dohody, svolení a licence k videím, která zpřístupňují online. Společnost YouTube mimoto v „Pokynech pro komunitu“ vyzývá uživatele své platformy, aby dodržovali autorské právo. Tito uživatelé jsou také při každém zpřístupnění online informováni o tom, že na platformě nelze zveřejnit žádné video porušující toto právo.

21. Společnost YouTube zavedla různé technické prostředky s cílem ukončit protiprávní jednání na své platformě a předcházet jim. Každý jí může oznámit přítomnost protiprávního videa písemně, faxem, elektronickou poštou nebo prostřednictvím webového formuláře. Bylo vytvořeno oznamovací tlačítko, díky kterému lze ohlásit nevhodný nebo porušující obsah. Nositelé práv mají rovněž možnost prostřednictvím zvláštního varovného postupu nechat odstranit z platformy s uvedením odpovídající internetové adresy (URL) až deset videí konkrétně označených v oznámení.

22. Společnost YouTube mimoto zavedla program ověřování obsahu (Content Verification Program). Tento program je dostupný pouze podnikům, které se za tímto účelem zaregistrovaly, nikoli pouhým jednotlivcům. Uvedený program poskytuje příslušným nositelům práv různé nástroje, které jim umožňují snáze kontrolovat užívání jejich děl na platformě. Mohou zejména na seznamu videí přímo zaškrtnout ta videa, která podle nich zasahují do jejich práv. Je-li video z důvodu takového oznámení zablokováno, je uživatel, který jej zveřejnil online, upozorněn na skutečnost, že jeho účet bude v případě opakovaného porušení zablokován. Společnost YouTube rovněž nositelům práv, kteří se účastní téhož programu, zpřístupňuje software pro rozpoznávání obsahu „Content ID“ vyvinutý společností Google, který má automaticky odhalit videa využívající jejich díla. Podle vysvětlení poskytnutého společností Google musí nositelé práv v tomto ohledu poskytnout společnosti YouTube referenční audio nebo video soubory pro identifikaci dotčených děl. Content ID vytváří „digitální otisky“ těchto souborů, které jsou uchovávány v databázi. Content ID automaticky skenuje každé video zveřejněné online na YouTube a porovnává jej s těmito „otisky“. Tento software může v tomto rámci rozpoznat video i audio, včetně melodií, pokud byly převzaty nebo napodobeny. Je-li odhalena shoda, jsou nositelé práv automaticky upozorněni. Nositelé práv mají možnost dotčená videa zablokovat. Alternativně se mohou rozhodnout, že budou tato videa na YouTube sledovat prostřednictvím statistik týkajících se sledování. Mohou se také rozhodnout, že uvedená videa zpeněží tak, že do nich vloží reklamy nebo že získají část příjmů plynoucích z reklam, které byly předtím vloženy na žádost uživatelů, kteří tatáž videa zpřístupnili online.

2. Žaloba F. Petersona

23. Ve dnech 6. a 7. listopadu 2008 byly na YouTube uživateli této platformy zveřejněny tituly z alba A Winter Symphony umělkyně Sarah Brightman, jakož i soukromé zvukové nahrávky pořízené v rámci koncertů jejího turné Symphony Tour spojené se statickými nebo pohyblivými obrázky.

24. Dopisem ze dne 7. listopadu 2008 se F. Peterson, který se dovolává autorského práva a práv s ním souvisejících k dotčeným titulům a záznamům ( 7 ), obrátil na společnost Google Germany GmbH a v podstatě uložil této společnosti, jakož i společnosti Google, aby pod hrozbou sankce odstranily sporná videa. Za tímto účelem F. Peterson poskytl snímky obrazovky těchto videí. Společnost YouTube pomocí těchto snímků obrazovky ručně dohledala internetové adresy (URL) uvedených videí a zablokovala k nim přístup. Účastníci původního řízení se nicméně rozcházejí v otázce rozsahu tohoto zablokování.

25. Dne 19. listopadu 2008 byly na YouTube znovu zpřístupněny zvukové nahrávky z koncertů Sarah Brightman spojené se statickými nebo pohyblivými obrázky.

26. Frank Peterson následně podal mimo jiné proti ( 8 ) společnostem Google a YouTube žalobu u Landgericht Hamburg (zemský soud v Hamburku, Německo). V tomto rámci se F. Peterson v podstatě domáhal vydání soudního příkazu k ukončení protiprávního jednání, kterým by těmto společnostem bylo zakázáno zpřístupnit veřejnosti dvanáct zvukových nahrávek nebo vystoupení z alba A Winter Symphony a dvanáct děl nebo vystoupení z koncertů „Symphony Tour“, nebo podpůrně umožnit třetím osobám tak učinit. Frank Peterson se rovněž domáhal poskytnutí informací o dotčených činnostech porušujících právo a o obratu nebo zisku, kterých dosáhla společnost YouTube díky těmto činnostem. Kromě toho se domáhal, aby byla v soudním řízení určena zejména povinnost této společnosti zaplatit mu náhradu škody za zveřejnění sporných videí. Konečně se F. Peterson podpůrně domáhal poskytnutí informací o uživatelích, kteří tato videa online zpřístupnili.

27. Rozsudkem ze dne 3. září 2010 Landgericht Hamburg (zemský soud v Hamburku) žalobě vyhověl ohledně tří hudebních titulů, a ve zbývající části žalobu zamítl. Frank Peterson, jakož i společnosti YouTube a Google podali proti tomuto rozhodnutí odvolání.

28. Rozsudkem ze dne 1. července 2015 Oberlandesgericht Hamburg (vrchní zemský soud v Hamburku, Německo) částečně změnil rozsudek vydaný v prvním stupni. Tento soud zakázal společnostem YouTube a Google pod sankcí penále, aby umožňovaly třetím osobám zpřístupňovat veřejnosti zvukové nahrávky nebo vystoupení u sedmi titulů z alba A Winter Symphony. Uvedený soud kromě toho uložil těmto společnostem povinnost poskytnout F. Petersonovi různé informace týkající se uživatelů, kteří zpřístupnili sporná videa online. Ve zbývající části tentýž soud žalobu F. Petersona zamítl.

29. Frank Peterson podal opravný prostředek „Revision“ u Bundesgerichtshof (Spolkový soudní dvůr). Za těchto podmínek tento soud rozhodnutím ze dne 13. září 2018, došlým Soudnímu dvoru dne 6. listopadu 2018, přerušil řízení a obrátil se na Soudní dvůr.

B. Věc C‑683/18

1. Uploaded

30. Uploaded je platformou pro shromažďování a sdílení souborů – běžně označovanou jako Sharehoster nebo také Cyberlocker – provozovanou společností Cyando. Tato platforma, která je dostupná prostřednictvím různých internetových stránek, poskytuje úložiště umožňující všem bezplatně shromažďovat online soubory, které mohou mít jakýkoli obsah. K užívání Uploaded je nezbytné si založit účet – s uživatelským jménem a heslem a poskytnout zejména e-mailovou adresu. Ke zpřístupnění souboru online dochází automaticky a bez předchozího zobrazení nebo kontroly ze strany společnosti Cyando. Pokaždé, když je soubor poskytnut uživatelem, je automaticky vytvořen a tomuto uživateli sdělen hypertextový odkaz umožňující jeho stažení, zvaný download-link. Uploaded neobsahuje ani index, ani funkci vyhledávání shromážděných souborů. Uživatelé však mohou volně sdílet tyto odkazy ke stažení na internetu, například na blozích, fórech, nebo také ve „sdílení odkazů“, to znamená na internetových stránkách, které tyto odkazy indexují, poskytují informace týkající se souborů, na které uvedené odkazy odkazují, a umožňují uživatelům internetu vyhledávat soubory, které si přejí stáhnout.

31. Osoba, která má účet a příslušné odkazy, může soubory shromážděné na platformě Uploaded stahovat bezplatně. U uživatelů využívajících jednoduchý bezplatný přístup k platformě jsou nicméně možnosti stahování omezené (zejména co se týče maximálního objemu údajů ke stažení, rychlosti stahování, počtu souběžných stahování atd.). Naproti tomu si uživatelé mohou sjednat placené předplatné, aby mohli využívat mnohem větší objem denního stahování bez omezení rychlosti nebo počtu současně prováděných stahování a bez časové prodlevy mezi stahováními. Společnost Cyando kromě toho zavedla „partnerský“ program, v jehož rámci platí některým uživatelům, kteří zveřejňují soubory online na Uploaded, odměnu v závislosti na počtu stažení dotčených souborů.

32. Všeobecné podmínky pro užívání Uploaded stanoví, že tuto platformu nelze použít k porušování autorského práva. Je však prokázáno, že na uvedené platformě fakticky dochází k legálnímu užívání, jakož i „ve značném rozsahu“ ( 9 ) k užívání, která porušují autorské právo, čehož si je společnost Cyando vědoma. V tomto ohledu byla společnost Cyando informována o tom, že na jejich serverech se nachází více než 9500 chráněných děl, zpřístupněných online bez předchozího svolení nositelů práv, u kterých byly odkazy ke stažení sdíleny na přibližně 800 internetových stránkách (sdílení odkazů, blogy a fóra), o nichž věděla.

2. Žaloba společnosti Elsevier

33. Z předkládacího rozhodnutí ve věci C‑683/18 vyplývá, že některá chráněná díla, k nimž má společnost Elsevier výlučná užívací práva, byla shromážděna na platformě Uploaded a zpřístupněna veřejnosti bez jejího svolení prostřednictvím sdílení odkazů, blogů a jiných fór. Zejména na základě vyhledávání provedeného ve dnech 11. až 13. prosince 2013 oznámila tato společnost společnosti Cyando dvěma dopisy odeslanými dne 10. a 17. ledna 2014, že soubory obsahující tři z těchto děl, a sice Gray’s Anatomy for Students, Atlas of Human Anatomy a Campbell-Walsh Urology, jsou uloženy na jejích serverech a mohou být volně prohlíženy prostřednictvím sdílení odkazů rehabgate.com, avaxhome.ws a bookarchive.ws.

34. Společnost Elsevier podala proti společnosti Cyando žalobu, došlou dne 17. července 2014, u Landgericht München (zemský soud v Mnichově, Německo). V tomto rámci se společnost Elsevier zejména domáhala, aby byla společnosti Cyando jakožto pachatelce porušení autorského práva, ke kterým došlo ohledně sporných děl, a podpůrně jakožto spolupachatelce těchto porušení a ještě podpůrněji jakožto „narušitelce“ uložena povinnost zdržet se protiprávního jednání. Společnost Elsevier se rovněž domáhala, aby společnosti Cyando byla uložena povinnost poskytnout jí určité informace. Mimoto se společnost Elsevier domáhala, aby tento soud uložil společnosti Cyando povinnost nahradit jí škodu za tatáž porušení.

35. Rozsudkem ze dne 18. března 2016 uložil Landgericht München (zemský soud v Mnichově) společnosti Cyando povinnost zdržet se protiprávního jednání z důvodu její účasti na porušování autorského práva, ke kterým došlo ohledně tří děl uvedených v dopisech ze dne 10. a 17. ledna 2014, a vyhověl návrhům, které učinila společnost Elsevier podpůrně. Ve zbývající části uvedený soud žalobu zamítl.

36. Společnosti Elsevier a Cyando se proti tomuto rozhodnutí odvolaly. Rozsudkem ze dne 2. března 2017 Oberlandesgericht München (vrchní zemský soud v Mnichově, Německo) změnil rozsudek vydaný v prvním stupni. Tento soud uložil společnosti Cyando jakožto „narušitelce“ povinnost zdržet se porušování práv, ke kterým došlo ohledně tří děl uvedených v dopisech ze dne 10. a 17. ledna 2014, v souladu s ještě podpůrnějším návrhem podaným společností Elsevier. Ve zbývající části odvolací soud žalobu zamítl.

37. Společnost Elsevier podala opravný prostředek „Revision“ k Bundesgerichtshof (Spolkový soudní dvůr). Za těchto podmínek tento soud rozhodnutím ze dne 20. září 2018, došlým Soudnímu dvoru dne 6. listopadu 2018, přerušil řízení a obrátil se na Soudní dvůr.

IV. Předběžné otázky a řízení před Soudním dvorem

38. Ve věci C‑682/18 položil Bundesgerichtshof (Spolkový soudní dvůr) Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1) Představuje jednání provozovatele internetové platformy pro sdílení videí, na které uživatelé bez souhlasu nositelů práv zpřístupňují veřejnosti videa s obsahem, který je chráněn autorským právem, sdělování děl veřejnosti ve smyslu čl. 3 odst. 1 [směrnice 2001/29], pokud – provozováním této platformy dosahuje provozovatel příjmů z reklamy, – [zpřístupnění online] probíhá automaticky a bez předchozího zobrazení nebo kontroly ze strany provozovatele, – provozovatel získává na základě podmínek pro užívání po dobu umístění videí na platformě celosvětovou, nevýlučnou a bezplatnou licenci k videím, – provozovatel v podmínkách pro užívání v rámci [zpřístupnění online] upozorňuje na to, že je zakázáno umisťovat na platformu obsah porušující autorská práva, – provozovatel poskytuje prostředky, pomocí nichž mohou nositelé práv učinit opatření k zablokování přístupu k videím, která porušují jejich práva, – provozovatel provádí na této platformě úpravu výsledků vyhledávání v podobě seznamů uspořádaných podle hodnocení a rubrik uspořádaných podle příslušného obsahu a registrovaným uživatelům zobrazuje přehled doporučených videí sestavený na základě videí, která tito uživatelé zhlédli v minulosti, jestliže si není konkrétně vědom dostupnosti obsahu, který porušuje autorská práva nebo jestliže takový obsah odstraní nebo k němu zablokuje přístup neprodleně poté, co se o něm dozví? 2) V případě záporné odpovědi na první otázku: Spadá činnost provozovatele internetové platformy pro sdílení videí za okolností popsaných v první otázce do působnosti čl. 14 odst. 1 směrnice [2000/31]? 3) V případě kladné odpovědi na druhou otázku: Musí se účinné seznámení se s protiprávní činností nebo informací nebo vědomost o skutečnostech či okolnostech, z nichž je protiprávní činnost nebo informace zjevná, podle čl. 14 odst. 1 [směrnice 2000/31/ES] týkat konkrétních protiprávních činností nebo informací? 4) Dále pro případ kladné odpovědi na druhou otázku: Je slučitelné s čl. 8 odst. 3 [směrnice 2001/29], jestliže nositel práv může dosáhnout uložení soudního příkazu vůči poskytovateli služby spočívající v ukládání informací poskytnutých uživatelem, kterou uživatel využil k porušení autorského práva nebo práv s ním souvisejících, teprve když po upozornění na jasné porušení práva dojde opětovně k takovému porušení práv? 5) V případě záporné odpovědi na první i druhou otázku: Má být provozovatel internetové platformy pro sdílení videí za okolností popsaných v první otázce považován za porušovatele práv ve smyslu čl. 11 věty první a článku 13 [směrnice 2004/48]? 6) V případě kladné odpovědi na pátou otázku: Lze takovému porušovateli práv uložit povinnost k náhradě škody podle čl. 13 odst. 1 [směrnice 2004/48], pokud jednal úmyslně jak ve vztahu k porušení práv ze své strany, tak ve vztahu k porušení práv ze strany třetí osoby a věděl nebo měl rozumně vědět, že uživatelé používají platformu ke konkrétnímu porušování práv?“

39. Ve věci C‑683/18 tento soud rovněž položil Soudnímu dvoru šest předběžných otázek, přičemž druhá až šestá otázka jsou v podstatě stejné jako otázky položené ve věci C‑682/18. Pouze první otázka, která je uvedena níže, se liší: „1) a) Představuje jednání provozovatele služby [shromažďování a sdílení souborů], díky níž mohou uživatelé bez svolení nositelů práv zpřístupnit veřejnosti údaje s obsahy, které jsou chráněny autorským právem, sdělování děl veřejnosti ve smyslu čl. 3 odst. 1 [směrnice 2001/29], pokud – [zpřístupnění souboru online] probíhá automaticky a bez předchozího zobrazení nebo kontroly ze strany provozovatele, – provozovatel v podmínkách pro užívání upozorňuje na to, že na této platformě nesmějí být umístěny obsahy porušující autorská práva, – provozováním služby dosahuje provozovatel příjmů, – služba se využívá pro zákonné účely, avšak provozovatel si je vědom toho, že je také dostupné značné množství obsahů (více než 9500 děl), které porušují autorská práva, – provozovatel neposkytuje informace o obsahu ani funkci vyhledávání, avšak jím poskytované neomezené odkazy ke stažení umísťují třetí strany na internet v podobě sdílení odkazů, která obsahují informace o obsahu souborů a umožňují vyhledávání určitých obsahů, – prostřednictvím systému odměn za stahování, které závisí na poptávce, motivuje k nahrávání obsahů, které porušují autorská práva, které by jinak uživatelé získali pouze za úplatu, a – poskytnutím možnosti anonymního stahování souborů se zvyšuje pravděpodobnost, že uživatelé nebudou odpovědní za porušování autorských práv? b) Změní se takové posouzení v případě, pokud zpřístupňování nabídek, které porušují autorská práva, představuje 90–96 % celkového využití služby sdíleného shromažďování?“

40. Rozhodnutím předsedy Soudního dvora ze dne 18. prosince 2018 byly věci C‑682/18 a C‑683/18 s ohledem na jejich úzkou spjatost spojeny pro účely písemné a ústní části řízení a rozsudku.

41. Frank Peterson, společnosti Elsevier, Google a Cyando, německá, francouzská a finská vláda, jakož i Evropská komise předložily Soudnímu dvoru písemná vyjádření. Titíž účastníci řízení a zúčastnění, s výjimkou finské vlády, byli zastoupeni na jednání k přednesu řečí konaném dne 26. listopadu 2019.

V. Analýza

42. Základem projednávaných věcí jsou služby „Web 2.0“. Připomínám, že po roce 2000 vedly různé změny technologického (od rozšíření celosvětového pásma až k demokratizaci širokopásmového připojení) a sociálního rázu (změna postoje uživatelů internetu ve vztahu k soukromému životu nebo vůli sdílet, přispívat a vytvářet online komunity) k rozvoji takových dynamických a interaktivních služeb, jako jsou blogy, sociální sítě a sdílené platformy, které vytvářejí množství nástrojů, které svým uživatelům umožňují sdílet online obsah jakéhokoli rázu, označovaný tak výrazem user-created content nebo user-generated content. Poskytovatelé těchto služeb tvrdí, že umožňují, aby uživatelé internetu vystoupili z role pasivních spotřebitelů zábavy, názorů nebo informací a byli aktivně zapojeni do vytváření a výměny těchto obsahů na internetu. Síťový efekt, který je vlastní úspěchu takové služby, rychle umožnil malému počtu těchto poskytovatelů přejít z postavení „start-upu“ do postavení podniku v dominantním postavení ( 10 ).

43. Platforma YouTube dotčená ve věci C‑682/18 je v tomto ohledu reprezentativní. Tato platforma poskytuje svým uživatelům (kterých je více než 1,9 miliard podle informací od společnosti Google) příležitost sdílet online jejich obsahy, a zejména jejich výtvory. Je zde tak online zpřístupněna řada videí, mezi nimiž se nachází kulturní a zábavný obsah, jako jsou hudební skladby zveřejněné začínajícími umělci, kteří mohou najít t široké publikum, informativní obsahy v tak různorodých tématech, jako jsou politika, sport a náboženství, nebo také „tutoriály“, které mají umožnit každému, aby se naučil vařit, hrát na kytaru, opravit jízdní kolo atd. Obsah je na YouTube zveřejňován nejen jednotlivci, ale rovněž veřejnoprávními organizacemi a odborníky, včetně zavedených mediálních společností, jako jsou televizní kanály a nahrávací společnosti. YouTube je organizován na základě komplexního hospodářského modelu zahrnujícího zejména prodej reklamního prostoru na jeho platformě ( 11 ). Kromě toho společnost YouTube zavedla systém, kterým sdílí procentuální podíl svých příjmů z reklamy s uživateli poskytujícími obsah, což jim umožňuje získat příjem ze zveřejnění videí na platformě ( 12 ).

44. Platforma Uploaded, dotčená ve věci C‑683/18, odráží sice propojenou, nicméně odlišnou skutečnost. Obecně Cyberlocker poskytuje svým uživatelům online úložiště, které jim umožňuje zejména uložit „na cloudu“ veškeré soubory za účelem přístupu k nim kdykoliv, z místa, které si přejí, a prostřednictvím jakéhokoliv zařízení. Uploaded jakožto Sharehoster zahrnuje rovněž funkci sdílení shromážděných souborů. Uživatelé tak mají možnost sdělovat třetím osobám download-links vygenerované pro každý soubor zpřístupněný online. Cílem této funkce je podle společnosti Cyando umožnit každému snadno předávat objemné soubory svým rodinným příslušníkům, přátelům nebo také obchodním partnerům. Kromě toho uživatelé mohou díky uvedené funkci zveřejnit na internetu obsah prostý práv nebo svá vlastní díla. Cyberlockers používají různé obchodní modely. Uploaded si bere svou odměnu z prodeje předplatného, které ovlivňuje zejména schopnost stahovat shromážděné soubory.

45. Ačkoli tak může na takových platformách, jako jsou YouTube a Uploaded, docházet k různým legálním použitím, jsou rovněž užívány protiprávně. Konkrétně videa sdílená na YouTube mohou obsahovat chráněná díla a porušovat práva jejich autorů. Kromě toho takový Sharehoster, jako je Uploaded, je z důvodu své schopnosti ukládat a přenášet objemné soubory praktickým nástrojem pro protiprávní výměnu rozmnoženin zejména kinematografických nebo hudebních děl.

46. Nositelé práv, jako jsou F. Peterson a společnost Elsevier, podporovaní v tomto případě francouzskou vládou, tak vykreslují krutý obrázek dotčených platforem a jejich provozovatelů. Podle jejich názoru tím, že tito provozovatelé v rámci těchto platforem umožňují decentralizované a nekontrolované poskytování obsahu jakýmkoliv uživatelem internetu, vytvářejí značné riziko porušení autorských práv. Toto riziko se zvyšuje s ohledem na všudypřítomnou povahu obsahů zveřejňovaných na těchto platformách, které může najednou zhlédnout neurčitý počet uživatelů internetu na celém světě ( 13 ). Nositelé práv dále odkazují na obtíže, s nimiž se setkávají při stíhání uživatelů, kteří se dopustí takových porušení prostřednictvím týchž platforem, z důvodu jejich platební neschopnosti, anonymity nebo také jejich lokalizování.

47. Argumenty nositelů práv se neomezují na riziko porušení práv vyvolané činností takových provozovatelů, jako jsou společnosti YouTube nebo Cyando. Obecněji vytýkají těmto provozovatelům – a zvláště společnosti YouTube – že podstatným způsobem změnili na jejich úkor hodnotový řetězec v ekonomice v oblasti kultury. Nositelé práv uvádějí, že uvedení provozovatelé v podstatě motivují uživatele jejich platforem k poskytování atraktivního obsahu, který je ve většině případů chráněn autorským právem. Titíž provozovatelé zpeněžují tento obsah na vlastní účet zejména prostřednictvím reklamy (model „YouTube“) nebo předplatného (model „Cyando“) a získávají z tohoto zpeněžení značný zisk, avšak nemají licence od nositelů práv, a tudíž jim nezaplatí odměnu. Provozovatelé platforem tak získávají většinu hodnoty generované uvedeným obsahem na úkor nositelů práv – jedná se zde o argument value gap (rozdíl v hodnotě), diskutovaný v kontextu přijetí směrnice 2019/790. Mimoto takové platformy, jako je YouTube, brání možnosti nositelů práv obvyklým způsobem užívat svá díla. Tyto platformy totiž vytvářejí nekalou soutěž vůči tradičním sdělovacím prostředkům (rozhlasové a televizní kanály atd.) a poskytovatelům digitálního obsahu (Spotify, Netflix atd.), kteří získávají obsah, který vysílají, od nositelů práv za úplatu, a kteří jsou z důvodu této nekalé soutěže připraveni zaplatit těmto nositelům nižší odměnu, aby zůstali konkurenceschopní ( 14 ). K dosažení vysoké úrovně ochrany jejich duševního vlastnictví, kterou jim unijní právo má poskytnout, a přiměřené odměny za užití jejich děl ( 15 ), tak musí mít nositelé práv možnost obrátit se na samotné provozovatele platforem.

48. V této fázi je třeba připomenout, že čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29 stanoví, že autoři mají výlučné právo udělit svolení nebo zakázat jakékoliv „sdělení svých děl veřejnosti“, včetně zpřístupnění svých děl veřejnosti takovým způsobem, že každý jednotlivec ze strany veřejnosti má k těmto dílům přístup z místa a v době, které si zvolí ( 16 ). Toto výlučné právo je porušeno, pokud je chráněné dílo sděleno veřejnosti třetí osobou bez předchozího svolení autora ( 17 ), ledaže se na toto sdělení vztahuje některá z výjimek a omezení stanovených taxativně v článku 5 této směrnice ( 18 ).

49. Nositelé práv jsou přitom toho názoru, že takoví provozovatelé, jako jsou společnosti YouTube a Cyando, uskutečňují, společně s uživateli jejich platforem „sdělování veřejnosti“ děl, která tito uživatelé zpřístupňují online. Tito provozovatelé by tedy měli u všech souborů, které tito uživatelé hodlají sdílet, před jejich zpřístupněním online ověřit, zda obsahují chráněná díla, určit stávající práva k těmto dílům a sami získat, obecně za úplatu, licenci od nositelů těchto práv, nebo, v případě nezískání licence, toto zpřístupnění online zakázat. Pokaždé, když uvedení provozovatelé nesplní tyto povinnosti, a díla jsou v důsledku toho protiprávně zveřejněna na jejich platformách, jsou za to podle čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29 přímo odpovědní. Z tohoto důvodu jsou titíž provozovatelé zejména povinni na základě článku 13 směrnice 2004/48 zaplatit dotyčným nositelům práv náhradu škody.

50. Společnosti YouTube a Cyando, podporované v tomto případě finskou vládou a Komisí, namítají, že jsou pouze zprostředkovateli, kteří poskytují nástroje umožňující uživatelům jejich platforem sdělovat díla veřejnosti. Nejsou to tedy tito provozovatelé, ale uvedení uživatelé, kdo provádí „sdělování veřejnosti“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29, když na těchto platformách sdílejí online soubory obsahující chráněná díla. Titíž uživatelé tedy nesou přímou odpovědnost v případě protiprávního „sdělování“. Uvedení provozovatelé mají každopádně za to, že se na ně vztahuje čl. 14 odst. 1 směrnice 2000/31. Toto ustanovení je zbavuje jakékoli odpovědnosti, která by mohla vyplývat z protiprávních souborů, které ukládají na žádost uživatelů jejich platforem, pokud o tom v podstatě nevěděli, nebo pokud je případně neprodleně odstranili. Mimoto týmž provozovatelům nemůže být v souladu s čl. 15 odst. 1 této směrnice uložena obecná povinnost dohlížet na jimi ukládané soubory nebo aktivně vyhledávat skutečnosti či okolnosti poukazující na protiprávní činnost. Společnosti YouTube a Cyando se tedy domnívají, že v souladu s těmito ustanoveními nemají povinnost kontrolovat všechny soubory poskytované uživateli jejich platforem před jejich zpřístupněním online, ale musí především dostatečně reagovat na oznámení nositelů práv, kteří uvádějí protiprávnost některých z těchto souborů.

51. V této souvislosti je cílem prvních otázek položených Bundesgerichtshof (Spolkový soudní dvůr) určit, zda činnost takových provozovatelů platforem, jako jsou společnosti YouTube a Cyando, spadá pod pojem „sdělování veřejnosti“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29. Cílem druhých otázek tohoto soudu je určit, zda se na tyto provozovatele může vztahovat zproštění odpovědnosti stanovené v čl. 14 odst. 1 směrnice 2000/31 za soubory, které ukládají na žádost svých uživatelů. Tyto otázky spolu úzce souvisejí. Unijní normotvůrce totiž zamýšlel směrnicemi 2000/31 a 2001/29 vytvořit jasný právní rámec ohledně odpovědnosti poskytovatelů zprostředkovatelských služeb v případě porušení autorského práva na úrovni Unie ( 19 ). Článek 3 odst. 1 prvně uvedené směrnice a čl. 14 odst. 1 druhé z těchto směrnic musí být tedy vykládány soudržně ( 20 ).

52. V oddílech A a B tohoto stanoviska postupně posoudím tato dvě ustanovení ( 21 ).

A. K pojmu „sdělování veřejnosti“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29 (první otázky)

53. Podstatou prvních otázek předkládajícího soudu je, zda provozovatel platformy pro sdílení videí nebo provozovatel platformy pro shromažďování a sdílení souborů uskutečňují „sdělování veřejnosti“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29, pokud uživatel jejich platformy zpřístupní na této platformě online chráněné dílo.

54. Podle ustálené judikatury Soudního dvora je pojem „sdělování veřejnosti“ stanovený v čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29 autonomním pojmem unijního práva, jehož smysl a dosah je třeba určit s ohledem na znění tohoto ustanovení, na kontext, jehož je součástí, a cíle sledované touto směrnicí ( 22 ). Mimoto musí být tento pojem vykládán co možná v největším rozsahu ve světle odpovídajících pojmů obsažených v právních předpisech mezinárodního práva, které jsou pro Unii závazné ( 23 ).

55. V souladu s touto judikaturou zahrnuje pojem „sdělování veřejnosti“ dvě kumulativní podmínky, a sice „sdělení“ díla a „veřejnost“ ( 24 ).

56. V tomto ohledu se pojem „sdělování“, jak stanoví bod 23 odůvodnění směrnice 2001/29, vztahuje na jakýkoli přenos (nebo další přenos) díla pro veřejnost nepřítomnou v místě, ze kterého sdělování vychází, bez ohledu na použitý technický postup ( 25 ). Jinými slovy, osoba uskutečňuje „sdělování“, pokud přenáší a činí tak vnímatelným „dílo“ ( 26 ) na dálku ( 27 ). Typickým příkladem takového přenosu je, jak stanoví tento bod odůvodnění, vysílání díla, zatímco výraz „další přenos“ se vztahuje zejména k souběžnému dalšímu přenosu vysílání prostřednictvím kabelu, satelitu nebo také internetu.

57. Kromě toho pojem „sdělování“ zahrnuje, jak jsem připomněl v bodě 48 tohoto stanoviska, pojem „zpřístupnění“. Tato posledně uvedená kategorie se vztahuje, jak upřesňují bod 25 odůvodnění a čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29, na interaktivní přenosy na požádání, které se vyznačují tím, že každý má k dílu přístup z místa a v době, které si zvolí. Pojem „zpřístupnění“ tedy zahrnuje skutečnost, že osoba umožňuje „veřejnosti“ přenos díla za těchto podmínek, typicky jeho zpřístupněním online na internetových stránkách ( 28 ).

58. Pojem „veřejnost“ odkazuje na „blíže neurčený“ a „poměrně vysoký“ počet osob. Tento pojem se tedy týká osob obecně na rozdíl od určitých osob, které náleží do soukromé skupiny, a zahrnuje určitý minimální práh ( 29 ).

59. V projednávaných věcech je s ohledem na výše uvedené nesporné, že pokud je chráněné dílo sdíleno online na takové platformě, jako je YouTube nebo Uploaded, je toto dílo „zpřístupněno veřejnosti“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29.

60. Pokud je totiž video obsahující chráněné dílo zveřejněno na YouTube, může si je každý prohlédnout na této platformě streamováním (streaming) z místa a v době, které si zvolí. Totéž platí, pokud je soubor obsahující dílo shromážděn na Uploaded a s tím související download link je volně sdílen na internetu, ve sdílení odkazů, na blozích nebo také fórech ( 30 ). V obou případech je dílo zpřístupněno „veřejnosti“ ( 31 ) nezávisle na skutečnosti, že k jeho prohlížení nebo stažení dochází na žádost jednotlivých osob v rámci přenosu „po jednom“. V tomto ohledu je totiž třeba zohlednit počet osob, které mají přístup k dílu souběžně, jakož i postupně ( 32 ). V uvedeném případě může být dílo prohlíženo nebo staženo, v závislosti na případu, všemi návštěvníky, současnými a potenciálními, z YouTube nebo internetových stránek, na kterých je tento odkaz sdílen – tedy zjevně „blíže neurčeným“ a „poměrně vysokým“ počtem osob ( 33 ).

61. Pokud je tedy chráněné dílo zveřejněno na internetu na takové platformě, jako je YouTube nebo Uploaded, třetí osobou bez předchozího svolení autora a toto zveřejnění nespadá pod výjimky a omezení stanovené v článku 5 směrnice 2001/29, vyplývá z toho porušení výlučného práva na „sdělování veřejnosti“, které čl. 3 odst. 1 této směrnice přiznává autorovi.

62. Základní otázkou však je, kdo uskutečňuje toto „sdělování“ a nese za něj případnou odpovědnost: uživatel zpřístupňující dotčené dílo online, provozovatel platformy nebo obě tyto osoby společně.

63. V této fázi je třeba upřesnit, že F. Peterson a společnost Elsevier předložili k této otázce argumentaci vycházející z různých logik. Podle nich jsou takoví provozovatelé, jako jsou společnosti YouTube a Cyando, odpovědní na základě čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29 především z důvodů, že se aktivně podílejí na „sdělování veřejnosti“ děl zpřístupněných online uživateli jejich platforem, takže sami toto „sdělování“ provádějí, a dále proto, že věděli o tom, že tito uživatelé sdílejí chráněná díla protiprávně a že je kromě toho k tomu úmyslně podněcují, a konečně, že v tomto ohledu jednají z nedbalosti, když neplní určité povinnosti řádné péče, které jsou jim uloženy na oplátku za riziko porušování práv, které vytváří jejich činnost ( 34 ).

64. Tato argumentace podle mého názoru směšuje dvě problematiky. Za předpokladu, že takoví provozovatelé, jako jsou společnosti YouTube a Cyando, uskutečňují „sdělování veřejnosti“ děl, která uživatelé jejich platforem zpřístupňují online, nesli by tito provozovatelé potenciálně přímou (nebo „primární“) odpovědnost podle čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29. Otázka, zda tomu tak je, je objektivní otázkou, u které se neuplatní takové úvahy, jako je vědomost nebo nedbalost. Odpověď na tuto otázku totiž v zásadě závisí pouze na tom, zda uvedení provozovatelé uskutečňují „sdělování“ a zda jsou tyto úkony prováděny bez svolení autorů dotčených děl. V oddíle 1 uvedu, v souladu s tímto rámcem analýzy a na základě posouzení pouze relevantních argumentů, důvody, proč v zásadě pouze uživatelé, kteří zpřístupňují chráněná díla online, provádějí „sdělování veřejnosti“ těchto děl. Primární odpovědnost, která může vyplývat z tohoto „sdělování“, tedy zpravidla nesou pouze tito uživatelé.

65. Kromě toho otázka, zda takoví provozovatelé, jako jsou společnosti YouTube a Cyando, jsou odpovědní za porušování autorského práva, kterých se dopustili uživatelé jejich platforem, například z důvodů, že tito provozovatelé o porušování věděli a úmyslně nejednali, že podněcovali tyto uživatele k tomu, aby se dopustili takových porušení, nebo dále že v tomto ohledu jednali v nedbalosti, nespadá podle mého názoru pod čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29. Jak vysvětlím v oddílu 2, i když Soudní dvůr vyložil toto ustanovení v rozsudcích GS Media ( 35 ), Stichting Brein I („Filmspeler“) ( 36 ) a Stichting Brein II („The Pirate Bay“) ( 37 ) v tom smyslu, že může pokrývat odpovědnost za jednání třetích osob (označovanou jako „vedlejší“, „podpůrná“, „sekundární“ nebo také „nepřímá“), mám za to, že tato odpovědnost není ve skutečnosti v unijním právu harmonizována. Vztahují se na ni tudíž pravidla v oblasti občanskoprávní odpovědnosti stanovená v právu členských států. Podpůrně posoudím v oddíle 3 činnost uvedených provozovatelů s ohledem na rámec analýzy vyplývající z těchto rozsudků a s tím související argumenty.

1. Ke skutečnosti, že takoví provozovatelé platforem, jako jsou společnosti YouTube a Cyando, v zásadě neuskutečňují „sdělování veřejnosti“

66. Jak jsem vysvětlil v bodech 55 až 58 tohoto stanoviska, „sdělování veřejnosti“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29 spočívá v přenosu chráněného díla veřejnosti. V tomto rámci spočívá úkon „zpřístupnění“ v tom, že je osobám z řad veřejnosti nabízena možnost takového přenosu, který lze uskutečnit na jejich žádost, z místa a v době, které si zvolí.

67. Každý přenos díla veřejnosti však zpravidla vyžaduje řetězec zásahů ze strany několika osob zapojených do tohoto přenosu z různých důvodů a v různé míře. Možnost televizních diváků sledovat dílo vysílané na jejich televizním přijímači je například výsledkem společného úsilí zejména vysílací organizace, jednoho nebo více provozovatelů vysílání, provozovatele pozemní sítě, jakož i osob, které poskytly antény a televizní přijímače těmto televizním divákům.

68. Všechny tyto zásahy nelze považovat za „sdělování veřejnosti“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29. Pokud by tomu tak nebylo, jakýkoli článek řetězce by byl nezávisle na povaze jeho činnosti odpovědný vůči autorům. Aby se předešlo riziku takového extenzivního výkladu, unijní zákonodárce v bodě 27 odůvodnění této směrnice upřesnil, že „[p]ouhé poskytnutí fyzického zařízení pro umožnění nebo uskutečnění sdělování není samo o sobě sdělováním ve smyslu [této směrnice]“ ( 38 ).

69. Uvnitř řetězce zásahů vlastního jakémukoliv přenosu díla veřejnosti je tedy třeba rozlišovat mezi osobou ( 39 ), která provádí „sdělování veřejnosti“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29, a poskytovateli, kteří tím, že poskytují „fyzické zařízení“ umožňující uskutečnit tento přenos, slouží jako zprostředkovatelé mezi touto osobou a veřejností ( 40 ).

70. V projednávaných věcech jsem stejně jako společnosti Google a Cyando, finská vláda a Komise toho názoru, že role, kterou hrají takoví provozovatelé, jako jsou společnosti YouTube a Cyando, při „sdělování veřejnosti“ děl zpřístupněných online uživateli jejich platforem, je v zásadě rolí takového zprostředkovatele. Námitka F. Petersona, společnosti Elsevier, jakož i německé a francouzské vlády, podle které tito provozovatelé překračují tuto úlohu, odráží podle mého názoru špatné pochopení toho, co odlišuje „pouhé poskytnutí fyzického zařízení“ od „sdělování“.

71. Připomínám, že zásady, jimiž se řídí toto rozlišování, byly stanoveny již od prvního rozhodnutí vydaného Soudním dvorem ohledně čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29, a sice rozsudku SGAE ( 41 ). V tomto rozsudku Soudní dvůr rozhodl, že skutečnost, že hotelové zařízení zachycuje rozhlasové či televizní vysílání a šíří jej prostřednictvím televizních přijímačů umístěných v pokojích svého zařízení klientům, představuje „sdělování veřejnosti“ děl obsažených v tomto vysílání. I když umístění těchto televizních přijímačů do pokojů představovalo samo o sobě „poskytnutí fyzického zařízení“, jednání hotelového zařízení se neomezovalo na toto poskytnutí. Šířením rozhlasového či televizního vysílání těmito přijímači totiž hotelové zařízení dobrovolně ( 42 ) přenášelo díla, která vysílání obsahovalo, svým klientům – kteří tvořili nejen „veřejnost“ ale i „novou veřejnost“, tedy osobám, které nebyly zohledněny autory těchto děl při udělování svolení k jejich vysílání ( 43 ) – kteří by v zásadě nemohli mít požitek z uvedených děl bez jednání hotelového zařízení, přestože by se nacházeli uvnitř oblasti příjmu vysílání ( 44 ).

72. Z tohoto rozsudku vyplývá, že je-li dílo přenášeno veřejnosti, osobou, která provádí „sdělování“ – na rozdíl od poskytovatelů, kteří „poskytují fyzické zařízení“ – je osoba, která dobrovolně zprostředkovává přenos tohoto díla veřejnosti, takže bez jejího jednání by z něj tato veřejnost nemohla mít požitek. Tímto jednáním tato osoba má – abychom přebrali pojem zakotvený Soudním dvorem v jeho následné judikatuře – „nepominutelnou roli“ ( 45 ) v tomto přenosu.

73. Toto vysvětlení by mohlo být špatně pochopeno. Z abstraktního hlediska totiž jakýkoli zprostředkovatel hraje významnou, či dokonce zásadní roli v takovém přenosu, neboť je jedním z článků řetězce umožňujícího jeho uskutečnění. Role dotčené osoby je však zásadnější. Její role je „nepominutelná“, pokud se rozhodne přenést dané dílo veřejnosti a aktivně iniciuje toto „sdělování“.

74. Naopak poskytovatelé zprostředkovatelských služeb, jejichž služby jsou využívány k umožnění nebo uskutečnění „sdělování“, se z vlastního podnětu nerozhodují přenášet díla veřejnosti. V tomto ohledu plní pokyny uživatelů jejich služeb. Tito uživatelé se rozhodnou přenést určitý obsah a aktivně zahajují své „sdělování“ tím, že poskytnou tento obsah zprostředkovatelům, a tímto jej zařadí do procesu, který vede k jeho přenosu „veřejnosti“ ( 46 ). Jsou to tedy v zásadě tito uživatelé samotní, kdo hraje „nepominutelnou roli“ uváděnou Soudním dvorem a provádějí úkony „sdělování veřejnosti“. Bez jejich jednání by zprostředkovatelé neměli nic k přenosu a „veřejnost“ by nemohla mít požitek z dotčených děl ( 47 ).

75. Naproti tomu poskytovatel služeb jde nad rámec role zprostředkovatele, pokud aktivně zasahuje do „sdělování děl veřejnosti“ ( 48 ). Tak je tomu jednak tehdy, když si tento poskytovatel vybere přenášený obsah, charakterizuje ho jiným způsobem, nebo jej prezentuje v očích veřejnosti takovým způsobem, že se zdá, že je jeho ( 49 ). V těchto situacích uvedený poskytovatel provádí „sdělování“ ( 50 ) společně s třetí osobou, která původně poskytla obsah. Kromě toho je tak tomu i tehdy, pokud tentýž poskytovatel z vlastního podnětu následně využije uvedené „sdělování“ tím, že je dále přenáší „nové veřejnosti“ nebo za použití „jiné technologie“ ( 51 ). Ve všech těchto případech se poskytovatel služeb neomezuje na „poskytnutí fyzického zařízení“ ve smyslu bodu 27 odůvodnění směrnice 2001/29. Ve skutečnosti hraje „nepominutelnou roli“ ( 52 ), pokud se dobrovolně rozhodne sdělovat dané dílo veřejnosti ( 53 ).

76. Z výše uvedených úvah vyplývá, že na rozdíl od toho, co tvrdí F. Peterson a německá vláda, pouhá skutečnost, že takové platformy, jako jsou YouTube nebo Uploaded, umožňují veřejnosti přístup k chráněným dílům, neznamená, že jejich provozovatelé uskutečňují „sdělování těchto děl veřejnosti“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29 ( 54 ).

77. Nejprve je totiž třeba uvést, jak uvádí společnost Google a finská vláda, že jelikož dotčená díla byla uživateli těchto platforem zpřístupněna online ( 55 ), hrají tito uživatelé „nepominutelnou roli“ při jejich zpřístupňování veřejnosti. Tito uživatelé se rozhodli sdělovat tato díla veřejnosti prostřednictvím uvedených platforem tím, že zvolili vhodnou možnost v případě YouTube a sdíleli odpovídající download links na internetu v případě Uploaded ( 56 ). Bez jejich zásahu by provozovatelé těchto platforem neměli nic k přenášení a veřejnost by nemohla mít k uvedeným dílům přístup.

78. Dále připomínám, že proces zpřístupnění souboru online na takové platformě, jako je YouTube nebo Uploaded, je, jakmile jej iniciuje uživatel, automatický ( 57 ), aniž provozovatel této platformy vybírá nebo jiným způsobem určuje obsah, který je zde zveřejněn. Upřesňuji, že jakákoli předchozí kontrola prováděná tímto provozovatelem, případně automatizovaným způsobem, nepředstavuje podle mého názoru výběr ( 58 ), pokud se tato kontrola omezuje na odhalování protiprávního obsahu, a neodráží tedy vůli uvedeného provozovatele sdělovat určitý obsah (a nikoli jiný) veřejnosti ( 59 ).

79. Konečně titíž provozovatelé nevyužívají následně „sdělování veřejnosti“ iniciované jejich uživateli, jelikož dále nepřenášejí dotčená díla „nové veřejnosti“ nebo za použití „jiné technologie“ ( 60 ). V zásadě je zde pouze jedno „sdělování“, a to sdělování, o kterém rozhodují dotčení uživatelé.

80. Z toho podle mého názoru vyplývá, že takoví provozovatelé, jako jsou společnosti YouTube a Cyando, v zásadě pouze poskytují „fyzické zařízení“, jak je uvedeno v bodě 27 odůvodnění směrnice 2001/29, umožňující uživatelům jejich platforem provádět „sdělování veřejnosti“ děl, která tito uživatelé určují, ve smyslu čl. 3 odst. 1 této směrnice. Podle mého názoru žádný z argumentů předložených před Soudním dvorem tento výklad nezpochybňuje.

81. Zaprvé se na rozdíl od F. Petersona, společnosti Elsevier, jakož i německé a francouzské vlády domnívám, že není relevantní skutečnost, že takový provozovatel, jako je společnost YouTube, strukturuje způsob, jakým jsou videa zveřejněná online uživateli prezentována na platformě, tím, že je začleňuje do standardního zobrazovacího rozhraní a indexuje je do různých rubrik, ani skutečnost, že tento provozovatel poskytuje funkci vyhledávání a zpracovává výsledky vyhledávání shrnuté na úvodní stránce ve formě zařazení videí do různých kategorií ( 61 ).

82. V tomto ohledu podotýkám, že tato struktura prezentace a tyto různé funkce směřují k racionalizaci organizace platformy, usnadnění jejího užívání, a tím k optimalizaci přístupu ke shromážděným videím. Požadavek uvedený v bodě 27 odůvodnění směrnice 2001/29, podle kterého poskytovatel služeb neuskutečňuje „sdělování veřejnosti“, pokud se omezuje na „pouhé“ poskytnutí fyzického zařízení, přitom podle mého názoru neznamená, že tento poskytovatel nemůže optimalizovat přístup k přenášenému obsahu tím, že organizuje svou službu ( 62 ). Z ničeho totiž nevyplývá, že „fyzické zařízení“ musí být samo o sobě „jednoduché“. Okolnost, že online platforma vykazuje určitý stupeň sofistikovanosti s cílem usnadnit její využití, tedy není podle mého názoru důležitá. Omezením, které poskytovatel nemůže překročit, je podle mého názoru omezení aktivního jednání při sdělování děl veřejnosti, jak je uvedeno v bodě 75 tohoto stanoviska.

83. Struktura prezentace a takových funkcí přitom podle mého názoru nemohou prokázat, že provozovatel toto omezení překračuje. Zejména nesvědčí o tom, že určuje obsah, který uživatelé zpřístupňují online na platformě. Optimalizace přístupu k obsahu nemůže být zvláště zaměňována s optimalizací obsahu jako takového. Provozovatel určuje jeho obsah pouze ve druhém případě ( 63 ). Kromě toho skutečnost, že taková platforma, jako je YouTube, obsahuje standardní zobrazovací rozhraní, podle mého názoru neumožňuje dospět k závěru, že její provozovatel prezentuje obsah v očích veřejnosti takovým způsobem, že se zdá, že je jeho, pokud toto rozhraní uvádí u každého videa, který uživatel jej zpřístupnil online.

84. Zadruhé ani okolnost, že na takové platformě, jako je YouTube, je registrovaným uživatelům prezentován přehled „doporučených videí“, není podle mého názoru rozhodující. Nikdo nezpochybňuje skutečnost, že tato doporučení mají vliv na obsah prohlížený těmito uživateli. Nicméně vzhledem k tomu, že uvedená doporučení jsou vytvářena automaticky na základě videí, která předtím sledoval dotčený uživatel, a jejich jediným účelem je usnadnit tomuto uživateli přístup k podobným videím, neodrážejí rozhodnutí provozovatele sdělovat určité dílo veřejnosti. V každém případě to nic nemění na tom, že tento provozovatel na vstupu neurčuje, která díla jsou na jeho platformě dostupná.

85. Zatřetí na rozdíl od toho, co tvrdí F. Peterson a společnost Elsevier, skutečnost, že takový provozovatel, jako je společnost YouTube, ve všeobecných podmínkách pro užívání své platformy stanoví, že mu každý uživatel poskytne celosvětovou, nevýlučnou a bezplatnou licenci k používání videí, která zveřejňuje online, nezpochybňuje výklad, který navrhuji. Tento druh smluvního ujednání ( 64 ), které provozovateli platformy umožňuje šířit obsah zpřístupněný online jeho uživateli a jehož prostřednictvím tento provozovatel tvrdí, že mimoto automaticky a systematicky nabývá práva ke všem těmto obsahům ( 65 ), totiž samo o sobě neprokazuje, že tento provozovatel aktivně zasahuje do „sdělování děl veřejnosti“, jak je uvedeno v bodě 75 tohoto stanoviska. Vzhledem totiž k tomu, že se toto ujednání použije právě systematicky a automaticky na jakýkoli obsah zpřístupněný online, nesměřuje k tomu, aby naznačovalo, že uvedený provozovatel tento obsah určuje. Naproti tomu v případě, že tentýž provozovatel na základě uvedené licence znovu využije obsah zpřístupněný uživateli platformy online ( 66 ), uskutečňuje v tomto rozsahu „sdělování veřejnosti“.

86. Začtvrté mě nepřesvědčil ani argument F. Petersona a společnosti Elsevier, podle kterého hospodářský model přijatý takovými provozovateli, jako jsou společnosti YouTube nebo Cyando, prokazuje, že se tito provozovatelé neomezují na „poskytnutí fyzického zařízení“ ve smyslu bodu 27 odůvodnění směrnice 2001/29, ale uskutečňují „sdělování veřejnosti“ děl zpřístupněných online uživateli jejich platforem. V tomto ohledu žalobci v původním řízení tvrdí, že odměna pobíraná těmito provozovateli, tvořená zejména prodejem reklamního prostoru (model „YouTube“) nebo předplatným (model „Cyando“), není protiplněním za technickou službu – tito provozovatelé zejména nevybírají od uživatelů platby za prostor pro úložiště jako takový – ale závisí na atraktivitě obsahu zveřejněného online na jejich platformách. V případě společnosti YouTube jsou totiž příjmy z reklamy tím větší, čím vyšší je návštěvnost platformy, a v případě společnosti Cyando vede perspektiva možnosti snadno provádět více stažení atraktivních obsahů uživatele internetu k tomu, aby uzavírali předplatné.

87. Obecně řečeno, cíl spočívající v dosahování zisku sledovaný poskytovatelem služeb je podle mého názoru prvkem relativně užitečným pro odlišení „sdělování veřejnosti“ od takového „poskytování“. Připomínám, že po úvaze ( 67 ), Soudní dvůr v rozsudku Reha Training ( 68 ) podle mého názoru správně rozhodl, že výdělečná povaha není kritériem pojmu „sdělování veřejnosti“, ale může být zohledněna při výpočtu případné odměny nebo náhrady náležející autorovi z důvodu takového „sdělování“ ( 69 ). Výdělečná povaha tak může nanejvýš představovat indicii existence takového „sdělování“ ( 70 ). Cíl spočívající v dosahování zisku, který poskytovatel služeb sleduje, je přitom tím méně užitečnou indicií pro takové rozlišování, protože poskytnutí „fyzického zařízení“ umožňujícího uskutečnit „sdělování veřejnosti“ je zpravidla uskutečňováno za takovým účelem ( 71 ). Valná většina online zprostředkovatelů totiž poskytuje své služby za úplatu.

88. Konkrétně skutečnost, že odměna pobíraná takovými provozovateli, jako jsou společnosti YouTube a Cyando, závisí na atraktivitě obsahu zveřejněného na jejich platformách uživateli těchto platforem, neumožňuje dospět k závěru, že tito provozovatelé sami provádějí „sdělování veřejnosti“ děl, která by se na těchto platformách mohla nacházet. Připomínám, že rozhodujícím kritériem podle mého názoru je, zda poskytovatel služeb aktivně zasahuje do tohoto „sdělování“, jak je vysvětleno v bodě 75 tohoto stanoviska. Samotná tato okolnost to přitom podle mého názoru neumožňuje prokázat ( 72 ).

89. Výklad, který navrhuji, je podle mého názoru potvrzen judikaturou Soudního dvora v oblasti práva ochranných známek. V tomto ohledu připomínám, že v rozsudku Google France Soudní dvůr ve velkém senátu rozhodl, že užívání označení totožných nebo podobných s ochrannými známkami bez souhlasu jejich majitelů jakožto klíčových slov v rámci takové služby optimalizace pro vyhledávače na internetu, jako je služba AdWords poskytovaná společností Google, představuje zakázané užívání těchto ochranných známek ve smyslu unijního práva. Toto užívání však provádí uživatel služby optimalizace pro vyhledávače, který si tato označení zvolil jako klíčová slova, a nikoli poskytovatel služby, který mu pouze dává prostředky k tomu, aby tak učinil. Skutečnost, že je tento poskytovatel odměňován svými klienty za užívání podobných označení, je irelevantní. Pro Soudní dvůr totiž „skutečnost, že jsou vytvořeny technické podmínky nezbytné k užívání označení a že je za tuto službu poskytována odměna, neznamená, že ten, kdo tuto službu poskytuje, uvedené označení sám užívá“ ( 73 ).

90. Podobně Soudní dvůr v rozsudku L’Oréal v. eBay, opět ve velkém senátu, rozhodl, že použití označení odpovídajících ochranným známkám bez souhlasu jejich majitelů v nabídkách k prodeji zveřejněných na online tržišti představuje zakázané užívání těchto ochranných známek. Nicméně ani v tomto případě neuskutečňuje zakázané užívání provozovatel tržiště, nýbrž uživatelé, kteří zveřejnili tyto nabídky k prodeji. Vzhledem totiž k tomu, že tento provozovatel pouze umožňuje uživatelům jeho služeb zpřístupnit online takové nabídky k prodeji a případně taková označení užívat na tomto tržišti, sám tato označení neužívá ( 74 ).

91. Je přitom nesporné, že konkrétně společnost eBay strukturuje obecnou prezentaci inzerátů svých prodávajících uživatelů, indexuje inzeráty do různých rubrik a zavedla funkci vyhledávání. Tento provozovatel automaticky doporučuje nakupujícím uživatelům nabídky obdobné těm, na které se předtím dívali. Kromě toho odměna poskytovatelů dotčených ve věcech, ve kterých byly vydány rozsudky Google France a L’Oréal v. eBay, závisí na atraktivitě obsahu poskytnutého uživateli jejich služeb. Společnost Google je v rámci služby AdWords odměňována v závislosti na počtu prokliků na reklamní odkazy používající klíčová slova zvolená inzerujícími uživateli ( 75 ). Společnost eBay pobírá procentní podíl z transakcí provedených na základě nabídek k prodeji umístěných na jejím tržišti ( 76 ). Tyto různé okolnosti se podle Soudního dvora zjevně nejevily jako rozhodující, či dokonce relevantní, jelikož je ani nezmínil ve svých úvahách. Mám tedy pochybnosti o důvodech, proč by měly mít v projednávaných věcech význam, který navrhují žalobci v původním řízení ( 77 ).

92. S ohledem na všechny výše uvedené úvahy navrhuji, aby Soudní dvůr odpověděl na první otázky tak, že provozovatel platformy pro sdílení videí a provozovatel platformy pro shromažďování a sdílení souborů neuskutečňují „sdělování veřejnosti“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29, pokud uživatel jejich platforem na těchto platformách zpřístupňuje online chráněné dílo.

93. Tito provozovatelé proto nemohou být podle čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29 přímo odpovědní, pokud jsou chráněná díla zpřístupněna veřejnosti třetími osobami prostřednictvím jejich platforem bez předchozího svolení nositelů práv – a aniž se použije výjimka nebo omezení. Tento závěr nevylučuje, že z toho může pro uvedené provozovatele vyplývat forma sekundární odpovědnosti. Tato otázka však musí být posouzena s ohledem na pravidla v oblasti občanskoprávní odpovědnosti stanovená členskými státy, která musí dodržovat omezení stanovená v článcích 14 a 15 směrnice 2000/31 ( 78 ).

2. Ke skutečnosti, že čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29 neupravuje sekundární odpovědnost osob, které usnadňují uskutečňování protiprávního „sdělování veřejnosti“ třetími osobami

94. Úvodem je třeba nejprve připomenout, že v rozsudku GS Media Soudní dvůr v návaznosti na svůj rozsudek Svensson a další ( 79 ) rozhodl, že uvedení hypertextových odkazů na internetových stránkách na díla protiprávně zveřejněná na jiných internetových stránkách může představovat „sdělování veřejnosti“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29. Soudní dvůr v podstatě rozhodl, že uvedením takových odkazů hraje osoba „nepominutelnou roli“, jelikož veřejnosti poskytuje „přímý přístup“ k dotčeným dílům. Takové umístění odkazů však představuje „sdělování veřejnosti“ pouze za podmínky, že se prokáže, že osoba, která jej uskutečnila, věděla nebo musela vědět, že tyto odkazy poskytují přístup k protiprávně zveřejněným dílům, přičemž taková znalost musí být presumována v případě, že tato osoba sleduje výdělečný cíl ( 80 ).

95. Dále v rozsudku Stichting Brein I („Filmspeler“) Soudní dvůr rozhodl, že prodej multimediálního přehrávače, na kterém jsou předem nainstalovány doplňky obsahující hypertextové odkazy na internetové stránky, které protiprávně šíří streamováním chráněná díla, představuje „sdělování veřejnosti“. V této věci Soudní dvůr rozhodl, že prodávající tohoto přehrávače se neomezoval na „pouhé poskytnutí fyzického zařízení“, ale naopak hrál „nepominutelnou roli“ při sdělování děl z toho důvodu, že bez doplňků, které předem instaloval do uvedeného přehrávače, by nabyvatelé tohoto přehrávače „mohli chráněná díla sledovat pouze obtížně“, neboť veřejnost není schopna dotčené stránky šířící streamování snadno identifikovat. Soudní dvůr kromě toho vycházel ze skutečnosti, že prodávající uvedeného přehrávače věděl o skutečnosti, že tyto doplňky umožňují protiprávní přístup k dílům šířeným na internetu ( 81 ).

96. Konečně v rozsudku Stichting Brein II („The Pirate Bay“) Soudní dvůr rozhodl, že „sdělování veřejnosti“ představuje zpřístupnění a správa internetové platformy, která ukládá a indexuje soubory torrent zpřístupněné online jejími uživateli, umožňující těmto uživatelům sdílet a stáhnout chráněná díla v rámci sítě peer-to-peer. Podle Soudního dvora se správci této platformy neomezovali na „pouhé poskytnutí fyzického zařízení“, ale hráli „nepominutelnou roli“ při zpřístupnění děl z důvodů, že nabízeli na platformě různé prostředky, včetně vyhledávací funkce a indexu shromážděných souborů torrent, které usnadňují lokalizaci těchto souborů. Bez jejich zásahu by tak „uvedená díla nemohla být uživateli sdílena, nebo by přinejmenším jejich sdílení na internetu bylo složitější“. I zde Soudní dvůr zdůraznil skutečnost, že správci uvedené platformy věděli o tom, že díla sdílená prostřednictvím téže platformy jsou sdílena obecně protiprávně ( 82 ).

97. V zásadě, jak jsem vysvětlil v bodě 56 tohoto stanoviska, jak uvádí bod 23 odůvodnění směrnice 2001/29 a jak Soudní dvůr mnohokrát rozhodl ( 83 ), „sdělování veřejnosti“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29 odpovídá přenosu díla pro veřejnost. Tento bod odůvodnění v tomto ohledu upřesňuje, že toto ustanovení „by nemělo zahrnovat žádné jiné úkony“. Pokud v případě zpřístupnění stačí, aby dotčená osoba zpřístupnila dílo veřejnosti, musí tento přístup zahrnovat, jak jsem upřesnil v bodě 57 tohoto stanoviska, možnost přenosu tohoto díla na žádost osoby z řad veřejnosti.

98. Žádný z úkonů dotčených ve třech rozsudcích zkoumaných v tomto oddíle však podle mého názoru nespočívá v současném či potenciálním přenosu díla pro veřejnost. Rozsudek Stichting Brein II („The Pirate Bay“) je v tomto ohledu nejreprezentativnějším příkladem. Vzhledem k tomu, že díla sdílená na síti peer-to-peer nebyla na sporné platformě zveřejněna, nebyli její správci fyzicky schopni jejich přenosu pro veřejnost. Ve skutečnosti tato platforma pouze usnadňovala přenosy uskutečňované jejími uživateli v rámci této sítě ( 84 ). Totéž platí pro rozsudky GS Media a Stichting Brein I („Filmspeler“). Umístění hypertextových odkazů a prodej sporného multimediálního přehrávače dotčené v těchto rozsudcích usnadňovaly přístup k dílům protiprávně zveřejněným na dotčených internetových stránkách ( 85 ).

99. Stručně řečeno, Soudní dvůr v těchto rozsudcích podle mého názoru rozhodl, že do působnosti čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29 spadají úkony, které v pravém smyslu slova nepředstavují současné nebo potenciální přenosy děl, ale které usnadňují uskutečňování takových protiprávních přenosů třetími osobami ( 86 ).

100. Kromě toho Soudní dvůr v týchž rozsudcích začlenil do pojmu „sdělování veřejnosti“ kritérium spočívající ve vědomí o protiprávnosti. Jak přitom tvrdily společnost Elsevier a francouzská vláda, tento pojem v zásadě nezahrnuje takové kritérium. I když Soudní dvůr ustáleně rozhoduje, že existence takového „sdělování“ předpokládá, že dotyčná osoba jedná „při plném vědomí o důsledcích svého jednání“, „úmyslně“, „dobrovolně“ nebo také „cíleně“ ( 87 ), cílem těchto různých výrazů je podle mého názoru v zásadě uvést, jak jsem vysvětlil v bodě 72 tohoto stanoviska, že pojem „sdělování veřejnosti“ znamená vůli přenést dílo pro veřejnost ( 88 ). Tato otázka se a priori liší od otázky, zda si je osoba, která provádí „sdělování díla veřejnosti“ bez svolení autora, vědoma skutečnosti, že takové „sdělování“ je v zásadě protiprávní.

101. V tomto ohledu, jak jsem vysvětlil v bodě 64 tohoto stanoviska, je v souladu s čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29 existence „sdělování veřejnosti“ – s výhradou rozlišení uvedeného v předchozím bodě – zpravidla považována za objektivní skutečnost. Legalita či protiprávnost tohoto „sdělování“ v zásadě nezávisí ani na vědomosti osoby, která jej provádí, ale především na tom, zda autor udělil k uvedenému „sdělování“ svolení ( 89 ). Naproti tomu vědomost této osoby může být zohledněna ve fázi sankcí a náhrad škody, které jí mohou být uloženy. Z článku 13 směrnice 2004/48 zejména vyplývá, že osoba, která porušila právo duševního vlastnictví, přičemž o tom věděla nebo rozumně vědět měla, má povinnost zaplatit nositeli práv náhradu škody odpovídající újmě, kterou skutečně utrpěl v důsledku porušení práva. Naopak, pokud se osoba dopustí takového porušení, aniž to ví nebo rozumně vědět má, může být vydáno mírnější odsouzení ve formě náhrady zisků, kterých dosáhla, nebo náhrady předem stanovené škody ( 90 ).

102. Skutečnost, že osoba – zejména zprostředkovatel – usnadňuje vědomě třetím osobám provádění protiprávního „sdělování veřejnosti“, představuje samozřejmě nežádoucí jednání. Obecně se však připouští, že se jedná o otázku sekundární odpovědnosti, která spadá pod pravidla v oblasti občanskoprávní odpovědnosti stanovená členskými státy ( 91 ). Tato sekundární odpovědnost za porušení autorského práva, kterých se dopustily třetí osoby, ostatně obecně zahrnuje takový morální prvek, jako je vědomí o protiprávnosti nebo úmysl ( 92 ).

103. Podle mého názoru přitom vzhledem k tomu, že čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29 harmonizuje věcný obsah práva „sdělování veřejnosti“, určuje úkony, na které se toto výlučné právo vztahuje, a v tomto rozsahu primární odpovědnost, kterou nesou ti, kteří se takovýchto jednání protiprávně dopouštějí. Naproti tomu nic ve znění tohoto ustanovení nebo v ostatních ustanoveních této směrnice nenasvědčuje tomu, že má toto ustanovení upravovat otázky sekundární odpovědnosti ( 93 ). To je tím spíše patrné, že pokud si unijní normotvůrce přeje, aby se na tyto otázky vztahovaly akty, které přijímá, neopomíjí to upřesnit ( 94 ).

104. Z těchto důvodů mám výhrady k úvahám Soudního dvora v rozsudcích GS Media, Stichting Brein I („Filmspeler“) a Stichting Brein II („The Pirate Bay“). Bez ohledu na to, zda by bylo žádoucí, aby existovalo na unijní úrovni jednotné řešení pro jednání osob, které úmyslně usnadňují provádění protiprávních úkonů třetími osobami, a i kdyby taková jednotnost přispěla k zajištění vysoké úrovně ochrany autorského práva, nic to podle mého názoru nemění na tom, že unijní právo to za současného stavu nestanoví ( 95 ). Je na unijním normotvůrci, aby do unijního práva zahrnul režim sekundární odpovědnosti.

105. Zdůrazňuji skutečnost, že je třeba sankcionovat umístění hypertextových odkazů na protiprávně zveřejněná díla na internetových stránkách provedené s plným vědomím o této protiprávnosti, prodej takového přehrávače, jako je „Filmspeler“ a správu platformy jako „The Pirate Bay“. Není však nutné, aby za účelem dosažení tohoto výsledku byla taková jednání zařazena do působnosti čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29. Mám za to, že odpověď na taková jednání může a musí být nalezena v občanském právu členských států – či dokonce v jejich trestním právu. Výklad, který navrhuji, tedy neponechává autory v tomto ohledu bez ochrany.

106. Mimoto připomínám, že v rozsudcích Google France a L’Oréal v. eBay se Soudní dvůr rozhodl nerozšířit v oblasti práva ochranných známek rozsah primární odpovědnosti na jednání zprostředkovatelů, která mohou přispět k porušování práv z ochranných známek uživateli jejich služeb. Soudní dvůr v této otázce správně odkázal na pravidla v oblasti občanskoprávní odpovědnosti stanovená členskými státy a na omezení stanovená směrnicí 2000/31 ( 96 ). Mám tedy pochybnosti ohledně nutnosti odchýlit se od takového přístupu v oblasti autorského práva, jelikož unijní právní předpisy mají v obou těchto oblastech obdobnou úroveň harmonizace a sledují stejný cíl spočívající ve vysoké úrovni ochrany duševního vlastnictví.

3. Podpůrně – k otázce, zda takoví provozovatelé, jako jsou společnosti YouTube a Cyando, úmyslně usnadňují provádění protiprávních činů třetími osobami

107. V případě, že by Soudní dvůr považoval za vhodné použít v projednávaných věcech rámec analýzy provedený v rozsudcích GS Media, Stichting Brein I („Filmspeler“) a Stichting Brein II („The Pirate Bay“), navzdory výhradám, které jsem vyjádřil v předchozím oddíle, podpůrně provedu přezkum projednávaných věcí z hlediska tohoto rámce analýzy.

108. Podle mého chápání těchto rozsudků musí být zásah jiné osoby, než je osoba, která svým rozhodnutím o tomto přenosu uskutečňuje v pravém slova smyslu „sdělování veřejnosti“, postaven při přenosu díla veřejnosti naroveň takovému „sdělování“, jsou-li splněna dvě kritéria.

109. Jednak dotčená osoba musí při uvedeném přenosu hrát „nepominutelnou roli“. V souladu s významem, který byl v uvedených rozsudcích tomuto pojmu dán, se tato „role“ vyznačuje tím, že tato osoba usnadňuje tento přenos ( 97 ). V projednávaných věcech je toto kritérium zjevně splněno u takových provozovatelů, jako jsou společnosti YouTube a Cyando.

110. Kromě toho musí být zásah uvedené osoby „úmyslný“ v tom smyslu, že si musí být vědoma protiprávnosti sdělování, které usnadňuje. Způsob, jakým musí být toto kritérium vykládáno v projednávaných věcech, je mnohem méně zřejmý. Celý problém vyplývá z neexistence rámce pro tento morální prvek v unijním právu. Mohu tedy pouze spekulovat a inspirovat se vodítky vyplývajícími z rozsudků GS Media, Stichting Brein I („Filmspeler“) a Stichting Brein II („The Pirate Bay“), vnitrostátní judikatury v oblasti sekundární odpovědnosti a logiky vycházející z podmínek, které musí splnit poskytovatelé zprostředkovatelských služeb v souladu s čl. 14 odst. 1 písm. a) a b) směrnice 2000/31 proto, aby se na ně vztahovalo zproštění odpovědnosti stanovené v tomto ustanovení ( 98 ).

111. V tomto ohledu se lze podle mého názoru bez větších obtíží domnívat, jak uvádí předkládající soud a jak tvrdí Komise, že takový provozovatel, jako je společnost YouTube nebo Cyando, „úmyslně“ zasahuje do protiprávního „sdělování veřejnosti“ daného díla, jež je prováděno prostřednictvím jeho platformy, pokud věděl nebo měl povědomí o existenci souboru obsahujícího dotčené dílo – zejména pokud mu byl tento soubor oznámen – a tento provozovatel nejednal neprodleně, jakmile se o tomto dozvěděl, a tento soubor nestáhl nebo k němu neznemožnil přístup ( 99 ). V takovém případě se totiž lze rozumně domnívat, že provozovatel tím, že nejednal, i když jednat mohl, schválil toto protiprávní „sdělování“ nebo prokázal svou zjevnou nedbalost. Otázky, za jakých okolností provozovatel nabude takovou vědomost nebo povědomí a zda případně jednal „neprodleně“, musí být podle mého názoru určeny na základě stejných zásad, jako jsou zásady uplatňované v rámci podmínek stanovených v čl. 14 odst. 1 písm. a) a b) směrnice 2000/31 ( 100 ).

112. Naproti tomu se stejně jako Komise a na rozdíl od F. Petersona a společnosti Elsevier, jakož i německé a francouzské vlády domnívám, že vědomost o protiprávnosti nelze presumovat pouze z toho důvodu, že dotčený provozovatel sleduje cíl spočívající v dosahování zisku.

113. V rozsudku GS Media Soudní dvůr sice rozhodl, že pokud osoba, která umísťuje na internetové stránky hypertextové odkazy, které odkazují na chráněná díla, která byla bez svolení jejich autora protiprávně zveřejněna na jiných internetových stránkách, tak činí za účelem dosažení zisku, je třeba předpokládat (jako vyvratitelnou domněnku), že ví o tom, že tato díla jsou chráněna a že k tomu nemá svolení ( 101 ). Nicméně kromě toho, že Soudní dvůr ve své následné judikatuře podle mého názoru omezil toto řešení na otázku hypertextových odkazů ( 102 ), mám za to, že takovou domněnku nelze v žádném případě uplatnit v projednávaných věcech.

114. Ve věci, ve které byl vydán rozsudek GS Media, umístil sporné odkazy sám provozovatel dotčených internetových stránek. Věděl tedy o obsahu, na který tyto odkazy odkazovaly. Jak tvrdí společnost Cyando, tato okolnost představovala základ pro skutkovou domněnku. Na tomto základě mohl Soudní dvůr od takového provozovatele očekávat, že před tímto umístěním provede „nezbytná ověření“, aby se ujistil, že se nejedná o chráněná díla, protiprávně zveřejněná na stránkách, na které vedou tyto odkazy ( 103 ).

115. Naproti tomu připomínám, že provozovatel platformy v zásadě není tím, kdo zpřístupňuje obsah online. Použití řešení přijatého v rozsudku GS Media v tomto kontextu by znamenalo rozhodnout, že pokud tento provozovatel obecně sleduje dosažení zisku, má se za to, že ví o všech souborech, které se nachází na jeho serverech, a je si dále vědom jejich případné protiprávní povahy, přičemž by bylo jeho úkolem vyvrátit tuto domněnku tím, že prokáže, že provedl „nezbytná ověření“. Takové řešení by přitom podle mého názoru znamenalo uložit takovému poskytovateli obecnou povinnost dohledu nad informacemi, které ukládá, a aktivního vyhledávání skutečností a okolností, z nichž je zjevná protiprávní činnost, a to v rozporu se zákazem stanoveným v tomto ohledu v čl. 15 odst. 1 směrnice 2000/31 ( 104 ).

116. Zbývá ještě posoudit otázku, zda, jak tvrdí F. Peterson, společnost Elsevier a francouzská vláda, mohou být takoví provozovatelé, jako jsou společnosti YouTube a Cyando, odpovědní, pokud si byli obecně a abstraktně vědomi skutečnosti, že jejich platformy jsou (zejména) využívány třetími osobami k protiprávnímu sdílení chráněných děl online.

117. Tato otázka je velmi složitá. Řada výrobků nebo služeb může být stejně jako platformy YouTube a Uploaded používána k legálním, ba i společensky žádoucím účelům, jakož i k protiprávním účelům. Podle mého názoru nelze dodavatele takového výrobku nebo poskytovatele takové služby považovat za odpovědného za protiprávní používání těchto výrobků nebo služeb ze strany třetích osob pouze z toho důvodu, že o takovém použití ví nebo má na něj podezření. Takto nízký standard odpovědnosti by mohl odrazovat od výroby takových výrobků nebo poskytování takových služeb a jejich uvádění na trh na úkor jejich legálního používání – a v širším smyslu brzdit vývoj podobných nebo inovativních výrobků nebo služeb ( 105 ).

118. Rozhodující nemůže být ani pouhá skutečnost, že dodavatel má z těchto protiprávních použití zisk. V tomto ohledu F. Peterson, společnost Elsevier a francouzská vláda zdůraznili, že se YouTube financuje zejména prostřednictvím reklamy umístěné na platformě, že výše příjmů z reklamy, které má, se odvíjí od atraktivity obsahu, který je na ní zveřejňován, a že je „obecně přijímáno“, že v „převážné většině případů“ se jedná o chráněná díla zpřístupněná online bez svolení jejich autorů. Kromě toho, že tato logika je podle mého názoru poněkud zjednodušující ohledně takové platformy, jako je YouTube ( 106 ), poznamenávám, že příjmy z reklam umístěných na této platformě bez rozdílu závisí na její obecné návštěvnosti – a jsou tudíž závislé jak na jejím dovoleném používání, tak na jejím protiprávním používání. Jakýkoli dodavatel výrobku nebo poskytovatel služby, které mohou být těmito dvěma způsoby využívány, má přitom nutně část svého zisku od uživatelů, kteří si takový výrobek koupí nebo takovou službu využívají k protiprávním účelům. Je tedy třeba prokázat další skutečnosti.

119. V tomto ohledu je třeba zohlednit účel režimu sekundární odpovědnosti. Jak vyplývá z bodu 117 tohoto stanoviska, musí podle mého názoru takový režim usilovat o zamezení chování, která usnadňují porušování autorského práva, a současně neodrazovat od inovací nebo neztěžovat legální používání výrobků nebo služeb, které mohou být rovněž používány k protiprávním účelům.

120. V tomto rámci, jak tvrdí finská vláda, může podle mého názoru odpovědnost poskytovatele služeb vzniknout, aniž je nutné prokázat, že tento poskytovatel věděl nebo měl povědomí o konkrétních porušeních autorského práva, pokud se prokáže, že tento poskytovatel měl při poskytování své služby v úmyslu usnadnit taková porušení ze strany třetích osob. Rozsudky Stichting Brein I („Filmspeler“) a Stichting Brein II („The Pirate Bay“) musí být podle mého názoru chápány v tomto smyslu. V prvním rozsudku Soudní dvůr zdůraznil, že prodávající přehrávače „Filmspeler“ si byl obecně vědom skutečnosti, že tento přehrávač může být používán k protiprávním účelům ( 107 ). Ve druhém rozsudku Soudní dvůr uvedl, že správci platformy „The Pirate Bay“ obecně věděli, že tato platforma usnadňuje přístup k dílům sdíleným bez předchozího svolení jejich autorů a že to každopádně nemohli nevědět s ohledem na okolnost, že velká část souborů torrent nacházejících se na této platformě odkazovala na taková díla ( 108 ). Ve věcech, ve kterých byly vydány tyto rozsudky, přitom tyto osoby otevřeně vyjadřovaly svůj úmysl usnadnit prostřednictvím svého přehrávače nebo své platformy provádění protiprávních „sdělování veřejnosti“ třetími osobami ( 109 ).

121. V projednávaných věcech ani společnost YouTube ani společnost Cyando otevřeně nepodporují protiprávní používání svých platforem. Frank Peterson a společnost Elsevier nicméně tvrdí, že tito provozovatelé by měli být odpovědní s ohledem na způsob, jakým organizovali své služby. V tomto ohledu připomínám, že žalobci v původním řízení se opírají o několik logik: zaprvé, uvedení provozovatelé prokazují úmyslnou slepotu ve vztahu k protiprávním používáním svých platforem (tím, že svým uživatelům umožňují zveřejňovat na platformách obsah automatizovaným způsobem a bez předchozí kontroly), zadruhé pobízejí je k takovému protiprávnímu používání a zatřetí ve vztahu k těmto používáním se dopouštějí nedbalosti (jelikož neplní povinnosti řádné péče tím, že ani v tomto případě neprovádějí předběžnou kontrolu obsahu zpřístupněného online) ( 110 ).

122. Úvodem je třeba uvést několik upřesnění. Podle mého názoru nemůže být provozovatel odpovědný na základě údajné úmyslné slepoty nebo hrubé nedbalosti pouze z toho důvodu, že umožňuje uživatelům své platformy automaticky zveřejňovat na této platformě obsah a před jeho zpřístupněním online jej nekontroluje. Zaprvé nelze rozumně tvrdit, jak přesto činí společnost Elsevier, že tím, jak organizuje svou platformu, tento provozovatel usiluje pouze o to, aby se vyhnul jakékoli odpovědnosti ( 111 ). Zadruhé článek 15 směrnice 2000/31 brání tomu, aby bylo možné od takového poskytovatele očekávat, aby obecně a abstraktně dohlížel na informace, které ukládá, a aby aktivně vyhledával protiprávní činnosti na svých serverech. Skutečnost, že takový obecný dohled neprovádí, tedy nelze považovat za úmyslnou slepotu nebo nedbalost ( 112 ). Mimoto, obecněji, pouhá nedbalost poskytovatele by neměla pojmově stačit, s výjimkou situace uvedené v bodě 111 tohoto stanoviska, k prokázání, že jedná „úmyslně“ za účelem usnadnění porušování autorského práva, kterých se dopustili uživatelé jeho služeb.

123. S ohledem na výše uvedené mám za to, že způsob, jakým poskytovatel organizuje svou službu, může skutečně za určitých okolností charakterizovat „úmyslnou povahu“ jeho zásahu při protiprávních činech „sdělování veřejnosti“ ze strany uživatelů této služby ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29, jak jej vykládá Soudní dvůr v rozsudcích GS Media, Stichting Brein I („Filmspeler“) a Stichting Brein II („The Pirate Bay“). Tak je tomu v případě, kdy charakteristické rysy téže služby odhalí nedostatek dobré víry dotyčného poskytovatele, který se může projevit jako vůle k pobídce nebo úmyslná slepota ve vztahu k takovým porušováním autorského práva ( 113 ).

124. V tomto ohledu je podle mého názoru třeba jednak ověřit, zda mají charakteristické rysy dotčené služby objektivní vysvětlení a poskytují přidanou hodnotu pro legální použití této služby, a jednak, zda poskytovatel přijal přiměřená opatření, aby zabránil protiprávním používáním uvedené služby ( 114 ). Ohledně posledně uvedeného bodu nelze opět od poskytovatele očekávat, aby obecně kontroloval všechny soubory, které uživatelé jeho služby hodlají zveřejnit, před jejich zpřístupněním online – to vyžaduje čl. 15 odst. 1 směrnice 2000/31. Druhá složka testu by měla podle mého názoru spíše představovat obranu poskytovatelů služeb. V tomto ohledu může být dobrá víra poskytovatele vyvozena ze skutečnosti, že obecně s řádnou péčí plní povinnost odstranění vyplývající z čl. 14 odst. 1 této směrnice nebo jakékoli povinnosti, které by mu případně byly uloženy prostřednictvím soudního příkazu, nebo také ze skutečnosti, že tento poskytovatel dobrovolně provedl jiná opatření.

125. V projednávaných věcech přísluší vnitrostátnímu soudu, aby uplatnil tento test na takové provozovatele, jako jsou společnosti YouTube a Cyando. Podle mého názoru je nicméně užitečné poskytnout mu v tomto ohledu určité informace.

126. Zaprvé lze s ohledem na charakteristické rysy takové platformy, jako je YouTube, podle mého názoru stěží mít za to, že její provozovatel hodlá usnadnit protiprávní používání této platformy. Zejména skutečnost, že funkce vyhledávání a indexace uvedené platformy případně usnadňují přístup k protiprávnímu obsahu, nemůže představovat v tomto ohledu indicii. Tyto funkce mají objektivní vysvětlení a poskytují přidanou hodnotu pro legální použití této platformy. I když Soudní dvůr v rozsudku Stichting Brein II („The Pirate Bay“) uvedl skutečnost, že správci sporné platformy zavedli vyhledávač a indexovali uložené soubory, jako indicii „vědomé povahy“ jejich zásahu při protiprávním sdílení chráněných děl ( 115 ), nelze toto posouzení oddělit od zvláštního kontextu uvedené věci, vyznačující se otevřeným úmyslem těchto správců usnadnit porušování autorského práva.

127. Mimoto na rozdíl od toho, co tvrdí společnost Elsevier, mám za to, že skutečnost, že takový provozovatel platformy, jako je společnost YouTube, umožňuje určitým uživatelům vkládat reklamu do jejich videí a vyplácí jim část vytvořených příjmů ( 116 ), nestačí k prokázání jeho vůle pobízet tyto uživatele k tomu, aby zpřístupnili chráněná díla online bez svolení jejich autorů. Naopak je nesporné, že, pokud jde o YouTube, k vložení těchto reklam dochází prostřednictvím Content ID, jehož cílem je zajistit, aby této možnosti mohli využít pouze nositelé práv, neboť automaticky odhaluje zpřístupňování videí obsahujících chráněná díla třetími osobami online, a případně umožňuje uvedeným nositelům, aby sami umísťovali reklamu do předmětného videa a získali z ní příjmy ( 117 ).

128. To mě vede ke skutečnosti, že kromě toho společnost YouTube zavedla nástroje, zejména tento software, za účelem boje proti porušování autorského práva na své platformě ( 118 ). Tato okolnost přispívá k prokázání, jak jsem uvedl v bodě 124 tohoto stanoviska, dobré víry provozovatele ve vztahu k protiprávním používáním své platformy ( 119 ).

129. Zadruhé naproti tomu mám obavy, že ohledně Uploaded je situace méně jasná. V tomto ohledu se jednak na rozdíl od společnosti Elsevier nedomnívám, že skutečnost, že poskytovatel umožňuje uživatelům své platformy zpřístupňovat na této platformě soubory online „anonymně“, naznačuje jeho úmysl usnadnit porušování práv. Upřesňuji, že ze spisu, který má Soudní dvůr k dispozici, vyplývá, že zpřístupnění souboru online na Uploaded vyžaduje vytvoření účtu s uvedením jména, příjmení a e-mailové adresy. Společnost Elsevier tedy kritizuje skutečnost, že společnost Cyando nekontroluje pravdivost informací poskytnutých uživatelem prostřednictvím systému ověřování totožnosti nebo autentifikace. Přitom, i když může být možnost každého používat internet a služby online bez kontroly totožnosti skutečně zneužita jednotlivci se zlým úmyslem k sankcionovaným činnostem, mám za to, že tato možnost je nicméně chráněna natolik základními normami, jako je právo na soukromí, svoboda projevu a svědomí nebo ochrana údajů, zejména v unijním právu ( 120 ) a v právu mezinárodním ( 121 ). Systémy ověřování totožnosti nebo autentifikace tak mohou být podle mého názoru zavedeny pouze u zvláštních služeb za podmínek stanovených zákonem.

130. Podle mého názoru ani pouhá skutečnost, že takový Sharehoster jako je Uploaded vytváří odkazy pro stahování shromážděných souborů a umožňuje je uživatelům volně sdílet, nemůže prokazovat úmysl usnadnit porušování autorského práva. Tyto odkazy mají objektivní vysvětlení a poskytují přidanou hodnotu pro legální použití služby. Ani podíl protiprávních použití Uploaded – ohledně kterého účastníci původního řízení poskytují přinejmenším protichůdné odhady ( 122 ) – neumožňuje podle mého názoru sám o sobě prokázat takový úmysl ze strany jeho provozovatele, a to tím spíše, pokud tento provozovatel přijal přiměřená opatření k boji proti uvedeným použitím.

131. Kromě toho mám nicméně pochybnosti o takovém programu „partnerství“, jaký zavedla společnost Cyando. Připomínám, že v rámci tohoto programu vyplácí společnost Cyando určitým uživatelům odměnu v závislosti na počtu stažení souborů, které zpřístupnili online ( 123 ). Mám pochybnosti ohledně objektivního vysvětlení a přidané hodnoty takového programu pro legální použití služby. Naproti tomu bylo před vnitrostátními soudy prokázáno, že tento program podněcoval uživatele, aby zpřístupňovali online známá díla za účelem jejich protiprávního stažení. Nevylučuji tedy, že „úmyslná povaha“ zásahu poskytovatele při protiprávních činech, kterých se dopustili jeho uživatelé, může být dovozena ze zavedení tohoto programu ( 124 ). Je případně věcí vnitrostátního soudu, aby to ověřil.

B. K působnosti zproštění odpovědnosti stanovenému v čl. 14 odst. 1 směrnice 2000/31 (druhé otázky)

132. Jak jsem uvedl, oddíl 4 směrnice 2000/31 obsahuje několik ustanovení týkajících se odpovědnosti poskytovatelů zprostředkovatelských služeb. V rámci tohoto oddílu články 12, 13 a 14 této směrnice v odstavci 1 stanoví „bezpečný přístav“ (safe harbour), pro „pouhý přenos“, „caching“ a „shromažďování informací“ ( 125 ).

133. Článek 14 odst. 1 směrnice 2000/31 se použije konkrétně v případě „služby informační společnosti spočívající v ukládání informací poskytovaných příjemcem služby“. Toto ustanovení v podstatě stanoví, že poskytovatel takové služby nemůže být odpovědný za informace, které ukládá na žádost svých uživatelů, ledaže tento poskytovatel poté, co se dozvěděl o protiprávní povaze těchto informací nebo si ji uvědomil, neprodleně tyto informace neodstranil nebo neznemožnil k nim přístup.

134. Zdůrazňuji, že cílem tohoto ustanovení není pozitivně určit odpovědnost takového poskytovatele. Omezuje se na negativní omezení situací, ve kterých může vzniknout jeho odpovědnost. Kromě toho se zproštění upravené v uvedeném ustanovení týká pouze odpovědnosti, která může vyplývat z informací poskytnutých uživateli jeho služby. Nezahrnuje žádný jiný aspekt činnosti tohoto poskytovatele ( 126 ).

135. Podstatou druhých otázek Bundesgerichtshof (Spolkový soudní dvůr) je, zda se na takové provozovatele, jako jsou společnosti YouTube a Cyando, může vztahovat čl. 14 odst. 1 směrnice 2000/31 u souborů, které ukládají na žádost uživatelů jejich platforem.

136. Mám za to, že tomu tak obecně je. Dříve než vysvětlím svůj názor, považuji nicméně za nezbytné vyjasnit bod týkající se vztahu mezi tímto ustanovením a čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29.

137. Podotýkám totiž, že uvedený soud formuloval své druhé otázky pouze pro případ, že by Soudní dvůr odpověděl – jak navrhuji – na první otázky záporně v tom smyslu, že takoví provozovatelé, jako jsou společnosti YouTube a Cyando, neuskutečňují „sdělování veřejnosti“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29 děl zpřístupněných uživateli jejich platforem online, případně protiprávně. Zdá se tedy, že vychází z předpokladu, že v opačném případě, kdy by tito provozovatelé byli přímo odpovědní na základě uvedeného čl. 3 odst. 1 za taková protiprávní „sdělování“, by se v zásadě nemohli dovolávat zproštění stanoveného v čl. 14 odst. 1 směrnice 2000/31 ( 127 ).

138. Článek 14 odst. 1 směrnice 2000/31 se nicméně použije horizontálně na jakoukoli formu odpovědnosti, která může vyplývat pro dotčené poskytovatele z jakéhokoliv druhu informací, které ukládají na žádost uživatelů jejich služeb, bez ohledu na zdroj této odpovědnosti, danou právní oblast a přesnou kvalifikaci nebo povahu uvedené odpovědnosti. Toto ustanovení tedy podle mého názoru zahrnuje jak primární, tak i sekundární odpovědnost za poskytnuté informace a činnosti, které tito uživatelé iniciují ( 128 ).

139. Mám tudíž za to, že i když se čl. 14 odst. 1 směrnice 2000/31 v zásadě nepoužije, pokud poskytovatel služeb sděluje veřejnosti svůj „vlastní“ obsah, může se toto ustanovení naproti tomu použít, pokud byl sdělený obsah poskytnut, jako je tomu v projednávaných věcech, uživateli jeho služby ( 129 ). Tento výklad je podle mého názoru podpořen skutečností, že ani toto ustanovení, ani čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29 nestanoví výjimku pro poskytovatele, kteří provádějí „sdělování veřejnosti“ děl poskytnutých uživateli jejich služeb. Bod 16 odůvodnění posledně uvedené směrnice naopak zdůrazňuje, že se tato směrnice použije, „[aniž jsou] dotčena ustanovení [směrnice 2000/31] týkající se odpovědnosti“.

140. Z toho vyplývá, že v případě, že by Soudní dvůr v rozporu s tím, co navrhuji, odpověděl na první otázky kladně, měl by přesto, aby poskytl předkládajícímu soudu užitečnou odpověď, odpovědět na druhé otázky. Kritéria charakterizující „sdělování veřejnosti“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29 a podmínky použití čl. 14 odst. 1 směrnice 2000/31 však mohou být vykládána soudržně, jak prokážu, tak, aby v praxi nedocházelo k překrývání mezi těmito dvěma ustanoveními.

141. Z článku 14 odst. 1 směrnice 2000/31 však vyplývá, že působnost tohoto ustanovení závisí na dvou kumulativních podmínkách: jednak se musí jednat o poskytnutí „služby informační společnosti“; kromě toho tato služba musí „[spočívat] v ukládání informací poskytovaných příjemcem služby […] na žádost“ tohoto příjemce.

142. Výklad první podmínky v projednávaných věcech nevyvolává obtíže. V tomto ohledu připomínám, že pojmem „služba informační společnosti“ se rozumí „každá služba poskytovaná zpravidla za úplatu, na dálku, elektronicky a na individuální žádost příjemce služeb“ ( 130 ). Služby poskytované takovými provozovateli, jako jsou společnosti YouTube a Cyando, jsou přitom zjevně poskytovány „na dálku“„elektronicky“ a „na individuální žádost příjemce služeb“ ( 131 ). Kromě toho jsou tyto služby poskytovány „za úplatu“. Skutečnost, že takový provozovatel, jako je společnost YouTube, je odměňován zejména prostřednictvím reklamy a nepožaduje přímou platbu od uživatelů své platformy ( 132 ), tento výklad nezpochybňuje ( 133 ).

143. Ohledně druhé podmínky je situace na první pohled méně zjevná. Na jedné straně je podle všeho jasné, že takový provozovatel, jako je společnost Cyando, poskytuje v rámci Uploaded službu „spočívající v ukládání“ souborů na jejích serverech, to znamená „informací“ ( 134 ), které jsou „poskytovány příjemcem služby“, a sice uživatelem, který je zpřístupňuje online, a to „na žádost“ tohoto uživatele, neboť tento rozhoduje o dotčených souborech.

144. Na druhou stranu je však nesporné, že i když takový provozovatel, jako je YouTube, ukládá videa zpřístupněná online uživateli jeho platformy, jedná se pouze o jeden z mnoha aspektů činnosti tohoto provozovatele. Je tedy třeba určit, zda tato okolnost brání tomu, aby se na něj vztahoval čl. 14 odst. 1 směrnice 2000/31.

145. Podle mého názoru tomu tak není. I když totiž toto ustanovení vyžaduje, aby služba poskytovaná poskytovatelem „[spočívala] v ukládání informací poskytovaných příjemcem služby“, neukládá, aby toto ukládání bylo jediným předmětem, nebo dokonce hlavním předmětem činnosti. Tato podmínka je naopak formulována velmi široce.

146. Z toho podle mého názoru vyplývá, že čl. 14 odst. 1 směrnice 2000/31 se v zásadě může vztahovat na každého poskytovatele „služby informační společnosti“, který stejně jako společnosti YouTube nebo Cyando v rámci své služby provádí ukládání informací poskytovaných jeho uživateli na jejich žádost ( 135 ). Opakuji však, že zproštění stanovené v tomto ustanovení je v každém případě omezeno na odpovědnost, která může vyplývat z těchto informací, a nevztahuje se na ostatní aspekty činnosti dotčeného poskytovatele.

147. Dosud vydaná judikatura Soudního dvora se tímto přístupem řídí. V tomto ohledu Soudní dvůr v rozsudku Google France rozhodl, že se na takového poskytovatele služby optimalizace pro vyhledávače na internetu, jako je společnost Google u služby AdWords, může vztahovat čl. 14 odst. 1 směrnice 2000/31. Soudní dvůr totiž rozhodl, že tato služba „[spočívá] v ukládání informací poskytovaných příjemcem služby“ ve smyslu tohoto ustanovení, jelikož v rámci uvedené služby tento provozovatel ukládá určité informace, jako jsou klíčová slova vybraná uživateli, kteří jsou inzerenty, reklamní odkazy a obchodní sdělení připojená k těmto odkazům, jakož i adresy internetových stránek těchto inzerentů ( 136 ). Soudní dvůr zjevně nepovažoval za problematickou skutečnost, že ukládání uvedených informací je součástí širší činnosti.

148. Soudní dvůr nicméně stanovil výjimku. Podle Soudního dvora se může na poskytovatele služeb vztahovat zproštění odpovědnosti stanovené v čl. 14 odst. 1 směrnice 2000/31 u informací, které ukládá na žádost jeho uživatelů, pouze tehdy, pokud se jeho jednání omezuje na jednání „zprostředkovatele“ ve smyslu zamýšleném unijním normotvůrcem v rámci oddílu 4 této směrnice. S přihlédnutím k bodu 42 odůvodnění uvedené směrnice Soudní dvůr rozhodl, že je třeba v tomto ohledu přezkoumat, zda „role vykonávaná uvedeným poskytovatelem je neutrální v tom, že je jeho chování čistě technické, automatické a pasivní, což