STANOVISKO GENERÁLNÍ ADVOKÁTKY

VERICI TRSTENJAK

přednesené dne 17. ledna 2012 ( 1 )

Věc C-510/10

DR,

TV2 Danmark A/S

proti

NCB

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Østre Landsret (Dánsko)]

„Autorské právo a práva s ním související — Směrnice 2001/29/ES — Článek 5 odst. 2 písm. d) — Podmínky pro použití výjimky z práva na rozmnožování — Dočasné záznamy děl vytvořené vysílacími organizacemi jejich vlastními prostředky a pro jejich vlastní vysílání — Vysílací organizace, které zadaly u externích a nezávislých televizních producentů výrobu nahrávek za účelem jejich šíření v rámci jejich vlastního vysílání“

I – Úvod

1. Tato žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, podaná dánským Østre Landsret, se týká výkladu čl. 5 odst. 2 písm. d) směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/29/ES ze dne 22. května 2001 o harmonizaci určitých aspektů autorského práva a práv s ním souvisejících v informační společnosti ( 2 ) (dále jen „směrnice o autorském právu“).

2. Toto ustanovení členským státům poskytuje možnost stanovit omezení práva na rozmnožování děl chráněných podle právních předpisů na ochranu duševního vlastnictví, které je zakotveno v článku 2 této směrnice, ve vztahu k takzvaným dočasným záznamům děl ( 3 ) vytvořeným vysílacími organizacemi jejich vlastními prostředky a pro jejich vlastní vysílání.

3. Ani po provedení směrnice o autorském právu však dánský zákon o autorském právu neupřesňuje podmínky, na jejichž základě se má určit, zda byl záznam vytvořen „vlastními prostředky a pro vlastní vysílání“ vysílací organizace ( 4 ). Tento problém je jádrem původního řízení, v jehož rámci se předkládající soud musí zabývat použitím čl. 5 odst. 2 písm. d) směrnice o autorském právu na televizní programy, které vysílací organizace zadaly u externích produkčních společností.

4. Za těchto okolností chce předkládající soud v podstatě zjistit, zda, a případně za jakých podmínek, lze záznam televizního programu vytvořený produkční společností, jestliže vysílací společnost zadala pro účely vlastního vysílání produkci právě tohoto programu u této společnosti, podle čl. 5 odst. 2 písm. d) směrnice o autorském právu ve spojení s jejím 41. bodem odůvodnění, pokládat za záznam vytvořený vysílací organizací „vlastními prostředky a pro její vlastní vysílání“.

II – Právní rámec

A – Unijní právo

5. Článek 2 směrnice o autorském právu („Právo na rozmnožování“) stanoví: „Členské státy stanoví výlučné právo udělit svolení nebo zakázat přímé nebo nepřímé, dočasné nebo trvalé rozmnožování jakýmikoliv prostředky a v jakékoliv formě, vcelku nebo po částech: a) pro autory v případě jejich děl; […]“

6. Článek 3 směrnice o autorském právu („Právo na sdělování děl veřejnosti a právo na zpřístupnění jiných předmětů ochrany veřejnosti“) stanoví: „1. Členské státy poskytnou autorům výlučné právo udělit svolení nebo zakázat jakékoliv sdělení jejich děl veřejnosti po drátě nebo bezdrátově včetně zpřístupnění jejich děl veřejnosti takovým způsobem, že každý jednotlivec ze strany veřejnosti má k těmto dílům přístup z místa a v době, které si zvolí. […]“

7. Článek 5 odst. 2 směrnice o autorském právu stanoví: „Členské státy mohou stanovit výjimky nebo omezení práva na rozmnožování podle článku 2 v těchto případech: […] d)u dočasných záznamů děl vytvořených vysílacími organizacemi jejich vlastními prostředky a pro jejich vlastní vysílání; […]“

8. K pojmu „vlastní prostředky“ 41. bod odůvodnění směrnice o autorském právu stanoví: „Při uplatňování výjimky nebo omezení ve vztahu k dočasným záznamům uskutečněným vysílacími organizacemi se vlastním zařízením vysílací organizace rozumí i zařízení osoby jednající jménem nebo ( 5 ) v rámci odpovědnosti vysílací organizace.“

9. Ve společném postoji Rady (ES) č. 48/2000 ( 6 ) je v tomto ohledu podáno vysvětlení v jeho bodě 27: „Článek 5 odst. 2 písm. d) byl v návaznosti na návrh Evropského parlamentu (změna č. 39) zařazen na seznam výjimek podle pozměněného návrhu Komise. Rada […] do těchto písmen zahrnula druhé ustanovení s cílem přizpůsobit znění článku 11a Bernské úmluvy. Rada dále objasnila pojem ‚vlastními prostředky‘ v novém 41. bodě odůvodnění směrnice s cílem poskytnout členským státům dostatečný rozhodovací prostor, pokud jde o přizpůsobení jejich vlastních právních předpisů tržním změnám.“

B – Mezinárodní právo

10. Článek 11bis Bernské úmluvy o ochraně literárních a uměleckých děl (Pařížský akt ze dne 24. července 1971) ve znění ze dne 28. září 1979 (dále jen „Bernská úmluva“) stanoví: „(1) „Autoři literárních a uměleckých děl mají výlučné právo udílet svolení: 1. k vysílání svých děl rozhlasem či televizí nebo k jejich veřejnému sdělování jakýmikoliv jinými prostředky sloužícími k bezdrátovému šíření znaků, zvuků nebo obrazů; 2. k jakémukoliv veřejnému sdělování po drátě nebo bezdrátově díla vysílaného rozhlasem či televizí, uskutečňuje-li toto sdělování jiná organizace než původní; 3. k veřejnému sdělování díla vysílaného rozhlasem, televizí, reproduktorem nebo jakýmkoliv jiným obdobným zařízením k přenosu znaků, zvuků nebo obrazů. […] (3) Není-li opačného ujednání, nezahrnuje svolení udělené podle odstavce 1 tohoto článku svolení k pořízení záznamu díla vysílaného rozhlasem či televizí pomocí zařízení sloužícího k záznamu zvuků nebo obrazů. Zákonodárstvím států Unie se však vyhrazuje, aby upravila režim efemérních záznamů pořizovaných rozhlasovou či televizní organizací vlastními prostředky a pro své vlastní vysílání. Tato zákonodárství mohou rovněž dovolit úschovu těchto záznamů, pokud mají výjimečnou dokumentární povahu, v úředních archivech.“

C – Vnitrostátní právo

11. Ustanovení § 31 dánského zákona o autorském právu ( 7 ) stanoví: „1. Vysílací organizace mohou pro účely vlastního vysílání zaznamenávat díla na pásek, film nebo jiný nosič, který umožňuje jejich reprodukci, za podmínky, že mají oprávnění vysílat dotyčná díla. Právo zpřístupňovat takto zaznamenaná díla veřejnosti podléhá dalším platným ustanovením. 2. Ministr kultury může konkrétně upravit podmínky vytváření takových záznamů a jejich použití a uchovávání.“

12. V souvislosti s prováděním směrnice o autorském právu v Dánsku vycházel vnitrostátní zákonodárce – podle předkládacího usnesení ( 8 ) – z předpokladu, že výjimka odpovídající čl. 5 odst. 2 písm. d) směrnice je obsažena v ustanovení § 31 platného zákona. Provádění čl. 5 odst. 2 písm. d) uvedené směrnice tedy nedalo podnět k novelizaci ustanovení § 31 dánského zákona o autorském právu, a proto nebylo podáno vyjádření k otázce relevance 41. bodu odůvodnění směrnice o autorském právu.

III – Původní řízení a předběžné otázky

13. V původním řízení se vede spor o to, jak má být vykládána výjimka týkající se záznamů pořízených za účelem vysílání, která je stanovena v § 31 dánského zákona o autorském právu, je-li záznam pořízen ve spojitosti s televizními programy zadanými u třetí strany vysílací organizací pro použití ve vlastním vysílání.

14. Především je otázkou, zda a do jaké míry směrnice o autorském právu ovlivňuje prostřednictvím výkladu v souladu se směrnicí používání diskutovaného ustanovení § 31, a jak mají být konkrétně chápána ustanovení směrnice týkající se vysílacích organizací.

15. V tomto řízení proti sobě stojí Nordisk Copyright Bureau na straně jedné a dvě vysílací organizace, DR a TV2 Danmark, na straně druhé.

16. Nordisk Copyright Bureau (dále jen „NCB“), je skandinávsko-pobaltská společnost, která spolupracuje s podobnými společnostmi zabývajícími se autorským právem po celém světě na správě práv na záznam a rozmnožování hudby na CD, DVD, filmu, videu, internetu atd. – tzv. mechanických práv – pro skladatele, autory textů a hudební vydavatele.

17. DR je dánskou organizací provozující rozhlasové a televizní vysílání financovanou z koncesionářských poplatků. TV2 Danmark (dále jen „TV2“) je dánským komerčním subjektem televizního vysílání financovaným z televizní reklamy.

18. K rozhlasovým nebo televizním programům vysílaným společnostmi DR a TV2 patří i programy vyrobené třetí stranou na základě zvláštních smluv se společnostmi DR nebo TV2 s tím, že programy budou poprvé vysílány společnostmi DR nebo TV2. Společnost DR sice zpravidla vyrábí vlastní vysílání, ale v takzvané smlouvě o poskytování veřejné služby, uzavřené s ministrem kultury, se zavázala podporovat soukromou výrobu tím, že ve stále větším měřítku zadává výrobu televizních programů třetím stranám. TV2 je naopak koncepčně založena na takzvaném „zadavatelském modelu“, kdy musí být v podstatě všechny televizní programy kromě zpráv, aktualit a filmů – v souvislosti s nimiž se uzavírají licenční smlouvy – zadávány třetím stranám.

19. Skutečnost, že společnosti DR a TV2 využívají ve větší míře nezávislé externí televizní produkční společnosti, zhoršila dlouhodobý spor mezi účastníky řízení, v němž se jedná o vyřešení otázky, zda se výjimka stanovená zákonem týká i záznamů vyrobených nezávislými externími televizními produkčními společnostmi v situaci, kdy tyto záznamy u nich byly vytvořeny na objednávku společností DR nebo TV2 pro první vysílání v DR nebo TV2.

20. Konkrétně se přitom jedná o hudbu, která může být v rámci televizní produkce využita jako hlavní součást vysílání nebo může mít podpůrnou roli, jako například hudba používaná k podkresu vysílání, a o finanční nároky určitých organizací pro kolektivní správu práv, které jsou spjaty s hudbou ( 9 ).

21. Za těchto okolností položil předkládající soud Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: 1. Mají být výrazy „vlastními prostředky“ v čl. 5 odst. 2 písm. d) směrnice 2001/29 a „jménem a ( 10 ) v rámci odpovědnosti vysílací organizace“ v bodě 41 odůvodnění směrnice vykládány na základě vnitrostátního práva, nebo na základě práva Společenství? 2. Je potřeba vycházet z toho, že znění čl. 5 odst. 2 písm. d) směrnice 2001/29 má znamenat „jménem a v rámci odpovědnosti vysílací organizace“, jak je tomu například v dánském, anglickém a francouzském znění tohoto ustanovení, nebo „jménem nebo v rámci odpovědnosti vysílací organizace“, jak je tomu např. v německém znění? 3. Za předpokladu, že výrazy uvedené v otázce 1 mají být vykládány s ohledem na právo Společenství, je třeba položit následující otázku: Jaká kritéria mají používat vnitrostátní soudy ke konkrétnímu posouzení, zda záznam pořízený třetí stranou (dále jen „výrobcem“) pro použití v přenosech vysílací organizace byl vyroben „vlastními prostředky“ a také „jménem [a/nebo] v rámci odpovědnosti vysílací organizace“, a zda se tedy na záznam vztahuje výjimka stanovená v čl. 5 odst. 2 písm. d)? V souvislosti s odpovědí na otázku 3 je třeba zvláště odpovědět na následující otázky: a) Má být pojem „vlastní prostředky“ v čl. 5 odst. 2 písm. d) směrnice 2001/29 chápán tak, že na záznam pořízený výrobcem pro použití v přenosech vysílací organizace se výjimka stanovená v čl. 5 odst. 2 písm. d) vztahuje pouze v případě, že vysílací organizace je odpovědná třetím stranám za jednání či opomenutí výrobce v souvislosti s tímto záznamem stejně, jako kdyby se vysílací organizace sama dopustila těchto jednání či opomenutí? b) Je podmínka, že záznam musí být uskutečněn „jménem [a/nebo] v rámci odpovědnosti vysílací organizace“, splněna, zadala-li vysílací organizace výrobci pořízení záznamu, aby mohla dotyčný záznam poté sama vysílat, a za předpokladu, že dotyčná vysílací organizace má oprávnění vysílat dotyčný záznam? Je třeba objasnit, zda je možné nebo nutné přihlížet k následujícím okolnostem pro účely odpovědi na otázku 3b), a pokud ano, jaký význam jim má být přikládán: i) zda je to vysílací organizace nebo výrobce, kdo s konečnou platností rozhoduje z uměleckého a redakčního hlediska o obsahu zadaného programu na základě smluv mezi těmito subjekty; ii) zda je vysílací organizace odpovědná třetím stranám ohledně povinností výrobce ve vztahu k pořizování záznamu stejně, jako kdyby se vysílací organizace sama dopustila jednání či opomenutí; iii) zda je výrobce smlouvou s vysílací organizací zavázán dodat vysílací organizaci dotyčný program za stanovenou cenu a zda z této ceny musí uhradit veškeré výdaje, které mohou být spojeny s pořizováním záznamu; iv) zda odpovědnost za pořizování dotyčného záznamu ve vztahu ke třetím stranám přebírá vysílací organizace nebo výrobce. c) Je podmínka, že záznam musí být uskutečněn „jménem [a/nebo] v rámci odpovědnosti vysílací organizace“, splněna v případě, kdy vysílací organizace zadala výrobci pořízení záznamu, aby poté dotyčná vysílací organizace mohla záznam sama vysílat, a za předpokladu, že dotyčná vysílací organizace má oprávnění vysílat tento záznam, pokud výrobce ve smlouvě s vysílací organizací týkající se záznamu převzal finanční a právní odpovědnost za i) úhradu veškerých výdajů souvisejících se záznamem výměnou za úhradu stanovené částky předem, ii) za nákup práv a iii) za nepředvídané okolnosti, včetně zpoždění při pořizování záznamu, a za porušení smlouvy, aniž by ovšem přitom byla vysílací organizace odpovědná třetím stranám za povinnosti výrobce v souvislosti se záznamem stejně, jako kdyby se vysílací organizace sama dopustila těchto jednání či opomenutí?

IV – Přípustnost předběžných otázek

22. Soudní dvůr může rozhodnutí o předběžné otázce položené vnitrostátním soudem odmítnout pouze tehdy, je-li zjevné, že žádaný výklad unijního práva nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu původního řízení, jedná-li se o hypotetický problém, nebo také v případě, že Soudní dvůr nedisponuje skutkovými nebo právními poznatky nezbytnými pro užitečnou odpověď na otázky, které jsou mu položeny ( 11 ).

23. Názory účastníků původního řízení týkající se otázky, zda je směrnice o autorském právu, o jejíž výklad jde v předběžných otázkách, v rámci sporu projednávaného u předkládajícího soudu vůbec relevantní, se různí.

24. Televizní společnosti poukázaly na to, že výraz „vlastními prostředky a pro […] vlastní vysílání“, obsažený ve směrnici o autorském právu, se v ustanovení § 31 dánského zákona o autorském právu vůbec neobjevuje, a proto nemá být v rámci původního řízení použit. Ani čl. 5 odst. 2 písm. d) směrnice o autorském právu není přímo použitelný a podmínka týkající se výroby „vlastními prostředky“ nemůže být výkladem začleněna do ustanovení § 31 zákona o autorském právu, jestliže to nebylo záměrem dánského zákonodárce

25. Společnost NCB naopak tvrdí, že čl. 5 odst. 2 písm. d) směrnice o autorském právu obsahuje podmínku týkající se výroby „vlastními prostředky“ a že tuto podmínku lze použít i podle dánského práva, neboť ustanovení § 31 zákona o autorském právu je třeba vykládat v souladu s touto směrnicí.

26. Kdyby dánský soud s konečnou platností nesměl v rámci původního řízení zohlednit ustanovení směrnice z právních důvodů, a nebylo by tedy možné provést výklad v souladu se směrnicí s pomocí instrumentů vnitrostátního práva, bylo by třeba zpochybnit přípustnost žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, není-li dána relevance předložených otázek pro rozhodnutí v původním řízení ( 12 ).

27. V rámci spolupráce mezi Soudním dvorem a vnitrostátními soudy zavedené článkem 267 SFEU je však podle ustálené judikatury pouze věcí vnitrostátního soudu, kterému byl spor předložen a jenž musí nést odpovědnost za soudní rozhodnutí, které bude vydáno, aby s ohledem na konkrétní okolnosti věci posoudil jak nezbytnost rozhodnutí o předběžné otázce pro vydání svého rozsudku, tak relevanci otázek, které Soudnímu dvoru klade. Týkají-li se tedy položené otázky výkladu unijního práva, je Soudní dvůr v zásadě povinen rozhodnout ( 13 ).

28. V projednávané věci se položené otázky týkají výkladu unijního práva a není důvod domnívat se, že neexistuje alespoň jeden možný výklad vnitrostátního práva, který by byl v souladu se směrnicí. Úvahy uvedené výše v bodě 12 tohoto stanoviska hovoří spíše proti názoru zastávanému vysílacími organizacemi, že zohlednění ustanovení směrnice je ve sporu v původním řízení vyloučeno. Pokud totiž vnitrostátní zákonodárce neprovede v rámci provádění směrnice změnu ustanovení § 31 zákona o autorském právu ve víře, že toto ustanovení je již ve své současné podobě slučitelné s unijním právem, nabízí se z interpretačního hlediska možnost zohlednit tuto vůli zákonodárce, i když možná nebyla dostatečně vyjádřena, při výkladu tohoto ustanovení. Předkládající soud se každopádně výslovně nedomnívá, že by to nebylo možné. Je tedy třeba respektovat jeho posuzovací pravomoc ohledně relevance předběžných otázek pro původní řízení a vycházet z toho, že předběžné otázky mají vztah k realitě nebo předmětu původního řízení a že nastalý problém není čistě hypotetickým problémem ( 14 ).

V – K obsahovému posouzení předběžných otázek

29. Právní otázky předložené předkládajícím soudem se v zásadě týkají pojmu „vlastní prostředky“ a jeho výkladu v kontextu směrnice o autorském právu.

A – K první předběžné otázce

30. V rámci první otázky chce předkládající soud zjistit, zda mají být výrazy „vlastními prostředky“ a „jménem [a/nebo] v rámci odpovědnosti vysílací organizace“ vykládány na základě vnitrostátního práva nebo unijního práva.

1. Argumenty zúčastněných

31. V případě první předběžné otázky se názory zúčastněných různí: zatímco vysílací organizace se přiklánějí k výkladovému přístupu, který se zaměřuje čistě na vnitrostátní právo, jelikož předmětná směrnice v tomto ohledu neobsahuje žádné vymezení pojmů a neusiluje ani o harmonizaci ( 15 ), španělská vláda, Komise a NCB pokládají za nutné provést autonomní výklad v souladu s unijním právem.

2. Posouzení předběžné otázky

32. Výklad výrazů „vlastními prostředky“ v čl. 5 odst. 2 písm. d) směrnice o autorském právu a „jménem [a/nebo] v rámci odpovědnosti vysílací organizace“ v 41. bodě odůvodnění směrnice na základě vnitrostátního práva se mi nezdá být směrodatný a především jej nelze odvodit již ze skutečnosti, že ve směrnici chybí specifické vymezení pojmů, například v podobě seznamu definicí.

33. Podle ustálené judikatury totiž z požadavku jednotného použití unijního práva a zásady rovnosti vyplývá, že znění ustanovení unijního práva, které výslovně neodkazuje na právo členských států za účelem vymezení svého smyslu a dosahu, musí být zpravidla vykládáno autonomním a jednotným způsobem v celé Unii ( 16 ).

34. V případě pojmu „vlastními prostředky“ zaprvé chybí jakýkoli odkaz na vnitrostátní právo a zadruhé směrnice o autorském právu tento pojem upřesňuje, byť jen v základních rysech, v 41. bodě svého odůvodnění, což objasňuje, že unijní právo samo usiluje o specifické vymezení pojmu obsažené v právním aktu a v 41. bodě odůvodnění poskytuje v tomto ohledu výkladovou nápovědu.

35. Skutečnost, že je třeba autonomně chápat pojmy v souladu s unijním právem i tematicky z důvodu relevance hospodářských spojení na úrovni Unie i na přeshraniční úrovni, je zatřetí znázorněna i prostřednictvím předmětu a cíle směrnice o autorském právu. V tomto ohledu lze odkázat na úvahy obsažené v nedávno vydaných rozsudcích Brüstle a Padawan ( 17 ).

36. Jelikož tedy není patrný žádný důvod, proč se odklánět od běžného přístupu autonomního a jednotného výkladu, je třeba na první předběžnou otázku odpovědět tak, že výrazy „vlastními prostředky“, obsažený v čl. 5 odst. 2 písm. d) směrnice o autorském právu, a „jménem [a/nebo] v rámci odpovědnosti vysílací organizace“, obsažený v 41. bodě odůvodnění této směrnice, je třeba vykládat na základě unijního práva.

37. Zda a v jaké míře bude při zjišťování autonomního a jednotného chápání pojmů v souladu s unijním právem třeba využít parametrů, materiálních pravidel a dokonce předchozích pochopení na základě mezinárodních pramenů práva ( 18 ), jako například z Bernské úmluvy, nemusí být v rámci zodpovězení této první otázky rozhodnuto a bude to objasněno v rámci hledání odpovědi na druhou předběžnou otázku.

B – K druhé předběžné otázce

38. Druhá otázka pojednává o rozdílech v jednotlivých jazykových zněních. Předkládající soud chce totiž vědět, zda je čl. 5 odst. 2 písm. d) směrnice o autorském právu třeba chápat ve smyslu „jménem a v rámci odpovědnosti vysílací organizace“ nebo ve smyslu „jménem nebo v rámci odpovědnosti vysílací organizace“. Tato otázka je formulována nepřesně, jelikož sice odkazuje na článek 5 směrnice o autorském právu, zjevně ale myslí 41. bod jejího odůvodnění, v jehož světle je uvedený článek 5 třeba vykládat. Uvedené jazykové rozdíly totiž nejsou obsaženy v článku 5 této směrnice, nýbrž v bodech jejího odůvodnění.

1. Argumenty zúčastněných

39. Zatímco Komise zdůrazňuje zásadní rovnocennost úředních jazyků a podporuje teleologický přístup zaměřený na výsledek, NCB rozhodně zastává restriktivní stanovisko, které nakonec sdílí i španělská vláda, která se zaměřuje na singularitu v německém jazykovém znění a navrhuje kumulativní pojetí i z logických důvodů ( 19 ). I DR a TV2 vycházejí z logického přístupu, dospívají však k přesně opačnému výsledku ( 20 ).

2. Posouzení předběžné otázky

40. Jsem toho názoru, že na početním poměru ( 21 ) jazykových znění obsahujících předmětné spojky („a“ ( 22 ) nebo „nebo“ ( 23 )) záleží stejně málo jako na podrobných jazykových rozdílech, naopak je třeba zaměřit se na smysl a cíl regulačního rámce ( 24 ).

a) Zásada: zákaz přednosti určitého jazykového znění při výkladu

41. V souladu s ustálenou judikaturou totiž nezbytnost jednotného použití unijního práva zásadně vylučuje, aby bylo ustanovení práva v případě pochybností posuzováno izolovaně v jedné ze svých verzí, ale vyžaduje, aby bylo vykládáno a používáno s ohledem na jeho znění v jiných úředních jazycích ( 25 ). Vypovídací hodnota jednotlivého slova obsaženého v právních předpisech Unie je přitom navíc s ohledem na nepřesnosti vyplývající z vícejazyčnosti menší než v jednojazyčném prostředí ( 26 ).

b) Zvláštnosti výkladu na základě vztahu k Bernské úmluvě a smlouvám WIPO?

42. Článek 5 odst. 2 písm. d) směrnice o autorském právu, na který se vztahuje 41. bod odůvodnění, se ve svém znění ( 27 ) opírá o čl. 11bis odst. 3 Bernské úmluvy.

43. K Bernské úmluvě do dnešního dne podle údajů uvedených na internetové prezentaci Světové organizace duševního vlastnictví (WIPO) ( 28 ) přistoupilo 165 států, včetně všech členských států Evropské unie. Na rozdíl od smluv WIPO ( 29 ) však k Bernské úmluvě mohou patřit pouze státy.

44. Podle čl. 37 odst. 1 písm. c) Bernské úmluvy je v případě výkladových pochybností relevantní její francouzské znění.

45. V tomto kontextu unijního práva ale nelze francouzské jazykové znění, téměř analogicky k čl. 37 odst. 1 písm. c) Bernské úmluvy, upřednostnit před ostatními úředními jazyky.

46. Směrnici o autorském právu je podle možností třeba vykládat ve světle mezinárodního práva veřejného ( 30 ), zejména s ohledem na Bernskou úmluvu a Smlouvu WIPO o autorském právu. Uvedená směrnice totiž mimo jiné slouží k provedení této smlouvy ( 31 ), která ve svém čl. 1 odst. 4 zavazuje členské státy, aby splnily požadavky vyplývající z článku 1 až 21 Bernské úmluvy ( 32 ). Avšak ustanovení Bernské úmluvy, které stanovuje francouzštinu za relevantní v případě pochybností ohledně výkladu, se nachází v jejím čl. 37 odst. 1 písm. c), a tudíž mimo okruh norem, na které se vztahuje Smlouva WIPO o autorském právu, z níž vyplývají povinnosti, které mají být splněny prostřednictvím směrnice o autorském právu.

47. Stejně tak by bylo irelevantní a přímo nepřiměřené, aby byl soubor jazykových pravidel jen proto, že směrnice o autorském právu odkazuje na Smlouvu WIPO o autorském právu, převeden z jejího článku 24 do jisté míry do směrnice o autorském právu a její jazyky se považovaly za relevantní v případě výkladových pochybností také v rámci směrnice. V tomto ohledu již postačí poukázat na to, že článek 24 Smlouvy WIPO o autorském právu označuje za relevantní stejnou měrou šest jazyků, mezi které ovšem vedle francouzštiny, angličtiny a španělštiny – tedy tří úředních jazyků Unie – patří též ruština, arabština a čínština, což není v kontextu smlouvy WIPO překvapivé, avšak tyto jazyky vůbec nepřicházejí v úvahu pro účely výkladu směrnice de lege lata.

48. Bez ohledu na mezinárodně právní kontext, v němž se nachází směrnice o autorském právu, tedy nelze zjistit žádný úřední jazyk, který by byl v případě výkladových pochybností primárně relevantní.

c) Výklad s ohledem na historii vzniku, kontext a cíl čl. 5 odst. 2 směrnice o autorském právu ve spojení s 41. bodem jejího odůvodnění

49. Je tedy třeba držet se obecné zásady, podle níž je předmětné ustanovení v případě, že se různá jazyková znění právního aktu Unie od sebe liší, třeba vykládat s ohledem na kontext a účel právní úpravy, jejíž je součástí ( 33 ). K tomuto účelu je v projednávané věci užitečné také posouzení historie vzniku daného ustanovení.

i) Nezřetelné rozdíly v pojmosloví

50. Pro účely takového systematicko-teleologického posouzení samostatná analýza prvků obsažených v 41. bodě odůvodnění, které mají být spojeny spojkami „a“ nebo „nebo“, na první pohled nevede dále. Bez přípravy totiž nelze spojením „jménem [koho]“, resp. „v rámci odpovědnosti [koho]“ přisoudit žádný jasně vymezený obsah, který by mohl být předmětem kumulativního, resp. alternativního výkladu a zařazen do určitého kontextu. Prvky se spíše překrývají a není mezi nimi zřetelný žádný rozdíl.

51. Daná dvojice pojmů však vágně připomíná rozlišování mezi „pravou“ a „nepravou“ výrobou na zakázku. Pod pojmem nepravé výroby na zakázku se v tomto ohledu rozumí, že výrobce na zakázku jedná „od počátku jménem a[ ( 34 )] na účet vysílací organizace, která z toho důvodu přímo získá veškerá práva související s autorským právem a užívací práva. V tomto případě není výrobce na zakázku nezávislý filmový producent, […] nýbrž pouze z organizačních důvodů externí pomocná osoba vysílací organizace [ ( 35 )].“ Kdyby však cílem 41. bodu odůvodnění směrnice o autorském právu bylo provést toto vymezení analogicky pro dočasný záznam, pod čímž je navíc stěží třeba chápat zpravidla dlouhodobý záznam filmového díla, a z pojmu „vlastními prostředky“ vyjmout jen ty produkce, u kterých producent vytvoří program vlastním jménem (a pravděpodobně na vlastní riziko), a později musí na vysílací organizaci převést práva související s autorským právem a užívací práva, která získal, bylo by nasnadě, aby takový záměr vyjádřil v bodech odůvodnění jasněji.

52. V návaznosti na skutečnost, že pojmy použité v předmětném ustanovení nedovolují vyvodit jasné závěry ohledně záměru zákonodárce, je třeba zabývat se historií vzniku tohoto ustanovení a přezkoumat, zda může objasnit smysl a účel předmětného ustanovení.

ii) Historie vzniku čl. 5 odst. 2 směrnice o autorském právu jako ustanovení, které stanovuje výjimku

53. Historie vzniku čl. 5 odst. 2 směrnice o autorském právu sahá až k Bernské úmluvě, z níž byl převzat pojem „vlastními prostředky“.

54. Historie vzniku 41. bodu odůvodnění směrnice o autorském právu, který podává vysvětlení k čl. 5 odst. 2 písm. d), je vysledovatelná na základě podrobné dokumentace zákonných podkladů ( 36 ) a odhaluje protichůdné tendence subjektů zúčastněných na zákonodárném procesu ohledně rozsahu pojmu „vlastními prostředky“.

55. Pohled na historii vzniku předmětného ustanovení a bodu odůvodnění, který mu byl přiřazen, totiž nejprve ukazuje, že Evropskému parlamentu šlo v prvé řadě o to, aby jednání, jež spočívají v rozmnožování, byla privilegována jako jednání uskutečněná „vlastními prostředky“ s jediným cílem, a to umožnit vysílání v souladu s právními předpisy ( 37 ). Komise se ovšem snažila, aby se znění jednak zaměřilo na Bernskou úmluvu, ale dále aby byl úzký pojem „vlastními prostředky“ obsažený analogicky právě v této úmluvě (a který je pokládán za překonaný) rozvinut a rozšířen. Měl by se zohlednit technický a praktický vývojový proces a mělo by být možné, aby pojem zahrnoval také záznamy zachycené zástupci vysílací organizace. Týmž směrem se ubírá i společný postoj, který byl ve výňatcích citován výše.

56. Předmětné ustanovení stanovící výjimku, které má být v zásadě vykládáno úzce, by tedy mělo být vykládáno opatrně nad rámec 41. bodu odůvodnění, aniž by zcela ztratilo své rysy. I když je třeba konkrétně ustanovení stanovující výjimky obsažená ve směrnici o autorském právu vykládat v zásadě úzce ( 38 ), historicko-teleologický výklad hovoří pro pružné a otevřené chápání úvah obsažených ve 41. bodě odůvodnění, avšak tento bod odůvodnění je přitom po obsahové stránce koncipován v podobě obvyklého příkladu, aniž představuje kogentní taxativní definici.

iii) Teleologicko-systematické závěry

57. Ve světle těchto úvah vyvstává otázka, zda z toho lze dovodit relevantní vysvětlení pro nakonec syntaktický problém, předložený k rozhodnutí v rámci druhé předběžné otázky.

58. Podle mého názoru je v rámci dvojice pojmů „jménem [a/nebo] v rámci odpovědnosti“ dominantní pojem odpovědnosti, neboť je koncipován šířeji než výraz „jménem [koho]“, obsahující implicitně rovněž myšlenku přičtení, která vede ke vzniku odpovědnosti. Tento pojem lze vykládat široce či úzce, a v různých jazykových zněních může mít rozdílný ráz.

59. V projednávané věci je tedy vzhledem ke skutečnosti, že v konkrétních souvislostech se jedná o posouzení výrob na zakázku uskutečněných třetími stranami, pro příslušné situace charakteristické, zda vysílací organizace nese nebo nenese ať už jakkoli upravenou odpovědnost za výrobu provedenou na její zakázku, resp. za její dočasný záznam provedený třetí stranou.

60. Význam pojmu odpovědnosti je dále třeba zjistit prostřednictvím systematicko-teleologických úvah.

61. Při výkladu je ze systematického hlediska třeba zohlednit, že širší chápání pojmového znaku „odpovědnost“ má dopad přímo na čl. 5 odst. 2 písm. d) směrnice: čím více podniků je považováno za jednající „v rámci odpovědnosti vysílací organizace“, tím více záznamů platí podle čl. 5 odst. 2 písm. d) směrnice (ve spojení s jejím 41. bodem odůvodnění) za vytvořené „vlastními prostředky“, jsou privilegované ( 39 ) a mohou se na ně vztahovat výhody plynoucí z ustanovení stanovícího výjimku pro dočasné záznamy.

62. Větší význam než případné jazykové nuance bodů odůvodnění musí mít tedy při výkladu čl. 5 odst. 2 písm. d) směrnice o autorském právu a spojení „jménem [a/nebo] v rámci odpovědnosti“ skutečnost, že pojem „vlastními prostředky“, který je rozvinut nad rámec myšlenky odpovědnosti, avšak jeho význam nemá být převracen, je přejat z příslušného článku Bernské úmluvy, který má povinnost dodržovat i Unie ( 40 ).

63. Pojem vlastních prostředků je v literatuře týkající se Bernské úmluvy vykládán úzce v souladu s jeho povahou výjimky ( 41 ), což vzhledem k tomu, že nemá dojít ke zmírnění konceptu, hovoří zase pro vysoké požadavky, které mají být kladeny na myšlenku odpovědnosti. S tím je třeba zásadně souhlasit, protože jinak hrozí, že ustanovení obsahující výjimku, které má být vykládáno v zásadě úzce, přijde o své základní rysy.

64. Vzhledem k úvahám uvedeným výše v bodě 61 je v projednávané věci pro směrnici o autorském právu třeba právním výkladem nalézt patřičnou rovnováhu ( 42 ): tendence, jež se projevily při vzniku směrnice o autorském právu, na jednu stranu svědčí o zamýšleném širokém pojetí pojmů, na druhou stranu Bernská úmluva, jejímiž hodnotovými soudy je zásadně třeba se řídit, směřuje k jednoznačně úzkému pojetí.

65. Avšak aby za osoby jednající v rámci odpovědnosti vysílací organizace byly považovány pouze osoby patřící k podniku, jednající tudíž prakticky jako pověřené osoby – jako zaměstnanci nebo dočasní zaměstnanci – a v nejlepším případě ještě ovládané společnosti v rámci koncernu, a že se tedy jakékoli externí zadávání výroby vysílací organizací nachází mimo kontext právní úpravy čl. 5 odst. 2 písm. d) směrnice o autorském právu ( 43 ), se mi ovšem navzdory terminologickému napojení na Bernskou úmluvu zdá příliš zjednodušující, a také v kontextu pojmosloví Bernské úmluvy to není uloženo jako povinnost a uvedení v soulad s praktickými skutečnostmi, jejichž vývoj má být v rámci pružného pojetí pojmů obsažených v předmětné směrnici výslovně zohledněn, bude obtížené.

66. Zejména mediální koncerny, ve kterých například v rámci společného holdingu dceřiná společnost zajišťuje provoz vysílání, zatímco její sesterská společnost vyrábí například jako poskytovatel služeb záznam, by v tomto ohledu mohly být za předpokladu, že v jejich případě by bylo zamítnuto kritérium „vlastních prostředků vysílací organizace“, nepochopitelným způsobem hospodářsky znevýhodněny vůči horizontálně strukturovaným veřejnoprávním zařízením, která plnění obou funkcí přidělí jednotlivým samostatně jednajícím oddělením, jež však z právního hlediska tvoří celek.

67. Navrhuji proto vyřešit syntaktický problém vyplývající z druhé předběžné otázky, o němž bylo pojednáno, teleologicky, a 41. bod odůvodnění, v jehož světle je třeba vykládat čl. 5 odst. 2 písm. d) směrnice, posuzovat v tom smyslu, že v něm uvedené prostředky zahrnují také prostředky použité třetí stranou s výhradním cílem umožnit na základě dočasného záznamu vysílání v souladu s právními předpisy určitou vysílací organizací, jestliže k vytvoření záznamu dojde v rámci odpovědnosti dané vysílací organizace.

68. Praktická relevance pojmu odpovědnosti hraje významnou roli při posuzování poslední předběžné otázky.

C – Ke třetí předběžné otázce

69. V rámci této otázky předkládající soud žádá v podstatě o posouzení určitých praktických situací a na základě těchto situací o vypracování kritérií, která mohou být relevantní pro určení, že se jedná o „vlastní prostředky“, resp. jednání „jménem [a/nebo] v rámci odpovědnosti vysílací organizace“.

70. V konečném důsledku jde o to, zda se mohou již na každou výrobu uskutečněnou třetí stranou na základě smlouvy, která může ponechat široký prostor pro umělecké vyjádření, mezi třetí stranou a vysílací organizací, vztahovat výhody podle čl. 5 odst. 2 písm. d) směrnice o autorském právu, anebo zda především znak „v rámci odpovědnosti vysílací organizace“ naznačuje užší úhel pohledu, z hlediska kterého jde o to, zda a do jaké míry musí vysílací organizace odpovídat za případná pochybení třetí strany.

1. Argumenty zúčastněných

71. Komise se rozhodující měrou zaměřuje na účel, jejž záznam sleduje, a zdůrazňuje, že výhody vyplývající z předmětné výjimky se mohou vztahovat pouze na dočasné záznamy. Tak tomu bude stěží v případě větších filmových produkcí, avšak konkrétní posouzení daného případu je věcí vnitrostátního soudu. Společnosti DR a TV2 prosazují naopak široký přístup ve prospěch vysílací organizace, španělská vláda a NCB zase restriktivní přístup, a NCB odmítá pokládat smluvní vztahy ke třetím stranám za dostačující, není-li zaručena odpovědnost vysílací organizace ve vztahu ke třetím osobám. Nakonec zůstává neobjasněno, co konkrétně může být předmětem této odpovědnosti.

2. Posouzení předběžné otázky

72. S využitím závěru k druhé předběžné otázce pro třetí otázku vyplývá, že při konkrétním posouzení, zda třetí strana záznam pro účely rozhlasového nebo televizního vysílání vytvořila „vlastními prostředky“ a rovněž „jménem [a/nebo] v rámci odpovědnosti vysílací organizace“, takže se na daný záznam vztahuje ustanovení čl. 5 odst. 2 písm. d) směrnice o autorském právu stanovící výjimku, je třeba vycházet z toho, že tyto prostředky byly použity s výhradním cílem umožnit na základě dočasného záznamu vysílání v souladu s právními předpisy určitou vysílací organizací, dojde-li k vytvoření záznamu v rámci odpovědnosti dané vysílací organizace.

73. Následující podotázky se zabývají tím, za jakých podmínek je třeba potvrdit, že takováto odpovědnost existuje.

a) Předběžná otázka č. 3 písm. a)

74. V rámci této podotázky chce předkládající soud v podstatě zjistit, zda má být pojem „vlastní prostředky“ chápán tak, že se na záznam vztahuje ustanovení stanovící výjimku pouze v případě, že organizace rozhlasového nebo televizního vysílání je odpovědná třetím stranám za jednání či opomenutí výrobce v souvislosti s tímto záznamem stejně, jako kdyby se vysílací organizace sama dopustila těchto jednání či opomenutí.

75. Tato podotázka se zakládá na myšlence přičtení odpovědnosti k tíži vysílací organizace. Je slučitelná s myšlenkou odpovědnosti obsaženou ve směrnici o autorském právu, a je pro ni dokonce zásadní, jestliže pojem „vlastních prostředků“ nemá ztratit své rysy.

76. Pojem „vlastní prostředky“ obsažený v čl. 5 odst. 2 písm. d) směrnice o autorském právu tedy má být v souladu s myšlenkou odpovědnosti chápán tak, že na záznam pořízený výrobcem pro použití v přenosech vysílací organizace se výjimka stanovená v čl. 5 odst. 2 písm. d) vztahuje pouze v případě, že vysílací organizace je odpovědná třetím stranám za jednání či opomenutí výrobce v souvislosti s tímto záznamem stejně, jako kdyby se vysílací organizace sama dopustila těchto jednání či opomenutí.

77. Myšlenka odpovědnosti obsažená ve 41. bodě odůvodnění by totiž byla zbavena svého obsahu, kdyby její nutnou podmínkou nebyla povinnost ručení vysílací organizace. Cílem 41. bodu odůvodnění je sice pružná úprava pojmu vlastních prostředků při začlenění myšlenky odpovědnosti a umožnění přizpůsobit se měnícím se rámcovým okolnostem, to však musí být provázeno tím, že jednání uskutečněná s pomocí vlastních prostředků musí vést nakonec i ve vztahu ke třetím osobám ke vzniku povinnosti ručení právě té osoby, jejíž prostředky jsou použity, resp. jíž lze tyto prostředky přičítat jako její vlastní. Rozšíření chápání pojmu prostředků nad rámec pojmu odpovědnosti tedy implikuje – podrobně neupravenou, ale požadovanou – povinnost ručení vysílací organizace.

78. Tento přístup ponechává otevřenou otázku, jak je tato odpovědnost konkrétně upravena, zejména zda představuje rozšíření ručení nebo solidární odpovědnosti a zda tato odpovědnost vzniká jako mimosmluvní nebo smluvní odpovědnost, např. přistoupením k závazku nebo osvobozujícím převzetím dluhu.

79. Tato zásadní povinnost ručení vysílací organizace se v případě tohoto pojetí projevuje jako protějšek rozšíření pojmu „vlastních prostředků“ a v praxi by za předpokladu, že pověřená třetí strana jedná v souladu s právními předpisy, mohla zpravidla zůstat bez následků.

b) Předběžná otázka č. 3 písm. b)

80. V rámci této podotázky chce předkládající soud zjistit, zda je splněna podmínka, že záznam musí být uskutečněn „jménem [a/nebo] v rámci odpovědnosti vysílací organizace“, zadala-li vysílací organizace výrobci pořízení záznamu, aby mohla dotyčný záznam poté sama vysílat, a za předpokladu, že dotyčná vysílací organizace má oprávnění vysílat dotyčný záznam.

81. Tato podotázka tedy vychází z diametrálně odlišné situace a v jádru hledá odpověď na otázku, zda lze pojem odpovědnosti potvrdit i v případě neexistence povinnosti ručení vysílací organizace.

82. V souladu s úvahami uvedenými výše v bodě 75 není podmínka, že záznam musí být uskutečněn „jménem [a/nebo] v rámci odpovědnosti vysílací organizace“, splněna v zásadě již tehdy, zadala-li vysílací organizace výrobci pořízení záznamu, aby dotyčný záznam mohla poté sama vysílat, a za předpokladu, že dotyčná vysílací organizace má oprávnění vysílat dotyčný záznam.

83. V tomto ohledu záleží na konkrétní úpravě smluvního vztahu, na jeho účincích navenek a nakonec na tom, zda je třeba potvrdit povinnost ručení vysílací organizace vůči třetím stranám, jak bylo vysvětleno v bodě 75.

84. Následující podotázky objasňují další podrobnosti možných smluvních ujednání mezi vysílací organizací a výrobcem v kontextu čl. 5 odst. 2 písm. d) směrnice o autorském právu a je třeba je zodpovědět podle výše uvedených hledisek.

i) Předběžná otázka č. 3 písm. b) bod i)

85. V rámci této podotázky chce předkládající soud zjistit, zda může být rozhodovací pravomoc týkající se umělecko-redakčních hledisek kritériem pro naplnění znaku „jménem [a/nebo] v rámci odpovědnosti vysílací organizace“.

86. Na tuto otázku je třeba odpovědět záporně.

87. Kdo s konečnou platností rozhoduje z umělecko-redakčního hlediska o obsahu zadaného programu, není rozhodující, jelikož v rámci ustanovení směrnice o autorském právu stanovícím výjimku záleží zaprvé výlučně na záznamu, předmětem diskuze je tedy technické rozmnožování, a zadruhé, umělecké vedení díla může být z hlediska odpovědnosti ve vztazích vůči třetím stranám irelevantní. Rozhodující měrou však záleží pouze na povinnosti ručení, která vzniká na základě odpovědnosti vysílací organizace.

ii) Předběžná otázka č. 3 písm. b) bod ii)

88. V rámci této podotázky chce předkládající soud zjistit, zda hraje roli, jestli je vysílací organizace třetím stranám odpovědná za povinnosti výrobce ve vztahu k pořizování záznamu stejně, jako kdyby se vysílací organizace sama dopustila jednání či opomenutí.

89. V souladu s výše uvedenými úvahami k pojmu „vlastních prostředků“ v bodě 75 je třeba konstatovat, že tato povinnost ručení je relevantním a rozhodujícím kritériem pro naplnění znaku „jménem [a/nebo] v rámci odpovědnosti vysílací organizace“.

iii) Předběžná otázka č. 3 písm. b) bod iii)

90. V rámci této podotázky chce předkládající soud v podstatě zjistit, zda pro účely naplnění znaku „jménem [a/nebo] v rámci odpovědnosti vysílací organizace“ záleží na tom, zda výrobce nese na základě smluvního ujednání s vysílací organizací celé hospodářské riziko v souvislosti se zadaným programem.

91. Na tuto otázku je třeba odpovědět záporně.

92. Není rozhodující, zda je výrobce smlouvou s vysílací organizací zavázán dodat vysílací organizaci dotyčný program za stanovenou cenu a z této ceny musí uhradit veškeré výdaje, které mohou být spojeny s pořizováním záznamu. Naposled uvedené totiž nemá význam z hlediska odpovědnostních právních vztahů vůči třetím stranám.

iv) Předběžná otázka č. 3 písm. b) bod iv)

93. V rámci této podotázky chce předkládající soud v podstatě zjistit, zda pro účely naplnění předpokladu, že záznam má být pořízen „jménem [a/nebo] v rámci odpovědnosti vysílací organizace“, záleží na tom, zda odpovědnost za pořizování dotyčného záznamu ve vztahu ke třetím stranám přebírá vysílací organizace nebo pověřený výrobce.

94. Na tuto otázku je třeba odpovědět kladně.

95. V souladu s úvahami uvedenými výše totiž hraje roli, zda odpovědnost za pořizování dotyčného záznamu ve vztahu ke třetím stranám přebírá vysílací organizace nebo výrobce, když oba mohou ručit také solidárně. V případě povinnosti ručení vysílací organizace je každopádně třeba vycházet z toho, že výrobce jedná „jménem [a/nebo] v rámci odpovědnosti vysílací organizace“, také solidární ručení výrobce dané kromě toho doplňkově však nemůže uškodit.

c) Předběžná otázka č. 3 písm. c)

96. A konečně podmínka, že záznam musí být uskutečněn „jménem [a/nebo] v rámci odpovědnosti vysílací organizace“, v souladu s úvahami uvedenými výše není splněna již ve chvíli, kdy vysílací organizace zadá výrobci pořízení záznamu, aby mohla dotyčná vysílací organizace poté záznam sama vysílat, a za předpokladu, že dotyčná vysílací organizace má oprávnění vysílat záznam, pokud výrobce ve smlouvě s vysílací organizací týkající se záznamu převzal finanční a právní odpovědnost za i) úhradu veškerých výdajů souvisejících se záznamem výměnou za úhradu stanovené částky předem, ii) za nákup práv a iii) za nepředvídané okolnosti, včetně zpoždění při pořizování záznamu, a za porušení smlouvy, aniž by ovšem vysílací organizace byla odpovědná třetím stranám za povinnosti výrobce související s daným záznamem stejně, jako kdyby se vysílací organizace sama dopustila těchto jednání či opomenutí.

97. Na naposled uvedené povinnosti ručení ve vztahu ke třetím stranám totiž záleží rozhodující měrou. Ta chybět nesmí.

VI – Závěry

98. Vzhledem k výše uvedenému navrhuji Soudnímu dvoru, aby na předběžné otázky odpověděl následovně: „1) Výrazy ‚vlastními prostředky‘ obsažený v čl. 5 odst. 2 písm. d) směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/29/ES ze dne 22. května 2001 o harmonizaci určitých aspektů autorského práva a práv s ním souvisejících v informační společnosti a „jménem [a/nebo] v rámci odpovědnosti vysílací organizace“ obsažený ve 41. bodě odůvodnění této směrnice je třeba vykládat na základě unijního práva. 2) Čtyřicátý první bod odůvodnění, v jehož světle je třeba vykládat čl. 5 odst. 2 písm. d) směrnice 2001/29, má být chápán v tom smyslu, že v něm uvedené prostředky zahrnují také prostředky použité s výhradním cílem umožnit na základě dočasného záznamu vysílání v souladu s právními předpisy uskutečňované určitou vysílací organizací, dojde-li k vytvoření záznamu v rámci odpovědnosti dané vysílací organizace. 3. Při konkrétním posouzení, zda byl záznam třetí stranou (dále jen ‚výrobce‘) pro účely rozhlasového nebo televizního vysílání vytvořen ‚vlastními prostředky‘ a rovněž ‚jménem [a/nebo] v rámci odpovědnosti vysílací organizace‘, takže se na daný záznam vztahuje ustanovení čl. 5 odst. 2 písm. d) směrnice 2001/29 stanovící výjimku, je třeba vycházet z toho, že tyto prostředky byly použity s výhradním cílem umožnit na základě dočasného záznamu vysílání v souladu s právními předpisy uskutečňované určitou vysílací organizací, dojde-li k vytvoření záznamu v rámci odpovědnosti dané vysílací organizace. a) Pojem ‚vlastní prostředky‘ obsažený v čl. 5 odst. 2 písm. d) směrnice 2001/29 má být chápán tak, že na záznam pořízený výrobcem pro použití v programech vysílací organizace se výjimka stanovená v čl. 5 odst. 2 písm. d) vztahuje pouze v případě, že vysílací organizace je odpovědná třetím stranám za jednání či opomenutí výrobce v souvislosti s tímto záznamem stejně, jako kdyby se vysílací organizace sama dopustila těchto jednání či opomenutí. b) Podmínka, že záznam musí být uskutečněn ‚jménem [a/nebo] v rámci odpovědnosti vysílací organizace‘, ale není splněna vždy již tehdy, zadala-li vysílací organizace výrobci pořízení záznamu, aby mohla dotyčný záznam poté sama vysílat, za předpokladu, že dotyčná vysílací organizace má oprávnění vysílat dotyčný záznam. Pro účely zodpovězení předběžné otázky č. 3 písm. b) i) je nerozhodné, zda je to vysílací organizace nebo výrobce, kdo s konečnou platností rozhoduje z uměleckého a redakčního hlediska o obsahu zadaného programu na základě smluv mezi těmito subjekty; ii) má rozhodující význam, zda je vysílací organizace odpovědná třetím stranám, co se týče povinností výrobce ve vztahu k pořizování záznamu, stejně, jako kdyby se vysílací organizace sama dopustila jednání či opomenutí; iii) je nerozhodné, zda je výrobce smlouvou s vysílací organizací zavázán dodat vysílací organizaci dotyčný program za stanovenou cenu a z této ceny musí uhradit veškeré výdaje, které mohou být spojeny s pořizováním záznamu; iv) je rozhodné, zda odpovědnost za pořizování dotyčného záznamu ve vztahu ke třetím stranám přebírá vysílací organizace nebo výrobce, když oba mohou ručit také solidárně. c) Podmínka, že záznam musí být uskutečněn ‚jménem [a/nebo] v rámci odpovědnosti vysílací organizace‘, není splněna již ve chvíli, kdy vysílací organizace zadá výrobci pořízení záznamu, aby mohla dotyčná vysílací organizace poté záznam sama vysílat, za předpokladu, že dotyčná vysílací organizace má oprávnění vysílat záznam, pokud výrobce ve smlouvě s vysílací organizací týkající se záznamu převzal finanční a právní odpovědnost za i) úhradu veškerých výdajů souvisejících se záznamem výměnou za úhradu stanovené částky předem, ii) za nákup práv a iii) za nepředvídané okolnosti, včetně zpoždění při pořizování záznamu a za porušení smlouvy, aniž by ovšem vysílací organizace byla odpovědná třetím stranám za povinnosti výrobce související s daným záznamem stejně, jako kdyby se vysílací organizace sama dopustila těchto jednání či opomenutí.“

( 1 ) – Původní jazyk stanoviska: němčina, Jednací jazyk: dánština.

( 2 ) – Úř. věst. L 167, s. 10; Zvl. vyd. 17/01, s. 230

( 3 ) – Tento pojem vychází z pojmu dočasné nahrávky obsaženého v Bernské úmluvě o ochraně literárních a uměleckých děl, který do ní byl začleněn v roce 1948. Popisuje fenomén typický pro rozhlasové vysílání: za účelem přípravy pořadu vysílaného později ze záznamu se ukazuje, že je nezbytné, aby byly příspěvky autorů a umělců angažovaných rozhlasovými organizacemi nejprve zachyceny na mechanických zařízeních. Takto vytvořené záznamy jsou označovány za dočasné nahrávky, a v Bernské úmluvě není vyjasněno, jak dlouho dobu je lze uchovávat. Mají takřka akcesorickou povahu, jelikož jejich výroba má za cíl pouze výkon práva na vysílání vztahujícího se k záznamům děl a nelze je použít jiným způsobem (Ruijsenaars, H., „Zur Vergänglichkeit von ‚ephemeren Aufnahmen‘“, ZUM 1999, s. 707, 708).

( 4 ) – Viz s. 6 předkládacího usnesení.

( 5 ) – Různá jazyková znění však nejsou v tomto bodě jednotná, na což předkládající soud poukazuje ve své druhé předběžné otázce. Jazyková znění, která stejně jako německé znění obsahují spojku „nebo“, která svědčí o možnosti alternativy, jsou přitom vůči kumulativní formulaci („a“) v početní menšině.

( 6 ) – Společný postoj (ES) č. 48/2000 ze dne 28. září 2000, přijatý Radou v souladu s postupem stanoveným v článku 251 Smlouvy o založení Evropského společenství s ohledem na přijetí směrnice Evropského parlamentu a Rady o harmonizaci určitých aspektů autorského práva a práv s ním souvisejících v informační společnosti (Úř. věst. C 344, s. 1).

( 7 ) – Konsolidovaný zákon č. 202 ze dne 27. února 2010.

( 8 ) – Viz tamtéž s. 6.

( 9 ) – K tomu viz body 5 a 6 písemného vyjádření předloženého NCB, body 2 až 10 písemných vyjádření předložených DR a TV2 a body 4 až 7 písemného vyjádření předloženého Komisí.

( 10 ) – Dánské znění této směrnice ve skutečnosti patří ke zněním, která v 41. bodě odůvodnění obsahují kumulativní formulaci používající spojku „a“ [Når undtagelsen eller indskrænkningen gælder efemere optagelser foretaget af radio- og fjernsynsforetagender, antages radio- og fjernsynsforetagendets egne midler at omfatte midler tilhørende en person, der handler på radio- og fjernsynsforetagendets vegne og under dette foretagendes ansvar.“ (Zvýrazněno autorkou tohoto stanoviska)].

( 11 ) – Rozsudek Soudního dvora ze dne 18. prosince 2007, Laval un Partneri (C-341/05, Sb. rozh. s. I-11767, bod 46 a citovaná judikatura).

( 12 ) – K obdobnému problému ohledně přípustnosti – avšak při výkladu rámcového rozhodnutí – nedávný rozsudek Soudního dvora ze dne 15. září 2011, Gueye (C-483/09 a C-1/10, Sb. rozh. s. I-8263, body 34 až 45), a stanovisko přednesené k této věci generální advokátkou J. Kokott, body 21 až 32, ve kterých je pojednáno o otázce možného výkladu vnitrostátního práva contra legem.

( 13 ) – Rozsudek Gueye (poznámka pod čarou 12), bod 39 a citovaná judikatura.

( 14 ) – Přitom lze nechat nerozhodnuté, zda je podle výkladových instrumentů poskytnutých na výběr v dánském vnitrostátním právu, podobně jak rozhodl německý Bundesgerichtshof na základě rozsudku ze dne 17. dubna 2008, Quelle (C-404/06, Sb. rozh. s. I-2685), možné rozvíjet existující vnitrostátní právo cestou nalézání práva v souladu se směrnicí bez ohledu na jeho znění (k tomu viz rozsudek BGH ze dne 26. listopadu 2008, VIII ZR 200/05, otištěn mj. v ZGS 2009, s. 85).

( 15 ) – Body 46 až 51 a bod 127 jejich písemných vyjádření.

( 16 ) – V tomto smyslu nedávno rozsudek Soudního dvora ze dne 18. října 2011, Brüstle (C-34/10, Sb. rozh. s. I-9821, bod 25 a citovaná judikatura); k autonomně jednotnému výkladu pojmu „spravedlivá odměna“ obsaženého v čl. 5 odst. 2 směrnice o autorském právu viz rozsudek Soudního dvora ze dne 21. října 2010, Padawan (C-467/08, Sb. rozh. s. I-10055, body 32 až 37 a bod 1 výroku); k autonomně jednotnému výkladu pojmu „sdělení děl veřejnosti“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice viz rozsudek Soudního dvora ze dne 7. prosince 2006, SGAE (C-306/05, Sb. rozh. s. I-11519).

( 17 ) – K pojmu „embryo“ a k výkladu směrnice 98/44/ES o právní ochraně biotechnologických vynálezů viz rozsudek Brüstle (poznámka pod čarou 16), body 26 a násl.; k autonomně jednotnému výkladu pojmu „spravedlivá odměna“ obsaženého v čl. 5 odst. 2 směrnice o autorském právu viz rozsudek Padawan (poznámka pod čarou 16), body 32 až 37.

( 18 ) – V tomto smyslu viz nedávno vyhlášený rozsudek Soudního dvora ze dne 4. října 2011, Football Association Premier League a další (C-403/08 a C-429/08, Sb. rozh. s. I-9083, bod 189 a citovaná judikatura).

( 19 ) – Bod 25 písemného vyjádření španělské vlády.

( 20 ) – Bod 131 jejich písemných vyjádření.

( 21 ) – Ke zvlášť extrémnímu případu odchýlení se jednoho jediného jazykového znění viz rozsudek Soudního dvora ze dne 19. dubna 2007, Profisa (C-63/06, Sb. rozh. s. I-3239, body 13 a 14 a citovaná judikatura).

( 22 ) – Například anglické, bulharské, dánské, estonské, finské, francouzské, lotyšské, nizozemské, polské, rumunské, řecké, slovenské, slovinské, španělské a švédské znění.

( 23 ) – Například české, italské, maltské, německé a portugalské znění.

( 24 ) – K tomu viz rozsudky ze dne 27. října 1977, Bouchereau (C-30/77, Recueil, s. 1999, bod 14), a ze dne 7. prosince 1995, Rockfon (C-449/93, Recueil, s. I-4291, bod 28), jakož i mé stanovisko ze dne 8. března 2003 ve věci C-466/03, Albert Reiss Beteiligungsgesellschaft, bod 62 a poznámka pod čarou 32; k problémům týkajícím se výkladu unijního práva viz Stotz, R., „Die Rechtsprechung des EuGH“, in: Riesenhuber, K., Europäische Methodenlehre, 2. vyd., Walter de Gruyter 2010, § 22, body 13 a násl.

( 25 ) – Rozsudek Profisa (poznámka pod čarou 21), bod 13, jakož i nedávno vyhlášený rozsudek Soudního dvora ze dne 7. července 2011, IMC Securities (C-445/09, Sb. rozh. s. I-5917, bod 25 a citovaná judikatura).

( 26 ) – Viz Colneric, N., „Auslegung des Gemeinschaftsrechts und gemeinschaftsrechtskonforme Auslegung“, ZEuP, 2005, s. 225, 227.

( 27 ) – Viz společný postoj č. 48/2000 ze dne 28. září 2000 uvedený výše v bodě 9 a bod 10 tohoto stanoviska.

( 28 ) – Dostupné na internetové adrese http://www.wipo.int/treaties/en/ip/berne/.

( 29 ) – Tím jsou myšleny Smlouva WIPO o autorském právu (WCT) a Smlouva WIPO o výkonech výkonných umělců a o zvukových záznamech (WPPT). Obě smlouvy Společenství ratifikovalo dne 14. prosince 2009. K tomu viz rozhodnutí Rady 2000/278/ES ze dne 16. března 2000 o schválení – jménem Evropského společenství – Smlouvy WIPO o autorském právu a Smlouvy WIPO o výkonech výkonných umělců a o zvukových záznamech (Úř. věst. L 89, s. 6; Zvl. vyd. 11/33, s. 208)

( 30 ) – V tomto smyslu též 44. bod jejího odůvodnění.

( 31 ) – V tomto smyslu výslovně 15. bod odůvodnění směrnice o autorském právu.

( 32 ) – Rozsudek Football Association Premier League a další (poznámka pod čarou 18), bod 189.

( 33 ) – Rozsudky Profisa (poznámka pod čarou 21), bod 14, Bouchereau (poznámka pod čarou 24), bod 14, ze dne 7. prosince 2000, Itálie v. Komise (C-482/98, Recueil, s. I-10861, bod 49), a ze dne 1. dubna 2004, Borgmann (C-1/02, Recueil, s. I-3219, bod 25).

( 34 ) – Zvýrazněno autorkou tohoto stanoviska.

( 35 ) – Schack, H., Urheber- und Urhebervertragsrecht, 5. vyd., Mohr Siebeck, Tübingen 2010, bod 1225.

( 36 ) – Přehled viz písemná vyjádření DR a TV2, body 30 a násl.; viz též Mayer, H.-P., „Richtlinie 2001/29/EG zur Harmonisierung bestimmter Aspekte des Urheberechts und der verwandten Schutzrechte in der Informationsgesellschaft“, EuZW 2002, 325.

( 37 ) – V tomto smyslu – k čl. 5 odst. 2 směrnice – změna č. 39 legislativního rozhodnutí Evropského parlamentu týkající se návrhu směrnice Evropského parlamentu a Rady o harmonizaci určitých aspektů autorského práva a práv s ním souvisejících v informační společnosti (KOM[97]628 – C4-0079/98 - 97/0359[COD] (Úř. věst. C 150, s. 171, 179).

( 38 ) – Viz např. rozsudek Soudního dvora ze dne 16. července 2009, Infopaq International (C-5/08, Sb. rozh. s. I-6569, body 56 až 59).

( 39 ) – Pokud lze ještě potvrdit i znak „pro vlastní vysílání“.

( 40 ) – Viz 44. bod odůvodnění směrnice o autorském právu.

( 41 ) – K Bernské úmluvě a anglickému pojmu „by means of its own facilities“ viz Lewinski, S., International Copyright Law and Policy, Oxford 2008, s. 165.

( 42 ) – K „závažným konvenčně právním pochybnostem“ směřujícím proti „rozšiřujícímu výkladu znění zákona“ týkajícího se pojmu vlastních prostředků ve světle 41. bodu odůvodnění viz Melichar, F., in: Schricker, G., Loewenheim, U., Urheberrecht, Kommentar, 4. vyd., Verlag C. H. Beck, Mnichov 2011, § 55 bod 5 s dalšími odkazy.

( 43 ) – Walter, M. M., a von Lewinski, S., European Copyright Law, A Commentary, Oxford 2010, s. 1039, naopak hovoří s odkazem na právní úpravu obsaženou v Bernské úmluvě rázně proti jakémukoli externímu zadávání zakázek v rámci „recording activity to another company“. K Bernské úmluvě a anglickému pojmu „by means of its own facilities“ viz von Lewinski, S. (poznámka pod čarou 41), s. 165, bod 5.191: „[…] this excludes the possibility of the organization putting someone else in charge of this task“.