STANOVISKO GENERÁLNÍ ADVOKÁTKY

CHRISTINE STIX-HACKL

přednesené dne 9. listopadu 2004 ( )

Věc C‑157/03

Komise Evropských společenství

proti

Španělskému království

„Nesplnění povinnosti státem – Směrnice 68/360/EHS – Směrnice 73/148/EHS – Směrnice 90/365/EHS – Směrnice 64/221/EHS – Státní příslušník třetí země, který je rodinným příslušníkem občana Společenství, který vykonává své právo volného pohybu – Podmínky pro získání povolení k pobytu – Lhůta pro vydání povolení k pobytu“

I – Úvodní poznámky

1. V projednávaném řízení pro nesplnění povinnosti státem vytýká Komise Španělsku porušení − mezitím zrušených − směrnic 68/360/EHS( ), 73/148/EHS( ), 90/365/EHS( ) a 64/221/EHS( ). Zejména jde o vydávání povolení k pobytu státnímu příslušníkovi třetího státu, který je rodinným příslušníkem občana Společenství, který vykonává své právo volného pohybu.

II – Právní rámec

A – Právní předpisy Společenství

1. Předpisy týkající se vstupu a pobytu

2. Pro osoby samostatně výdělečně činné, které se usadily nebo se chtějí usadit v jiném členském státě za účelem výkonu samostatně výdělečné činnosti nebo poskytování služeb, jakož i pro jejich manžele – bez ohledu na jejich státní příslušnost – stanoví článek 1 směrnice 73/148 odstranění omezení pohybu a pobytu.

3. Státním příslušníkům členských států, kteří ve Společenství vykonávali pracovní činnost jako zaměstnanci nebo jako osoby samostatně výdělečně činné, jakož i jejich rodinným příslušníkům se podle článku 1 směrnice 90/365 udělí právo pobytu za podmínky, že jsou příjemci invalidního, předčasného starobního nebo starobního důchodu nebo důchodu z pracovního úrazu nebo nemoci z povolání v dostatečné výši, jež zabrání, aby se stali během svého pobytu břemenem pro systém sociálního zabezpečení hostitelského členského státu, a za podmínky, že mají v hostitelském členském státě uzavřeno nemocenské [zdravotní] pojištění pro všechna rizika.

4. Pokud jde o formality, stanoví článek 3, který se v souladu s čl. 2 odst. 2 směrnice 90/365 použije obdobně na osoby mající právo pobytu podle uvedené směrnice, jakož i článek 4 směrnice 68/360 toto:

„Článek 3

(1) Členské státy přijímají na své území osoby uvedené v článku 1 na základě pouhého předložení platného průkazu totožnosti nebo cestovního pasu.

(2) Nesmějí vyžadovat žádná vstupní víza ani rovnocenné doklady, s výjimkou od rodinných příslušníků, kteří nemají státní občanství žádného členského státu. Členské státy těmto osobám umožňují, aby potřebná víza získaly.

Článek 4

(1) Členské státy přiznávají právo pobytu na svém území osobám uvedeným v článku 1, které mohou předložit doklady uvedené v odstavci 3.

(2) Právo pobytu se osvědčuje vydáním dokladu označovaného jako ‚povolení k pobytu pro státního příslušníka členského státu EHS‘. Tento doklad musí obsahovat poznámku, že byl vydán na základě nařízení (EHS) č. 1612/68 a na základě předpisů přijatých členskými státy k provedení této směrnice. Znění poznámky je uvedeno v příloze k této směrnici.

(3) Pro vydání povolení k pobytu pro státního příslušníka členského státu EHS smějí členské státy požadovat předložení pouze těchto dokladů:

[…]

– od rodinných příslušníků pracovníka:

c) dokladu, na základě kterého vstoupili na jejich území,

d) potvrzení vydaného příslušným orgánem státu původu nebo státu posledního pobytu prokazujícího jejich rodinný vztah,

e) v případech uvedených v čl. 10 odst. 1 a 2 nařízení (EHS) č. 1612/68 dokladu vydaného příslušným orgánem státu původu nebo státu posledního pobytu osvědčujícího, že jsou na pracovníkovi závislí nebo že s ním v této zemi žijí ve společné domácnosti.

(4) Rodinnému příslušníku, který není státním příslušníkem žádného členského státu, se vydává doklad o pobytu, jenž má stejnou platnost jako doklad vydaný pracovníkovi, na němž je závislý.“

5. Ohledně formalit týkajících se vstupu a pobytu se použijí rovněž články 3, 4 a 6 směrnice 73/148.

6. Ohledně vydání povolení k pobytu nebo dokladů o pobytu stanoví článek 2 směrnice 90/365, že členský stát může žadatele žádat pouze o to, aby předložil platný průkaz totožnosti nebo cestovní pas a prokázal, že splňuje podmínky stanovené v článku 1.

7. Směrnice 64/221 stanoví určité výjimky z práva na vstup a pobyt. Články 2 a 3 a čl. 5 odst. 1 stanoví:

„Článek 2

(1) Tato směrnice se vztahuje na všechna opatření přijatá členskými státy z důvodů veřejného pořádku, veřejné bezpečnosti nebo veřejného zdraví, která upravují vstup na jejich území, vydávání nebo prodlužování platnosti povolení k pobytu nebo vyhošťování z jejich území.

(2) Na tyto důvody se není možné odvolávat pro hospodářské účely.

Článek 3

(1) Opatření přijatá z důvodů veřejného pořádku nebo veřejné bezpečnosti se musí zakládat výlučně na osobním chování dotyčné osoby.

(2) Odsouzení pro trestný čin samo o sobě přijetí takových opatření neodůvodňuje.

Článek 5

(1) Rozhodnutí, zda vydat, nebo nevydat první povolení k pobytu, musí být přijato co nejdříve a nejpozději do šesti měsíců ode dne podání žádosti.

Zúčastněné osobě je dovoleno dočasně pobývat na území do přijetí rozhodnutí o vydání nebo nevydání povolení k pobytu.“

2. Vízové předpisy

8. Nejdříve platilo nařízení Rady (ES) č. 574/1999 ze dne 12. března 1999, kterým se určují třetí země, jejichž státní příslušníci musí mít při překračování vnějších hranic členských států vízum( ). Článek 5 uvedeného nařízení stanovil:

„Pro účely tohoto nařízení se ,vízem‛ rozumí oprávnění udělené nebo rozhodnutí přijaté členským státem, které se vyžaduje pro vstup na jeho území za účelem

– plánovaného pobytu v tomto členském státě nebo v několika členských státech na dobu nepřesahující celkem tři měsíce,

– tranzitu přes území tohoto členského státu nebo několika členských států, s výjimkou tranzitu přes mezinárodní pásmo letišť a přesunů mezi letišti členského státu.“

9. Uvedené nařízení bylo nahrazeno – mezitím znovu pozměněným – nařízením Rady (ES) č. 539/2001 ze dne 15. března 2001, kterým se stanoví seznam třetích zemí, jejichž státní příslušníci musí mít při překračování vnějších hranic vízum, jakož i seznam třetích zemí, jejichž státní příslušníci jsou od této povinnosti osvobozeni( ). Článek 2 uvedeného nařízení stanoví:

„Pro účely tohoto nařízení se ,vízem‘ rozumí oprávnění udělené členským státem nebo rozhodnutí přijaté členským státem, jež je vyžadováno pro vstup na jeho území za účelem

– zamýšleného pobytu v tomto členském státě nebo ve více členských státech, jehož celková délka nepřekročí tři měsíce,

– průjezdu přes území tohoto členského státu nebo více členských států, kromě tranzitu na letišti.“

B – Vnitrostátní právo

10. Ustanovení vnitrostátního práva se nacházejí v příloze tohoto stanoviska. Právní stav popsaný v příloze byl změněn královským výnosem č. 178/2003 ze dne 14. února 2003( ).

III – Skutkové okolnosti, postup před zahájením soudního řízení a soudní řízení

11. Řízení pro nesplnění povinnosti státem má počátek ve stížnostech dvou občanů Společenství.

12. Pan Weber, německý státní příslušník s bydlištěm ve Španělsku, tam vykonává samostatně výdělečnou činnost a je držitelem povolení k pobytu. Jeho manželka, státní příslušnice USA, nemohla získat doklad o pobytu, neboť nepožádala o pobytové vízum konzulát v místě posledního bydliště. Od španělského konzulátu v Düsseldorfu obdržela informační oběžník, na němž byly uvedeny potřebné dokumenty. Ze spisu není zřejmé, jestli paní Weber zahájila příslušné řízení.

13. Pan Van Zijl, nizozemský státní příslušník s bydlištěm v Lucemburku, se chtěl se svojí manželkou, paní Rotte Ventura, dominikánskou státní příslušnicí, usadit ve Španělsku. Španělský konzulát v Lucemburku jej informoval, že nejsou třeba žádné formality. V dubnu 1999 přijel manželský pár do Španělska a 14. dubna požádal o doklad o pobytu. Dne 3. května obdržel pan Van Zijl povolení k pobytu na dobu pěti let. Paní Rotte Ventura obdržela povolení k pobytu až po opakovaných žádostech dne 28. února 2000.

14. Dopisem ze dne 26. dubna 1999 vstoupila Komise ve styk se španělskými orgány. Španělské orgány ve svojí odpovědi ze dne 5. července 1999 poukázaly na požadavek pobytového víza.

15. Protože Komise nebyla s odpovědí spokojena a s ohledem na výše popsané skutkové okolnosti, zaslala Komise dne 16. března 2000 dopisem výzvu. V té kritizovala neslučitelnost španělských právních předpisů a praxe ve věci udílení povolení k pobytu státním příslušníkům třetích zemí, kteří jsou rodinnými příslušníky občanů Společenství, a to zaprvé požadavek pobytového víza a za druhé nedodržování lhůty pro vydání.

16. Protože španělská vláda na výzvu neodpověděla, obrátila se Komise dopisem ze dne 3. dubna 2002 na Španělské království s odůvodněným stanoviskem, v němž kritizovala porušení směrnic 68/360, 73/148, 90/365 a 64/221 a v němž vyzvala Španělsko, aby do dvou měsíců přijalo potřebná opatření. Španělská vláda odpověděla dopisem dne 10. října 2002.

17. Protože Komise došla k závěru, že Španělské království nesplnilo své povinnosti, podala Komise dne 31. března 2003 žalobu, zapsanou v kanceláři Soudního dvora dne 7. dubna 2003, podle článku 226 ES, v níž navrhuje, aby

1) bylo určeno, že Španělské království tím, že v rozporu se směrnicemi 68/360/EHS, 73/148/EHS a 90/365/EHS podmiňuje vydání povolení k pobytu státnímu příslušníkovi třetí země, který je rodinným příslušníkem občana Společenství, který vykonává své právo volného pohybu, získáním pobytového víza a že v rozporu se směrnicí 64/221/EHS nevydává povolení k pobytu co nejdříve a nejpozději do šesti měsíců ode dne podání žádosti, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají ze Smlouvy o ES,

2) byla Španělskému království uložena náhrada nákladů řízení.

IV – Posouzení

A – Úvodní poznámka: předmět žaloby

18. Předně je třeba určit předmět žaloby podle článku 226 ES. Zaprvé je třeba přezkoumat, zda je kromě praxe, to jest obou stížností uvedených Komisí, předmětem řízení pro nesplnění povinnosti před Soudním dvorem rovněž obecný právní stav. Pokud by tomu tak bylo, vyvstává zadruhé otázka, o které vnitrostátní právní předpisy jde.

19. Ohledně zahrnutí obecných právních předpisů je třeba poznamenat, že Komise v bodě 14 žaloby uvádí pouze dvě stížnosti jako základ žaloby. Naopak ve výzvě je výslovné tvrzení, že čl. 10 odst. 2 písm. d) královského výnosu č. 766/92 porušuje právní předpisy Společenství. V odůvodněném stanovisku Komise uvádí několik ustanovení španělských právních předpisů, která jsou podle jejího názoru v rozporu s právem Společenství. V žalobě (body 40 a 51) naopak Komise věnuje pozornost královskému výnosu č. 178/2003. Lze bezpochyby odvodit z poukazu na systém stanovený španělskými právními předpisy (bod 47 žaloby) a na problém existující nezávisle na stavu stížností (bod 56 žaloby), že Komise zahrnula v žalobě španělské právní předpisy bez bližšího upřesnění.

20. Pokud jde o španělský právní stav, který je předmětem žaloby, je třeba připomenout, že předmět se stanoví k určitému dni. Tento den je určen uplynutím lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku( ).

21. Vyjde-li se z této dosud nezpochybněné zásady, vyloučí se tím právní stav po královském výnosu č. 178/2003. Tento výnos byl totiž přijat teprve dne 14. února 2003 a oznámen dne 22. února 2003. Oba časové údaje následují po uplynutí dvouměsíční lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku ze dne 3. dubna 2002. Toto řízení pro nesplnění povinnosti státem se tím omezuje na původní španělský právní stav.

B – První žalobní důvod: Podmínky pro vstup

22. Komise v rámci prvního žalobního důvodu kritizuje porušení směrnic 68/360, 73/148 a 90/365. Podle Komise by státní příslušník třetí země, který je rodinným příslušníkem občana Společenství, který vykonává své právo volného pohybu, neměl být postaven na roveň se státním příslušníkem třetí země, který nemá žádný podobný rodinný vztah; naopak by takový státní příslušník třetí země měl požívat odvozená práva podle právních předpisů Společenství a tedy požívat stejná práva vstupu a pobytu na území jiného členského státu jako občan Společenství.

23. Formality, jejichž splnění členský stát může požadovat od občana Společenství, který vykonává své právo volného pohybu, nebo jeho rodinného příslušníka (nezávisle na jeho státní příslušnosti), jsou jasně stanoveny v příslušných předpisech Společenství, takže pokud členský stát stanoví nějaké další formální požadavky pro vstup nebo pro pobyt, je to ve zjevném rozporu s literou i duchem práva Společenství, které lze vyvodit ze směrnic 68/360, 73/148 a 90/365.

24. V případě pana Webera jde o rodinné příslušníky osob samostatně výdělečně činné podle směrnice 73/148, v případě pana Van Zijl jde o rodinné příslušníky státních příslušníků členských států, kteří vykonávali ve Společenství činnost jako zaměstnanci nebo jako osoby samostatně výdělečně činné podle směrnice 90/365.

1. Požadavek pobytového víza

25. Komise je toho názoru, že pobytové vízum požadované podle španělského práva je nástrojem, jímž vnitrostátní orgány – před vstupem na španělské území – ověřují důvody, proč chce státní příslušník třetí země pobývat na území státu déle než tři měsíce.

26. Takový státní příslušník třetí země podle Komise nemá povinnost dokládat odůvodnění vstupu. Jeho právo vyplývá – na základě práva Společenství – z práva občana Společenství, a proto je omezením nejen jeho (odvozeného) práva, ale také primárního práva občana Společenství, je-li mu ukládána povinnost před vstupem na státní území splnit formální podmínky.

27. Jak Komise a Španělsko správně konstatují, použijí se v projednávaném řízení ustanovení – prostřednictvím odkazu ve směrnici 90/365 – článku 3 směrnice 68/360 a článku 3 směrnice 73/148. Tyto předpisy stanoví výslovně podmínky, jejichž splnění mohou členské státy požadovat při vstupu na své území. Přitom jde o taxativní výčet. To znamená, že pro vstup osob spadajících pod tyto předpisy mohou členské státy požadovat splnění pouze podmínek stanovených v těchto předpisech.

28. Lze tedy požadovat pouze dokumenty uvedené v článku 3 směrnice 68/360 a v článku 3 směrnice 73/148. To potvrdil Soudní dvůr těmito slovy: „[v] důsledku toho je jedinou podmínkou, kterou mohou členské státy podmiňovat vstup osob vyjmenovaných v uvedených směrnicích na své území, předložení platného průkazu totožnosti nebo cestovního pasu“( ).

29. Dále je pro oba případy, které stojí na počátku tohoto řízení, rovněž významná judikatura Soudního dvora, podle které „[o]becně řečeno, povinnost zodpovědět otázky položené úředníky pověřenými ostrahou hranic nemůže být podmínkou pro vstup státního příslušníka členského státu na území jiného členského státu“( ).

30. Dále Soudní dvůr dovodil, že: „[z]e systému těchto směrnic, a zejména z článku 4 směrnice 68/360 a článku 6 směrnice 73/148 vyplývá, že pouze při vydávání povolení k pobytu mohou orgány členského státu požadovat za podmínek stanovených v uvedených článcích od dotčených osob předložení důkazu o právu pobytu“( ).

31. Z ustanovení směrnic o vstupu rodinných příslušníků, jejichž výklad poskytl Soudní dvůr, tudíž vyplývá, že se vstupní formality musí omezovat na výslovně stanovené dokumenty a přistěhovalecké řízení, které přesahuje jejich rámec, je nepřípustné.

32. Pro rodinné příslušníky, kteří jsou státními příslušníky třetích zemí, je dále třeba poukázat na účastníky řízení uváděný rozsudek ve věci MRAX, v němž Soudní dvůr dovodil následující:

„Nicméně podle čl. 3 odst. 2 směrnice 68/360 a čl. 3 odst. 2 směrnice 73/148, pokud se státní příslušník členského státu pohybuje v rámci Společenství při výkonu svých práv udělených Smlouvou a těmito směrnicemi, mohou členské státy vyžadovat vstupní víza nebo rovnocennou povinnost pro rodinné příslušníky, kteří nejsou státními příslušníky členského státu. Seznam třetích zemí, jejichž státní příslušníci musejí mít při překračování vnějších hranic členských států vízum, byl stanoven v nařízení č. 2317/95, které bylo nahrazeno nařízením č. 574/1999, které bylo posléze nahrazeno nařízením č. 539/2001“( ).

33. Z toho Soudní dvůr odvodil, že státní příslušník třetí země, jehož manžel je státním příslušníkem členského státu, má jistě právo vstupu na území členských států, ale že ve smyslu čl. 3 odst. 2 směrnice 68/360 a čl. 3 odst. 2 směrnice 73/148 může být výkon tohoto práva podmíněn držením víza( ).

34. Španělská vláda ovšem obhajuje názor, že nařízení Společenství týkající se víz upravují pouze krátkodobá víza. Z toho lze podle ní odvodit, že členské státy mají nadále pravomoc ohledně dlouhodobých víz, pro která není stanovena žádná harmonizace. Španělsko tedy může podle tohoto názoru při vstupu na své území požadovat od státních příslušníků třetích zemí víza.

35. Tento názor je rozhodně nepřijatelný. Z toho, že nařízení Společenství týkající se víz upravují pouze krátkodobá víza, nelze odvozovat, že členské státy mohou od státních příslušníků třetích zemí, kteří jsou manželi občana Společenství, požadovat při vstupu na své území pobytové vízum.

36. Z toho, že právní akt neobsahuje ustanovení týkající se určitého aspektu, ještě zdaleka nevyplývá, že právo Společenství neobsahuje vůbec žádnou právní úpravu týkající se tohoto aspektu. Předpisy pro zde dotčený okruh osob se nacházejí v jiných právních aktech, a sice ve směrnicích 68/360, 73/148 a 90/365. Předpisy stanovené v těchto směrnicích pro státní příslušníky třetích zemí, kteří jsou rodinnými příslušníky občana Společenství, jsou kvalifikovány jako leges speciales. Z tohoto důvodu jsou tyto osoby pokládány za takzvané zvýhodněné státní příslušníky třetích zemí.

37. Existence právních základů týkajících se překračování vnějších hranic (čl. 62 odst. 2 písm. b) ES), jakož i dlouhodobých víz (čl. 63 odst. 3 písm. a) ES), které uvádí Španělsko, na tom nic nemění.

38. Z uvedených zvláštních předpisů, zejména z článku 3 směrnice 73/148 a článku 3 směrnice 90/365 tedy vyplývá pro členské státy zákaz vyžadovat od státních příslušníků třetích zemí, kteří jsou rodinnými příslušníky občana Společenství, splnění jiných podmínek než těch, které jsou stanoveny ve zvláštních předpisech platných pro tento okruh osob. Jak již bylo vyloženo, tyto předpisy totiž uvedené podmínky upravují vyčerpávajícím způsobem.

2. Požadavek povolení k pobytu

39. Komise je toho názoru, že vstup nemůže být podmíněn vydáním povolení k pobytu. Postup Španělského království je tedy v rozporu s právem Společenství, neboť se státními příslušníky třetích zemí, kteří jsou manžely občanů Společenství, je zacházeno jako s případy běžného přistěhování. Tito státní příslušníci třetích zemí zejména totiž nesmí být považováni za cizince ve smyslu španělských právních předpisů. Kromě toho veškeré překážky pro osoby této skupiny zároveň poškozují práva občanů Společenství, jejichž jsou rodinnými příslušníky.

40. V této souvislosti je třeba přezkoumat podmínky, které může stanovit členský stát pro vydání povolení k pobytu. V tomto ohledu je použitelný článek 2 směrnice 90/365, čl. 4 odst. 3 písm. c), d) a e) směrnice 68/360 a článek 6 směrnice 73/148.

41. Z těchto ustanovení vyplývá, že členské státy mohou pro vydání povolení k pobytu stanovit tyto požadavky:

Zaprvé mohou členské státy požadovat předložení průkazu, který splňuje určité podmínky. Tyto podmínky se od sebe odlišují (viz článek 2 směrnice 90/365, čl. 4 odst. 3 písm. c) směrnice 68/360 a čl. 6 písm. a) směrnice 73/148).

Zadruhé mohou členské státy požadovat doklad o příslušnosti do okruhu oprávněných (článek 2 směrnice 90/365, čl. 4 odst. 3 písm. d) směrnice 68/360 a čl. 6 písm. b) směrnice 73/148). V projednávaném řízení jde o podmínku být manželem občana Společenství.

Zatřetí mohou členské státy požadovat splnění podmínek stanovených v článku 2 směrnice 90/365 a doklad podle čl. 4 odst. 3 písm. e) směrnice 68/360.

42. Podmínky stanovené v uvedených předpisech jsou taxativní. Soudní dvůr to potvrdil v řadě rozsudků.

43. Tak ve věci Royer dovodil, že „členské státy jsou podle článku 4 směrnice 68/360 povinny vydat povolení k pobytu každému, kdo vhodnými doklady prokáže, že náleží do jedné ze skupin uvedených v článku 1 směrnice 68/360( )“.

44. Ve věcech Roux( ) a Giagounidis( ) Soudní dvůr zdůraznil, že nelze klást jiné než stanovené podmínky ani požadovat jiné důkazy, tedy ani předložení jiných dokladů.

45. Z judikatury Soudního dvora lze dále odvodit řadu příkladů, které naznačují, že – obecně – nelze požadovat splnění podmínek, které nebyly výslovně stanoveny.

46. Podle rozsudku ve věci Roux( ) „předchozí zapojení samostatně výdělečně činné osoby do systému sociálního zabezpečení […] nelze tedy považovat za podmínku pro vydání povolení k pobytu“, protože ani podle článku 4 směrnice 68/360, ani podle článku 6 směrnice 73/148 nezávisí uznání jimi založených práv na prokázání předchozího zapojení dotčené osoby do systému sociálního zabezpečení( ).

47. Ve věci MRAX Soudní dvůr výslovně odmítl oprávnění členských států odepřít povolení k pobytu z důvodu, že „dotčená osoba nesplnila zákonné formality týkající se kontroly cizinců“( ).

48. Dále Soudní dvůr dovodil, že „čl. 4 odst. 3 směrnice 68/360 a článek 6 směrnice 73/148 […] sice [dovoluje] členským státům vydání povolení k pobytu podmiňovat předložením dokladu, s nímž dotčená osoba přicestovala na jeho území; nestanoví ale, že tyto dokumenty musejí být stále platné. Takže v případě, že státní příslušník třetí země podléhá vízové povinnosti, nemůže být vydání povolení k pobytu podmíněno trvající platností víza“( ). „Proto nemůže členský stát vydání povolení k pobytu podle směrnic 68/360 a 73/148 podmiňovat předložením platného víza“( ).

49. Z této judikatury lze odvodit, že členské státy mohou podmiňovat vydání povolení k pobytu státnímu příslušníku třetí země, který je rodinným příslušníkem občana Společenství, pouze podmínkami výslovně stanovenými ve výše uvedených právních předpisech Společenství. V projednávaném řízení lze tedy požadovat doklad o manželském vztahu, předložení stanoveného dokladu, jakož i v oblasti působnosti směrnice 90/365 doklad o dalších požadavcích podle článku 2.

50. Španělská praxe nicméně tato ustanovení nerespektuje, neboť formality pro pobyt požadované Španělskem jsou vyřizovány ještě v cizině, a sice zpravidla v zemi původu státního příslušníka třetí země nebo občana Společenství. To znamená, že Španělsko již před vstupem požaduje splnění podmínek, které mají být přezkoumávány až při vydávání povolení k pobytu.

51. Ze skutečnosti, že směrnice dovolují stanovit podmínky stanovené Španělskem pro vydávání povolení k pobytu, ale nikoli pro vstup, vyplývá, že Španělsko si přisvojilo pravomoci, jimiž členské státy nedisponují. Skutečnost, že směrnice požadují splnění určitých podmínek pro vydání povolení k pobytu, neznamená, že tyto podmínky platí již pro vstup.

52. Ustanovení čl. 63 odst. 3 písm. a) ES týkající se dlouhodobých víz a článku 18 prováděcí úmluvy k Schengenské dohodě ze dne 19. června 1990( ) namítaná Španělskem na tom nic nemění.

53. Pro zvýhodněnou skupinu osob státních příslušníků třetích zemí, kteří jsou rodinnými příslušníky občanů Společenství, platí právě jiné právní předpisy než pro ostatní státní příslušníky třetích zemí.

54. Z toho vyplývá, že Španělské království tím, že podmiňuje vydání povolení k pobytu státnímu příslušníkovi třetí země, který je rodinným příslušníkem občana Společenství, který vykonává své právo volného pohybu, získáním pobytového víza ještě před vstupem, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají ze směrnic 68/360, 73/148 a 90/365.

C – Druhý žalobní důvod: Lhůta pro vydání povolení k pobytu

55. Jako druhý žalobní důvod uvádí Komise porušení směrnice 64/221. Poukazuje na to, že členský stát musí podle obecného systému právní úpravy Společenství ohledně vydávání povolení k pobytu, zejména podle článku 5 směrnice 64/221, přijmout rozhodnutí o povolení k pobytu co nejdříve, nejpozději do šesti měsíců ode dne podání žádosti, přičemž tato maximální doba je odůvodněná přirozeně jen tehdy, když při přezkoumávání žádosti hrají úlohu důvody veřejného pořádku.

56. I kdyby bylo třeba považovat ustanovení španělských právních předpisů za správné provedení práva Společenství, vyvstává otázka, zda španělské orgány právo Společenství také správně používají. Členské státy totiž nemají pouze povinnost správného provedení, ale také správného používání práva Společenství, tedy musejí rovněž dbát na jeho uplatňování v jednotlivých případech.

57. Komise tudíž může nezávisle na případné konformitě vnitrostátních právních předpisů členských států napadnout nesprávné použití těchto ustanovení v rámci řízení pro nesplnění povinnosti státem.

58. V takovém řízení se Komise neomezuje na pouhou kritiku ustálené praxe dotyčného členského státu, ale může se soustředit také na jednotlivé případy( ). Četnost konkrétních porušení práva Společenství má význam až při stanovení penále v případném řízení podle článku 228 ES.

59. V projednávaném řízení Komise vytýká španělským orgánům, že v určitých případech nedodržely lhůtu stanovenou v článku 5 směrnice 64/221.

60. V tomto ohledu je třeba odkázat na judikaturu Soudního dvora, podle které ze závazků, stanovených v čl. 3 odst. 2 směrnice 68/360 a čl. 3 odst. 2 článku 73/148, umožnit určitým osobám získání potřebných víz vyplývá, „že vízum musí být vydáno neprodleně a pokud možno v místě vstupu na území státu, nemá-li být zasaženo do úplné účinnosti uvedených ustanovení směrnice 68/360 a 73/148“( ).

61. Mezi Španělskem a Komisí není sporu o tom, že paní Rotte Ventura, státní příslušnici třetí země, která je manželkou občana Společenství, který vykonává své právo volného pohybu, bylo vydáno povolení k pobytu až po deseti měsících.

62. Tím Španělsko jednoznačně překročilo lhůtu šesti měsíců stanovenou v článku 5 směrnice 64/221.

63. To je samo o sobě třeba považovat za porušení závazků Španělska. Zda překročení lhůty představuje překážku usazení nebo výkonu činnosti, je při tom bezvýznamné.

64. Z toho vyplývá, že Španělské království tím, že nevydalo povolení k pobytu co nejdříve a nejpozději do šesti měsíců ode dne podání žádosti, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají ze směrnice 64/221.

V – Závěry

65. Z uvedených důvodů Soudnímu dvoru navrhujeme, aby rozhodl takto:

1. Španělské království tím, že podmiňuje vydání povolení k pobytu státnímu příslušníkovi třetí země, který je rodinným příslušníkem občana Společenství, který vykonává své právo volného pohybu, získáním pobytového víza ještě před vstupem, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají ze směrnic 68/360/ESH, 73/148/EHS a 90/365/EHS.

Španělské království tím, že nevydalo povolení k pobytu co nejdříve a v každém případě nejpozději do šesti měsíců ode dne podání žádosti, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají ze směrnice 64/221/EHS.

2. Španělskému království se ukládá náhrada nákladů řízení.

PŘÍLOHA

Ustanovení vnitrostátního práva

V okamžiku skutkových okolností, které vedly k projednávané žalobě, byly použitelné následující španělské právní předpisy( ): čl. 10 odst. 3 královského výnosu č. 766/1992 ze dne 26. června 1992 o vstupu a pobytu státních příslušníků členských států Evropských společenství na území Španělska (pozměněný královskými výnosy č. 737/95 ze dne 5. května 1995 a č. 1710/1997 ze dne 14. listopadu 1997), jakož i čl. 23 odst. 1 a 6 a čl. 28 odst. 2 a 6 královského výnosu č. 155/1996.

Královský výnos č. 766/1992

„Článek 10

[…]

3. Jsou-li dotčené osoby v rámci stanoveném v článku 2 rodinnými příslušníky osob uvedených v předchozích bodech, musejí předložit dokumenty vydané příslušnými orgány, které prokazují:

a) jejich příbuzenský vztah;

b) skutečnost, že je živí státní příslušník [členského státu], s nímž je pojí příbuzenský vztah, je-li to třeba;

c) v případě rodinných příslušníků osob, jejichž pobyt spadá pod odst. 1 písm. e), f) nebo g), prostředky a zdravotní pojištění tam uvedené, v rozsahu dostačujícím pro oprávněnou osobu a její rodinné příslušníky v souladu s pravidly tam stanovenými;

d) v případě rodinných příslušníků, kteří nemají státní příslušnost členského státu Evropských společenství, musí být předloženo kromě uvedených dokumentů také pobytové vízum v cestovním pase, jehož předložení lze ve výjimečných případech prominout.“

Královský výnos č. 155/1996

„Článek 23

Pobytová víza – Třídy

[…]

2. Pobytové vízum za účelem sloučení rodiny lze cizinci vydat v některém z případů uvedených v článku 54 tohoto výnosu na základě žádosti o sloučení rodiny s rodinným příslušníkem s bydlištěm ve Španělsku, pokud příslušné správní orgány vydají příznivou zprávu. Tato zpráva je podle čl. 28 odst. 1 tohoto výnosu závazná, pokud jde o podmínky, které musí žadatel splnit.

[…]

6. Pobytová víza bez výdělečné činnosti lze vydat cizincům v důchodu, kteří pobírají starobní důchod nebo rentu, nebo cizincům v aktivním pracovním věku, kteří ve Španělsku nevykonávají činnost vyžadující pracovní povolení nebo vykonávají činnost vyňatou z povinnosti získat uvedené povolení.

Článek 28

Dokumenty vyžadované pro pobytové vízum

1. V případě žádosti o pobytová víza za účelem sloučení rodiny musí žadatel s bydlištěm ve Španělsku před podáním žádosti požádat správní orgán provincie, v níž má bydliště, o zprávu potvrzující, že splnil podmínky stanovené v čl. 56 odst. 5 a 7 tohoto výnosu a že je držitelem již prodlouženého povolení k pobytu. Rodinný příslušník spadající do jedné z kategorií stanovených v čl. 54 odst. 2 tohoto výnosu musí spolu s žádostí o udělení pobytového víza předložit kopii žádosti o zprávu zaregistrovanou uvedeným správním orgánem, jakož i dokumenty potvrzující příbuzenský vztah a případně stav právní a ekonomické závislosti.

[…]

6. V případě žádosti o pobytová víza bez výdělečné činnosti musí cizí státní příslušník předložit dokumenty potvrzující, že disponuje prostředky na obživu nebo že pravidelně pobírá prostředky dostačující a přiměřené pro něj a jeho rodinné příslušníky na něm závislé. Prostředky na obživu nebo pravidelně pobírané prostředky musejí být dostatečné k pokrytí nákladů na bydlení, obživu a zdravotní péči pro žadatele a jeho rodinné příslušníky na něm závislé.“