ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3

Body 27 a 28 odůvodnění směrnice 2008/6 uvádějí: „(27) Je-li stanoveno zřízení vyrovnávacího fondu, lze od poskytovatelů poštovních služeb vyžadovat, aby k financování všeobecných služeb přispívali. S cílem stanovit, kterým podnikům může být uložena povinnost přispívat do vyrovnávacího fondu, by členské státy měly posoudit, zda služby poskytované těmito podniky mohou být z hlediska uživatele považovány za služby spadající do oblasti všeobecných služeb, neboť jsou v dostatečné míře zaměnitelné se všeobecnými službami, a to s ohledem na povahu dotčených služeb, včetně hlediska přidané hodnoty, jakož i zamýšlený účel a stanovení cen. Tyto služby nemusí nutně zahrnovat veškeré vlastnosti všeobecných služeb, jako je každodenní dodávání nebo pokrytí celého území státu. (28) Členské státy by pro dosažení souladu se zásadou přiměřenosti při určování příspěvku těchto podniků na náklady související s poskytováním všeobecných služeb v daném členském státě měly používat transparentní a nediskriminační kritéria, jako například podíl těchto podniků na činnostech spadajících do oblasti všeobecných služeb v tomto členském státě. Členské státy mohou vyžadovat od těch poskytovatelů, na něž se vztahuje povinnost přispívat do vyrovnávacího fondu, aby pro zajištění fungování fondu zavedli náležitě oddělené účty.“
53

Totéž platí i v případech, kdy se i přes to, že skutkový stav v původním řízení nespadá přímo do působnosti unijního práva, stala ustanovení tohoto práva použitelnými v důsledku vnitrostátních právních předpisů, jež upravují řešení situací, jejichž všechny prvky se nacházejí pouze uvnitř jednoho členského státu, v souladu s řešeními upravenými unijním právem (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 18. října 1990, Dzodzi,C‑297/88 a C‑197/89, EU:C:1990:360, body 36, 37 a 41; ze dne 17. července 1997, Leur-Bloem,C‑28/95, EU:C:1997:369, body 27 a 32, jakož i ze dne 14. března 2013, Allianz Hungária Biztosító a další, C‑32/11, EU:C:2013:160, bod 20).
Z výše uvedeného vyplývá, že úkoly, které jsou svěřeny příslušníkům policie Autonomního společenství Baskicko zařazeným do prvního stupně, zahrnují fyzicky náročné úkoly. Akademie přitom rovněž tvrdila, že věk, v němž je příslušník policie Autonomního společenství Baskicko přijat, je rozhodující pro dobu, během níž bude tento příslušník schopen takové úkoly plnit. Příslušníkovi přijatému ve věku 34 let, který ostatně bude muset absolvovat školení v délce přibližně dvou let, budou moci být přidělovány tyto úkoly po dobu maximálně 19 let, než dosáhne věku 55 let. Za těchto podmínek by přijímání ve vyšším věku znemožňovalo přidělování fyzicky náročných úkolů dostatečnému počtu příslušníků. Takové přijímání by rovněž neumožňovalo, aby takto přijatým příslušníkům byly uvedené úkoly přidělovány po dostatečně dlouhou dobu. Konečně jak vysvětluje Akademie, rozumná organizace sboru příslušníků policie Autonomního společenství Baskicko vyžaduje, aby byla zajištěna rovnováha mezi počtem fyzicky náročných pracovních míst, jež nejsou určena starším příslušníkům, a počtem fyzicky méně náročných pracovních míst, jež mohou být zastávána těmito příslušníky (obdobně viz rozsudek ze dne 12. ledna 2010, Wolf,C‑229/08, EU:C:2010:3, bod 43).
25

Za těchto okolností se Nejvyšší správní soud (Česká republika) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1) a) Je poskytnutí koně jeho majitelem (který je osobou povinnou k dani) pořadateli dostihu za účelem účasti koně v dostihu poskytnutím služby za úplatu ve smyslu čl. 2 odst. 1 písm. c) směrnice o DPH, a tedy plněním, které podléhá DPH? b) V případě kladné odpovědi, je třeba za protiplnění považovat cenu za umístění získanou v dostihu (kterou však nezíská každý kůň účastnící se dostihu) nebo přijetí služby spočívající v možnosti účasti koně v dostihu, kterou poskytuje pořadatel dostihu majiteli koně, nebo jiné protiplnění? c) V případě záporné odpovědi, je tato skutečnost sama o sobě důvodem pro krácení odpočtu DPH na vstupu z přijatých zdanitelných plnění vynaložených na přípravu vlastních koní pro dostihy nebo je třeba považovat účast koně v dostihu za součást ekonomické činnosti osoby, která podniká v oboru chov a trénink dostihových koní vlastních i cizích, a náklady na chov vlastních koní a jejich účast v dostizích zahrnout do obecných výdajů souvisejících s ekonomickou činností této osoby? Pokud je odpověď na tuto dílčí otázku kladná, je třeba zahrnout cenu za umístění do základu daně a odvést DPH na výstupu, nebo se jedná o příjem, který základ DPH vůbec neovlivní? 2) a) Pokud je třeba hledět pro účely DPH na několik dílčích služeb jako na jediné plnění, jaká jsou kritéria pro určení jejich vzájemného vztahu, tedy pro určení, zda se jedná o plnění vůči sobě rovnocenná, nebo o plnění ve vztahu hlavní a vedlejší služby? Existuje mezi těmito kritérii nějaká hierarchie z hlediska jejich pořadí a váhy? b) Je třeba vykládat článek 98 směrnice o DPH ve spojení s přílohou III této směrnice tak, že vylučují zařazení služby do snížené sazby, pokud se skládá ze dvou dílčích plnění, na která je třeba hledět pro účely DPH jako na jediné plnění a zároveň jsou tato plnění vůči sobě rovnocenná, přičemž jedno z nich nelze samo o sobě zařadit do žádné z kategorií uvedených v příloze III směrnice o DPH? c) V případě kladné odpovědi na otázku 2 písm. b), brání kombinace dílčí služby oprávnění k využití sportovních zařízení s dílčí službou trenéra dostihových koní za okolností, jaké jsou v posuzované věci, zařazení této služby jako celku do snížené sazby DPH uvedené v bodu 14 přílohy III směrnice o DPH? d) Pokud by použití snížené daňové sazby nebylo vyloučeno na základě odpovědi na otázku 2 písm. c), jaký bude mít vliv na zařazení do příslušné sazby DPH skutečnost, že osoba povinná k dani poskytuje kromě služby využití sportovních zařízení a služby trenéra, také ustájení, krmení a další péči o koně? Je třeba pro účely DPH hledět na všechna tato dílčí plnění jako na jeden celek sdílející společný daňový režim?“
19

Z těchto úvah tak vyplývá, že změna, která zahrnuje jakékoliv přebalení léčivého přípravku označeného ochrannou známkou – jež svou samotnou povahou vyvolává nebezpečí zásahu do původního stavu léčivého přípravku – může být majitelem ochranné známky zakázána, ledaže by přebalení bylo nezbytné pro to, aby bylo možné uvést paralelně dovezené výrobky na trh, a kromě toho by byly zachovány legitimní zájmy majitele ochranné známky (viz obdobně rozsudky ze dne 23. dubna 2002, Boehringer Ingelheim a další, C‑143/00, EU:C:2002:246, bod 34, jakož i ze dne 26. dubna 2007, Boehringer Ingelheim a další, C‑348/04, EU:C:2007:249, bod 19).
4

Článek 45 směrnice 2004/18 se týká kritérií kvalitativního výběru vztahujících se k osobní situaci zájemce nebo uchazeče. Odstavce 2 a 3 tohoto článku stanoví: „2. Z účasti na zakázce může být vyloučen každý hospodářský subjekt: […] e) který nesplnil povinnosti vztahující se k placení příspěvků na sociální zabezpečení podle právních předpisů státu, v němž je usazen, nebo podle právních předpisů státu zadavatele; […] Členské státy upřesní, v souladu se svým vnitrostátním právem a s přihlédnutím k právu Společenství, podmínky pro uplatňování tohoto odstavce. 3. Veřejní zadavatelé přijmou jako dostatečný důkaz pro to, že se hospodářského subjektu žádný z případů uvedených v odst. 1 písm. a), b), c), e) nebo f) [v odstavci 1 a v odst. 2 písm. a), b), c), e) nebo f)] netýká: a) […] b) pokud jde o odst. 2 písm. e) nebo f), osvědčení vydané příslušným orgánem v dotčeném členském státě. […]“
70

Soudní dvůr v tomto ohledu shledal, že nositelům autorských práv nelze ukládat povinnost strpět porušování svých práv, které může být spojeno s pořizováním soukromých rozmnoženin. Pokud by členské státy měly možnost volby, zda přijmou právní předpisy, které dovolují, že rozmnoženiny pro soukromé užití mohou být pořízeny též z neoprávněného zdroje, následkem toho by zcela zjevně byl zásah do řádného fungování vnitřního trhu. Uplatnění takových vnitrostátních právních předpisů by mohlo způsobit nepřiměřenou újmu nositelům autorských práv (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 10. dubna 2014, ACI Adam a další, C‑435/12, EU:C:2014:254, body 31, 35 a 40).
31

V tomto ohledu nizozemská vláda poznamenává, že i když tento režim poskytuje pouze osobám mladším třiceti let nárok na odpočet nákladů na odborné vzdělávání od jejich zdanitelného příjmu v plné výši, neznamená to, že osoby starší třiceti let jsou uvedeným režimem nepřiměřeně znevýhodněny. Posledně uvedené osoby totiž mají každý rok nárok na odpočet nákladů na odborné vzdělávání ve výši 15000 eur, bez ohledu na to, zda se vynaložené náklady týkají první části studia nebo části dalšího studia.
39

Mimoto, jak uvedl generální advokát v bodě 90 svého stanoviska, jakýkoli výklad vedoucí k tomu, že by rozsah pojmu „podnik“, a tak působnost ratione personae a ratione materiae směrnice 2000/35 závisela na vydání oprávnění k výkonu dotyčné činnosti příslušnými vnitrostátními orgány členského státu, naráží na cíl sledovaný touto směrnicí, jak vyplývá z bodu 10 odůvodnění této směrnice, kterým je usnadnit obchodní transakce mezi členskými státy. Podniky nebo orgány veřejné moci jiných členských států by totiž pro určení, zda uzavřená transakce spadá do působnosti směrnice 2000/35, musely systematicky ověřovat, zda se tato transakce týká činností, pro které bylo uvedené oprávnění vydáno, což by mohlo omezovat či ztěžovat přeshraniční transakce.
58

Soudní dvůr měl za to, že postavení vyživovaného rodinného příslušníka ve smyslu článku 10 nařízení č. 1612/68 nepředpokládá právo na výživné. Pokud by tomu tak bylo, sloučení rodiny, které je upraveno v tomto ustanovení, by záviselo na vnitrostátních právních předpisech, které se liší stát od státu, což by vedlo k nejednotnému uplatňování unijního práva. Soudní dvůr tedy vykládal čl. 10 odst. 1 a 2 nařízení č. 1612/68 v tom smyslu, že postavení vyživovaného rodinného příslušníka je výsledkem faktické situace. Jedná se o rodinného příslušníka, kterého podporuje pracovník, a není nezbytné zjišťovat důvody využití této podpory a zabývat se tím, zda je dotyčná osoba schopna zajistit své potřeby výkonem výdělečné činnosti. Tento výklad vyžaduje zásada, podle které ustanovení, která zakotvují volný pohyb pracovníků, jenž je součástí základů Unie, musí být vykládána široce (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 18. června 1987, Lebon, 316/85, EU:C:1987:302, body 21 až 23).
28

Předkládající soud má za to, že v projednávaném případě vzniká otázka, zda výrobek, který obsahuje stejné účinné látky jako potravinové doplňky náležející do kapitoly 21 KN, může být přesto zařazen do kapitoly 30 KN, jelikož je užíván k prevenci nebo léčbě určitých zdravotních problémů a uváděn na trh jako léčivý přípravek. Kromě toho se tento soud zamýšlí nad důsledky přijetí směrnice 2001/83. Konkrétně má za to, že tato směrnice, která má zajistit mechanismy, jejichž cílem je zaručit jednotné vydávání povolení pro uvádění na trh léčivých přípravků, by mohla změnit závěry Soudního dvora uvedené v rozsudku ze dne 12. března 1998, Laboratoires Sarget (C‑270/96, EU:C:1998:103), podle nichž vydání povolení pro uvedení na trh výrobku jakožto léčivého přípravku nezbytně neimplikuje, že výrobek musí být zařazen do kapitoly 30 KN.
14

Při přihlášení do skupiny získá každý nový účastník programu Lucky 4 All po zaplacení první platby ve výši 10 eur „vstupní balíček“ a následně hradí měsíční příspěvek ve výši přibližně 43 eur. Posledně uvedená částka umožňuje získání sázenek Lotta. Po uhrazení měsíčního příspěvku může hráč vyplnit on-line formulář, který mu umožní vybrat deset kombinací Lotta týdně. Následně zástupce tohoto programu odevzdá sázenky Lotta všech účastníků na prodejním místě. V případě výhry jsou částky rozděleny podle předem stanoveného klíče. Konkrétně výherce kombinace obdrží 50 % z celkové výhry a 40 % se přidělí osmi úrovním nad touto kombinací, přičemž program Lucky 4 All zaujímá sám první čtyři úrovně každé skupiny, takže první hráči jsou připuštěni až od úrovně 5. Zbývajících 10 % výhry se znovu investuje do nákupu nových kombinací. Konečně výhry přesahující jeden milion eur se hráčům nevyplácejí, horní hranice jejich případných zisků je tak omezena.
10

Směrnice 2000/26 byla do portugalského práva provedena Decreto-Lei no 72-A/2003 – Lei do Seguro Obrigatório (nařízení s mocí zákona č. 72-A/2003 týkající se zákona o povinném pojištění) ze dne 14. dubna 2003, kterým se změnil jednak Decreto-Lei no 522/85 – Seguro Obrigatório de Responsabilidade Civil Automóvel (nařízení s mocí zákona č. 522/85 o povinném pojištění odpovědnosti z provozu motorových vozidel) ze dne 31. prosince 1985 a jednak Decreto-Lei no 94-B/98 – Regula as condições de acesso e de exercício da actividade seguradora e resseguradora no território da Comunidade Europeia (nařízení s mocí zákona č. 94-B/98, kterým se upravují podmínky pro přístup a výkon činnosti pojištění a zajištění na území Evropského společenství) ze dne 17. dubna 1998.
12

Pokud jde dále o věcný přezkum odvolání, odvolací senát měl zaprvé za to, že posouzení EBA, podle něhož oba ředitelé obvinění žalobkyní ve stížnosti nezastávali v dotyčné finanční instituci klíčové funkce, je prosto vad a tvrzení týkající se třetího ředitele nebyla prokázána. Zadruhé odvolací senát uvedl, že vzhledem k tomu, že žalobkyně nepatří do okruhu subjektů, které mohou předkládat EBA žádosti o zahájení šetření pro porušení unijního práva, týká se projednávaný případ odmítnutí tohoto orgánu zahájit šetření z vlastní iniciativy. Kromě toho konstatoval, že vzhledem k důkazům předloženým žalobkyní na podporu existence údajného porušení unijního práva a interních pravidel [postupu při vyšetřování porušení unijního práva] nebylo prokázáno, že by se EBA dopustil v rámci výkonu své diskreční pravomoci pochybení. Zatřetí odvolací senát uvedl, že to, že EBA žalobkyni před přijetím rozhodnutí nevyslechl podle čl. 39 odst. 1 nařízení č. 1093/2010, nepředstavuje formální vadu, která by mohla mít za následek neplatnost uvedeného rozhodnutí. Začtvrté nebylo prokázáno, že by před přijetím rozhodnutí EBA [ze dne 21. února 2014] nebyl dodržen stanovený postup. A konečně zapáté odvolací senát konstatoval, že nebylo prokázáno žádné porušení článku 41 Listiny základních práv Evropské unie ze strany EBA.“
17

Dne 20. listopadu 2012 Nederlandse Mededingingsautoriteit (nizozemský úřad pro ochranu hospodářské soutěže, Nizozemsko) uložil za porušení nizozemského zákona o ochraně hospodářské soutěže pokuty dvěma podnikům z uvedeného sdružení a řídícím pracovníkům těchto podniků. Zjištěná protiprávní jednání souvisela s dohodami uzavřenými s jinými podniky v obdobích od 18. prosince 2007 do 27. srpna 2010 a od 17. dubna 2009 do 1. března 2011. Ministerstvo dospělo k závěru, že šlo o vážné profesní pochybení, nicméně na svém rozhodnutí zadat zakázku sdružení podniků setrvalo, protože jeho vyloučení na základě takového pochybení by bylo nepřiměřené.
14

André Angelo Linares Verruga, student na univerzitě v Lutychu (Belgie), má spolu se svými rodiči, M. do Céu Bragança Linares Verruga a J. M. Sousa Verrugou, bydliště v Longwy (Francie). Maria do Céu Bragança Linares Verruga je v Lucembursku zaměstnaná od 15. května 2004 s jediným přerušením v období od 1. listopadu 2011 do 15. ledna 2012. Jacinto Manuel Sousa Verruga byl v tomto členském státě zaměstnancem v období od 1. dubna 2004 do 30. září 2011 a od 4. prosince 2013 do 6. ledna 2014. Jelikož od 1. února 2014 založil v Lucembursku podnik, pracuje zde od tohoto dne jako osoba samostatně výdělečně činná.
18

Za těchto podmínek se Commissione tributaria regionale di Roma (Regionální daňový soud v Římě) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku: „Brání pro účely nároku na odpočet daně výkladu článků 168 a 173 až 175 směrnice 2006/112 na základě zásad proporcionality, efektivity a neutrality, jak jsou stanoveny v unijním právu, italské právní předpisy (konkrétně čl. 19 odst. 5 a článek 19-a [NPR č. 633/72]) a praxe vnitrostátní daňové správy, které ukládají, že je třeba vycházet ze složení obratu hospodářského subjektu, a to i pro určení takzvaných příležitostných plnění, aniž by stanovily metodu výpočtu založenou na složení a skutečném určení nákupů, která by objektivně odrážela skutečný podíl vzniklých výdajů na každou z činností – zdanitelných a nezdanitelných – vykonávaných osobou povinnou k dani?“
25

Jak přitom uvedla Komise ve svém písemném vyjádření, tuto posledně uvedenou otázku je třeba chápat jako snahu zjistit, jaké plnění, zda zápůjčka, či dodání zboží, je určující pro režim, který se má použít na operaci spočívající v integrované spolupráci. Vzhledem k tomu, že vedlejší plnění sdílejí s hlavním plněním stejný režim DPH (rozsudek ze dne 2. prosince 2010, Everything Everywhere, C‑276/09, EU:C:2010:730, bod 24), musela by být totiž v případě, že by poskytnutí zápůjčky představovalo hlavní plnění, celá operace osvobozena od DPH na základě čl. 135 odst. 1 písm. b) směrnice o DPH.
13

Bundesgerichtshof (Spolkový soudní dvůr), který je předkládajícím soudem, k němuž A a B, jakož i státní zastupitelství podali opravné prostředky „Revision“ proti rozhodnutí Landgericht Hamburg (zemský soud v Hamburku), uvádí, že odpověď na otázku, zda jsou A a B vinni napomáháním ke spáchání trestného činu zkrácení daně podle německého trestního práva, závisí na tom, zda finančnímu úřadu úmyslně podali nesprávná předběžná přiznání k DPH, v nichž byly z titulu dobropisů za plnění společnosti E neoprávněně uplatňovány odpočty daně zaplacené na vstupu. Vzhledem k tomu, že A a B nevěděli o zapojení společností E a I do systému podvodů s DPH, jehož se dopouštěl G, předkládající soud dále uvádí, že by se o tento případ jednalo pouze tehdy, kdyby z dobropisů vystavených ve prospěch společnosti E nemohla být odpočtena žádná daň zaplacená na vstupu, protože na nich nemohla být DPH uváděna. Tento soud upřesňuje, že u faktur adresovaných společnosti I se sídlem v Lucemburku by tomu tak ovšem bylo pouze v případě, že by se místo plnění u převodu emisních povolenek nenacházelo v Německu. Uvedení DPH společností E ve vztahu ke společnosti I by však bylo protiprávní jen tehdy, kdyby se místo plnění podle čl. 56 odst. 1 písm. a) směrnice o DPH nenacházelo u poskytovatele služeb, tedy společnosti E, ale u příjemce, společnosti I, takže by plnění nepodléhalo v Německu zdanění.
16

Předkládající soud má konečně za to, že povinné stanovení ceny některých služeb bez ohledu na skutečně odvedenou práci a případné zvláštnosti věci jiné než hodnota sporu, by mohlo být v rozporu s právem na spravedlivý proces ve smyslu článku 6 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod podepsané v Římě dne 4. listopadu 1950 (dále jen „EÚLP“) a článku 47 Listiny, jelikož prostřednictvím nákladů řízení by účastníku řízení mohly být uloženy předem určené náklady, aniž by se mohl ujistit o jejich přiměřenosti a odůvodněnosti, což by mohlo představovat skutečnou překážku podání žaloby, jejíž výsledek je nejistý nebo pochybný.
30

Má totiž za to, že pokud není možné na základě pravidla 1 Všeobecných pravidel pro výklad KN použít číslo 8539, 8541 ani 8543 KN, může být zařazení LED žárovek provedeno za použití pravidel 2, 3 nebo případně 4 těchto Všeobecných pravidel. Rovněž tvrdí, že pokud by LED žárovky musely být považovány za „elektrické části a součásti strojů nebo přístrojů“ nebo za „svítidla a osvětlovací zařízení a jejich části“, vznikla by otázka, zda mají spadat do čísla 8548 nebo do čísla 9405 KN.
30

Vzhledem k tomu, že orgán veřejné moci má možnost vykonat úkoly veřejného zájmu, které mu přísluší, svými vlastními prostředky, správními, technickými a jinými, aniž by byl povinen obrátit se na vnější subjekty nenáležející k jeho organizačním složkám (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 11. ledna 2005, Stadt Halle a RPL Lochau, C‑26/03, EU:C:2005:5, bod 48), Soudní dvůr odůvodnil uznání výjimky týkající se takzvaných „in house“ zadávání zvláštní interní vazbou, která v takovém případě existuje mezi veřejným zadavatelem a subjektem, jemuž je veřejná zakázka zadávána, i když je posledně uvedený subjekt právně odlišný od veřejného zadavatele (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 8. května 2014, Datenlotsen Informationssysteme, C‑15/13, EU:C:2014:303, bod 29). V takových případech lze mít za to, že veřejný zadavatel ve skutečnosti využívá vlastních prostředků (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 8. května 2014, Datenlotsen Informationssysteme, C‑15/13, EU:C:2014:303, bod 25) a že subjekt, jemuž je zakázka zadávána, je téměř součástí jeho interních organizačních složek.
3

Bod 24 odůvodnění směrnice 2008/48 uvádí: „Spotřebitel musí před uzavřením úvěrové smlouvy obdržet podrobné informace bez ohledu na to, zda je do uvádění úvěru na trh zapojen zprostředkovatel úvěru či nikoliv. Proto by se měly požadavky na předsmluvní informace obecně vztahovat rovněž na zprostředkovatele úvěru. Jestliže však dodavatelé zboží a poskytovatelé služeb jednají jako zprostředkovatelé úvěru ve vedlejší činnosti, není vhodné je zatěžovat právní povinností poskytnout předsmluvní informace v souladu s touto směrnicí. Dodavatele zboží a poskytovatele služeb je možné například považovat za osoby jednající jako zprostředkovatelé úvěru ve vedlejší činnosti, když jejich činnost zprostředkovatele úvěru nepředstavuje hlavní cíl jejich živnosti, podnikání nebo povolání. V těchto případech je i nadále dosaženo dostatečné úrovně ochrany spotřebitele vzhledem k tomu, že věřitel je odpovědný za to, že spotřebitel obdrží úplné předsmluvní informace, a to buď od zprostředkovatele, dohodnou-li se tak věřitel a zprostředkovatel, nebo jiným vhodným způsobem.“
25

Z výsledků analýzy různých vnitrostátních právních předpisů ostatně vyplývá, že – jak uvedla Komise, která v tomto ohledu poukazuje na své sdělení Radě, Evropskému parlamentu a Hospodářskému a sociálnímu výboru ze dne 26. července 2000 s názvem „Cenová politika a udržitelná správa vodních zdrojů [COM (2000) 477 final]“ a na technickou zprávu Evropské agentury pro životní prostředí (EEA 16/2013) s názvem „Assessment of cost recovery through water pricing“ – v členských státech je běžnou praxí, že se cena za vodohospodářské služby skládá z pevné složky a pohyblivé složky.