ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
62

V odpovědi na písemnou otázku Tribunálu (bod 42 výše) a při jednání žalobkyně zpochybnila, že by mezi ní a Radou došlo k dohodě, aby jí byla veškerá rozhodnutí, jimiž jsou vůči ní přijata omezující opatření, oznamována na adresu jejích advokátů, a tedy jejich prostřednictvím. Skutečnosti ze spisu totiž neumožňují konstatovat, že by k takové dohodě mezi žalobkyní a Radou došlo. Ze spisu sice vyplývá, že na dopis Rady ze dne 28. října 2010 (bod 10 výše) zaslaný přímo žalobkyni odpověděli její advokáti dopisy ze dne 6. a 20. prosince 2010 (bod 11 výše), které v dolní části stránky uvádějí jejich adresu pracoviště a vyzývají Radu, aby jim poskytla přístup ke spisu a sdělila informace na podporu jejího rozhodnutí přijmout vůči jejich klientce omezující opatření, a že Rada poté s odkazem na tyto dopisy zaslala dopis ze dne 22. února 2011 (bod 13 výše) přímo advokátům žalobkyně. Ačkoli tato výměna dopisů potvrzuje, že se žalobkyně obrátila na Radu prostřednictvím svých advokátů a tito advokáti požádali o přístup ke spisu nebo o předání určitých dokumentů, nevyplývá z toho však, že by žalobkyně souhlasila na rozdíl od toho, co stanoví právní úprava (viz bod 61 výše), aby s ní Rada komunikovala rovněž nepřímo, prostřednictvím jejích advokátů. Především z dopisu ze dne 18. července 2011 (bod 14 výše) a z dopisu ze dne 5. prosince 2011 (bod 16 výše) vyplývá, že v určitých případech žalobkyně s Radou nadále komunikovaly přímo. Z dopisů ze dne 15. ledna a 31. července 2015 (body 30 a 33 výše) navíc vyplývá, že si žalobkyně přála, aby jí byly důležité dokumenty obsažené ve spisu Rady předávány přímo. Je tedy nutné konstatovat, že žalobkyně neuzavřela s Radou žádnou dohodu o tom, aby jí byly dotčené akty oznamovány na adresu jejích advokátů, a tedy jejich prostřednictvím.
40

Zadruhé odkaz na články 4 a 5 v požadavku na hospodaření č. 8, by podle Spojeného království neměl smysl, pokud by zákonodárce chtěl zahrnout všechny prvky čl. 3 odst. 1 nařízení č. 21/2004 do uvedeného požadavku na hospodaření. Postačil by odkaz na článek 3.
41

Úvodem je třeba podotknout, že v rámci druhé části druhého žalobního důvodu, je třeba přezkoumat pouze to, zda mohla Komise odůvodnit odepření přístupu k nabídce úspěšného uchazeče včetně ceníku, jakož i příloh I.A a II smlouvy, ochranou obchodních zájmů. Jak totiž vyplývá ze závěrů Tribunálu k první části druhého žalobního důvodu, Komise se nedopustila pochybení, když zpřístupnila hodnotící zprávu a text smlouvy částečně, neboť zpřístupnění některých pasáží by mohlo zasáhnout do ochrany osobních údajů, kdežto jiné pasáže se týkaly druhé položky zakázky, a byly tedy mimo rozsah žádosti o přístup.
180

Tento kodex chování stanoví, že se zúčastněné organizace musí vyhnout tomu, aby jmenovaly pozorovatelem takové osoby, které mají přímý zájem na věci projednávané ve výborech, a v případě vzniku takového zájmu to musí oznámit na začátku jednání (bod 6). Zdůrazňuje také, že pozorovatelé nemohou zasahovat do jednání způsobem, který by se rovnal zastrašování nebo by orgánu bránil v práci (bod 7), a že o jejich účasti na jednáních rozhoduje předseda (bod 8). V kodexu chování se rovněž uvádí, že pozorovatelé musí za běžných okolností informovat předsedu předem – nejpozději na začátku jednání – o bodech, k nimž se chtějí vyjádřit, a jejich příspěvky musí být stručné a musí respektovat vymezený čas (bod 9). V kodexu chování se konečně upřesňuje, že pozorovatelé mohou předkládat dokumenty, avšak distribuování těchto dokumentů neznamená, že by ECHA potvrzovala či schvalovala jejich obsah (bod 15).
84

Žalobkyně tvrdí, že skupina se od roku 2011 potýkala s finančními obtížemi. Poté, co podnikla kroky u svých věřitelů, které se ukázaly jako nedostatečné, začala skupina hledat nové investory. Pokud by se rozhodnutí C(2005) 4634 stalo dříve pravomocným, prostředí nejistoty, které existovalo kolem konečné výše pokuty, a konkrétně riziko zvýšení výše pokuty, by neexistovaly a investor by mohl být nalezen rychleji. V tomto ohledu okolnost, že zásadní dohoda byla uzavřena mezi společností Groupe Gascogne a konsorciem investorů vedeným společností Biolandes Technologies několik dnů po vydání rozsudků ze dne 26. listopadu 2013, Gascogne Sack Deutschland v. Komise (C‑40/12 P, EU:C:2013:768), a ze dne 26. listopadu 2013, Groupe Gascogne v. Komise (C‑58/12 P, EU:C:2013:770), prokazuje, že nejistota spojená s výší pokuty měla negativní vliv na řízení věcí skupiny. Konečně chronologie skutečností jednoznačně ukazuje rozhodující vztah mezi údajnou přiměřenou lhůtou soudního rozhodování a obtížemi skupiny Gascogne nalézt investory, jejichž vklad byl rozhodující pro vyřešení finančních obtíží této skupiny.
55

V projednávané věci je druhý pododstavec oznámení, jehož smysl a dosah nejsou ze znění francouzské verze jasně patrné (viz bod 53 výše), ve španělské verzi, jež je v projednávané věci obzvláště relevantní z důvodu dotčených subjektů a zemí, následujícího znění: „Diversas investigaciones han permitido constatar que cantidades importantes de atún en conserva y de lomos de atún congelados de la subpartida 1604 14 del SA se declaran como originarias de Colombia o El Salvador, sin cumplir las condiciones para ello.“ Z tohoto znění vyplývá, že dovozy, u nichž byly jako původ uvedeny Kolumbie nebo Salvador, nesplňují podmínky k tomu, aby jako jejich původ byla uvedena některá z těchto dvou zemí. Anglické znění uvádí totéž: „From various investigations, it results that significant quantities of canned tuna and frozen tuna loins of HS subheading 1604 14 are declared as having origin of Colombia or El Salvador, for which they are not eligible.“
K prvnímu argumentu o nepřiměřenosti požadavku, aby dlužník znal složení posádky plavidel, která ulovila dotčené produkty, je třeba konstatovat, že jakkoli Komise v napadeném rozhodnutí ukládá tento požadavek dlužníkovi, ve svých písemnostech před Tribunálem jej uložila i vývozci. Je každopádně nutno shledat, že s ohledem na to, že dlužník i vývozce náleží ke stejné skupině, nedostatek náležité péče vývozce v souvislosti s kontrolou podmínek o složení posádky plavidel je přičitatelný i dlužníkovi, zejména z důvodu možností se vzájemně informovat mezi podniky náležejícími ke stejné skupině. Navíc je třeba konstatovat, že Španělské království tím, že předložilo osvědčení o vlastnictví plavidel, z nichž je patrné složení posádky, která skupina Calvo obvykle nechává majitele plavidel vyplnit, ve skutečnosti předkládá jasnou indicii v tom smyslu, že požadavek, aby vývozce nebo dlužník znali složení posádky, není zjevně nepřiměřený, a naopak se může jednat o poměrně běžnou praxi v odvětví rybolovu, zejména v případech, kdy jsou úlovky provedené těmito plavidly určeny k dovozu do Unie v rámci GSP. Za těchto okolností nelze mít za to, že je vyloučeno, aby vývozce nebo dlužník, kteří chtějí využít GSP, mohli od dodavatelů, a to i těch, kteří nenáleží ke skupině Calvo, vyžadovat informace o složení posádky v rámci jejich smluvních vztahů, nehledě na tvrzení Španělského království, že takové informace je obtížné získat zejména z důvodu případných změn v posádce v okamžiku každého odlovu nebo z důvodu nestálé přítomnosti některých osob na palubě. Kromě toho, i když Španělské království tvrdí opak, takovému přístupu nebrání dodržování předpisů o ochraně osobních údajů, neboť existuje několik možností, jak si v praxi vyžádat takovéto údaje a ukládat je takovým způsobem, aby výše zmíněné předpisy nebyly porušeny, a to vyžádáním si souhlasu potřebného v tomto směru od dotyčných osob, zejména u plavidel, která nepatří skupině vývozce a dlužníka. Pokud by navíc bylo tvrzení Španělského království v tomto ohledu přijato, stal by se požadavek na prokázání složení posádky plavidel v okamžiku odlovu bezpředmětný, přestože je nesporné, že tato povinnost platila v projednávané věci v souladu s normami platnými v rozhodné době.
V tomto ohledu je třeba ještě zdůraznit, že jak připomíná žalobkyně a jak plyne z cíle rámcové dohody, jak je definován v jejím bodě 2 písm. b) (viz bod 118 výše), právo žalobkyně na projednání a na informování neznamená pro sociální partnery, že by se museli shodnout na předmětu podléhajícím těmto procesním zárukám, ale pouze to, že je odborovým organizacím poskytnuta možnost ovlivnit přijetí rozhodnutí. Jak plyne z judikatury, jedná se o jednu z nejskromnějších forem účasti na rozhodování, jelikož administrativě v žádném případě neukládá povinnost vyhovět vzneseným připomínkám, ale pouze umožnit dotyčným se prostřednictvím zástupce hájícího jejich zájmy vyjádřit před tím, než jsou akty s obecnou působností, které se jich týkají, přijaty či změněny (v tomto smyslu a obdobně viz rozsudek ze dne 20. listopadu 2003, Cerafogli a Poloni v. ECB, T‑63/02, EU:T:2003:308, bod 23 a citovaná judikatura a bod 24), a to zejména umožněním přístupu k veškerým relevantním informacím v průběhu celého postupu přijímání takových aktů s cílem umožnit takovým odborovým organizacím, jakou je i žalobkyně, co nejširší a nejúčinnější účast na projednávání (v tomto smyslu a obdobně viz rozsudek ze dne 4. května 2016, Andres a další v. ECB, T‑129/14 P, EU:T:2016:267, bod 57).
159

Žalobce ani netvrdí, že by volba Rady předat návrhy nového odvodnění, které má být ve vztahu k němu přijato, jeho advokátům měla za následek zásah do jeho práv, který by odůvodňoval zrušení aktů z března 2015 v rozsahu, v němž se ho týkají (v tomto smyslu a obdobně viz rozsudek ze dne 5. listopadu 2014, Mayaleh v. Rada, T‑307/12 a T‑408/13, EU:T:2014:926, bod 122 a citovaná judikatura).
40

Žalobkyně tvrdí, že pokud by argumentace uvedená v napadeném rozhodnutí byla vzata „doslovně“, nebylo by možno zapsat žádnou ochrannou známku, neboť každá obrazová ochranná známka by mohla v zásadě být rozšiřována či reprodukována donekonečna jako vzor na povrchu výrobků.
20

Zařazení názvů ostatních žalobkyň na sporné seznamy se opíralo o následující důvody: — pokud jde o Hafize Darya Shipping Co.: „Společnost [Hafize Darya Shipping Lines (HDSL)] převzala jako skutečný vlastník řadu plavidel společnosti [IRISL]. HDSL tudíž jedná jménem [jedná na účet] IRISL.“; — pokud jde o Khazar Sea Shipping Lines Co.: „Khazar Shipping Lines je vlastněna společností IRISL.“; — pokud jde o IRISL Europe: „IRISL Europe GmbH (Hamburg) je vlastněna společností IRISL.“; — pokud jde o Qeshm Marine Services & Engineering Co., dříve IRISL Marine Services and Engineering Co.: „IRISL Marine Services and Engineering Company je ovládána společností IRISL.“; — pokud jde o Irano Misr Shipping Co.: „Irano Misr Shipping Company poskytuje společnosti IRISL jakožto její zprostředkovatel v Egyptě důležité služby.“; — pokud jde o Safiran Payam Darya Shipping Co.: „Společnost Safiran Payam Darya (SAPID) převzala jako skutečný vlastník řadu plavidel společnosti [IRISL]. Jedná tudíž jménem [na účet] společnosti IRISL.“; — pokud jde o Marine Information Technology Development Co., dříve Shipping Computer Services Co.: „Shipping Computer Services Company je ovládána společností IRISL.“; — pokud jde o Rahbaran Omid Darya Ship Management Co., též Soroush Sarzamin Asatir (SSA): „Společnost Soroush Sarzamin Asatir (SSA) provozuje a spravuje řadu plavidel společnosti [IRISL]. Jedná tudíž jménem [na účet] společnosti IRISL a poskytuje jí důležité služby.“; — pokud jde o Hoopad Darya Shipping Agency, též South Way Shipping Agency Co. Ltd: „Way Shipping Agency Co Ltd řídí provoz kontejnerového terminálu v Íránu a poskytuje jménem [poskytuje na účet] společnosti IRISL služby členům posádek v Bandar Abbas. South Way Shipping Agency Co Ltd tudíž jedná jménem [na účet] společnosti IRISL.“; — pokud jde o Valfajr Shipping Line Co.: „Společnost Valfajr 8th Shipping Line je vlastněna společností IRISL.“
37

Z výše uvedeného vyplývá, že pokud by byla žalobkyni přiznána náhrada nákladů na zastupování advokátem, které vynaložila v souvislosti s odvoláním proti rozhodnutí námitkového oddělení ze dne 14. května 2013, vedlo by to k obejití režimu nákladů na zastoupení, který stanoví nařízení č. 207/2009 a nařízení č. 2868/95 (obdobně viz rozsudek ze dne 8. listopadu 2011, Idromacchine a další v. Komise, T‑88/09, EU:T:2011:641, bod 100 a citovaná judikatura).
25

Článek 21 statutu Soudního dvora Evropské unie a čl. 44 odst. 1 písm. c) a d) jednacího řádu ze dne 2. května 1991 totiž nelze vykládat tak, že by žalobkyni umožňovaly, aby v projednávané věci předložila Tribunálu nová návrhová žádání, která by měnila zjevně nepřípustnou žalobu, která – jak vyplývá z následujících bodů 32 až 50 tohoto rozsudku – obsahuje pouze návrhy na nařízení soudního příkazu a návrhy na určení, na žalobu přípustnou, změnou předmětu sporu, který byl vymezen v návrhu na zahájení řízení, přestože by to bylo před uplynutím lhůty pro podání žaloby.
69

Přestože měl odvolací senát nesprávně za to, že se katalogy z let 2004 a 2006 nevztahují k letům relevantním pro jeho posouzení, vynaložil úsilí a tyto katalogy posoudil a dospěl na základě jiných věcných informací k závěru, že nebyly dostačující k prokázání saturace v daném oboru. V bodě 40 napadených rozhodnutí v tomto ohledu uvedl, že výňatky z katalogů z roku 2004 (Tubor) a z roku 2006 (The Radiator Company) neukazují dostatečný počet modelů a nepředstavují celý sortiment výrobků nabízených těmito výrobci (dva modely v katalogu Tubor, tři modely v katalogu The Radiator Company) a že obrázky z katalogu z roku 2006 společnosti The Radiator Company (modely Volcano a Volcano Verticale) jsou špatné kvality. Kromě toho jeho závěr, že se předložené výňatky z katalogů týkají pouze pěti výrobců, skutečně zohledňoval katalogy z let 2004 a 2006. Odvolací senát měl za to, že důkazy měly sestávat z konsistentnějších a přesnějších důkazních materiálů, jako jsou např. jiné katalogy a listinné důkazy související s výrobky nabízenými větším počtem konkurenčních podniků, prohlášení znalců v daném oboru, prohlášení sdružení výrobců a spotřebitelů, katalogy a ceníky velkých distributorů působících v referenčním odvětví a konečně průzkumy a studie týkající se daného odvětví provedené třetími společnostmi, ale že žalobkyně předložila pouze několik obrázků vyňatých z pěti katalogů podniků vyrábějících radiátory. Odvolací senát dále v bodě 44 napadených rozhodnutí zdůraznil, že se některé z (průmyslových) vzorů znázorněných v katalozích vzhledově liší od ostatních předložených příkladů, zejména některých znázorněných v katalogu z roku 2006 společnosti The Radiator Company, což svědčí o tom, že tyto příklady nejsou relevantní pro prokázání existence modelů, které se velmi podobají těm v projednávaných věcech, a tedy saturace v daném oboru. Tyto úvahy, které se týkají nedostatečného počtu a irelevance důkazů, platí i ve vztahu k posouzení saturace v daném oboru ke dni podání přihlášky sporných (průmyslových) vzorů.
44

V tomto ohledu je třeba předně uvést, že Komise v rozhodnutí C(2006) 4180 konstatovala, že se na jediném, komplexním a trvajícím porušování článku 101 SFEU a v období od 1. ledna 1994 článku 53 Dohody o Evropském hospodářském prostoru (EHP) podílelo asi třicet společností spadajících do jedenácti skupin, které se účastnily souboru dohod a jednání ve vzájemné shodě na trhu s měděnými spojovacími tvarovkami a spojovacími tvarovkami ze slitin mědi, které spočívalo v určování cen, domluvě na cenících, slevách, rabatech a na mechanismech provádění zvyšování cen, rozdělení vnitrostátních trhů a zákazníků a výměně dalších obchodních informací. Komise kromě toho uložila žalobkyni pokutu za to, že se tohoto protiprávního jednání dopouštěla v období od 25. června 2003 do 1. dubna 2004.
26

Podle čl. 21 prvního pododstavce statutu Soudního dvora Evropské unie ve spojení s č. 53 prvním pododstavcem uvedeného statutu a čl. 44 odst. 1 písm. c) jednacího řádu ze dne 2. května 1991 musí každá žaloba obsahovat uvedení předmětu sporu a stručný popis dovolávaných žalobních důvodů. Tento popis musí být dostatečně jasný a přesný, aby umožnil žalovanému připravit si obranu a Tribunálu rozhodnout o žalobě případně bez dalších podpůrných informací. Za účelem zajištění právní jistoty a řádného výkonu spravedlnosti je k přípustnosti žaloby nezbytné, aby základní skutkové a právní poznatky, na kterých je žaloba založena, vycházely přinejmenším stručně, avšak soudržným a srozumitelným způsobem, ze samotného textu žaloby. Konkrétně musí žaloba na náhradu škody údajně způsobené unijním orgánem – aby byly splněny tyto požadavky – obsahovat údaje, jež umožňují určit jednání, které žalobce orgánu vytýká, důvody, na základě kterých má za to, že mezi tímto jednáním a škodou, o které tvrdí, že ji utrpěl, existuje příčinná souvislost, jakož i povahu a rozsah této škody (viz rozsudek ze dne 7. října 2015, Accorinti a další v. ECB, T‑79/13, EU:T:2015:756, bod 53 a citovaná judikatura).
510

To však nevylučuje, že dokončení převzetí z prosince 2012, a zejména ustanovení vložené do SPA za tímto účelem, mohlo mít na rozhodnutí M. vzdát se svých funkcí vliv. Podle článku 12.1.1 SPA se M. zavázal odstoupit z postu předsedy představenstva a generálního ředitele společnosti Morpol do 1. března 2013. Zdá se ostatně dost pravděpodobným, že rozhodnutí vzdát se svých funkcí právě k 1. březnu 2013 bylo ovlivněno plněním závazků vyplývajících z SPA. Jak Komise správně zdůrazňuje, pokud by žalobkyně do získání povolení pozastavila plnění SPA, M. by před dokončením transakce nebyl musel splnit povinnosti plynoucí z článku 12.1.1 SPA.
21

Komise dále ověřila, zda selektivní systémy oprav splňovaly kritéria stanovená judikaturou k vynětí z působnosti čl. 101 odst. 1 SFEU. Zaprvé měla za to, že povaha výrobku činila selektivní systém oprav nezbytným k ochraně kvality hodinek, k zajištění jejich optimálního užívání, k ochraně před paděláním a k ochraně image značky a vnímání exkluzivity a prestiže těchto luxusních výrobků spotřebiteli. Zadruhé měla Komise za to, že její šetření neodhalilo, že by výběr schválených opravářů nebyl učiněn na základě objektivních kritérií uplatňovaných jednotně a nediskriminačně. Zatřetí měla za to, že kritéria spojená se vzděláním a zkušenostmi opravářů, s pracovními nástroji, zařízením a zásobami náhradních dílů, kterými disponují, jež slouží k posouzení jejich způsobilosti provádět opravy v přiměřené lhůtě, představují, byť se v případě jednotlivých výrobců liší, kvalitativní kritéria a nejdou nad rámec toho, co je k zajištění účelu systému nezbytné. Kromě toho na základě svého šetření zjistila, že schváleným opravářům nebylo smluvně bráněno opravovat hodinky jiných značek a že značné investice, které mají být učiněny, nemohou být považovány za umělé překážky vstupu na trh a nejsou nepřiměřené, jelikož jsou odůvodněny cílem kvality a není neobvyklé, že opraváři pracují pro vícero značek.
143

Podle žalobkyně je vzhledem k tomu, že v rámci správního řízení nedošlo k ověření, ani předložení kritických připomínek třetích stran, třeba mít za to, že je neopodstatněné tvrzení Komise v bodě 189 odůvodnění napadeného rozhodnutí, podle kterého „dodatečná částka ve výši 28257273 eur má negativní dopady a významně narušuje hospodářskou soutěž, zejména kvůli skutečnosti, že může konkurenty odradit od investování do podobných výrobků, což přispívá k vytěsnění soukromých investic z relevantního trhu“. Komise neuplatnila posuzovací pravomoc. Podle žalobkyně není možné mít za to, že veškerá podpora přesahující rozdíl mezi dotčenými lokalitami by automaticky způsobila narušení hospodářské soutěže, a to zejména bez posouzení postavení společnosti BMW na trhu a bez porovnání výhod subvencované investice a jejích negativních účinků. V projednávané věci jsou pozitivní účinky opatření zjevné, neboť opatření umožňuje podpořit rozvoj dotčeného regionu, jakož i určité přednostní cíle Unie v oblasti ochrany životního prostředí a energie.
213

Obecně je třeba uvést, že pokud by Komise přijala rozhodnutí, které je exekučním titulem, za účelem vymožení smluvní pohledávky od dotčené smluvní protistrany, měla by posledně uvedená protistrana možnost, obsahovala-li by dotčená smlouva rozhodčí doložku ve smyslu článku 272 SFEU, podat Tribunálu žalobu, jejímž právním základem by byl jak článek 263 SFEU, tak článek 272. V rámci této žaloby by uvedená smluvní protistrana mohla nejen zpochybnit legalitu výše uvedeného rozhodnutí uplatněním žalobních důvodů vycházejících ze Smlouvy nebo jakéhokoliv právního pravidla týkajícího se její použitelnosti, ale mohla by rovněž vznést žalobní důvody a argumenty vycházející ze smluvního vztahu nebo z práva, které se na tento vztah použije, a navrhnout Tribunálu, aby rozhodl o meritu smluvního sporu mezi ní a Komisí, přičemž by Tribunál jednal na základě neomezené soudní pravomoci, kterou mu přiznává článek 272 SFEU (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 6. října 2015, Technion a Technion Research & Development Foundation v. Komise, T‑216/12, EU:T:2015:746, bod 57, a rozsudek ze dne 9. listopadu 2016, Trivisio Prototyping v. Komise, T‑184/15, nezveřejněný, EU:T:2016:652, bod 62).
75

Takové využití pravomoci je v projednávaném případě o to naléhavější, jelikož se objevily indicie o možném zapojení lotyšských celních orgánů do vydávání sporných osvědčení, a to: – v důsledku šetření OLAF ohledně dovozu lněných tkanin do Dánska byla zahájena dodatečná kontrola sporných osvědčení; – zpráva OLAF poukazuje na velmi krátkou dobu přepravy lněných tkanin do lotyšského celního skladu za účelem zastření původu dotčeného zboží; – expertízy otisků razítek a podpisů na osvědčeních použitých pro dovozy do Dánska v návaznosti na zprávu OLAF dokládají, že se jednalo pravděpodobně o pravé otisky razítek a pravé podpisy; – otisky razítek na sporných osvědčeních vykazují velkou podobnost s pravými otisky razítek lotyšských celních orgánů; – zástupce ředitele lotyšských celních orgánů, M. R., který podepsal sporná osvědčení a dopisy v rámci dodatečné kontroly, byl odsouzen za nezákonná jednání, jichž se dopustil ve své funkci; – lotyšské celní orgány nebyly schopny poskytnout původní otisky razítek, jež používaly dotčené celní kanceláře, tedy celní kanceláře v Jelgavě a v Bausce; – zprávy Komise poukazují na korupční prostředí zejména v rámci lotyšských celních orgánů; – dovozy lněných tkanin z Lotyšska se zvýšily a překročily výrobní kapacity tohoto státu.
18

Zadruhé měl odvolací senát za to, že argument, podle něhož musí být zeměpisný odkaz na Unii nahrazen zeměpisným odkazem na některý z členských států EHP, nevyplývá z Dohody o EHP, jelikož nařízení č. 207/2009 není uvedeno v její příloze XVII, což má za důsledek zejména to, že se na něj nepoužije protokol 1 uvedené dohody o horizontálních přizpůsobeních. Odvolací senát upřesnil, že ačkoli příloha XVII odkazuje na směrnici Evropského parlamentu a Rady 2008/95/ES ze dne 22. října 2008, kterou se sbližují právní předpisy členských států o ochranných známkách (Úř. věst. 2008, L 299, s. 25), je to pouze v rozsahu, v němž pro účely „zásady vyčerpání práv z ochranné známky“ na úrovni Unie byl odkaz na uvádění do oběhu v Unii nahrazen odkazem na uvádění do oběhu v některém členském státě EHP. Toto ustanovení má podle něj dopad na článek 13 nařízení č. 207/2009. Pokud jde o protokol 28 Dohody o EHP, ani tento protokol neobsahuje ustanovení relevantní pro projednávaný případ.
„3.1

– Vy [Giuseppe Cipriani] přijímáte, že [právní předchůdkyně vedlejší účastnice] a […] hotel Villa Cipriani v Asolo [Itálie] si mohou ponechat [své] aktuální jméno a že obecně mohou disponovat výlučným právem používat jméno Cipriani, a to i poté, co vy a vaše rodina již nebudete mít finanční zájem v [uvedené právní předchůdkyni] a i když vy […] nebo váš syn přestanete být členy správní rady [této právní předchůdkyně]. Zavazujete se rovněž k tomu, že nezaložíte, a k tomu, že dohlédnete na to, že žádný z vašich rodinných příslušníků se nepokusí založit po dobu pěti let následujících po datu této dohody nové podniky používající jméno Cipriani, nebo které by mohly jakýmkoli způsobem odlákat klientelu [téže právní předchůdkyně] nebo hotelu Villa Cipriani, ledaže bychom s tím my [Stondon, Ondale and Patmore Company] souhlasili. Kromě toho se má za to, že vaši právní nástupci a vy sám, jakož i jakákoli osoba mající platné oprávnění za tímto účelem můžete pokračovat v užívání jména Cipriani pro Locanda Cipriani v Torcello [Itálie].