STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

YVESE BOTA

přednesené dne 3. června 20101( )

Věc C‑203/09

Volvo Car Germany GmbH

proti

Autohof Weidensdorf GmbH

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Bundesgerichtshof (Německo)]

„Směrnice 86/653/EHS – Nezávislí obchodní zástupci – Výpověď smlouvy o obchodním zastoupení zmocnitelem – Neplnění povinností ze strany obchodního zástupce – Nárok obchodního zástupce na odškodnění za zákazníky“

1. Jedním z hlavních přínosů směrnice Rady 86/653/EHS ze dne 18. prosince 1986 o koordinaci právní úpravy členských států týkající se nezávislých obchodních zástupců( ) je to, že ve prospěch těchto obchodních zástupců a k tíži jejich zmocnitelů stanovila úhradu odškodnění po zániku smlouvy o obchodním zastoupení (dále jen „odškodnění za zákazníky“).

2. Článek 18 písm. a) této směrnice však stanoví, že se takové odškodnění nevyplatí, „jestliže zmocnitel vypoví smlouvu z důvodu neplnění povinností ze strany obchodního zástupce, které by podle vnitrostátních právních předpisů opravňovalo k okamžitému zániku smlouvy“.

3. Tato žádost o rozhodnutí o předběžné otázce poskytuje Soudnímu dvoru příležitost toto ustanovení poprvé vyložit, a zvláště rozhodnout o tom, zda je vyloučení nároku na odškodnění za zákazníky podmíněno existencí příčinné souvislosti mezi jednak neplněním povinností ze strany obchodního zástupce, které může odůvodnit okamžitý zánik smlouvy, a jednak rozhodnutím přijatým zmocnitelem vypovědět smlouvu o obchodním zastoupení.

4. Tato žádost o rozhodnutí o předběžné otázce je předložena ve zvláštním případě, jelikož ze skutkových okolností sporu v původním řízení vyplývá, že k neplnění povinností vytýkanému obchodnímu zástupci došlo během výpovědní lhůty v návaznosti na rozhodnutí přijaté zmocnitelem vypovědět smlouvu o obchodním zastoupení a že se o neplnění povinností zmocnitel dozvěděl až po skutečném zániku této smlouvy.

5. V tomto stanovisku navrhnu Soudnímu dvoru, aby přijal systematický a teleologický výklad čl. 18 písm. a) směrnice a aby předkládajícímu soudu odpověděl tak, že toto ustanovení musí být vykládáno v tom smyslu, že nebrání tomu, aby obchodnímu zástupci, jehož smlouva byla vypovězena, nebylo vyplaceno odškodnění za zákazníky, jestliže zmocnitel po zániku smlouvy o obchodním zastoupení zjistí existenci neplnění povinností, ke kterému došlo během trvání smlouvy a které mohlo odůvodnit okamžité ukončení této smlouvy, avšak nebylo příčinou tohoto ukončení, jelikož se o neplnění povinností tento zmocnitel dozvěděl až po zániku uvedené smlouvy.

I – Právní rámec

A – Právo Unie

6. Na základě čl. 1 odst. 2 směrnice:

„Pro účely této směrnice se obchodním zástupcem rozumí osoba, která je jako nezávislý zprostředkovatel trvale pověřena sjednávat prodej a nákup zboží pro jinou osobu (dále jen ,zmocnitel‘) nebo sjednávat a uzavírat tyto obchody jménem a na účet zmocnitele.“

7. Povinnosti obchodního zástupce jsou uvedeny v článku 3 směrnice, který zní následovně:

„1. Při výkonu svých činností musí obchodní zástupce dbát zájmů zmocnitele a jednat zodpovědně a v dobré víře.

2. Obchodní zástupce je povinen zejména:

a) vynaložit potřebné úsilí na sjednávání a popřípadě na uzavírání obchodů, kterými je pověřen;

b) sdělovat zmocniteli veškeré nezbytné informace, které má k dispozici;

c) jednat v souladu s rozumnými pokyny zmocnitele.“

8. Článek 15 odst. 1 směrnice stanoví, že „[j]e-li smlouva o obchodním zastoupení uzavřena na dobu neurčitou, může ji každá smluvní strana ukončit výpovědí“. Z článku 16 směrnice však vyplývá, že:

„Touto směrnicí není dotčeno použití právní úpravy členských států, jestliže tato úprava stanoví zánik smlouvy bez výpovědní lhůty

a) z důvodu, že jedna ze stran neplní částečně nebo zcela své povinnosti;

b) nastanou-li výjimečné okolnosti.“

9. Článek 17 odst. 1 a 2 písm. a) směrnice krom toho stanoví:

„1. Členské státy přijmou opatření nezbytná, aby obchodní zástupce po zániku smlouvy získal odškodnění podle odstavce 2 nebo náhradu škody podle odstavce 3.

2. a) Obchodní zástupce má nárok na odškodnění, jestliže

– zmocniteli přivedl nové zákazníky nebo podstatně zvýšil objem obchodu se stávajícími zákazníky a zmocnitel má i nadále podstatné výhody z obchodu s těmito zákazníky, a

– zaplacení této odměny [tohoto odškodnění] je spravedlivé s ohledem na všechny okolnosti, zejména na provize, o které obchodní zástupce přichází a které vyplývají z obchodu s těmito zákazníky. [...]“

10. Podle článku 18 směrnice:

„Odškodnění nebo náhrada podle článku 17 se nevyplatí,

a) jestliže zmocnitel vypoví smlouvu z důvodu neplnění povinností ze strany obchodního zástupce, které by podle vnitrostátních právních předpisů opravňovalo k okamžitému zániku smlouvy;

[…]“

11. Konečně v souladu s článkem 19 směrnice:

„Strany se nemohou před zánikem smlouvy odchýlit od článků 17 a 18 v neprospěch obchodního zástupce.“

B – Vnitrostátní právo

12. Na základě ustanovení § 89a německého obchodního zákoníku (Handelsgesetzbuch, dále jen „HGB“):

„(1) Každá smluvní strana může smlouvu ukončit z vážného důvodu bez dodržení výpovědní lhůty. Toto právo nelze vyloučit ani omezit. [...]“

13. Ustanovení § 89b HGB provádí články 17 až 19 směrnice. Toto ustanovení v rozhodné době z hlediska skutkových okolností sporu v původním řízení znělo následovně:

„(1) Obchodní zástupce může po ukončení smluvního vztahu od zmocnitele požadovat přiměřené odškodnění, pokud

1. zmocnitel má z obchodu s novými zákazníky, které získal obchodní zástupce, i po ukončení smluvního vztahu podstatné výhody,

2. obchodní zástupce ztratí v důsledku ukončení smluvního vztahu nárok na provizi, kterou by v případě pokračování tohoto smluvního vztahu měl z již uzavřených nebo v budoucnu uskutečněných obchodů se zákazníky, které získal, a

3. zaplacení odškodnění je s ohledem na všechny okolnosti spravedlivé.

[…]

(3) Toto odškodnění se nevyplatí, jestliže

1. smlouvu vypoví obchodní zástupce, ledaže oprávněným důvodem této výpovědi je jednání zmocnitele nebo pokud pokračování v činnosti již od obchodního zástupce nelze požadovat z důvodu jeho věku či nemoci, nebo

2. smlouvu vypoví zmocnitel a existuje vážný důvod pro její ukončení související s protiprávním jednáním obchodního zástupce [...]“

14. Na základě ustálené judikatury Bundesgerichtshof (Německo) zmíněné v předkládacím rozhodnutí se ustanovení týkající se odškodnění obchodního zástupce za zákazníky uvedená v § 89b HGB použijí obdobně na takovou koncesionářskou smlouvu, jako je koncesionářská smlouva dotčená ve věci v původním řízení. Znění ustanovení § 89b odst. 3 bodu 2 HGB nevyžaduje, aby zmocnitel smluvní vztah s obchodním zástupcem ukončil bez výpovědní lhůty z důvodu, že se obchodní zástupce dopustil protiprávního jednání. Stačí, že vážný důvod, který může odůvodnit ukončení smlouvy bez výpovědní lhůty, existoval objektivně v okamžiku rozhodnutí o ukončení smlouvy. V případě, že obchodní zástupce před stanoveným ukončením smlouvy neplní povinnosti, přičemž toto neplnění povinností odůvodňuje ukončení smlouvy bez výpovědní lhůty, judikatura Bundesgerichtshof opravňuje dokonce i zmocnitele, který přijal rozhodnutí o ukončení smlouvy po uplynutí výpovědní lhůty, k tomu, aby rozhodl buď o novém ukončení smlouvy bez výpovědní lhůty v případě, že se o tomto neplnění povinností dozvěděl před uplynutím výpovědní lhůty, nebo aby se odvolal na uvedené neplnění povinností jakožto na důvod odmítnutí vyplatit jakékoli odškodnění za zákazníky v případě, kdy se o neplnění povinností zmocnitel dozvěděl až po stanoveném zániku smlouvy.

II – Spor v původním řízení a předběžné otázky

15. Společnost Volvo Car Germany GmbH (poskytovatel koncese, dále jen „společnost Volvo Car“) a společnost Autohof Weidensdorf GmbH (koncesionář, dále jen „společnost AHW“) uzavřely v roce 1993 koncesionářskou smlouvu. Jednatelé společnosti AHW s bývalým jednatelem téhož podniku zároveň provozují Autovermietung Weidensdorf GbR (dále jen „společnost AVW“). Společnost AVW prostřednictvím jiné společnosti navázala obchodní vztahy se společností Volvo Car upravené „rámcovou dohodou pro významné zákazníky“ týkající se výjimečných slev při dodávkách nových vozů Volvo. V souladu s touto rámcovou dohodou nakupovala společnost AVW vozy od AHW, přičemž jí byly poskytovány sjednané slevy. Společnost AHW za tímto účelem dostávala od společnosti Volvo Car finanční příspěvky podléhající všeobecným podmínkám pro poskytování příspěvků koncesionářům.

16. Dopisem ze dne 6. března 1997 společnost Volvo Car oznámila společnosti AHW své rozhodnutí koncesionářskou smlouvu vypovědět ke dni 31. března 1999.

17. V průběhu období od měsíce dubna 1998 do měsíce července 1999 byl proveden předčasný další prodej 28 vozů (z toho 16 vozů před 31. březnem 1999), které společnost AVW nakoupila od společnosti AHW, a to v rozporu s rámcovou smlouvou pro významné zákazníky, která ukládala, aby významný zákazník vozy držel alespoň po dobu šesti měsíců. Jak vyplývá z předkládacího rozhodnutí, v rámci řízení o opravném prostředku „Revision“ se má za to, že tvrzení společnosti Volvo Car, podle něhož se o těchto skutečnostech dozvěděla až po zániku koncesionářské smlouvy, je správné.

18. Vzhledem k tomu, že má za to, že se na koncesionářskou smlouvu použije ustanovení § 89b HGB, společnost AHW po společnosti Volvo Car požaduje odškodnění za zákazníky a uplatňuje nároky na platbu z důvodu dobropisů. Společnost Volvo Car má za to, že ustanovení § 89b odst. 3 bodu 2 HGB brání tomu, aby bylo společnosti AHW poskytnuto odškodnění za zákazníky, jelikož společnost AHW obdržela příspěvky, na které neměla nárok z důvodu nedodržení smluvně sjednané minimální lhůty držby, a to po tajné dohodě se společností AVW. Toto neplnění povinností ze strany společnosti AHW by odůvodnilo, že by společnost Volvo Car koncesionářskou smlouvu ukončila bez výpovědní lhůty, pokud by se o tom tato společnost dozvěděla před zánikem této smlouvy.

19. Landgericht návrhům společnosti AHW vyhověl do výše 181 159,46 eur, pokud jde o odškodnění za zákazníky, a v plném rozsahu, pokud jde o dobropisy, přičemž byly navíc v obou případech přiznány úroky.

20. Oberlandesgericht na základě odvolání společnosti Volvo Car rozsudek vydaný v prvním stupni částečně změnil, pokud jde o výši odškodnění za zákazníky a výši dobropisů. Tento soud měl za to, že společnost AHW má vůči společnosti Volvo Car nárok na odškodnění za zákazníky na základě použití ustanovení § 89b odst. 1 HGB per analogiam. Oberlandesgericht dospěl k závěru, že ustanovení § 89b odst. 3 bodu 2 HGB musí být vykládáno v souladu s čl. 18 písm. a) směrnice. V důsledku toho podle tohoto soudu vážný důvod pro výpověď smlouvy související s protiprávním jednáním obchodního zástupce musí být příčinou rozhodnutí zmocnitele o výpovědi smlouvy, aby tomuto obchodnímu zástupci nebyl přiznán jeho nárok na odškodnění za zákazníky. V případě, že taková příčinná souvislost neexistuje, má Oberlandesgericht za to, že konkrétní okolnosti předčasného dalšího prodeje vozů a relevance otázky, zda o tom společnost Volvo Car předem věděla, musejí být zkoumány až v okamžiku, kdy je třeba určit, zda je platba odškodnění za zákazníky spravedlivá ve smyslu ustanovení § 89b odst. 1 bodu 3 HGB.

21. Společnost Volvo Car proti rozsudku vydanému Oberlandesgericht podala opravný prostředek „Revision“.

22. Vzhledem k tomu, že Bundesgerichtshof měl za to, že řešení sporu v původním řízení závisí na výkladu čl. 18 písm. a) směrnice, rozhodl se přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

„1) Musí být čl. 18 písm. a) [směrnice] vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, podle které obchodní zástupce nemá nárok na odškodnění, a to i v případě běžné výpovědi smlouvy ze strany zmocnitele, pokud v okamžiku běžné výpovědi sice existoval vážný důvod pro ukončení smlouvy bez výpovědní lhůty v důsledku protiprávního jednání obchodního zástupce, ovšem tento důvod nebyl příčinou této výpovědi?

2) V případě, že je vnitrostátní právní úprava tohoto typu slučitelná se směrnicí, brání čl. 18 písm. a) směrnice tomu, aby byla obdobně použita vnitrostátní právní úprava týkající se vyloučení nároku na odškodnění v případě, kdy vážný důvod pro ukončení smlouvy bez výpovědní lhůty v důsledku protiprávního jednání obchodního zástupce vyšel najevo teprve po oznámení běžné výpovědi a zmocnitel se o něm dozvěděl až po zániku smlouvy, takže již smlouvu nemohl znovu ukončit bez výpovědní lhůty na základě protiprávního jednání obchodního zástupce?“

23. Společnost Volvo Car, německá vláda a Komise Evropských společenství předložily písemná vyjádření. Krom toho Soudní dvůr společnost AHW, německou vládu, jakož i Komisi vyslechl na jednání, které se konalo dne 6. května 2010.

III – Analýza

24. Obě otázky, které Bundesgerichtshof předkládá Soudnímu dvoru, se týkají výkladu čl. 18 písm. a) směrnice, který stanoví, že obchodnímu zástupci, který v zásadě má nárok na odškodnění za zákazníky v případě ukončení smlouvy o obchodním zastoupení, se takové odškodnění nevyplatí, „jestliže zmocnitel vypoví smlouvu z důvodu neplnění povinností ze strany obchodního zástupce, které by podle vnitrostátních právních předpisů opravňovalo k okamžitému zániku smlouvy“.

25. Podstatou první otázky je určení, zda toto ustanovení musí být vykládáno v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, na základě níž obchodní zástupce, jehož smlouva byla vypovězena, nemá nárok na odškodnění za zákazníky, jestliže mu zmocnitel vytýká neplnění povinností, které sice existovalo v okamžiku výpovědi této smlouvy, avšak nebylo příčinou této výpovědi.

26. Podstatou druhé otázky je v případě záporné odpovědi na první otázku to, zda čl. 18 písm. a) směrnice musí být vykládán v tom smyslu, že brání tomu, aby obchodnímu zástupci nebylo vyplaceno odškodnění za zákazníky rovněž v případě, kdy k neplnění povinností ze strany tohoto zástupce došlo po rozhodnutí zmocnitele vypovědět smlouvu a zmocnitel se o neplnění povinností dozvěděl až po zániku této smlouvy.

A – K pravomoci Soudního dvora odpovědět na předběžné otázky

27. Před tím, než provedu analýzu věci samé, je třeba napřed zmínit dvě překážky pravomoci Soudního dvora k rozhodnutí o projednávané žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce.

28. První překážka, kterou zdůraznila společnost Volvo Car, spočívá v tom, že Soudní dvůr nemá pravomoc k tomu, aby odpověděl na otázky položené předkládajícím soudem, jelikož se směrnice, jejíž výklad je požadován, týká vztahů mezi obchodními zástupci a jejich zmocniteli, zatímco spor ve věci v původním řízení je sporem mezi koncesionářem a poskytovatelem koncese.

29. V tomto ohledu poznamenávám, že z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že v německém právu se ochranná ustanovení týkající se odškodnění obchodního zástupce za zákazníky použijí rovněž na koncesionáře. Ustanovení týkající se odškodnění obchodního zástupce za zákazníky uvedená v § 89b HGB se tedy na takovou koncesionářskou smlouvu, jako je smlouva uzavřená mezi společnostmi Volvo Car a AHW, použijí per analogiam. Podle ustálené judikatury Bundesgerichtshof je k tomu třeba, aby byl koncesionář začleněn do organizace prodejů výrobce nebo dodavatele a aby měl koncesionář povinnost své zákazníky přenechat výrobci či dodavateli, tak aby po ukončení smlouvy tento výrobce či dodavatel mohl bezprostředně a bez dalšího opatření využívat výhod spojených se zákazníky. Splnění těchto podmínek a to, že na koncesionáře je v důsledku toho na základě německého práva nahlíženo stejně jako na obchodního zástupce, přitom ve sporu v původním řízení není zpochybňováno.

30. Podle mého názoru má Soudní dvůr pravomoc k tomu, aby odpověděl na otázky vznesené v takovém případě. Jak totiž uvádí jeho ustálená judikatura, v rámci spolupráce mezi Soudním dvorem a vnitrostátními soudy, zavedené článkem 267 SFEU, přísluší pouze vnitrostátnímu soudu, aby posoudil s ohledem na zvláštnosti každé věci jak nezbytnost rozhodnutí o předběžné otázce k tomu, aby mohl vydat svůj rozsudek, tak i relevanci otázek, které pokládá Soudnímu dvoru. Odmítnutí žádosti podané vnitrostátním soudem ze strany Soudního dvora je možné pouze tehdy, pokud je zjevné, že žádaný výklad práva Unie nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení nebo pokud se jedná o obecnou nebo hypotetickou otázku( ). Následně, pokud se otázky položené vnitrostátními soudy týkají výkladu ustanovení práva Unie, je Soudní dvůr v zásadě povinen rozhodnout. Ani ze znění článku 267 SFEU, ani z předmětu řízení zavedeného uvedeným článkem totiž nevyplývá, že autoři Smlouvy měli v úmyslu vyloučit z pravomoci Soudního dvora žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce týkající se ustanovení práva Unie v konkrétním případě, kdy vnitrostátní právo členského státu odkazuje na obsah tohoto ustanovení za účelem stanovení pravidel použitelných na situaci, která je čistě vnitřní záležitostí tohoto státu( ). Podle Soudního dvora pokud vnitrostátní právní úprava přizpůsobí řešení situací, které jsou čistě vnitřní záležitostí, řešením upraveným právem Unie, zejména za účelem předejití výskytu diskriminace nebo případným narušením hospodářské soutěže, existuje jasný zájem Společenství na tom, aby se za účelem předejití budoucím rozdílným výkladům dostalo ustanovením nebo pojmům převzatým z práva Unie jednotného výkladu bez ohledu na podmínky, za kterých se mají uplatnit( ).

31. Druhá překážka pravomoci Soudního dvora uplatněná Komisí se týká pouze první otázky, která se v rozsahu, v němž se týká případu, kdy neplnění povinností ze strany obchodního zástupce existovalo v okamžiku výpovědi smlouvy o obchodním zastoupení, aniž bylo příčinou této výpovědi, týká situace, která neodpovídá skutkovým okolnostem sporu v původním řízení, a vykazuje tedy hypotetický charakter. Je totiž nesporné, že k neplnění povinností vytýkanému společnosti AHW došlo po rozhodnutí společnosti Volvo Car vypovědět smlouvu, takže pouze druhá otázka se přesně shoduje se skutkovými okolnostmi sporu v původním řízení. Mohlo by se tedy zdát vhodné, aby Soudní dvůr odpověděl pouze na tuto druhou otázku.

32. Soudnímu dvoru však navrhnu dát se jinou cestou. Zdá se mi totiž přehnané tvrdit, že první otázka nemá zjevně žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení. Je sice pravda, že situace, z níž tato otázka vychází, přesně neodpovídá skutkovým okolnostem sporu v původním řízení. Uvedená otázka však zdůrazňuje hlavní problém, který vznáší výklad čl. 18 písm. a) směrnice a který je pro vyřešení sporu v původním řízení určující, a sice to, zda je, či není požadována příčinná souvislost mezi neplněním povinností ze strany obchodního zástupce, které může odůvodnit okamžité ukončení smlouvy o obchodním zastoupení, a rozhodnutím přijatým zmocnitelem vypovědět tuto smlouvu, aby tento obchodní zástupce neměl nárok na odškodnění za zákazníky.

33. Krom toho spolu obě otázky úzce souvisejí a doplňují se, jelikož první otázka podle předkládajícího soudu představuje otázku, na kterou je třeba odpovědět před druhou otázkou. Navrhnu proto Soudnímu dvoru obě otázky spojit, aby předkládajícímu soudu poskytl úplnou odpověď a zároveň zaručil soudržnost výkladu čl. 18 písm. a) směrnice.

34. Projednávaná žádost o rozhodnutí o předběžné otázce tedy musí být podle mého názoru chápána tak, že směřuje hlavně ke zjištění, zda čl. 18 písm. a) směrnice musí být vykládán v tom smyslu, že brání tomu, aby obchodnímu zástupci, jehož smlouva byla vypovězena, nebylo přiznáno odškodnění za zákazníky, jestliže zmocnitel po zániku smlouvy o obchodním zastoupení zjistí existenci neplnění povinností, ke kterému došlo během trvání smlouvy a které mohlo odůvodnit okamžité ukončení této smlouvy, avšak nebylo příčinou tohoto ukončení.

B – K věci samé

35. Jak Bundesgerichtshof uvádí ve svém předkládacím rozhodnutí, ze srovnání mezi zněním čl. 18 písm. a) směrnice a zněním ustanovení § 89b odst. 3 bodu 2 HGB vyplývá, že prvně uvedené ustanovení podmínky pro vyloučení nároku obchodního zástupce na odškodnění za zákazníky definuje striktněji.

36. Ze znění čl. 18 písm. a) směrnice totiž vyplývá, že se odškodnění za zákazníky uvedené v článku 17 téže směrnice nevyplatí, „jestliže zmocnitel vypoví smlouvu z důvodu neplnění povinností ze strany obchodního zástupce, které by podle vnitrostátních právních předpisů opravňovalo k okamžitému zániku smlouvy“( ). Slova „z důvodu“ vyjadřují myšlenku příčinné souvislosti mezi neplněním povinností ze strany obchodního zástupce, které může odůvodnit okamžitý zánik smlouvy, a rozhodnutím zmocnitele vypovědět smlouvu.

37. Pokud bychom se omezili na doslovný výklad čl. 18 písm. a) směrnice, mohlo by nás to tedy svádět k výkladu tohoto ustanovení způsobem, který obchodního zástupce chrání v největším možném rozsahu, a k tomu, abychom předkládajícímu soudu odpověděli, že uvedené ustanovení musí být vykládáno v tom smyslu, že brání tomu, aby obchodnímu zástupci, jehož smlouva byla vypovězena, nebylo přiznáno odškodnění za zákazníky, jestliže zmocnitel zjistí a posteriori existenci neplnění povinností, které nebylo příčinou této výpovědi.

38. Znění čl. 18 písm. a) směrnice však podle mého názoru nevykazuje takový stupeň jasnosti, že bychom se mohli omezit na jeho doslovný výklad. Toto znění totiž obsahuje nejednoznačnost, pokud jde o to, zda podmínkou, která je určující pro vyloučení nároku na odškodnění za zákazníky, je existence příčinné souvislosti mezi neplněním povinností ze strany obchodního zástupce, které může odůvodnit okamžitý zánik smlouvy, a rozhodnutím zmocnitele vypovědět smlouvu, anebo zásadněji okolnost, že k neplnění povinností ze strany obchodního zástupce, které může odůvodnit okamžitý zánik smlouvy, došlo během trvání smlouvy. Proto musí být výklad tohoto ustanovení proveden podle mého názoru s ohledem na systematiku a cíle směrnice( ).

39. Pokud jde zaprvé o systematiku směrnice, domnívám se, že její čl. 18 písm. a) nelze vykládat izolovaně, ale musí být vykládán ve spojení s článkem 3 a čl. 16 písm. a) téže směrnice, aby byla zaručena soudržnost a užitečný účinek všech těchto ustanovení.

40. V tomto ohledu připomínám, že obchodní zástupce je na základě článku 3 směrnice povinen dodržovat určité povinnosti. Obchodní zástupce tak musí plnit své poslání a musí o tom podávat zprávy( ).

41. Povinnost příslušející obchodnímu zástupci plnit své poslání zahrnuje trojí aspekt, a sice to, že zástupce musí dodržovat pokyny svého zmocnitele, jednat s náležitou péči a chovat se loajálně.

42. Pokud jde o dodržování pokynů, které mu dává jeho zmocnitel, je třeba uvést, že ačkoli má obchodní zástupce zpravidla značnou volnost při plnění svého poslání, neboť je z podstaty věci nezávislým profesionálem( ), musí dodržovat imperativní pokyny týkající se určitých aspektů jeho poslání, které případně dostane od svého zmocnitele, například podmínky týkající se smluv, které mají být uzavřeny se zákazníky.

43. Krom toho musí obchodní zástupce při plnění svého poslání prokazovat náležitou péči, to znamená, že svou smlouvu musí plnit jako „řádný profesionál“. Tuto povinnost poruší například v případě, že zanedbává návštěvu zákazníků, provádí nedostatečnou činnost, propagační úsilí v čase a prostoru vyvíjí nerovnoměrně či vede neuspokojivou organizační politiku.

44. Obchodní zástupce je konečně povinen dodržovat povinnost loajálnosti vůči svému zmocniteli. Z tohoto důvodu musí zajistit důvěrnost informací týkajících se obchodní strategie zmocnitele a nemůže přijmout zastupování podniku konkurujícího podniku jeho zmocnitele bez jeho souhlasu.

45. Kromě povinnosti plnit své poslání, kterou má obchodní zástupce, je posledně uvedený povinen o tom podávat zprávy svému zmocniteli. Tato povinnost spočívá v tom, že zmocnitele informuje o výsledcích svého poslání a sděluje mu veškeré nezbytné informace, které má k dispozici. Zástupce musí například poskytnout veškeré užitečné informace týkající se situace na trhu, zejména konkurentů, kteří na tomto trhu působí.

46. Porušení těchto povinností pochopitelně zakládá sankce.

47. Článek 16 písm. a) směrnice tak ponechává členským státům možnost, aby zachovaly v platnosti nebo přijaly ustanovení upravující zánik smlouvy bez výpovědní lhůty z důvodu, že jedna ze stran neplní částečně nebo zcela své povinnosti, i když je zmocnitel podle článku 15 směrnice v zásadě povinen dodržovat výpovědní lhůtu.

48. Tentýž typ neplnění povinností, který na základě vnitrostátních právních předpisů odůvodňuje okamžitý zánik smlouvy, zprošťuje zmocnitele na základě čl. 18 písm. a) směrnice povinnosti vyplatit obchodnímu zástupci odškodnění za zákazníky.

49. Myšlenka, z níž vychází toto ustanovení, spočívá v tom, že obchodní zástupce musí mít nárok na odškodnění za zákazníky uvedený v čl. 17 odst. 2 směrnice pouze v případě, že je to slučitelné se zájmy zmocnitele. Tento nárok tedy existuje pouze v případě, že obchodní zástupce nejednal v rozporu se zájmy zmocnitele. Naproti tomu jestliže obchodní zástupce tím, že porušil takové jemu příslušející povinnosti, které jsou vyjmenovány v článku 3 směrnice, jednal proti zájmům zmocnitele, a porušil tak pouto důvěry, které je spojovalo, ochrany již není hoden. V takovém případě nelze od zmocnitele vyžadovat, aby obchodnímu zástupci vyplatil odškodnění za zákazníky, jehož účelem je nahradit úsilí, které tento zástupce v souladu se svými povinnostmi vyvinul za účelem rozvoje portfolia svých zákazníků. Pro rozhodnutí o zachování nároku na odškodnění za zákazníky, či nikoli je tedy určující nejen to, zda obchodní zástupce splňuje podmínky pro přiznání takového odškodnění, které jsou uvedeny v čl. 17 odst. 2 písm. a) směrnice, ale rovněž to, zda splnil své poslání při dodržení povinností, které mu příslušejí na základě článku 3 této směrnice.

50. Ačkoli má krom toho odškodnění za zákazníky za cíl zabránit neoprávněnému obohacení zmocnitele v rozsahu, v němž představuje protihodnotu užitku, který má zmocnitel po zániku smlouvy i nadále z činností, které obchodní zástupce prováděl během trvání smlouvy a za které již není odměňován, vyloučení takového odškodnění zároveň směřuje k zabránění neoprávněného obohacení obchodního zástupce, který se dopustil protiprávního jednání. Přiznání nároku na odškodnění za zákazníky obchodnímu zástupci, ohledně něhož je prokázáno, že neplnil své povinnosti, by představovalo obohacení, které vzniklo na základě podvodu, což určitě nebylo úmyslem zákonodárce Unie, když přijímal čl. 18 písm. a) směrnice. V tomto smyslu je cílem tohoto ustanovení chránit zájmy zmocnitele tím, že je zabráněno zejména obohacení obchodního zástupce způsobenému podvodem.

51. Ze znění uvedeného ustanovení vyplývá, že jednou z hlavních podmínek pro ztrátu nároku na odškodnění za zákazníky je to, že k neplnění povinností vytýkanému obchodnímu zástupci došlo v průběhu smluvního vztahu. Podle mého názoru je bezvýznamné, že k neplnění povinností došlo před či po rozhodnutí přijatém zmocnitelem vypovědět smlouvu z jiného důvodu, než je takové neplnění povinností( ). Neplnění povinností, ke kterému došlo v průběhu výpovědní lhůty, která následuje po rozhodnutí o běžné výpovědi, jako je tomu ve věci v původním řízení, proto podle mého názoru v zásadě odůvodňuje vyloučení nároku na odškodnění za zákazníky vzhledem k tomu, že obchodní zástupce porušil povinnosti, které mu příslušejí až do skutečného zániku smlouvy.

52. Další podmínkou stanovenou v čl. 18 písm. a) směrnice je to, že neplnění povinností vytýkané obchodnímu zástupci může podle vnitrostátních právních předpisů opravňovat k okamžitému zániku smlouvy, z čehož lze vyvodit, že se musí jednat o neplnění povinností vykazující určitý stupeň závažnosti. Ustanovení § 89b odst. 3 bodu 2 HGB odkazuje na „vážný důvod pro […] ukončení související s protiprávním jednáním obchodního zástupce“. Pro srovnání lze uvést, že francouzské právo vyžaduje závažné pochybení obchodního zástupce, například akty nekalé soutěže, hanlivé výroky směřující vůči mandantovi, deliktní jednání, nesplnění obdržených pokynů určité závažnosti či závažná porušení povinnosti důvěrnosti.

53. Zkrátka řečeno, z čl. 18 písm. a) směrnice ve vzájemném spojení s jejím článkem 3 a čl. 16 písm. a) podle mého názoru vyplývá, že zmocnitel v zásadě nemusí vyplácet odškodnění za zákazníky, jestliže obchodní zástupce v průběhu smluvního vztahu neplnil povinnosti, přičemž by toto neplnění podle vnitrostátních právních předpisů opravňovalo k okamžitému zániku smlouvy, a zmocnitel byl o neplnění povinností informován až po zániku smlouvy.

54. Vyžadovat, aby k neplnění povinností ze strany obchodního zástupce došlo před rozhodnutím přijatým zmocnitelem o okamžitém ukončení smlouvy a aby toto neplnění povinností bylo příčinou tohoto ukončení, podle mého názoru není slučitelné s nezbytností sankcionovat protiprávní jednání obchodního zástupce, tak jak vyplývá z porovnání mezi článkem 3, čl. 16 písm. a) a čl. 18 písm. a) směrnice.

55. Taková podmínka by totiž vedla k rozdílnému zacházení mezi obchodním zástupcem, kterému se neplnění svých povinností nepodařilo zatajit, jelikož neplnění povinností zmocnitel odhalil před ukončením smlouvy, a obchodním zástupcem, kterému se naproti tomu toto neplnění povinností zatajit podařilo, takže neplnění jeho povinností zmocnitel odhalí až po zániku smlouvy. Zatímco prvně uvedenému obchodnímu zástupci by nejen jeho smlouva mohla být ukončena bez výpovědní lhůty, ale rovněž by mu nebylo přiznáno odškodnění za zákazníky, druhému obchodnímu zástupci, jehož smlouva již nemůže být ukončena bez výpovědní lhůty, by krom toho nehrozila sankce spočívající ve ztrátě jeho nároku na odškodnění za zákazníky.

56. Takové rozdílné zacházení by představovalo vybízení k podvodu a zbavilo by článek 3 směrnice užitečného účinku, přičemž by zavedlo dokonce další nechtěný účinek.

57. Jak uvádí předkládající soud, když odkazuje na případ, který je předmětem sporu v původním řízení, jestliže zmocnitel smlouvu o obchodním zastoupení vypoví běžným způsobem a o existenci protiprávního jednání obchodního zástupce, které by odůvodnilo okamžité ukončení, se dozví až po zániku této smlouvy, takže smlouvu nemohl vypovědět na základě tohoto jednání, není obchodní zástupce hoden ochrany více než v případě, kdy se zmocnitel o jednání obchodního zástupce dozvěděl v průběhu trvání smlouvy, a z důvodu tohoto jednání tedy skutečně vypověděl smluvní vztahy. Okolnost, že obchodní zástupce neplnil své povinnosti v průběhu existujícího smluvního vztahu, přičemž by toto neplnění odůvodnilo ukončení smluvního vztahu bez výpovědní lhůty, je určující co se týče toho, že čl. 18 písm. a) směrnice vyžaduje kogentně vyloučení nároku na odškodnění za zákazníky. Takové kogentní vyloučení nemůže záviset na tom, zda se obchodnímu zástupci podaří zatajit existenci neplnění jeho povinností až do ukončení smlouvy. Obchodní zástupce, kterému se to podaří, totiž ochrany není hoden stejně jako obchodní zástupce, jehož neplnění povinností je odhaleno včas.

58. Sdílím rovněž názor vyjádřený předkládajícím soudem, podle něhož je třeba zohlednit skutečnost, že právě po běžné výpovědi smlouvy o obchodním zastoupení zmocnitelem může existovat nebezpečí, že obchodní zástupce využije čas zbývající do ukončení smlouvy k tomu, aby získal neoprávněné výhody, a dopustí se tak protiprávních jednání, o jejichž existenci zmocnitel neví až do zániku smlouvy, která by mu však umožnila ukončit smlouvu z vážného důvodu, pokud by se o nich dozvěděl dříve. K tomu, aby zmocnitel zabránil tomuto druhu protiprávních jednání během trvání smlouvy, a zejména během výpovědní lhůty, musí mít možnost vyžadovat v jakémkoli okamžiku dodržování povinností vyjmenovaných v článku 3 směrnice, které příslušejí jeho obchodnímu zástupci, a musí být tedy možné, aby se zprostil platby odškodnění za zákazníky, jestliže odhalí taková jednání po zániku smlouvy.

59. Domnívám se tedy, že čl. 18 písm. a) směrnice musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání tomu, aby obchodnímu zástupci, jehož smlouva byla vypovězena, nebylo přiznáno odškodnění za zákazníky, jestliže zmocnitel po zániku smlouvy o obchodním zastoupení zjistí existenci neplnění povinností, ke kterému došlo během trvání smlouvy a které mohlo odůvodnit okamžité ukončení této smlouvy, avšak nebylo příčinou této výpovědi, jelikož se o něm tento zmocnitel dozvěděl až po zániku uvedené smlouvy.

60. Tento výklad čl. 18 písm. a) směrnice je podepřen cíli uvedenými v této směrnici.

61. Cílem směrnice je nesporně ochrana osob, které podle jejích ustanovení mají postavení obchodního zástupce( ). Cílem konkrétně článků 17 až 19 této směrnice je ochrana obchodního zástupce po zániku smlouvy, přičemž režim odškodnění, který k tomuto účelu směrnice zavedla, má kogentní charakter( ).

62. Ochrana obchodních zástupců však nepředstavuje jediný cíl směrnice. Jak totiž vyplývá z jejího druhého bodu odůvodnění, harmonizační opatření stanovená směrnicí mají za cíl mimo jiné odstranit omezení výkonu povolání obchodního zástupce, sjednotit podmínky hospodářské soutěže uvnitř Unie a zvýšit bezpečnost obchodů( ). Cílem režimu stanoveného v článcích 17 až 19 směrnice je tak pro kategorii obchodních zástupců chránit svobodu usazování a nenarušenou hospodářskou soutěž na vnitřním trhu( ). Konečně, jak vyplývá ze třetího bodu odůvodnění směrnice, jejím cílem je rovněž usnadnit obchod se zbožím mezi členskými státy tím, že sblíží jejich právní řády v oblasti obchodního zastoupení( ).

63. Mám za to, že tyto cíle, zvláště cíl směřující k zaručení nenarušené hospodářské soutěže na vnitřním trhu, by byly ohroženy, kdyby čl. 18 písm. a) směrnice musel být vykládán tak, že brání tomu, aby takové protiprávní jednání, jako je jednání vytýkané společnosti AHW, mohlo odůvodnit vyloučení odškodnění za zákazníky. Zdá se mi totiž jako nevyhnutelné, aby ke sjednocení soutěžních podmínek, o které usiluje zákonodárce Unie, docházelo na zdravých základech nepřipouštějících výklad, který by vytvořil skulinu, která by mohla podněcovat k podvodným jednáním ze strany nesvědomitých obchodních zástupců, zejména během výpovědní lhůty předcházející ukončení smlouvy o obchodním zastoupení.

64. Před tím, než uvedu svůj závěrečný návrh, bych chtěl učinil následující poznámky.

65. Je totiž třeba odpovědět na argument, o němž předkládající soud tvrdí, že jej zastává část právní nauky v Německu, podle kterého i když se zohlední restriktivní výklad ustanovení § 89b odst. 3 bodu 2 HGB a čl. 18 písm. a) směrnice, je možné protiprávní jednání obchodního zástupce zohlednit při tom, když soud ověřuje, zda je zaplacení odškodnění za zákazníky spravedlivé ve smyslu ustanovení § 89b odst. 1 bodu 3 HGB a čl. 17 odst. 2 písm. a) druhé odrážky směrnice.

66. Připomínám, že podle posledně uvedeného ustanovení má obchodní zástupce nárok na odškodnění za zákazníky, jestliže „zaplacení této odměny je spravedlivé s ohledem na všechny okolnosti“. Přezkum ekvity tak hraje úlohu pojistného ventilu daného soudu k dispozici za účelem upravení částky odškodnění za zákazníky s ohledem na zvláštní okolnosti konkrétního případu, nebo dokonce, v mezních situacích, za účelem vyloučení jakéhokoliv odškodnění za zákazníky( ).

67. S ohledem na širokou posuzovací pravomoc, kterou disponují vnitrostátní soudy v rámci tohoto přezkumu ekvity, se však tento přezkum nerovná kogentnímu režimu vyloučení jakéhokoli odškodnění za zákazníky v případě, že dojde k neplnění povinností ze strany obchodního zástupce, které by podle vnitrostátních právních předpisů opravňovalo k okamžitému zániku smlouvy. Přezkum ekvity tedy podle mého názoru nemůže nahradit pravidlo o vyloučení odškodnění za zákazníky stanovené v čl. 18 písm. a) směrnice, jelikož toto pravidlo má kogentní charakter( ).

68. Krom toho je třeba uvést, že členské státy mohou zvolit režim odškodnění za zákazníky stanovený v čl. 17 odst. 2 směrnice, anebo režim náhrady škody stanovený v odst. 3 uvedeného článku 17. Je přitom nutno uvést, že posledně uvedené ustanovení na ekvitu nikterak neodkazuje, takže řešení upřednostňující zohlednění protiprávního jednání obchodního zástupce v rámci přezkumu ekvity není každopádně relevantní pro členské státy, které zvolily režim náhrady škody. Takové řešení tedy nemůže představovat obecnou alternativu ke kogentnímu vyloučení odškodnění za zákazníky vyplývajícímu z čl. 18 písm. a) směrnice.

69. Naproti tomu použití řešení směřujícího k tomu, aby obchodnímu zástupci nebylo přiznáno odškodnění za zákazníky, jestliže se během trvání smlouvy dopustil protiprávního jednání, které může opravňovat k okamžitému zániku smlouvy, umožňuje přiznat vnitrostátnímu soudu totožnou posuzovací pravomoc bez ohledu na volbu učiněnou členskými státy, neboť pouze vnitrostátní soud má pravomoc k posouzení závažnosti takového protiprávního jednání. V situaci, kdy by tak zmocnitel o tomto protiprávním jednání před zánikem smlouvy věděl, ale toleroval by jej, není vyloučeno, že by skutečnost, že by zmocnitel vůči svému obchodnímu zástupci neformuloval žádnou výtku či varování, mohla mít dopad na nárok tohoto zástupce na odškodnění za zákazníky. V takovém případě by totiž bylo možné na základě článku 3, čl. 16 písm. a) a čl. 18 písm. a) směrnice tvrdit, že s ohledem na tolerování zmocnitelem, který nepřistoupil k okamžitému ukončení smlouvy, nevykazovalo neplnění povinností ze strany obchodního zástupce takový stupeň závažnosti, jaký by odůvodňoval, že mu nebylo přiznáno odškodnění za zákazníky.

IV – Závěry

70. Vzhledem k předcházejícím úvahám navrhuji, aby Soudní dvůr na předběžné otázky položené Bundesgerichtshof odpověděl následovně:

„Článek 18 písm. a) směrnice Rady 86/653/EHS ze dne 18. prosince 1986 o koordinaci právní úpravy členských států týkající se nezávislých obchodních zástupců musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání tomu, aby obchodnímu zástupci, jehož smlouva byla vypovězena, nebylo přiznáno odškodnění za zákazníky, jestliže zmocnitel po zániku smlouvy o obchodním zastoupení zjistí existenci neplnění povinností, ke kterému došlo během trvání smlouvy a které mohlo odůvodnit okamžité ukončení této smlouvy, avšak nebylo příčinou této výpovědi, jelikož se o něm tento zmocnitel dozvěděl až po zániku uvedené smlouvy.“