STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

YVESE BOTA

přednesené dne 9. července 2015 ( 1 )

Věc C‑198/14

Valev Visnapuu

proti

Kihlakunnansyyttäjä (Helsinki),

Suomen valtio – Tullihallitus

[Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Helsingin hovioikeus (Finsko)]

„Řízení o předběžné otázce — Články 34 SFEU a 110 SFEU — Spotřební daň z některých nápojových obalů, které nejsou součástí systému záloh a individuálního vracení — Články 34 SFEU a 37 SFEU — Státní monopol v oblasti maloobchodního prodeje — Požadavek na povolení k maloobchodnímu prodeji v případě, že hospodářský subjekt usazený v jiném členském státě dováží alkoholické nápoje určené k maloobchodnímu prodeji na území určitého státu“

1. Ve Finsku je ochrana životního prostředí a veřejného zdraví zaručena zejména prostřednictvím dvou souborů právních předpisů.

2. Zaprvé právní úprava v oblasti spotřební daně z některých nápojových obalů osvobozuje od placení této daně nápojové obaly, které jsou součástí účinného systému vracení, v jehož rámci je zajištěno opětovné použití nebo recyklace nápojových obalů.

3. Zadruhé právní úprava týkající se alkoholu zavádí monopol v oblasti maloobchodního prodeje alkoholických nápojů ve prospěch státního podniku pro alkoholické nápoje Alko Oy (dále jen „Alko“) a podmiňuje konkrétně dovoz některých alkoholických nápojů určených k maloobchodnímu prodeji získáním zvláštního povolení k maloobchodnímu prodeji.

4. Projednávanou předběžnou otázkou se Helsingin hovioikeus (odvolací soud v Helsinkách, Finsko) táže Soudního dvora, jakým způsobem má být prvně jmenovaná právní úprava kvalifikována ve světle článků 34 SFEU nebo 110 SFEU a posledně jmenovaná právní úprava ve světle článků 34 SFEU nebo 37 SFEU.

5. Dále se předkládající soud táže Soudního dvora, zda musí být výše uvedené články, jakož i čl. 1 odst. 1 a články 7 a 15 směrnice 94/62/ES ( 2 ), vykládány v tom smyslu, že takovýmto právním úpravám brání.

6. Projednávaná žádost byla podána v rámci sporu, v němž proti sobě stojí V. Visnapuu, zástupce European Investment Group OÜ (dále jen „EIG“), na straně jedné a Kihlakunnansyyttäjä (Helsinky) (státní zástupce v Helsinkách) a Suomen valtio – Tullihallitus (finský stát – celní správa) na straně druhé, jehož předmětem je uplatňování spotřební daně na obaly alkoholických nápojů, které nejsou součástí systému vracení, a vyžadování povolení k maloobchodnímu prodeji v případě dovozu a maloobchodního prodeje těchto alkoholických nápojů.

7. V tomto stanovisku nejprve vysvětlím důvody, jež mě vedou k názoru, že taková vnitrostátní právní úprava, jako je dotčena v původním řízení, která osvobozuje některé nápojové obaly od placení spotřební daně, pokud se na ně vtahuje systém vracení, musí být posuzována ve světle článku 110 SFEU a musí být považována za slučitelnou s tímto článkem 110 a s čl. 1 odst. 1 a články 7 a 15 směrnice 94/62.

8. Zadruhé prokáži, že taková vnitrostátní právní úprava, jako je dotčena v původním řízení, která zavádí monopol v oblasti maloobchodního prodeje a podmiňuje dovoz některých alkoholických nápojů určených k maloobchodnímu prodeji získáním zvláštního povolení k maloobchodnímu prodeji, musí být posuzována ve světle článku 37 SFEU, jenž musí být vykládán v tom smyslu, že takovéto právní úpravě nebrání, pokud je zmíněný monopol upraven a uplatňován tak, aby byla vyloučena jakákoli diskriminace mezi státními příslušníky členských států, pokud jde o podmínky nákupu a odbytu zboží, a aby obchod se zbožím pocházejícím z jiných členských států nebyl právně ani fakticky znevýhodněn oproti obchodu s vnitrostátním zbožím, což musí posoudit vnitrostátní soud.

I – Právní rámec

A – Unijní právo

1. Smlouva o fungování Evropské unie

9. Podle článku 34 SFEU „[m]nožstevní omezení dovozu, jakož i veškerá opatření s rovnocenným účinkem[ ( 3 )], jsou mezi členskými státy zakázána“.

10. Článek 37 odst. 1 SFEU stanoví: „Členské státy upraví státní monopoly obchodní povahy tak, aby byla vyloučena jakákoli diskriminace mezi státními příslušníky členských států, pokud jde o podmínky nákupu a odbytu zboží. Tento článek se vztahuje na každý subjekt, jehož prostřednictvím členský stát právně nebo fakticky, přímo nebo nepřímo kontroluje, řídí nebo významně ovlivňuje dovoz nebo vývoz mezi členskými státy. Tato ustanovení platí i pro monopoly, jež stát svěřuje jiným subjektům.“

11. Článek 110 SFEU zní takto: „Členské státy nepodrobí přímo ani nepřímo výrobky jiných členských států jakémukoli vyššímu vnitrostátnímu zdanění než je to, jemuž jsou přímo nebo nepřímo podrobeny podobné výrobky domácí. Členské státy nepodrobí dále výrobky jiných členských států vnitrostátnímu zdanění, které by poskytovalo nepřímou ochranu jiným výrobkům.“

2. Směrnice 94/62

12. Článek 1 odst. 1 směrnice 94/62 stanoví: „Účelem této směrnice je harmonizovat vnitrostátní opatření týkající se nakládání s obaly a obalovými odpady, aby se jednak zabránilo jakýmkoli jejich vlivům na životní prostředí všech členských států i třetích zemí anebo aby se tyto účinky zmenšily, a tím se dosáhlo vysoké úrovně ochrany životního prostředí, a jednak aby se zabezpečilo fungování vnitřního trhu, zabránilo se překážkám obchodu a omezování a narušování hospodářské soutěže v rámci Společenství.“

13. Článek 7 této směrnice, který je nadepsán „Systémy zpětného odběru, sběru a využití“, stanoví toto: „1. Za účelem plnění cílů stanovených touto směrnicí přijmou členské státy nezbytná opatření, aby zajistily vytvoření systémů pro: a) zpětný odběr nebo sběr použitých obalů nebo obalových odpadů od spotřebitelů a jiných konečných uživatelů nebo z toků odpadů za účelem jejich usměrnění do nejvhodnějších alternativ nakládání s odpady; b) opakované použití nebo využití, včetně recyklace obalů nebo sebraných obalových odpadů. Tyto systémy musí být otevřeny účasti hospodářských subjektů ze zúčastněných odvětví a příslušných orgánů veřejné moci. Rovněž se musí vztahovat na dovážené výrobky za nediskriminačních podmínek, včetně podrobných provozních podmínek a veškerých tarifů stanovených pro přístup k těmto systémům, a musí být navrženy tak, aby v souladu se Smlouvou nezpůsobovaly překážky obchodu nebo narušování hospodářské soutěže. 2. Opatření podle odstavce 1 se stanou součástí politiky týkající se veškerých obalů a obalových odpadů a musí zejména brát v úvahu požadavky, které se týkají ochrany zdravého životního prostředí a zdraví spotřebitelů, bezpečnosti a hygieny [...]“

14. Článek 15 výše uvedené směrnice, který je nadepsán „Ekonomické nástroje“, stanoví: „V souladu s příslušnými ustanoveními Smlouvy zavede Rada ekonomické nástroje na podporu plnění cílů stanovených touto směrnicí. Pokud taková opatření nebudou existovat, mohou členské státy, v souladu se zásadami, jimiž se řídí politika Společenství týkající se životního prostředí, mimo jiné se zásadou ‚znečišťovatel platí‘, a se závazky vyplývajícími ze Smlouvy, přijmout svá opatření k plnění uvedených cílů.“

B – Finská právní úprava

1. Zákon o spotřební dani z některých nápojových obalů

15. Podle článku 5 zákona č. 1037/2004 o spotřební dani z některých nápojových obalů [Laki eräiden juomapakkausten valmisteverosta (1037/2004), dále jen „zákon o spotřební dani z některých nápojových obalů“] činí tato daň 51 centů z jednoho litru balených výrobků.

16. Článek 6 tohoto zákona stanoví případy osvobození od spotřební daně. V odstavci 1 bodu 1 stanoví, že této dani nepodléhají nápojové obaly, které jsou součástí účinného systému vracení upraveného v článku 3 prvním pododstavci bodě 2 téhož zákona ( 4 ).

2. Zákon o alkoholu

17. Článek 1 zákona č. 1143/1994 o alkoholu [alkoholilaki (1143/1994), dále jen „zákon o alkoholu“] stanoví, že cílem tohoto zákona je předcházet usměrněním spotřeby alkoholu negativním společenským, sociálním a zdravotním dopadům látek obsahujících alkohol.

18. Článek 8 uvedeného zákona, který je nadepsán „Dovoz alkoholických nápojů a etanolu a povolení k dovozu etanolu“, stanoví v prvním pododstavci toto: „Bez zvláštního dovozního povolení smějí být dovezeny alkoholické nápoje jak pro vlastní spotřebu, tak pro obchodní či profesní účely. Režim dovozu pro vlastní spotřebu je blíže upraven v článku 10. Kdo alkoholické nápoje používá pro obchodní či profesní účely, musí mít pro svou činnost zvláštní povolení k dovozu alkoholických nápojů podle tohoto zákona [...]“

19. Článek 13 první pododstavec zákona o alkoholu stanoví, že monopol v oblasti maloobchodního prodeje alkoholických nápojů má až na výjimky stanovené v článku 14 téhož zákona státní podnik Alko.

20. Článek 14 uvedeného zákona, který se týká „[p]ovolení k maloobchodnímu prodeji“, stanoví v prvním a druhém pododstavci toto: „Kromě státního podniku je k maloobchodnímu prodeji alkoholických nápojů, které byly vyrobeny kvašením a obsahují nejvýše 4,7 % objemových etanolu, oprávněn držitel příslušného povolení k maloobchodnímu prodeji uděleného příslušným orgánem. Za podmínek stanovených ministerstvem sociálních věcí a zdravotnictví a se souhlasem příslušného orgánu je k maloobchodnímu prodeji alkoholických nápojů, které byly vyrobeny kvašením a obsahují nejvýše 13 % objemových etanolu, oprávněn kromě státního podniku také držitel povolení k výrobě předmětných výrobků.“

II – Skutkové okolnosti sporu v původním řízení a předběžné otázky

21. Z předkládacího usnesení vyplývá, že společnost EIG, která má sídlo v Estonsku, provozovala internetovou stránku www.alkotaxi.eu, jejímž prostřednictvím bylo možné nakupovat alkoholické nápoje různých značek s vyšší či nižší koncentrací alkoholu. Pro některé zákazníky zařizovala společnost EIG dodání zakoupených alkoholických nápojů do místa jejich bydliště.

22. Je nesporné, že v období od 24. června do 18. srpna 2009 ( 5 ) společnost EIG nedodržela při dodávání alkoholických nápojů do Finska některé z povinností, jež pro ni vyplývají z finského práva ( 6 ).

23. Společnost EIG totiž neodvedla ze zboží dovezeného do Finska spotřební daň z alkoholických nápojů ve výši 23144,89 eur ani spotřební daň z některých nápojových obalů ve výši 5233,52 eur z maloobchodních balení těchto nápojů. Tato posledně jmenovaná spotřební daň je vybírána u obalů, které nejsou součástí systému vracení, jak tomu bylo i v případě nápojů dotčených v původním řízení.

24. Valev Visnapuu, zástupce společnosti EIG, navíc dovezl alkoholické nápoje a dodal je do bydliště některých finských zákazníků, aniž měl pro účely tohoto dovozu oprávnění k maloobchodnímu prodeji.

25. Kihlakunnansyyttäjä (Helsinky) proto obžaloval V. Visnapuu z rozsáhlého daňového úniku a z porušení zákona o alkoholu.

26. Rozsudkem ze dne 26. září 2012 odsoudil Helsingin käräjäoikeus (soud prvního stupně v Helsinkách) V. Visnapuu k podmíněnému trestu odnětí svobody v délce osmi měsíců a kromě toho mu uložil zaplatit Suomen valtio neodvedenou daň ve výši 28378,40 eur a vzniklé úroky.

27. Valev Visnapuu se proti tomuto rozhodnutí odvolal. Zaprvé tvrdí, že zákon o spotřební dani z některých nápojových obalů zavádí nepřímou diskriminaci, a je tudíž v rozporu s článkem 110 SFEU. Zadruhé uvádí, že zákon o alkoholu, který podmiňuje dovoz některých alkoholických nápojů získáním povolení k maloobchodnímu prodeji, představuje množstevní omezení dovozu nebo ORÚ, a je tedy v rozporu s článkem 34 SFEU. Podle jeho názoru jej dále nelze odůvodnit na základě článku 36 SFEU.

28. Kihlakunnansyyttäjä (Helsinky) i Suomen valtio – Tullihallitus naopak tvrdí, že zákon o spotřební dani z některých nápojových obalů ani zákon o alkoholu nejsou v rozporu s unijním právem.

29. Kihlakunnansyyttäjä (Helsinky) je toho názoru, že zákon o spotřební dani z některých nápojových obalů by měl být posuzován pouze ve světle článku 110 SFEU a že je s tímto článkem slučitelný. Co se týče zákona o alkoholu, ten by měl být podle něj posuzován nikoli na základě článku 34 SFEU, nýbrž na základě článku 37 SFEU.

30. Za těchto okolností se Helsingin hovioikeus rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: 1) Je přípustnost [zákona] o spotřební dani z [některých] nápojových obalů, podle něhož je tato daň vybírána, pokud obal není součástí systému vracení obalů, nutno posuzovat podle článku 110 SFEU namísto článku 34 SFEU? V případě systému vracení obalů se musí jednat o zálohový systém, v jehož rámci subjekt provádějící balení či dovozce nápojů sám nebo způsobem stanoveným podle zákona o odpadech [...] či podle příslušných právních předpisů platných pro provincii Åland zajišťuje opětovné použití nebo recyklaci nápojových obalů tak, že je takový obal znovu použit nebo využit jako surovina. 2) V případě kladné odpovědi na první otázku: Je výše uvedená právní úprava v souladu s čl. 1 odst. 1 a články 7 a 15 směrnice 94/62/ES i při zohlednění článku 110 SFEU? 3) V případě záporné odpovědi na první otázku: Je výše uvedená právní úprava v souladu s čl. 1 odst. 1 a články 7 a 15 směrnice 94/62/ES i při zohlednění článku 34 SFEU? 4) V případě záporné odpovědi na třetí otázku: Má být [zákon] o spotřební dani z [některých] nápojových obalů považován za přípustný podle článku 36 SFEU? 5) Lze požadavek, aby ten, kdo alkoholické nápoje používá pro obchodní účely nebo jinou hospodářskou činnost, musel mít pro svoji činnost související s dováženými alkoholickými nápoji zvláštní povolení k maloobchodnímu prodeji, považovat v případě, že finský kupující zakoupí prostřednictvím internetu nebo jiným způsobem prodeje na dálku od prodejce působícího v jiném členském státě alkoholické nápoje, které tento prodejce dodá do Finska, za požadavek týkající se existence monopolu nebo za součást fungování monopolu, a že mu tedy nebrání ustanovení článku 34 SFEU, nýbrž že je ho nutno posuzovat s ohledem na článek 37 SFEU? 6) V případě kladné odpovědi na pátou otázku: Je požadavek týkající se povolení slučitelný s podmínkami pro státní monopoly podle článku 37 SFEU? 7) V případě záporné odpovědi na pátou otázku a v případě, že je nutno na projednávaný případ použít článek 34 SFEU: Představuje finská právní úprava, podle níž je při objednávce alkoholických nápojů ze zahraničí prostřednictvím internetu nebo jiným způsobem prodeje na dálku dovolen dovoz nápojů pro vlastní spotřebu pouze tehdy, pokud tyto alkoholické nápoje doveze [do členského státu] sám objednatel nebo na prodejci nezávislá třetí osoba, a podle níž je jinak pro dovoz na základě zákona o alkoholu vyžadováno povolení, množstevní omezení dovozu nebo [ORÚ], které je v rozporu s článkem 34 SFEU? 8) V případě kladné odpovědi na sedmou otázku: Lze tuto právní úpravu považovat za odůvodněnou a přiměřenou s ohledem na ochranu zdraví a lidského života?

III – Má analýza

A – Úvodní poznámky

31. Otázky, jež pokládá předkládající soud, se týkají dvou různých finských právních předpisů.

32. Zatímco první čtyři otázky se vztahují k zákonu o spotřební dani z některých nápojových obalů, pátá až osmá otázka souvisí se zákonem o alkoholu. Nejprve tedy posoudím společně první až čtvrtou otázku a poté se budu zabývat pátou až osmou otázkou.

33. Přestože se jedná o dvě různé právní úpravy, je třeba poznamenat, že se obě týkají téže situace, která je dotčena ve věci v původním řízení.

34. Připomeňme, že podle spisu prodal V. Visnapuu prostřednictvím internetu alkoholické nápoje a následně je dodal přímo finským zákazníkům. Jak již bylo uvedeno výše, tyto skutečnosti V. Visnapuu nezpochybnil, takže musí být považovány za prokázané. Otázkou tedy je, zda má být V. Visnapuu za výše uvedených okolností považován za obchodníka zabývajícího se prodejem na dálku, který dovezl tyto alkoholické nápoje do Finska, aby tam následně uskutečnil jejich maloobchodní prodej.

35. Údaje obsažené ve spisu nasvědčují tomu, že odpověď by měla být kladná.

36. Jak uvádí finská vláda ve svém písemném vyjádření, pokud takový obchodník zabývající se prodejem na dálku, jako je V. Visnapuu, sám zajistí přepravu a dodání alkoholických nápojů finským zákazníkům, podle zákona o alkoholu se musí mít za to, že tento obchodník uskutečnil ve Finsku maloobchodní prodej. Pokud by však bylo vlastnictví k těmto alkoholickým nápojům převedeno v zahraničí a následně sám objednatel nebo nezávislý dopravce pracující pro daného obchodníka dodal zmíněné alkoholické nápoje do Finska, má se za to, že prodej byl uskutečněn mimo území Finska.

37. Ze spisu vyplývá, že tento výklad zákona o alkoholu vychází ze směrnic a sdělení, jež přijaly finské orgány. Na tyto texty odkazuje zejména předkládající soud, když ve svém předkládacím usnesení podává nástin použitelných vnitrostátních ustanovení.

38. Mám za to, že o řešení nelze v projednávané věci nikterak pochybovat. Při prodeji takových hmotných věcí, které koupil V. Visnapuu, tj. věcí určených podle druhu, totiž dochází k převodu vlastnictví, k němuž prodejem dochází, v okamžiku dodání. K dodání došlo ve Finsku, takže z právního hlediska byl prodej uskutečněn na finském území.

39. Z výše uvedeného tedy vyplývá, že v projednávané věci musí být považováno za prokázané, že V. Visnapuu uskutečnil nejprve dovoz a následně maloobchodní prodej alkoholických nápojů.

40. Ve světle výše uvedené situace tedy nyní posoudím otázky položené předkládajícím soudem.

B – K první až čtvrté otázce

41. Podstatou prvních čtyř otázek položených předkládajícím soudem Soudnímu dvoru, které je třeba zkoumat společně, je, zda taková vnitrostátní právní úprava, jako je zákon o spotřební dani z některých nápojových obalů, podle něhož je tato daň vybírána, pokud obal není součástí systému vracení, spadá do působnosti článku 110 SFEU nebo do působnosti článku 34 SFEU, a případně i to, zda je tato právní úprava slučitelná s příslušnými články.

42. Předkládající soud se dále táže Soudního dvora na slučitelnost takovéto právní úpravy s čl. 1 odst. 1 a s články 7 a 15 směrnice 94/62.

43. Aby bylo možné poskytnout předkládajícímu soudu užitečnou odpověď, posoudím nejprve otázku týkající se kvalifikace zákona o spotřební dani z některých nápojových obalů. Otázkou je, zda tento zákon představuje množstevní omezení dovozu nebo ORÚ ve smyslu článku 34 SFEU, nebo zda by měl být považován za „vnitrostátní zdanění“ ve smyslu článku 110 SFEU.

44. Následně se budu zabývat otázkou, zda je uvedený zákon slučitelný s relevantními ustanoveními směrnice 94/62 a článkem 110 SFEU.

1. K působnosti článků 34 SFEU a 110 SFEU

45. Úvodem je třeba zmínit, že Smlouva o FEU obsahuje tři soubory ustanovení, jež zakazují bránit v obchodu se zbožím mezi členskými státy. Jsou jimi články 28 a 30, 34 až 36 a 110 SFEU ( 7 ).

46. Otázka týkající se použitelnosti článků 28 a 30 SFEU, které se konkrétně týkají dovozních cel a poplatků s rovnocenným účinkem, nebyla předkládajícím soudem vůbec vznesena a nevyvstala ani v rámci písemných vyjádření.

47. Pouze pro úplnost tedy stručně vysvětlím, z jakých důvodů považuji použitelnost těchto ustanovení za vyloučenou.

48. Je zjevné, že spotřební daň, o kterou se jedná v původním řízení, není clem v pravém slova smyslu.

49. Z ustálené judikatury nicméně vyplývá, že každé jednostranně uložené finanční zatížení, byť je minimální, bez ohledu na svůj název nebo způsob vybírání, postihující zboží z důvodu skutečnosti, že překračuje hranici, představuje, pokud není clem jako takovým, poplatek s rovnocenným účinkem ve smyslu článků 28 SFEU a 30 SFEU ( 8 ).

50. Ze spisu vyplývá, že spotřební daň, která je dotčena v původním řízení, se použije na některé nápojové obaly, které nejsou ve Finsku součástí systému vracení. Osvobození od této spotřební daně se jinými slovy týká výlučně nápojových obalů, které jsou součástí systému vracení.

51. Sporná daň je proto z těchto nápojových obalů vybírána nikoli proto, že překročily hranici, nýbrž proto, že nejsou součástí účinného systému vracení. Za takovýchto podmínek se nelze domnívat, že spotřební daň, která je stanovena zákonem o spotřební dani z některých nápojových obalů, představuje poplatek s účinkem rovnocenným dovoznímu clu.

52. Vzhledem k tomu, že použitelnost článků 28 SFEU a 30 SFEU lze v projednávaném řízení vyloučit, zbývá ještě určit, zda jsou použitelné články 34 SFEU nebo 110 SFEU.

53. Valev Visnapuu stejně jako finská vláda a Evropská komise ve svých písemných vyjádřeních tvrdí, že na zákon o spotřební dani z některých nápojových obalů není použitelný článek 34 SFEU, nýbrž článek 110 SFEU ( 9 ).

54. S tímto názorem souhlasím.

55. V této souvislosti je třeba uvést, že článek 34 SFEU zakazuje veškerá množstevní omezení dovozu, jakož i veškerá ORÚ mezi členskými státy. Soudní dvůr vykládá pojem ORÚ široce, neboť rozhodl, že tento pojem zahrnuje veškerá vnitrostátní opatření, která „by mohla ať přímo, nebo nepřímo, skutečně, nebo potenciálně narušit obchod uvnitř Unie“ ( 10 ).

56. Článek 110 SFEU zakazuje podrobit výrobky jiných členských států vyššímu vnitrostátnímu zdanění, než je to, jemuž jsou podrobeny podobné výrobky domácí, nebo vnitrostátnímu zdanění, které by poskytovalo nepřímou ochranu jiným výrobkům ( 11 ). Na rozdíl od toho, co stanoví článek 34 SFEU, článek 110 SFEU nezakazuje vnitrostátní zdanění jako takové, ale pouze jeho diskriminační či ochranné účinky, i když je pravda, že k dosažení souladu s tímto článkem 110 postačí, budou-li tyto diskriminační či ochranné účinky odstraněny ( 12 ).

57. Je třeba dodat, že vnitrostátní opatření spadající do působnosti článku 34 SFEU může být odůvodněno některým z důvodů, jež jsou vyjmenovány v článku 36 SFEU a v judikatuře Soudního dvora, a to i když se na něj zákaz nevztahuje. V souvislosti s použitím článku 110 SFEU takováto možnost odůvodnění naopak není stanovena.

58. Z výše uvedených poznatků lze vyvodit, že mezi články 34 SFEU a 110 SFEU je patrný rozdíl, co se týče jejich působnosti a důsledků jejich použití.

59. V této souvislosti není překvapivé, že Soudní dvůr rozhodl, že do působnosti článku 34 SFEU nespadají překážky uvedené v jiných zvláštních ustanoveních Smlouvy o FEU a že zákaz uvedený v článku 34 SFEU se nevztahuje na překážky daňové povahy nebo překážky s účinkem rovnocenným dovoznímu clu, které jsou uvedeny v článcích 28 SFEU, 30 SFEU a 110 SFEU ( 13 ).

60. Stejně jako články 28 SFEU a 30 SFEU musí být tedy i článek 110 SFEU považován za lex specialis, zatímco článek 34 SFEU, jehož působnost je velmi široká, hraje do určité míry úlohu záchranné sítě ve smyslu lex generalis ( 14 ). Navíc platí, že na konkrétní vnitrostátní opatření může být uplatněn pouze jediný z článků 30, 34 či 110 SFEU ( 15 ).

61. S ohledem na výše uvedené je tedy namístě nejprve posoudit, zda zákon o spotřební dani z některých nápojových obalů spadá do působnosti článku 110 SFEU, a pouze pro případ, že odpověď bude záporná, také to, zda tento zákon spadá do působnosti článku 34 SFEU ( 16 ).

62. Stejně jako Komise zastávám názor, že spotřební daň, která je dotčena v původním řízení, má zjevně daňovou povahu. Připomeňme si, že se jedná o spotřební daň, která je odváděna ve prospěch Suomen valtio z některých nápojových obalů.

63. Dále je třeba uvést, že jak vyplývá ze spisu, tato spotřební daň je uplatňována bez ohledu na původ a určení nápojových obalů. Jak jsem již uvedl, uplatňuje se systematicky na některé nápojové obaly podle určitých objektivních kritérií, a sice na litr baleného výrobku a také v případě, že daný obal není součástí systému vracení.

64. Takové daňové opatření, jako je opatření dotčené v původním řízení, které není uplatňováno z důvodu překročení hranice členského státu, jež toto opatření zavedl, nýbrž proto, že dané zboží není při uvedení na trh součástí systému vracení, a uplatňuje se jak na dovezené zboží, tak i na zboží vyrobené tímto členským státem, spadá podle mého mínění do obecného režimu vnitrostátního zdanění, a musí být proto posuzováno ve světle článku 110 SFEU ( 17 ).

65. Vzhledem k tomu, že daňové opatření dotčené v původním řízení musí být podle mého názoru posuzováno ve světle 110 SFEU, není nutné, aby bylo posouzeno ve světle článku 34 SFEU.

2. Ke slučitelnosti zákona o spotřební dani z některých nápojových obalů s článkem 110 SFEU a s čl. 1 odst. 1 a články 7 a 15 směrnice 94/62

66. Jak ve svém písemném vyjádření správně podotkla Komise, nejprve je třeba vyřešit jednu otázku. Byly čl. 1 odst. 1 a články 7 a 15 směrnice 94/62 předmětem úplné harmonizace, takže zákon o spotřební dani z některých nápojových obalů musí být posuzován výlučně ve světle těchto ustanovení?

67. Význam této otázky podtrhuje i ustálená judikatura, z níž vyplývá, že pokud je nějaká oblast předmětem úplné harmonizace na úrovni Unie, musí být každé vnitrostátní opatření, které se jí týká, posuzováno vzhledem k ustanovením harmonizačního opatření, a nikoliv vzhledem k primárnímu právu ( 18 ).

68. Stejně jako Komise jsem toho názoru, že harmonizační účinek směrnice 94/62 je omezen výlučně na oblast organizace systémů vracení nápojových obalů ( 19 ).

69. V tomto ohledu je třeba uvést, že podle rozhodnutí Soudního dvora „[n]a rozdíl od značení a identifikace obalů a požadavků na jejich složení, opakovanou použitelnost a využitelnost podle článků 8 až 11 a přílohy II směrnice 94/62 není [...] organizace vnitrostátních systémů určených k podpoře opakovaného použití obalů předmětem úplné harmonizace“ ( 20 ).

70. Je pravda, že čl. 7 odst. 1 směrnice 94/62, v němž se stanoví, že členské státy jsou povinny zavést nezbytná opatření, aby zajistily vytvoření systémů pro zpětný odběr, sběr a opakované využití, upravuje následně organizaci těchto systémů ( 21 ).

71. Ze znění tohoto ustanovení nicméně vyplývá, že členským státům byl pro účely konkrétní organizace zmíněných systémů ponechán určitý prostor pro uvážení. Obecně je totiž stanoveno, že tyto systémy se musí vztahovat i na dovážené výrobky, a to za nediskriminačních podmínek, včetně podrobných provozních podmínek a všech tarifů stanovených pro přístup k těmto systémům. Zmíněné ustanovení navíc výslovně odkazuje na smlouvu o FEU, neboť upřesňuje, že systémy vracení musí být navrženy tak, aby „v souladu se Smlouvou“ nezpůsobovaly překážky obchodu nebo narušování hospodářské soutěže.

72. Článek 15 směrnice 94/62, jehož předmětem jsou „[e]konomické nástroje“, kromě toho ponechává členským státům značný prostor pro uvážení, co se týče výběru těchto nástrojů. Ve zmíněném článku 15 je stanoveno, že pokud nebudou existovat harmonizační opatření, mohou členské státy, v souladu se zásadami, jimiž se řídí politika Evropské unie týkající se životního prostředí, mj. se zásadou „znečišťovatel platí“, a se závazky vyplývajícími ze smlouvy o FEU, přijmout svá opatření k plnění cílů sledovaných touto směrnicí.

73. Připomeňme si, že „účelem této směrnice je harmonizovat vnitrostátní opatření týkající se nakládání s obaly a obalovými odpady, aby se jednak zabránilo jakýmkoli jejich vlivům na životní prostředí všech členských států i třetích zemí anebo aby se tyto účinky zmenšily, a tím se dosáhlo vysoké úrovně ochrany životního prostředí, a jednak aby se zabezpečilo fungování vnitřního trhu, zabránilo se překážkám obchodu a omezování a narušování hospodářské soutěže v rámci Společenství“ ( 22 ).

74. Jak upřesnila během jednání finská vláda, spotřební daň dotčená v původním řízení byla zavedena na základě článku 15 směrnice 94/62 konkrétně na základě zásady „znečišťovatel platí“.

75. Z výše uvedeného vyplývá, že s ohledem na skutečnost, že relevantní ustanovení této směrnice nebyla předmětem úplné harmonizace, musí být takový vnitrostátní systém odpadového hospodářství založen na ukládání spotřební daně, jako je systém dotčený v původním řízení, posuzován ve světle čl. 110 prvního pododstavce SFEU ( 23 ).

76. V této souvislosti je třeba uvést, že článek 110 SFEU má zaručovat volný pohyb zboží mezi členskými státy za obvyklých podmínek hospodářské soutěže a zakazuje jakoukoli formu ochrany, která by mohla vyplynout z uplatňování vnitrostátních daní majících diskriminační povahu na zboží pocházející z jiných členských států ( 24 ). Toto ustanovení má tedy zaručit absolutní neutralitu vnitrostátních daní, pokud jde o hospodářskou soutěž mezi domácím zbožím a dováženým zbožím ( 25 ).

77. Z ustálené judikatury vyplývá, že za slučitelný s článkem 110 SFEU lze považovat pouze takový systém zdaňování v členském státě, u něhož se prokáže, že funguje tak, že je v každém případě vyloučené, aby byly dovážené výrobky zdaňovány více než vnitrostátní výrobky, a že tedy v žádném případě nemá diskriminační účinky ( 26 ).

78. Soudní dvůr rovněž rozhodl, že článek 110 SFEU musí být vykládán široce, aby pokrýval všechny daňové postupy, které jsou přímo nebo nepřímo v rozporu se zásadou rovného zacházení mezi domácím zbožím a dovezeným zbožím. Zákaz, který stanoví, se tedy musí uplatnit vždy, když může uložení daní odradit od dovozu zboží pocházejícího z jiných členských států ve prospěch domácího zboží ( 27 ).

79. Je namístě uvést, že z formálního hlediska nezavádí režim zdanění, který byl zaveden zákonem o spotřební dani z některých nápojových obalů, žádné rozdíly v závislosti na původu nápojových obalů.

80. Ze spisu vyplývá, že spotřební daň dotčená v původním řízení se uplatní na domácí i dovezené výrobky, a to za stejných podmínek a stejným způsobem. Připomeňme si, že v projednávaném řízení podléhá každý nápojový obal, ať již dovezený či domácí, stejné sazbě spotřební daně a že osvobození od této spotřební daně se týká dovezených i domácích výrobků, za předpokladu, že jsou součástí systému vracení. Jak zdůraznila finská vláda ve svém písemném vyjádření, znamená to, že podmínky placení spotřební daně dotčené v původním řízení i podmínky osvobození od této daně jsou pro zahraniční i tuzemské hospodářské subjekty stejné.

81. Je třeba ještě poukázat na to, že během jednání finská vláda upřesnila, že sběr, přeprava i recyklace nápojových obalů, jež nejsou součástí systému vracení, jsou spojeny se značně vysokými náklady, jež musí nést hospodářské subjekty, které se rozhodnou nezapojit se do systému vracení podle zásady „znečišťovatel platí“. Za těchto okolností plní spotřební daň úlohu určité pobídky a její výši určila finská vláda tak, aby bylo možné dosáhnout značných příjmů pro účely ochrany životního prostředí ( 28 ).

82. Stejně jako Komise zastávám názor, že spotřební daň plní jakožto nástroj sloužící jako pobídka k recyklaci nebo k opětovnému použití výše uvedené cíle sledované článkem 1 směrnice 94/62, jež spočívají ve snížení vlivu obalových odpadů na životní prostředí.

83. Nicméně i v případě, že nejsou splněny podmínky přímé diskriminace, může být zdanění nepřímo diskriminační na základě svých účinků ( 29 ).

84. Valev Visnapuu je toho názoru, že taková spotřební daň, jako je daň dotčená v původním řízení, takovouto nepřímou diskriminaci zavádí.

85. Zaprvé má za to, že existují různé překážky, jež brání zahraničním hospodářským subjektům v tom, aby se připojily k systému vracení, takže společnost EIG neměla ve sporném období možnost se k tomuto systému připojit.

86. K těmto překážkám patřilo zejména to, že připojení zahraničních hospodářských subjektů umožňuje pouze jediný ze stávajících systémů, nebo je například nutné vytisknout na obaly finský kód European Article Numbering (EAN) ( 30 ), což znamená, že pro finský trh musí být vytvořen zvláštní obal. Valev Visnapuu během jednání zdůraznil, že připojení se k systému vracení není možné především z důvodu vysokých nákladů, jež toto připojení znamená pro dovozce ( 31 ). Hospodářské subjekty malé či střední velikosti nemohou tedy z ekonomických důvodů na připojení se k takovémuto systému pomýšlet.

87. Zadruhé se V. Visnapuu domnívá, že vytvoření vlastního systému je pro takové zahraniční hospodářské subjekty, jako je společnost EIG, prakticky nemožné, a to s ohledem na požadavky kladené v oblasti minimálních kvót a řádného fungování systému, jež musí být navíc prokázáno.

88. To, že je připojení se k systému vracení, které je podmínkou pro osvobození od spotřební daně, pro dovozce neuskutečnitelné stejně jako vytvoření takovéhoto systému, podle něj znamená, že této spotřební dani ve skutečnosti podléhají výlučně dovezené výrobky, což je v rozporu s čl. 110 prvním pododstavcem SFEU.

89. V tomto ohledu je třeba uvést, že podle informací ze spisu jsou podmínky pro připojení k systému vracení v projednávaném případě stejné pro všechny hospodářské subjekty, ať již zahraniční nebo domácí ( 32 ). Malý či středně velký hospodářský subjekt musí stejně jako takový dovozce, jako je V. Visnapuu, splnit podmínky pro připojení se k systému vracení, a pokud se pro účast v tomto systému rozhodne, musí v této souvislosti nést i stejné náklady ( 33 ).

90. Jak správně uvedla finská vláda, znamená to, že zahraniční i tuzemské hospodářské subjekty, které mají v úmyslu vyhnout se placení spotřební daně z nápojových obalů, mají stejné podmínky pro připojení se k vnitrostátnímu systému vracení.

91. Ani v souvislosti s podmínkami pro vytvoření vlastního systému vracení mi není jasné, v čem by měl být takový zahraniční hospodářský subjekt, jako je V. Visnapuu, znevýhodněn oproti tuzemským hospodářským subjektům, neboť posledně jmenovaným subjektům jsou uloženy stejné povinnosti.

92. Podle mého mínění z výše uvedených úvah vyplývá, že v souvislosti s podmínkami pro připojení se k systému vracení ani v souvislosti s podmínkami pro vytvoření takovéhoto systému se nelze a priori dovolávat žádné nepřímé diskriminace.

93. Totéž lze uvést i k souladu zákona o spotřební dani z některých nápojových obalů, který se týká systému vracení nápojových obalů, s článkem 7 směrnice 94/62 ( 34 ).

94. S ohledem na výše uvedené mám za to, že taková vnitrostátní právní úprava, jako je zákon o spotřební dani z některých nápojových obalů, podle něhož jsou některé nápojové obaly od této daně osvobozeny pod podmínkou, že se na ně vztahuje systém vracení, musí být posuzována ve světle článku 110 SFEU. Posledně jmenovaný článek, jakož i čl. 1 odst. 1 a články 7 a 15 směrnice 94/62, musí být vykládány v tom smyslu, že takovéto právní úpravě nebrání.

95. Vzhledem k tomu, že jsem vyloučil použitelnost článku 34 SFEU, není nutné odpovídat na třetí a čtvrtou otázku předkládajícího soudu.

C – K páté až osmé otázce

96. Podstatou páté až osmé otázky předkládajícího soudu, které je rovněž namístě zkoumat společně, je to, zda v situaci, kdy finský zákazník získal prostřednictvím prodeje na dálku alkoholické nápoje od prodejce, který působí v jiném členském státě než ve Finské republice a zajišťuje dodávky do Finska, musí být takové vnitrostátní opatření, jako je to, které vyplývá z čl. 8 prvního pododstavce zákona o alkoholu a podmiňuje dovoz alkoholických nápojů pro obchodní účely získáním zvláštního povolení, posuzováno ve světle článku 34 SFEU nebo článku 37 SFEU, a případně i to, zda musí být takové opatření považováno za slučitelné s prvním či druhým výše uvedeným článkem.

97. Z předkládacího usnesení vyplývá, že předkládající soud se Soudního dvora táže konkrétně na slučitelnost čl. 8 prvního pododstavce zákona o alkoholu s ustanoveními kapitoly 3 hlavy II třetí části Smlouvy o FEU, která se týkají zákazu množstevních omezení mezi členskými státy ( 35 ).

98. Stejně jako všechny vlády, které vstoupily do řízení jakožto vedlejší účastníci, zastávám názor, že v takové situaci, jako je situace dotčená v původním řízení, kdy je dovoz alkoholických nápojů odůvodněn jejich „maloobchodním prodejem“, musí být slučitelnost čl. 8 prvního pododstavce zákona o alkoholu s relevantními ustanoveními unijního práva posouzena i s ohledem na články 13 a 14 tohoto zákona, z nichž první se týká monopolu v oblasti maloobchodního prodeje alkoholických nápojů a druhý požadavku na povolení k maloobchodnímu prodeji některých alkoholických nápojů.

99. Považuji proto za užitečné podat předběžný nástin výše uvedených vnitrostátních ustanovení v té podobě, v jaké vyplývají ze spisu.

1. Finský monopol v oblasti maloobchodního prodeje alkoholických nápojů a požadavek na povolení k maloobchodnímu prodeji některých alkoholických nápojů

100. Po přistoupení k Unii musela Finská republika zajistit, aby byl její státní monopol obchodní povahy týkající se alkoholických nápojů uveden do souladu s unijními právními předpisy, zejména s článkem 37 SFEU ( 36 ).

101. V této souvislosti souhlasila Finská republika se zrušením výlučných práv k dovozu, vývozu, výrobě a velkoobchodnímu prodeji ( 37 ) a dne 8. prosince 1994 přijala za tímto účelem zákon o alkoholu ( 38 ).

102. Z výkladu článku 8 prvního pododstavce ve spojení s článkem 13 výše uvedeného zákona vyplývá, že finský monopol státního podniku Alko, jejímž výhradním vlastníkem je Suomen valtio, platí pouze pro maloobchodní prodej alkoholických nápojů.

103. Mělo by být připomenuto, že podle čl. 13 prvního pododstavce zákona o alkoholu „má výlučné právo na maloobchodní prodej alkoholických nápojů“ státní podnik Alko ( 39 ). Ještě je zapotřebí dodat, že i z čl. 36 prvního pododstavce bodu 1) tohoto zákona vyplývá, že úkolem státního podniku Alko je řídit maloobchodní prodej, v němž mu zmíněný zákon přiznává výlučné právo.

104. Připomeňme si ještě, že článek 8 první pododstavec první věta zákona o alkoholu stanoví, že „[b]ez zvláštního dovozního povolení smějí být dovezeny alkoholické nápoje jak pro vlastní spotřebu, tak pro obchodní či profesní účely“ ( 40 ). To znamená, že státní podnik Alko nemá žádné výlučné dovozní právo.

105. Existují však zvláštní situace, jejichž příkladem může být podle mého názoru právě situace dotčená v původním řízení, kdy je dovoz alkoholických nápojů podmíněn získáním zvláštního povolení.

106. Jak již bylo uvedeno, článek 8 první pododstavec poslední věta zákona o alkoholu stanoví, že „[k]do alkoholické nápoje používá pro obchodní či profesní účely, musí mít pro svou činnost zvláštní povolení k dovozu alkoholických nápojů podle tohoto zákona“ ( 41 ).

107. Znamená to tedy, že pokud si obchodník zabývající se prodejem na dálku, který se nachází v Estonsku, přeje stejně jako ve věci v původním řízení dovážet alkoholické prodeje za účelem prodeje těchto nápojů zákazníkům nacházejícím se ve Finsku, musí mít podle výše uvedeného ustanovení „zvláštní povolení“.

108. Jak uvádí švédská vláda ve svém písemném vyjádření, druh požadovaného povolení podle všeho závisí na tom, co se stane s alkoholickými nápoji po jejich dovozu. Pokud si dovozce přeje zabývat se velkoobchodním prodejem, bude muset získat povolení k velkoobchodnímu prodeji. Pokud si stejně jako v projednávaném případě přeje prodávat alkoholické nápoje spotřebitelům, bude zapotřebí, aby získal od příslušného vnitrostátního orgánu povolení k maloobchodnímu prodeji.

109. Z článku 14 zákona o alkoholu vyplývá, že toto povolení k maloobchodnímu prodeji nelze získat pro všechny alkoholické nápoje, nýbrž pouze pro ty, které mají nízkou koncentraci alkoholu.

110. Je třeba připomenout, že článek 14 první pododstavec tohoto zákona stanoví, že „[...] k maloobchodnímu prodeji alkoholických nápojů, které byly vyrobeny kvašením a obsahují nejvýše 4,7 % objemových etanolu, [je] oprávněn držitel příslušného povolení pro maloobchodní prodej udělovaného příslušným orgánem“.

111. Dále dodávám, že podle článku 14 druhého pododstavce výše uvedeného zákona je za podmínek stanovených ministerstvem sociálních věcí a zdravotnictví a se souhlasem příslušného orgánu k maloobchodnímu prodeji alkoholických nápojů, které byly vyrobeny kvašením a obsahují nejvýše 13 % objemových etanolu, oprávněn kromě státního podniku Alko také držitel povolení k výrobě předmětných výrobků ( 42 ).

112. Z výkladu článku 8 prvního pododstavce ve spojení s články 13 a 14 zákona o alkoholu tedy vyplývá, že takový obchodník zabývající se prodejem na dálku, jako je V. Visnapuu, který se nachází v Estonsku a přeje si provádět maloobchodní prodej alkoholických nápojů ve Finsku, musí mít povolení k maloobchodnímu prodeji, aby mohl dovážet alkoholické nápoje obsahující nejvýše 4,7 % objemových etanolu a prodávat je finským zákazníkům.

113. V souvislosti s alkoholickými nápoji s vyšší koncentrací alkoholu nemusí mít takový obchodník zabývající se prodejem na dálku, jako je V. Visnapuu, žádné povolení k maloobchodnímu prodeji, neboť maloobchodním prodejem těchto nápojů se může zabývat pouze státní podnik Alko.

114. Nejprve je třeba uvést, že V. Visnapuu během jednání upřesnil, že všechny alkoholické nápoje dotčené v původním řízení obsahovaly více než 4,7 % objemových etanolu, takže se nejednalo o nápoje spadající pod článek 14 první pododstavec zákona o alkoholu, nýbrž o nápoje, jichž se týká finský monopol v oblasti maloobchodního prodeje, který je upraven v článku 13 tohoto zákona.

115. S ohledem na výše uvedené je tedy třeba zkoumat, zda článek 8 první pododstavec a články 13 a 14 zákona o alkoholu, které přiznávají monopol v oblasti maloobchodního prodeje státnímu podniku Alko a podmiňují dovoz některých alkoholických nápojů určených k maloobchodnímu prodeji získáním povolení k maloobchodnímu prodeji, spadají do působnosti článku 37 SFEU nebo do působnosti článku 34 SFEU, a případně i to, zda jsou tato ustanovení slučitelná s prvním či druhým z těchto článků.

2. K použitelnosti článku 37 SFEU

116. Spadají článek 8 první pododstavec a články 13 a 14 zákona o alkoholu do působnosti článku 37 SFEU nebo do působnosti článku 34 SFEU?

117. Je třeba uvést, že otázka vymezení působnosti článku 37 SFEU v poměru ke článku 34 SFEU byla již v judikatuře diskutována, a to zejména v rozsudcích Franzén ( 43 ) a Rosengren a další ( 44 ).

118. V prvním z výše uvedených rozsudků zavedl Soudní dvůr určité rozlišovací kritérium, neboť rozhodl, že „je třeba zkoumat pravidla týkající se existence a fungování uvedeného monopolu z hlediska ustanovení článku 37 [SFEU], specificky použitelných na výkon výlučných práv státním monopolem obchodní povahy“ ( 45 ), načež uvedl, že „[d]opad ostatních ustanovení vnitrostátních právních předpisů, která jsou oddělitelná od fungování monopolu, ačkoliv na něj mají dopad, na obchod uvnitř Společenství musí být naopak zkoumán z hlediska článku [34 SFEU]“ ( 46 ).

119. Toto rozlišení vycházelo ze starší judikatury, v níž se Soudní dvůr již zabýval vymezením působnosti článku 37 SFEU. Uvedu z ní pouze tři rozsudky.

120. V rozsudku Miritz ( 47 ) Soudní dvůr konstatoval, že „vyrovnávací poplatek souvisí vzhledem ke své struktuře a povaze se systémem německého monopolu v oblasti alkoholu, takže odpověď […] je nutné hledat v rámci článku 37 [SFEU], který se konkrétně zabývá úpravou státních monopolů“ ( 48 ).

121. Obdobně i v rozsudku Rewe-Zentral ( 49 ) Soudní dvůr rozhodl, že „článek 37 [SFEU] je zvláštním ustanovením týkajícím se státních monopolů obchodní povahy“ ( 50 ) a že „toto ustanovení není relevantní, pokud jde o vnitrostátní ustanovení, která se netýkají výkonu zvláštní funkce státního monopolu, a sice jeho výlučného práva, ale týkají se obecně výroby a prodeje alkoholických nápojů, bez ohledu na to, zda spadají do působnosti dotyčného monopolu“ ( 51 ).

122. A konečně v rozsudku Grandes distilleries Peureux ( 52 ) Soudní dvůr upřesnil, že „pravidla zavedená článkem 37 [SFEU] se […] týkají pouze činností, které jsou úzce spjaty s výkonem zvláštní funkce státního monopolu, avšak jsou zcela irelevantní, pokud jde o vnitrostátní ustanovení, která se výkonu této zvláštní funkce netýkají“ ( 53 ).

123. Z výše uvedené judikatury stále plyne určitá míra dvojznačnosti, která je i nadále spojena s přesným vymezením působnosti článku 37 SFEU. Měla by být působnost tohoto ustanovení omezena pouze na zvláštní funkci monopolu, a sice na jeho výlučné právo? Spadá do působnosti tohoto ustanovení vnitrostátní pravidlo, které sice překračuje výkon výlučného práva monopolu stricto sensu, avšak s existencí a fungováním tohoto monopolu souvisí, neboť má úzkou vazbu na výkon zvláštní funkce, která je tomuto monopolu přiznána?

124. Tuto dvojznačnost zcela nerozptýlil ani rozsudek Franzén ( 54 ), podle něhož má do působnosti článku 37 SFEU spadat vnitrostátní ustanovení obsažené v právních předpisech týkajících se dovozu, které překračuje stricto sensu výkon výlučného práva maloobchodního prodeje alkoholických nápojů, které je přiznáno monopolu ( 55 ).

125. Zmíněný problém Soudní dvůr posléze vyřešil v rozsudku Rosengren a další ( 56 ), který se týká švédského monopolu v oblasti maloobchodního prodeje alkoholických nápojů.

126. V tomto rozsudku Soudní dvůr rozhodl, že dotčené vnitrostátní opatření, které v zásadě zakazuje jednotlivcům dovážet pro soukromou potřebu alkoholické nápoje, „neupravuje samo o sobě výkon výlučného práva monopolu na maloobchodní prodej [těchto] [...] nápojů [...] tímto monopolem“ ( 57 ). Soudní dvůr dále uvedl, že „[t]oto opatření, které se tak netýká specifické funkce monopolu, kterou tento monopol vykonává, nemůže být tedy považováno za opatření týkající se jeho samotné existence“ ( 58 ).

127. Soudní dvůr dodal, že „[t]akový zákaz [...] neupravuje skutečně fungování monopolu, jelikož se nevztahuje na podrobnosti maloobchodního prodeje alkoholických nápojů“ ( 59 ). V této souvislosti upřesnil, že „[j]eho cílem zejména není upravit systém výběru výrobků monopolem, ani jeho prodejní síť, ani organizaci uvádění na trh nebo reklamu výrobků distribuovaných uvedeným monopolem“ ( 60 ), a nakonec dospěl k závěru, že „[z]a těchto okolností nelze takový zákaz považovat za pravidlo týkající se existence nebo fungování monopolu“ ( 61 ).

128. Působnost článku 37 SFEU tedy Soudní dvůr vykládá restriktivně, neboť ji omezuje pouze na ty právní úpravy, které se přímo týkají výlučného práva přiznaného monopolu.

129. Řešení vyplývající z rozsudku Rosengren a další ( 62 ) je v rozporu se stanovisky, jež ve věci, v níž byl tento rozsudek vydán, přednesli generální advokáti Tizzano a Mengozzi, a stalo se předmětem kritiky ze strany právních teoretiků ( 63 ). Soudní dvůr však toto řešení potvrdil i ve svých dalších rozsudcích ( 64 ).

130. S ohledem na tuto nedávno vydanou judikaturu je třeba určit, zda článek 8 první pododstavec a články 13 a 14 zákona o alkoholu představují pravidlo týkající se existence nebo fungování monopolu ( 65 ).

131. Stejně jako všechny vlády, které vstoupily do řízení jakožto vedlejší účastníci, mám za to, že úprava v článku 13 zákona o alkoholu, která přiznává výlučné právo k maloobchodnímu prodeji alkoholických nápojů státnímu monopolu, se zcela nepochybně vztahuje k samotné existenci finského monopolu dotčeného v původním řízení a zjevně spadá do působnosti článku 37 SFEU.

132. Jak tomu však bude v případě požadavku na povolení k dovozu a maloobchodnímu prodeji alkoholických nápojů, jež obsahují nejvýše 4,7 % objemových etanolu, kterýžto požadavek je stanoven v článku 8 prvním pododstavci a v článku 14 zákona o alkoholu?

133. Podle finské a norské vlády by tato ustanovení měla být posuzována ve světle článku 34 SFEU, neboť alkoholické nápoje, jichž se výše uvedená ustanovení týkají, nespadají do působnosti výlučného práva přiznaného monopolu.

134. S takovýmto argumentem nemohu souhlasit. Podle mého názoru musí být článek 8 první pododstavec a článek 14 zákona o alkoholu posuzovány ve světle článku 37 SFEU, neboť se týkají výkonu zvláštní funkce finského monopolu.

135. V tomto ohledu je třeba uvést zaprvé to, že zvláštní funkce, která byla přiznána monopolu dotčenému v původním řízení, spočívá v tom, že je tomuto monopolu vyhrazeno výlučné právo a tím i řízení maloobchodního prodeje alkoholických nápojů ve Finsku, s výjimkou alkoholických nápojů obsahujících méně než 4,7 % objemových etanolu, u nichž je požadováno, aby měl každý, kdo si přeje tyto nápoje dovážet a zabývat se ve Finsku jejich maloobchodním prodejem, povolení k maloobchodnímu prodeji vydané příslušným finským orgánem.

136. Zadruhé je třeba uvést, že situace dotčená v původním řízení je zvláštní a liší se od situací dotčených v předchozí judikatuře, zejména od situace, o niž se jednalo ve věci, v níž byl vydán rozsudek Rosengren a další ( 66 ). Na rozdíl od právní úpravy, která byla dotčena ve zmíněné věci, totiž článek 8 první pododstavec a článek 14 zákona o alkoholu nezakazují, aby takový obchodník zabývající se prodejem na dálku, jako je V. Visnapuu, dovážel alkoholické nápoje, jež obsahují méně než 4,7 % objemových etanolu, ale podmiňují tento dovoz získáním povolení k maloobchodnímu prodeji, „když“ si tento obchodník zabývající se prodejem na dálku přeje zabývat se maloobchodním prodejem ve Finsku.

137. Jak správně poznamenává švédská vláda, povolení není požadováno proto, že alkoholické nápoje překročily hranici, nýbrž proto, že dochází k „maloobchodnímu prodeji“ těchto nápojů.

138. Kromě toho je třeba uvést, že zatímco v rozsudku Rosengren a další ( 67 ) Soudní dvůr rozhodl, že vnitrostátní opatření dotčené ve věci, v níž byl vydán zmíněný rozsudek, neupravuje výkon výlučného práva monopolu, neboť se týká dovozu, tj. stadia předcházejícího maloobchodnímu prodeji, vnitrostátní opatření, která jsou dotčena v původním řízení, zjevně upravují maloobchodní prodej, takže je zde podle všeho úzká vazba na finský monopol, který působí na témže maloobchodním trhu.

139. Zatřetí jsem toho názoru, že existence tohoto povolení k maloobchodnímu prodeji by nebyla odůvodněná, pokud by neexistoval a nefungoval tento monopol ( 68 ).

140. Pokud by neexistoval monopol v oblasti maloobchodního prodeje alkoholických nápojů, nemělo by žádný smysl požadovat povolení k maloobchodnímu prodeji pouze v případě alkoholických nápojů, jež obsahují méně než 4,7 % objemových etanolu.

141. Naopak v takovém případě, jako je ten projednávaný, v němž bylo výlučné právo k maloobchodnímu prodeji přiznáno státnímu podniku, je požadavek na povolení k maloobchodnímu prodeji veden snahou zajistit výkon zvláštní funkce tohoto monopolu.

142. K čemu by totiž došlo, kdyby v takové situaci, jako je situace dotčená v původním řízení, nebylo požadováno povolení k maloobchodnímu prodeji?

143. Společnost EIG, která je usazena v jiném členském státě, by mohla bez jakékoli kontroly dovážet jakékoli alkoholické nápoje bez ohledu na to, jakou mají koncentraci alkoholu, a zabývat se jejich maloobchodním prodejem finským spotřebitelům.

144. Takový obchodník zabývající se prodejem na dálku, jako je V. Visnapuu, by tedy za takovýchto okolností mohl obcházet a narušit samotnou existenci monopolu zavedeného zákonem o alkoholu.

145. Znamená to tedy, že požadavek na povolení k maloobchodnímu prodeji umožňuje ověřit, zda dovezené alkoholické nápoje určené k maloobchodnímu prodeji nespadají do působnosti výlučného práva, které je přiznáno státnímu monopolu, a tudíž zaručuje, že tento monopol bude moci uplatňovat své výlučné právo na maloobchodní prodej.

146. Podle mého mínění je tedy třeba mít za to, že vnitrostátní opatření, které se týká výkonu zvláštní funkce přiznané výše uvedenému monopolu, se týká samotné existence tohoto monopolu ( 69 ).

147. Podle mého názoru je tedy tento požadavek na povolení nejen úzce spjat s výkonem zvláštní funkce monopolu v oblasti maloobchodního prodeje, ale týká se i samotného výkonu této zvláštní funkce daným monopolem.

148. Začtvrté stejně jako švédská vláda a Komise poznamenávám, že podle zákona o alkoholu mohou finští spotřebitelé nakupovat a dovážet jakékoli alkoholické nápoje z jiných členských států pod podmínkou, že využijí služeb dopravce nezávislého na prodejci, nebo že si sami zajistí dodání nápojů na finské území a vlastnictví k těmto alkoholickým nápojům bude převedeno na zákazníka ještě před jejich dovozem do Finska.

149. Znamená to tedy, že v situaci, kdy finský spotřebitel koupí na dálku alkoholické nápoje a kdy se vlastnictví k těmto nápojům i veškerá rizika převedou mimo finské území, nelze od takového obchodníka zabývajícího se prodejem na dálku, jako je V. Visnapuu, požadovat, aby měl povolení, neboť v takovémto případě nedošlo na území Finska k žádnému maloobchodnímu prodeji.

150. Vzhledem k tomu, že na finském území nebyl uskutečněn žádný maloobchodní prodej, není důvod vyžadovat povolení k maloobchodnímu prodeji, neboť nevzniká riziko obcházení monopolu v oblasti maloobchodního prodeje.

151. Podle mého mínění se tím znovu potvrzuje, že povolení k maloobchodnímu prodeji musí být chápáno v tom smyslu, že se týká zvláštní funkce přiznané finskému monopolu, která spočívá v tom, že je tomuto monopolu vyhrazeno řízení maloobchodního prodeje alkoholických nápojů, které obsahují více než 4,7 % objemových etanolu.

152. S ohledem na výše uvedené mám za to, že článek 13 zákona o alkoholu i článek 8 první pododstavec a článek 14 téhož zákona musí být posuzovány ve světle článku 37 SFEU.

3. Ke slučitelnosti s článkem 37 SFEU

153. Soudní dvůr opakovaně rozhodl, že „[z]e znění článku 37 [SFEU] i z postavení, jež tento článek zaujímá ve struktuře Smlouvy, vyplývá, že cílem tohoto článku je zajistit dodržování základního pravidla volného pohybu zboží na celém [vnitřním] trhu, zejména zrušením množstevních omezení a [ORÚ] v obchodních vztazích mezi členskými státy a udržovat tímto způsobem běžné podmínky hospodářské soutěže mezi hospodářskými systémy členských států, pokud v některém z těchto států určitý výrobek podléhá státnímu monopolu obchodní povahy“ ( 70 ).

154. Z ustálené judikatury nadto vyplývá, že „[uvedený] článek nevyžadoval úplné zrušení státních monopolů obchodní povahy, nýbrž stanovil, že tyto monopoly musí být upraveny tak, aby byla vyloučena jakákoli diskriminace mezi státními příslušníky členských států v souvislosti s podmínkami nákupu a odbytu zboží“ ( 71 ).

155. Cílem článku 37 SFEU je totiž „uvést do souladu možnost členských států zachovat určité monopoly obchodní povahy jakožto nástroje pro sledování cílů veřejného zájmu s požadavky na vytvoření a fungování [vnitřního] trhu. Směřuje k odstranění překážek volnému pohybu zboží, nicméně s výjimkou omezujících účinků na obchod, které jsou inherentní existenci dotčených monopolů“ ( 72 ).

156. Článek 37 SFEU tedy požaduje „upravit organizaci a fungování monopolů tak, aby byla vyloučena jakákoli diskriminace mezi státními příslušníky členských států v souvislosti s podmínkami nákupu nebo odbytu zboží, aby nebyl z právního ani faktického hlediska znevýhodněn obchod se zbožím z ostatních členských států oproti obchodu s tuzemským zbožím a aby nebyla narušena hospodářská soutěž mezi ekonomikami členských států“ ( 73 ).

157. Stejně jako finská vláda připomínám především, že cílem zákona o alkoholu je, jak vyplývá z článku 1 tohoto zákona, předcházet negativním společenským, sociálním a zdravotním dopadům látek obsahujících alkohol, a to usměrněním spotřeby alkoholu.

158. Jak uvádí výše jmenovaná vláda, v oblasti maloobchodního prodeje je toto usměrnění spotřeby alkoholu zajištěno zavedením finského monopolu a u některých nápojů s nízkou koncentrací alkoholu systémem povolení k maloobchodnímu prodeji.

159. Je třeba dodat, že podle švédské vlády studie prokázaly, že snadná dostupnost alkoholických nápojů vede ke zvýšení jejich celkové spotřeby. Jmenovaná vláda rovněž uvádí, že celková spotřeba alkoholu i počet jejích obětí se snižuje úměrně tomu, jak je ztížen přístup k alkoholickým nápojům.

160. V této souvislosti nebylo zpochybněno, že finský monopol v oblasti maloobchodního prodeje i požadavek týkající se povolení k maloobchodnímu prodeji, jejichž účelem je zajistit ochranu veřejného zdraví proti škodlivým účinkům alkoholu, sledují cíl veřejného zájmu ( 74 ).

161. Zadruhé je třeba uvést, že ani v písemných vyjádřeních, ani během jednání nebylo poukázáno na to, že by finský monopol porušoval požadavky stanovené v článku 37 SFEU.

162. V této souvislosti znovu připomínám, že ze spisu vyplývá, že organizace a fungování zmíněného monopolu v oblasti maloobchodního prodeje nebrání prodejcům usazeným v jiných členských státech, aby prodávali alkoholické nápoje finským zákazníkům, za předpokladu, že si tito spotřebitelé sami zařídí přepravu zboží do Finska. Kromě toho platí, že tuzemské i zahraniční hospodářské subjekty mohou prodávat alkoholické nápoje státnímu monopolu, který je následně dále prodává finským spotřebitelům.

163. V projednávané věci tedy neexistují žádné okolnosti, jež by prokazovaly, že poptávka spotřebitelů po alkoholických nápojích není uspokojena, nebo že jsou dovezené výrobky znevýhodňovány v porovnání s domácími výrobky.

164. Stejně jako finská vláda nadto uvádím, že podle údajů vyplývajících ze spisu se nikdo nedovolával toho, že by byly podmínky, za nichž je udělováno povolení k maloobchodnímu prodeji podle zákona o alkoholu, diskriminační.

165. V tomto ohledu je třeba poukázat na to, že z písemného vyjádření této vlády vyplývá, že povolení k maloobchodnímu prodeji je požadováno jak od tuzemských hospodářských subjektů, které si přejí zabývat se maloobchodním prodejem, tak i od zahraničních hospodářských subjektů, které si přejí dovážet alkoholické nápoje obsahující nejvýše 4,7 % objemových etanolu a zabývat se jejich maloobchodním prodejem, a vztahuje se bez rozdílu na výrobky vyrobené ve Finsku i na výrobky vyrobené v jiných členských státech.

166. Znamená to tedy, že vnitrostátní předpisy týkající se povolení k maloobchodnímu prodeji mají z právního i faktického hlediska stejný dopad na prodej domácích výrobků i na prodej výrobků dovezených z jiných členských států a uplatňují se nediskriminačním způsobem na tuzemské i zahraniční hospodářské subjekty.

167. Kromě toho je třeba uvést, že pokud by v takové situaci, jako je situace dotčená v původním řízení, kdy jsou alkoholické nápoje dováženy z jiného členského státu než z Finské republiky a dodávány prodejcem finským zákazníkům, nebylo požadováno žádné povolení, systém povolení k maloobchodnímu prodeji by mohl způsobovat obrácenou diskriminaci, neboť by takové povolení bylo požadováno pouze u domácích alkoholických nápojů.

168. Veškeré výše uvedené poznatky sice nasvědčují tomu, že a priori nedošlo k žádnému zpochybnění legality monopolu ani legality povolení k maloobchodnímu prodeji, avšak nepodávají nám žádnou informaci o organizaci a fungování tohoto monopolu, zejména ne o systému výběru výrobků monopolem, o jeho prodejní síti nebo o reklamě týkající se alkoholických nápojů. Právě tato kritéria přitom mohou Soudnímu dvoru umožnit, aby posoudil slučitelnost pravidel upravujících fungování monopolu s ohledem na článek 37 SFEU ( 75 ).

169. Vnitrostátní soud tedy musí s ohledem na všechny údaje, jež má k dispozici, určit, zda mají organizace a fungování finského monopolu v oblasti maloobchodního prodeje diskriminační povahu nebo zda mohou znevýhodnit dovážené výrobky.

170. A konečně dodávám, že podle mínění finské vlády nelze cíle spočívajícího v ochraně veřejného zdraví dosáhnout jinými méně omezujícími prostředky než tím, že se maloobchodní prodej uskutečňovaný ve Finsku podmíní získáním povolení k maloobchodnímu prodeji nebo výlučným právem finského monopolu. Jmenovaná vláda je totiž toho názoru, že pokud by mohl zahraniční prodejce sám prodávat finským zákazníkům, vznikl by nový kanál pro distribuci alkoholických nápojů, který by konkuroval monopolu a prodeji uskutečňovanému na základě povolení a vymykal by se veškeré kontrole ze strany příslušných vnitrostátních orgánů.

171. V této souvislosti finská vláda zejména uvádí, že systém povolení je nezbytný k tomu, aby bylo možné kontrolovat, zda podniky, jež získaly povolení k prodeji, dodržují ustanovení týkající se prodeje alkoholických nápojů ( 76 ).

172. Nadto připomínám, že ze spisu vyplývá, že si spotřebitelé mohou za určitých podmínek objednávat alkoholické nápoje u zahraničního prodejce a dovážet je od něj. Zákon o alkoholu tedy nezakazuje dovoz pro soukromou potřebu.

173. S ohledem na výše uvedené mám za to, že článek 8 první pododstavec a články 13 a 14 zákona o alkoholu musí být považovány za nezbytné a přiměřené cíli spočívajícímu v ochraně veřejného zdraví.

174. Vzhledem k tomu mám za to, že článek 37 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je zákon o alkoholu, za předpokladu, že jsou organizace a fungování monopolu upraveny tak, aby byla vyloučena jakákoli diskriminace mezi státními příslušníky jednotlivých členských států v souvislosti s podmínkami nákupu a odbytu zboží a aby obchod se zbožím pocházejícím z jiných členských států nebyl právně ani fakticky znevýhodněn oproti obchodu s vnitrostátním zbožím, což musí posoudit vnitrostátní soud.

175. Vzhledem k tomu, že jsem vyloučil použitelnost článku 34 SFEU, není nutné odpovídat na sedmou až osmou otázku předkládajícího soudu.

IV – Závěry

176. Vzhledem k výše uvedenému navrhuji, aby Soudní dvůr odpověděl Helsingin hovioikeus následovně: 1) Taková vnitrostátní právní úprava, jako je úprava dotčená v původním řízení, která vyjímá některé nápojové obaly z placení spotřební daně pod podmínkou, že se na ně bude vztahovat systém vracení, musí být posuzována ve světle článku 110 SFEU. Článek 110 SFEU a čl. 1 odst. 1 a články 7 a 15 směrnice Evropského parlamentu a Rady 94/62/ES ze dne 20. prosince 1994 o obalech a obalových odpadech musí být vykládány v tom smyslu, že takovéto právní úpravě nebrání. 2) Taková vnitrostátní právní úprava, jako je úprava dotčená v původním řízení, která zavádí monopol v oblasti maloobchodního prodeje alkoholických nápojů a podmiňuje dovoz alkoholických nápojů určených k maloobchodnímu prodeji získáním povolení k maloobchodnímu prodeji, musí být posuzována ve světle článku 37 SFEU. Článek 37 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že takovéto vnitrostátní právní úpravě nebrání za předpokladu, že jsou organizace a fungování tohoto monopolu upraveny tak, aby byla vyloučena jakákoli diskriminace mezi státními příslušníky jednotlivých členských států v souvislosti s podmínkami nákupu a odbytu zboží a aby obchod se zbožím pocházejícím z jiných členských států nebyl právně ani fakticky znevýhodněn oproti obchodu s vnitrostátním zbožím, což musí posoudit vnitrostátní soud.

( 1 ) Původní jazyk: francouzština.

( 2 ) Směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 20. prosince 1994 o obalech a obalových odpadech (Úř. věst. L 365, s. 10).

( 3 ) Dále jen „ORÚ“.

( 4 ) Posledně jmenované ustanovení definuje tento účinný systém vracení jako zálohový systém, v jehož rámci subjekt provádějící balení či dovozce nápojů sám nebo způsobem stanoveným v zákoně č. 1072/1993 o odpadech (Jätelaki) či v příslušných právních předpisech platných pro provincii Åland zajišťuje opětovné použití nebo recyklaci nápojových obalů tak, že je takový obal znovu použit nebo využit jako surovina.

( 5 ) Dále jen „sporné období“.

( 6 ) V předkládacím usnesení je upřesněno, že ve sporném období dovezla společnost EIG do Finska 4507,30 l piva, 1499,40 l cideru, 238,70 l vína a 3452,30 l lihovin.

( 7 ) Viz stanovisko generálního advokáta Jacobse přednesené ve věci De Danske Bilimportører (C‑383/01, EU:C:2003:116, bod 2).

( 8 ) Viz rozsudky Brzeziński (C‑313/05, EU:C:2007:33, bod 22 a citovaná judikatura), a Orgacom (C‑254/13, EU:C:2014:2251, bod 23).

( 9 ) V této souvislosti připomínám zaprvé, že švédská a norská vláda se k této otázce nevyjádřily, zadruhé, že podle mínění V. Visnapuu je článek 34 SFEU použitelný pouze podpůrně, a zatřetí, že finská vláda uvádí analýzu slučitelnosti zákona o spotřební dani z některých nápojových obalů s článkem 34 SFEU pro případ, že by měl Soudní dvůr za to, že je tento článek použitelný.

( 10 ) Viz rozsudek Dassonville (8/74, EU:C:1974:82, bod 5).

( 11 ) Viz rozsudky De Danske Bilimportører (C‑383/01, EU:C:2003:352, bod 36), a Brzeziński (C‑313/05, EU:C:2007:33, bod 27).

( 12 ) Viz stanovisko generálního advokáta Jacobse přednesené ve věci De Danske Bilimportører (C‑383/01, EU:C:2003:116, bod 28).

( 13 ) Viz rozsudky Lornoy a další (C‑17/91, EU:C:1992:514, bod 14), a De Danske Bilimportører (C‑383/01, EU:C:2003:352, bod 32).

( 14 ) Viz stanovisko generálního advokáta Jacobse přednesené ve věci De Danske Bilimportører (C‑383/01, EU:C:2003:116, bod 30).

( 15 ) Tamtéž. V bodě 32 svého stanoviska generální advokát Jacobs uvedl, že na konkrétní opatření může být použit pouze jeden z těchto článků, neboť každý z nich má jinou působnost (v tomto smyslu viz stanovisko generální advokátky Sharpston přednesené ve věci Brzeziński, C‑313/05, EU:C:2006:598, body 31 a 32).

( 16 ) Tamtéž (bod 33).

( 17 ) V tomto smyslu viz rozsudky De Danske Bilimportører (C‑383/01, EU:C:2003:352, bod 34), a Brzeziński (C‑313/05, EU:C:2007:33, body 23 a 24), a usnesení Kawala (C‑134/07, EU:C:2007:770, bod 26).

( 18 ) Viz rozsudek Radlberger Getränkegesellschaft a S. Spitz (C‑309/02, EU:C:2004:799, bod 53 a citovaná judikatura).

( 19 ) V tomto smyslu viz sdělení Komise – Nápojové obaly, zálohové systémy a volný pohyb zboží (Úř. věst. 2009, C 107, s. 1).

( 20 ) Viz rozsudky Komise v. Německo (C‑463/01, EU:C:2004:797, bod 44), a Radlberger Getränkegesellschaft a S. Spitz (C‑309/02, EU:C:2004:799, bod 56).

( 21 ) Viz rozsudek Komise v. Německo (C‑463/01, EU:C:2004:797, bod 43),

( 22 ) Viz čl. 1 odst. 1 směrnice 94/62.

( 23 ) Je třeba poznamenat, že ve spisu není uvedeno nic, co by nasvědčovalo tomu, že spotřební daň z nápojových obalů zavádí ochranářský systém, který by v oblasti obalů alkoholických nápojů zvýhodňoval konkurenční vnitrostátní výrobky. Spotřební daň, která je dotčena v původním řízení, by tedy neměla být posuzována ve světle čl. 110 druhého pododstavce SFEU.

( 24 ) Viz rozsudky Stadtgemeinde Frohnleiten a Gemeindebetriebe Frohnleiten (C‑221/06, EU:C:2007:657, bod 30 a citovaná judikatura), a Tatu (C‑402/09, EU:C:2011:219, bod 34).

( 25 ) Viz rozsudky De Danske Bilimportører (C‑383/01, EU:C:2003:352, bod 37), a Tatu (C‑402/09, EU:C:2011:219, bod 35).

( 26 ) Viz rozsudky Brzeziński (C‑313/05, EU:C:2007:33, bod 40), Stadtgemeinde Frohnleiten a Gemeindebetriebe Frohnleiten (C‑221/06, EU:C:2007:657, bod 50), a Oil Trading Poland (C‑349/13, EU:C:2015:84, bod 46 a citovaná judikatura).

( 27 ) Viz rozsudky Bergandi (252/86, EU:C:1988:112, bod 25), jakož i Stadtgemeinde Frohnleiten a Gemeindebetriebe Frohnleiten (C‑221/06, EU:C:2007:657, bod 40).

( 28 ) Z písemného vyjádření finské vlády vyplývá, že recyklace založená na zálohovém systému je v praxi velice účinná. Například v roce 2011 bylo recyklováno přibližně 97 % jednou použitých nápojových obalů a opakovaně použito bylo 96 % kovových obalů, 91 % skleněných obalů a 96 % obalů z umělých hmot na bázi polyethylentereftalátů (PET).

( 29 ) Viz rozsudek Tatu (C‑402/09, EU:C:2011:21, bod 37 a citovaná judikatura).

( 30 ) Tento čárový kód umožňuje identifikaci výrobku.

( 31 ) Poplatky za připojení k finskému systému vracení činí podle něj minimálně 3600 eur v případě lahví z recyklovatelného skla a 6200 eur v případě nápojových plechovek. K tomu je třeba připočíst poplatek za kód, který musí být uveden na každém výrobku zapojeném do tohoto systému, zálohový poplatek a poplatek za recyklaci, který vychází z prodaného objemu.

( 32 ) Finská vláda v písemném vyjádření upřesnila, že hlavními hospodářskými subjekty zajišťujícími ve Finsku systémy vracení jsou Suomen Palautuspakkaus Oy (dále jen „PALPA“) a jeho dceřiná společnost Palpa Lasi Oy a že podmínky pro připojení se k systému vracení, který zajišťuje PALPA, jsou spolu se sazbami volně dostupné na internetových stránkách PALPA, a to ve finském, anglickém a švédském jazyce.

( 33 ) Je namístě připomenout, že připojení se k systému vracení nápojových obalů není povinné. Hospodářský subjekt totiž může dát přednost placení spotřební daně namísto, aby nesl náklady na připojení se k systému.

( 34 ) Připomínám, že podle čl. 7 odst. 1 druhého pododstavce této směrnice se tyto systémy musí vztahovat na dovážené výrobky za nediskriminačních podmínek, včetně podrobných provozních podmínek a veškerých tarifů stanovených pro přístup k těmto systémům, a musí být navrženy tak, aby v souladu se Smlouvou nezpůsobovaly překážky obchodu nebo narušování hospodářské soutěže.

( 35 ) Součástí zmíněné kapitoly 3 jsou články 34 SFEU až 37 SFEU.

( 36 ) Viz bod 126 XXV. zprávy o politice hospodářské soutěže 1995 [COM(96) 126 final].

( 37 ) Tamtéž.

( 38 ) Zákon o alkoholu vstoupil v platnost dne 1. ledna 1995.

( 39 ) Zvýrazněno autorem tohoto stanoviska.

( 40 ) Tamtéž.

( 41 ) Tamtéž.

( 42 ) Ze spisu vyplývá, že zmíněné ustanovení o maloobchodním prodeji alkoholických nápojů obsahujících nejvýše 13 % objemových etanolu nebylo předmětem diskuse, a proto mám za to, že se situace dotčené v původním řízení netýká.

( 43 ) C‑189/95, EU:C:1997:504.

( 44 ) C‑170/04, EU:C:2007:313.

( 45 ) Rozsudek Franzén a další (C‑189/95, EU:C:1997:504, bod 35 a citovaná judikatura).

( 46 ) Tamtéž (bod 36 a citovaná judikatura).

( 47 ) 91/75, EU:C:1976:23.

( 48 ) Bod 5.

( 49 ) C‑120/78, EU:C:1979:42.

( 50 ) Bod 7.

( 51 ) Tamtéž.

( 52 ) 86/78, EU:C:1979:64.

( 53 ) Bod 35.

( 54 ) EU:C:1997:504.

( 55 ) Viz stanovisko generálního advokáta Tizzana ve věci Rosengren a další (C‑170/04, EU:C:2006:213, bod 41), a stanovisko generálního advokáta Mengozziho ve věci Rosengren a další (C‑170/04, EU:C:2006:747, bod 35).

( 56 ) C‑170/04, EU:C:2007:313.

( 57 ) Bod 21.

( 58 ) Bod 22.

( 59 ) Bod 24.

( 60 ) Tamtéž.

( 61 ) Bod 26.

( 62 ) C‑170/04, EU:C:2007:313.

( 63 ) Viz Bernard, E., „Monopole sur l’alcool et régime d’autorisation d’importation“, Revue Europe, č. 8, srpen 2007, poznámka 207. Autor zastává názor, že „nelze než se podivit nad úsečností, s níž soud Společenství zodpověděl položenou otázku způsobem, který neodpovídal jeho starší judikatuře a který se lišil od způsobu, jakým tuto otázku vyřešili oba generální advokáti“. Viz rovněž Johansson, M., „Rosengren – The ECJ makes a narrow interpretation of Franzén“, European Law Reporter, 7–8, 2007, s. 250.

( 64 ) Viz rozsudky Komise v. Švédsko (C‑186/05, EU:C:2007:571, body 22 a 23), a ANETT (C‑456/10, EU:C:2012:241, body 21 až 30).

( 65 ) V tomto smyslu viz rozsudky Rosengren a další (C‑170/04, EU:C:2007:313, bod 19), jakož i ANETT (C‑456/10, EU:C:2012:241, bod 24).

( 66 ) C‑170/04, EU:C:2007:313.

( 67 ) Tamtéž.

( 68 ) Viz stanovisko generálního advokáta Mengozziho přednesené ve věci Rosengren a další (C‑170/04, EU:C:2006:747, bod 60).

( 69 ) Viz a contrario rozsudek ANETT (C‑456/10, EU:C:2012:241, bod 27 a citovaná judikatura).

( 70 ) Viz rozsudek Franzén (C‑189/95, EU:C:1997:504, bod 37 a citovaná judikatura).

( 71 ) Tamtéž (bod 38 a citovaná judikatura).

( 72 ) Tamtéž (bod 39).

( 73 ) Tamtéž (bod 40).

( 74 ) V tomto smyslu viz rozsudek Franzén (C‑189/95, EU:C:1997:504, bod 41).

( 75 ) Viz rozsudek Franzén (C‑189/95, EU:C:1997:504, body 43 až 66).

( 76 ) Tato vláda v písemném vyjádření uvádí, že na alkoholické nápoje, jež obsahují nejvýše 4,7 % objemových etanolu, se vztahuje zvláštní právní úprava. V ní je stanoveno například to, že tyto nápoje mohou být prodávány pouze od 7 do 21 hodin. Kromě toho je zakázáno prodávat je osobám mladším 18 let a podnapilým osobám.