Věc T-110/07

Siemens AG

v.

Evropská komise

„Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Trh s projekty, které se týkají plynem izolovaných spínacích přístrojů – Rozhodnutí, kterým se konstatuje porušení článku 81 ES a článku 53 Dohody o EHP – Rozdělení trhu – Účinky v rámci společného trhu – Pojem trvajícího protiprávního jednání – Doba trvání protiprávního jednání – Promlčení – Pokuty – Proporcionalita – Přitěžující okolnosti – Vedoucí úloha – Polehčující okolnosti – Spolupráce“

Shrnutí rozsudku

1. Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Jednání ve vzájemné shodě – Narušení hospodářské soutěže – Kritéria posouzení – Protisoutěžní předmět – Dostatečné zjištění

(Článek 81 odst. 1 ES; Dohoda o EHP, čl. 53 odst. 1)

2. Právo Společenství – Zásady – Základní práva – Presumpce neviny – Řízení ve věci hospodářské soutěže – Použitelnost

(Článek 81 odst. 1 ES; článek 6 odst. 2 EU)

3. Hospodářská soutěž – Správní řízení – Rozhodnutí Komise, kterým se konstatuje protiprávní jednání – Způsob dokazování – Použití souboru nepřímých důkazů

(Článek 81 odst. 1 ES)

4. Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Dohody mezi podniky – Důkaz protiprávního jednání – Předložení prohlášení jiných stíhaných podniků Komisí – Přípustnost

(Článek 81 odst. 1 ES; Dohoda o EHP, článek 53)

5. Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Dohody mezi podniky – Důkaz protiprávního jednání – Posouzení důkazní hodnoty dokumentu – Kritéria

(Článek 81 odst. 1 ES)

6. Hospodářská soutěž – Správní řízení – Rozhodnutí Komise, kterým se konstatuje protiprávní jednání – Povinnost Komise předložit důkaz protiprávního jednání a doby jeho trvání

(Článek 81 odst. 1 ES; sdělení Komise 2002/C 45/03)

7. Hospodářská soutěž – Správní řízení – Dodržování práva na obhajobu – Oznámení námitek – Předložení doplňujících důkazů po zaslání oznámení námitek – Přípustnost – Podmínky

(Článek 81 odst. 1 ES; nařízení Rady č. 1/2003, článek 25)

8. Hospodářská soutěž – Správní řízení – Rozhodnutí Komise, kterým se konstatuje protiprávní jednání – Povinnost Komise předložit důkaz protiprávního jednání a doby jeho trvání – Dosah důkazního břemene

(Článek 81 odst. 1 ES; nařízení Rady č. 1/2003, článek 25)

9. Hospodářská soutěž – Správní řízení – Dodržování práva na obhajobu – Dosah zásady – Meze – Právo podniku vyslýchat svědky v jeho neprospěch – Vyloučení

(Článek 81 odst. 1 ES)

10. Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Účast podniku na kartelové dohodě

(Článek 81 odst. 1 ES)

11. Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Protiprávní jednání – Jednotná povaha protiprávního jednání – Kritéria posouzení

(Článek 81 odst. 1 ES; Dohoda o EHP, článek 53; nařízení Rady č. 1/2003, čl. 25 odst. 2)

12. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Stanovení – Kritéria – Závažnost protiprávního jednání

(Nařízení Rady č. 1/2003, čl. 23 odst. 2; sdělení Komise 98/C 9/03, bod 1 A čtvrtý a šestý pododstavec)

13. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Stanovení – Kritéria – Závažnost protiprávního jednání – Neexistence závazného nebo taxativního výčtu kritérií

(Nařízení Rady č. 1/2003, čl. 23 odst. 2)

14. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Stanovení – Kritéria – Prostor pro uvážení vyhrazený Komisi – Zvýšení obecné úrovně pokut

(Nařízení Rady č. 1/2003, čl. 23 odst. 2)

15. Hospodářská soutěž – Pokuty – Rozhodnutí ukládající pokuty – Povinnost odůvodnění – Dosah

(Článek 253 ES; nařízení Rady č. 1/2003, čl. 23 odst. 2)

16. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Stanovení – Kritéria – Závažnost protiprávního jednání – Přitěžující okolnosti – Vedoucí nebo podněcovací role při protiprávním jednání

(Nařízení Rady č. 1/2003, čl. 23 odst. 2; sdělení Komise 98/C 9/03, bod 2 třetí odrážka)

17. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Stanovení – Kritéria – Závažnost protiprávního jednání – Přitěžující okolnosti – Vedoucí role při protiprávním jednání

(Článek 81 odst. 1 ES)

18. Hospodářská soutěž – Pokuty – Výše – Stanovení – Neuložení nebo snížení pokuty za spolupráci dotyčného podniku

(Článek 81 odst. 1 ES; nařízení Rady č. 1/2003, čl. 23 odst. 2; sdělení Komise 2002/C 45/03, body 22 a 29)

1. Pro posouzení, zda je jednání ve vzájemné shodě zakázáno čl. 81 odst. 1 ES, je zohlednění jeho konkrétních účinků nadbytečné, ukáže-li se, že jeho cílem je vyloučení, omezení nebo narušení hospodářské soutěže na společném trhu. To platí obdobně v rámci čl. 53 odst. 1 dohody o Evropském hospodářském prostoru (EHP).

(viz bod 40)

2. Zásada presumpce neviny, jak vyplývá zejména z čl. 6 odst. 2 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod, je součástí základních práv, která podle judikatury Soudního dvora, navíc potvrzené čl. 6 odst. 2 EU, tvoří obecné zásady práva Společenství.

S ohledem na povahu dotčených protiprávních jednání i na povahu a stupeň přísnosti sankcí, které se k nim vztahují, se zásada presumpce neviny použije na řízení týkající se porušení pravidel hospodářské soutěže použitelných na podniky, která mohou vést k uložení pokut nebo penále. V rámci žaloby směřující ke zrušení rozhodnutí o uložení pokuty je nezbytné tuto zásadu zohlednit. Má-li soud pochybnosti, musí být tato skutečnost ku prospěchu podniku, jemuž je určeno rozhodnutí, které konstatuje protiprávní jednání. Tribunál tedy nemůže učinit závěr, že Komise z právního hlediska dostačujícím způsobem prokázala existenci dotčeného protiprávního jednání v případě, že o této otázce má stále ještě pochybnosti, zejména v rámci žaloby směřující ke zrušení rozhodnutí o uložení pokuty.

(viz body 44–45)

3. V oblasti hospodářské soutěže je nezbytné, aby Komise předložila přesné a shodující se důkazy, aby prokázala existenci protiprávního jednání a podložila své pevné přesvědčení, že tvrzená protiprávní jednání představují citelná omezení hospodářské soutěže ve smyslu čl. 81 odst. 1 ES. Každý z Komisí předložených důkazů však nemusí nutně splňovat tato kritéria ve vztahu ke každému znaku protiprávního jednání. Stačí, aby tomuto požadavku vyhovoval soubor nepřímých důkazů, posuzovaný jako celek, na něž se orgán odvolává. Existenci protisoutěžního jednání nebo dohody tedy lze dovodit z některých shod okolností a indicií, které mohou, jsou-li nahlíženy vcelku, při neexistenci jiného soudržného vysvětlení představovat důkaz porušení pravidel hospodářské soutěže.

Jestliže se Komise opírá pouze o chování dotčených podniků na trhu, aby dospěla k závěru, že existuje protiprávní jednání, postačuje, aby tyto podniky prokázaly existenci okolností, které poskytují jiné vysvětlení skutkového stavu zjištěného Komisí a umožňuj tak nahradit vysvětlení skutkového stavu, které Komise použila k závěru, že došlo k porušení pravidel Společenství v oblasti hospodářské soutěže, jiným přijatelným vysvětlením. Existence alternativního vysvětlení skutkových okolností je nicméně relevantní jen tehdy, když se Komise opírá pouze o chování dotčených podniků na trhu. Takové vysvětlení je tak od okamžiku, kdy existence protiprávního jednání není pouze předpokládána, ale je prokázána důkazy, irelevantní. Krom toho jsou podle zásady volného hodnocení důkazů k prokázání protiprávního jednání přípustné všechny důkazní prostředky, takže existence alternativního vysvětlení je irelevantní, když je protiprávní jednání právně dostatečným způsobem prokázáno jinými než listinnými důkazy.

(viz body 46–49, 51)

4. Pokud jde o důkazní prostředky, které lze uplatnit k prokázání porušení článku 81 ES a článku 53 Dohody o Evropském hospodářském prostoru (EHP), zásada, která platí v právu Společenství, je zásada volného hodnocení důkazů Zvláště žádné ustanovení ani žádná obecná zásada práva Společenství Komisi nezakazuje uplatnit vůči podniku prohlášení jiných stíhaných podniků. V případě, že by tomu tak nebylo, bylo by důkazní břemeno v případě jednání v rozporu s články 81 ES a 82 ES, které nese Komise neúnosné a neslučitelné s úkolem dohledu na správné použití těchto ustanovení, který je Komisi svěřen Smlouvou.

(viz bod 50)

5. V oblasti hospodářské soutěže je jediným náležitým kritériem pro hodnocení předložených důkazů jejich hodnověrnost. Podle pravidel obecně platných v oblasti dokazování závisí hodnověrnost, a tedy důkazní hodnota dokumentu, na jeho původu, na okolnostech jeho vypracování, na osobě, které je určen a na smysluplné a spolehlivé povaze jeho obsahu. Zejména je třeba přiznat velký význam okolnosti, že dokument byl vyhotoven v bezprostřední souvislosti se skutkovými okolnostmi nebo přímým svědkem těchto okolností. Dále musejí být prohlášení, která jsou v rozporu se zájmy prohlašujícího, v zásadě považována za zvláště věrohodné důkazní materiály.

Svědectví osoby, která byla během téměř celé doby trvání kartelové dohody jedním ze zástupců jednoho z jejích hlavních účastníků v rámci této dohody a tedy přímým svědkem okolností, které uvedla ve svém svědectví, je tedy třeba v zásadě kvalifikovat jako důkazní prostředek s vysokou důkazní hodnotou.

(viz body 54, 75)

6. V oblasti hospodářské soutěže nevede žádost o použití oznámení o ochraně před pokutami a snížení pokut v případech kartelů za účelem získání snížení pokuty nutně k podnětu předložit zkreslené důkazy. Jakákoliv snaha uvést Komisi v omyl by totiž mohla zpochybnit upřímnost a úplnost spolupráce žadatele, a ohrozit tak možnost, aby tato osoba získala úplnou výhodu na základě oznámení o spolupráci.

Avšak v rozsahu, v němž jsou prohlášení podniku, který je stíhán pro porušení pravidel Společenství v oblasti hospodářské soutěže, zpochybňována také dalšími podniky, kterým je rovněž vytýkáno, že uzavřeli obecnou dohodu, musí být podpořena dalšími důkazy, aby mohla představovat dostatečný důkaz existence a dosahu obecné dohody.

(viz body 65–66)

7. Oznámení námitek musí dotčeným osobám umožnit skutečně zjistit, jaké chování jim Komise vytýká, přičemž tento požadavek je dodržen ve chvíli, kdy konečné rozhodnutí dotčeným osobám nepřičítá protiprávní jednání, která nebyla uvedena v oznámení námitek, a uplatňuje pouze skutkové okolnosti, k nimž se dotčené osoby měly příležitost vyjádřit. Jakkoliv je tedy pravda, že protiprávní jednání vytýkaná v rozhodnutí podniku se nemohou lišit od protiprávních jednání uvedených v oznámení námitek, totéž neplatí pro uplatněné skutkové okolnosti, neboť v jejich případě postačuje, aby dotčené podniky měli možnost vyjádřit se ke všem skutkovým okolnostem uplatněným v jejich neprospěch. Žádné ustanovení totiž nezakazuje, aby Komise stranám po zaslání oznámení námitek zpřístupnila nové písemnosti, o nichž se domnívá, že podporují její tvrzení, s tou výhradou, že musí podnikům poskytnout čas nutný pro předložení jejich stanoviska v tomto ohledu.

(viz body 86–87)

8. Straně nebo orgánu, který tvrdí, že byla porušena pravidla hospodářské soutěže, přísluší, aby předložil důkaz, který právně dostačujícím způsobem prokazuje skutečnosti zakládající protiprávní jednání. Dále podniku, který uplatňuje důvod na obranu proti konstatování, že se dopustil protiprávního jednání, přísluší předložit důkaz, že podmínky použití tohoto důvodu na jeho obranu jsou splněny, a uvedený orgán tedy bude muset uplatnit jiný důkaz.

Obecná zásada, podle které Komise musí prokázat všechny skutečnosti, které zakládají protiprávní jednání, včetně jeho doby trvání, a které mohou mít vliv na její konečné závěry ohledně závažnosti protiprávního jednání, není zpochybněna tím, že dotyčný podnik vznesl důvod na obranu vycházející z promlčení, jehož prokázání přísluší v zásadě tomuto podniku.

Uplatnění takového důvodu na obranu totiž nutně předpokládá, že doba trvání protiprávního jednání a den jeho ukončení jsou prokázány. Tyto okolnosti však v tomto ohledu samy o sobě nemohou odůvodnit přenesení důkazního břemene na dotčený podnik. Zaprvé je doba trvání protiprávního jednání, tedy pojem, který předpokládá, že je znám konečný den protiprávního jednání, jedním ze základních prvků protiprávního jednání, jehož prokázání přísluší Komisi, bez ohledu na skutečnost, že zpochybnění těchto prvků je také součástí důvodu na obranu vycházejícího z promlčení. Krom toho je tento závěr odůvodněný s ohledem na skutečnost, že stíhání Komisí na základě článku 25 nařízení č. 1/2003 není promlčeno, je objektivním právním kritériem vyplývajícím ze zásady právní jistoty a je tedy podmínkou platnosti jakéhokoli rozhodnutí o uložení sankce. Komise je totiž povinna toto kritérium dodržovat, i když podnik v této souvislosti neuplatnil důvod na svou obranu.

Toto rozložení důkazního břemene se nicméně může měnit v rozsahu, v němž skutkové okolnosti, jichž se strana dovolává, mohou druhou stranu zavazovat k poskytnutí vysvětlení nebo odůvodnění, přičemž neučiní-li tak, lze dospět k závěru, že důkaz byl předložen. Zejména předložila-li Komise důkaz o existenci dohody, přísluší podniku, který se této dohody účastnil, aby předložil důkaz, že se od ní distancoval, což svědčí o jasné vůli, sdělené ostatním účastnícím se podnikům, neúčastnit se této dohody.

(viz body 173–176)

9. Základní zásada dodržování práva na obhajobu vyžaduje, aby podnikům a sdružením podniků dotčeným šetřením Komise v oblasti hospodářské soutěže bylo již ve stadiu správního řízení umožněno užitečně vyjádřit jejich stanovisko k pravdivosti a relevanci skutkových zjištění, námitek a okolností dovolávaných Komisí. Odpověď podniku na oznámení námitek Komise tedy nemůže být uplatněna k tíži jiného podniku dotčeného šetřením, jestliže tento podnik neměl k odpovědi přístup předtím, než Komise přijala rozhodnutí.

Uvedená zásada naopak nevyžaduje, aby měl podnik v rámci správního řízení možnost sám vyslechnout svědky vyslýchané Komisí.

(viz body 189, 199)

10. Skutečnost, že se podnik veřejně nedistancoval od protiprávního jednání, jehož se účastnil, nebo že toto protiprávní jednání neoznámil správním orgánům, má za následek podporu pokračování protiprávního jednání a ztěžování jeho odhalení, takže toto mlčky učiněné schválení může být kvalifikováno jako spoluúčast nebo pasivní forma účasti na protiprávním jednání.

(viz bod 222)

11. Několik kritérií je relevantních pro posouzení, zda se jedná o jediné porušení článku 81 ES a čl. 53 Dohody o Evropském hospodářském prostoru (EHP), a sice totožnost nebo rozdílnost cílů dotčených praktik, totožnost dotyčných výrobků a služeb, totožnost podniků, které se těchto praktik účastnily a totožnost způsobů jejich provádění. Dalšími relevantními kritérii jsou totožnost zúčastněných fyzických osob jednajících na účet podniků a totožnost zeměpisné působnosti dotčených praktik.

Pokud jde konkrétně o pojem společný cíl protisoutěžních praktik, otázka, zda soubor dohod a jednání v rozporu s čl. 81 odst. 1 ES představuje jediné a trvající protiprávní jednání, je otázkou závisející výlučně na objektivních faktorech, mezi něž patří společný cíl uvedených dohod a jednání. Tento cíl představuje kritérium, jež je nutné posoudit s ohledem na samotný obsah těchto dohod a jednání, a nesmí být zaměňováno se subjektivním úmyslem různých podniků účastnit se jediné a trvající kartelové dohody. Tento subjektivní úmysl naopak může a musí být zohledněn jen v rámci posouzení individuální účasti podniku na takové jediné a trvající dohodě. V tomto ohledu postačuje uvést, že když se dotčený podnik, poté co opustil kartelovou dohodu, jí začal opět účastnit, byl si vědom, že se účastní téže kartelové dohody jako dříve. Dokonce pouze stačí, že si uvedený podnik byl vědom základních kritérií, uvedených výše, jež odůvodňují konstatování jednotné povahy protiprávního jednání, aby vůči němu mohla být tato jednotná povaha uplatněna, i za předpokladu, že by sám nevyvodil závěr o její existenci.

(viz body 241, 246, 253)

12. Pokyny o metodě stanovování pokut udělených podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 Smlouvy o ESUO v bodě 1 A čtvrtém a šestém pododstavci stanoví, že se zohlední, zda původci protiprávních jednání skutečně měli hospodářskou schopnost způsobit významnou škodu jiným hospodářským subjektům a vezme v úvahu specifická váha jednání každého podniku pro hospodářskou soutěž, zejména existuje-li značný nepoměr ve velikosti podniků, které se dopustily protiprávního jednání. Naopak pokyny nestanoví, že skutečná hospodářská schopnost podniků nebo specifická váha jejich chování musí být posouzeny podle zvláštního kritéria, jako je jejich podíl na relevantním výrobkovém trhu v rámci Evropského hospodářského prostoru (EHP) nebo v rámci vnitřního trhu. Komise tedy v tomto ohledu může uplatnit vhodné kritérium s ohledem na okolnosti každého jednotlivého případu.

(viz bod 279)

13. Závažnost porušení pravidel Společenství v oblasti hospodářské soutěže musí být zjištěna v závislosti na řadě faktorů, jako jsou konkrétní okolnosti případu, jeho kontext a odrazující účinek pokut, a to aniž by byl vytvořen závazný nebo taxativní výčet kritérií, jež musejí být nutně zohledněna. K faktorům, které mají být zohledněny při posuzování závažnosti protiprávního jednání, patří jednání každého podniku, jeho role při zavádění jednání ve vzájemné shodě, zisk, který může z těchto jednání vytěžit, jeho velikost a hodnota dotyčného zboží, jakož i nebezpečí, které představují porušení tohoto druhu pro cíle Společenství.

Z toho jednak plyne, že za účelem stanovení pokuty je možné rovněž přihlédnout jak k celkovému obratu podniku, který představuje údaj, byť jen přibližný a nedokonalý, o jeho velikosti a hospodářské síle, tak k části tohoto obratu, jehož bylo dosaženo zbožím, které je předmětem protiprávního jednání, a který tedy může poskytnout údaj o jeho rozsahu. Krom toho z toho plyne, že jednomu ani druhému z těchto obratů nelze přikládat přílišný význam ve srovnání s jinými posuzovanými faktory, a že tedy stanovení přiměřené pokuty nemůže být výsledkem pouhého výpočtu založeného na celkovém obratu. To platí zejména v případě, že dotyčné zboží představuje pouze malý zlomek tohoto obratu.

Výčet skutečností, které mohou být zohledněny při posouzení závažnosti protiprávního jednání, není tedy závazný ani taxativní. Komise tedy může zohlednit další skutečnosti nebo přiznat jedné ze skutečností uvedených výše menší význam, nebo tuto skutečnost dokonce vůbec nezohlednit, jestliže to s ohledem na okolnosti konkrétní věci považuje za vhodné.

Pojem „hodnota dotyčného zboží“ musí být chápán jako míra uvádějící část celkového obratu dotyčných podniků, která je dosažena výrobky, jež jsou předmětem kartelové dohody, a nikoliv jako odkaz na velikost trhu těchto výrobků v rámci Evropského hospodářského prostoru (EHP).

(viz body 286–288)

14. Předchozí rozhodovací praxe Komise nevytváří sama o sobě právní rámec pro pokuty v oblasti hospodářské soutěže. Komise v rámci nařízení č. 1/2003 disponuje určitým prostorem pro uvážení při stanovení výše pokut, aby mohla směrovat jednání podniků ve smyslu dodržování pravidel hospodářské soutěže. Proto ji skutečnost, že Komise v minulosti uplatňovala pokuty určité úrovně na různé typy protiprávních jednání, nemůže zbavit možnosti zvýšit tuto úroveň v mezích uvedených v nařízení č. 1/2003, je-li to nezbytné k tomu, aby bylo zajištěno provádění soutěžní politiky Společenství. Účinné použití soutěžních pravidel Společenství naopak vyžaduje, aby Komise měla možnost kdykoli přizpůsobit úroveň pokut potřebám této politiky.

Z toho plyne, že podniky, vůči nimž se vede správní řízení, jež může vyústit v uložení pokuty, nemohou nabýt legitimního očekávání, že Komise nepřekročí úroveň pokut používanou dříve. Uvedené podniky tedy musejí vzít v úvahu možnost, že se Komise kdykoli rozhodne zvýšit úroveň výše pokut ve srovnání s úrovní používanou v minulosti.

(viz body 290–291)

15. Pokud jde o stanovení výše pokut uložených Komisí za porušení práva Společenství v oblasti hospodářské soutěže, podstatné formální náležitosti, které povinnost odůvodnění představuje, jsou splněny, jestliže Komise ve svém rozhodnutí uvede posuzované skutečnosti, které jí umožnily vymezit závažnost a dobu trvání protiprávního jednání, aniž je povinna v něm uvádět podrobnější přehled nebo číselné údaje týkající se způsobu výpočtu pokuty.

Zvláště uvedení číselných údajů, jimiž se Komise v rámci výkonu své posuzovací pravomoci při stanovení pokut řídila, zejména v případě sledovaného odrazujícího účinku, pro Komisi představuje možnost, jejíž využití je žádoucí, ale která jde nad rámec požadavků vyplývajících z povinnosti uvést odůvodnění.

(viz body 311–312)

16. Podnik musí k tomu, aby mohl být kvalifikován jako „vůdce“ kartelové dohody, pro kartelovou dohodu představovat významnou hybnou sílu nebo nést zvláštní a konkrétní odpovědnost za její fungování. Tato okolnost musí být totiž posouzena celkově s ohledem na kontext projednávaného případu. Kvalifikace jako „vůdce“ se zejména uplatňuje, jestliže bylo zjištěno, že podnik v rámci kartelové dohody vykonával funkce koordinátora, a zejména organizoval a personálně zajišťoval sekretariát pověřený konkrétním prováděním kartelové dohody, nebo když uvedený podnik zastával ústřední úlohu při konkrétním fungování kartelové dohody například tím, že organizoval značný počet schůzek, shromažďoval a rozesílal informace v rámci kartelové dohody, zastupoval některé účastníky v rámci kartelové dohody nebo nejčastěji předkládal návrhy k fungování kartelové dohody. Je navíc zcela možné, aby úloha vůdce byla přičtena dvěma nebo dokonce více podnikům najednou, a to zejména v rámci kartelové dohody zahrnující vysoký počet účastníků.

Jak dále vyplývá ze samotného znění bodu 2 třetí odrážky pokynů o metodě stanovování pokut udělených podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 Smlouvy o ESUO, je nutné odlišovat pojem „vůdce“ od pojmu „podněcovatele“ protiprávního jednání. Zatímco se totiž role podněcovatele vztahuje k okamžiku vzniku nebo rozšíření kartelové dohody, role vůdce se váže k jejímu fungování. Proto se vůdce a podněcovatel protiprávního jednání nenachází ve srovnatelné situaci, takže i skutečnost, že se zachází odlišně s podnikem kvalifikovaným jako podněcovatel kartelové dohody a s podnikem, který ji vedl, nepředstavuje porušení zásady rovného zacházení.

(viz body 337, 345, 348)

17. I za předpokladu, že by Komise nesprávně opomenula kvalifikovat podnik jako vůdce kartelové dohody, navzdory významné úloze zastávané tímto podnikem v rámci kartelové dohody, by taková protiprávnost, ke které by došlo ve prospěch třetí osoby, nebyla důvodem k vyhovění žalobnímu důvodu směřujícímu ke zrušení rozhodnutí Komise. Dodržování zásady rovného zacházení nebo zákazu diskriminace totiž musí být v souladu s dodržováním zásady legality, podle níž nikdo nemůže ve svůj prospěch uplatňovat protiprávnost, k níž došlo ve prospěch jiné osoby.

(viz bod 358)

18. Snížení pokuty v případě spolupráce podniků účastných na protiprávním jednání porušujícím právo Společenství v oblasti hospodářské soutěže je odůvodněno úvahou, podle níž taková spolupráce usnadňuje úlohu Komise, jejímž cílem je konstatovat existenci protiprávního jednání a případně zajistit jeho ukončení.

Jak je uvedeno v odstavci 29 oznámení o ochraně před pokutami a snížení pokut v případech kartelů, vyvolává toto oznámení oprávněná očekávání, na něž mohou podniky spoléhat, když Komisi odhalují existenci kartelové dohody. S ohledem na legitimní očekávání, které z tohoto oznámení mohly vyvodit podniky, které si přejí spolupracovat s Komisí, je tedy Komise povinna dodržovat toto oznámení při posouzení spolupráce podniku v rámci stanovení částky pokuty, která je mu ukládána.

V mezích stanovených oznámením o spolupráci Komise nicméně požívá širokou posuzovací pravomoc pro účely posouzení, zda důkazy poskytnuté podnikem mají či nemají přidanou hodnotu ve smyslu bodu 22 oznámení o spolupráci, a zda je třeba podniku na základě tohoto oznámení přiznat snížení pokuty.

(viz body 374–376)

ROZSUDEK TRIBUNÁLU (druhého senátu)

3. března 2011( )

„Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Trh s projekty, které se týkají plynem izolovaných spínacích přístrojů – Rozhodnutí, kterým se konstatuje porušení článku 81 ES a článku 53 Dohody o EHP – Rozdělení trhu – Účinky v rámci společného trhu – Pojem trvajícího protiprávního jednání – Délka trvání protiprávního jednání – Promlčení – Pokuty – Proporcionalita – Přitěžující okolnosti – Vedoucí úloha – Polehčující okolnosti – Spolupráce“

Ve věci T‑110/07,

Siemens AG, se sídlem v Berlíně (Německo) a v Mnichově (Německo), původně zastoupená I. Brinkerem, T. Loestem a C. Steinlem, dále Brinkerem a Steinlem, advokáty,

žalobkyně,

proti

Evropské komisi, původně zastoupené F. Arbaultem a O. Weberem, dále X. Lewisem a R. Sauerem, a konečně M. Sauerem a A. Antoniadisem, jako zmocněnci,

žalované,

jejímž předmětem je návrh na částečné zrušení rozhodnutí Komise K(2006) 6762 v konečném znění, ze dne 24. ledna 2007, týkajícího se řízení podle článku 81 ES a článku 53 Dohody o EHP (věc COMP/F/38.899 – Plynem izolované spínací přístroje), jakož i podpůrně návrh na snížení pokuty uložené žalobkyni,

TRIBUNÁL (druhý senát),

ve složení I. Pelikánová (zpravodajka), předsedkyně, K. Jürimäe a S. Soldevila Fragoso, soudci,

vedoucí soudní kanceláře: K. Andová, rada,

s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 16. prosince 2009,

vydává tento

Rozsudek

Skutečnosti předcházející sporu

1 Žalobkyně, Siemens AG, je společností kótovanou na Burze, která je činná v oblastech elektroinženýrství a elektroniky. Má sídlo v Berlíně (Německo) a v Mnichově (Německo).

2 Plynem izolované spínací přístroje (dále jen „PISP“) slouží ke kontrole toku energie v elektrických rozvodných sítích. Jedná se o silnoproudá zařízení používaná jako hlavní prvek pro elektrické rozvodny dodávané na klíč. Elektrické rozvodny jsou pomocnými elektrickými centrálami, které převádějí elektrický proud. Prvky tvořícími elektrické rozvodny jsou mimo transformátorů rovněž kontrolní systémy, přenašeče, baterie, nabíjecí zařízení a spínací přístroje. Spínací přístroje slouží k ochraně transformátoru před přetížením nebo k izolaci elektrického obvodu a vadného transformátoru.

3 Spínací přístroje mohou být izolované plynem, vzduchem nebo to mohou být hybridní přístroje, jestliže kombinují obě výše uvedené techniky. PISP se prodávají na celém světě jako nedílné součásti elektrických rozvoden dodávaných na klíč nebo jako samostatné díly, které do takových rozvoden mají být začleněny. Představují přibližně 30 až 60 % z celkové ceny těchto rozvoden.

4 Dne 3. března 2004 společnost ABB Ltd Komisi upozornila na existenci protisoutěžních jednání v odvětví PISP a přednesla ústní žádost o ochranu před pokutami v souladu s oznámením Komise ze dne 19. února 2002 o ochraně před pokutami a snížení pokut v případech kartelů (Úř. věst. C 45, s. 3, dále jen „oznámení o spolupráci“)

5 Jednání, na něž upozornila společnost ABB, spočívala v koordinaci prodeje projektů PISP na celosvětové úrovni, včetně rozdělení trhů, přidělování kvót a zachovávání příslušných tržních podílů, přidělování projektů PISP výrobcům určeným za tímto účelem a manipulace nabídkového řízení (bid-rigging), aby byly smlouvy přidělovány těmto výrobcům, stanovení cen komplexními dohodami týkajícími se projektů PISP, které nebyly přiděleny, výpovědi licenčních smluv se společnostmi, které nebyly účastníky kartelové dohody a výměny citlivých informací o trhu.

6 Ústní žádost o ochranu před pokutami podaná společností ABB byla doplněna o ústní vyjádření a listinné důkazy. Dne 25. dubna 2004 Komise společnosti ABB poskytla podmínečnou ochranu.

7 Na základě prohlášení společnosti ABB Komise zahájila šetření a ve dnech 11. a 12. května 2004 provedla kontroly v prostorách společností Areva T&D SA, Siemens AG, skupiny VA Tech, společnosti Hitachi Ltd a společnosti Japan AE Power Systems Corp (dále jen „JAEPS“).

8 Dne 20. dubna 2006 Komise přijala oznámení námitek, které bylo zasláno 20 společnostem, mezi nimi Siemens.

9 Komise provedla slyšení dne 18. a 19. července 2006.

10 Dne 24. ledna 2007 přijala Komise rozhodnutí K(2006) 6762 v konečném znění, týkající se řízení podle článku 81 ES a článku 53 Dohody o EHP (věc COMP/F/38.899 – Plynem izolované spínací přístroje) (dále jen „napadené rozhodnutí“). Toto rozhodnutí bylo společnosti Siemens oznámeno dne 8. února 2007.

11 Kromě společnosti Siemens bylo napadené rozhodnutí určeno společnostem ABB, Alstom SA, Areva SA, Areva T&D AG, Areva T&D Holding SA a Areva T&D SA, Fuji Electric Holdings Co., Ltd a Fuji Electric Systems Co., Ltd (dále jen společně, „Fuji“), Hitachi Ltd a Hitachi Europe Ltd (dále jen společně „Hitachi“), JAEPS, Mitsubishi Electric System Corp. (dále jen „Melco“), Nuova Magrini Galileo SpA, Schneider Electric SA, Siemens AG Österreich, Siemens Transmission & Distribution Ltd (dále jen „Reyrolle“), Siemens Transmission & Distribution SA, Toshiba Corp. a VA Tech Transmission & Distribution GmbH & Co. KEG.

12 V bodech 113 až 123 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise uvedla, že různé podniky, které se účastnily kartelové dohody, koordinovaly podle smluvených pravidel přidělování projektů PISP na celosvětové úrovni, s výjimkou určitých trhů, aby především zachovaly, které do značné míry odrážely jejich odhadované historické podíly na trhu. Komise upřesnila, že k přidělování projektů PISP docházelo na základě společné „japonské“ kvóty a společné „evropské“ kvóty, které si posléze mezi sebe měli rozdělit japonští a evropští výrobci. Dohoda podepsaná ve Vídni dne 15. dubna 1988 (dále jen „dohoda GQ“) stanovila pravidla umožňující přidělení projektů PISP buď japonským, nebo evropským výrobcům a přičtení jejich hodnoty podle příslušných kvót.

13 Krom toho v bodech 124 až 132 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise upřesnila, že různé podniky, které se účastnily kartelové dohody, uzavřely nepsanou dohodu (dále jen „obecná dohoda“), na jejímž základě byly projekty PISP v Japonsku na jedné straně a v zemích evropských účastníků kartelové dohody na straně druhé, označované společně jako „domovské země“ projektů PISP, vyhrazeny japonským a evropským členům kartelu. Projekty PISP v „domovských zemích“ nebyly předmětem výměny informací mezi oběma skupinami a nebyly zahrnuty do příslušných kvót. Dohoda GQ obsahovala rovněž pravidla týkající se výměny nezbytných informací o fungování kartelu mezi oběma skupinami výrobců, která byla zajišťována zejména tajemníky uvedených skupin, a jež se dále týkaly manipulace dotyčných nabídkových řízení a stanovení cen za projekty PISP, které nemohly být přiděleny. Podle znění její druhé přílohy se dohoda GQ vztahovala na celý svět, s výjimkou Spojených států amerických, Kanady, Japonska a 17 zemí západní Evropy. Krom toho byly projekty PISP v jiných evropských zemích než v „domovských zemích“ podle obecné dohody rovněž vyhrazeny evropské skupině, jelikož japonští výrobci se zavázali, že nebudou podávat nabídky v případě, že se bude jednat o projekty PISP v Evropě.

14 Rozdělování projektů PISP mezi evropskými výrobci se podle Komise řídilo dohodou podepsanou rovněž ve Vídni dne 15. dubna 1988, nazvanou „E-Group Operation Agreement for GQ-Agreement “ (Dohoda skupiny E ohledně provádění dohody GQ) (dále jen „dohoda EQ“). Komise uvedla, že přidělování projektů PISP v Evropě probíhalo podle stejných pravidel a postupů, jakými se řídilo přidělování projektů PISP v jiných zemích. Konkrétně měly být projekty PISP v Evropě rovněž oznamovány, zapisovány do seznamu, přidělovány, seřazovány nebo získaly minimální cenu.

15 Komise v bodě 142 odůvodnění napadeného rozhodnutí konstatovala, že v dohodě GQ a v dohodě EQ, a rovněž pro účely organizace a fungování kartelové dohody, byli různí účastníci kartelové dohody označeni kódem složeným z číslic pro evropské členy a z písmen pro japonské členy. Původní kódy byly od července roku 2002 nahrazeny čísly.

16 V čl. 1 písm. o) napadeného rozhodnutí Komise konstatovala, že společnost Siemens se účastnila protiprávního jednání v období od 15. dubna 1988 do 1. září 1999 a od 26. března 2002 do 11. května 2004.

17 Za protiprávní jednání uvedené v článku 1 napadeného rozhodnutí byla společnosti Siemens v čl. 2 písm. m) tohoto rozhodnutí uložena pokuta ve výši 396 562 500 eur.

Řízení a návrhová žádání účastnic řízení

18 Návrhem došlým kanceláři Tribunálu (dříve Soud) dne 16. dubna 2007 podala společnost Siemens tuto žalobu.

19 Tribunál (druhý senát) na základě zprávy soudce zpravodaje rozhodl zahájit ústní část řízení.

20 V rámci organizačních procesních opatření stanovených v článku 64 jednacího řádu Tribunálu byly účastnice řízení vyzvány, aby odpověděly na písemné otázky položené Tribunálem. Účastnice řízení této žádosti vyhověly ve stanovených lhůtách.

21 Řeči účastnic řízení a jejich odpovědi na otázky Tribunálu byly vyslechnuty na jednání konaném dne 16. prosince 2009.

22 Společnost Siemens navrhuje, aby Tribunál:

– zrušil napadené rozhodnutí v rozsahu, v němž se jí týká;

– podpůrně snížil výši pokuty, která jí byla uložena;

– uložil Komisi náhradu nákladů řízení.

23 Komise navrhuje, aby Tribunál:

– zamítl žalobu;

– uložil společnosti Siemens náhradu nákladů řízení.

Právní otázky

24 Na podporu své žaloby na neplatnost vznáší společnost Siemens tři žalobní důvody. První vychází z porušení čl. 81 odst. 1 ES a čl. 53 Dohody o Evropském hospodářském prostoru (dále jen „Dohoda o EHP“). Druhý vychází z porušení článku 25 nařízení Rady (ES) č. 1/2003 ze dne 16. prosince 2002 o provádění pravidel hospodářské soutěže stanovených v článcích 81 [ES] a 82 [ES] (Úř. věst. 2003, L 1, s. 1). Třetí žalobní důvod vychází z nesprávných právních posouzení při stanovení výše pokuty.

I – K prvnímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení čl. 81 odst. 1 ES a čl. 53 odst. 1 Dohody o EHP

25 První žalobní důvod se dělí do dvou částí. V rámci první části společnost Siemens uplatňuje „nedostatečný popis vytýkaných protiprávních jednání“. V rámci druhé části uplatňuje „nesprávnou analýzu údajných dohod a jejich vlivu na společný trh“.

A – K první části prvního žalobního důvodu, vycházejí z „nedostatečného popisu vytýkaných protiprávních jednání“

1. Argumenty účastnic řízení

26 Společnost Siemens poukazuje na to, že Komise přesně nepopsala a dostatečně neprokázala protiprávní jednání, které jí vytýká. V zásadě tvrdí, že Komise zaprvé neprokázala jednotnou a trvající povahu vytýkaných jednání, zadruhé, že nepopsala konkrétní účinky kartelové dohody na společný trh a zatřetí, že neprokázala její celkový úmysl účastnit se dvakrát na témže protiprávním jednání.

27 Komise uvádí, že tento žalobní důvod by měl být odmítnut jako nedostatečně podložený. Mimoto uvádí, že tvrzení společnosti Siemens nejsou opodstatněná.

2. Závěry Tribunálu

28 Je třeba konstatovat, že první část prvního žalobního důvodu obsahuje jen výtky, které byly buď uvedeny i v dalších částech žaloby, nebo musí být rovněž přezkoumány v rámci posouzení dalších žalobních důvodů vznesených společností Siemens, které se též týkají článku 1 napadeného rozhodnutí, v němž je konstatováno vytýkané protiprávní jednání. Výtka, že nebyla prokázána jednotná a trvající povaha vytýkaných jednání, je tak vznesena rovněž v rámci druhé části druhého žalobního důvodu a v této souvislosti je třeba se rovněž zabývat výtkou vyplývající z celkového úmyslu společnosti Siemens účastnit se tohoto protiprávního jednání. Stejně tak je výtka vycházející z chybějícího popisu konkrétních účinků kartelové dohody na společný trh uvedena mnohem podrobněji rovněž v rámci druhé části prvního žalobního důvodu. Zdá se tedy, že projednávaná část žalobního důvodu nemá nezávislou povahu.

29 Není proto nezbytné rozhodnout o první části prvního žalobního důvodu.

B – K druhé části prvního žalobního důvodu, vycházející z „nesprávné analýzy údajných dohod a jejich účinků na společný trh“

30 V rámci druhé části prvního žalobního důvodu vznáší společnost Siemens tři výtky, vycházející z toho, že kartelová dohoda neměla účinky v rámci EHP, že nedošlo k zeměpisnému rozdělení trhů mezi japonskými a evropskými výrobci a že „domovské země“ nebyly chráněny.

31 Tyto tři výtky jsou úzce spojeny druhá a třetí výtka se totiž vztahují ke zjištěním Komise, která by v případě, že by se potvrdila, prokázala existenci kartelové dohody s účinky v rámci EHP, což je otázka, která je předmětem první výtky. Mimoto jsou tyto tři výtky propojeny rovněž v rozsahu, v němž se týkají stejných důkazů uplatněných Komisí. Je tedy třeba se jimi zabývat společně.

1. Argumenty účastnic řízení

32 Společnost Siemens uvádí, že v otázce první fáze její účasti na protiprávním jednání, odpovídající období od roku 1988 až do roku 1999, nebylo protiprávní jednání, které jí je vytýkáno, v napadeném rozhodnutí dostatečně podloženo. Komise měla zejména neprávem za to, že dohoda GQ a dohoda EQ prokazují protiprávní jednání, které mělo účinky v rámci EHP, ačkoliv EHP byl výslovně z působnosti těchto dohod vyjmut. Takové protiprávní jednání není prokázáno ani dalšími důkazy, které Komise vznesla.

33 Společnost Siemens se v tomto ohledu domnívá, že Komise neprokázala, že se evropští a japonští výrobci ve společné dohodě rozhodli, že nebudou zasahovat do trhů jejich příslušných zemí. Takové zeměpisné rozdělení trhů není prokázáno ani výslovným vynětím 17 evropských států z působnosti dohody GQ ani údajným zahrnutím projektů týkajících se PISP v Evropě do celkové kvóty, ani dále vyjádřeními společností Hitachi nebo Fuji uplatněnými Komisí. Skutečnost, že se účastníci dohod GQ zdrželi uvádění jejich výrobků na některé evropské trhy, naopak vyplývá výlučně z technických a hospodářských překážek přístupu na tyto trhy.

34 Společnost Siemens zpochybňuje jak existenci zeměpisného rozdělení evropských trhů v souladu se zásadou „domovských zemí“ nebo „domácích trhů“, tak její účast na údajných „předchozích dohodách v Evropě“, kterých se Komise dovolávala na podporu svého tvrzení o rozdělení trhů v EHP. Důkazy, jež v tomto ohledu Komise předložila, jsou v tomto ohledu nedostatečné. Konečně lze pak nečinnost některých výrobců na určitých vnitrostátních trzích vysvětlit jinak, než existencí protiprávní kartelové dohody.

35 Komise zpochybňuje argumenty vznesené společností Siemens.

2. Závěry Tribunálu

36 Úvodem je třeba uvést, že společnost Siemens ve svých písemnostech výslovně připouští skutečnosti, které se vztahují k druhé fázi její účasti na protiprávním jednání, odpovídající období od roku 2002 do roku 2004, tak jak byly uvedeny v napadeném rozhodnutí . První žalobní důvod vznesený společností Siemens se tedy týká výlučně první fáze její účasti na protiprávním jednání, odpovídající období let 1988 až 1999. V důsledku toho musí být důkazy, o něž se Komise opírá, zkoumány v rámci této části prvního žalobního důvodu pouze v rozsahu, v němž se vztahují k posledně uvedenému období nebo v rozsahu, v němž umožňují vyvodit závěry týkající se tohoto posledně uvedeného období.

37 V tomto ohledu je třeba odmítnout argument Komise, podle něhož je legitimní promítnout vyjádření týkající se období let 2002 až 2004 na dřívější období, protože se jedná o jedno a téže protiprávní jednání. Aniž je totiž v této fázi nezbytné vyjádřit se k existenci jediného protiprávního jednání zahrnujícího dvě období účasti společnosti Siemens na kartelové dohodě, je třeba posuzovat jen případ od případu, v jaké míře mohou důkazy vztahující se ke konkrétnímu období protiprávního jednání poskytnout údaje platné rovněž pro první fázi její účasti na protiprávním jednání.

38 Krom toho nemůže tvrzení Komise, podle něhož se společnost Siemens omezuje na zpochybnění dopadu kartelové dohody na hospodářskou soutěž v rámci EHP, zatímco v napadeném rozhodnutí této společnosti vytýká, že uzavřela kartelovou dohodu, jejímž cílem bylo narušit hospodářskou soutěž v rámci společného trhu, vést k omezení přezkumu skutečností vytýkaných společnosti Siemens. Ze všech argumentů společnosti Siemens v jejích písemnostech vyplývá, že zpochybňuje nejen to, že vytýkaná kartelová dohoda měla účinky v rámci společného trhu a EHP (mimo Lichtenštejnsko a Island), ale rovněž skutečnost, že měla za cíl narušení hospodářské soutěže v rámci společného trhu a EHP.

39 Účastnice řízení se tedy v zásadě neshodnou na otázce, zda Komise pro období mezi lety 1988 a 1999 prokázala existenci kartelové dohody, jež by mohla mít účinky v rámci společného trhu a EHP.

40 Je tedy třeba určit, zda dohoda GQ a dohoda EQ jako listinné důkazy prokazují existenci kartelové dohody, jež mohla mít účinky v rámci společného trhu a EHP. V tomto ohledu není třeba rozlišovat mezi dvěma alternativami čl. 81 odst. 1 ES. Podle ustálené judikatury pro posouzení, zda je jednání ve vzájemné shodě zakázáno čl. 81 odst. 1 ES, je totiž zohlednění jeho konkrétních účinků nadbytečné, ukáže-li se, že jeho cílem je vyloučení, omezení nebo narušení hospodářské soutěže na společném trhu (viz rozsudek Soudního dvora ze dne 4. června 2009, T‑Mobile Netherlands a další, C‑8/08, dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 29, a citovaná judikatura). Výše uvedená judikatura je obdobně použitelná na čl. 53 odst. 1 dohody o EHP.

41 V případě záporné odpovědi je třeba dále určit, zda je obecná dohoda uplatněná Komisí dostatečně podložena souborem dalších důkazů.

42 Avšak předtím, než se přistoupí k těmto ověřením, je třeba připomenout pravidla použitelná v oblasti důkazního břemene, neboť i tato otázka je mezi účastnicemi řízení sporná.

a) K důkaznímu břemenu

43 Nejprve je třeba připomenout, že Komise je povinna prokázat protiprávní jednání porušující čl. 81 odst. 1 ES, která zjistila, a předložit řádné důkazy, jež právně dostačujícím způsobem prokazují skutečnosti zakládající protiprávní jednání (rozsudky Soudního dvora ze dne 17. prosince 1998, Baustahlgewebe v. Komise, C‑185/95 P, Recueil, s. I‑8417, bod 58, a ze dne 8. července 1999, Komise v. Anic Partecipazioni, C‑49/92 P, Recueil, s. I‑4125, bod 86).

44 Pakliže má soud v tomto kontextu pochybnosti, musí být tato skutečnost ku prospěchu podniku, jemuž je určeno rozhodnutí, které konstatuje protiprávní jednání. Soud tedy nemůže učinit závěr, že Komise z právního hlediska dostačujícím způsobem prokázala existenci dotčeného protiprávního jednání v případě, že o této otázce má stále ještě pochybnosti, zejména v rámci žaloby směřující ke zrušení rozhodnutí o uložení pokuty (rozsudek Soudu ze dne 27. září 2006, Dresdner Bank a další v. Komise, T‑44/02 OP, T‑54/02 OP, T‑56/02 OP, T‑60/02 OP a T‑61/02 OP, Sb. rozh. s. II‑3567, bod 60).

45 V této posledně uvedené situaci je totiž nezbytné zohlednit zásadu presumpce neviny, jak vyplývá zejména z čl. 6 odst. 2 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod, podepsané v Římě dne 4. listopadu 1950 (dále jen „EÚLP“), jež je součástí základních práv, a podle judikatury Soudního dvora, navíc potvrzené čl. 6 odst. 2 EU, tvoří obecné zásady práva Společenství. S ohledem na povahu dotčených protiprávních jednání i na povahu a stupeň přísnosti sankcí, které se k nim vztahují, se zásada presumpce neviny použije zejména na řízení týkající se porušení pravidel hospodářské soutěže použitelných na podniky, která mohou vést k uložení pokut nebo penále (viz v tomto smyslu rozsudky Soudního dvora ze dne 8. července 1999, Hüls v. Komise, C‑199/92 P, Recueil, s. I‑4287, body 149 a 150, a Montecatini v. Komise, C‑235/92 P, Recueil, s. I‑4539, body 175 a 176).

46 Komise tedy musí předložit přesné a shodující se důkazy, aby prokázala existenci protiprávního jednání (rozsudek Dresdner Bank a další v. Komise, bod 44 výše, bod 62) a podložila své pevné přesvědčení, že tvrzená protiprávní jednání představují citelná omezení hospodářské soutěže ve smyslu čl. 81 odst. 1 ES (rozsudek Tribunálu ze dne 21. ledna 1999, Riviera Auto Service a další v. Komise, T‑185/96, T‑189/96 a T‑190/96, Recueil, s. II‑93, bod 47).

47 Je však třeba zdůraznit, že každý z Komisí předložených důkazů nemusí nutně splňovat tato kritéria ve vztahu ke každému znaku protiprávního jednání. Stačí, aby tomuto požadavku vyhovoval soubor nepřímých důkazů, posuzovaný jako celek, na něž se orgán odvolává, (viz rozsudek Dresdner Bank a další v. Komise, bod 44 výše, bod 63, a citovaná judikatura).

48 Vzhledem k obecně známému zákazu protisoutěžních dohod a utajení, v němž jsou z důvodu tohoto zákazu uvedené dohody prováděny, dále po Komisi nelze požadovat, aby předložila písemnosti výslovně potvrzující navázání kontaktů mezi dotčenými hospodářskými subjekty. Mělo by být v každém případě možné doplnit útržkovité a rozptýlené poznatky, jimiž Komise může disponovat, dedukcí umožňující rekonstruovat relevantní okolnosti. Existenci protisoutěžního jednání nebo dohody tedy lze dovodit z některých shod okolností a indicií, které mohou, jsou-li nahlíženy vcelku, při neexistenci jiného soudržného vysvětlení představovat důkaz porušení pravidel hospodářské soutěže (rozsudek Dresdner Bank a další v. Komise, bod 44 výše, body 64 a 65, a rozsudek Soudního dvora ze dne 7. ledna 2004, Aalborg Portland a další v. Komise, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P a C‑219/00 P, Recueil, s. I‑123, body 55 až 57).

49 Jestliže se však Komise opírá pouze o chování dotčených podniků na trhu, aby dospěla k závěru, že existuje protiprávní jednání, postačuje, aby tyto podniky prokázaly existenci okolností, které poskytují jiné vysvětlení skutkového stavu zjištěného Komisí a umožňuj tak nahradit vysvětlení skutkového stavu, které Komise použila k závěru, že došlo k porušení pravidel hospodářské soutěže Společenství, jiným přijatelným vysvětlením (viz v tomto smyslu rozsudek Tribunálu ze dne 8. července 2004, JFE Engineering a další v. Komise, T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 a T‑78/00, Sb. rozh. s. II‑2501, bod 186, a citovaná judikatura).

50 V otázce důkazních prostředků, které lze uplatnit k prokázání porušení článku 81 ES a článku 53 Dohody o EHP, je třeba poznamenat, že v právu Společenství platí zásada volného hodnocení důkazů (rozsudek Tribunálu ze dne 8. července 2004, Dalmine v. Komise, T‑50/00, Sb. rozh. s. II‑2395, bod 72 ). Zvláště žádné ustanovení ani žádná obecná zásada práva Společenství Komisi nezakazuje uplatnit vůči podniku prohlášení jiných stíhaných podniků. V případě, že tomu tak nebylo, bylo by důkazní břemeno v případě jednání v rozporu s články 81 ES a 82 ES, které nese Komise neúnosné a neslučitelné s úkolem dohledu na správné použití těchto ustanovení, která je Komisi svěřena Smlouvou o ES (rozsudek JFE Engineering a další v. Komise, bod 49 výše, bod 192).

51 Proto je existence alternativního vysvětlení skutkových okolností relevantní jen tehdy, když se Komise opírá pouze o chování dotčených podniků na trhu. Takové vysvětlení je tak od okamžiku, kdy existence protiprávního jednání není pouze předpokládána, ale je prokázána důkazy, irelevantní. Krom toho jsou podle zásady volného hodnocení důkazů uvedené v předchozím bodě k prokázání protiprávního jednání přípustné všechny důkazní prostředky, takže existence alternativního vysvětlení je irelevantní, když je protiprávní jednání právně dostatečným způsobem prokázáno jinými než listinnými důkazy (viz v tomto smyslu rozsudek Tribunálu ze dne 20. dubna 1999, Limburgse Vinyl Maatschappij a další v. Komise, T‑305/94 až T‑307/94, T‑313/94 až T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 a T‑335/94, Recueil, s. II‑931, body 727 a 728).

52 V projednávaném případě je tedy třeba v souvislosti s důkazy, které zpochybnila společnost Siemens, ověřit, zda jsou chování, která jí Komise v napadeném rozhodnutí vytýká, prokázána důkazy, nebo zda jsou pouze vyvozena z chování dotčených podniků na trhu. Pouze v tomto posledně uvedeném případě se dále přezkoumá, jestli existují alternativní vysvětlení chování dotčených podniků na trhu, jež jsou dostatečně hodnověrná ke zpochybnění zjištění v napadeném rozhodnutí.

53 Naopak podle judikatury může být s ohledem na obecně známý zákaz protisoutěžních dohod a utajení, v němž jsou tyto dohody prováděny, důkaz kartelové dohody poskytnut prostřednictvím souboru shodujících se nepřímých důkazů (viz bod 48 výše). Proto společnost Siemens takový důkaz nemůže vyvrátit tím, že bude argumentovat skutečností, že jednotlivé nepřímé důkazy předložené Komisí nestačí, k prokázání chování, která jsou jí vytýkána, jestliže jsou posuzovány samostatně. Jednotlivé důkazy, které jsou součástí tohoto souboru shodujících se nepřímých důkazů předloženého Komisí, totiž v případě, že jsou posuzovány samostatně, z definice nemohou představovat úplné důkazy tohoto chování.

54 Pokud jde o důkazní hodnotu, kterou je třeba přiznat různým důkazům, je třeba zdůraznit, že jediným náležitým kritériem pro hodnocení předložených důkazů je jejich hodnověrnost (viz rozsudek Tribunálu ze dne 8. července 2004, Mannesmannröhren-Werke v. Komise, T‑44/00, Sb. rozh. s. II‑2223, bod 84, a citovaná judikatura; rozsudky Dalmine v. Komise, bod 50 výše, bod 72, a JFE Engineering a další v. Komise, bod 49 výše, bod 273). Podle pravidel obecně platných v oblasti dokazování závisí hodnověrnost, a tedy důkazní hodnota dokumentu, na jeho původu, na okolnostech jeho vypracování, na osobě, které je určen a na smysluplné a spolehlivé povaze jeho obsahu (rozsudek Tribunálu ze dne 15. března 2000, Cimenteries CBR a další v. Komise, T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95 až T‑32/95, T‑34/95 až T‑39/95, T‑42/95 až T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95 až T‑65/95, T‑68/95 až T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 a T‑104/95, Recueil, s. II‑491, bod 1053; stanovisko soudce B. Vesterdorfa vykonávajícího funkci generálního advokáta, předcházející rozsudku Tribunálu ze dne 24. října 1991, Rhône-Poulenc v. Komise, T‑1/89, Recueil, s. II‑867, II‑869, II‑956). Zejména je třeba přiznat velký význam okolnosti, že dokument byl vyhotoven v bezprostřední souvislosti se skutkovými okolnostmi (rozsudky Tribunálu ze dne 11. března 1999, Ensidesa v. Komise, T‑157/94, Recueil, s. II‑707, bod 312 a ze dne 16. prosince 2003, Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied a Technische Unie v. Komise, T‑5/00 a T‑6/00, Recueil, s. II‑5761, bod 181) nebo přímým svědkem těchto okolností (rozsudek JFE Engineering a další v. Komise, bod 49 výše, bod 207). Dále musejí být prohlášení, která jsou v rozporu se zájmy prohlašujícího, v zásadě považována za zvláště věrohodné důkazní materiály (rozsudek JFE Engineering a další v. Komise, bod 49 výše, body 207, 211 a 212).

b) K důkazní hodnotě dohody GQ a dohody EQ

55 V otázce dohody GQ se účastnice řízení shodují na skutečnosti, že tato dohoda stanoví provádění kartelové dohody o projektech PISP na celosvětové úrovni, přičemž zahrnuje zejména výměnu informací o nabídkových řízeních a uzavřených zakázkách za pomoci standardizovaných formulářů, přidělování příslušných kvót pro skupiny evropských a japonských výrobců, přidělování zakázek v rámci kartelové dohody, manipulaci nabídkových řízení, stanovení minimálních cen a boj proti podnikům mimo kartelovou dohodu. Nicméně je třeba uvést, podobně jak to tvrdí společnost Siemens, že znění dohody GQ vylučuje její použití v Evropě. Příloha 2 této dohody týkající se její územní působnosti totiž definuje pět územních skupin. První skupina je vymezená jako skupina, která zahrnuje Evropu a Středozemí, s výjimkou dvanácti členských států Společenství v dané době, a také Rakouska, Švédska, Švýcarska, Finska a Norska. Co se týče EHP, jsou v působnosti dohody zahrnuty pouze Lichtenštejnsko a Island – to je okolnost, která je relevantní až od vstupu Dohody o EHP v platnost dne 1. ledna 1994. Druhá skupina je vymezena tak, že zahrnuje Asii s výjimkou Japonska.

56 Znění dohody GQ tak samo o sobě nepředstavuje důkaz kartelové dohody, která má účinky v rámci společného trhu a EHP.

57 Co se dále týče dohody EQ, je třeba uvést, že tato dohoda je pouze prováděcí dohodou k dohodě GQ, což je potvrzeno její názvem a ustanoveními obsaženými v její preambuli, podle nichž je dohoda EQ použitelná v rámci provádění dohody GQ a pravidla posledně uvedené dohody mají přednost před pravidly dohody EQ. Dohoda EQ v zásadě obsahuje pravidla týkající se přerozdělení společné „evropské“ kvóty mezi evropskými výrobci. Toto přerozdělení se uskutečňuje podle postupu stanoveného v článku 4 dohody EQ a podle kvót uvedených v článku 8 této dohody.

58 Protože dohoda EQ tedy v zásadě jen rozděluje společnou „evropskou“ kvótu stanovenou dohodou GQ, která, jak bylo uvedeno, ze své působnosti vylučuje společný trh a podstatnou část EHP, nepředstavuje znění dohody EQ důkaz kartelové dohody s účinky v rámci společného trhu a EHP. Proto, jak již bylo uvedeno v bodě 39 výše, je třeba přezkoumat, zda Komise uspěla v prokázání existence takových účinků jiným způsobem. Co se týče závěrů, které lze vyvodit z dohody GQ a EQ nad rámec jejich znění, zabývají se jimi dále body 140 a následující, jež se týkají listinných důkazů.

c) K prokázání obecné dohody

59 Úvodem je třeba uvést, že okolnost, že ustanovení dohody GQ, na něž odkazuje rovněž dohoda EQ, ze své působnosti výslovně vylučují evropské a japonské trhy, nemůže být automaticky považována za důkaz toho, že kartelová dohoda neměla účinky na evropských trzích, ani jako důkaz neexistence zeměpisného rozdělení nebo „domovských zemí“. Pokud totiž uvedené vyloučení může mít ten význam, že zúčastněné podniky chtějí na uvedených trzích mít nenarušenou hospodářskou soutěž, může zároveň znamenat, že přidělování a kontrola kvót mezi evropskou a japonskou skupinou nebyla ohledně těchto trhů nutná, protože tyto byly v každém případě výlučně vyhrazeny jedné z těchto dvou skupin, což je výklad použitý Komisí.

60 Je třeba zdůraznit, že dohoda o respektování tradičních privilegovaných postavení účastníků kartelové dohody na evropském, respektive na japonském trhu, za předpokladu, že je prokázána, již sama o sobě představuje kartelovou dohodu s účinky na společný trh v rozsahu, v němž potlačuje případnou hospodářskou soutěž japonských výrobců na společném trhu. To by platilo dokonce i v případě, že by se Komisi nepodařilo prokázat, že evropští výrobci si navíc mezi sebou rozdělili evropský trh. Nicméně, jak je vysvětleno dále, prokázala Komise právně dostačujícím způsobem soubor skutečností zpochybněných společností Siemens v rámci prvního žalobního důvodu.

61 Aby prokázala existenci a dosah obecné dohody, uvedla Komise v napadeném rozhodnutí soubor důkazů, mezi nimi zejména prohlášení společnosti ABB, svědka pana M., společností Fuji a Hitachi, skutečnost, že ani Alstom, ani společnosti, které tvoří část skupiny, jejíž mateřskou společností je Areva (dále jen „skupina Areva“), ani skupina, jejíž mateřskou společností byla VA Technologie (dále jen „skupina VA Tech“) otevřeně nezpochybnily obecnou dohodu, seznam projektů PISP diskutovaných v rámci kartelové skupiny poskytnutý ABB a určité listinné důkazy. Je tedy třeba přezkoumat dosah a důkazní hodnotu každého z těchto prvků.

K prohlášením společnosti ABB a svědka pana M.

62 Společnost ABB ve svých prohlášeních uvedla, že ochrana západoevropských a japonských území existovala a že určité případy, ve kterých japonští výrobci v rozporu s tímto ustanovením zamýšleli reagovat na evropská nabídková řízení, způsobily problémy v rámci kartelové dohody, ale byly nakonec vyřešeny. Krom toho ABB v prohlášení ze dne 3. února 2005 uvedla, že výsledky přidělování projektů PISP v rámci společného trhu – s výjimkou „domovských zemí“ – byly dále započteny do celosvětových kvót evropských výrobců v kartelové dohodě. Konečně v prohlášení ze dne 4. října 2005 ABB připustila existenci systému „domovských zemí“, podle něhož byl v případě, že v těchto zemích byl jen jediný výrobce, jediným vlastníkem těchto projektů a v případě, že v těchto zemích bylo vícero výrobců, projekty si mezi sebou rozdělili.

63 Společnost Siemens v tomto ohledu uvádí, že prohlášení společnosti ABB jsou pouze zaujatými tvrzeními ze strany této společnosti, která nemají důkazní sílu, jestliže nejsou podpořena konkrétními a ověřitelnými důkazy. Komise se zase domnívá, že prohlášení podniku, jenž žádá o osvobození od pokuty, má zvláštní důkazní hodnotu ze samotného důvodu, že je v rozporu s přirozeným zájmem autora prohlášení.

64 Ohledně stupně hodnověrnosti, která se má prohlášením ABB přiznat, je třeba uvést, že v projednávané věci mohla společnost ABB jako první oznamovatel kartelové dohody rozumně doufat, že získá plné osvobození od pokut, stanovené v bodě 8 oznámení o spolupráci. Proto nemůže být vyloučeno, že mohla cítit podnět k maximálnímu zveličení významu protiprávního jednání, aby poškodila své soutěžitele na trhu.

65 To však neznamená, že prohlášení společnosti ABB je třeba považovat za zcela nevěrohodné. V tomto ohledu se rozhodlo, že žádost o použití oznámení o spolupráci za účelem získání snížení pokuty nevede nutně k podnětu předložit zkreslené důkazy. Jakákoliv snaha uvést Komisi v omyl by totiž mohla zpochybnit upřímnost a úplnost spolupráce žadatele, a ohrozit tak možnost, aby tato osoba získala úplnou výhodu na základě oznámení o spolupráci (rozsudek Tribunálu ze dne 16. listopadu 2006, Peróxidos Orgánicos v. Komise, T‑120/04, Sb. rozh. s. II‑4441, bod 70).

66 Avšak v rozsahu, v němž jsou prohlášení ABB zpochybňována také dalšími podniky, kterým je rovněž vytýkáno, že uzavřeli obecnou dohodu, musí být podpořena dalšími důkazy, aby mohla představovat dostatečný důkaz existence a dosahu obecné dohody (viz v tomto smyslu rozsudek Tribunálu ze dne 14. května 1998, Enso-Gutzeit v. Komise, T‑337/94, Recueil, s. II‑1571, bod 91, a ze dne 25. října 2005, Groupe Danone v. Komise, T‑38/02, Sb. rozh. s. II‑4407, bod 285).

67 Je tedy třeba ověřit, v jaké míře jsou prohlášení společnosti ABB, jež se týkají rozdělení trhů mezi evropskými a japonskými výrobci a existence „domovských zemí“, podepřena dalšími důkazy, které Komise uplatnila.

68 Za tímto účelem je třeba konstatovat, že Komise v napadeném rozhodnutí odkazuje zejména na prohlášení svědka pana M., bývalého zaměstnance společnosti ABB, který tuto společnost zastupoval na operativní úrovni kartelové dohody mezi rokem 1988 a dubnem 2002.

69 Co se přitom týče povahy prohlášení pana M., je třeba úvodem zdůraznit, že jeho svědectví nemůže být kvalifikováno jako odlišné a nezávislé na svědectví společnosti ABB. Nejen že totiž byl zaměstnancem této společnosti během celé své kariéry – což je okolnost, která nemůže zajistit, aby existoval jakýkoliv rozdíl v jejich zájmech, jak Komise právem uvádí – ale rovněž se Komisi představil jako zástupce společnosti ABB v rámci povinnosti spolupráce této společnosti za účelem získání osvobození od pokut v souladu s odstavcem 11 oznámení o spolupráci, přičemž mu asistoval advokát společnosti ABB, jak jasně vyplývá z úvodní části přepisu řečí při jeho vyslechnutí dne 23. září 2005. Krom toho Komise například v napadeném rozhodnutí v poznámkách pod čarou č. 90 a 91 postavila na roveň svědectví pana M. a prohlášení společnosti ABB.

70 Z toho vyplývá, že prohlášení pana M. nemohou být považována za další důkaz podporující prohlášení společnosti ABB ve smyslu judikatury citované v bodě 66 výše, ale musí být považována za součást těchto prohlášení. To je nicméně nezbavuje veškeré důkazní hodnoty. Mohou sloužit zejména k upřesnění prohlášení ABB. Je však třeba podpořit informace vyplývající ze svědectví pana M. dalšími důkazy tak, aby mohly představovat dostatečný důkaz existence a dosahu obecné dohody, a to ze stejného důvodu jako informace vyplývající z prohlášení společnosti ABB, přestože pan M. na rozdíl od ABB nemůže mít osobní zájem na přiznání co největšího významu protiprávnímu jednání soutěžitelů společnosti ABB. Téže úvahy se krom toho použijí na prohlášení pana V.-A., bývalého zaměstnance společnosti ABB, jehož Komise vyslechla za stejných podmínek, jaké byly popsány v předchozím odstavci v případě pana M.

71 Co se týče obsahu prohlášení pana M., je třeba uvést, že tento poukázal na fakt, že zásada ochrany domácích trhů měla pro uzavření kartelové dohody prvořadý význam a že tato dohoda by bez dodržování této zásady nemohla fungovat.

72 Podle pana M. byly právě z tohoto důvodu při určování kvót různých dotčených podniků v době vytvoření kartelové dohody v roce 1988 příslušné domácí trhy japonských a evropských výrobců, a sice Japonsko jako domácí trh japonských podniků a také Německo, Francie, Švédsko, Švýcarsko a Itálie jako domácí trhy evropských podniků, vyloučeny z hodnocení podílů na trhu vlastněných každým podnikem.

73 Pan M. rovněž uvedl, že evropské země, jiné než „domovské země“, byly vyloučeny ze systému rozdělování projektů stanoveného dohodou GQ, aby neovlivňovaly fungování určitých koluzních praktik, ke kterým v průběhu let došlo mezi různými výrobci na místní úrovni. Naopak objem zakázek, které získal každý výrobce, se zohlednil pro účely kontroly dodržování celosvětových kvót evropské a japonské skupiny a kvót každého podniku.

74 Pan M. se mimoto domníval, že neexistovaly nepřekonatelné technické nebo obchodní překážky vstupu japonských podniků na evropský trh, a také, že takový vstup by byl v střednědobém horizontu možný prostřednictvím určitých investic. Dle jeho názoru proto japonské podniky nepronikly na evropský trh spíše z důvodu dodržování pravidel kartelové dohody, než z technických důvodů.

75 V otázce hodnověrnosti svědectví pana M. je třeba zohlednit skutečnost, že během téměř celé doby trvání kartelové dohody, a sice od roku 1988 do roku 2002, byl jedním ze zástupců společnosti ABB v rámci této dohody, zatímco společnost ABB byla jedním z hlavních účastníků kartelové dohody. Byl tedy přímým svědkem okolností, které uvedl. Jeho svědectví tedy v zásadě musí být kvalifikováno jako důkaz s vysokou důkazní hodnotou.

76 Krom toho jsou prohlášení pana M. soudržná a jasná, přestože si nevzpomíná na všechny faktické detaily provádění kartelové dohody, jíž se během čtrnácti let účastnil na účet společnosti ABB. Přitom ve svědectví pokrývající takové období musí být skutečnost, že v těchto prohlášeních mohou existovat určité menší nepřesnosti, považována za normální.

77 Je proto třeba přiznat prohlášením pana M. zvýšenou hodnověrnost, bez ohledu na výše uvedenou skutečnost, že musí být posouzena jako prohlášení uskutečněná jménem společnosti ABB.

78 Toto posouzení není zpochybněno argumenty vznesenými společností Siemens, aby popřela hodnověrnost svědectví pana M., a to zejména prostřednictvím údajných rozporů mezi tímto svědectvím a svědectvím pana V.-A.. Tvrzení společnosti Siemens, podle něhož pan V.-A. zaprvé uvedl, že členské státy EHP byly z působnosti dohody GQ vyloučeny ze stejného důvodu jako severoamerické státy a zadruhé Komise neprokázala, v jaké míře bylo svědectví pana V.-A. méně věrohodné než svědectví pana M., nemůže obstát, protože svědectví pana V.-A. neprotiřečí svědectví pana M.

79 V tomto ohledu je třeba uvést, že pan V.-A. sám ve svém prohlášení ze dne 21. září 2005 tvrdil, že se mezi rokem 1997 a 1998 účastnil pouze šesti až deseti schůzek na operativní úrovni, měl omezené informace a byl v tomto ohledu závislý na panu M., který jako jediný disponoval určitými informacemi, zejména co se týče vyloučení Severní Ameriky a Evropy z působnosti dohody GQ.

80 Dále pan V.-A. poukázal na rozdíl mezi vyloučením Severní Ameriky a vyloučením Evropy, přičemž upřesnil, že Spojené státy byly vyloučeny kvůli obavám, že budou vystaveny přísným sankcím, jež v této zemi hrozí účastníkům kartelových dohod, zatímco předpokládal, že podniky účastné na kartelové dohodě skutečně projednávaly evropské projekty, ale nikoliv v rámci schůzek, kterých se účastnil on sám.

81 Pan V.-A. konečně uvedl, že na schůzkách, jichž se účastnil, byl svědkem sporů mezi zástupci skupiny japonských výrobců a skupiny evropských výrobců ohledně údajných snah japonských výrobců proniknout na evropské trhy v rozporu s dohodou zakazující jim soutěžit s evropskými výrobci v západní Evropě. Upřesnil rovněž, že neviděl žádnou nepřekonatelnou technickou nebo obchodní překážku toho, aby japonští výrobci mohli proniknout na evropské trhy.

82 Na základě omezených znalostí o fungování kartelové dohody, jimiž podle vlastních slov disponoval, jsou tedy prohlášení pana V.-A. slučitelná s prohlášeními pana M. a v určitých ohledech je dokonce potvrzují, a to zejména co se týče rozdělení trhů mezi evropskými a japonskými výrobci. I když to Komise v napadeném rozhodnutí neupřesnila výslovně, představuje svědectví pana V.-A. spíše důkaz v neprospěch společnosti Siemens, než v její prospěch. Proto musí být argument společnosti Siemens, vycházející z rozporu mezi svědectvími pana M. a V.-A., zamítnut.

83 V důsledku toho jsou prohlášení pana M., jež jsou velmi hodnověrná, důkazem existence zásady ochrany „domovských zemí“ s cílem vyhradit evropské trhy mimo „domovské země“ evropským výrobcům a s cílem zohlednit objem prodejů v těchto zemích pro účely dodržování celosvětových kvót. Jak již nicméně bylo uvedeno v bodě 70 výše, musí být prohlášení pana M. ze stejného důvodu jako prohlášení společnosti ABB podepřena dalšími důkazy, aby mohla představovat dostatečný důkaz existence a dosahu společné dohody.

K prohlášením společnosti Fuji

84 Společnost Fuji prohlásila, že věděla o obecné dohodě, na jejímž základě japonští výrobci nesměli vstoupit na evropský trh. Poukazuje však na to, že na evropský trh nevstoupila především kvůli tomu, že nemohla vážně usilovat o dodávání PISP v Evropě z jiných důvodů, zejména z důvodu vlastního omezeného podílu na celosvětovém trhu, který neodůvodňoval vynaložení ztracených nákladů nezbytných pro rozvoj evropské základny. Uvádí, že v jediném projektu PISP, který společnost Fuji uskutečnila v Evropě, a sice v projektu v České republice v roce 1995, jednala jako subdodavatel jiné japonské společnosti, která dotčený PISP dodala do Japonska. Proto tento projekt považuje za projekt PISP v Japonsku a domnívá se, že neprokazuje její obecnou schopnost dodávat do Evropy.

85 Společnost Siemens v tomto ohledu uvádí, že toto prohlášení společnosti Fuji bylo poskytnuto až po jednání uvedeném v bodě 9 výše, to znamená v okamžiku, kdy již Fuji nebyla schopna poskytnout nestranné a objektivní svědectví. Přitom podle judikatury jsou platnými důkazními prostředky pouze ty dokumenty, které byly citovány nebo uvedeny v oznámení námitek (viz rozsudky Soudního dvora ze dne 3. července 1991, AKZO v. Komise, C 62/86, Recueil, s. I 3359, bod 21, a Tribunálu ze dne 16. prosince 2003, Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied et Technische Unie v. Komise, T 5/00 a T 6/00, Recueil, s. II 5761, bod 34, a citovaná judikatura).

86 Tato námitka nemůže obstát. Oznámení námitek totiž dotčeným osobám musí umožnit skutečně zjistit, jaké chování jim Komise vytýká, a tento požadavek je dodržen ve chvíli, kdy konečné rozhodnutí dotčeným osobám nepřičítá protiprávní jednání, která nebyla uvedena v oznámení námitek, a uplatňuje pouze skutkové okolnosti, ke nimž se dotčené osoby měly příležitost vyjádřit (rozsudek Soudního dvora ze dne 15. července 1970, ACF Chemiefarma v. Komise, 41/69, Recueil, s. 661, bod 94; rozsudky Tribunálu ze dne 30. září 2003, Atlantic Container Line a další v. Komise, T 191/98, T 212/98 až T 214/98, Recueil, s. II 3275, bod 138, a ze dne 29. dubna 2004, Tokai Carbon a další v. Komise, T 236/01, T 239/01, T 244/01 až T 246/01, T 251/01 a T 252/01, Recueil, s. II 1181, bod 47).

87 Jakkoliv je tedy pravda, že protiprávní jednání vytýkaná v rozhodnutí podniku se nemohou lišit od protiprávních jednání uvedených v oznámení námitek, totéž neplatí pro uplatněné skutkové okolnosti, neboť v jejich případě postačuje, aby dotčené podniky měli možnost vyjádřit se ke všem skutkovým okolnostem uplatněným v jejich neprospěch. Jak totiž bylo rozhodnuto, žádné ustanovení nezakazuje, aby Komise stranám po zaslání oznámení námitek zpřístupnila nové písemnosti, o nichž se domnívá, že podporují její tvrzení, s tou výhradou, že musí podnikům poskytnout čas nutný pro předložení jejich stanoviska v tomto ohledu (rozsudek Tribunálu ze dne 20. března 2002, LR AF 1998 v. Komise, T‑23/99, Recueil, s. II‑1705, bod 190; viz rovněž v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne 25. října 1983, AEG-Telefunken v. Komise, 107/82, Recueil, s. 3151, bod 29).

88 Přitom v projednávaném případě je nesporné, že Komise dopisem ze dne 25. srpna 2006 předala společnosti Siemens prohlášení společnosti Fuji a vyzvala ji, aby předložila své komentáře k tomuto prohlášení. Uvedená prohlášení dále neobsahovala výtky vůči společnosti Siemens, jež by oproti výtkám uvedeným v oznámení námitek byly nové, ale obsahovala pouze nový důkaz na podporu výtky, která již byla v oznámení námitek použita, a sice skutečnost, že existovala obecná dohoda mezi japonskými a evropskými výrobci, podle níž japonští výrobci nesměli pronikat na evropský trh.

89 Z tohoto důvodu nemohou být prohlášení společnosti Fuji použita jako důkazy v neprospěch společnosti Siemens.

90 V otázce hodnověrnosti, již je třeba přičíst prohlášením společnosti Fuji, je třeba uvést, že vzhledem k tomu, že tato společnost přinejmenším nepřímo připustila, že její nepřítomnost na evropském trhu byla zčásti zapříčiněna obecnou dohodou, uznala skutečnost, již mohla Komise použít v její neprospěch. Přitom již bylo rozhodnuto, že prohlášení, která jsou v rozporu se zájmy prohlašujícího, musí být v zásadě považována za zvlášť věrohodné důkazní materiály (rozsudek JFE Engineering a další v. Komise, bod 49 výše, bod 211).

91 To nadále platí, i když v projednávaném případě společnost Fuji požádala o použití oznámení o spolupráci. Prohlášení Fuji totiž zaprvé nebyla učiněna v rámci této žádosti, ale v odpovědi na oznámení námitek, i když tyto dva dokumenty byly vyhotoveny téměř současně. Zadruhé nemá uznání společnosti Fuji, že byla obeznámena s rozdělením evropských a japonských trhů, výlučně obviňující povahu ve vztahu k dalším podnikům – to je okolnost, která by musela vést k tomu, že by se s jejím prohlášením zacházelo obezřetně – obsahuje však rovněž její uznání vlastního protiprávního jednání. Za těchto okolností je třeba mít za to, že v projednávaném případě musí prohlášení společnosti Fuji požívat vysokou hodnověrnost.

92 Co se nakonec týče obsahu prohlášení společnosti Fuji, je třeba zdůraznit, že v tomto prohlášení se Fuji neomezuje na uznání rozdělení trhů mezi evropskými a japonskými výrobci, ale uvádí rovněž podrobnosti týkající se příslušných cílů podniků účastných na kartelové dohodě, jež umožňují vyvodit další závěry. Společnost Fuji totiž uvádí, že co se jí týče, nebyla obecná dohoda hlavním důvodem jejího neproniknutí na evropský trh a uvádí řadu důvodů, jež podle ní při této volbě měly větší váhu. Zejména argument, že její podíl na celosvětovém trhu byl příliš slabý, než aby odůvodnil ztracené náklady nezbytné pro rozvoj evropské základny, umožňuje dospět k závěru, že japonští – a opačně evropští výrobci – s vyšším podílem na trhu, by byli schopní překonat technické a obchodní překážky vstupu na chráněné trhy příslušných skupin výrobců a zhodnotit takovou investici. Z tohoto pohledu platí, že o co větší podíl určitého podniku na trhu, o to méně významný je pro tento podnik argument vycházející z technických a obchodních překážek, a naopak větší význam má zákaz proniknout na trhy jiné skupiny výrobců ujednaný v rámci obecné dohody.

93 Odkáže-li se přitom na podíly na trhu uvedené Komisí v bodech 484 až 488 odůvodnění napadeného rozhodnutí, jež se opírají o prodejní číselné údaje uvedené samotnými podniky a které v projednávaném případě nejsou zpochybněny, jeví se, že společnost Fuji byla zdaleka nejmenším z výrobců PISP účastných na kartelové dohodě, s maximálně 2 % celosvětového obratu připadajícího na projekty PISP. Podíly jiných japonských výrobců na trhu byly jasně vyšší a zahrnovaly mezi 15 a 20 % pro Melco, mezi 8 a 12 % pro Toshiba a mezi 4 a 7 % pro Hitachi. Siemens sama vlastnila podíl na trhu ve výši mezi 23 a 29 %. Proto prohlášení společnosti Fuji umožňuje dospět k závěru, že ochrana evropských a japonských trhů ve prospěch evropských, respektive japonských výrobců, měla pro většinu dotyčných podniků význam, neboť jejich podíl na trhu, který byl jasně vyšší než podíl společnosti Fuji, by jim umožnil snadněji nést náklady proniknutí na trhy jiné skupiny výrobců.

94 Mimoto je třeba uvést, že Komise nezpochybňuje existenci technických a obchodních překážek vstupu na příslušné trhy evropské a japonské skupiny, ale úvahu, podle níž tyto překážky nemohly být překonány výnosným způsobem. Opírá se v tomto ohledu o dva projekty PISP v České republice. První získala Fuji a druhý byl předmětem nabídky společnosti Melco, což Siemens nezpochybnila. Toto ukazuje, že nepřekonatelné technické a obchodní překážky vstupu japonských výrobců na evropské trhy neexistovaly, což podporuje argument Komise, podle něhož měly podniky účastné kartelové dohodě subjektivní zájem na tom, aby se výrobci druhé skupiny tyto překážky nesnažili překonat.

95 V důsledku toho představují prohlášení společnosti Fuji důkaz o rozdělení evropských a japonských trhů ve prospěch příslušných skupin výrobců, který je ve velké míře hodnověrný.

K prohlášením společnosti Hitachi

96 Hitachi prohlásila, že projekty PISP v Evropě, které byly rozděleny mezi evropskými výrobci, zapadaly do společné „evropské“ kvóty v rámci dohody GQ, a z tohoto důvodu byli japonští výrobci až do roku 1999 ex post informováni o výsledku rozdělení projektů PISP v Evropě mezi evropskými výrobci. Ve své odpovědi na oznámení námitek Hitachi totiž uvedla toto :

„Společnost Hitachi potvrzuje, že před rokem 1999 evropští výrobci PISP japonským výrobcům PISP oznamovali podrobnosti o projektech PISP, které měli dodávat v Evropě. Hitachi dále potvrzuje, že cílem této komunikace bylo zajistit, aby byla zohledněna hodnota evropských projektů v dohodě o kvótách projektů mimo Evropu, které mají v souladu s dohodou GQ být přiděleny evropským a japonským výrobcům […]

Abychom si uvědomili, že tento mechanismus neměl v době, kdy platil (a sice před rokem 2002), praktický význam, je třeba zdůraznit, že podrobné oznamování projektů v Evropě v rámci kartelové dohody GQ nebylo vázáno na jakýkoliv souhlas japonských výrobců nevstupovat na evropský trh a ani existenci takového souhlasu neprokazuje, neboť žádná „obecná dohoda“ neexistovala. Možná ještě významnější je v každém případě fakt, že přidělování evropských projektů PISP podle evropské kartelové dohody v žádném případě „nevyplývalo“ z komunikace mezi evropskými a japonskými výrobci PISP, jak tvrdí Komise. Veškerá komunikace mezi evropskými a japonskými výrobci PISP se uskutečňovala poté, co došlo k přidělení evropských projektů PISP.“

97 Toto prohlášení je poučné v několika ohledech. Společnost Hitachi zaprvé výslovným potvrzením, že projekty PISP v Evropě uskutečněné evropskými výrobci byly započítávány k jejich celkové kvótě v rámci dohody GQ, potvrzuje tvrzení Komise, podle něhož se evropští výrobci, mezi nimi společnost Siemens, dohodli o projektech v rámci společného trhu (během prvních let fungování kartelové dohody nebyla Východní Evropa dosud jako trh přístupná) a podle něhož proto kartelová dohoda měla účinky v rámci společného trhu a EHP.

98 Zadruhé prohlášení společnosti Hitachi nezávisle na vůli autora představuje rovněž nepřímý důkaz na podporu tvrzení Komise, podle něhož byly evropské trhy celkově vyhrazeny evropským výrobcům. Hitachi totiž opakovaně trvá na okolnosti, podle níž byli japonští výrobci informování ex post. Zaprvé z toho vyvozuje závěr, že se japonští výrobci nepodíleli na koluzních praktikách evropských výrobců na evropských trzích. Zadruhé se domnívá, že uvedená informace nijak nesouvisí se závazkem japonských výrobců nevstupovat na evropské trhy, ani takový závazek neprokazuje, a zpochybňuje existenci obecné dohody.

99 Přitom okolnost, kterou Hitachi rovněž připustila, podle níž byly projekty PISP v Evropě rozdělené mezi evropské výrobce zaúčtovány do celosvětové kvóty, nelze rozumně vysvětlit v případě, že by evropské trhy pro japonské výrobce z technických a obchodních důvodů nebyly v každém případě přístupné. V takovém případě by totiž evropští výrobci neměli žádný důvod souhlasit se zahrnutím těchto projektů do jejich celosvětových kvót, což by nutně vedlo ke snížení počtu a hodnoty projektů PISP na světových trzích, jež si v rámci kartelové dohody mohli nárokovat. Naopak skutečnost, že s touto protihodnotou souhlasili, prokazuje, že neproniknutí japonských výrobců na evropské trhy mělo pro evropské výrobce hodnotu, která mohla uvedenou protihodnotu odůvodňovat.

100 V otázce hodnověrnosti prohlášení Hitachi je třeba uvést, že tato společnost požádala, aby se na ni použilo oznámení o spolupráci. Její prohlášení by se tedy měla posuzovat opatrně a v rozsahu, v němž mají výhradně obviňující povahu ve vztahu k ostatním podnikům. Tak tomu však v projednávaném případě není. Závěr, který lze vyvodit z prohlášení společnosti Hitachi, podle něhož japonští výrobci souhlasili s neproniknutím na evropské trhy, je totiž v rozporu jak se zájmy společnosti Hitachi, tak se zájmy dalších účastníků kartelové dohody, neboť potvrzuje skutečnost, která může být použita v její neprospěch. Dále si Hitachi zjevně neuvědomovala všechny závěry, které bylo možné vyvodit z obsahu jejího prohlášení, zejména co se týče vyhrazení evropských trhů ve prospěch evropských výrobců, což hodnověrnost jejího prohlášení zvyšuje.

101 Z toho vyplývá, že prohlášením společnosti Hitachi je třeba přiznat vysokou hodnověrnost.

K nezpochybnění ze strany společností Areva, Alstom a skupiny VA Tech

102 V případě nezpochybnění ze strany společností Areva, Alstom a skupiny VA Tech je třeba konstatovat, že písemnosti ze spisu buď neodůvodňují přiznat této skutečnosti velkou důkazní hodnotu, nebo neumožňují podpořit tvrzení Komise.

103 Komise v bodě 125 odůvodnění napadeného rozhodnutí v otázce společností Area a Alstom uvádí, že tyto společnosti nezpochybnily obecnou dohodu směřující k dodržování tradičních privilegovaných postavení na domácích trzích podniků účastných na kartelové dohodě, a to ani v jejich příslušných odpovědích na oznámení námitek, ani v jejich následných prohlášeních ze dne 21., respektive z 26. listopadu 2006, poté, co obdržely odpověď společnosti Fuji, jež uznává obecnou dohodu. Nicméně Siemens ani Komise se ve svých písemnostech před Tribunálem nezabývaly tím, že společnosti Areva a Alstom tuto dohodu nezpochybnily. Za těchto podmínek je třeba se domnívat, že tato otázka není součástí sporu.

104 Komise v bodě 125 odůvodnění napadeného rozhodnutí v otázce skupiny VA Tech uvádí, že tato ve své odpovědi na oznámení námitek otevřeně nezpochybnila informace týkající se obecné dohody. V tomto ohledu je zaprvé třeba konstatovat, že uvedená odpověď není obsažena ve spisu a Tribunál disponuje jen citací z odpovědi, již Komise učinila v poznámce pod čarou č. 79 napadeného rozhodnutí v tomto znění: „Jak bude podrobně prokázáno níže, japonští výrobci by i bez údajné obecné dohody nevstoupili na evropský trh, a to z důvodu významných překážek vstupu“. Zadruhé je třeba uvést, že pouhá skutečnost, že společnost otevřeně nezpochybnila určité skutečnosti, má jen velmi omezenou důkazní hodnotu, a to tím spíše, že kontext nezpochybnění nelze ověřit pouze na základě takovéto ojedinělé citace. Zatřetí je třeba poznamenat, že tato citace, i v případě, že je posuzována samostatně, nemá obsah, který jí Komise přisuzuje. V této souvislosti je třeba poukázat na pojem „údajná“ použitý skupinou VA Tech pro kvalifikaci obecné dohody. Z použití tohoto pojmu vyplývá, že ačkoliv skupina VA Tech existenci takové dohody výslovně nezpochybnila, neznamená to, že jí připustila, byť i jen implicitně. Citovaná pasáž naopak musí být vykládána jako implicitní zpochybnění existence obecné dohody.

105 Údajné nezpochybnění obecné dohody společnostmi Areva, Alstom a skupinou VA Tech tedy nemůže být použito jako důkaz potvrzující tvrzení Komise o vyhrazení evropských trhů evropským výrobcům a o ochraně „domovských zemí“.

K seznamu projektů PISP v Evropě

106 V otázce seznamu jedenácti projektů PISP uplatněného Komisí v bodě 164 odůvodnění napadeného rozhodnutí se ve skutečnosti jedná o výňatek ze seznamu projektů PISP diskutovaných v rámci kartelové dohody v období mezi rokem 1988 a 1999, nazvaného „Enquirylist1“ a předloženého ABB (dále jen „celkový seznam“), který obsahuje zejména údaje o konečných termínech pro předkládání nabídek, o podnicích, které projevily zájem na každém z těchto projektů a o výsledku diskusí v rámci kartelové dohody (a sice přidělení účastníku kartelové dohody nebo stanovení minimální cenové úrovně).

107 Podle těchto údajů získal šest z jedenácti projektů PISP v Evropě obsažených v celkovém seznamu zakázku podnik, jemuž byl projekt přidělen v rámci kartelové dohody, což se v případě ABB a Siemens stalo třikrát. Pro pět dalších projektů obecný seznam upřesňuje, že nebyly přiděleny jednomu z podniků účastných na kartelové dohodě, ale byly předmětem dohody o nižší cenové úrovni, což znamená, že se evropské podniky účastné na kartelové dohodě dohodly na minimální ceně, kterou by navrhly v rámci jejich případných reakcí na dotčené nabídkové řízení.

108 Společnost Siemens se nejprve pokusila obecně zpochybnit věrohodnost informací obsažených ve společném seznamu, aniž však výslovně zpochybnila existenci projektů, které se na něm nacházely, nebo zejména existenci jedenácti projektů PISP v Evropě, které jsou v něm uvedeny, a dále ani skutečnost, že tyto projekty se projednávaly v rámci kartelové dohody.

109 V tomto rámci Siemens zejména tvrdila, že určitý počet projektů se uvádí opakovaně, že řada projektů nebyla nikdy provedena a že v celkovém seznamu se nikde není uvedeno, že jí byl projekt PISP přidělen v rámci EHP. Ve dvou případech, kdy dotčený projekt získala, to vyplynulo ze soutěžních postupů. Siemens krom toho odkazuje na analýzu celkového seznamu, již provedla nezávislá společnost, prokazující zejména fakt, že projekty PISP v rámci EHP nebyly předmětem systému rozdělování fungujícího srovnatelně se systémem stanoveným dohodou GQ a dohodou EQ.

110 V rámci odpovědi na písemné otázky Tribunálu před jednáním společnost Siemens navíc zpochybnila, že jedenáct projektů PISP, obsažených na celkovém seznamu, bylo předmětem vzájemné shody v rámci kartelové dohody.

111 Tato tvrzení budou přezkoumána níže v bodech 116 až 138.

– K původu a datu vypracování celkového seznamu, jakož i k jeho kvalifikaci jako důkazu

112 Jak uvádí společnost Siemens, je třeba konstatovat, že nebylo možné s jistotou určit původ a datum vypracování celkového seznamu.

113 V tomto ohledu je však třeba poznamenat, že jak to vyplývá z bodu 88 odůvodnění a poznámky pod čarou č. 21 napadeného rozhodnutí, předložila společnost ABB celkový seznam dne 7. května 2004, tedy den po datu 6. května 2004, uvedeném v hlavičce na první straně seznamu, datu, které je tedy velmi pravděpodobně buď dnem vyhotovení nebo dnem vytištění. Dále je třeba uvést, že společnost ABB oproti ostatním účastníkům kartelové dohody v uvedeném seznamu využívala dodatečný kód. Evropští účastníci – s výjimkou společnosti ABB – a japonští účastníci jsou totiž v tomto seznamu uvedeni ve sloupci „Účastník“ ve dvou skupinách pod příslušnými kódy, jak jsou používány v rámci kartelové dohody. Naopak společnost ABB se podle vyjádření pana M. při jeho slyšení Komisí dne 23. září 2005 „skrývá“ ve sloupci nazvaném „GCs“, v zásadě určeném k uvedení případných obecných smluv. Podle údajů pana M. se jednalo o opatrnost v návaznosti na šetření vedené vůči společnosti ABB ze strany švédského orgánu pro hospodářskou soutěž.

114 Tyto dvě okolnosti umožňují předpokládat, že společnost ABB celkový seznam původně vypracovala pro účely vlastní vnitřní kontroly kartelové dohody, a znovu jej pak vytiskla pro účely předložení Komisi. Je tedy třeba opřít se o tuto domněnku, která je krom toho pro Siemens nejvýhodnější a v souladu s prohlášeními této společnosti, která popírá, že je autorem celkového seznamu.

115 Jak tedy uvádí společnost Siemens, je třeba celkový seznam kvalifikovat jako součást prohlášení společnosti ABB. Jak bylo uvedeno, nemůže být kvalifikován jako listinný důkaz, vzhledem k tomu, že celkový seznam byl buď společností ABB vypracován nebo vytištěn z interního elektronického souboru, a to v úzkém časovém kontextu s prohlášeními, která učinila pro účely žádosti o osvobození od pokut na základě oznámení o spolupráci. Z toho vyplývá, že úvahy uvedené v bodě 64 až 67 výše ohledně důkazní hodnoty prohlášení ABB platí rovněž ohledně celkového seznamu. Informace vyplývající z celkového seznamu především nemohou sloužit na podporu prohlášení ABB, ale naopak musí být v souladu s judikaturou připomenutou v bodě 66 výše samy podpořeny jinými důkazy.

– Ke tvrzení, podle kterého nebyly projekty PISP v Evropě uvedené v celkovém seznamu projednávány v rámci kartelové dohody

116 Jak již bylo uvedeno v bodě 110 výše, společnost Siemens v rámci odpovědi na písemné otázky Tribunálu před jednáním poprvé zpochybnila, že jedenáct projektů PISP v Evropě, obsažených v celkovém seznamu, bylo předmětem vzájemné shody v rámci kartelové dohody. V návaznosti na otázku položenou v tomto ohledu na jednání uvedla, že tuto skutečnost již zpochybnila ve správním řízení před Komisí a v žalobě. Žaloba však v tomto ohledu obsahuje jen skutečnosti uvedené v bodě 109 výše a i za předpokladu, že Siemens toto zpochybnění uplatnila již ve správním řízení, nemůže to napravit nezpochybnění před Tribunálem ve fázi žaloby. Tvrzení společnosti Siemens, podle něhož jedenáct projektů PISP v Evropě, obsažených v celkovém seznamu, nebylo předmětem diskusí v rámci kartelové dohody, je tedy třeba v souladu s čl. 48 odst. 2 jednacího řádu odmítnout jako opožděné.

117 Dále je třeba zdůraznit podrobnost informací obsažených v celkovém seznamu. Ten totiž obsahuje zejména údaje týkající se vlastností vybavení, jež je třeba dodat pro dotčené projekty, den stanovený pro předkládání nabídek, data projednání v rámci kartelové dohody, projevy zájmů o projekty ze strany různých účastníků kartelové dohody, totožnost případného úspěšného uchazeče nebo uvedení skutečnosti, že bylo rozhodnuto o minimální cenové úrovni a případně údaj o tom, že projekt skutečně získal úspěšný uchazeč. Není možné připustit, aby byly tak různé a přesné údaje zpochybněny pouhým tvrzením, podle něhož jedenáct projektů PISP v Evropě nebylo předmětem vzájemné shody v rámci kartelové dohody.

118 V této souvislosti je nutné připomenout, že Siemens nezpochybňuje převzetí úlohy evropského tajemníka kartelové dohody během doby mezi lety 1988 a 1999. Musela tedy nezbytně vědět o všech projektech, o nichž se v rámci evropské skupiny výrobců jednalo, a proto musela být na základě vlastních spisů schopna podrobně a jednotlivě zpochybnit projekty uvedené společností ABB v případě, že se jednalo o chybu. Skutečnost, že Siemens tuto příležitost nevyužila ani nevysvětlila, čím jí v tom bylo zabráněno, tedy umožňuje konstatovat, že Siemens platně nezpochybnila skutečnost, že projekty obsažené v celkovém seznamu, a zejména jedenáct projektů v rámci EHP, bylo předmětem vzájemné shody v rámci kartelové dohody.

119 Jako nesprávné je třeba zamítnout tvrzení Siemens v rámci její odpovědi na písemné otázky položené před jednáním Tribunálem, podle něhož se v době rozhodné z hlediska skutkového stavu mělo jedenáct dotčených projektů uskutečnit mimo EHP. Mezi těmito jedenácti projekty, projednávanými v rámci kartelové dohody mezi lety 1992 a 1998, se totiž nachází tři projekty ve Španělsku, jeden projekt v Dánsku, jeden projekt v Irsku a jeden projekt v Portugalsku, přičemž všechny tyto státy přistoupily ke Společenství před rokem 1988. Rovněž dva projekty ve Finsku z roku 1994 a 1995 jsou nepochybně pokryty dohodou o EHP, respektive Smlouvou o ES, neboť Finská republika je členem EHP ode dne 1. ledna 1994 a členem Společenství od 1. ledna 1995. Podobné zjištění se uplatní v případě projektu na Islandu a dvou projektů v Norsku, jež se všechny datují z roku 1998, kdy Islandská republika a Norské království byly členy EHP. Všechny tyto země tak v okamžiku diskuse o dotčeném projektu byly buď součástí společného trhu, nebo EHP.

120 Krom toho je třeba odmítnout tvrzení společnosti Siemens, podle něhož je celkový seznam „nejasný“. Je pravda, že tento seznam, vyhotovený ve formě tabulky, užívá různé kódy složené z čísel nebo písmen. Nicméně vysvětlení k těmto kódům poskytl Komisi zejména svědek M. při slyšení dne 23. září 2005, a s ohledem na tato vysvětlení je třeba mít za to, že celkový seznam poskytuje jasný obraz způsobu zacházení s projekty PISP v rámci kartelové dohody.

– K projektům, které byly údajně opakovaně uvedeny nebo nebyly provedeny

121 Společnost Siemens tvrdí, že některé projekty obsažené v celkovém seznamu jsou uvedeny opakovaně. V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že ani za předpokladu opodstatněnosti tohoto tvrzení, to nijak neovlivňuje relevanci a hodnověrnost celkového seznamu, a tedy jeho důkazní hodnotu. Siemens totiž na jedné straně neupřesňuje, o které projekty se jedná, ani neuvádí, zda se jedná o jedenáct projektů PISP v západní Evropě – přičemž Komise se v rozhodnutí zvláště opírá pouze o tyto projekty, a ty jsou tedy jedinými projekty relevantními pro účely přezkumu napadeného rozhodnutí. Na druhé straně nemůže skutečnost, že seznam složený z více než 1 500 záznamů může obsahovat nějaké chyby, nemůže připravit o věrohodnost celý uvedený seznam.

122 Co se týče tvrzení společnosti Siemens, podle něhož některé projekty obsažené v celkovém seznamu nebyly nikdy provedeny, je třeba zdůraznit, že Siemens neupřesňuje, o které projekty se jedná. Ani za předpokladu opodstatněnosti takovéhoto tvrzení nemůže každopádně neprovedení některých projektů vyloučit uplatnění článku 81 ES a článku 53 Dohody o EHP na podniky, které v rámci kartelové dohody manipulovali s nabídkovými řízeními týkajícími se těchto projektů.

– K nízkému počtu projektů PISP v Evropě zapsaných na celkovém seznamu

123 Společnost Siemens uvádí, aniž jí Komise protiřečí, že z více než 1 500 projektů PISP zapsaných v celkovém seznamu, se pouze 11 projektů mělo realizovat v rámci EHP. Je pravda, že tento nízký počet neodráží význam evropských trhů. Je však třeba mít za to, že tato okolnost neodůvodňuje nezohlednění informací obsažených v tomto seznamu.

124 Zaprvé totiž ani ABB ani Komise netvrdily, že celkový seznam obsahuje všechny projekty dotčené kartelovou dohodou. Navíc to, že se „evropské“ projekty ve velké míře nenacházejí na uvedeném seznamu, se shoduje s tvrzením, podle něhož existovaly „domovské země“, jež byly od počátku vyhrazeny pro určité podniky, aniž byly projekty uskutečněné v těchto zemích zahrnuty do kvót podle kartelové dohody. Konečně se Komise dovolávala existence dodatečných kartelových dohod na vnitrostátní úrovni, v rámci nichž se mohly projednat projekty, přičemž tyto dohody rovněž zmínil svědek pan M.. Tento svědek vysvětlil, že ve většině evropských zemí, které nebyly domovskými zeměmi, dlouhodobě existovaly místní kartelové dohody mezi různými evropskými výrobci, jejichž fungování nemuselo být ovlivněno dohodou GQ a dohodou EQ. Proto se rozhodlo o nezahrnutí těchto zemí do postupu přidělování projektů zavedeného těmito dohodami, ale pouze o registraci přidělení projektů PISP, ke kterým mělo dojít v těchto zemích, aby se zahrnuly do celosvětové kvóty evropských podniků.

125 Přitom v případě „domovských zemí“ ani v případě již existujících místních kartelových dohod nebylo nezbytné diskutovat o projektech PISP, jež měly v rámci celkové kartelové dohody být v těchto zemích, což by mohlo vysvětlit nízký podíl „evropských“ projektů na seznamu projektů přidělených v uvedeném rámci, zejména ohledně tak významných vnitrostátních trhů jako je Francie, Německo a Itálie, které podle zjištění Komise byly od počátku kartelové dohody „domovskými zeměmi“.

126 Aniž je nezbytné vyjádřit se s konečnou platností o existenci údajných dříve existujících místních kartelových dohod, kterou Siemens zpochybnila, je třeba mít s ohledem na okolnosti projednávaného případu za to, že malý podíl projektů PISP v Evropě, zapsaných na celkovém seznamu, nebrání tomu, aby byly při posouzení důkazů zohledněny informace obsažené v tomto seznamu, zejména pak informace týkající se jedenácti projektů PISP v Evropě, které jsou v něm uvedeny.

127 Jak mimoto Komise poznamenala v žalobní odpovědi, není úvaha společnosti Siemens, zakládající se na údajném úplném vyloučení evropských trhů – kromě trhů Lichtenštejnska a Islandu – z působnosti kartelové dohody, ani za předpokladu, že by byla prokázána, schopna vysvětlit, proč celkový seznam obsahuje byť i jen jeden projekt PISP v rámci EHP. Siemens v replice k této věci nezaujala stanovisko. Siemens se v odpovědi na písemnou otázku Tribunálu v tomto ohledu omezila na zpochybnění toho, že jedenáct projektů PISP v Evropě, obsažených v celkovém seznamu, bylo předmětem vzájemné shody v rámci kartelové dohody. Jak přitom bylo uvedeno v bodech 116 a 117 výše, je třeba toto zpochybnění, které bylo vzneseno poprvé ve fázi ústní části řízení, odmítnout.

128 Z toho vyplývá, že nízký počet projektů PISP v Evropě obsažených v celkovém seznamu nezpochybňuje skutečnost, již prokazuje uvedený seznam, že projekty PISP v Evropě byly projednávány a přidělovány v rámci kartelové dohody.

– Ke skutečnosti, že společnosti Siemens nebyly údajně v rámci kartelové dohody přiděleny projekty PISP v EHP

129 Společnost Siemens uvádí, že celkový seznam neuvádí žádný případ, kdy by jí byl přidělen projekt PISP, který se měl uskutečnit v rámci EHP. V této souvislosti je nejprve třeba uvést, že i za předpokladu, že by toto tvrzení společnosti Siemens bylo opodstatněné, neumožňuje to v případě této společnosti vyloučit použití článku 81 ES a článku 53 Dohody o EHP, protože se účastnila protiprávní kartelové dohody týkající se společného trhu a EHP účastí na diskusích o projektech a rozhodnutích o přidělování těchto projektů jiným podnikům. Takové jednání totiž samo o sobě, nezávisle na totožnosti podniku, ovlivňuje hospodářskou soutěž, , jemuž je projekt nakonec přidělen.

130 V každém případě je tvrzení Siemens, podle něhož celkový seznam neuvádí, že jí byly přiděleny projekty, nesprávné. V bodě 164 odůvodnění napadeného rozhodnutí totiž Komise cituje tři projekty, k nimž Siemens obdržela zakázku, a sice projekt č. 1327, projekt č. 0140 a projekt č. 0144. Pro dva z těchto projektů, a sice pro projekty č. 0140 a 0144 z celkového seznamu vyplývá, že Siemens byla jediným podnikem, který měl o dotčené projekty zájem, a že zakázku nakonec obdržela. Naopak pro třetí projekt s číslem 1327 z celkového seznamu vyplývá, že kromě společnosti Siemens svůj zájem o dotčený projekt projevily i společnosti ABB a Alstom a projekt byl přidělen Siemens při diskusích v rámci kartelové dohody.

131 Co se nakonec týče argumentu společnosti Siemens, podle něhož pro dva projekty – které neurčila – pro něž obdržela zakázku, jež byla výsledkem soutěžních postupů, je věcí Siemens, aby prokázala skutečnost, že zakázky získané za takových podmínek – a sice po oznámení a diskusích v rámci kartelové dohody – vyplývaly ze soutěžních postupů. V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že i za předpokladu, že by se protiprávní jednání omezovalo na oznámení a projednávání projektů, by nicméně mohlo ovlivnit hospodářskou soutěž na relevantním trhu. Například celkový seznam neuvádí jiné podniky kromě Siemens, jež by vyjádřily svůj zájem na projektech č. 0140 a 0144. Proto společnost Siemens po diskusi o těchto projektech v rámci kartelové dohody, konané dne 25. června, respektive 16. července 1998, věděla, že zde nejsou jiní uchazeči, což jí například umožnilo stanovit pro své nabídky nejvyšší ceny. Mimoto v takovémto případě – tedy ve chvíli, zájem o projekt projevil pouze jeden z podniků – nebyl zájem o zvláštní přidělování projektů, jelikož jediný zainteresovaný podnik si mohl být jistý, že projekt získá. Zdá se tedy zcela přirozené, že účastníci kartelové dohody v těchto případech neprovedly formální přidělovací řízení, což je skutečnost, která v případě podniku, jenž získal zakázku, nemůže vyloučit použití článku 81 ES a článku 53 Dohody o EHP.

132 V důsledku toho musí být zamítnut argument společnosti Siemens vycházející z toho, že jí v rámci kartelové dohody nebyly přiděleny projekty PISP v EHP.

– K ekonometrické analýze předložené společností Siemens

133 Společnost Siemens uplatňuje ekonometrickou analýzu celkového seznamu uskutečněnou na její žádost třetí společností (dále jen „analýza“). Podle ní tato analýza ukazuje, že v celkovém seznamu byla zapsána jen minimální část objemu trhu během dotčeného období, představující méně než 4 % projektů PISP v evropských zemích mimo „domovské“ země, že projekty PISP v rámci EHP nebyly předmětem systému rozdělování fungujícího způsobem srovnatelným se systémem stanoveným dohodou GQ a dohodou EQ a že neexistovala žádná souvislost mezi celkovým seznamem a dohodou GQ. Analýza rovněž prokazuje, že skutečnost, že evropští a japonští výrobci nevstoupili na příslušné domácí trhy druhé skupiny, nebyla zapříčiněna kartelovou dohodou, ale překážkami přístupu na trhy, které existovaly nadále i po liberalizaci trhů s energií. Analýza měla konečně rovněž prokázat, že ochrana „domovských zemí“ neexistovala zejména z proto, že jak ABB, tak Siemens byly velmi aktivní na trzích „domovských zemí“, které nebyly jejich.

134 Komise přitom v projednávaném případě uvedla evropské projekty obsažené v celkovém seznamu jen za účelem prokázání existence obecné dohody, a nikoliv za účelem prokázání existence skutečných účinků kartelové dohody. Napadené rozhodnutí totiž opřela hlavně o cíl dohody sankcionované v článku 1 uvedeného rozhodnutí, tedy o omezení hospodářské soutěže. Komise tak nejprve v bodech 303 a 304 odůvodnění napadeného rozhodnutí konstatovala, že všechny popsané dohody nebo jednání ve vzájemné shodě měla za cíl omezení hospodářské soutěže ve smyslu článku 81 ES a článku 53 Dohody o EHP a že za těchto okolností bylo pro účely použití těchto ustanovení nadbytečné zohlednit konkrétní účinky dohody, a pak v bodě 308 odůvodnění uvedeného rozhodnutí doplnila, že provádění dohody popsaného typu s sebou ze své povahy nese závažné narušení hospodářské soutěže.

135 V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury ze samotného textu čl. 81 odst. 1 ES vyplývá, že dohody mezi podniky jsou zakázány nezávisle na jejich účincích, mají-li protisoutěžní cíl (rozsudky Komise v. Anic Partecipazioni, bod 43 výše, bod 123, a JFE Engineering a další v. Komise, bod 49 výše, bod 181). Proto se nepožaduje prokázání skutečných protisoutěžních účinků, je-li prokázán protisoutěžní cíl vytýkaného chování (viz rozsudek Tribunálu ze dne 6. července 2000, Volkswagen v. Komise, T‑62/98, Recueil, s. II‑2707, bod 178, a citovaná judikatura).

136 Za těchto podmínek je analýza předložená společností Siemens jako důkaz zaprvé irelevantní v rozsahu, v němž ze své povahy může poskytnout informace pouze o účincích kartelové dohody, zatímco konstatování porušení čl. 81 odst. 1 ES Komisí se zakládá hlavně na zjištění kartelové dohody, jež měla za cíl omezit hospodářskou soutěž. I za předpokladu, že by analýza neumožnila určit projevy kartelové dohody vytýkané Komisí, jak tvrdí společnost Siemens, nemůže to vyvrátit konstatování kartelové dohody směřující k zabránění, omezení nebo narušení hospodářské soutěže, jelikož existence této dohody je právně dostatečným způsobem prokázána. Argumentace společnosti Siemens, jež se týká neexistence účinků dotčené dohody, v zásadě sama o sobě nemůže, i kdyby měla být považována za opodstatněnou, vést ke zrušení článku 1 napadeného rozhodnutí (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne 11. ledna 1990, Sandoz Prodotti Farmaceutici v. Komise, C‑277/87, Recueil, s. I‑45; rozsudky Tribunálu ze dne 6. dubna 1995, Ferriere Nord v. Komise, T‑143/89, Recueil, s. II‑917, bod 30 a JFE Engineering a další v. Komise, bod 49 výše, bod 183).

137 Zadruhé nemůže analýza být považována za nestranný a nezávislý znalecký posudek, jelikož byla objednána a financována společností Siemens a vypracována na základě poznatků, jež tato s