(viz body 59–64)

Z toho vyplývá, že nařízení č. 1/2003 o provádění pravidel hospodářské soutěže stanovených v článcích 81 a 82 Smlouvy, konkrétně pak ustanovení jeho čl. 7 odst. 1 a čl. 23 odst. 2, musí vykládáno v tom smyslu, že Komisi umožňuje i po 23. červenci 2002 zjišťovat existenci kartelových dohod mezi podniky, které byly uskutečněny v odvětvích, které byly ratione materiae a ratione temporis v působnosti Smlouvy o ESUO a tyto kartelové dohody sankcionovat, a to i přes skutečnost, že uvedená ustanovení výslovně nezmiňují článek 65 UO.

I když nahrazení právního rámce Smlouvy o ESUO právním rámcem Smlouvy o ES přineslo ode dne 24. července 2002 změnu použitelných právních základů, postupů a hmotněprávních norem, zapadá tato změna do kontextu jednoty a kontinuity právního řádu Společenství a jeho cílů. V tomto ohledu platí, že zavedení a zachování režimu volné hospodářské soutěže, v rámci kterého jsou zajištěny obvyklé podmínky hospodářské soutěže a ze kterého zejména vychází pravidla v oblasti kartelových dohod mezi podniky, je jedním z hlavních cílů jak Smlouvy o ES, tak Smlouvy o ESUO. I když se pravidla Smlouvy o ESUO, jimiž se řídí oblast kartelových dohod mezi podniky, do určité míry liší od pravidel Smlouvy o ES, odpovídají v tomto kontextu pojmy „dohoda a jednání ve vzájemné shodě ve smyslu článku 65 odst. 1 UO“ pojmům „dohoda a jednání ve vzájemné shodě ve smyslu článku 81 ES“ a obě tato ustanovení byla vykládána soudem Společenství stejně. Naplňování cíle nenarušené hospodářské soutěže v odvětvích, která původně tvořila společný trh s uhlím a ocelí, není přerušeno z důvodu, že Smlouva o ESUO pozbyla platnosti, protože tento cíl je rovněž naplňován v rámci Smlouvy o ES týmž orgánem, a sice Komisí, která je správním orgánem příslušným k provádění a rozvoji politiky hospodářské soutěže v obecném zájmu Společenství.

(viz body 65–68)

Pokud jde o rozhodnutí Komise přijaté po uplynutí platnosti Smlouvy o ESUO na základě čl. 7 odst. 1 a čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 o provádění pravidel hospodářské soutěže stanovených v článcích 81 a 82 Smlouvy, na základě řízení vedeného podle uvedeného nařízení, jsou ustanoveními týkajícími se právního základu a řízení vedeného až do přijetí rozhodnutí, která patří mezi procesněprávní normy, ustanovení obsažená v nařízení č. 1/2003. Dále pokud jde o homotněprávní normy platí, že pokud se rozhodnutí týká právní situace, která byla dovršena před uplynutím doby platnosti Smlouvy o ESUO, je při neexistenci jakéhokoli zpětného účinku hmotného práva hospodářské soutěže, které se použije od 24. července 2002, použitelnou hmotněprávní normou článek 65 odst.1 UO; budiž přitom připomněno, že právě z povahy Smlouvy o ES jakožto lex generalis ve vztahu ke Smlouvě o ESUO, zakotvené v článku 305 ES, vyplývá, že zvláštní režim vycházející ze Smlouvy o ESUO a pravidel přijatých k jejímu provedení je na základě zásady lex specialis derogat legi generali jako jediný použitelný na situace, které byly dovršeny před 24. červencem 2002.

Z tohoto pohledu kontinuita právního řádu Společenství a požadavky zásad právní jistoty a ochrany legitimního očekávání ukládají, aby se hmotněprávní ustanovení přijatá na základě Smlouvy o ESUO použila na skutkové okolnosti spadající do jejich působnosti ratione materiae a ratione temporis. Okolnost, že z důvodu uplynutí platnosti Smlouvy o ESUO není předmětný právní rámec v okamžiku, kdy dochází k posouzení skutkového stavu, již platný, nemá na tento závěr vliv, protože toto posouzení se týká právní situace, která již byla dovršena v době, kdy byla použitelná hmotněprávní ustanovení přijatá na základě Smlouvy o ESUO.

Ačkoliv jsou procesněprávní normy obecně považovány za použitelné na všechny spory projednávané v okamžiku jejich vstupu v platnost, neplatí to v případě hmotněprávních norem. Tyto normy totiž musejí být v zájmu zajištění dodržení zásady právní jistoty a ochrany legitimního očekávání považovány za normy vztahující se na situace, ke kterým došlo před jejich vstupem v platnost pouze tehdy, pokud z jejich znění, cíle a struktury jasně vyplývá, že jim musí být přiznán takový účinek.

(viz body 88–89, 91)

Komise je oprávněna k tomu, aby mateřské společnosti skupiny společností adresovala rozhodnutí, kterým jí uloží pokutu za porušení pravidel hospodářské soutěže některou z jejích dceřiných společností, a to nikoli z důvodu, že mateřská společnost podněcovala dceřinou společnost a tím spíše ani z důvodu účasti mateřské společnosti na uvedeném protiprávním jednání, ale z důvodu, že tvoří jednu hospodářskou jednotku, a tedy jediný podnik ve smyslu článku 81 ES a článku 82 ES, jestliže dotčené společnosti neurčují své jednání na trhu samostatně.

(viz bod 92)

Společnosti, která byla založena jako stoprocentně vlastněná dceřiná společnost za účelem vykonávání jedné z hospodářských činností mateřské společnosti, může být jakožto hospodářské nástupkyni přičítána odpovědnost za protiprávní jednání mateřské společnosti, a tím i zprostředkovaně za protiprávní jednání jiné dceřiné společnosti této společnosti.

Toto přičtení odpovědnosti se jeví jako odůvodněné z hlediska kritéria hospodářské kontinuity, zejména pak v případech restrukturalizací a jiných změn v rámci skupiny podniků. V případě převodu veškeré hospodářské činnosti nebo její části z jedné právní entity na jinou může být totiž nový provozovatel podniku považován za odpovědného za protiprávní jednání, kterého se původní provozovatel podniku dopustil v rámci předmětné činnosti, pokud tento nový provozovatel podniku tvoří spolu s původním provozovatelem pro účely použití pravidel hospodářské soutěže tutéž hospodářskou jednotku, a to i tehdy, když původní provozovatel i nadále existuje jakožto právní entita. Takovéto uplatnění sankce je přípustné zvláště tehdy, pokud jsou tyto jednotky kontrolovány toutéž osobou a pokud vzhledem k úzkým hospodářským a organizačním vazbám, které je pojí, uplatňovaly v zásadě tutéž obchodní politiku. To se týká zejména případů restrukturalizací v rámci skupiny podniků, u nichž původní provozovatel nepřestane nutně právně existovat, ale nevyvíjí žádnou významnou hospodářskou činnost, dokonce ani na jiném trhu, než je trh dotčený kartelovou dohodou. Jestliže existuje mezi původním a novým provozovatelem podniku podílejícího se na kartelové dohodě strukturální vazba, mohly by se totiž v opačném případě dotčené osoby – ať již úmyslně nebo neúmyslně – vyhnout své odpovědnosti vyplývající z kartelového práva díky různým možnostem právního uspořádání.

Krom toho, vzhledem k základnímu konceptu hospodářské jednoty není nutné, aby Komise volila mezi tím, zda bude stíhat společnost, která byla činná v době protiprávního jednání, nebo její hospodářskou nástupkyni v tomto odvětví. Tím, že se právo hospodářské soutěže Společenství zaměřuje na činnosti podniků, totiž míří na hospodářské jednotky tvořené souhrnem materiálních a lidských složek, které mohou přispět ke spáchání protiprávního skutku, na který se vztahuje článek 81 odst. 1 ES a článek 65 odst. 1 UO. Podnik tedy může zahrnovat několik právních subjektů. Společnost může být prohlášena za solidárně odpovědnou s jinou společností za zaplacení pokuty uložené této jiné společnosti, která se dopustila úmyslného či nedbalostního protiprávního jednání, pod podmínkou, že Komise v témže aktu prokáže, že toto protiprávní jednání bylo možné konstatovat i na straně společnosti, která má nést solidární odpovědnost za pokutu. Solidarita se tak jeví jako obvyklý důsledek přičtení odpovědnosti jedné společnosti za jednání společnosti jiné, zvláště pak v případě, že obě tyto společnosti tvoří jeden podnik.

(viz body 107–115, 117)