ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3

Body 1 a 4 až 10 odůvodnění nařízení o DOO znějí následovně: „(1) Nařízení (EHS) č. 1768/92 […] bylo několikrát podstatně změněno […]. Z důvodu srozumitelnosti a přehlednosti by mělo být uvedené nařízení kodifikováno. […] (4) V současné době v důsledku období, které uplyne mezi podáním patentové přihlášky na nový léčivý přípravek a jeho registrací, nepostačuje doba skutečné patentové ochrany k pokrytí investic vložených do výzkumu. (5) Tato situace vede k nedostatku ochrany, který postihuje farmaceutický výzkum. (6) Stávající situace s sebou nese riziko přemístění výzkumných středisek sídlících v členských státech do zemí, které poskytují vyšší úroveň ochrany. (7) Jednotné řešení na úrovni Společenství by umožnilo předcházet nerovnoměrnému vývoji vnitrostátních právních předpisů vedoucímu k dalším rozdílům, které by pravděpodobně bránily volnému pohybu léčivých přípravků ve Společenství, a přímo tím ovlivňovaly fungování vnitřního trhu. (8) Je tedy nezbytné stanovit [DOO] vydávané jednotlivými členskými státy za stejných podmínek na žádost majitele vnitrostátního nebo evropského patentu pro léčivý přípravek, který byl registrován. Nařízení je tedy nejvhodnějším právním nástrojem. (9) Trvání ochrany poskytované osvědčením by mělo být stanoveno tak, aby bylo dosaženo dostatečně účinné ochrany. Za tím účelem by měl majitel patentu i osvědčení požívat výlučné ochrany nejvýše patnáct let ode dne, ke kterému bylo pro daný léčivý přípravek vydáno rozhodnutí o registraci ve Společenství. (10) Měly by tedy být zohledněny všechny zájmy, včetně veřejného zdraví, existující v odvětví tak komplexním a citlivém, jako je farmaceutické odvětví. Za tímto účelem nemůže být osvědčení vydáváno na dobu delší pěti let. Ochrana poskytovaná osvědčením by kromě toho měla být přísně omezena na výrobek, který byl registrován jako léčivý přípravek.“
56

S ohledem na obsah uvedené zásady mezinárodního obyčejového práva týkající se jurisdikční imunity států je tedy třeba mít za to, že tato zásada nebrání uplatnění nařízení č. 44/2001 v takovém sporu, jako je spor v původním řízení, v němž zaměstnanec požaduje vyplacení náhrady a zpochybňuje ukončení pracovní smlouvy, kterou uzavřel se státem, pokud soud, kterému byla věc předložena, konstatuje, že činnost vykonávaná tímto zaměstnancem nespadá do výkonu veřejné moci, nebo pokud nehrozí, že žaloba naruší bezpečnostní zájmy státu. Na základě tohoto konstatování může mít soud, kterému byl předložen takový spor, jako je spor v původním řízení, rovněž za to, že tento spor spadá do věcné působnosti nařízení č. 44/2001.
3

V bodech 6 a 16 odůvodnění nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 733/2002 ze dne 22. dubna 2002 o zavádění domény nejvyšší úrovně .eu (Úř. věst. L 113, s. 1; Zvl. vyd. 13/29, s. 394 ) se uvádí: „(6) Díky TLD .eu [‚top level domain .eu‘ (‚doména nejvyšší úrovně .eu‘)] by mělo dojít k většímu zviditelnění vnitřního trhu na elektronickém virtuálním tržišti. TLD .eu by měla jasně identifikovat spojení se Společenstvím, s jeho právním rámcem a s evropským trhem. Podnikům, organizacím a fyzickým osobám ve Společenství by měla umožnit registraci do zvláštní domény, ze které bude toto spojení zřejmé. TLD .eu tak nebude pouze sloužit jako základní kámen elektronického obchodu v Evropě, ale i přispěje k plnění cílů článku 14 [ES]. […] (16) Měla by být přijata obecná úprava nakládání se spekulativními a zneužívajícími registracemi jmen domény, která by zajistila držitelům přednostních práv uznaných nebo stanovených vnitrostátním právem a/nebo právem Společenství a veřejnoprávním subjektům výhodu ve formě určitého časového úseku (,sunrise period’), během kterého by výlučně takovýmto držitelům […] a veřejnoprávním subjektům byla vyhrazena registrace jejich jmen domény.“
27

Zadruhé uvedený soud poznamenává, že za předpokladu, že by článek 15 dohody o sídle měl přednost před německým právem, mohlo by toto ustanovení vylučovat nárok F. Feyerbacher na rodičovskou podporu jen potud, pokud by výraz „podmínky zaměstnávání“, uvedený v tomtéž ustanovení a v článku 36 Protokolu o statutu ESCB a ECB v jeho německojazyčném znění, musel být vykládán v tom smyslu, že by ve vztahu k zaměstnancům ECB znamenal, že jsou vyňati z působnosti veškerých ustanovení německého práva v oblasti sociálních dávek bez ohledu na to, zda tyto dávky spadají do systému sociálního zabezpečení, či jsou stejně jako v případě rodičovské podpory financovány z daní.
35

K zodpovězení této otázky je třeba především připomenout znění druhého bodu odůvodnění šesté směrnice, podle něhož „pravidla pro odpočet daně by měla být harmonizována do té míry, aby se týkala skutečně vybraných částí […] [a] výše odpočtu daně by měla být vypočítávána ve všech členských státech obdobným způsobem“.
42

Co se týče zaprvé sledovaného cíle, v bodě 29 tohoto rozsudku již bylo uvedeno, že spočívá v osvobození dodání letadel od DPH, pokud jsou tato letadla v zásadě určena k užívání pro účely mezinárodní dopravy, to znamená v rámci letů, které zasahují do prostoru spadajícího do pravomoci více států, jakož i případně do mezinárodního letového prostoru.
24

Společnosti Rohm & Haas u předkládajícího soudu tvrdí, že polštářky dotčené v původním řízení jsou výhradně určeny k umístění na stroje na leštění polovodičových destiček, které spadají do čísla 8464 KN, a že každý druh polštářku je určen pro jediný model stroje a konkrétní druh opracování. Podle společností Rohm & Haas představují lešticí polštářky části, které jsou určené a nezbytné pro fungování uvedených strojů, z čehož vychází etiketa výrobku předloženého jako vzorek. Dále tvrdí, že tyto lešticí polštářky nelze zařadit do čísla 3919, neboť tyto polštářky nemají samolepicí stranu, která by přilnula k povrchu prostřednictvím pouhého dotyku, nebo do čísla 8207, neboť samotné polštářky neumožňují provádět leštění. V tomto ohledu se opírají o stanovisko CCED. Rovněž tvrdí, že nařízení č. 336/2010 nemá retroaktivní účinek, a to ani per analogiam, že se netýká totožných výrobků a že je neplatné.
62

V tomto ohledu je třeba uvést, že celková výše pokut uložených příslušnými vnitrostátními orgány v období od roku 2004 do roku 2008, kterou uvedla lotyšská vláda, neumožňuje posoudit, zda se tato výše vztahuje k pokutám, které jsou předmětem druhé předběžné otázky. Soudnímu dvoru nebylo ani sděleno, jakou část z této částky by bylo případně nutno vrátit. V tomto ohledu je důležité upřesnit, že jak vyplývá ze závěru, k němuž Soudní dvůr dospěl v rámci přezkumu této druhé předběžné otázky, musí být vráceny pouze částky přesahující to, co je nezbytné k zajištění správného výběru daně a k předcházení daňovým únikům.
62

Soudní dvůr rovněž rozhodl, že základní zásada daňové neutrality DPH vyžaduje, aby odpočet DPH na vstupu byl přiznán, jestliže jsou splněny hmotněprávní požadavky, i když osoby povinné k dani nevyhověly určitým formálním požadavkům. Jakmile má tedy správce daně k dispozici údaje potřebné k tomu, aby stanovil, že osoba povinná k dani je jakožto příjemce dotčených plnění povinna odvést DPH, nemůže v případě nároku uvedené osoby povinné k dani na odpočet této daně ukládat další podmínky, které by mohly vést k tomu, že by tento nárok nebylo možné uplatnit (viz výše uvedené rozsudky Ecotrade, body 63 a 64, a Nidera Handelscompagnie, bod 22, jakož i rozsudek ze dne 22. prosince 2010, Dankowski, C-438/09, Sb. rozh. s. I-14009, bod 35).
41

Stejně tak činnost spočívající ve správě takto shromážděných údajů a jejich zpřístupňování veřejnosti, ať již prostřednictvím pouhého nahlížení, nebo pořizování výpisů v souladu s použitelnými vnitrostátními právními předpisy, také nepředstavuje hospodářskou činnost, jelikož správa databáze obsahující takové údaje a její zpřístupňování veřejnosti jsou neoddělitelnými činnostmi od činnosti shromažďování těchto údajů. Shromažďování uvedených údajů by totiž bylo do značné míry zbytečné, pokud by nebyla vedena databáze, do níž jsou tyto údaje zanášeny za tím účelem, aby do nich mohla veřejnost nahlížet.
52

Rada Evropské unie uvádí, že Kokopelli neudalo důvody, proč má za to, že zmíněná úprava povolování je vzhledem ke sledovaným cílům zjevně nepřiměřená. Tento orgán se v každém případě domnívá, že jiná méně omezující opatření, jako například opatření zvláštním označením, by nepředstavovala stejně účinný prostředek k zajištění cíle produktivity podle směrnice 2002/55, protože by umožňovala prodej a výsev potenciálně škodlivých osiv nebo osiv, jež by neumožňovala optimální zemědělskou výrobu.
a)

poskytování budov nebo jejich částí před jejich prvním obydlením a pozemků, na nichž stojí; členské státy mohou stanovit podmínky pro použití tohoto kritéria na přestavbu budov a vymezit pozemky, na nichž stojí. Členské státy mohou uplatnit jiná kritéria než první obydlení, jako například dobu uplynulou ode dne dokončení budovy do dne prvního poskytnutí nebo dobu uplynulou ode dne prvního obydlení do dne dalšího poskytnutí, pokud tato období nepřekračují dobu pěti, popřípadě dvou let. Budovou se rozumí jakákoliv stavba pevně spojená se zemí;
31

Článek 10 odst. 1 téhož protokolu kromě toho stanoví, že pravomoci Soudního dvora v případě aktů Unie v oblasti policejní spolupráce a justiční spolupráce v trestních věcech, které byly přijaty před vstupem Lisabonské smlouvy v platnost podle hlavy VI Smlouvy o EU, zůstávají stejné, a to i v případě, že byly uznány podle čl. 35 odst. 2 EU. Podle čl. 10 odst. 3 tohoto protokolu končí použitelnost přechodného opatření uvedeného v odstavci 1 tohoto článku pět let ode dne vstupu Lisabonské smlouvy v platnost, tedy pět let od 1. prosince 2009.
7

Body 30 až 32 odůvodnění autorizační směrnice stanoví: „30. Poskytovatelům služeb elektronických komunikací lze uložit správní poplatky, z nichž jsou financovány činnosti vnitrostátního regulačního orgánu spojené s řízením systému oprávnění a udělováním práv na užívání. Takové poplatky by se měly omezovat jen na pokrytí skutečných správních nákladů na tyto činnosti. Za tímto účelem by měla být zajištěna průhlednost příjmů a výdajů vnitrostátních regulačních orgánů prostřednictvím každoročního zveřejnění celkové částky vybraných poplatků a vzniklých správních nákladů. To umožní podnikům ověřit si, zda jsou správní náklady a poplatky v rovnováze. 31. Systémy správních poplatků by neměly narušovat hospodářskou soutěž ani vytvářet překážky vstupu na trh. V systému obecného oprávnění již nebude nadále možné ukládat úhradu správních nákladů, a tedy ani poplatků, jednotlivým podnikům, s výjimkou udělování práv na užívání čísel a rádiových frekvencí a práv na instalování zařízení. Jakékoli použitelné správní poplatky by měly odpovídat zásadám systému obecného oprávnění. Příkladem spravedlivé, jednoduché a průhledné alternativy k těmto kritériím ukládání poplatků může být rozdělovací klíč založený na obratu. Pokud jsou správní poplatky velmi nízké, mohly by být rovněž vhodné paušální poplatky nebo poplatky skládající se z paušálu a složky závisející na obratu. 32. Kromě správních poplatků lze vybírat ještě poplatky za užívání rádiových frekvencí a čísel jako nástroj k zajištění optimálního využití takových zdrojů. Takové poplatky by neměly bránit vývoji inovačních služeb a hospodářské soutěži na trhu. Touto směrnicí není dotčen účel, k němuž jsou využívány poplatky za práva na užívání. Takové poplatky lze například použít k financování činností vnitrostátních regulačních orgánů, které nelze pokrýt správními poplatky. Pokud se v případě konkurenčních nebo srovnávacích výběrových řízení jedná u poplatků za práva na užívání rádiových frekvencí zcela nebo zčásti o jednorázovou částku, měly by platební podmínky zajišťovat, aby takové poplatky v praxi nevedly k výběru na základě kritérií, která nesouvisejí s cílem zajistit optimální využití rádiových frekvencí. Komise může pravidelně uveřejňovat srovnávací studie, pokud jde o nejlepší praxi pro přidělování rádiových frekvencí, přidělování čísel a udělování práva omezit vlastnická práva třetích osob.“
45

Kromě toho takové kritérium zařazení, jako je toto kritérium, které bylo navrženo Komisí, by neumožnilo zaručit právní jistotu ani usnadnění kontrol. Zavedení kritérií Soudním dvorem, jež se týkají přeměny výrobku v jiný výrobek pro terapeutické či profylaktické účely, by se totiž dotýkalo oblasti podléhající vývoji technologií, což by mohlo vést k různým posouzením, a bylo by tak ohroženo jednotné použití KN v Evropské unii.
32

Jinak by tomu však bylo v případě, že by tato právní úprava, která by tedy musela být považována za nepřiměřenou, požadovala, aby v jiném členském státě platila totožná pravidla, nebo kdyby ukládala pravidla, která by přímo nesouvisela s ochranou před nebezpečím hry.
7

Vysvětlivky HS k číslu 62.09 znějí takto: „62.09 – Kojenecké oděvy a oděvní doplňky. 6209.10 – Z vlny nebo jemných zvířecích chlupů 6209.20 – Z bavlny 6209.30 – Ze syntetických vláken 6209.90 – Z ostatních textilních materiálů Podle poznámky 4 a) této kapitoly se výrazem ‚kojenecké oděvy a oděvní doplňky‘ rozumějí výrobky pro malé děti do výšky postavy nepřesahující 86 cm. Zahrnuje též dětské pleny. Z výrobků zařazených do tohoto čísla lze vyjmenovat křestní šatečky, skřítkovské oděvy, vestičky, bryndáčky, rukavice, palčáky a rukavice bez prstů a kojenecké bačkorky jiné než pletené, bez přilepené, přišité nebo jinak upevněné nebo nahoře aplikované zevní podešve. Je třeba poznamenat, že výrobky, jež mohou být zařazeny do tohoto čísla i dalších čísel této kapitoly, se zařadí do čísla 62.09 (viz poznámka 4 b) této kapitoly). Do tohoto čísla nepatří dětské pleny z papíru, buničité vaty nebo buničinových vláken (číslo 48.18) nebo z textilní vaty (číslo 56.01), čepce pro kojence (číslo 65.05), ani příslušenství konkretizované v dalších kapitolách nomenklatury.“
21

Ze spisu vyplývá, že tento soud má za to, že žalobci zaměřovali svou činnost na Rakousko ve smyslu čl. 15 odst. 1 písm. c) nařízení Brusel I, a to vzhledem k tomu, že webové stránky Autohaus Yusufi byly v Rakousku dostupné a že smluvní strany byly v kontaktu na dálku prostřednictvím telefonu a elektronické pošty.
2

Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi Secretary of State for the Home Department (dále jen „Secretary of State“) na jedné straně a Muhammadem Sazzadurem Rahmanem, Fazlym Rabbym Islamem a Mohibullahem Rahmanem, bangladéšskými státními příslušníky, na straně druhé, který se týkal žádosti těchto osob o vydání povolení k pobytu ve Spojeném království z důvodu, že jsou rodinnými příslušníky občana členského státu Evropského hospodářského prostoru (dále jen „EHP“).
21

V této souvislosti je třeba poukázat na existenci pokynu vypracovaného společně útvary Komise a příslušnými orgány členských států o vymezení směrnice 76/768 o kosmetických prostředcích vůči směrnici 2001/83 o léčivých přípravcích („Guidance Document on the demarcation between the Cosmetic Products Directive 76/768 and the Medicinal Products Directive 2001/83 as agreed between the Commission Services and the competent authorities of Member States“, dále jen „pokyn o vymezení směrnice o kosmetických prostředcích vůči směrnici o léčivých přípravcích“), ve kterém je pojem „farmakologický účinek“ definován totožně jako pojem „farmakologický účinek“ uvedený v pokynech o zdravotnických prostředcích.
17

Za těchto podmínek se Upper Tribunal (Administrative Appeals Chamber) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku: „[…] Polská státní příslušnice, která — přicestovala do Spojeného království před přistoupením její země k EU; — usadila se jako osoba samostatně výdělečně činná ve smyslu článku 49 SFEU […]; — zůstala ve Spojeném království po přistoupení [své země k Unii] a pokračovala v samostatné výdělečné činnosti — již není samostatně výdělečně činná a — je hlavní osobou, která skutečně pečuje o dítě, které přicestovalo do Spojeného království a zahájilo všeobecné studium až po přistoupení [Polské republiky k EU] a poté, co přestala vykonávat samostatnou výdělečnou činnost, má právo pobytu ve Spojeném království na základě toho, že (vzato jednotlivě či společně): — se použije nařízení č. 1612/68 ve spojení s úvahami Soudního dvora v rozsudcích ze dne 17. září 2002, Baumbast a R (C-413/99, Recueil, s. I-7091); ze dne 23. února 2010, Ibrahim a Secretary of State for the Home Department (C-310/08, [Sb. rozh. s. I-1065]), jakož i Teixeira (C-480/08 [Sb. rozh. s. I-1107]); — existuje obecná zásada práva EU, která staví naroveň zaměstnance a osoby samostatně výdělečně činné; — pokud by jí bylo odepřeno právo pobytu, bylo by bráněno svobodě usazování či by bylo od jejího výkonu odrazováno?“
13

Článek 859 prováděcího nařízení stanoví: „Následující nedostatky se považují za nedostatky, které nemají zásadní vliv na správné provádění dočasného uskladnění ani daného celního režimu ve smyslu čl. 204 odst. 1 [celního] kodexu, jestliže: — se nejedná o pokus odnětí zboží celnímu dohledu, — nevznikají hrubou nedbalostí zúčastněné osoby, a — jsou dodatečně splněny veškeré formality potřebné k napravení situace daného zboží: 1) překročení lhůty, ve které musí být zboží přiděleno některé celně schválené určení stanovené v rámci dočasného uskladnění nebo daného celního režimu, pokud by tato lhůta byla prodloužena, kdyby o to zúčastněná osoba včas požádala; […] 3) okolnost, že zboží se podrobilo manipulaci bez předchozího povolení celních orgánů, u zboží dočasně uskladněného nebo propuštěného do režimu uskladňování pod celním dohledem, jestliže by tyto manipulace byly povoleny, kdyby o to bylo požádáno; […] 5) nepovolené přemístění zboží u zboží dočasně uskladněného nebo propuštěného do některého celního režimu, pokud toto zboží může být předloženo celním orgánům na jejich žádost; 6) jedná-li se o zboží dočasně skladované nebo propuštěné do režimu, výstup tohoto zboží z celního území Společenství nebo jeho umístění do svobodného celního pásma s kontrolou typu I ve smyslu článku 799 nebo do svobodného celního skladu bez splnění předepsaných formalit; […] 10) překročení lhůty povolené pro dočasné vynětí z celního skladu, v případě, že pokud by žádost byla podána včas, lhůta by byla prodloužena.“
17

Dne 7. června 2010 bylo tomuto členskému státu zasláno podrobné stanovisko, jímž mu byla poskytnuta lhůta čtyř týdnů pro předložení řešení, na základě něhož by bylo možné se vyhnout řízení před Soudním dvorem. Dopisem ze dne 30. června 2010 se Belgické království zavázalo změnit spornou právní úpravu, vyjádřilo však zájem zachovat technickou prohlídku před registrací vozidla na jméno jiného majitele, ale omezit ji pouze na prohlídku položek uvedených v nové příloze 42 (především vizuální prohlídka), pokud jsou splněny určité podmínky. Na základě této plánované změny by již za určitých okolností nebylo třeba předložit prohlášení o shodě. Návrh královského nařízení v tomto smyslu byl Komisi oznámen se závazkem jej přijmout do konce roku 2010.
12

Administratīvā rajona tiesa má pochybnosti stran otázky, zda vzhledem k okolnostem tohoto případu musí být dovezené motorové vozidlo považováno za věc užívanou pro potřeby domácnosti L. Treimanise a jeho syna nebo za předmět výpůjčky ve smyslu článku 7 nařízení, a proto se rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku: „Zakazuje čl. 7 odst. 1 nařízení […] vlastníkovi soukromého vozidla dovezeného do Evropské unie ze třetí země převést toto vozidlo k bezplatnému užívání na rodinného příslušníka, který reálně přemístil své místo pobytu ze třetí země do Evropské unie a s nímž vlastník vozidla před dovozem vozidla do Evropské unie sdílel společnou domácnost ve třetí zemi, pokud vlastník vozidla po dovozu vozidla do Evropské unie pobývá především v této třetí zemi?“
(7)

Kromě toho, v souladu s aktem o přistoupení, musejí být na účet nových členských států odstraněna z trhu množství zásob cukru nebo isoglukosy, která převyšují běžnou zásobu převáděnou do dalšího období. Stanovení přebytečných zásob provede Komise na základě vývoje obchodu a trendů produkce a spotřeby v nových členských státech v době od 1. května 2000 do 30. dubna 2004. Při tomto postupu se kromě cukru a isoglukosy vezmou v úvahu též jiné výrobky s významným obsahem ekvivalentu cukru, neboť by též mohly být předmětem spekulace. V případě, že stanovené přebytečné množství cukru a isoglukosy nebude nejpozději do 30. května 2005 [30. dubna 2005] odstraněno z trhu Společenství, ponese dotyčný nový členský stát za příslušné množství finanční odpovědnost. Částka, která bude novému členskému státu účtována a kterou musí zaplatit do rozpočtu Společenství v případě, že přebytečné zásoby nebudou odstraněny, se musí rovnat nejvyšší vývozní náhradě použitelné v období od 1. května 2004 do 30. dubna 2005.“
7

Článek 19 šesté směrnice stanoví pravidla použitelná na výpočet odpočitatelného podílu následovně: „1. Podíl odpočitatelný podle čl. 17 odst. 5 prvního pododstavce je dán zlomkem, který má: — v čitateli celkovou výši ročního obratu vztahujícího se k plněním, u nichž je [DPH] odpočitatelná podle čl. 17 odst. 2 a 3, bez [DPH], — ve jmenovateli celkovou výši ročního obratu vztahujícího se k plněním zahrnutým do čitatele a plněním, u nichž není [DPH] odpočitatelná, bez [DPH]. Členské státy mohou do jmenovatele rovněž zahrnout celkovou výši dotací kromě těch, které jsou uvedeny v čl. 11 části A odst. 1 písm. a). Podíl se stanoví ročně a definuje se jako procentní podíl zaokrouhlený na celé procento.“ [...] 3. Prozatímním ročním podílem je podíl vypočtený na základě plnění v předchozím roce. Neexistují-li plnění, z nichž by bylo možné vycházet, nebo jsou-li tato plnění svou výší zanedbatelná, odhadne odpočitatelný podíl prozatímně osoba povinná k dani pod dohledem finančních orgánů na základě vlastního výhledu. Členské státy mohou nicméně zachovat stávající předpisy. Odpočty daně provedené na základě prozatímního ročního podílu se opraví, jakmile se v průběhu následujícího roku stanoví konečný podíl.“
8

Společnost A vlastní 4093 z 20 743 akcií, které tvoří kapitál společnosti podle finského práva C Oy (dále jen „společnost C“), což odpovídá přibližně 19,7 % podílu. Druhým vlastníkem společnosti C, který vlastní podíl ve výši přibližně 80,3 % na kapitálu této společnosti, je norská společnost B AS (dále jen „společnost B“). Cílem transakce, jež je předmětem sporu v původním řízení, byla výměna akcií ve smyslu článku 52f zákona o zdanění společností, při níž společnost A zaprvé převedla na společnost B své akcie v kapitálu společnosti C a zadruhé obdržela jako protiplnění nově emitované akcie společnosti B ve výši přibližně 6 % jejího kapitálu. V důsledku této transakce tedy společnost B vlastní 100 % kapitálu společnosti C.
12

Článek 129 tohoto zákona stanoví: „1. Každá činnost v oblasti her na výherních hracích přístrojích s nízkými výhrami nebo her na výherních hracích přístrojích v hernách s výherními hracími přístroji na základě povolení udělených před nabytím účinnosti tohoto zákona, je prováděna podle dřívějších ustanovení až do doby pozbytí platnosti těchto povolení osobami, kterým byla udělena, pokud tento zákon nestanoví jinak. 2. Řízení o udělení povolení pro výkon činnosti v oblasti her na výherních hracích přístrojích s nízkými výhrami nebo her na výherních hracích přístrojích provozovaných v hernách s výherními hracími přístroji, která byla zahájena a nebyla dosud skončena přede dnem nabytí účinnosti tohoto zákona, se zastavují. 3. Hrami na výherních hracích přístrojích s nízkými výhrami se rozumí hry na mechanických, elektromechanických nebo elektronických přístrojích s peněžitými nebo věcnými výhrami, u kterých výhra z jedné hry nesmí činit více než 60 PLN a nejvyšší vsazená částka na jednu hru nesmí přesahovat 0,50 PLN.“
30

V důsledku toho je třeba mít za to, že právní úprava dotčená v původním řízení se dotýká především svobody usazování a podle judikatury Soudního dvora spadá výhradně do působnosti ustanovení Smlouvy týkajících se této svobody. I za předpokladu, že by takové vnitrostátní opatření mělo omezující účinky na volný pohyb kapitálu, jak tvrdí žalobci v původním řízení, je nutné takové účinky považovat za nevyhnutelný důsledek případné překážky svobody usazování a neodůvodňují přezkum uvedeného opatření s ohledem na ustanovení Smlouvy týkající se volného pohybu kapitálu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 25. října 2007, Geurts a Vogten, C-464/05, Sb. rozh. s. I-9325, bod 16, jakož i citovaná judikatura).