ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
36

Společnost Bayer na podporu své žádosti v podstatě tvrdí, že předně přísluší pouze vnitrostátnímu soudu, aby rozhodoval o tom, zda lze informace dotčené v původním řízení, jichž se týká čtvrtá až osmá předběžná otázka, považovat za „informace o emisích do životního prostředí“ ve smyslu čl. 4 odst. 2 druhého pododstavce směrnice 2003/4. Pokud by se ovšem Soudní dvůr rozhodl, že se stejně jako generální advokátka k těmto otázkám vyjádří, požaduje společnost Bayer znovuotevření ústní části řízení, aby se Soudní dvůr mohl seznámit s dokumenty, o jejichž zpřístupnění žádá nadace Bijenstichting, a na tomto základě rozhodl o tom, zda jsou informace uvedené v těchto dokumentech „informacemi o emisích do životního prostředí“. Společnost Bayer má dále za to, že odpovědi na předběžné otázky, jak je navrhuje generální advokátka, neberou v potaz komplexní a vyčerpávající charakter režimu zveřejňování dokumentů, který je zaveden směrnicemi 91/414 a 98/8 a nařízením č. 1107/2009. Konečně za předpokladu, že by Soudní dvůr měl za to, že se informace dotčené ve věci v původním řízení týkají emisí do životního prostředí, společnost Bayer rovněž žádá Soudní dvůr, aby posoudil otázku přesných podmínek zpřístupnění těchto informací, a zejména, zda je přípustné jejich zpřístupnění v čítárně.
41

Nicméně, pokud jde o budovy postavené před rozhodným obdobím, to znamená před 19. červencem 2006, je nutno s ohledem na zjištění učiněná v bodě 35 tohoto rozsudku konstatovat porušení čl. 6 odst. 2 směrnice 92/43, jak uvedla generální advokátka v bodech 55 a 58 svého stanoviska, protože Řecká republika nedostatečně vymezila rámec užívání těchto budov (obdobně viz rozsudek ze dne 24. listopadu 2011, Komise v. Španělsko, C‑404/09, EU:C:2011:768, body 124, 125 a 128). Zásada právní jistoty by sice případně mohla toto užívání odůvodnit, analogicky k výjimečnému postupu stanovenému v čl. 6 odst. 4 této směrnice, avšak takovéhoto odůvodnění, které by předpokládalo zejména posouzení existence jiných méně škodlivých řešení, jakož i zvážení dotčených zájmů, založené na analýze vlivů na cíle ochrany chráněné lokality ve smyslu odstavce 3 uvedeného článku (viz rozsudek ze dne 14. ledna 2016, Grüne Liga Sachsen a další, C‑399/14, EU:C:2016:10, bod 57 a citovaná judikatura), se Řecká republika nedovolávala.
83

Jednak, jak již bylo uvedeno v bodě 65 tohoto rozsudku, pravidla týkající se státní podpory se na daně v zásadě nevztahují. Přitom, jak uvedl generální advokát v bodě 96 svého stanoviska, pokud by byl následován argument společnosti DTS, znamenalo by to, že jakákoli daň, která by byla vybírána odvětvově a dotýkala se hospodářských subjektů, které soutěží s příjemcem podpory, jež je prostřednictvím této daně financována, by musela být zkoumána z hlediska článků 107 a 108 SFEU.
30

Výklad čl. 1 odst. 2 písm. c) nařízení č. 258/97, podle něhož se výraz „nová primární molekulární struktura“ vztahuje na potraviny nebo složky potravin, které nebyly před 15. květnem 1997 používány v Unii k lidské spotřebě, je přitom jediný, který je s takovým kontextem slučitelný. Vykládat tento výraz jinak by totiž znamenalo zbavit toto nařízení jeho obecného charakteru, jelikož takový výklad by vedl k tomu, že by z působnosti tohoto nařízení byly vyloučeny všechny potraviny nebo složky potravin, zejména minerálního původu, které již existovaly v přírodním prostředí ve své primární molekulární struktuře před 15. květnem 1997 a nejsou tvořeny organickými látkami uvedenými v čl. 1 odst. 2 písm. d) a e) tohoto nařízení nebo nejsou podrobeny novému výrobnímu postupu ve smyslu čl. 1 odst. 2 písm. f) uvedeného nařízení.
40

Z toho plyne, že článek 17 rámcového rozhodnutí 2008/909 musí být vykládán v tom smyslu, že se na část trestu vykonávanou dotyčným na území vydávajícího státu až do jeho předání do vykonávajícího státu použije pouze právo prvně uvedeného státu, a to i na případné snížení trestu. Co se týče práva vykonávajícího státu, to se uplatní až na část trestu, kterou má po tomto předání odsouzený vykonat na území vykonávajícího státu.
17

Článek 6 AOW, ve znění vycházejícím ze zákona ze dne 25. května 1962 (Stb. 1962, s. 205), které nabylo účinnosti zpětně ke dni 1. října 1959, stanovil: „1. Podle ustanovení tohoto zákona je pojištěn ten, kdo dosáhl věku 15 let, avšak ještě nedosáhl věku 65 let, pokud: a) je rezidentem; […] 4. Od ustanovení odstavce 1 se lze odchýlit prostřednictvím nebo na základě obecného správního opatření v případě: a) cizinců; b) osob, na které se vztahuje mimo Království podobný režim; c) osob, které bydlí nebo pracují v zemi pouze dočasně; d) manželů a jiných členů domácnosti […] osob uvedených v písmenech b) a c) tohoto odstavce; e) manželů státních příslušníků, [jež nejsou pojištěni podle tohoto zákona] na základě dohody nebo systému sociálního zabezpečení použitelných mezi Nizozemskem a jedním či více jinými státy.“
Pokud by totiž vnitrostátním soudům, které rozhodují o předběžných opatřeních, byla přiznána možnost vyhnout se povinnostem, které jim jsou uloženy v rámci kontroly státních podpor, jež je zakotvena v článcích 107 a 108 SFEU, vedlo by to k tomu, že by tyto soudy jednaly v rozporu se svými pravomocemi, jejichž cílem je zajistit dodržování unijního práva, které se týká státních podpor, a k porušení povinnosti loajální spolupráce s unijními orgány, která je připomínána v bodě 105 tohoto rozsudku, a proto by tím byl nepochybně narušen užitečný účinek uvedených článků.
58

Jak tedy plyne z čl. 7 odst. 1 až 4 písm. c) směrnice 2005/29, vnitrostátní soud musí s přihlédnutím k věcným souvislostem dotyčné obchodníky praktiky, sdělovacímu prostředku a zejména jeho omezením, jakož i povaze a rysům dotyčného produktu případ od případu posoudit, zda opomenutí takové závažné informace, jako je cena, způsobí nebo může způsobit, že spotřebitel učiní rozhodnutí o obchodní transakci, které by jinak neučinil (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 12. května 2011, Ving Sverige, C‑122/10, EU:C:2011:299, body 52, 53 a 58).
6

Článek 10 odst. 1 až 3 tohoto nařízení stanoví: „1. Dopravce nesmí odměňovat řidiče, jež zaměstnává nebo jejichž služeb využívá, a to ani prémiovým zvýhodněním nebo příplatky, za ujetou vzdálenost nebo objem přepravovaného zboží, pokud by tyto odměny mohly vést k ohrožení bezpečnosti provozu na pozemních komunikacích nebo by podněcovaly k porušování tohoto nařízení. 2. Dopravce organizuje práci řidičů uvedených v odstavci 1 tak, aby mohli dodržet nařízení [...] č. 3821/85 a kapitolu II tohoto nařízení. Dopravce řidiče náležitě poučí a provádí pravidelné kontroly, aby zajistil dodržování nařízení [...] č. 3821/85 a kapitoly II tohoto nařízení. 3. Dopravce odpovídá za porušení, kterých se dopustí jeho řidiči, a to i tehdy, pokud k tomuto porušení došlo na území jiného členského státu nebo třetí země. Aniž je dotčeno právo členských států považovat dopravce za plně odpovědné, mohou členské státy podmínit tuto odpovědnost porušením odstavců 1 a 2 dopravcem. Členské státy mohou zvážit jakýkoli důkaz, že dopravce nelze důvodně považovat za odpovědného za porušení, ke kterému došlo.“
25

Bundesgerichtshof (Spolkový soudní dvůr) uvádí, že existuje akademická rozepře ohledně otázky, zda je pro určení toho, zda je osoba identifikovatelná, třeba vycházet z „objektivního“ kritéria či „relativního“ kritéria. Důsledkem uplatnění „objektivního“ kritéria by bylo, že takové údaje, jako jsou IP adresy dotčené v původním řízení, by mohly být po ukončení připojení k daným internetovým stránkám považovány za osobní údaje, a to i kdyby byla s to identifikovat subjekt údajů pouze třetí osoba, přičemž touto třetí osobou je v projednávaném případě poskytovatel internetového připojení P. Breyera, který uchoval další údaje umožňující jeho identifikaci prostřednictvím uvedených IP adres. Podle „relativního“ kritéria by takové údaje mohly být považovány za osobní u takového subjektu, jako je poskytovatel internetového připojení P. Breyera, neboť umožňují přesně určit totožnost uživatele (v tomto ohledu viz rozsudek ze dne 24. listopadu 2011, Scarlet Extended, C‑70/10, EU:C:2011:771, bod 51), avšak nikoli u jiného subjektu, jako je provozovatel internetových stránek navštívených P. Breyerem, vzhledem k tomu, že tento provozovatel nemá v případě, že P. Breyer neodhalil během připojení k těmto stránkám svou totožnost, informace nezbytné k jeho identifikaci bez vynaložení nepřiměřeného úsilí.
33

Pokud jde zaprvé o argument Italské republiky, že čl. 12 odst. 2 směrnice 2004/80, tak jak jej vykládá Komise, je neplatný, a to v podstatě z toho důvodu, že Unie nemá pravomoc přijmout na základě článku 308 ES ustanovení upravující mimo jiné čistě vnitrostátní situace, stačí připomenout, že podle ustálené judikatury Soudního dvora se členský stát nemůže – neexistuje‑li ustanovení Smlouvy o FEU, které mu to výslovně dovoluje – úspěšně dovolávat protiprávnosti směrnice, která je mu určena, jako důvodu na obranu proti žalobě pro nesplnění povinnosti založené na neprovedení této směrnice. Jinak by tomu mohlo být pouze tehdy, pokud by dotčený akt byl stižen tak závažnými a zjevnými vadami, že by mohl být kvalifikován jako právně nicotný akt (viz zejména rozsudek ze dne 29. července 2010, Komise v. Rakousko, C‑189/09, nezveřejněný, EU:C:2010:455, body 15 a 16 a citovaná judikatura, a rozsudek ze dne 5. března 2015, Komise v. Lucembursko, C‑502/13, EU:C:2015:143, bod 56).
Ustanovení článků 28 a 30 ES, jakož i čl. 3 odst. 2 a 8, a čl. 20 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/54/ES ze dne 26. června 2003 o společných pravidlech pro vnitřní trh s elektřinou a o zrušení směrnice 96/92/ES, ve spojení s čl. 3 odst. 2 a 3 a článku 16 směrnice Evropského parlamentu a Rady 96/92/ES ze dne 19. prosince 1996 o společných pravidlech pro vnitřní trh s elektřinou a čl. 3 a 4 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/77/ES ze dne 27. září 2001 o podpoře elektřiny vyrobené z obnovitelných zdrojů energie na vnitřním trhu s elektřinou, musí být vykládány v tom smyslu, že brání právní úpravě, jako je besluit van de Vlaamse regering inzake de bevordering van elektriciteitsopwekking uit hernieuwbare energiebronnen (vyhláška vlámské vlády o podpoře výroby elektřiny z obnovitelných zdrojů energie) ze dne 28. září 2001 a besluit van de Vlaamse regering inzake de bevordering van elektriciteitsopwekking uit hernieuwbare energiebronnen (vyhláška vlámské vlády o podpoře výroby elektřiny z obnovitelných zdrojů energie) ze dne 5. března 2004, která ukládá režim bezplatné distribuce zelené elektřiny v distribučních sítích nacházejících se v dotčeném regionu a zároveň omezuje výhody uvedeného režimu, v případě prvně uvedené vyhlášky, pouze na zelenou elektřinu dodávanou přímo výrobními zařízeními do uvedených distribučních sítí, a v případě posledně uvedené vyhlášky, pouze na zelenou elektřinu dodávanou přímo takovými zařízeními do distribučních sítí nacházejících se v členském státě, do kterého patří uvedený region.
64

Přitom je nesporné, že se předmětná česká praxe vztahuje na drahé kovy označené puncovními značkami WaarborgHolland obecně, a nikoli pouze na drahé kovy označené puncovními značkami WaarborgHolland vyraženými na území třetích států, a to navíc bez rozlišení podle toho, za jakých podmínek jsou tyto drahé kovy vyvezeny do České republiky, tj. zejména podle toho, zda jsou vyvezeny do České republiky poté, co byly pouze propuštěny do volného oběhu v jiném členském státě, nebo poté, co byly též legálně uvedeny na trh v jiném členském státě.
2

Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi European Federation for Cosmetic Ingredients (dále jen „EFfCI“) na jedné straně a Secretary of State for Business, Innovation and Skills (státní tajemník pro obchod, inovace a znalosti, dále jen „státní tajemník pro obchod“) a Attorney General na straně druhé, za účasti Cruelty Free International, dříve British Union for the Abolition of Vivisection a European Coalition to End Animal Experiments, ohledně rozsahu zákazu prodeje stanoveného uvedeným ustanovením.
28

Ačkoli ve věci v původním řízení vymezují dotčené faktury poskytnuté služby jakožto „právní služby“, nic to nemění na tom, že tento pojem zahrnuje širokou škálu plnění včetně plnění, která nemusí být nutně ekonomickou činností, jak uvedla portugalská vláda ve svém písemném vyjádření. Z toho vyplývá, že údaj „právní služby poskytnuté od [určitého data] do dnešního dne“ nebo „právní služby poskytnuté do dnešního dne“ zřejmě dostatečně podrobně neuvádí druh dotčené služby. Kromě toho je tento údaj tak obecný, že z něj nelze vyčíst rozsah poskytnutých služeb z důvodů uvedených generální advokátkou v bodech 60 až 63 jejího stanoviska. Uvedený údaj proto a priori nesplňuje podmínky vyžadované čl. 226 bodu 6 směrnice 2006/112, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu.
1

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 1 odst. 2 rozhodnutí Komise 2011/5/ES ze dne 28. října 2009 o daňových odpisech finančního goodwillu vzniklého nabytím podílu v zahraničních podnicích C 45/07 (ex NN 51/07, ex CP 9/07) zavedených Španělskem (Úř. věst. 2011, L 7, s. 48), platnosti rozhodnutí Komise ze dne 17. července 2013 o zahájení řízení podle čl. 108 odst. 2 SFEU o státní podpoře SA.35550 (13/C) (ex 13/NN) (ex 12/CP) – Daňové odpisy finančního goodwillu získaného nabytím podílu v zahraničních společnostech (Úř. věst. 2013, C 258, s. 8), jakož i platnosti rozhodnutí Komise (EU) 2015/314 ze dne 15. října 2014 o státní podpoře SA.35550 (13/C) (ex 13/NN) (ex 12/CP), kterou poskytlo Španělsko – Režim daňových odpisů finančního goodwillu získaného nabytím podílu v zahraničních společnostech (Úř. věst. 2015, L 56, s. 38).
24

Pokud jde o bod 7 pořadu jednání 25. zasedání revizní komise OTIF, týkající se částečné revize přípojku D (CUV), bod 3 přílohy napadeného rozhodnutí uvádí: „[…] Pravomoc: sdílená. Výkon hlasovacích práv: Unie. Doporučený postoj Unie: podpořit změny článků 2 a 9, jelikož vyjasňují úlohy držitele a subjektu odpovědného za údržbu v souladu s právem Unie (směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/110/ES [ze dne 16. prosince 2008, kterou se mění směrnice 2004/49/ES o bezpečnosti železnic Společenství (směrnice o bezpečnosti železnic) (Úř. věst. 2008, L 345, s. 62)]). [Francouzskou republikou] předložený návrh změny článku 7 týkající se odpovědnosti osoby, jež poskytla vůz do užívání jako přepravní prostředek, v případě škody způsobené závadou vozu však před přijetím rozhodnutí v rámci OTIF vyžaduje další analýzu v Unii. Unie proto tento návrh změny nemůže na tomto zasedání revizní komise podpořit a navrhuje odložit rozhodnutí do příštího valného shromáždění, aby bylo možné tuto otázku dále posoudit. Tentýž postoj, tj. odložit rozhodnutí na příští valné shromáždění, aby bylo možné danou otázku dále posoudit, zaujímá Unie i k návrhu [Spolkové republiky Německo] týkající[ho] se nového článku 1a, který byl OTIF předložen během koordinačního zasedání Unie. Další doporučený postoj Unie: v dokumentu CR 25/7 ADD 1, na straně 6, v § 8a na konci doplnit toto: ‚The amendment to Article 9, paragraph 3, first indent, does not affect the existing allocation of liabilities between [entity in charge of maintenance] and the keeper of the vehicles.‘.“
3

Bod 32 odůvodnění tohoto nařízení zní: „Dotyčné podniky by měly dostat právo slyšení u Komise, třetí strany, jejichž zájmy by mohly být rozhodnutím dotčeny, by měly dostat příležitost předložit své vyjádření předem a přijatá rozhodnutí by měla být co nejšíře zveřejněna. Při zajištění práva dotyčných podniků na obhajobu, a zejména práva nahlížet do spisu, je nezbytné chránit obchodní tajemství. Rovněž by měla být chráněna důvěrnost údajů vyměňovaných v síti.“
20

Rada uvádí, že i kdyby byla povinna prokázat, že s postupy platnými ve třetím státě jsou spojeny záruky co do práva na obhajobu a práva na účinnou soudní ochranu, které jsou rovnocenné zárukám stanoveným unijním právem, nebylo by možné jí vytýkat, že tuto skutečnost prokázala v žalobní odpovědi, a nikoli v odůvodnění ke sporným aktům. Vzhledem k tomu, že by třetí stát mohl považovat vyjádření v těchto odůvodněních týkající se otázky, zda dodržuje právo na obhajobu a právo na účinnou soudní ochranu, či nikoli, za vměšování do svých vnitřních záležitostí, odůvodnění vyžadované Tribunálem by Radě bránilo v možnosti opírat se o rozhodnutí třetích států. Situace by byla odlišná, kdyby bylo Radě dovoleno učinit své vyjádření k právnímu systému dotyčného třetího státu v jejích písemnostech předkládaných před unijními soudy, kde by tyto písemnosti požívaly jisté důvěrnosti.
31

Výzvou dopisem ze dne 22. listopadu 2012 upozornila Komise Spolkovou republiku Německo na možné porušení směrnic 91/440 a 2001/14, jakož i nařízení č. 1370/2007, jelikož účetnictví společnosti DB AG nebylo uvedeno do souladu se zákazy převádět do jiných oblastí, zejména do oblasti osobní železniční dopravy, zaprvé veřejné prostředky určené na železniční infrastruktury, dále náhrady za služby regionální osobní dopravy poskytované jako úhrady za veřejné služby a konečně poplatky za použití železniční sítě.
4

Bod 11 odůvodnění uvedeného nařízení stanoví: „V zásadě by měly být veřejnosti přístupné všechny dokumenty orgánů. Je však třeba chránit některé veřejné a soukromé zájmy prostřednictvím výjimek. Orgány by měly mít právo chránit své vnitřní konzultace a porady tam, kde je to třeba k zabezpečení jejich způsobilosti provádět své úkoly. Při posuzování výjimek by měly orgány ve všech oblastech činnosti Unie brát v úvahu zásady právních předpisů Společenství o ochraně osobních údajů.“
40

Jak přitom uvedla generální advokátka v bodě 49 svého stanoviska, skutečnost, že by Tribunál musel uplatňovat vnitrostátní právo jen v mezích toho, jak bylo vnitrostátními soudy vykládáno v okamžiku rozhodnutí odvolacího senátu EUIPO, by mohla vést k tomu, že by ochranné známce Evropské unie byl odepřen zápis nebo by byla prohlášena za neplatnou, ačkoli by pro to použitelná vnitrostátní právní norma neposkytovala žádný právní základ v okamžiku, kdy Tribunál vydává své rozhodnutí.
67

Bylo to však pouze za okolností, že by žaloba na neplatnost byla zjevně přípustná, kdy Soudní dvůr konstatoval, že se jednotlivec nemůže dovolávat neplatnosti unijního aktu před vnitrostátním soudem (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 9. března 1994, TWD Textilwerke Deggendorf, C‑188/92, EU:C:1994:90, body 17 až 25; ze dne 30. ledna 1997, Wiljo, C‑178/95, EU:C:1997:46, body 15 až 25; ze dne 15. února 2001, Nachi Europe, C‑239/99, EU:C:2001:101, body 29 až 40, a ze dne 22. října 2002, National Farmers’ Union, C‑241/01, EU:C:2002:604, body 34 až 39). V řadě jiných případů Soudní dvůr ve skutečnosti rozhodl, že tato zjevná povaha přípustnosti nebyla prokázána (v tomto smyslu viz zejména rozsudky ze dne 23. února 2006, Atzeni a další, C‑346/03 a C‑529/03, EU:C:2006:130, body 30 až 34; ze dne 8. března 2007, Roquette Frères, C‑441/05, EU:C:2007:150, body 35 až 48; ze dne 29. června 2010, E a F, C‑550/09, EU:C:2010:382, body 37 až 52; ze dne 18. září 2014, Valimar, C‑374/12, EU:C:2014:2231, body 24 až 38, a ze dne 5. března 2015, Banco Privado Português a Massa Insolvente do Banco Privado Português, C‑667/13, EU:C:2015:151, body 27 až 32).
3

Body 1, 12, 16 a 28 směrnice 2011/7 zní: „(1) Ve směrnici Evropského parlamentu a Rady 2000/35/ES ze dne 29. června 2000 o postupu proti opožděným platbám v obchodních transakcích [Úř. věst. 2000, L 200, s. 35; Zvl. vyd. 17/01, s. 226] má být provedena řada podstatných změn. Z důvodu srozumitelnosti a přehlednosti by daná ustanovení měla být přepracována. […] (12) Opožděná platba představuje porušení smlouvy, které je v mnoha členských státech pro dlužníky finančně přitažlivé vzhledem k nízkým nebo žádným úrokům z prodlení nebo pomalému řízení k dosažení nápravy. Je nezbytné změnit tento trend a od opožděných plateb odrazovat, a proto je nezbytná rozhodná změna ve prospěch kultury včasné platby včetně ustanovení, že vyloučení nároku na účtování úroků by mělo být vždy považováno za hrubě nespravedlivou smluvní podmínku nebo praxi. Součástí této změny by mělo být rovněž zavedení konkrétních ustanovení o lhůtách splatnosti a o náhradách věřitelům za vzniklé náklady a mimo jiné ustanovení o tom, že vyloučení nároku na náhradu nákladů spojených s vymáháním by mělo být považováno za hrubě nespravedlivé, neprokáže-li se něco jiného. […] (16) Tato směrnice by věřitele neměla zavazovat k tomu, aby vymáhal úrok z prodlení. […] […] (28) Tato směrnice by měla zakázat zneužití smluvní svobody v neprospěch věřitele. V důsledku toho lze za takové zneužití považovat situace, kdy smluvní podmínka či praxe týkající se dne nebo lhůty splatnosti, sazby úroku z prodlení nebo náhrady nákladů spojených s vymáháním není opodstatněná podmínkami stanovenými pro dlužníky nebo slouží především účelu dosažení další dlužníkovy likvidity na úkor věřitele. Za tímto účelem […] by jakákoli smluvní podmínka či praxe, jež se výrazně odchyluje od poctivých obchodních zvyklostí a je v rozporu s dobrou vírou a poctivým jednáním, měla být považována za nespravedlivou vůči věřiteli. Zejména přímé vyloučení nároku na účtování úroků by mělo být vždy považováno za hrubě nespravedlivé, zatímco vyloučení z nároku na náhradu nákladů spojených s vymáháním by mělo být považováno za hrubě nespravedlivé, neprokáže-li se něco jiného. Touto směrnicí by neměly být dotčeny vnitrostátní předpisy týkající se způsobu uzavírání smluv nebo upravující platnost smluvních podmínek, které jsou nespravedlivé vůči dlužníkovi.“
a)

pokud po nepřerušené období pěti let nebyla ochranná známka v [Evropské unii] řádně užívána pro výrobky nebo služby, pro které je zapsána, a pro neužívání neexistují řádné důvody; nikdo však nemůže dát návrh na zrušení ochranné známky [EU], pokud v období mezi uplynutím této lhůty a podáním návrhu nebo protinávrhu majitel začal ochrannou známku řádně užívat nebo v užívání pokračoval; k zahájení užívání nebo k pokračování v užívání, k němuž došlo ve lhůtě tří měsíců před podáním návrhu nebo protinávrhu, přičemž tato lhůta počíná běžet nejdříve po uplynutí nepřerušeného období pěti let neužívání, se však nepřihlíží, pokud přípravy pro započetí užívání nebo pokračování v užívání nastaly až poté, co se majitel dozvěděl o tom, že by mohl být podán návrh nebo protinávrh;