STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

PHILIPPA LÉGERA

přednesené dne 3. května 2005 ( )

Věc C‑293/02

Jersey Produce Marketing Organisation Ltd

proti

The States of Jersey, Jersey Potato Export Marketing Board

(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Royal Court of Jersey)

„Protokol č. 3 týkající se britských Normanských ostrovů a ostrova Man – Nařízení (EHS) č. 706/73 – Volný pohyb zboží – Společná zemědělská politika – Brambory z ostrova Jersey – Právní úprava týkající se jejich uvádění na trh ve Spojeném království – Použitelnost článků 23 ES, 25 ES a 29 ES – Čistě vnitřní situace členského státu“

1. Brání právo Společenství vlastní právní úpravě ostrova Jersey( ), která podmiňuje uvádění brambor vyprodukovaných na tomto ostrově na trh ve Spojeném království splněním různých formalit?

2. Takto ve své podstatě zní otázka v projednávané věci položená Royal Court of Jersey, který žádá Soudní dvůr o přezkoumání zvláštního postavení tohoto ostrova ve vztahu k Evropskému společenství s ohledem na přistoupení Spojeného království.

3. V návaznosti na rozsudek ze dne 16. července 1998, Pereira Roque( ), týkající se situace Jersey v oblasti volného pohybu osob, se nyní jedná o to určit, zda jsou pravidla Smlouvy o ES týkající se volného pohybu zboží použitelná na toto ostrovní území při uvádění zemědělských produktů, jako jsou brambory, na trh, a v případě kladné odpovědi, za jakých podmínek. Vzhledem ke zvláštnímu postavení ostrova Jersey ve vztahu ke Spojenému království Velké Británie a Severního Irska tato věc přesněji vyzývá Soudní dvůr k opětovnému přezkoumání otázky použitelnosti pravidel Smlouvy v oblasti volného pohybu zboží na čistě vnitřní situace členského státu.

I – Právní rámec

A – Právní úprava Společenství týkající se situace ostrova Jersey ve vztahu ke Společenství

4. Situací britských Normanských ostrovů, jakož i situací ostrova Man( ), pokud se jedná o použitelnost právní úpravy Společenství na území těchto ostrovů, se zabývá několik ustanovení primárního či sekundárního práva Společenství.

5. Článek 299 odst. 4 ES v této souvislosti stanoví, že „[u]stanovení této smlouvy se vztahují i na evropská území, za jejichž zahraniční vztahy převzal odpovědnost členský stát“, ve svém odstavci 6 písm. c) však tentýž článek upřesňuje, že „ustanovení této smlouvy se vztahují na britské Normanské ostrovy a ostrov Man jen v míře nezbytné pro zajištění použitelnosti pravidel, jež jsou pro tyto ostrovy stanoveny [stanovena] ve Smlouvě o přistoupení nových členských států k Evropskému společenství […] podepsané dne 22. ledna 1972“.

6. Pravidla stanovená pro tyto ostrovy předmětnou Smlouvou o přistoupení jsou uvedena v Protokolu č. 3 týkajícím se britských Normanských ostrovů a ostrova Man, který je připojen k aktům o přistoupení Dánského království, Irska, Norského království a Spojeného království Velké Británie a Severního Irska k Evropským společenstvím( ).

7. Článek 1 odst. 1 uvedeného Protokolu stanoví, že „[p]rávní úprava Společenství v oblasti cel a množstevních omezení, a zejména právní úprava Aktu o přistoupení, se použije na britské Normanské ostrovy a ostrov Man za stejných podmínek jako na Spojené království. Zvláště cla a poplatky s rovnocenným účinkem mezi těmito územími a Společenstvím v jeho původním složení a mezi těmito územími a novými členskými státy se postupně omezují podle tempa stanoveného v článcích 32 a 36 Aktu o přistoupení“.

8. Článek 1 odst. 2 první pododstavec Protokolu č. 3 upřesňuje, že „[n]a zemědělské produkty a produkty vzniklé jejich zpracováním, na které se vztahuje zvláštní obchodní režim, se použijí ve vztahu ke třetím zemím poplatky a jiná dovozní opatření stanovená právní úpravou Společenství, použitelná Spojeným královstvím“. Následující pododstavec k tomu dodává, že „[p]oužitelná jsou rovněž ustanovení právní úpravy Společenství, a zejména ustanovení Aktu o přistoupení, která jsou nezbytná k umožnění volného pohybu a dodržení obvyklých podmínek hospodářské soutěže v obchodu s těmito produkty“.

9. Článek 1 odst. 2 poslední pododstavec uvedeného Protokolu stanoví, že „[k]valifikovanou většinou na návrh Komise stanoví Rada podmínky použití ustanovení zmíněných v předchozích pododstavcích na tato území [britských Normanských ostrovů a ostrova Man]“. Na tomto základě a za tímto účelem bylo přijato nařízení Rady (EHS) č. 706/73 ze dne 12. března 1973 o předpisech Společenství vztahujících se na britské Normanské ostrovy a ostrov Man, pokud jde o obchod se zemědělskými produkty( ).

10. Článek 1 odst. 1 uvedeného nařízení stanoví, že „[p]ředpisy Společenství vztahující se na Spojené království, pokud jde o obchod se zemědělskými produkty, na něž se vztahuje příloha II Smlouvy o založení Evropského hospodářského společenství( ), jakož i se zbožím, na něž se vztahuje nařízení č. 170/67/EHS( ) a nařízení (EHS) č. 1059/69( ), se použijí na ostrovy, s výjimkou předpisů o náhradách a vyrovnávacích částkách poskytovaných Spojeným královstvím při vývozu“.

11. Článek 1 odst. 2 nařízení č. 706/73 upřesňuje, že „[p]ro účely používání předpisů uvedených v odstavci 1 se považují Spojené království a ostrovy za jeden členský stát“.

12. Článek 3 téhož nařízení ve znění nařízení (EHS) č. 1174/86( ) dodává, že „předpisy Společenství […] v oblastech […] rostlinolékařských právních předpisů, uvedení osiva a sadby na trh, právních předpisů, které se týkají potravin, […] norem jakosti a obchodních norem, [se] použijí za stejných podmínek jako ve Spojeném království na produkty uvedené v článku 1, dovezené na ostrovy nebo vyvezené z těchto ostrovů do Společenství“.

B – Místní právní úprava ostrova Jersey

13. Dne 18. prosince 2001 přijal States of Jersey (zákonodárný orgán ostrova Jersey)( ) zákon týkající se režimu uvádění na trh pro vývoz brambor z Jersey (Jersey Potato Export Marketing Scheme Act 2001, dále jen „zákon z roku 2001“)( ).

14. Sporná právní úprava byla přijata v odpověď na stížnosti zemědělců kvůli malým ziskovým maržím z pěstování odrůdy brambor zvané „Jersey Royal“, která představuje základní plodinu ostrova pěstovanou na poli( ). Odpovědnost za tuto situaci měly nést subjekty pověřené uváděním brambor z Jersey na trh, jejichž obchodní politika byla údajně stanovena nedostatečně transparentně a na základě úvah diktovaných převážně konkurenčními vztahy mezi těmito subjekty, to znamená za podmínek, které zemědělci zdaleka nemohou ovlivnit( ). Za tohoto stavu byla přijata sporná právní úprava za účelem posílení transparentnosti a poctivosti obchodních transakcí.

15. Jejím účelem je zavést zvláštní pravidla pro „vývoz“ brambor z Jersey na další sousední ostrovy, jakož i do Spojeného království, kam směřuje téměř celá produkce, jak již bylo uvedeno výše. V souladu s článkem 2 sporné právní úpravy, který vymezuje její zeměpisný rozsah působnosti, výraz „vývoz“ znamená „odeslání brambor mimo ostrov za účelem jejich prodeje, buď přímo, nebo prostřednictvím jiného místa, do místa určení nacházejícího se ve Spojeném království, ve správní oblasti Guernesey nebo na ostrově Man, aby tam byly spotřebovány“.

16. Sporná právní úprava zavádí dvojí povinnost, jejíž nesplnění je předmětem trestního postihu.

17. Přesněji řečeno ukládá producentům brambor z Jersey, kteří mají v úmyslu své produkty „vyvážet“, povinnost zaregistrovat se u Jersey Potato Export Marketing Board (subjekt zřízený zákonem z roku 2001 za účelem správy dotčeného režimu)( ) a uzavřít s ním dohodu o uvádění na trh( ).

18. Povinnost uzavřít s Úřadem dohodu o uvádění na trh se týká i subjektů uvádějících na trh, které hodlají „vyvážet“ brambory z Jersey přijaté od producentů( ).

19. Nesplnění takových povinností je předmětem trestního postihu. Každé osobě, která prodává, nabízí k prodeji nebo požaduje koupi brambor z Jersey v rozporu s ustanoveními právní úpravy totiž lze uložit pokutu nanejvýše 200 liber šterlinků nebo trest odnětí svobody na nejvýše šest měsíců.

20. Ze sporné právní úpravy dále vyplývá, že poruší-li producent brambor z Jersey ustanovení dohody o uvádění na trh, kterou uzavřel s Úřadem, může mu Úřad uložit sankce a v případě opakovaného porušení o tom uvědomit příslušné orgány States pro účely jeho vyškrtnutí z registru vedeného uvedeným Úřadem, což takto vyškrtnutému producentovi znemožní uzavřít novou dohodu o uvádění na trh.

21. Kromě těchto sankčních pravomocí může Úřad na základě sporné právní úpravy vyžadovat, aby každý u něj zaregistrovaný producent přispíval do fondu určeného ke krytí jeho hlavních nákladů( ), i když takový producent není stranou dohody o uvádění na trh.

II – Původní řízení

22. Tento nový režim zavedený spornou právní úpravou a upravující „vývoz“ brambor z Jersey na sousední ostrovy a do Spojeného království měl v zásadě nabýt účinnosti dne 1. března 2002.

23. Royal Court of Jersey však nabytí účinnosti této právní úpravy odložil v rámci soudního přezkumu („judicial review“), v němž byla zpochybněna legalita sporné právní úpravy zejména ve vztahu k právu Společenství.

24. Toto řízení bylo zahájeno proti States a proti Úřadu jedním ze čtyř subjektů uvádějících na trh zajišťujících „vývoz“ brambor z Jersey do Spojeného království (Jersey Produce Marketing Organisation Ltd)( ). Na podporu této žaloby do řízení vstoupili jako vedlejší účastníci jednak další subjekt uvádějící na trh, který spolu s JPMO zajišťuje přibližně 80 % tohoto „vývozu“ (Top Produce Ltd)( ), a jeho mateřská společnost zajišťující zhruba 12 až 15 % produkce brambor z Jersey a jejich vývoz (Fairview Farm Ltd)( ).

25. Několik měsíců poté, co bylo nabytí účinnosti tohoto nového režimu odloženo, podal States spolu s Úřadem návrh na zrušení tohoto odkládacího opatření s účinností od 1. října 2002 (po skončení vrcholné sezóny brambor). Royal Court of Jersey tento návrh zamítl, takže nabytí účinnosti uvedeného režimu je nadále odloženo.

III – Předběžné otázky

26. Současně s odkladem nabytí účinnosti napadeného nového režimu se Royal Court of Jersey rozhodl přerušit řízení ve věci legality sporné právní úpravy a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

„1) Má být taková právní úprava, jako je ta, která upravuje vývoz brambor původem z Jersey do Spojeného království, považována za opatření s účinkem rovnocenným množstevním omezením vývozu, které je v rozporu s článkem 29 ES, z důvodu, že brambory odeslané přímo z Jersey do Spojeného království mohou být tranzitně přepraveny jiným členským státem, aniž by však opustily nákladní loď?

2) Má být taková právní úprava, jako je ta, která upravuje vývoz brambor původem z Jersey do Spojeného království, považována za neslučitelnou s články 23 ES, 25 ES, 28 ES a 29 ES v rozsahu, v němž může ovlivnit obchod mezi tímto ostrovem a Spojeným královstvím (jakož i Guernesey a ostrovem Man) nebo způsobit vybrání poplatků souvisejících s tímto obchodem?“

27. Podstatou těchto dvou otázek předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat společně, je, zda pravidla Smlouvy týkající se volného pohybu zboží mají být vykládána v tom smyslu, že brání tomu, aby uvádění na trh zemědělských produktů původem z ostrova Jersey (jako jsou brambory) do Spojeného království, do správní oblasti Guernesey či na ostrov Man podléhalo splnění různých formalit, jako je registrace producentů u místní veřejnoprávní instituce, uzavření dohod o uvádění na trh mezi touto institucí a dotčenými subjekty (pod hrozbou peněžitých sankcí) a případný příspěvek producentů do fondu určeného k financování chodu uvedené instituce.

IV – Rozbor

28. K odpovědi na tuto otázku je třeba nejprve zkoumat, zda jsou pravidla Společenství týkající se volného pohybu zboží určena k tomu, aby se použila na ostrov Jersey, pokud se jedná o uvádění na trh takových zemědělských produktů, jako jsou brambory.

29. Pouze v případě kladné odpovědi na tuto otázku bude třeba si dále položit otázku, zda se taková pravidla a zejména pravidla obsažená v článcích 23 ES, 25 ES a 29 ES mohou použít na situace, které jsou předmětem sporné právní úpravy, to znamená na obchod se zbožím mezi ostrovem Jersey a Spojeným královstvím nebo mezi tímto ostrovem a ostatními britskými Normanskými ostrovy a ostrovem Man s ohledem na zvláštní postavení těchto ostrovů ve vztahu ke Spojenému království.

30. Pouze za předpokladu, že by tomu tak skutečně bylo, by bylo namístě zkoumat, zda uvedená pravidla Smlouvy v oblasti volného pohybu zboží skutečně brání sporné právní úpravě.

A – K použitelnosti pravidel Smlouvy týkajících se volného pohybu zboží na ostrov Jersey, pokud se jedná o uvádění na trh zemědělských produktů, jako jsou brambory

31. Podle všeobecně uznávaného pravidla v mezinárodním právu veřejném( ) rozsah působnosti ratione loci Smlouvy pokrývá v zásadě území členských států Společenství, které jsou touto Smlouvou vázány. Z toho vyplývá, že k určení, zda se Smlouva použije na určitou zeměpisnou oblast, je třeba nejprve zjistit, zda je tato oblast součástí území některého členského státu tak, jak je vymezeno jeho vnitrostátním právem.

32. Tato úvodní prověrka však není rozhodující, protože rozsah územní působnosti Smlouvy se přesně neshoduje s územním rozsahem každého členského státu, vymezeným v jeho vnitrostátním právním řádu. To vyplývá z několika ustanovení Smlouvy a zejména z čl. 299 odst. 4 ES, který pro připomenutí stanoví, že „[u]stanovení této smlouvy se vztahují i na evropská území, za jejichž zahraniční vztahy převzal odpovědnost členský stát“.

33. Situace ostrova Jersey je právě takovým případem. Podobně jako ostatní britské Normanské ostrovy a ostrov Man totiž není součástí území Spojeného království( ). Z toho plyne, že uvnitř se ostrov Jersey ve vztahu ke Spojenému království těší široké autonomii, a to jak z hlediska zákonodárného, tak z hlediska správního či soudního( ). Naproti tomu v oblasti mezinárodní ostrov Jersey úzce závisí na Spojeném království, které převzalo odpovědnost za jeho zahraniční vztahy( ). Jakmile tedy bylo zvažováno přistoupení Spojeného království ke Společenství, mohli se někteří obávat, že podle čl. 299 odst. 4 ES bude Smlouva v plném rozsahu použitelná na evropské území, které tvoří ostrov Jersey, jakož i na území ostatních britských Normanských ostrovů nebo ostrova Man( ).

34. Vzhledem k těmto okolnostem bylo rozhodnuto o přijetí zvláštních pravidel ve prospěch těchto ostrovů, aby se zohlednily zvláštní vztahy, jaké již po dlouhou dobu se Spojeným královstvím udržují( ).

35. Upřesnění v tomto směru přinesl Akt o podmínkách přistoupení a úpravách Smluv( ). Článek 299 odst. 6 písm. c) ES (který vychází z uvedeného Aktu) totiž stanoví, že odchylně od odstavce 4 tohoto článku platí, že „ustanovení této smlouvy se vztahují na britské Normanské ostrovy a ostrov Man jen v míře nezbytné pro zajištění použitelnosti pravidel, jež jsou pro tyto ostrovy stanoveny [stanovena] ve Smlouvě o přistoupení nových členských států k Evropskému společenství […] podepsané dne 22. ledna 1972“.

36. Jinými slovy, pravidla Smlouvy se na uvedené ostrovy včetně ostrova Jersey nepoužijí v plném rozsahu, nýbrž pouze částečně, a to v rozsahu stanoveném zvláštním režimem, který je jim vyhrazen.

37. Hlavní zásady tohoto zvláštního režimu jsou zakotveny v Protokolu č. 3 připojeném k Aktu o podmínkách přistoupení. Vyplývá z něj, že pravidla Smlouvy týkající se volného pohybu osob a volného poskytování služeb se sice na ostrov Jersey nevztahují( ), avšak že tomu tak není v případě právní úpravy Společenství týkající se volného pohybu zboží.

38. Připomínám, že čl. 1 odst. 1 Protokolu č. 3 stanoví, že „[p]rávní úprava Společenství v oblasti cel a množstevních omezení, a zejména právní úprava Aktu o přistoupení, se použije na britské Normanské ostrovy […] za stejných podmínek jako na Spojené království“ a že „[z]vláště cla a poplatky s rovnocenným účinkem mezi těmito územími a Společenstvím […] se postupně omezují podle tempa stanoveného v článcích 32 a 36 Aktu o přistoupení“.

39. Z těchto ustanovení vyplývá, že veškerá pravidla týkající se volného pohybu zboží obsažená v hlavě I třetí části Smlouvy a v aktech sekundárního práva jsou určena k tomu, aby se použila na ostrov Jersey. Tak je tomu zejména u pravidel uvedených v článcích 23 ES a 25 ES( ) (týkajících se dovozních a vývozních cel a poplatků s rovnocenným účinkem) a v článcích 28 ES a 29 ES (týkajících se množstevních omezení dovozu nebo vývozu a opatření s rovnocenným účinkem).

40. V návaznosti na tato obecná ustanovení o použitelnosti právní úpravy Společenství v oblasti volného pohybu zboží (bez ohledu na jeho druh) obsahuje Protokol č. 3 zvláštní ustanovení týkající se určitého zboží, a sice zemědělských produktů a produktů vzniklých jejich zpracováním.

41. Jak jsem již uvedl výše, čl. 1 odst. 2 první pododstavec uvedeného Protokolu upřesňuje, že „[n]a zemědělské produkty a produkty vzniklé jejich zpracováním, na které se vztahuje zvláštní obchodní režim, se použijí ve vztahu ke třetím zemím poplatky a jiná dovozní opatření stanovená právní úpravou Společenství, použitelná Spojeným královstvím“.

42. Článek 1 odst. 2 druhý pododstavec téhož Protokolu k tomu dodává, že „[p]oužitelná jsou rovněž ustanovení právní úpravy Společenství, a zejména ustanovení Aktu o přistoupení, která jsou nezbytná k umožnění volného pohybu a dodržení obvyklých podmínek hospodářské soutěže v obchodu s těmito produkty“.

43. Podle mého názoru je tento čl. 1 odst. 2 druhý pododstavec Protokolu č. 3 použitelný na zemědělské produkty, jako jsou brambory, takže právní úprava Společenství týkající se volného pohybu zboží platí na ostrově Jersey, pokud se jedná o uvádění na trh brambor vyprodukovaných na jeho území.

44. Na rozdíl od toho, co tvrdí JPMO, není totiž důležité, že brambory nejsou předmětem společné organizace trhu( ).

45. Je pravdou, že podle článku 1 odst. 2 druhého pododstavce Protokolu č. 3 se relevantní právní úprava Společenství a zejména právní úprava určená k zajištění volného pohybu zboží použije na obchodování s produkty uvedenými v předcházejícím pododstavci. Ten však hovoří o „zemědělsk[ých] produkt[ech] a produkt[ech] vznikl[ých] jejich zpracováním, na které se vztahuje zvláštní obchodní režim“( ).

46. Znění těchto ustanovení tedy může vzbuzovat dojem, že u zemědělských produktů se právní úprava Společenství týkající se volného pohybu zboží použije na ostrov Jersey pouze za předpokladu, že se na uvedené zemědělské produkty (jakož i na produkty vzniklé jejich zpracováním) vztahuje zvláštní obchodní režim( ).

47. Podle JPMO však výraz „zvláštní obchodní režim“ v sobě zahrnuje pojem společné organizace trhu, takže zemědělské produkty, které stejně jako brambory nejsou předmětem takového opatření, nespadají do oblasti použití právní úpravy Společenství týkající se volného pohybu zboží. Z toho pak podle JPMO plyne, že uvádění brambor z Jersey na trh nepodléhá režimu volného pohybu zboží.

48. S tímto restriktivním výkladem čl. 1 odst. 2 druhého pododstavce Protokolu č. 3 nesouhlasím, a to z následujících důvodů.

49. Ze všeho nejdříve je nutné vzít na vědomí skutečnost, že odlišný výklad těchto ustanovení by bylo možné opřít o tutéž analýzu výše uvedených ustanovení ve spojení s ustanoveními čl. 1 odst. 2 prvního pododstavce zmíněného Protokolu. První pododstavec uvedeného článku se totiž týká obchodu s produkty mezi dotčenými ostrovy a třetími zeměmi, zatímco druhý pododstavec se zjevně týká spíše obchodu s produkty uvnitř Společenství. Co však platí pro první typ obchodů, nemusí nutně platit i pro druhý.

50. Použití výrazu „zvláštní obchodní režim“ v čl. 1 odst. 2 prvním pododstavci Protokolu č. 3 by totiž mohlo znamenat toliko zdůraznění skutečnosti, že se uvedený článek týká obchodu s třetími zeměmi s některými produkty zemědělského odvětví, pro které byly zavedeny zvláštní mechanismy jako poplatky nebo jiná dovozní opatření, například cla (jejichž výše je obecně stanovena v souladu se společným celním sazebníkem). Zmínka o existenci zvláštního obchodního režimu tedy přirozeně zapadá do rámce ustanovení čl. 1 odst. 2 prvního pododstavce uvedeného Protokolu, protože právě tato ustanovení mají za cíl rozšířit použití právní úpravy Společenství týkající se poplatků a jiných dovozních opatření na dotyčné ostrovy.

51. Naproti tomu lze zjevně obtížně zjistit jakýkoli vztah mezi existencí „zvláštního obchodního režimu“ ve smyslu konkrétního režimu obchodování s třetími zeměmi a předmětem čl. 1 odst. 2 druhého pododstavce Protokolu č. 3, poněvadž účelem uvedeného článku je především úprava obchodu s produkty uvnitř Společenství.

52. Z toho dovozuji, že odkaz v čl. 1 odst. 2 druhém pododstavci Protokolu č. 3 na produkty uvedené v prvním pododstavci tohoto ustanovení lze chápat jako pouhou narážku na zemědělské produkty a na produkty vzniklé jejich zpracováním nehledě na to, zda se na ně vztahuje „zvláštní obchodní režim“ ve smyslu konkrétního režimu obchodování se třetími zeměmi, či nikoli.

53. Na rozdíl od toho, co tvrdí JPMO, tedy dle mého mínění tento článek Protokolu č. 3 zjevně neznamená, že by se právní úprava Společenství týkající se volného pohybu zboží použila na ostrov Jersey v případě zemědělských produktů, jako jsou brambory, pouze za podmínky, že se na tyto produkty vztahuje společná organizace trhu.

54. Tento závěr se tím spíše nabízí s přihlédnutím k nařízení č. 706/73, které bylo přijato na základě č. 1 odst. 2 třetího pododstavce Protokolu č. 3 za účelem upřesnění podmínek, jak bude na území dotyčných ostrovů provedena právní úprava Společenství vztahující se na tato území podle předcházejících pododstavců.

55. Připomínám, že čl. 1 odst. 1 uvedeného nařízení stanoví, že „[p]ředpisy Společenství vztahující se na Spojené království, pokud jde o obchod se zemědělskými produkty, na něž se vztahuje příloha II Smlouvy o založení Evropského hospodářského společenství, jakož i se zbožím, na něž se vztahuje nařízení č. 170/67/EHS a nařízení (EHS) č. 1059/69, se použijí na ostrovy, s výjimkou předpisů o náhradách a vyrovnávacích částkách poskytovaných Spojeným královstvím při vývozu“.

56. Tento článek se týká jak obchodu s uvedenými produkty či zbožím uvnitř Společenství, tak obchodu mezi Společenstvím a třetími zeměmi.

57. Znění čl. 1 odst. 1 nařízení č. 706/73 nijak nenaznačuje, že by se zemědělské produkty, jako jsou brambory, vymykaly použití právní úpravy Společenství týkající se volného pohybu zboží (na území dotyčných ostrovů) z toho důvodu, že uvedené produkty nejsou předmětem společné organizace trhu. V tomto ohledu je znění tohoto nařízení mnohem uspokojivější než znění Protokolu č. 3, kde dvojsmyslnost některých ustanovení skutečně odůvodňovala provedená upřesnění.

58. Jak správně zdůrazňuje Komise, jediná podmínka upravená v čl. 1 odst. 1 nařízení č. 706/73 pro použití právní úpravy Společenství týkající se volného pohybu zboží na zemědělské produkty spočívá v tom, že se na tyto produkty vztahuje příloha II Smlouvy o EHS (nyní příloha I ES)( ).

59. Připomínám, že brambory tuto podmínku splňují( ). Z toho vyplývá, že pravidla Smlouvy o ES týkající se volného pohybu zboží jsou určena k tomu, aby se použila na ostrov Jersey a upravila uvádění na trh brambor, které tam jsou vyprodukovány.

60. V tomto ohledu není důležité, že se na ostrov Jersey nepoužije velká část společné zemědělské politiky( ), a to nehledě na skutečnost, že se fungování a rozvoj společného trhu se zemědělskými produkty tradičně spojuje se zaváděním společné zemědělské politiky( ).

61. Zvláštní situace, v níž se ostrov Jersey nachází ve vztahu ke společné zemědělské politice, totiž vyplývá ze samotného znění Protokolu č. 3 a nařízení č. 706/73, z nějž dále vyplývá, jak již bylo uvedeno výše, že právní úprava Společenství týkající se volného pohybu zboží je určena k tomu, aby se na toto území použila a upravila obchod s bramborami, které se tam vyprodukují.

62. Pakliže by se na tento obchod neměla vztahovat pravidla Smlouvy týkající se volného pohybu zboží pouze z toho důvodu, že ostrov Jersey zcela nespadá do rozsahu působnosti společné zemědělské politiky, znamenalo by to zbavení užitečného účinku některých ustanovení Protokolu č. 3 a nařízení č. 706/73, a tím i porušení jak celkové struktury těchto aktů, tak vůle zákonodárce Společenství.

63. Z toho vyvozuji, že pravidla Smlouvy týkající se volného pohybu zboží jsou určena k tomu, aby se použila na ostrov Jersey a upravila uvádění na trh brambor, které jsou na jeho území vyprodukovány.

64. Po stanovení této zásady je nyní třeba posoudit, zda se uvedená pravidla mohou použít na zvláštní situace, které jsou předmětem sporné právní úpravy.

B – K použitelnosti pravidel Smlouvy týkajících se volného pohybu zboží na situace, které jsou předmětem sporné právní úpravy

65. Před samotným posouzením, zda se pravidla Smlouvy týkající se volného pohybu zboží použijí na situace, které jsou předmětem sporné právní úpravy, je třeba učinit několik úvodních poznámek jednak ohledně postavení britských Normanských ostrovů a ostrova Man ve vztahu ke Spojenému království v souvislosti s provedením právní úpravy Společenství týkající se volného pohybu zboží a jednak ohledně konkrétních situací, které je třeba považovat za předmět sporné právní úpravy.

1. Úvodní poznámky

66. Jak jsem již uvedl, z čl. 1 odst. 2 druhého pododstavce Protokolu č. 3 ve spojení s čl. 1 odst. 1 nařízení č. 706/73 dle mého názoru vyplývá, že pravidla Smlouvy týkající se volného pohybu zboží jsou určena k tomu, aby se použila na ostrov Jersey a upravila uvádění na trh brambor, které se na jeho území vyprodukují.

67. Připomínám však, že čl. 1 odst. 2 uvedeného nařízení upřesňuje, že „[p]ro účely používání předpisů uvedených v odstavci 1 se považují Spojené království a ostrovy za jeden členský stát“.

68. Z toho vyplývá, že pro použití pravidel Smlouvy v oblasti volného pohybu zboží, pokud se jedná o zemědělské produkty, jako jsou brambory, je třeba považovat ostrov Jersey za nedílnou součást Spojeného království. Stejně je tomu tak i v případě ostatních britských Normanských ostrovů a ostrova Man. Pro účely použití právní úpravy Společenství v této oblasti tedy nelze vztahy mezi těmito ostrovy a Spojeným královstvím přirovnávat k vztahům, které existují mezi třetími zeměmi a členským státem nebo mezi jednotlivými členskými státy( ).

69. Za těchto okolností si lze položit otázku, zda nemá být na případy uvádění brambor z Jersey na trh, které jsou předmětem sporné právní úpravy, pohlíženo jako na čistě vnitřní situace jednoho a téhož členského státu, a to Spojeného království.

70. Jak jsem již uvedl, sporná právní úprava stanoví zvláštní režim pro „vývoz“ brambor z Jersey do Spojeného království (kam směřuje téměř veškerá produkce). Rovněž připomínám, že v souladu s článkem 2 výraz „vývoz“ znamená „odeslání brambor mimo ostrov za účelem jejich prodeje, buď přímo, nebo prostřednictvím jiného místa, do místa určení nacházejícího se ve Spojeném království, ve správní oblasti Guernesey nebo na ostrově Man, aby tam byly spotřebovány“.

71. Je nesporné, že podle tohoto článku 2 se sporná právní úprava použije na případ, kdy jsou brambory odesílány trajektem z ostrova Jersey do Spojeného království buď přímo, anebo tranzitně přes přístav jiného členského státu (jako například přes francouzský přístav Caen), aniž by tento trajekt opustily. Stejně je tomu tak i v případě brambor odesílaných přímo či nepřímo z ostrova Jersey na ostrovy správní oblasti Guernesey nebo na ostrov Man.

72. Kromě těchto případů zastávali účastníci sporu v původním řízení zcela odlišné výklady, pokud se jedná o územní působnost sporné právní úpravy( ). Za daných okolností z ustálené judikatury vyplývá, že v rámci rozdělení úkolů mezi Soudním dvorem a vnitrostátními soudy, které platí v řízení o předběžné otázce, přísluší výklad vnitrostátního práva pouze vnitrostátním soudům, a nikoli Soudnímu dvoru( ).

73. V souladu s výkladem článku 2 sporné právní úpravy, jaký zvolil předkládající soud, tedy vycházím z toho, že není určena k tomu, aby se použila na případ, kdy jsou brambory nejprve odeslány do Francie pro účely zpracování (jako například mytí, balení nebo sáčkování) a potom dopraveny do Spojeného království, kde budou prodány a spotřebovány( ).

74. Třebaže se předkládající soud k tomuto případu výslovně nevyjádřil, předpokládám také, že sporná právní úprava rovněž není určena k tomu, aby se použila na případ, kdy jsou brambory prodány subjektu usazenému ve Francii nebo v jiném členském státě a potom tímto subjektem dále prodány (v témže stavu či po zpracování) za účelem jejich spotřeby ve Spojeném království.

75. Předkládající soud se totiž přiklonil k výkladu States, podle nějž se výraz „přímo, nebo prostřednictvím jiného místa“ vztahuje toliko na plavební cestu, po níž jsou brambory odesílány z ostrova( ). Předkládající soud z toho dovodil, jak jsem již uvedl výše, že sporná právní úprava není určena k tomu, aby se použila na případ, kdy jsou brambory odeslány do Francie ke zpracování a potom dopraveny do Spojeného království, kde budou prodány a spotřebovány. Domnívám se, že stejně je tomu tak v případě, kdy jsou brambory prodány subjektu usazenému ve Francii nebo v jiném členském státě a potom tímto subjektem dále prodány (v témže stavu nebo po zpracování) za účelem jejich spotřeby ve Spojeném království, protože taková transakce, stejně jako je tomu u výše uvedené transakce, překračuje omezený rámec, který je podle předkládajícího soudu vymezen předmětným výrazem, to znamená rámec pouhé přepravy zboží.

76. Po takto provedeném vymezení územního dosahu sporné právní úpravy je nyní třeba určit, zda se jistá pravidla Smlouvy týkající se volného pohybu zboží mohou použít na uvádění na trh brambor, které jsou předmětem této sporné právní úpravy.

77. Má analýza se bude týkat jak článků 23 ES a 25 ES, tak článku 29 ES. Přestože předkládající soud poukazuje také na článek 28 ES, ponechám jej stranou, protože je každopádně nerelevantní vzhledem k tomu, že se sporná právní úprava týká pouze odeslání brambor mimo ostrov Jersey, a nikoli jejich vstupu na toto území.

2. Použitelnost článků 23 ES, 25 ES a 29 ES na situace, které jsou předmětem sporné právní úpravy

78. Na úvod podotýkám, že by otázka použitelnosti článků 23 ES a 25 ES na situace, které jsou předmětem sporné právní úpravy, měla vyvstávat pouze u případného příspěvku ve prospěch Úřadu, a nikoli u peněžitých sankcí určených k zajištění dodržování povinností uložených sporným režimem uvádění na trh, protože tyto sankce by měly být posuzovány spíše jako opatření s účinkem rovnocenným množstevním omezením ve smyslu článku 29 ES.

79. Pokud se jedná o případný příspěvek ve prospěch Úřadu, mám k dispozici pouze málo údajů k této stránce sporné právní úpravy. S výhradou ověření, jehož provedení bude v této věci příslušet předkládajícímu soudu, se domnívám, stejně jako to tvrdí Komise, že výše sporného příspěvku se vypočítává buď podle množství brambor, které byly dotyčným producentem odeslány v předchozím roce (do Spojeného království, do správní oblasti Guernesey nebo na ostrov Man), anebo podle plochy, kterou vymezil pro pěstování brambor během této doby( ).

80. Právě v tomto rámci vyvstává otázka použitelnosti článků 23 ES, 25 ES a 29 ES na situace, které jsou předmětem sporné právní úpravy. Tuto otázku posoudím nejprve s ohledem na znění článků 23 ES, 25 ES, 28 ES a 29 ES a poté vylíčím vývoj judikatury Soudního dvora v této oblasti, na základě čehož pak upřesním její obrysy a určím její dosah, jakož i meze ve vztahu k situacím, které jsou předmětem sporné právní úpravy.

a) Znění článků 23 ES, 25 ES, 28 ES a 29 ES a jeho zohlednění v tradiční judikatuře Soudního dvora, pokud se jedná o územní působnost pravidel Smlouvy v oblasti volného pohybu zboží

81. Ze znění článků 23 ES, 25 ES, 28 ES a 29 ES, které navazují na čl. 3 odst. 1 písm. a) ES, zjevně vyplývá, že jediné překážky (celní či necelní) volnému pohybu zboží, které jsou těmito články zakázány, jsou takové překážky, které se týkají obchodu mezi členskými státy, a nikoli ty, které se týkají obchodu mezi různými částmi území jednoho a téhož členského státu( ).

82. Tento zjevný fakt byl mnohokrát připomenut Soudním dvorem v souvislosti s vnitrostátními právními úpravami, které mají dvojí dopad na uvádění zboží na trh, a to jak v rámci obchodu s jinými členskými státy, tak v rámci vnitřního obchodu v členském státě, který takovou právní úpravu přijal( ).

83. Ve vztahu k těmto právním úpravám, které byly shledány odporujícími článkům 28 ES nebo 29 ES, Soudní dvůr rozlišil situaci obchodování mezi členskými státy (na které se vztahují pravidla Smlouvy týkající se volného pohybu zboží) a situaci obchodování uvnitř dotčeného členského státu (na které se tato pravidla Smlouvy nevztahují)( ). Soudní dvůr k tomu dodal, že vnitrostátní právní úprava se nemůže vymykat zákazu obsaženému v článku 28 ES z toho důvodu, že se tato právní úprava dotýká rovněž obchodování se zbožím uvnitř dotyčného členského státu( ).

84. Z této judikatury vyplývá, že pro určení, zda vnitrostátní opatření spadá do rozsahu působnosti článků 28 ES nebo 29 ES, je třeba zjistit, zda se toto opatření může dotýkat obchodování mezi členskými státy. Jakmile se takové opatření dotýká pouze obchodování uvnitř jednoho a téhož členského státu, a nikoli obchodování mezi několika členskými státy, pak se na toto opatření nevztahují pravidla Smlouvy obsažená v článcích 28 ES a 29 ES.

85. Tato judikatura byla uplatněna na obdobný případ, kdy se místní právní úpravy použitelné pouze na část území členského státu dotýkaly obchodování se zbožím mezi touto částí státního území a ostatními členskými státy jakož i obchodování mezi touto částí státního území a ostatními částmi území téhož členského státu( ).

86. Aby se články 28 ES či 29 ES použily, je třeba, aby dotčené zboží přešlo z území jednoho členského státu (nebo jeho části) do území jiného členského státu (nebo jeho části), to znamená aby zboží, které vstoupilo na území jednoho členského státu nebo do jeho části, pocházelo z jiného členského státu (nebo jeho části) a aby zboží tuzemského nebo místního původu bylo určeno do jiného členského státu (nebo do jeho části). Jakmile produkty původem z jednoho členského státu přecházejí pouze z jednoho regionu do druhého v rámci téhož členského státu, základní podmínka pro použití článků 28 ES nebo 29 ES není splněna, takže žádný z těchto článků není použitelný. Tato základní podmínka spočívá v překročení hranice z jednoho členského státu do druhého, to znamená v přechodu hranice, kterou označuji za „hranici mezi státy“, a to bez ohledu na to, kudy prochází, tedy zda ohraničuje státní území anebo jeho část( ).

87. Snaha Soudního dvora omezit použití takových pravidel Smlouvy v oblasti volného pohybu zboží, jaká jsou obsažena v článku 28 ES, pouze na rámec obchodu mezi členskými státy byla vyjádřena také při posuzování několika vnitrostátních právních úprav podřizujících produkty tuzemského původu (které nebyly předmětem obchodu mezi členskými státy) méně příznivému režimu uvádění na trh, než jaký je vyhrazen produktům dovezeným z jiných členských států( ). Tyto vnitrostátní právní úpravy způsobovaly vážné obtíže, neboť z nich vyplývala „obrácená diskriminace“.

88. Se zřetelem k těmto obtížím Soudní dvůr zdůraznil, že článek 28 ES má „za cíl odstranit překážky dovozu zboží, a nikoli zajistit, aby se se zbožím tuzemského původu ve všech případech zacházelo stejně jako se zbožím dovezeným“( ). Z toho pak dovodil, že „na rozdílné zacházení se zbožím, které nemůže představovat překážku dovozu nebo znevýhodňovat uvádění dováženého zboží na trh, se nevztahuje zákaz zakotvený v tomto článku“( ).

89. Z celého tohoto vývoje judikatury vyplývá, že články 28 ES a 29 ES nejsou určeny k tomu, aby se použily na obchod se zbožím, který zosobňuje čistě vnitřní situace členského státu. S ohledem na tuto judikaturu by se dalo očekávat, že tomu tak bude stejně i v případě použití článků 23 ES a 25 ES, protože jak již bylo uvedeno výše, znění těchto článků stejně jako znění článků 28 ES a 29 ES odkazuje na vztahy mezi členskými státy.

90. Soudní dvůr přesto rozhodl jinak. To vyplývá z výše uvedeného rozsudku Lancry a další a z rozsudků ze dne 14. září 1995, Simitzi( ), a ze dne 9. září 2004, Carbonati Apuani( ). Tyto rozsudky se značně odchylují od tradiční judikatury Soudního dvora týkající se územní působnosti pravidel Smlouvy v oblasti volného pohybu zboží. Než posoudím dosah a meze tohoto nového směru v judikatuře ve vztahu k situacím, které jsou předmětem sporné právní úpravy, nejprve vylíčím její jednotlivé etapy.

b) Vývoj judikatury Soudního dvora v souvislosti s územní působností článků 23 ES a 25 ES

91. V návaznosti na rozsudek ze dne 16. července 1992, Legros a další( ), Soudní dvůr ve výše uvedeném rozsudku Lancry a další rozhodl, že takzvaný „poplatek za použití doků při nakládání a vykládání zboží“, stanovený francouzskou právní úpravou, je poplatkem s účinkem rovnocenným dovoznímu clu ve smyslu článku 25 ES.

92. Tento poplatek se vybíral ve francouzských zámořských departementech a podléhalo mu zboží, které vstoupilo do této části francouzského území, a to bez ohledu na jeho původ, takže se uplatnil jak na produkty původem z jiných členských států, tak na produkty původem z jiných částí území téhož členského státu.

93. Ve výše uvedeném rozsudku Legros a další Soudní dvůr pouze zdůraznil, že „poplatek vybíraný na regionální hranici z důvodu vstupu produktů do regionu členského státu je přinejmenším stejně závažnou překážkou volnému pohybu zboží jako poplatek vybíraný na státní hranici z důvodu vstupu produktů na celé území členského státu“( ). V tomto ohledu Soudní dvůr toliko uvedl, že „[n]a tom, že takový regionální poplatek narušuje jednotnost celního území Společenství, nic nemění skutečnost, že se vztahuje i na zboží pocházející s ostatních částí území dotyčného členského státu“( ). Tyto úvahy přímo zapadají do výše popsaného rámce judikatury( ).

94. Tyto úvahy však byly později dále rozvinuty v bodě 29 výše uvedeného rozsudku Lancry a další, a to ve zcela odlišném směru, než tomu bylo doposud. Soudní dvůr totiž zdůraznil, že „samotná zásada celní unie, která se vztahuje na veškerý obchod se zbožím […], vyžaduje, aby byl všeobecně zajištěn volný pohyb zboží, a nikoli pouze obchod mezi státy“. Dále upřesnil, že „[č]lánky […] [23 ES a 25 ES] se zaměřují výslovně pouze na obchod mezi členskými státy proto, že tvůrci Smlouvy nepředpokládají existenci poplatků, které mají vlastnosti cla uvnitř těchto států“. Soudní dvůr z toho dovodil, že „[n]eexistence takových poplatků představuje předpoklad nezbytný k uskutečnění celní unie pokrývající veškerý obchod zbožím, a články [23 ES a 25 ES] proto předpokládají zákaz i v jejich případě“.

95. V témže rozsudku Lancry a další Soudní dvůr k tomuto hlavnímu argumentu doplnil další dva argumenty.

96. Nejprve zdůraznil, že poplatek za použití doků při nakládání a vykládání zboží se vztahuje na veškeré produkty uvedené do dotčeného zámořského departementu nehledě na jejich původ, takže se toto opatření uplatní na situaci, kterou nelze označit za čistě vnitřní ve vztahu k danému členskému státu. V tomto ohledu dospěl Soudní dvůr k tomu, že „by bylo nekonzistentní jednak rozhodnout, že poplatek za použití doků při nakládání a vykládání zboží je poplatkem s rovnocenným účinkem, je-li vybírán ze zboží původem z jiných členských států, a jednak připustit, aby tentýž poplatek nebyl poplatkem s rovnocenným účinkem, je-li vybírán ze zboží původem z metropolitní Francie“( ).

97. Krom toho Soudní dvůr uvedl, že by v praxi bylo každopádně velmi obtížné, či dokonce nemožné rozlišovat mezi produkty tuzemského původu a produkty původem z jiných členských států, ledaže by se prováděly různé kontroly, které by však právě vedly k narušení volného pohybu zboží( ).

98. S ohledem na tento sled argumentů Soudní dvůr ve výše uvedeném rozsudku Lancry a další rozhodl, že sporný poplatek za použití doků při nakládání a vykládání zboží představuje poplatek s účinkem rovnocenným dovoznímu clu „nejenom v případě, kdy se vztahuje na zboží, které vstoupilo do tohoto regionu z jiných členských států, ale také když jde o poplatek vybíraný ze zboží, jež vstoupilo do tohoto regionu z jiné části téhož státu“( ).

99. Tato judikatura týkající se dovozu zboží byla ve výše uvedených rozsudcích Simitzi a poté Carbonati Apuani použita i na vývoz zboží.

100. Ve výše uvedené věci Simitzi se jednalo o obecní poplatek ze zboží, které vstoupilo na Dodekanes (bez ohledu na jeho původ) nebo bylo odesláno z této části řeckého území (nehledě na místo jeho určení). V souladu s výše uvedeným rozsudkem Lancry a další Soudní dvůr rozhodl, že tento poplatek je poplatkem s účinkem rovnocenným dovoznímu clu, jakož i poplatkem s účinkem rovnocenným vývoznímu clu zejména proto, že byl vybírán členským státem ze zboží, které do určitého regionu jeho území vstoupilo pouze z jiných regionů téhož státu, a ze zboží odeslaného pouze z jednoho regionu daného státu do jeho dalších regionů( ).

101. Výše zmíněná věc Carbonati Apuani se týkala obecního poplatku z mramoru vytěženého na území této obce (obec Carrara) z důvodu jeho přepravy mimo tuto část italského území. Soudní dvůr rozhodl, že takový poplatek je poplatkem s účinkem rovnocenným vývoznímu clu ve smyslu článku 23 ES bez ohledu na skutečnost, že rovněž postihuje zboží, jehož konečné místo určení je uvnitř dotčeného členského státu( ). Soudní dvůr převzal a dále rozvinul dva z argumentů uplatněných ve výše uvedeném rozsudku Lancry a další týkajících se jednak požadavků celní unie a jednak skutečnosti, že se dotčené opatření nepoužije na čistě vnitřní situaci členského státu.

102. Pokud jde o první argument, který nadále zůstává hlavním argumentem, Soudní dvůr jej dále rozvinul s důrazem na nutnost vykládat články 23 ES a násl. ve světle čl. 14 odst. 2 ES, který vymezuje vnitřní trh jako „prostor bez vnitřních hranic, v němž je zajištěn volný pohyb zboží, osob, služeb a kapitálu“. Vzhledem k tomu, že tato ustanovení nijak nerozlišují mezi hranicemi mezi státy a hranicemi uvnitř států, Soudní dvůr z toho v návaznosti na uvedený rozsudek Lancry a další dovodil, že „neexistence poplatků jak mezi státy, tak uvnitř států, které mají vlastnosti cla nebo poplatku s rovnocenným účinkem, [představuje] předpoklad nezbytný k uskutečnění celní unie, ve které je zajištěn volný pohyb zboží“( ).

103. Pokud se jedná o druhý argument, Soudní dvůr uvedl, že sporný poplatek se uplatňuje na všechen mramor z Carrara, který přechází hranice území této obce, bez rozdílu mezi mramorem, jehož konečné místo určení je v Itálii, a mramorem, jehož místem určení jsou jiné členské státy. Soudní dvůr z toho dovodil, že tento poplatek svou povahou a svým obsahem postihuje obchod mezi členskými státy.

104. Po připomenutí této judikatury je nyní třeba přezkoumat její dosah a meze ve vztahu k situacím, které jsou předmětem sporné právní úpravy.

c) Dosah a meze výše uvedené judikatury Lancry a další, Simitzi a Carbonati Apuani

105. Po shlédnutí uvedených rozsudků Lancry a další, Simitzi a Carbonati Apuani zjevně platí, že články 23 ES a 25 ES jsou použitelné na takové situace, jaké jsou předmětem zpochybňované právní úpravy ve sporu v původním řízení. Podle této judikatury totiž může poplatek spadat pod zákaz zakotvený v těchto článcích, jestliže je tento poplatek uložen z důvodu překročení hranice, ať již se jedná o hranici mezi státy (v rámci obchodu mezi více členskými státy) nebo uvnitř států (v rámci obchodu uvnitř jednoho a téhož členského státu)( ). Jestliže by tedy byl případný příspěvek pro Úřad uložen z důvodu odeslání brambor z ostrova Jersey (do Spojeného království, do správní oblasti Guernesey nebo na ostrov Man), mohlo by toto opatření představovat poplatek s účinkem rovnocenným vývoznímu clu.

106. Za daných okolností je třeba mít na paměti, že případné uplatnění této judikatury na situace, které jsou předmětem sporné právní úpravy, není zdaleka zřejmé. Totiž dva ze tří argumentů, z nichž Soudní dvůr vycházel ve výše uvedeném rozsudku Lancry a další, jsou podle mého názoru v případě sporu v původním řízení irelevantní, takže je nelze než odmítnout. Pokud se jedná o zbývající argument, domnívám se, že je dosti pochybný. Právě to hodlám prokázat přezkoumáním každého z těchto argumentů, abych tak mohl odhalit celou jejich šíři, a zamezil tak jakékoli chybě v úhlu pohledu či jakémukoli „optickému klamu“( ) při uplatňování práva Společenství.

107. Na prvním místě je nutno říci, že na rozdíl od případů, jichž se týkaly rozsudky Lancry a další, Simitzi a Carbonati Apuani, se sporná právní úprava použije na situace, na které je třeba pohlížet tak, že se v každém ohledu omezují na jediný členský stát.

108. Tato právní úprava se vztahuje výhradně na obchod s bramborami mezi ostrovem Jersey na jedné straně a Spojeným královstvím, ostrovy správní oblasti Guernesey a ostrovem Man na straně druhé. Připomínám však, že pro použitelnost pravidel Smlouvy v oblasti volného pohybu zboží, pokud se jedná o zemědělské produkty, jako jsou brambory, je třeba považovat Spojené království a veškeré tyto ostrovy za jeden členský stát.

109. V tomto ohledu je bezvýznamné, zda jsou brambory v rámci obchodu, který je předmětem sporné právní úpravy, dopravovány přímo do Spojeného království (nebo do správní oblasti Guernesey či na ostrov Man), nebo nepřímo tranzitně přes přístav jiného členského státu (aniž by toto zboží bylo v tomto členském státě předmětem jakéhokoli zpracování či prodeje). Domnívám se totiž, že možnost prostého tranzitu zboží přes jiný členský stát nemůže ze zamýšlené obchodní transakce činit obchod mezi členskými státy ve smyslu článků 23 ES a 25 ES. Jinými slovy, tento případný mezinárodní prvek není dostatečný na to, aby situace, které jsou předmětem sporné právní úpravy, byly kvalifikovány jinak než jako čistě vnitřní situace jednoho a téhož členského státu, a sice Spojeného království.

110. Vzhledem k tomu, že se předmětná právní úprava vztahuje toliko na obchod s bramborami uvnitř Spojeného království, a nikoli na obchod s jinými členskými státy, bylo by přinejmenším udivující se domnívat, že by pravidla Smlouvy v oblasti volného pohybu zboží byla určena k tomu, aby se použila i na tento případ. Na podporu použití článků 23 ES a 25 ES se každopádně nelze dovolávat jakéhokoli dopadu, byť i dílčího, na obchod uvnitř Společenství. Tento argument sice Soudní dvůr použil ve výše uvedených rozsudcích Lancry a další (bod 30) a Carbonati Apuani (bod 26), ve sporu v původním řízení však neobstojí.

111. V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že v projednávané věci nevyvstávají potíže, jaké mohly v těchto předchozích věcech vyplývat z existence „obrácené diskriminace“.

112. Připomínám, že se o případ obrácené diskriminace jedná zejména tehdy, podléhají-li produkty původem z jednoho členského státu (na základě vnitrostátní právní úpravy) v rámci obchodování uvnitř tohoto samotného členského státu méně příznivému režimu, než je režim vyhrazený buď produktům dováženým z jiných členských států, anebo produktům určeným na vývoz do jiných členských států (na základě pravidel Smlouvy týkajících se volného pohybu zboží). Jak již bylo uvedeno výše, Soudní dvůr stanovil zásadu, podle níž nemohou pravidla Smlouvy v oblasti volného pohybu zboží vyřešit problémy související s existencí obrácené diskriminace, jelikož tyto se dotýkají čistě vnitřních situací, které jsou již svou povahou vyloučeny z rozsahu působnosti práva Společenství( ).

113. Ve výše uvedeném rozsudku Lancry a další (bod 30) se Soudní dvůr od této ustálené judikatury zjevně odchýlil, když zdůraznil, že by bylo nekonzistentní kvalifikovat poplatek za použití doků při nakládání a vykládání zboží jako poplatek s účinkem rovnocenným dovoznímu clu ve smyslu článků 23 ES a 25 ES, pokud se toto opatření vztahuje na zboží pocházející z jiných členských států, a nekvalifikovat jej tak, je‑li tento poplatek vybírán ze zboží pocházejícího z jiné části dotyčného členského státu. Tato analýza podle všeho vyjadřuje snahu Soudního dvora nepřispívat ke vzniku obrácené diskriminace, kdy by v návaznosti na vynesení jeho rozsudku (za předpokladu, že by jeho rozsudek spočíval na takové rozdílné kvalifikaci) tuzemské produkty podléhaly méně příznivému zacházení než produkty dovážené z jiných členských států. Soudní dvůr se touto úvahou řídil a rozhodl, že poplatek za použití doků při nakládání a vykládání zboží je poplatkem s účinkem rovnocenným dovoznímu clu, i když se toto opatření vztahuje na zboží, které vstoupilo do jedné části území členského státu z jiné části téhož členského státu. Tento argument zjevně nebyl ve výše uvedeném rozsudku Carbonati Apuani převzat, přestože se v tomto rozsudku odkazuje na rozsudek ze dne 5. prosince 2000, Guimont( ).

114. V projednávané věci není důvodu, proč by měl Soudní dvůr vycházet z takových úvah.

115. Brambory z Jersey totiž při uvádění na trh ve Spojeném království a na ostrovních územích, která jsou k němu přidružena (správní oblast Guernesey a ostrov Man), sice podléhají méně příznivému režimu, než je režim vyhrazený bramborám vyváženým do jiných členských států, toto rozdílné zacházení však vyplývá pouze ze sporné právní úpravy, neboť režim uvádění na trh, který tato právní úprava stanoví, se v souladu s jejím článkem 2 použije pouze na obchod mezi jednotlivými územími, která jsou součástí téhož členského státu, a nikoli na obchod s ostatními členskými státy. Uvádění brambor z Jersey na trh v jiných členských státech, než je Spojené království, se tedy jako takové vymyká omezujícímu režimu podle sporné právní úpravy, aniž by bylo zapotřebí, aby Soudní dvůr vydával v tomto směru rozsudek na základě pravidel týkajících se volného pohybu zboží. Takto je vyloučeno, že by Soudní dvůr vynesením rozsudku přispěl k vzniku případů obrácené diskriminace, které vyplývají již ze samotné existence sporné právní úpravy.

116. Vzhledem k tomu, že se právo Společenství na takovou diskriminační situaci nevztahuje, není důvodu, aby se jí Soudní dvůr zabýval a v jejím důsledku rozšiřoval rozsah působnosti článků 23 ES a 25 ES i na čistě vnitřní situace členského státu, jaké jsou předmětem sporu v původním řízení, s odůvodněním, že by bylo nekonzistentní podřídit tyto situace rozdílnému zacházení v porovnání se situacemi, které souvisejí s vývozem zboží do jiných členských států. Ačkoli si lze klást otázku, jakou logikou se sporná právní úprava řídí, ani právo Společenství, ani Soudní dvůr nemohou napravit diskriminační situaci, která z toho vyplývá. Pouze místní zákonodárné či soudní orgány jsou příslušné ke zjednání jejich nápravy přijetím opatření, která budou považovat za vhodná a která budou spočívat například ve zpochybnění sporné právní úpravy.

117. Pokud se jedná o argument, podle nějž by v praxi bylo velmi obtížné, či dokonce nemožné zjistit původ nebo místo určení zboží a omezit v této souvislosti použitelnost článků 23 ES a 25 ES pouze na rámec obchodu mezi členskými státy s vyloučením vnitřního obchodu v rámci jednoho členského státu, i tento argument je zjevně ve sporu v původním řízení irelevantní. Může být sice obzvlášť obtížné rozlišit některé produkty podle jejich původu či místa určení, jestliže se na ně dotčená vnitrostátní právní úprava použije bez rozdílu (bezpochyby z důvodu těchto praktických obtíží), sotva však dovedu pochopit, že by tomu tak mělo být i tehdy, je‑li stanoveno, že se dotčená právní úprava, jako je tomu ve sporu v původním řízení, použije pouze na produkty původem z území, které je považováno za součást území členského státu, a určené k prodeji a spotřebě v jiných částech území téhož členského státu. V projednávané věci je tedy třeba tento argument (uvedený v bodě 31 výše uvedeného rozsudku Lancry a další) odmítnout tím spíše, že nebyl převzat ve výše uvedeném rozsudku Carbonati Apuani.

118. Zbývající argument (týkající se požadavků celní unie a vnitřního trhu), který zůstává hlavním argumentem, je podle mého názoru dostačující pro účely odůvodnění použitelnosti článků 23 ES a 25 ES na situace, jaké jsou předmětem sporné právní úpravy a které jsou čistě vnitřními situacemi členského státu.

119. Je sice pravdou, jak uvedl generální advokát Tesauro ve svém stanovisku ke zmiňované věci Lancry a další, že se může jevit paradoxní, že na jednotném trhu jsou zakázány překážky obchodu mezi dvěma členskými státy (například mezi Portugalskou republikou a Dánským královstvím), kdežto překážky obchodu uvnitř jednoho a téhož členského státu (například mezi Neapolí a Capri) se neberou v úvahu( ). Proces integrace členských států do Společenství, který vévodí rozvoji budování Evropy, je totiž zjevně na první pohled stěží slučitelný s přijímáním opatření v rámci členských států směřujících ke štěpení či kouskování toho či onoho státního území, kde by pak nebyl volný pohyb zboží zajištěn.

120. Za daného stavu a bez ohledu na rozměr tohoto jevu tomu však podle mého názoru nemohou zabránit pravidla Smlouvy týkající se volného pohybu zboží včetně pravidel obsažených v článcích 23 ES a 25 ES.

121. Úvaha Soudního dvora, na jejímž základě připouští opak, mi připadá nedostatečně přesvědčivá a přinejmenším nejistá.

122. V prvé řadě mohu sotva souhlasit s myšlenkou, kterou Soudní dvůr zdůraznil ve svých výše uvedených rozsudcích Lancry a další (bod 29) a Carbonati Apuani (bod 22), a sice že samotná zásada celní unie, jak vyplývá z článku 23 ES, vyžaduje, aby byl všeobecně zajištěn volný pohyb zboží, a to nejen v rámci obchodu mezi státy, ale šířeji na celém území celní unie.

123. Jak již zdůraznil generální advokát Poiares Maduro ve svém stanovisku k výše uvedené věci Carbonati Apuani( ) „[č]lánek 23 ES je pouze vyjádřením vůle zakládajících států Společenství omezit do budoucna členské státy Společenství v uplatňování jejich pravomocí v celní oblasti“, ať již v rámci jejich vzájemných vztahů či v rámci jejich vztahů s třetími zeměmi s ohledem na přijetí společného celního sazebníku.

124. Pokud jde o vnitřní stránku celní unie, tato vůle se projevila zákazem cel a dovozních či vývozních poplatků s rovnocenným účinkem. Soudní dvůr již poměrně záhy upřesnil, že „odůvodnění [takového zákazu] musí být shledáváno v překážce, kterou i minimální peněžní zatížení uplatňovaná z důvodu přechodu přes hranice představují pro volný pohyb zboží“( ). Použitím výrazu „přechod přes hranice“ však Soudní dvůr nechápal nic jiného než překročení hranic mezi státy nehledě na to, zda ohraničují státní území či jeho část.

125. Celní činnost již pojmově zapadá do tohoto rámce, takže omezení pravomoci členských států stanovené v článku 23 ES v této oblasti za účelem zavedení celní unie se nutně a výlučně vymezuje ve vztahu k překročení hranice mezi státy. Dodávám, že jedině tato analýza je v souladu se zněním čl. 3 odst. 1 písm. a) ES, článku 23 ES a článku 25 ES. Také pouze tato analýza je slučitelná s četnými změnami v judikatuře, které (jak již bylo uvedeno výše) omezily použití pravidel týkajících se volného pohybu zboží na obchod mezi členskými státy s vyloučením obchodu uvnitř jednoho a téhož členského státu.

126. Úvahy ke znění čl. 14 odst. 2 ES obsažené ve výše uvedeném rozsudku Carbonati Apuani dle mého názoru nedokážou rozptýlit nejistotu, kterou počínaje výše uvedeným rozsudkem Lancry a další vzbuzuje uvažování Soudní dvora ve věci požadavků celní unie.

127. Připomínám, že tento článek, který byl do Smlouvy vložen Jednotným evropským aktem, definuje vnitřní trh jako „prostor bez vnitřních hranic, v němž je zajištěn volný pohyb zboží, osob, služeb a kapitálu v souladu s ustanoveními této smlouvy“( ).

128. Na první pohled sice může tato formulace budit dojem, že vytvoření vnitřního trhu znamená dodatečné požadavky k těm, které stály v popředí při zavádění společného trhu, jelikož nastolení vnitřního trhu předpokládá pokrok v procesu integrace členských států do Společenství( ).

129. Když však autoři Jednotného aktu vymezili vnitřní trh jako „prostor bez vnitřních hranic“, neměli tím v úmyslu zpochybnit rámec, který byl jednoznačně zaveden Smlouvou o EHS pro účely uplatňování pravidel týkajících se volného pohybu zboží, osob, služeb a kapitálu a na který již upozornila i judikatura Soudního dvora( ).

130. Je třeba zdůraznit, že čl. 14 odst. 2 ES pro účely uskutečňování základních svobod zaručených Smlouvou výslovně odkazuje na její ustanovení. Toto upřesnění, které bylo doplněno v průběhu jednání o Jednotném aktu, vypovídá o snaze nerozšiřovat rozsah působnosti pravidel Smlouvy v oblasti volného pohybu zboží, nejen pokud se jedná o osoby, ale také pokud se jedná o zboží, služby a kapitál( ).

131. Jak jsem již uvedl výše, pokud jde o volný pohyb zboží, týká se znění čl. 3 odst. 1 písm. a) ES, jakož i znění článků 23 ES, 25 ES, 28 ES a 29 ES pouze obchodu se zbožím mezi členskými státy, a nikoli obchodu se zbožím uvnitř jednoho a téhož členského státu. Z toho dovozuji, že čl. 14 odst. 2 ES svou povahou nemůže rozšiřovat územní působnost článků 23 ES a 25 ES na čistě vnitřní obchod určitého členského státu.

132. Tento závěr se tím spíše nabízí při četbě čl. 3 odst. 1 písm. c) ES. Tento článek totiž stanoví, že „[č]innosti Společenství […] zahrnují za podmínek a v harmonogramu stanoveném touto smlouvou […] vnitřní trh, který se vyznačuje odstraněním překážek volného pohybu zboží, osob, služeb a kapitálu mezi členskými státy“( ).

133. Tato definice vnitřního trhu, která předcházela Jednotnému aktu, nebyla tímto aktem změněna, tj. aby zcela odpovídala definici vložené Jednotným aktem do Smlouvy. Pojem „vnitřní trh“ ve smyslu čl. 14 odst. 2 ES tedy nemůže být naprosto odlišný od téhož pojmu uvedeného v čl. 3 odst. 1 písm. c) ES.

134. Z toho vyplývá, že výraz „prostor bez vnitřních hranic“ uvedený v čl. 14 odst. 2 ES neznamená nic jiného než prostor, uvnitř kterého jsou zakázány překážky obchodu mezi členskými státy. „Vnitřními hranicemi“ je tedy třeba rozumět „hranice mezi státy“ (v rámci obchodu mezi členskými státy uvnitř Společenství)( ), a to s vyloučením hranic uvnitř států (v rámci obchodu uvnitř jednoho a téhož členského státu) a v protikladu k vnějším hranicím (v rámci obchodu mezi členskými státy a třetími státy)( ).

135. Ve skutečnosti měli autoři Jednotného aktu při definování vnitřního trhu jakožto „prostoru bez vnitřních hranic“ v úmyslu především dodat budování Evropy nový rozmach, takže přínos tohoto výrazu je spíše politické než právní povahy. To vyplývá z četby Bílé knihy ohledně dosažení vnitřního trhu, která byla vypracována Komisí pro zasedání Evropské rady v Miláně ve dnech 28. a 29. června 1985 a měla rozhodující vliv v celém průběhu jednání o Jednotném aktu( ).

136. Tento dokument totiž obsahoval značný počet opatření určených k opětovnému oživení procesu evropské integrace odstraněním veškerých „hranic“, ať již se jednalo o hranice „fyzické“, „technické“ či „daňové“.

137. Pokud se jedná o fyzické hranice, uvažovalo se o odstranění kontrol zboží a osob na takzvaných „vnitřních“ hranicích, tedy na celnicích nacházejících se na hranicích mezi členskými státy( ). Nic ve výše uvedené Bílé knize nenasvědčuje tomu, že by vytvoření vnitřního trhu znamenalo také odstranění případných celních překážek volnému pohybu zboží uvnitř každého členského státu.

138. U ostatních druhů překážek obchodu uvnitř Společenství, které byly označeny pojmem „technické a daňové hranice“, bylo stanoveno jejich výrazné zúžení prostřednictvím rozsáhlého programu harmonizace či sbližování vnitrostátních právních úprav, jehož uskutečnění v termínu do 31. prosince 1992 mělo být usnadněno, vyjma některých oblastí, zjednodušením postupu přijímání dotyčných opatření Společenství. Za tohoto stavu byl Jednotným aktem do Smlouvy o EHS vložen článek 100a (nyní po změně článek 95 ES) za účelem vytvoření a fungování vnitřního trhu, jak to upřesňuje odstavec 1 uvedeného článku, v souladu s cíli vyhlášenými v článku 8a Smlouvy o EHS (nyní po změně článek 14 ES).

139. Jednotný akt takto sice vytvořil úzký vztah mezi dosažením vnitřního trhu na jedné straně a přijímáním opatření k harmonizaci či sblížení vnitrostátních právních úprav na straně druhé, z toho však nelze vyvozovat, že vytvoření vnitřního trhu ve smyslu čl. 14 odst. 2 ES znamená, že by se pravidla Smlouvy v oblasti volného pohybu zboží stala použitelnými na čistě vnitřní situace určitého členského státu.

140. Soudní dvůr totiž sice rozhodl, že „použití článku 100a Smlouvy jako právního základu nepředpokládá existenci skutečné vazby s volným pohybem mezi členskými státy v každé ze situací, které jsou předmětem aktu, který se o tento základ opírá“( ), takže se takový akt může použít na čistě vnitřní situace členského státu, toto však neplatí při použití takových pravidel Smlouvy, jaká jsou obsažena v článcích 23 ES a 25 ES. Pakliže totiž pravidla Smlouvy v oblasti volného pohybu zboží, osob, služeb a kapitálu výrazně přispívají k integraci členských států do Společenství, opatření k harmonizaci či sbližování vnitrostátních právních předpisů k ní přispívají ještě více, takže jejich přijetí je obecně rozhodující etapou v procesu evropské integrace.

141. Ze všech těchto úvah podle mého názoru vyplývá, že je zcela zásadní neuplatňovat výše uvedenou judikaturu Lancry a další, Simitzi a Carbonati Apuani na situace, které jsou předmětem sporné právní úpravy, a vyloučit tedy použití článků 23 ES a 25 ES na takové situace, které jsou, připomínám, všechny čistě vnitřními situacemi jednoho a téhož členského státu.

142. Stejný závěr se nabízí i v případě článku 29 ES. Na rozdíl od tvrzení Komise( ) se domnívám, že uvedená judikatura Lancry a další a Simitzi nemůže být uplatněna na oblast necelních překážek obchodu se zbožím. Její uplatnění by se opíralo o takové nedostačující argumenty, na jejichž základě Soudní dvůr připustil použití článků 23 ES a 25 ES na čistě vnitřní situace členského státu.

143. Bod 23 výše uvedeného rozsudku Carbonati Apuani( ) sice může budit dojem, že Soudní dvůr implicitně připustil, že veškerá pravidla Smlouvy v oblasti volného pohybu zboží se mohou použít na čistě vnitřní situace členského státu( ).

144. Není však zcela jisté, že by z toho měl být vyvozován takto obecný důsledek. Podle mého mínění uvedený rozsudek Carbonati Apuani pouze potvrzuje výše uvedenou judikaturu Legros, Lancry a další a Simitzi, pokud se pouze jedná o celní překážky obchodu. Stěží si dovedu představit, že by měl Soudní dvůr tímto rozsudkem v úmyslu zpochybnit svou tradiční judikaturu v oblasti necelních překážek obchodu, to znamená v jiné oblasti, než která souvisela se sporem v původním řízení v dotyčné věci. Přiznání širšího dosahu tomuto rozsudku, než jaký přímo souvisí s uvedeným sporem, si podle mého názoru lze představit o to hůře, že by to v konečném důsledku mohlo znamenat, že se veškerá pravidla Smlouvy v oblasti volného pohybu (ať již se jedná o zboží nebo o osoby, služby a kapitál) použijí na vnitrostátní právní úpravy spjaté výhradně s čistě vnitřními situacemi členského státu. Je velmi pravděpodobné, že Soudní dvůr neměl v úmyslu tímto rozsudkem dosáhnout takového obecného zvratu v judikatuře( ).

145. Z toho dovozuji, že ani články 23 ES a 25 ES, ani článek 29 ES se nemohou použít na situace, které jsou předmětem sporné právní úpravy.

146. Proto je třeba na předmětné předběžné otázky odpovědět tak, že pravidla Smlouvy týkající se volného pohybu zboží se sice na ostrov Jersey použijí, pokud se jedná o obchod uvnitř Společenství se zemědělskými produkty, jako jsou brambory, avšak ani články 23 ES a 25 ES, ani článek 29 ES se nemohou použít na takové situace, jaké jsou předmětem sporu v původním řízení, které se týkají výhradně obchodování s těmito produkty mezi ostrovem Jersey na jedné straně a Spojeným královstvím, správní oblastí Guernesey nebo ostrovem Man na straně druhé, jelikož tato území je třeba považovat za součást jednoho a téhož členského státu.

V – Závěry

147. S ohledem na všechny tyto úvahy navrhuji, aby Soudní dvůr na předběžné otázky položené Royal Court of Jersey odpověděl následovně:

„Pravidla Smlouvy o ES týkající se volného pohybu zboží se sice na ostrov Jersey použijí, pokud se jedná o obchod uvnitř Společenství se zemědělskými produkty, jako jsou brambory, avšak ani články 23 ES a 25 ES, ani článek 29 ES se nemohou použít na takové situace, jaké jsou předmětem sporu v původním řízení, které se týkají výhradně obchodování s těmito produkty mezi ostrovem Jersey na jedné straně a Spojeným královstvím, správní oblastí Guernesey nebo ostrovem Man na straně druhé, jelikož tato území je třeba považovat za součást jednoho a téhož členského státu.“