ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
18.

Pokud jde o první žalobní důvod, měl Tribunál za to, že je neopodstatněný. Tribunál měl v podstatě za to, že vzhledem k tomu, že žádné ustanovení obsažené v kapitole nařízení č. 207/2009, která je věnována kolektivním ochranným známkám Evropské unie, neumožňuje dovodit, že by se základní funkce kolektivních ochranných známek Evropské unie, včetně těch tvořených označením, které může sloužit k označení zeměpisného původu dotčených výrobků nebo služeb, lišila od základní funkce individuálních ochranných známek Evropské unie, je třeba mít za to, že tato funkce spočívá stejně jako u individuálních ochranných známek Evropské unie v rozlišování označených výrobků nebo služeb podle konkrétního subjektu, od něhož pocházejí, a nikoli podle jejich zeměpisného původu. Tribunál, který odmítl různé argumenty v opačném smyslu uvedené organizací The Tea Board, dospěl k závěru, že jelikož jsou v rámci námitkového řízení kolidujícími označeními na straně jedné kolektivní ochranné známky a na straně druhé individuální ochranné známky, srovnání dotčených výrobků a služeb musí být provedeno na základě stejných kritérií, jako jsou ta, která se uplatňují při posouzení podobnosti nebo totožnosti výrobků a služeb označených dvěma individuálními ochrannými známkami. Na základě těchto kritérií měl Tribunál za to, že je třeba potvrdit závěr uvedený odvolacím senátem, podle něhož mezi výrobky a službami, na které se vztahují přihlášky ochranné známky a výrobkem, na který se vztahují starší ochranné známky, neexistuje žádná spojitost, přičemž pouhá eventualita, že by se relevantní veřejnost mohla domnívat, že tyto výrobky a služby mají stejný zeměpisný původ, není dostatečná k prokázání jejich podobnosti nebo totožnosti pro účely použití čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009. Konečně měl Tribunál za to, že i když jde o posouzení existence nebezpečí záměny mezi kolektivními ochrannými známkami a individuálními ochrannými známkami, podobnost kolidujících označení nemůže vyvážit neexistenci podobnosti mezi výrobky nebo službami, na které se vztahují tato označení.
43.

Konečně je třeba připomenout, že se projednávaná věc týká dlouhodobého závazkového vztahu mezi zmocnitelem a třetími osobami. Vyplývá to ze samotné povahy pojistné smlouvy. V takové situaci podle mého názoru není možné vyžadovat úplné nesplnění, neboť by to mohlo znamenat, že v případě dlouhodobého závazkového vztahu by zmocnitel systematicky a bez výjimky nesl riziko, pokud by smlouva nebyla splněna tak, jak bylo zamýšleno. Tento přístup není v souladu s rovnováhou zájmů mezi obchodním zástupcem a zmocnitelem, jak ji nastoluje směrnice 86/653.
26.

Za těchto okolností, pokud by se připustilo, že oblast působnosti čl. 96 odst. 1 SFEU zahrnuje nejen podpůrné sazby a podmínky týkající se přepravovaného zboží, ale také pravidla přijatá členskými státy, pokud jde o podmínky poskytování taxislužeb, musel by být prostřednictvím soudního výkladu zaveden mechanismus kontroly služeb v oblasti dopravy, který je podobný mechanismu obsaženému v článku 56 TFEU. To by bylo nežádoucí nejen proto, že článek 58 SFEU výslovně vylučuje služby v oblasti dopravy z působnosti článku 56 SFEU, ale také proto, že unijní normotvůrce k dnešnímu dni nepřijal sekundární právní předpisy s cílem liberalizovat poskytování taxislužeb v rámci společné dopravní politiky.
35.

Kromě toho Soudní dvůr uvedl, že „rozšíření rozsahu osvobození od daně i na stadia předcházející konečnému dodání zboží provozovateli lodí, by vyžadovalo, aby [členské] státy zavedly kontrolní a monitorovací mechanismy, s jejichž pomocí by se ujistily o konečném určení tohoto zboží dodávaného v režimu osvobození od daně“, a že „tyto mechanismy by se projevily tím, že by [členským] státům a dotčeným subjektům způsobovaly omezení neslučitelná se správným a jednoduchým uplatňováním osvobození od daně upraveným v první větě článku 15 šesté směrnice“ ( 24 ).
7.

Podle bodů 16 a 22 odůvodnění směrnice 2016/343: „(16) Presumpce neviny by byla porušena, pokud by veřejná prohlášení učiněná orgány veřejné moci nebo soudní rozhodnutí jiná než o vině označovala podezřelou nebo obviněnou osobu za vinnou, dokud její vina nebyla prokázána zákonným způsobem. Taková prohlášení nebo soudní rozhodnutí by neměla vzbuzovat dojem, že je taková osoba vinná. Tím by neměly být dotčeny úkony trestního stíhání, jejichž cílem je prokázat vinu podezřelé nebo obviněné osoby, jako je obvinění, ani soudní rozhodnutí, v jejichž důsledku se stává podmíněný trest vykonatelným, za podmínky, že je dodrženo právo na obhajobu. Rovněž by tím neměla být dotčena předběžná rozhodnutí procesní povahy, která přijímají justiční nebo jiné příslušné orgány a jež jsou založena na podezření či usvědčujících důkazech, jako jsou rozhodnutí o vyšetřovací vazbě, pokud taková rozhodnutí neoznačují podezřelou nebo obviněnou osobu za vinnou. Před přijetím předběžného rozhodnutí procesní povahy by měl příslušný orgán nejprve ověřit, zda jsou důkazy usvědčující podezřelou nebo obviněnou osobu dostatečně průkazné pro dotčené rozhodnutí, a rozhodnutí by tyto usvědčující důkazy mělo uvádět. […] (22) Důkazní břemeno při prokazování viny podezřelé nebo obviněné osoby leží na obžalobě a jakákoli pochybnost by se měla vykládat ve prospěch podezřelé nebo obviněné osoby. K porušení presumpce neviny dojde tehdy, pokud by bylo důkazní břemeno přesunuto z obžaloby na obhajobu, aniž by tím byly dotčeny jakékoli vyhledávací pravomoci soudu z moci úřední, nezávislost soudní moci při posuzování viny podezřelé nebo obviněné osoby a uplatnění domněnek na základě skutečností či právních předpisů ve vztahu k trestní odpovědnosti podezřelé nebo obviněné osoby. Takové domněnky by měly být vymezeny v přiměřeném rozsahu s přihlédnutím k významu projednávané věci a při zachování práva na obhajobu, přičemž použité prostředky by měly být důvodně přiměřené sledovanému zákonnému účelu. Tyto domněnky by měly být vyvratitelné a v každém případě by měly být použity pouze tehdy, je-li dodrženo právo na obhajobu.“
8.

V bodě 8 odůvodnění rámcového rozhodnutí 2009/299 je uvedeno: „Právo obviněné osoby na spravedlivý proces je zaručeno v Úmluvě o ochraně lidských práv a základních svobod, jak je vykládána Evropským soudem pro lidská práva. Toto právo zahrnuje právo dotyčné osoby osobně se účastnit jednání soudu. Aby mohla své právo uplatnit, musí dotyčná osoba o plánovaném jednání soudu vědět. Podle tohoto rámcového rozhodnutí by měl každý členský stát v souladu se svým vnitrostátním právem zajistit, aby osoba o jednání soudu věděla, přičemž to musí být samozřejmě v souladu s požadavky uvedené úmluvy. V souladu s judikaturou Evropského soudu pro lidská práva by při posuzování toho, zda je způsob, jakým je informace poskytnuta, dostačující k zajištění toho, aby dotyčná osoba o jednání soudu věděla, mohla být případně věnována zvláštní pozornost rovněž snaze dotyčné osoby přijímat informace, které jsou jí určeny“.
30.

Dále však budu pro odpověď na předběžné otázky předpokládat, že osvobození stanovené ve vnitrostátním právu zahrnuje nepřímé osvobození od daně (vrácení spotřební daně uživateli energetických produktů). Jinak by předběžná otázka nedávala smysl. Toto osvobození by pak muselo stanovit, že dodavatelem odvedená daň bude nahrazena i třetí osobě (vrácena ve smyslu čl. 6 písm. c) směrnice 2003/96), pokud jsou splněny podmínky osvobození od daně podle čl. 14 odst. 1 písm. c) směrnice 2003/96.
Mám tudíž za to, že je nepřípustné, aby byla konstatovaná nerovnost řešena tak, že by se na žádosti o odpočet uplatnila lhůta, která je stanovena pro žádosti o vrácení daně, tj. tak, že by se datum, které bylo původně určeno pro prvně jmenované žádosti (30. dubna 1997), posunulo směrem dopředu, takže by pro tyto žádosti platilo datum, které bylo stanoveno pro posledně jmenované žádosti (4. prosince 1996). Tímto způsobem by sice bylo odstraněno rozdílné zacházení s oběma žádostmi, avšak s tím důsledkem, že by se na žádosti o odpočet uplatnila se zpětnou účinností lhůta, která pro ně měla být účinná až 1. května 1997. Takovýto postup by byl v rozporu s judikaturou obsaženou v rozsudku M&S I ( 45 ).
14.

Článek 28 nařízení Dublin III, zařazený do jeho oddílu V, nadepsaného „Zajištění za účelem přemístění“, zní: „1. Členské státy nezajistí osobu pouze proto, že se na ni vztahuje řízení podle tohoto nařízení. 2. Členské státy mohou zajistit dotyčnou osobu za účelem jejího přemístění podle tohoto nařízení, existuje-li vážné nebezpečí útěku[ ( 4 )] na základě posouzení každého jednotlivého případu, a pouze pokud je zajištění přiměřené a nelze účinně použít jiná mírnější donucovací opatření. 3. Zajištění musí být co nejkratší a nesmí trvat déle než po dobu, která je nezbytná k náležitému provedení požadovaných správních řízení do doby provedení přemístění podle tohoto nařízení. Pokud je osoba zajištěna podle tohoto článku, lhůta pro předložení žádosti o převzetí nebo přijetí zpět nesmí překročit jeden měsíc od okamžiku podání žádosti o mezinárodní ochranu. Členský stát, který vede řízení v souladu s tímto nařízením, požádá v těchto případech o urychlenou odpověď. Tato odpověď musí být poskytnuta do dvou týdnů od okamžiku obdržení žádosti. Není-li odpověď poskytnuta v této dvoutýdenní lhůtě, má se za to, že bylo žádosti vyhověno, což má za následek vznik povinnosti převzít nebo přijmout dotyčnou osobu zpět, včetně povinnosti zajistit její řádný příjezd. Pokud je osoba zajištěna podle tohoto článku, přemístění této osoby z dožadujícího členského státu do příslušného členského státu se provede, jakmile je to z praktického hlediska možné, a nejpozději do šesti týdnů od implicitního nebo explicitního vyhovění žádosti o převzetí či přijetí dotčené osoby zpět ze strany jiného členského státu nebo od okamžiku, kdy skončí odkladný účinek odvolání nebo žádosti o přezkum podle čl. 27 odst. 3. V případě, že dožadující členský stát nedodrží lhůty pro předložení žádosti o převzetí nebo přijetí zpět, nebo pokud se přemístění neuskuteční ve lhůtě šesti týdnů uvedené v třetím pododstavci, nesmí být osoba dále zajištěna. Články 21, 23, 24 a 29 se použijí obdobně. 4. Pokud jde o podmínky zajištění a záruky vztahující se na zajištěné osoby, použijí se na provádění přemístění do příslušného členského státu články [9 až 11] směrnice 2013/33[…].“
34.

Jednotná celounijní ochrana (průmyslových) vzorů Společenství před porušením práv by byla ohrožena v případě, že by opatření přijatá ke konkrétnímu uplatňování této ochrany nebyla účinná na celém tomto území a omezovala se na území, kde se nachází soud, který je přijal ( 14 ). Majitelé (průmyslových) vzorů Společenství by byli nuceni podat žalobu u příslušného soudu každého členského státu, což by vedlo nejen k riziku přijetí nejednotných rozhodnutí, ale představovalo by to také značné náklady pro soudy.
41.

Pochybnosti, které vůči tomu vyjádřila Komise, popřípadě riziko zvýhodnění daňového dlužníka, respektive státu přitom nedokážu pochopit. Daňový dlužník nezíská zvýhodnění, protože odevzdání věci za účelem zaplacení daně by nebylo dotčeno povinností k DPH. Taková povinnost by se totiž projevila takto: pokud daňový dlužník dluží daň ve výši X, vlastní pozemek o hodnotě X a daná transakce podléhá dani, pak by daň ve výši X zanikla a stát by musel daňovému dlužníkovi ještě zaplatit DPH, aby ji osoba povinná k dani mohla (znovu státu) odvést. Stát by naproti tomu neušetřil DPH, protože získá naturální plnění nezávisle na své vlastní spotřebitelské poptávce, čímž neušetří další náklady vynaložené v souvislosti s DPH.
39.

Mohlo by tomu však být jinak v případě, že by spotřebitel ve stadiu odporu proti tomuto rozkazu uplatnil samostatný nárok vůči obchodníkovi, který by mohl být jako takový předmětem samostatné žaloby. Zejména pokud spotřebitel vznese v rámci odporu námitku neplatnosti smlouvy nebo některých jejích ustanovení, představuje návrh směřující k určení této neplatnosti (jakož i případně získání náhrady z tohoto titulu) kromě důvodu obrany předloženého v rámci řízení o platebním rozkazu samostatný nárok spotřebitele vůči obchodníkovi ( 10 ). Směrnice 2013/11 podle mého názoru vyžaduje, aby spotřebitel mohl uplatnit tento nárok u subjektu alternativního řešení sporů ( 11 ). Vyloučení stanovené v čl. 2 odst. 2 písm. g) této směrnice tedy není relevantní, pokud jde o takový nárok.
25.

Vnitrostátní soud přitom správně vychází z toho, že zásada „znečišťovatel platí“ může být uplatněna pouze v souvislosti s konkretizací na úrovni sekundárního práva ( 5 ). Tuto konkretizaci však tento soud nesprávně hledá ve směrnici o odpovědnosti za životní prostředí (k tomu viz níže pod písmenem A). Pro věc v původním řízení se nachází naopak ve směrnici o odpadech (k tomu viz níže pod písmenem B). V tomto rámci je nutno posuzovat dopady zásady „znečišťovatel platí“ a také zásadu přiměřenosti a presumpci neviny. Závěrem bude zapotřebí posoudit druhou otázku, která se týká oprávnění členských států k přijetí přísnějších ochranných opatření (k tomu viz níže pod písmenem C).
100.

Na okraj je nutno poznamenat, že španělský stát by byl v takovém případě podle čl. 351 odst. 2 SFEU povinen použít všechny vhodné prostředky k odstranění případných neslučitelností čl. IV odst. 1 písm. B) smlouvy z roku 1979 s ustanoveními unijního práva o státních podporách. Nejprve by muselo Španělsko aktivně využít mechanismus k urovnávání sporů v článku VI smlouvy k tomu, aby ve shodě se Svatým stolcem – alespoň do budoucna – dospěli k výkladu čl. IV odst. 1 písm. B) smlouvy, který je v souladu s právem Unie a zejména s čl. 107 odst. 1 SFEU. Pokud by tato cesta v přiměřené době nevedla k řešení, které je v souladu s právem Unie, muselo by Španělsko smlouvu vypovědět ( 85 ).
38.

Upřesňuji, že v původním řízení, jak Vrhovno sodišče (Nejvyšší soud) v rozsudku ze dne 29. června 2016, tak Ustavno sodišče (Ústavní soud) v rozhodnutí ze dne 28. září 2016 měly za to, že v Chorvatsku nedochází k systematickým nedostatkům azylového řízení a podmínek přijetí žadatelů, které s sebou nesou riziko nelidského či ponižujícího zacházení ve smyslu článku 4 Listiny. Nicméně na rozdíl od Vrhovnovo sodišče (Nejvyšší soud), Ustavno sodišče (Ústavní soud) na základě toho nedospěl k závěru, že je možné přemístit žalobce v původním řízení do Chorvatska. Měl totiž za to, že domněnka, podle které členské státy dodržují základní práva žadatelů, může být vyvrácena, nejen pokud v příslušném členském státě dochází k systematickým nedostatkům ve smyslu čl. 3 odst. 2 druhého pododstavce nařízení č. 604/2013, ale rovněž pokud příslušný členský stát nedodržuje své povinnosti z titulu článku 3 EÚLP nebo čl. 33 odst. 1 Ženevské úmluvy. Tento posledně uvedený předpoklad by zahrnoval situace, na které se nevztahuje čl. 3 odst. 2 druhý pododstavec nařízení č. 604/2013. Proto za účelem určení, zda je možné přemístit žadatele do příslušného členského státu, přísluší zohlednit příslušným orgánům všechny relevantní okolnosti, zejména osobní situaci žadatelů a jejich zdravotní stav. Vrhovno sodišče (Nejvyšší soud) však neověřil, zda by přemístění mělo dopad na zdravotní stav paní C. K. a jejího dítěte. Rozsudek vydaný dne 29. června 2016 Vrhovno sodišče (Nejvyšší soud) proto musí být zrušen a věc musí být vrácena tomuto soudu, aby posoudil, zda je možné s ohledem na osobní situaci paní C. K. a jejího dítěte přemístit je do Chorvatska.
83.

Má-li být čl. 8 odst. 6 a 8 nařízení č. 561/2006 vykládán v tom smyslu, že se řidič může rozhodnout trávit týdenní (jakož i denní) doby odpočinku ve vozidle, pak podle mého názoru členské státy nemohou ve vnitrostátních právních předpisech zakázat, aby řidič trávil běžné týdenní doby odpočinku ve vozidle. Za takových okolností by byl takový zákaz v přímém rozporu s uvedeným ustanovením, jak je vykládáno Soudním dvorem, konkrétně proto, že by řidiči zakazoval činit to, co je povoleno podle pravidel stanovených v čl. 8 odst. 6 a 8 nařízení č. 561/2006 ( 52 ).
18.

Za těchto okolností se předkládající soud rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky: „1) Brání čl. 138 odst. 2 písm. b) [směrnice o DPH] tomu, aby pro účely přiznání osvobození od DPH v případě, že je za úplatu uskutečněno dodání nových dopravních prostředků, jež přepraví pořizovatel z tuzemska do jiného členského státu, ustanovení vnitrostátního práva [taková, která jsou uvedena v] čl. 1 písm. e) a čl. 14 písm. b) [RITI] požadovala, aby byl pořizovatel usazen v členském státě určení nebo v něm měl bydliště? 2) Brání čl. 138 odst. 2 písm. b) [směrnice o DPH] tomu, aby v členském státě, v němž je zahájena přeprava, bylo zamítnuto osvobození od daně v situaci, kdy byl pořízený dopravní prostředek přepraven do Španělska, kde získal turistickou poznávací značku dočasné povahy, která podléhá [španělskému] […] režimu zdanění […]? 3) Brání čl. 138 odst. 2 písm. b) [směrnice o DPH] tomu, aby byla vyměřena DPH prodávajícímu nového dopravního prostředku v situaci, kdy nebylo prokázáno to, zda režim turistické poznávací značky zanikl některým ze způsobů [stanovených španělským právem], ani to, zda v důsledku zániku tohoto režimu byla či bude odvedena DPH? 4) Brání čl. 138 odst. 2 písm. b) [směrnice o DPH] a zásady právní jistoty, proporcionality a ochrany [legitimního] očekávání tomu, aby byla vyměřena DPH prodávajícímu nového dopravního prostředku odeslaného do jiného členského státu v situaci, kdy: — pořizovatel před odesláním oznámil prodávajícímu, že je rezidentem členského státu určení, a předložil mu písemnost prokazující, že mu bylo ve zmíněném členském státě přiděleno [NIE], přičemž v této písemnosti je uvedeno jiné místo pobytu ve zmíněném státě, než jaké uvedl pořizovatel; — pořizovatel následně předložil prodávajícímu písemnosti prokazující, že pořízený dopravní prostředek byl v členském státě určení podroben technické kontrole a že mu byla ve zmíněném státě přidělena turistická poznávací značka; — nebylo prokázáno, že prodávající spolupracoval s pořizovatelem s cílem vyhnout se odvedení DPH; — celní orgány nevznesly žádnou námitku ke zrušení celního prohlášení vozidla, jež bylo provedeno na základě písemností, jež měl k dispozici prodávající?“
96.

Stejně jako v jakékoli jiné oblasti práva musí být pravidla upravující určitou činnost dostatečně flexibilní, aby zahrnovala všechny možnosti, které by mohly vzniknout. Mohlo by to však vést k nebezpečí velmi širokého výkladu a uplatňování těchto pravidel. Výsledkem by mohlo být jejich uplatnění i v situaci, ve které je souvislost s původním účelem poněkud nejasná a diskutabilní. Velmi široké uplatnění a určitý „aplikační absolutismus“ by mohly mít případně za následek rovněž diskreditaci původní myšlenky, která byla sama o sobě velmi důležitá a legitimní.
31.

Nic to nemění na tom, že spoludlužník, který zaplatil celý podíl dalšího spoludlužníka na společném dluhu nebo jeho část, může získat takto zaplacenou částku zpět podáním regresní žaloby. Samotný důvod této žaloby tedy souvisí s existencí této smlouvy. Pro účely použití nařízení č. 1215/2012 by tedy bylo nepřirozené oddělit tyto právní vztahy od smlouvy, která vedla k jejich vzniku a je jejich základem ( 8 ). Jiné rozhodnutí by mohlo v případě žádostí založených na jedné a téže smlouvě vést k násobení příslušných soudů. Soud jednoho členského státu by byl příslušný pro spory mezi spoludlužníky a bankou, kdežto soud jiného členského státu by byl příslušný pro spory mezi samotnými spoludlužníky.
68.

Odrazující účinek je jednou ze součástí posouzení závažnosti podle bodu 1.A pokynů z roku 1998. Podle ustálené judikatury musí Komise při posuzování závažnosti protiprávního jednání pro účely stanovení výše pokuty dbát na to, aby její konání mělo nezbytný odrazující účinek, a může tedy upravit částku pokuty tak, aby zohlednila zamýšlený dopad na podnik, kterému je uložena ( 38 ). Odrazující účinek pokuty se posuzuje ve vztahu k velikosti a hospodářské síle dotčených podniků ( 39 ). Mám tedy za to, že nutnost zajistit odrazující účinek lze považovat za právní kritérium ve smyslu judikatury uvedené v bodě 66 tohoto stanoviska. Úmysl Komise zajistit odrazující účinek pokuty by tedy měl být uveden v prohlášení o námitkách ( 40 ). Podle mého názoru však Komise nemá povinnost uvést v takovém prohlášení, jakým způsobem zamýšlí zajistit odrazující účinek pokuty. To by představovalo „[vysvětlení způsobu], jímž použije“ uvedené kritérium při stanovení výše pokuty. Podle judikatury uvedené v bodě 66 není Komise povinna vysvětlit způsob, jakým zamýšlí spojit hlavní skutková a právní kritéria.
20.

Níže se budu nejprve zabývat relevantností konkrétního způsobu „zaúčtování“ (k tomu viz pod bodem 1) a následně posoudím podmínky pro odpočet daně (k tomu viz pod bodem 2). Bude přitom nejprve upřednostněno přímé přiřazení plnění na vstupu k plnění na výstupu před širokým vztahem příčiny a následku [k tomu viz pod bodem 2 písm. a) a b)]. Tato přednost je již zakotvena v judikatuře Soudního dvora [k tomu viz pod bodem 2 písm. c)]. Rozsudek Sveda ( 7 ) tomu při bližším zkoumání [k tomu viz pod bodem 2 písm. d)] nebrání. Závěrem se budu věnovat vzájemné souvislosti zdanění bezúplatně poskytnutých služeb (článek 26 směrnice o DPH) a odpočtu daně (článek 168 směrnice o DPH) [k tomu viz pod bodem 2 písm. e)].
5.

Bod 15 odůvodnění zní takto: „Podpora poskytnutá podnikům v obtížích ve smyslu pokynů Společenství pro státní podporu na záchranu a restrukturalizaci podniků v obtížích […] by se měla posuzovat podle uvedených pokynů, aby se zamezilo jejich obcházení. Na podpory těmto podnikům by se proto toto nařízení nemělo vztahovat. Aby se snížilo správní zatížení členských států při poskytování podpor, na něž se vztahuje toto nařízení, malým a středním podnikům, měla by se ve srovnání s definicí použitou v těchto pokynech zjednodušit definice toho, co se považuje za podnik v obtížích. Navíc malé a střední podniky, které existují méně než tři roky, by se po tuto dobu neměly považovat za podniky v potížích pro účely tohoto nařízení, pokud nesplňují kritéria stanovená vnitrostátními právními předpisy z důvodu zahájení kolektivního úpadkového řízení. Toto zjednodušení by však nemělo mít vliv na způsobilost těchto malých a středních podniků podle uvedených pokynů, pokud jde o podpory nezahrnuté do tohoto nařízení, a na způsobilost být považován za velký podnik v obtížích podle tohoto nařízení, jehož definice by měla odpovídat té, jež je uvedena v uvedených pokynech.“
70.

Myšlenka hospodářské soutěže by byla porušena zvláště závažným způsobem, pokud by se jako pravdivý měl ukázat předpoklad Consiglio di Stato, výslovně uvedený v předkládacím usnesení, podle něhož byly při konverzi analogových televizních frekvencí na digitální zohledněny ve prospěch společností RAI a Mediaset i dvě ilegálně provozované televizní stanice – „RAI 3“ a „Rete 4“ ( 50 ). Společnosti RAI a Mediaset by pak jako dva vedoucí italské subjekty na trhu vděčily za svůj obzvláště výhodný poměr konverze ve výši 66,67 % (dva digitální multiplexy za tři analogové televizní stanice) v konečném důsledku protiprávnímu jednání. Takovýto náskok, který by se v konečném důsledku opíral o ustálení protiprávního stavu, by však musel být považován za protisoutěžní.
110.

Chybí sice konkrétní údaje o účelu seznamu, přesto je nepochybné, že uvedení jména na sporném seznamu významně zasahuje do práv subjektu údajů. Poškozuje to jeho pověst a může to vést i k závažným praktickým újmám v jeho vztazích k daňovým orgánům. Současně uvedení jména na seznamu porušuje presumpci neviny stanovenou v čl. 48 odst. 1 Listiny ( 51 ). Navíc to v případě právnických osob, které jsou spojovány s dotčenými subjekty údajů, představuje zásah do jejich svobody podnikání podle článku 16 Listiny.
33.

Toto zjištění kromě toho zdůrazňuje i potřebu účinné předběžné právní ochrany v případě sporů týkajících se posuzování vlivů záměrů na životní prostředí. Byla-li by odepřena předběžná právní ochrana, nebylo by ani v případě, že by bylo žalobě vyhověno, zajištěno, že by byla zjednána účinná náprava. To by bylo tím spíše politováníhodné, pokud by příslušný soud – jak uvádí společnosti VBio1 a VBio2 – ve skutečnosti zamítl pozastavení povolení, a tak by umožnil předčasnou výstavbu zařízení.