ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
147.

Navrhovatelky totiž neuvádějí žádný argument, který by mohl vyvrátit závěr Tribunálu uvedený v bodech 398 a 399 napadeného rozsudku, podle kterého – i když sporné dohody neobsahovaly žádné ustanovení o nenapadnutí práv – výrobci generických léčiv neměli žádný zájem na zpochybnění patentů společnosti Lundbeck poté, co uzavřeli tyto dohody, neboť obrácené platby odpovídaly přibližně zisku, kterého by chtěli dosáhnout v případě vstupu na trh nebo náhradě škody, kterou by mohli získat, kdyby měli úspěch ve sporu vůči společnosti Lundbeck, a že i za předpokladu, že by tyto platby byly nižší než předpokládaný zisk, by se přesto jednalo o jistý a okamžitý zisk, který by tito výrobci dosáhli, aniž by museli podstoupit rizika spojená se vstupem na trh.
124.

V projednávaném případě důvody kasačního opravného prostředku, týkající se porušení zásady řádné správy, nesprávného právního posouzení, pokud jde o neprovedení částečné registrace a porušení zásady rovného zacházení, vycházejí ze skutkových a právních okolností, které byly zjištěny v průběhu řízení o tomto kasačním opravném prostředku a týkají se EOI „Minority SafePack – one million signatures for diversity in Europe“ (dále jen „EOI Minority SafePack“) navrhované pro účely ochrany národnostních a jazykových menšin, a přijetí pravidel na unijní úrovni s cílem zachovat jazykovou a kulturní rozmanitost Unie, jakož i EOI nazvané „Let us reduce the wage and economic differences that tear the EU apart!“, která byla částečně zaregistrována rozhodnutím Komise (EU) 2017/877 ze dne 16. května 2017 o navrhované občanské iniciativě s názvem „Let us reduce the wage and economic differences that tear the EU apart!“ ( 56 ).
18.

Konečně zatřetí měl Tribunál za to, že ačkoliv existuje na základě čl. 9 odst. 5 základního nařízení výjimka z individuálního výpočtu částky uloženého cla, pokud je takový výpočet „neproveditelný“, která opravňuje ke stanovení cla toliko pro dodavatelskou zemi, tedy k uložení antidumpingového cla na celostátní úrovni, je pojem „není-li to proveditelné“ třeba vykládat v souladu s obdobným výrazem v článcích 6.10 a 9.2 antidumpingové dohody WTO (v tomto smyslu viz bod 188 napadeného rozsudku). Tribunál přitom ve světle posledně uvedených ustanovení rozhodl, že čl. 9 odst. 5 základního nařízení neumožňuje žádnou výjimku z povinnosti uložit výrobci zařazenému do vzorku, který spolupracoval v rámci šetření, individuální antidumpingové clo, v případě, že orgány mají za to, že nemohou u tohoto výrobce stanovit individuální vývozní cenu (viz bod 188 poslední věta napadeného rozsudku). Tribunál na základě toho učinil závěr, že s ohledem na vysvětlení poskytnutá orgány měla Rada nesprávně za to, že uložení individuálních antidumpingových cel členům vzorku amerických výrobců „není proveditelné“ ve smyslu čl. 9 odst. 5 základního nařízení (bod 197 napadeného rozsudku), aniž skutečnost, že se orgány domnívají, že je obtížné určit sled individuálních prodejů nebo porovnat obvyklé hodnoty s odpovídajícími vývozními cenami, mohla dostatečně odůvodnit použití této výjimky (v tomto smyslu viz body 198 až 200 napadeného rozsudku). Tribunál tedy zrušil sporné nařízení z důvodu porušení čl. 9 odst. 5 základního nařízení v rozsahu, v němž se týká společnosti Marquis Energy.
129.

Zapáté se nedomnívám, že pro účely posuzování slučitelnosti norem by mělo mít jakýkoli význam zjišťování počtu případů, kdy norma působí určitým způsobem. I pokud by to takový význam mělo, mělo by být strukturální řešení jakýchkoli takových potenciálních nedostatků pouze prospektivní, tedy orientováno do budoucna, a nemělo by být aplikovatelné v již probíhajících případech v neprospěch osob, které již jsou trestně stíhány. Pokud by však Soudní dvůr navzdory shora uvedenému rozhodl, že systémové nedostatky jsou v tomto typu případů relevantní ve smyslu předvídaném v rozsudcích Taricco a Kolev, dovoluji si připojit následující poznámku.
81.

Zatřetí je velmi důležité, že takový výklad ponechává orgánům dohledu plnou kontrolu nad informacemi, které mohou být ve skutečnosti zveřejněny. Tudíž kontrola jednak toho, kdo může mít přístup k důvěrným informacím, a jednak toho, jaké důvěrné informace mohou být zpřístupněny, by byla v rukou orgánů zabývajících se přístupem k dokumentům na vnitrostátní úrovni. V takové věci, jako je věc v původním řízení, by žádost o poskytnutí informací byla podána v prvé řadě vnitrostátnímu dohledovému orgánu. Zadruhé rozhodnutí tohoto orgánu by přirozeně podléhalo možnému přezkumu správního soudu. Logika kontrolovaného zpřístupňování důvěrných informací, o které lze říct, že je základem čl. 53 odst. 1 směrnice, by tak byla plně zachována. S touto dvojí kontrolou je určitě jen malá hrozba jakýchkoliv rozsáhlých následků: kdo může mít přístup a co bude přístupné, bude vždy stanoveno orgánem dohledu pod dozorem příslušného vnitrostátního soudu.
71.

Ostatně by nebylo možné – jako v případě původního řízení, kdy byla příslušná banka zjevně fakticky zavřená a ukončila své obchodní vztahy – od vkladatelů požadovat, aby podali žádost o výplatu svých vkladů. Je také otázkou, jak by se podání takové žádosti – která se u vkladů na viděnou, které jsou splatné kdykoli, často uskutečňuje formou pokusu o výběr peněz z bankomatu nebo o převod peněz na internetu – dalo prokázat. I pro samotný systém pojištění vkladů by tedy byla povinnost ověřovat si, že vkladatelé podali žádost o výplatu svých vkladů, problematická ( 23 ). Přineslo by to s sebou i další praktické problémy: Kdyby se vkladatel pokusil vybrat jen 500 eur, byla by mu pak i přesto poskytnuta náhrada ve výši 100000 euro, kterou stanoví směrnice?
61.

Komise se domnívá, že je obtížné pochopit, jak by mohl soudní znalec identifikovat každé dodání zboží a služeb, které byly navrhovateli poskytnuty, za účelem přípravy znaleckého posudku, který by bylo možné považovat za přesvědčivý důkaz s ohledem na hmotněprávní podmínky pro nárok na odpočet daně. Předkládací rozhodnutí odkazuje na prvky, které byly poskytnuty znaleckými posudky, jako na odhady. Nicméně ze znění čl. 168 písm. a) směrnice o DPH nelze učinit závěr, že ve vztahu k nároku na odpočet DPH z vertikálních transakcí lze mít za to, že osoba povinná k dani může nárok na odpočet daně založit na odhadech. Komise připomíná, že z ustálené judikatury vyplývá, že se DPH vztahuje na každé plnění v rámci výroby nebo distribuce po odpočtu daně přímo zatěžující různé nákladové prvky ( 37 ). Hodnota stavebních materiálů a stavebních prací v době jejich poskytnutí dodavateli navrhovateli musí být odlišena od hodnoty budov v době vypracování znaleckého posudku, což v původním řízení představuje rozdíl 10 let.
101.

O nákladech řízení bude rozhodnuto pouze s ohledem na můj hlavní závěr, a sice nepřípustnost kasačního opravného prostředku. Nicméně nemohu se ubránit domněnce, že pokud by se Tribunál správně vypořádal s otázkou zániku právního zájmu na podání žaloby během řízení před ním a pokud by konstatoval, že není třeba vydat rozhodnutí ve věci, mohlo to vést k tomu, že by navrhovatelka projednávaný kasační opravný prostředek nepodala. Při určení náhrady nákladů řízení tedy může být k této skutečnosti přihlédnuto.
86.

Vůbec proto nehrozí, že by mohlo dojít k porušení zásad práva veřejné služby, pokud by byl zaměstnanci v pracovním poměru na dobu určitou, který byl neprávem propuštěn ze zaměstnání, přiznán právní nárok na přijetí zpět do zaměstnání v daném zařízení. Takové přijetí zpět do zaměstnání ani žádným způsobem nenarušuje postavení zaměstnanců v pracovním poměru na dobu neurčitou ve veřejné službě, ani neposkytuje zaměstnanci v pracovním poměru na dobu určitou žádnou výhodu, která by odporovala zásadám práva veřejné služby. Dotčený zaměstnanec prostřednictvím přijetí zpět do zaměstnání zejména nezískává stálé zaměstnání ve veřejném sektoru za současného obejití výběrového řízení, nýbrž se vrací zpět do daného zařízení pouze na tak dlouho, jak to připouští zbývající doba trvání jeho pracovní smlouvy na dobu určitou ( 54 ).
35.

Posouzení vlivů na životní prostředí se však může na základě situace v příslušném obvodu, jakož i technických rámcových podmínek alespoň pokusit popsat vliv na životní prostředí, který může při realistickém nazírání nastat, pokud by byly uskutečněny záměry, které by již nebyly omezeny stávajícími normami v oblasti územního plánování. Tento způsob by značně přispěl k transparentnosti, neboť by nutil orgány upřesnit, jaký budoucí rozvoj prostřednictvím vymezení obvodu městských pozemkových úprav umožňují.
18.

Věc v původním řízení se týká tohoto druhého řízení, které bylo zahájeno podáním opravného prostředku X k předkládajícímu soudu směřujícímu proti rozsudku rechtbank Amsterdam, který potvrdil povinnost vrátit dotčené příspěvky. Předkládající soud má za to, že X není povinen vrátit příspěvky, které obdržel až do okamžiku rozsudku rechtbank Amsterdam, který byl vydán v rámci řízení týkajícího se jeho povolení k pobytu, jelikož se jeho pobyt stává v důsledku automatického odkladného účinku tohoto řízení oprávněným, a vzniká mu tudíž nárok na uvedené příspěvky. Tento soud uvádí, že pokud by mělo mít automatický odkladný účinek i odvolací řízení ve věci tohoto odnětí povolení k pobytu, znamenalo by to, že podle vnitrostátního režimu by měla dotčená osoba nárok na tyto příspěvky nadále po dobu trvání odvolacího řízení.
44.

Nizozemský státní zástupce a nizozemská a německá vláda a Komise se naopak v podstatě shodují na tom, že rozhodnutí o odvolání dotčené ve věci v původním řízení nespadá do působnosti článku 4a rámcového rozhodnutí. Zaprvé to podle nich vyplývá z bodu 85 rozsudku ze dne 10. srpna 2017, Zdziaszek (C‑271/17 PPU, EU:C:2017:629). Podle těchto zúčastněných je pro účely článku 4a důvodné zkoumat pouze otázky týkající se viny a trestu. Je tedy třeba rozlišit rozhodnutí o vině/trestu a pozdější řízení, která se týkají postupu při výkonu trestu. Rozhodnutí o odvolání odkladu podle nich je postupem při výkonu trestu, a proto nespadá do působnosti článku 4a rámcového rozhodnutí. Zadruhé trest je v tomto případě jednoznačně a pravomocně určen na rozdíl od věci Zdziaszek, v níž nebyla výše trestu určena. Pozdější rozhodnutí týkající se odvolání odkladu podle nich nemění nic na dvou pravomocných rozsudcích, kterými byly uloženy dva tresty odnětí svobody v délce jednoho roku a osmi měsíců. Rozhodnutí o odvolání odkladu uvádí, co musí být vykonáno, tj. zbytek původně uložených trestů. Zatřetí posuzovací pravomoc soudu přichází v úvahu pouze v otázce určení výše trestu. To, že soud v původním řízení má prostor pro uvážení v otázce odvolání odkladu, podle nich nemá vliv na výši trestu.
3.

Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že toto opomenutí by bylo možné napravit, pokud by byl použit vnitrostátní právní předpis upravující vztahy mezi správním orgánem a subjekty veřejné správy. Dotčená vada však zřejmě spadá do působnosti vnitrostátního právního předpisu o zadávání veřejných zakázek, a proto je nevratná. V tomto smyslu se alespoň vyjádřil jak finský orgán veřejné správy, tak i soud prvního stupně, který jeho rozhodnutí potvrdil.
32.

Otázka, kterou je třeba rozhodnout v projednávaném řízení, se ale nevztahuje ke vzniku práva na odpočet co do důvodu, ale co do výše, protože se nejprve vycházelo z chybné sazby daně. Není sporné, že příjemce plnění (v projednávaném případě společnost Flexipiso – Pavimentos SA) může uplatnit nárok na odpočet daně na vstupu ve vztahu k 5 % ( 11 ), které byly sjednány a uvedeny ve faktuře, jak co do důvodů, tak co do výše.
51.

Vlády Irska a Polska rovněž navrhují, aby byla na první otázku dána záporná odpověď. Pokud nebyla v řízení, ve kterém byl vydán souhrnný rozsudek, projednána otázka viny dotčené osoby, nemůže být takové řízení „soudním jednáním, ve kterém bylo vydáno dané rozhodnutí“ ve smyslu čl. 4a odst. 1 první věty rámcového rozhodnutí. Irská vláda má za to, že podrobný rozbor řízení, v němž dochází ke sloučení trestů, by byl v rozporu se zásadou vzájemné důvěry. Polská vláda má za to, že pokud by byl do výše uvedeného pojmu zahrnut souhrnný rozsudek, rozšířila by se oblast působnosti článku 4a rámcového rozhodnutí. Tato vláda z pojmu „meritum věci“ dovozuje určení skutkového stavu, jakož i posouzení viny, což jsou prvky, o nichž se naposledy rozhodovalo v rámci odvolacího řízení, v němž byl vydán původní rozsudek.
41.

Předkládající soud má na základě judikatury ESLP a systematického výkladu rámcového rozhodnutí [zejména s ohledem na znění čl. 4a odst. 1 písm. c) a d) uvedeného rámcového rozhodnutí] za to, že pokud bylo v odvolacím řízení provedeno meritorní přezkoumání věci (zahrnující otázku viny nebo trestu), vztahuje se na něj pojem „soudní jednání, ve kterém bylo vydáno dané rozhodnutí“. O takový případ by se naopak nejednalo, pokud by odvolací soud rozhodoval pouze o právních otázkách, jak je tomu v rámci řízení o kasačním opravném prostředku.
55.

Předkládající soud naznačuje ve své žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, že stejné důvody by se měly použít i ohledně nekalých obchodních praktik, protože určovací řízení nemají odkladný účinek. Pokud by došlo k exekuci nemovitosti před vydáním rozsudku v určovacím řízení, mohlo by to znamenat nemožnost přiznat účinky rozhodnutí vydanému proti obchodníkovi, který by nepřiměřeně zasáhl do zájmů spotřebitele. Pravděpodobně to je také důvodem, proč se Komise domnívá, že by se judikatura ve věci Aziz měla rozšířit i na tento případ ( 30 ).
9.

Předkládající soud poznamenává, že článek 7 směrnice 2003/88 odkazuje na vnitrostátní právní předpisy a zvyklosti za účelem vymezení podmínek pro získání placené dovolené za kalendářní rok. I když rumunský zákonodárce změnil zákon v návaznosti na rozsudky Schultz-Hoff a další ( 6 ) a Dominguez ( 7 ) proto, aby bylo tzv. „skutečně odpracované období“ posuzováno šířeji, předkládající soud má nicméně pochybnosti o možnosti zahrnout do těchto období rodičovskou dovolenou, o níž je mezi účastníky původního řízení nesporné, že dovolená na výchovu, kterou čerpala M. Dicu, je jí postavena na roveň. Podle předkládajícího soudu je totiž placená dovolená za kalendářní rok jednou z povinností zaměstnavatele výměnou za práci pracovníka; přitom je-li pracovník na rodičovské dovolené, neposkytuje plnění, které zakládá nárok na placenou dovolenou za kalendářní rok. Směrnice 2010/18 navíc stanoví, že členské státy mohou přiznat rodičovskou dovolenou o délce nejvýše osm let a zdá se nadměrné, aby byl zaměstnavatel povinen poskytnout placenou dovolenou za kalendářní rok za tak dlouhé období, během kterého se pracovník věnuje výchově svého dítěte. Ochrana poskytovaná pracovníkovi během jeho rodičovské dovolené by měla náležet spíše státu jakožto opatření na podporu soudržnosti rodiny, a nikoli zaměstnavateli. Úvahy Soudního dvora v rozsudcích Schultz-Hoff a další ( 8 ) a Dominguez ( 9 ) nejsou použitelné v případě, kdy pracovník čerpá rodičovskou dovolenou. Předkládající soud poukazuje rovněž na to, že podle směrnice 2010/18 je definice smluvního režimu v průběhu rodičovské dovolené ponechána na uvážení členských států. Článek 51 písm. a) rumunského zákoníku práce ( 10 ) přitom stanoví pozastavení pracovní smlouvy v průběhu rodičovské dovolené na výchovu dítěte v útlém věku. Předkládající soud má rovněž za to, že účel placené dovolené za kalendářní rok se liší od účelu sledovaného rodičovskou dovolenou. Konečně odmítá výtku diskriminačního zacházení s ohledem na určení nároku na placenou dovolenou za kalendářní rok, jehož předmětem by byl pracovník na rodičovské dovolené ve srovnání s pracovníkem, který nevyužil takovou dovolenou, jelikož tyto dvě situace nejsou srovnatelné.
5.

V bodě 41 odůvodnění se uvádí: „Tato směrnice by měla stanovit správní sankce a jiná správní opatření, aby byla zajištěna co nejširší možnost reagovat na porušení právních předpisů a aby se napomohlo předcházení dalšímu porušení, a to bez ohledu na to, zda se kvalifikují jako správní sankce nebo jiná správní opatření podle vnitrostátního práva. Členské státy [by] měly mít možnost stanovit další sankce a vyšší úrovně správních peněžitých sankcí než ty, které jsou uvedeny v této směrnici.“
13.

V roce 2002 byl Eamonn Donnellan (dále jen „žalobce“), který se narodil v roce 1979 v hrabství Galway, Irsko, zaměstnán jako řidič kamionu společností TLT International Limited, Co. hrabství Westmeath. V červenci roku 2002 dostal žalobce od svého zaměstnavatele pokyn, aby jel nákladním vozem do Řecka a vyzvedl 23 palet olivového oleje. Řecké celní orgány dne 27. července 2002, když jel žalobce trajektem do Itálie na cestě zpět z Řecka do Irska, zkontrolovaly nákladní vůz a objevily velké množství neproclených balíčků cigaret ( 7 ) schovaných mezi paletami olivového oleje v jeho kamionu. Žalobce byl vzat do vazby a o dva dny později odsouzen na základě obvinění mimo jiné z pašování. V říjnu 2002 Efetio Patron (odvolací soud v Patrasu, Řecko) zprostil žalobce obvinění a nařídil jeho okamžité propuštění, načež se žalovaný vrátil do Irska.
22.

Začlenění ustanovení čl. 21 odst. 5 třetího pododstavce první a druhé věty směrnice 2003/96 do jedné redakční části tohoto právního aktu znamená pouze to, že se administrativní zjednodušení obsažené ve druhé větě vztahuje pouze na ty malé výrobce elektřiny, kteří využívají elektřinu pro vlastní použití, tedy z podstaty věci podléhají normě obsažené v první větě. Nic však nesvědčí o tom, že se celý čl. 21 odst. 5 třetí pododstavec vztahuje výhradně na malé výrobce elektřiny. Pravidlem vyplývajícím z tohoto ustanovení je totiž zdanění výroby elektřiny pro vlastní použití, a to tím, že výrobci této elektřiny jsou považováni za distributory. Uvedené pravidlo pouze předpokládá určitou výjimku pro případy, ve kterých by zdanění z důvodu malého rozsahu výroby elektřiny nebylo racionální, a to s ohledem na související náklady a administrativní zátěž. Pokud bychom přijali názor prezentovaný společností Turbogás, vedlo by to k neopodstatněnému daňovému osvobození subjektů, které vyrábějí elektřinu pro vlastní použití, ale nejsou malými výrobci.
23.

Podle společnosti Iveco Orecchia a italské vlády má k předložení dojít společně s nabídkou, zatímco podle Komise postačí, když k němu dojde v průběhu podávání nabídek, ale vždy před zadáním zakázky. Jejich argumenty lze shrnout takto: – ačkoli čl. 34 odst. 4 a 5 směrnice 2004/17 označují jako okamžik, kdy má uchazeč prokázat rovnocennost, podání nabídky, neznamená skutečnost, že v odstavci 8 není v tomto smyslu žádná zmínka, odchylku od tohoto pravidla. – předmětem čl. 34 odst. 8 směrnice 2004/17 je zakázat v zadávací dokumentaci zmínky o technických specifikacích odkazujících na určitou výrobu či původ, a také označit výjimečné případy, v nichž je taková zmínka povolena. Unijní normotvůrce vkládá do tohoto ustanovení zvláštní obsah, proto není překvapivé, že již neshledal potřebu určovat k tomu doplňujícím způsobem ještě i okamžik, kdy má být rovnocennost prokázána; – účelem prokázání rovnocennosti je bez ohledu na předmět zakázky možnost veřejného zadavatele ověřit, do jaké míry může uchazeč splnit podmínky samotné zakázky. Toto prokazování musí být provedeno v průběhu zadávacího řízení, neboť zadavatel se musí rozhodnout o přidělení v závislosti na tom, která z nabídek nejlépe vyhovuje veřejné zakázce; – jiný výklad by vedl k rozporu mezi čl. 34 odst. 4 a 5 směrnice 2004/17 na jedné straně a odstavcem 8 téhož článku na straně druhé, a to pro porušení zásady rovného zacházení. Pokud by uchazečům o veřejnou zakázku bylo umožněno prokázat rovnocennost až poté, co by byla veřejná zakázka zadána, nabídky už by nebyly porovnatelné a někteří uchazeči by mohli dané důkazy předložit, zatímco jiní by mohli odložit jejich předložení na později; – ještě důležitější je, že veřejný zadavatel by podstoupil riziko, že bude odebírat výrobky, které nejsou způsobilé naplnit jeho potřeby, a nezbývala by mu jiná možnost, než zrušit zakázku, což, jak tvrdí, nebylo záměrem unijního normotvůrce při vypracovávání směrnice 2004/17; – tento výklad potvrzují další ustanovení směrnice 2004/17, jako je čl. 49 odst. 2 druhá odrážka, v němž se stanoví, že: „zadavatel co nejdříve sdělí […] důvody zamítnutí jeho nabídky včetně důvodů svého rozhodnutí o nerovnocennosti […] nebo důvodů svého rozhodnutí, že stavební práce, dodávky a služby nesplňují požadavkům na výkon a funkci“. To samozřejmě znamená, že posuzování rovnocennosti výrobku ve vztahu k výrobku popsanému v zadávací dokumentaci prostřednictvím technických specifikací bude provedeno před zadáním veřejné zakázky; – článek 51 odst. 3 směrnice 2004/17 vede ke stejnému závěru. Prokázání rovnocennosti je nezbytné pro ověření toho, že nabídka je shodná s technickou specifikací, je tudíž v každém případě nutno jej provést před zadáním veřejné zakázky.
55.

Nicméně za vysoce problematický považuji právě obecnější aspekt tohoto argumentu: oprávnění, které není jasně stanoveno ve stávajícím právním předpisu, by mělo být poskytnuto, protože je nutné k posílení efektivity celého systému. Necháme-li prozatím stranou otázku, zda je to skutečně nezbytné ( 10 ), je svévolnost a bezbřehost tohoto argumentu v jakémkoli společenství založeném na zásadě právního státu velmi zneklidňující. Světí účel prostředky bez ohledu na to, co říká právo? Pokud je tomu tak, pak nařízení č. 555/2008 nejen opravňuje ke vstupu na oplocené pozemky za účelem provedení kontroly na místě, ale pravděpodobně také ke zjednání vstupu do obchodních prostor, nebo dokonce do domu pěstitele vína za účelem shromáždění dokumentů potvrzujících případné nesrovnalosti v jeho žádosti o podporu. Podle stejné logiky jsou oba tyto příklady implicitně dovoleny, protože nařízení č. 555/2008 o nich mlčí (nevyžaduje, aby s nimi byl vysloven souhlas) a takové opatření by jistě posílilo „effet utile“ právních předpisů.
55.

Zaprvé je totiž jednoznačnost vyobrazení nezbytná právě v kontextu práva přednosti založeného přihláškou. Přednost by totiž měla platit pouze pro takový (průmyslový) vzor, který byl skutečně přihlášen ( 14 ). Nejasná přihláška by – v rozporu s názorem společnosti Mast-Jägermeister – nebyla nutně na újmu přihlašovatele, nýbrž by zároveň zakládala riziko extenzivní ochrany přednosti.
19.

První z těchto možných výkladů by odpovídal argumentační linií, které se držela dánská vláda a Komise. Článek 2 odst. 4 písm. b) směrnice 2003/96 by tedy měl být vykládán jako ustanovení zužující obecným způsobem rozsah působnosti této směrnice. Jeho první odrážka by tudíž upřesňovala definici pojmu „energetické produkty“ obsaženou v čl. 2 odst. 1 této směrnice, což by znamenalo, že jakékoli použití tohoto pojmu v následujících ustanoveních by mělo být chápáno tak, že tento pojem zahrnuje pouze produkty spadající do kategorií vyjmenovaných v čl. 2 odst. 1, které nejsou používány pro jiné účely než jako pohonné hmoty nebo paliva.
30.

Ohledně přiměřenosti dánská vláda tvrdí, že § 31 odst. 2 bod 2 zákona o korporační dani nezachází nad rámec toho, co je nezbytné k dosažení sledovaných cílů. Ustanovení se použije nezávisle na to, zda je ztráta v jiném členském státě skutečně odečtena. Pokud by překážkou pro odpočet v Dánsku byla pouze ztráta skutečně odečtená v jiném členském státě, mohla by osoba povinná k dani dvojí odpočet naplánovat tak, že jej provede nejdříve v Dánsku a později v jiném členském státě v rámci dalšího daňového období.
162.

Ze samotného textu tohoto posouzení vlivů přílohy z roku 2016 na celistvost lokality Natura 2000 Puszcza Białowieska kromě toho vyplývá, že bylo zpracováno na základě údajů z roku 2012, a nikoliv na základě údajů, které by byly aktualizovány a byly v roce 2015 aktuální, přestože to ustanovení čl. 6 odst. 3 směrnice o přírodních stanovištích tak, jak jsou vykládána Soudním dvorem, vyžadují ( 44 ). V bodě 4.2 uvedeného dokumentu je totiž uvedeno, že „[u]stanovení týkající se vlivů na lokalitu Natura 2000 uvedené v ‚posouzení vlivů na životní prostředí‘ pro roky 2012 až 2021 nemusí být v zásadě aktualizovány. Je přitom namístě poukázat na to, že se zásahy budou dotýkat převážně poškozených lesních porostů“.
56.

Podle společnosti Mondelez by jiný závěr vedl k paradoxnímu důsledku, kdy by ochranná známka, jejíž zápis musel být v jediném členském státě zamítnut z důvodu, že daná známka nemá rozlišovací způsobilost, mohla být přesto zapsána jako ochranná známka Evropské unie, a tudíž by bylo možné ji uplatnit u soudů daného členského státu.