NÁZOR GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

YVESE BOTA

ze dne 7. prosince 2010 1( )

Věc C‑491/10 PPU

Joseba Andoni Aguirre Zarraga

proti

Simone Pelz

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Oberlandesgericht Celle (Německo)]

„Naléhavé řízení o předběžné otázce – Justiční spolupráce v občanských věcech –Nařízení (ES) č. 2201/2003 – Prozatímní právo péče o dítě – Únos dítěte – Osvědčené rozhodnutí, které nařizuje navrácení dítěte a které bylo přijato po rozhodnutí o nenavrácení – Podmínky vydání osvědčení – Možnost dítěte být vyslechnuto – Listina základních práv – Výslech dítěte soudními orgány členského státu výkonu v rámci řízení, jež vedlo k rozhodnutí o nenavrácení – Pravomoc soudu členského státu výkonu bránit výkonu rozhodnutí, které nařizuje navrácení dítěte a které bylo přijato po rozhodnutí o nenavrácení“





1. Konflikty rozvádějícího se páru ohledně osudu společných dětí mohou pro tyto děti představovat bolestnou či dokonce traumatizující zkoušku. Tato zkouška může být ještě náročnější v případě smíšeného páru, pokud jeden z rodičů, jež nesouhlasí s opatřeními přijatými ve vztahu k dětem soudy členského státu, kde měl pár bydliště, odjede s dítětem do státu svého původu a snaží se od soudů tohoto státu získat opačné rozhodnutí. Dojde-li k tomu, je situace dětí upravena protichůdnými soudními rozhodnutími, přičemž následkem toho jsou velmi často více či méně dlouhodobě narušeny jakékoli běžné vztahy s druhým rodičem.

2. Význam újmy způsobené dětem takovým jednáním vedl státy k tomu, aby nejdříve smluvně, prostřednictvím Haagské úmluvy ze dne 25. října 1980( ), dále smluvně v rámci Evropské unie a poté prostřednictvím nařízení zavedly systémy spolupráce mezi soudy jednotlivých států určené v případě protiprávního přemístění či zadržování dítěte jedním z rodičů k zajištění navrácení dítěte do místa obvyklého bydliště v nejkratší možné lhůtě.

3. Nařízení Rady (ES) č. 2201/2003( ), které je v projednávané věci relevantní, zavádí systém, podle kterého v případě, kdy soud členského státu, kam bylo dítě protiprávně přemístěno, vydá rozhodnutí bránící návratu dítěte, má soud místa obvyklého bydliště dítěte vždy poslední slovo a může nařídit navrácení dítěte rozhodnutím, které je bez dalšího vykonatelné a nelze je napadnout opravnými prostředky v ostatních členských státech.

4. Tato posílená vykonatelnost podléhá podmínce, že soud, který rozhodnutí vydal, musí vystavit osvědčení potvrzující zejména to, že dítě dostalo příležitost být vyslechnuto, s výjimkou případu, kdy jeho věk nebo stupeň zralosti výslech neumožňují, a že daný soud zohlednil skutečnosti, s ohledem na něž soud místa, kam bylo dítě protiprávně přemístěno, přijal rozhodnutí o nenavrácení.

5. Při výkonu takto osvědčených rozhodnutí již nastala řada výkladových obtíží, jež umožnily Soudnímu dvoru potvrdit a upřesnit rozsah jejich zvláštní vykonatelnosti( ). V rozsudku Povse Soudní dvůr rozhodl, že na základě rozdělení příslušnosti mezi soud členského státu původu a soud členského státu výkonu může posledně uvedený soud pouze konstatovat vykonatelnost takového rozhodnutí, neboť opravné prostředky proti osvědčení mohou být podány pouze v členském státu původu( ).

6. V projednávané věci se Oberlandesgericht Celle (Německo) táže, zda může navzdory zvláštní vykonatelnosti osvědčeného rozhodnutí odmítnout jeho výkon v případě zvláště závažného porušení základního práva dítěte, když dítě nebylo vyslechnuto v rozporu s ustanoveními nařízení č. 2201/2003 vykládanými v souladu s Listinou základních práv Evropské unie (dále jen „listina základních práv“). Podpůrně se táže, v jakém rozsahu je povinen takové rozhodnutí vykonat, jestliže osvědčené rozhodnutí obsahuje zjevně nesprávné prohlášení ohledně vyslechnutí dítěte.

7. Předkládající soud dále uvedl, že nepožaduje projednání předběžné otázky v naléhavém řízení, protože jeho dvě otázky jsou zásadní a jejich přezkum by měl být proveden v rámci řízení o předběžné otázce, které umožní se jimi důkladně zabývat.

8. Soudní dvůr však měl v souladu s pravomocí, která je mu svěřena čl. 104b odst. 1 třetím a posledním pododstavcem jeho jednacího řádu, za to, že podmínky pro použití naléhavého řízení byly splněny, a rozhodl tuto věc projednat v naléhavém řízení.

9. V tomto názoru navrhnu Soudnímu dvoru, aby ještě před přezkumem předběžných otázek rozhodl o opodstatněnosti předpokladu, na kterém se uvedené otázky zakládají. Uvedené otázky totiž spočívají na předpokladu, podle kterého dítě nedostalo v rozporu s tím, co je uvedeno na osvědčení připojeném k rozhodnutí o nařízení navrácení dítěte, příležitost být vyslechnuto, a tudíž nebyly splněny podmínky, kterým podléhá vydání takového osvědčení soudem členského státu původu.

10. Nicméně ačkoli ze spisu skutečně vyplývá, že dítě nemohlo být daným soudem vyslechnuto, rovněž z něj vyplývá, že k výslechu dítěte bylo přistoupeno na žádost soudů členského státu výkonu v rámci řízení, jež vedlo k vydání rozhodnutí o nenavrácení, a že názor vyjádřený dítětem při uvedeném výslechu byl uveden ve sporném osvědčeném rozhodnutí.

11. Proto zde navrhuji, aby Soudní dvůr nejdříve přezkoumal opodstatněnost předpokladu předkládajícího soudu a rozhodl, zda za takových okolností byla splněna podmínka, podle níž lze vydat osvědčení rozhodnutí nařizujícího navrácení dítěte, pouze pokud dítě dostalo příležitost být vyslechnuto.

12. Uvádím důvody, proč je podle mého názoru třeba rozhodnout, že daná podmínka byla splněna.

13. Dále podpůrně uvádím, že i za předpokladu, že uvedená podmínka nebyla splněna, nemůže soud dožádaného členského státu bránit výkonu osvědčeného rozhodnutí. Připomínám, že z důvodu přísného oddělení pravomocí mezi soudy dotčených členských států spadají námitky proti takovému rozhodnutí a osvědčení vydanému na základě článku 42 nařízení č. 2201/2003 do výhradní pravomoci soudů členského státu původu.

I – Právní rámec

14. Relevantními předpisy jsou Haagská úmluva z roku 1980, nařízení č. 2201/2003, jakož i Listina základních práv.

15. Haagská úmluva z roku 1980 vstoupila v platnost dne 1. prosince 1983 a byla ratifikována všemi členskými státy. Členské státy ji nadále uplatňují, ale její ustanovení jsou doplněna ustanoveními nařízení č. 2201/2003. Ustanovení uvedeného nařízení mají ve vztazích mezi členskými sáty přednost před ustanoveními úmluvy( ).

A – Haagská úmluva z roku 1980

16. Haagská úmluva z roku 1980 vychází z postulátu, že jakékoli násilné přemístění nezletilého z místa jeho obvyklého bydliště bez souhlasu držitele práva péče závažně porušuje zájem dítěte a představuje situaci, kterou je třeba v co nejkratší lhůtě ukončit bez meritorního přezkumu sporu mezi rodiči.

17. Podle jejího článku 1 je předmětem úmluvy zajistit, aby práva týkající se péče o dítě podle právního řádu jednoho smluvního státu byla účinně respektována v ostatních smluvních státech, a zajistit bezodkladný návrat dětí protiprávně přemístěných nebo zadržovaných v některém smluvním státě.

18. Podle článku 3 uvedené úmluvy se přemístění dítěte považuje za protiprávní, jestliže bylo porušeno právo péče o dítě, které má osoba podle právního řádu státu, v němž dítě mělo své obvyklé bydliště bezprostředně před přemístěním.

19. Ve všech otázkách týkající se péče o dítě má přednost „zájem dítěte“. Dítě má právo na stabilitu, na možnost pobývat v místě svého obvyklého bydliště, což se považuje za jeden z hlavních základů rovnováhy a vývoje dítěte. Dítě není předmět, který by rodiče v případě konfliktu mohli instrumentalizovat.

20. Jakmile je za těchto podmínek konstatováno neoprávněné přemístění, je nařízeno bezodkladné navrácení dítěte do místa jeho obvyklého bydliště. Rozhodnutí o navrácení je tedy oddělené od přiznání práva péče o dítě, k jehož posouzení se nejlépe hodí soud v místě obvyklého bydliště.

21. Článek 12 Haagské úmluvy z roku 1980 stanoví, že:

„Jestliže dítě bylo protiprávně přemístěno nebo zadrženo podle článku 3 a v den zahájení řízení před soudním nebo správním orgánem smluvního státu, v němž dítě je, uplynulo období kratší jednoho roku ode dne protiprávního přemístění nebo zadržení, nařídí příslušný orgán bezodkladné navrácení dítěte.

Neprokáže-li se, že dítě se sžilo se svým novým prostředím, soudní nebo správní orgán nařídí navrácení dítěte, i když řízení začalo po uplynutí období jednoho roku uvedeného v předcházejícím odstavci.

[…]“

22. Autoři uvedené úmluvy si však přáli zmírnit téměř automatický mechanismus navrácení prostřednictvím výjimek, které umožňují zohlednit zájem dítěte a konkrétní okolnosti. Článek 13 uvedené úmluvy stanoví, že soudní nebo správní orgán dožádaného státu není povinen nařídit navrácení dítěte, jestliže osoba, instituce nebo jiný orgán, který nesouhlasí s jeho navrácením, prokáže:

– že osoba, instituce nebo jiný orgán, který měl pečovat o osobu dítěte, ve skutečnosti nevykonával právo péče o dítě v době přemístění nebo zadržení nebo souhlasil či později se smířil s přemístěním nebo zadržením, nebo

– že je vážné nebezpečí, že návrat by dítě vystavil fyzické nebo duševní újmě nebo je jinak dostal do nesnesitelné situace, nebo také

– že dítě nesouhlasí s návratem a dosáhlo věku a stupně vyspělosti, v němž je vhodné přihlížet k jeho stanoviskům.

23. Haagská úmluva z roku 1980 se na základě svého článku 4 nepoužije, pokud dítě dosáhlo věku šestnácti let. Krom toho podle článku 20 uvedené úmluvy může být návrat dítěte podle ustanovení článku 12 uvedené úmluvy odmítnut, kdyby to nedovolovaly základní zásady dožádaného státu o ochraně lidských práv a základních svobod.

B – Nařízení č. 2201/2003

24. Nařízení č. 2201/2003, stejně jako Haagská úmluva z roku 1980, směřuje k odrazení od únosů dětí a zajišťuje rychlé navrácení uneseného dítěte do členského státu původu. Patří do prostoru svobody, bezpečnosti a práva, jehož základním kamenem, jak připomíná jeho druhý bod odůvodnění, je vzájemné uznávání soudních rozhodnutí.

25. Za tím účelem chtěl zákonodárce Společenství zavést následující systém:

– soudy členského státu původu zůstávají příslušné. Protiprávní přemístění dítěte neznamená samo o sobě přenos příslušnosti;

– soudy dožádaného členského státu musí zajistit rychlé navrácení dítěte;

– pokud se soud dožádaného členského státu rozhodne nenařídit navrácení dítěte, musí předat své rozhodnutí, jakož i důkazy, na kterých je rozhodnutí založeno, příslušnému soudu členského soudu původu a oba soudy musí spolupracovat;

– pokud soud členského státu původu nařídí navrácení dítěte, jeho rozhodnutí, je-li tímto soudem osvědčeno, je vykonatelné v dožádaném členském státě a nemůže být v daném státě předmětem žádného opravného prostředku.

26. Sedmnáctý bod odůvodnění nařízení č. 2201/2003 zní takto:

„V případech neoprávněného odebrání nebo zadržení dítěte by mělo být neprodleně zajištěno navrácení dítěte, proto by se měla nadále používat [Haagská úmluva z roku 1980], doplněná ustanoveními tohoto nařízení, zejména článkem 11. Soudy členského státu, do kterého bylo dítě neoprávněně odebráno [protiprávně přemístěno] nebo ve kterém bylo neoprávněně [protiprávně] zadrženo, by měly mít možnost odmítnout jeho navrácení ve zvláštních, řádně odůvodněných případech. Takové rozhodnutí by však mělo být nahrazeno pozdějším rozhodnutím soudu členského státu, ve kterém mělo dítě bydliště před neoprávněným přemístěním [protiprávním přemístěním] nebo zadržením. Pokud by takové rozhodnutí ukládalo navrácení dítěte, mělo by navrácení proběhnout bez zvláštního řízení o uznání a výkonu tohoto rozhodnutí v členském státě, do kterého bylo dítě neoprávněně odebráno [protiprávně přemístěno] nebo ve kterém bylo neoprávněně [protiprávně] zadrženo.“

27. Podle dvacátého prvního bodu odůvodnění uvedeného nařízení „[u]znání a výkon rozhodnutí vydaných v členském státě by měly být založeny na zásadě vzájemné důvěry a důvody pro neuznání by měly být omezeny na nezbytné minimum“.

28. Podle dvacátého třetího bodu odůvodnění uvedeného nařízení „rozhodnutí o právu na styk s dítětem a rozhodnutí o navrácení osvědčená v členském státě původu v souladu s tímto nařízením měla být uznávána a vykonatelná ve všech ostatních členských státech, aniž by bylo vyžadováno další řízení. Opatření pro výkon těchto rozhodnutí se nadále řídí vnitrostátním právem“. Dvacátý čtvrtý bod odůvodnění nařízení č. 2201/2003 pokračuje zmínkou, že „proti osvědčení vystavenému pro usnadnění výkonu rozhodnutí by nemělo být možné podat opravný prostředek. Opravný prostředek by měl být přípustný pouze v případech věcné chyby, tj. pokud osvědčení nevyjadřuje přesně obsah rozhodnutí“.

29. Krom toho uvedené nařízení uznává význam výslechu dítěte. Podle devatenáctého bodu jeho odůvodnění „výslech dítěte má významnou úlohu při používání tohoto nařízení, ačkoli tento nástroj nemá měnit platné vnitrostátní postupy“.

30. Podle dvacátého bodu odůvodnění uvedeného nařízení „výslech dítěte v jiném členském státě může proběhnout způsoby stanovenými nařízením Rady (ES) č. 1206/2001 ze dne 28. května 2001 o spolupráci soudů členských států při dokazování v občanských nebo obchodních věcech[( )]“.

31. Konečně ve třicátém třetím bodě odůvodnění nařízení č. 2201/2003 se uvádí, že „toto nařízení ctí základní práva a zachovává zásady Listiny základních […]. Zejména se snaží zajistit dodržování základních práv dítěte stanovených v článku 24 Listiny základních práv“.

32. Tyto jednotlivé úmysly zákonodárce byly do článků nařízení č. 2201/2003 provedeny následujícím způsobem.

33. Podle čl. 2 odst. 11 uvedeného nařízení, jež v zásadě přebírá tutéž definici jako Haagská úmluva z roku 1980, se „neoprávněným odebráním [protiprávním přemístěním] nebo zadržením“ rozumí přemístění nebo zadržení dítěte, kterým je porušováno právo péče o dítě vyplývající ze soudního rozhodnutí podle právních předpisů členského státu, ve kterém mělo dítě své obvyklé bydliště bezprostředně před přemístěním nebo zadržením, pokud bylo právo péče o dítě skutečně vykonáváno.

34. Článek 11 nařízení, nazvaný „Navrácení dítěte“, stanoví:

„1. V případě, že osoba, orgán nebo jiný subjekt mající právo péče o dítě požádá příslušné orgány v členském státě o vydání rozhodnutí na základě [Haagské úmluvy z roku 1980], aby dosáhl navrácení dítěte, které bylo neoprávněně odebráno nebo zadrženo v jiném členském státě než v členském státě, ve kterém mělo dítě obvyklé bydliště bezprostředně před neoprávněným odebráním nebo zadržením, použijí se odstavce 2 až 8.

2. Při použití článků 12 a 13 Haagské úmluvy z roku 1980 se zajistí dítěti během řízení příležitost být vyslechnuto, pokud se to nejeví jako nevhodné s vzhledem k jeho věku nebo stupni vyspělosti.

3. Soud, u kterého je podána žádost o navrácení dítěte uvedená v odstavci 1, jedná v řízení o žádosti rychle, přičemž využívá nejrychlejší postupy, které vnitrostátní právo umožňuje.

Aniž je dotčen první pododstavec, vydá soud s výjimkou případů, kdy to neumožňují mimořádné okolnosti, rozhodnutí do šesti týdnů od podání žádosti.

4. Soud nemůže zamítnout žádost o navrácení dítěte na základě čl. 13 písm. b) Haagské úmluvy z roku 1980, pokud se prokáže, že byla přijata vhodná opatření k zajištění ochrany dítěte po jeho navrácení.

[…]

6. Pokud soud vydá rozhodnutí o nenavrácení na základě článku 13 Haagské úmluvy z roku 1980, musí ihned, přímo či prostřednictvím svého ústředního orgánu, zaslat opis soudního rozhodnutí o nenavrácení a příslušných písemností, zejména přepisu výslechů učiněných před soudem, příslušnému soudu nebo ústřednímu orgánu členského státu, ve kterém mělo dítě obvyklé bydliště bezprostředně před svým neoprávněným odebráním nebo zadržením, a to v souladu s vnitrostátním právem. Soud musí obdržet všechny uvedené písemnosti do jednoho měsíce ode dne rozhodnutí o nenavrácení.

7. Pokud již před soudy v členském státě, ve kterém mělo dítě obvyklé bydliště bezprostředně před neoprávněným odebráním nebo zadržením, nebylo řízení jednou ze stran zahájeno, musí soud nebo ústřední orgán, který obdrží hlášení podle odstavce 6, informace takto získané oznámit stranám a vyzvat je, aby v souladu s vnitrostátním právem do tří měsíců od tohoto oznámení doručily svá podání soudu, aby soud mohl prošetřit otázku práva péče o dítě.

Soud věc uzavře, pokud v dané lhůtě neobdrží žádné podání, aniž jsou dotčena pravidla pro soudní příslušnost uvedená v tomto nařízení.

8. Bez ohledu na rozhodnutí o nenavrácení vydané na základě článku 13 Haagské úmluvy z roku 1980 je za účelem zajištění navrácení dítěte vykonatelné v souladu s oddílem 4 kapitoly III každé následné rozhodnutí nařizující navrácení dítěte, které vydal soud příslušný podle tohoto nařízení.“

35. Článek 42 nařízení č. 2201/2003, který je součástí tohoto oddílu 4 kapitoly III, stanoví:

„1. Vykonatelné rozhodnutí stanovící navrácení dítěte, uvedené v čl. 40 odst. 1 písm. b), vydané v jednom členském státě se uznává a je vykonatelné v jiném členském státě bez nutnosti prohlášení vykonatelnosti a bez možnosti námitky proti uznání rozhodnutí, pokud bylo rozhodnutí osvědčeno v členském státě původu v souladu s odstavcem 2.

I v případě, že vnitrostátní právo nestanoví vykonatelnost rozhodnutí požadujícího navrácení dítěte podle čl. 11 odst. 8 ze zákona, může původní soud prohlásit rozhodnutí za vykonatelné bez ohledu na případný opravný prostředek.

2. Původní soudce, který vydal rozhodnutí uvedené v čl. 40 odst. 1 písm. b), vystaví osvědčení uvedené v odstavci 1, pouze pokud

a) dítě dostalo příležitost být vyslechnuto, pokud nebyl výslech považován za nevhodný s přihlédnutím k jeho věku nebo stupni vyspělosti;

b) strany dostaly příležitost být vyslechnuty a

c) soud při vydání svého rozhodnutí přihlédl k důvodům a důkazům, na jejichž základě bylo vydáno rozhodnutí podle článku 13 Haagské úmluvy z roku 1980.

V případě, že soud nebo jiný orgán přijme opatření k zajištění ochrany dítěte po jeho navrácení do státu jeho obvyklého bydliště, obsahuje osvědčení údaje o těchto opatřeních.

Původní soudce bez návrhu vystaví osvědčení na jednotném formuláři obsaženém v příloze IV (osvědčení týkající se navrácení dítěte).

Osvědčení se vyhotovuje v jazyce rozhodnutí.“

36. Na základě čl. 47 odst. 2 nařízení č. 2201/2003 „[k]aždé rozhodnutí vydané soudem jiného členského státu a prohlášené za vykonatelné […] nebo osvědčené v souladu s […] čl. 42 odst. 1 se vykoná v členském státě výkonu za stejných podmínek, za jakých by bylo v tomto členském státě vykonáno, kdyby v něm bylo i vydáno“.

C – Listina základních práv

37. Listina základních práv, jež má podle článku 6 SEU stejnou právní sílu jako Smlouvy, ve svém článku 24 uvádí práva dítěte takto:

„1. Děti mají právo na ochranu a péči nezbytnou pro jejich blaho. Mohou svobodně vyjadřovat své názory. V záležitostech, které se jich dotýkají, se k těmto názorům musí přihlížet s ohledem na jejich věk a vyspělost.

2. Při všech činnostech týkajících se dětí, ať už uskutečňovaných veřejnými orgány nebo soukromými institucemi, musí být prvořadým hlediskem nejvlastnější zájem dítěte.

3. Každé dítě má právo udržovat pravidelné osobní vztahy a přímý styk s oběma rodiči, ledaže by to bylo v rozporu s jeho zájmy.“

II – Spor v původním řízení a předběžné otázky

38. Skutkový základ sporu v původním řízení, jak jej uvádí předkládající soud, lze shrnout takto.

39. J. A. Aguirre Zarraga a S. Pelz uzavřeli dne 25. září 1998 v Erandio (Španělsko) manželství. Z tohoto manželství se dne 31. ledna 2000 narodila dcera Andrea. Společné bydliště rodičů dítěte bylo v Sondika (Španělsko).

40. Na konci roku 2007 došlo k odloučení rodičů dítěte. Každý z nich podal návrh na rozvod a navrhl, aby mu bylo přiznáno výhradní právo péče o Andreu.

41. Rozhodnutím ze dne 12. května 2008 přiznal Juzgado de Primera Instancia e Instrucción n° 5 de Bilbao (Španělsko) předběžně právo péče otci dítěte. Andrea poté přešla do domácnosti otce. V červnu 2008 se matka Andrey přestěhovala do Německa. Po letních prázdninách v roce 2008, kdy Andrea navštívila svoji matku, si matka ponechala Andreu u sebe. Od 15. srpna 2008 tedy žije Andrea v domácnosti své matky v Německu. V tentýž den vydal Juzgado de Primera Instancia e Instrucción Número 5 de Bilbao rozhodnutí, kterým zakázal vycestování Andrey mimo španělské území.

42. Otec Andrey podal návrh na navrácení dcery do Španělska na základě Haagské úmluvy z roku 1980. Daný návrh byl zamítnut rozhodnutím ze dne 1. července 2009, které bylo přijato na základě čl. 13 odst. 2 uvedené úmluvy. Tehdejší výslech Andrey ukázal, že Andrea trvale a kategoricky nesouhlasila se svým navrácením do Španělska. Znalec přizvaný soudem po uvedeném výslechu dospěl k závěru, že názor Andrey musí být s ohledem na její věk a vyspělost zohledněn.

43. Německé ministerstvo spravedlnosti zaslalo uvedený rozsudek ústřednímu orgánu Španělska dopisem ze dne 8. července 2009.

44. V tomtéž měsíci Juzgado de Primera Instancia e Instrucción n° 5 de Bilbao pokračoval v řízení týkajícím se přiznání práva péče o dítě. Daný soud měl za to, že je nezbytné vypracovat nový znalecký posudek, jakož i osobně vyslechnout Andreu, a stanovil příslušná data jednání pro znalce a pro Andreu v Bilbau. K těmto jednáním se ani Andrea, ani její matka nedostavily. Španělský soud nevyhověl žádosti o zaručení volného opuštění španělského území po vypracování posudku znalcem a po soudním výslechu, kterou podala matka dítěte pro sebe a Andreu. Nevyhověl ani výslovnému návrhu matky, aby provedl výslech Andrey prostřednictvím videokonference.

45. Rozsudkem ze dne 16. prosince 2009 přiznal Juzgado de Primera Instancia e Instrucción n° 5 de Bilbao výhradní právo péče o Andreu otci.

46. Matka dítěte se proti tomuto rozsudku odvolala a uváděla zejména to, že je nezbytné Andreu vyslechnout. Audiencia Provincial de Biscaya (Španělsko) rozsudkem ze dne 21. dubna 2010 zamítl tento návrh na zorganizování výslechu dítěte.

47. Dne 5. února 2010 vydal Juzgado de Primera Instancia e Instrucción n° 5 de Bilbao podle článku 42 nařízení č. 2201/2003 osvědčení rozsudku ze dne 19. prosince 2009.

48. Matka dítěte podala žádost, aby nebyl nařízen výkon rozhodnutí a aby uvedený rozsudek nebyl uznán.

49. Rozhodnutím ze dne 28. dubna 2010 Amtsgericht – Familiengericht – Celle (okresní soud Celle, senát pro rodinné právo, Německo) vyhověl uvedené žádosti z důvodu, že Juzgado de Primera Instancia e Instrucción n° 5 de Bilbao před vydáním rozhodnutí Andreu nevyslechl.

50. Dne 18. června 2010 podal otec dítěte proti uvedenému rozsudku opravný prostředek.

51. Oberlandesgericht Celle, k němuž byl opravný prostředek podán, uvádí, že má následující pochybnosti.

52. Ačkoli je rozsudek ze dne 16. prosince 2009 rozhodnutím nařizujícím navrácení dítěte po vydání rozhodnutí o nenavrácení, ve vztahu k němuž je soud členského státu výkonu v zásadě zbaven pravomoci přezkumu, jak plyne z výše uvedených rozsudků Rinau a Povse, Oberlandesgericht Celle má za to, že v případě obzvláště závažného porušení základních práv musí mít vlastní pravomoc přezkumu, aby mohl zabránit výkonu takového rozhodnutí.

53. Oberlandesgericht Celle se totiž domnívá, že ve sporu v původním řízení představuje nevyslechnutí Andrey soudem členského státu původu porušení čl. 24 odst. 1 Listiny základních práv. Jde o porušení takového významu, že odůvodňuje uznání pravomoci přezkumu soudu členského státu výkonu na základě výkladu čl. 42 odst. 1 nařízení č. 2201/2003 v souladu s Listinou základních práv.

54. Krom toho se Oberlandesgericht Celle táže, zda v případě, že navzdory danému porušení základních práv by soud členského státu výkonu neměl žádnou pravomoc přezkumu, může být vázán osvědčením vydaným na základě článku 42 nařízení č. 2201/2003, jehož obsah je zjevně nesprávný. Tak je tomu v projednávané věci, v níž osvědčení obsahuje zjevně nesprávné prohlášení, tedy, že dítě bylo vyslechnuto Juzgado de Primera Instancia e Instrucción n° 5 de Bilbao.

55. Oberlandesgericht Celle se tedy rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

„1) Má soud členského státu výkonu – v případech závažných porušení základních práv v rozhodnutí členského státu původu, které je třeba vykonat – při výkladu článku 42 nařízení [č. 2201/2003] v souladu s Listinou základních práv výjimečně vlastní pravomoc k přezkumu?

2) Je soud členského státu výkonu povinen provést výkon rozhodnutí členského státu původu, i když ze spisu vyplývá, že osvědčení vydané podle článku 42 nařízení [č. 2201/2003] soudem členského státu původu obsahuje zjevně nesprávné prohlášení?“

III – Analýza

56. Svými otázkami se předkládající soud především táže, zda nařízení č. 2201/2003 musí být vykládáno v tom smyslu, že soud dožádaného členského státu může bránit výkonu rozhodnutí nařizujícího navrácení dítěte přijatého na základě čl. 11 odst. 8 uvedeného nařízení, jestliže se zdá, že dotčené dítě nebylo vyslechnuto v rozporu s ustanovením článku 42 uvedeného nařízení, vykládaným v souladu se základním právem uvedeným v článku 24 Listiny základních práv. Dále se táže, zda má v případě záporné odpovědi na první otázku uvedený soud povinnost přistoupit k výkonu rozhodnutí, ačkoli se zdá, že osvědčení dotčeného rozhodnutí je zjevně nesprávné, neboť nesprávně uvádí, že dítě bylo vyslechnuto.

57. Tyto dvě otázky spočívají na předpokladu, podle kterého dítě ve věci v původním řízení nemělo příležitost být vyslechnuto v rozporu s článkem 42 nařízení č. 2201/2003 ve spojení s článkem 24 Listiny základních práv.

58. Avšak z údajů poskytnutých předkládajícím soudem a z údajů ve spisu plyne, že výslech dítěte byl proveden Amtsgericht – Familiengericht – Celle na jednání konaném dne 20. března 2009 v rámci řízení, jež vedlo k rozhodnutí o nenavrácení, které daný soud vydal dne 1. července 2009.

59. Z přezkumu rozsudku vydaného Juzgado de Primera Instancia e Instrucción n° 5 de Bilbao dne 16. prosince 2009, kterým bylo nařízeno navrácení dítěte po vydání uvedeného rozhodnutí o nenavrácení, rovněž vyplývá, že daný soud zohlednil uvedený výslech a uvedl důvody, proč měl navzdory tomu, že dítě odmítlo žít opět ve Španělsku, za to, že navrácení dítěte představuje řešení, které je nejvíce v souladu s jeho zájmy.

60. Podle předkládajícího soudu uvedený výslech dítěte a odkaz na něj v rozsudku ze dne 16. prosince 2009 neumožňují mít za to, že bylo dodrženo základní právo dítěte, zavedené čl. 42 odst. 2 písm. a) nařízení č. 2201/2003. Připomínám, že dané ustanovení stanoví, že soud členského státu původu, který se rozhodne nařídit navrácení dítěte navzdory rozhodnutí o nenavrácení, vystaví osvědčení svého rozhodnutí, a tím jej učiní vykonatelným, pouze pokud dítě dostalo příležitost být vyslechnuto, pokud nebyl výslech považován za nevhodný s přihlédnutím k jeho věku nebo stupni vyspělosti.

61. Předpoklad předkládajícího soudu tedy spočívá na výkladu článku 42 nařízení č. 2201/2003, podle kterého se soud členského státu původu nemůže spokojit s odkazem na výslech dítěte provedený soudními orgány dožádaného státu v rámci řízení, jež vedlo k vydání rozhodnutí o nenavrácení, ale musí sám provést nový výslech dítěte, protože jinak by mohl vážně porušit základní právo dítěte stanovené v článku 24 Listiny základních práv.

62. Podle mého názoru je důležité, aby Soudní dvůr před přezkumem otázek položených předkládajícím soudem rozhodl o platnosti takového předpokladu, neboť podmiňuje relevanci uvedených otázek a týká se významného bodu systému a záruk stanových nařízením č. 2201/2003.

A – Opodstatněnost předpokladu, na němž spočívají předběžné otázky

63. Navrhuji, aby Soudní dvůr úvodem rozhodl o následující otázce:

„Umožňuje výslech dítěte provedený soudními orgány členského státu výkonu v rámci řízení vedoucího k vydání rozhodnutí o nenavrácení, který soud členského státu původu zohlednil v rozhodnutí nařizujícím navrácení dítěte přijatém na základě čl. 11 odst. 8 nařízení č. 2201/2003, domnívat se, že byla splněna podmínka uvedená v čl. 42 odst. 2 písm. a) daného nařízení, podle které dítě musí dostat příležitost být vyslechnuto?“

64. Za účelem dodržení zásady kontradiktornosti byly strany sporu v původním řízení, jakož i další zúčastnění oprávnění přednést písemně, nebo během ústního jednání vyjádření před Soudním dvorem vyzváni, aby se vyjádřili k této otázce.

65. Německá vláda, jakož i Evropská komise tvrdí, že na uvedenou otázku je třeba odpovědět záporně. Své stanovisko zakládají na několika argumentech, jež lze shrnout následovně:

– Výslech před soudem členského státu výkonu a výslech uvedený v čl. 42 odst. 2 písm. a) nařízení č. 2201/2003 mají odlišný předmět, neboť první z nich se týká navrácení dítěte, zatímco předmětem druhého je umožnit konečné rozhodnutí o právu péče o dítě, a má tedy širší rozsah.

– Přiznat, že podmínka uvedená v čl. 42 odst. 2 písm. a) nařízení č. 2201/2003 je splněna, pokud bylo dítě vyslechnuto soudem členského státu výkonu, by mělo za následek systematické osvobození soudu členského státu původu od povinnosti vyslechnout dítě, a umožnilo by to tedy uvedené ustanovení obejít. To by bylo rovněž v rozporu se strukturou uvedeného ustanovení, jež v písmeni a) stanoví povinnost vyslechnout dítě, a nikoli pouze v písmeni c) povinnost zohlednit prvky, na kterých bylo založeno rozhodnutí o nenavrácení dítěte.

– Podle Komise v projednávané věci čas, který uplynul mezi výslechem dítěte soudem dožádaného členského státu a přijetím rozhodnutí, kterým bylo nařízeno jeho navrácení, tedy téměř devět měsíců, neumožňuje domnívat se, že podmínka uvedená v čl. 42 odst. 2 písm. a) nařízení č. 2201/2003 byla splněna.

66. Na jednání konaném dne 6. prosince 2010 S. Pelz, jakož i řecká, francouzská a lotyšská vláda rovněž podpořily uvedené stanovisko.

67. Na rozdíl od těchto zúčastněných a předkládajícího soudu mám za to, stejně jako J. A. Aguirre Zarraga a španělská vláda, že je třeba na přezkoumávanou otázku odpovědět kladně. Své stanovisko zakládám na obsahu základního práva dítěte být vyslechnuto, jež bylo zavedeno čl. 42 odst. 2 písm. a) nařízení č. 2201/2003, a na systému spolupráce mezi soudy jednotlivých členských států, který dané nařízení zavádí.

1. Obsah základního práva dítěte být vyslechnuto

68. Pokud jde o základní právo dítěte být vyslechnuto, jak je zavedeno čl. 42 odst. 2 písm. a) nařízení č. 2201/2003, tvrdím, že zaprvé musí být předmětem autonomního výkladu, zadruhé je jeho cílem, aby se dítěti, které má dostatečnou rozlišovací schopnost, dostalo příležitosti vyjádřit názor ohledně svého navrácení, a zatřetí není tento názor pro soud závazný, ale představuje skutečnost, která soudu umožňuje posoudit, zda nejvlastnější zájem dítěte brání jeho navrácení.

a) Autonomní výklad

69. Je nesporné, že nařízení č. 2201/2003, jako všechny právní akty Unie, musí být prováděno v souladu se základními právy. Jak stojí v jeho třicátém třetím bodě odůvodnění, uvedené nařízení zachovává zásady Listiny základních práv, a zejména se snaží zajistit dodržování základních práv dítěte stanovených v jejím článku 24. Jak uvádí devatenáctý bod uvedeného nařízení, má krom toho výslech dítěte významnou úlohu při používání tohoto nařízení.

70. Nařízení č. 2201/2003 tak obsahuje čtyři ustanovení o tom, že dítě má dostat příležitost být vyslechnuto, tedy čl. 11 odst. 2 a 42 odst. 2 písm. a) týkající se navrácení protiprávně přemístěného nebo zadrženého dítěte, čl. 23 písm. b) týkající se důvodů pro neuznání rozhodnutí ve věcech rodičovské odpovědnosti, a čl. 41 odst. 2 písm. c) týkající se uznání rozhodnutí o právu na styk s dítětem.

71. Je pravda, že uvedená ustanovení nestanoví procesní podmínky daného vyslechnutí. Procesní podmínky, jak naznačuje devatenáctý bod odůvodnění nařízení č. 2201/2003, určují jednotlivé členské státy v souladu se zásadou procesní autonomie. To však podle mého názoru neznamená, že otázka, zda byla při plnění podmínky požadované čl. 42 odst. 2 písm. a) uvedeného nařízení dodržena základní práva dítěte, má být posuzována s ohledem na veřejný pořádek jednotlivých členských států.

72. Přezkum jednotlivých článků nařízení č. 2201/2003, jež stanoví výslech dítěte, totiž vede ke konstatování, že pouze článek 23 uvedeného nařízení odkazuje na veřejný pořádek členského státu výkonu. Daný článek totiž stanoví, že rozhodnutí ve věci rodičovské zodpovědnosti se neuzná, jestliže bylo rozhodnutí, s výjimkou naléhavých případů, vydáno, aniž mohlo dítě využít práva být vyslechnuto, „a tím byly porušeny základní procesní zásady platné v členském státě, v němž se o uznání žádá“.

73. Takový odkaz naopak není uveden v čl. 42 odst. 2 písm. a) nařízení č. 2201/2003 ani v dalších dvou výše uvedených článcích. Tento rozdíl ve znění podle mého názoru prokazuje, že dodržení podmínky uvedené v daném ustanovení, podle níž má dítě dostat příležitost být vyslechnuto, nezávisí na dodržení základních práv dítěte, jak jsou stanovena v právním řádu členského státu výkonu. Splnění požadavku uvedeného v čl. 42 odst. 2 písm. a) nařízení č. 2201/2003 nepodléhá podmínce, aby dítě dostalo příležitost být vyslechnuto v souladu se základním zákonem členského státu, do kterého bylo protiprávně přemístěno nebo v němž je protiprávně zadržováno.

74. Ustanovení práva Společenství, které neodkazuje na právo členských států za účelem vymezení svého smyslu a dosahu, totiž podle ustálené judikatury musí být vykládáno autonomním způsobem( ). Soudní dvůr již tuto judikaturu uplatnil na nařízení č. 2201/2003 ohledně pojmu „občanské věci“ uvedeného v čl. 1 odst. 1( ) a pojmu „obvyklé bydliště“ uvedeného v čl. 8 odst. 1 daného nařízení( ).

75. Krom toho autonomní povaha obsahu podmínky uvedené v čl. 42 odst. 2 písm. a) nařízení č. 2201/2003 je podle mého názoru rovněž potvrzena procesní autonomií vykonatelnosti rozhodnutí, které nařizuje navrácení dítěte a které bylo přijato po rozhodnutí o nenavrácení( ). Za účelem zajištění skutečného a rychlého navrácení dítěte je totiž takové rozhodnutí na základě čl. 11 odst. 8 uvedeného nařízení vykonatelné v souladu s kapitolou III oddílem 4 uvedeného nařízení, což znamená, že se uznává a je vykonatelné v členském státě, do kterého bylo dítě protiprávně přemístěno, nebo ve kterém je protiprávně zadržováno, bez nutnosti prohlášení o uznání jeho vykonatelnosti v daném státě a bez možnosti námitky proti jeho uznání( ).

76. Nařízení č. 2201/2003 se tak liší od Haagské úmluvy z roku 1980, jež v článku 20 stanoví, že návrat dítěte může být odmítnut, kdyby to nedovolovaly základní zásady dožádaného státu. „Přidaná hodnota“ nařízení č. 2201/2003 ve srovnání s uvedenou úmluvou tedy spočívá v tom, že umožňuje řešení bezvýchodných situací, jež by mohly vést k odchylnému posouzení nejvlastnějšího zájmu dítěte, je-li soudem původu a dožádaným soudem provedeno s ohledem na jejich vlastní základní práva.

77. Užitečný účinek uvedeného nařízení by tedy byl ohrožen, pokud by soud členského státu původu musel ověřovat dodržení podmínek pro vydání osvědčení, jež rozhodnutí propůjčuje vykonatelnost, s ohledem na základní práva ve členském státě, do kterého bylo dítě protiprávně přemístěno, nebo ve kterém je protiprávně zadržováno.

78. Z toho podle mého názoru plyne, že základní právo dítěte být vyslechnuto, jak bylo zavedeno v článku 42 nařízení č. 2201/2003, musí mít autonomní obsah. To v projednávané věci znamená, že otázka, zda byl dodržen čl. 42 odst. 2 písm. a) uvedeného nařízení, musí být posouzena nikoli s ohledem na požadavky německého základního zákona, ale s ohledem na obsah uvedené podmínky, jež musí být jednotně chápán ve všech členských státech, podle výkladu provedeného Soudním dvorem. V tomto ohledu uvádím, že německá vláda tuto analýzu sdílí.

b) Obsah práva dítěte být vyslechnuto

79. Článek 42 odst. 2 písm. a) nařízení č. 2201/2003 stanoví, že soud členského státu původu může vystavit osvědčení svého rozhodnutí, které nařizuje navrácení dítěte a které bylo přijato po rozhodnutí o nenavrácení, pouze pokud „dítě dostalo příležitost být vyslechnuto, pokud nebyl výslech považován za nevhodný s přihlédnutím k jeho věku nebo stupni vyspělosti“.

80. Ze znění daného ustanovení ve spojení s čl. 24 odst. 1 Listiny základních práv plyne, že dítě, kterého se týká rozhodnutí o navrácení vydané na základě čl. 11 odst. 8 nařízení č. 2201/2003, musí dostat příležitost svobodně vyjádřit svůj názor ohledně navrácení. Tento článek v oblasti únosů dětí zrcadlí současný vývoj mezinárodního a evropského práva, na jehož základě musí být nyní v rozhodnutích, která se ho týkají, zohledněn názor dítěte, které má rozlišovací schopnost( ).

81. Ze znění uvedeného základního práva, jak bylo zavedeno čl. 42 odst. 2 písm. a) nařízení č. 2201/2003, lze vyvodit několik přesnějších poučení. Bez dalšího je třeba zdůraznit, že uvedené základní právo musí přispívat k ochraně zájmu dítěte.

82. V rámci ustanovení nařízení č. 2201/2003 použitelných v případech protiprávního přemístění nebo zadržení dítěte je zájmem dítěte v zásadě rychlé navrácení do místa původního bydliště, neboť zásah do pokojného stavu, jehož je dítě obětí, poškozuje jeho základní právo udržovat osobní vztahy a přímý styk s oběma rodiči( ). V důsledku toho se od navrácení lze odchýlit, pouze pokud se prokáže, že je v rozporu se zájmem dítěte.

83. Právo přiznané dítěti čl. 42 odst. 2 písm. a) nařízení č. 2201/2003 má tedy za cíl umožnit mu účast v rozhodovacím procesu vedoucím ke konečnému rozhodnutí o jeho navrácení, přičemž tato účast nesmí být sama o sobě v rozporu se zájmem dítěte. Napětí mezi těmito právy a zájmy podle mého názoru umožňuje vyvodit následující poučení.

84. Především čl. 42 odst. 2 písm. a) nařízení č. 2201/2003 dává dítěti právo, od kterého se lze odchýlit pouze z důvodu uvedeného v daném ustanovení, tedy pokud je výslech považován za „nevhodný“ s přihlédnutím k věku nebo stupni vyspělosti dítěte. Je zajímavé poznamenat, že v ustanovení je použit pojem „nevhodný“ a netýká se stavu objektivní fyzické nezpůsobilosti zjištěné lékařem. Nevhodnost tedy odkazuje na posouzení způsobilosti dítěte vyjádřit osobní názor, které provede soud. Toto posouzení se řídí zásadou, podle které musí každé dítě, které má rozlišovací schopnost, dostat příležitost vyjádřit svůj názor. Nezdá se však nerozumné předpokládat, že v určitém věku není dítě schopno vyjádřit osobní názor, který by musel být zohledněn( ).

85. V projednávané věci neexistuje žádný rozdíl v posouzení způsobilosti Andrey být vyslechnuta provedeném soudem členského státu výkonu a soudem členského státu původu, neboť posledně jmenovaný soud pozval Andreu k výslechu.

86. Dále čl. 42 odst. 2 písm. a) nařízení č. 2201/2003 dává dítěti právo dostat příležitost být vyslechnuto. Nestanoví, že dítě musí být vyslechnuto. Tato formulace má podle mého názoru dva důsledky. Zaprvé dítě, které má dostačující rozlišovací schopnost, musí být informováno, že má právo vyjádřit svobodně svůj názor. V rozsahu, v jakém výslech dítěte, zejména výslech dítěte nízkého věku, věcně závisí na součinnosti rodiče, který dítě protiprávně přemístil nebo jej protiprávně zadržuje, musí členské státy poskytnout soudu prostředky k případnému překonání překážek výslechu daného dítěte, které dotyčný rodič může klást.

87. Zadruhé uvedená formulace znamená, že dítě má rovněž právo svůj názor nevyjádřit. Dítě nemůže být nuceno volit mezi rodičem, který dítě protiprávně přemístil nebo jej protiprávně zadržuje, a druhým rodičem. Nesmí být ani postaveno do situace, kdy by mohlo mít dojem, že je samo odpovědné za rozhodnutí o svém navrácení, a tudíž za utrpení, které toto rozhodnutí může případně způsobit jednomu z rodičů. Podmínky, za kterých je výslech proveden, musí být přizpůsobeny okolnostem, jakož i věku a stupni vyspělosti dítěte, aby pro něj neznamenaly traumatický zážitek( ). Podle mého názoru musí mít vnitrostátní soud možnost vyslechnout dítě prostřednictvím oprávněné osoby ve vhodném prostředí, jestliže považuje za nevhodné, aby výslech provedl sám. Stejně tak Juzgado de Primera Instancia e Instrucción n° 5 de Bilbao měl podle mého názoru rovněž právem za to, že v kontextu projednávané věci byl výslech dítěte nízkého věku, jako je Andrea, prostřednictvím videokonference nevhodný.

88. Soudu členského státu původu přísluší, aby před vydáním osvědčení svého rozhodnutí na základě článku 42 nařízení č. 2201/2003 ověřil, že dítě dostalo příležitost být vyslechnuto ve smyslu čl. 42 odst. 2 písm. a), právě s ohledem na uvedené podmínky.

c) Názor dítěte nezavazuje soud členského státu původu

89. Konečně názor vyslovený dítětem při výslechu nezavazuje soud členského státu původu, který je příslušný k přijetí rozhodnutí na základě čl. 11 odst. 8 nařízení č. 2201/2003. V článku 13 Haagské úmluvy z roku 1980 je nesouhlas dítěte s návratem výslovně uveden jako jeden z důvodů pro rozhodnutí o nenavrácení( ), aniž je jím však soud členského státu výkonu vázán. Nařízení č. 2201/2003 toto ustanovení nepřevzalo v ustanoveních, jež udělují soudu členského státu původu pravomoc rozhodnout po přijetí takového rozhodnutí.

90. Článek 42 odst. 2 písm. c) nařízení č. 2201/2003 pouze stanoví, že soud členského státu původu, který nařizuje navrácení dítěte, musí v takovém případě osvědčit, že vydal své rozhodnutí s ohledem na důvody a důkazy, na jejichž základě soud členského státu výkonu vydal rozhodnutí o nenavrácení.

91. Znění nařízení č. 2201/2003 tedy ještě více než znění Haagské úmluvy z roku 1980 prokazuje, že názor dítěte je prvkem posouzení, jež soud musí zohlednit, avšak není jím vázán.

92. Jestliže jako v projednávané věci dítě vyjádřilo nesouhlas se svým navrácením při výslechu soudem členského státu výkonu a daný soud měl v rámci svrchované posuzovací pravomoci za to, že musí přijmout rozhodnutí o nenavrácení, musí být názor dítěte zohledněn soudem členského státu původu v konečném rozhodnutí, avšak daný soud jím není vázán.

93. Nezavazuje daný soud ani k tomu, aby před přijetím konečného rozhodnutí sám provedl nový výslech dítěte, jak nyní uvedu v druhé části analýzy věnované systému nařízení č. 2201/2003.

2. Systém nařízení č. 2201/2003

94. Úvodem je třeba zdůraznit, že čl. 42 odst. 2 písm. a) nařízení č. 2201/2003 nestanoví, že soud členského státu původu musí sám provést výslech dítěte. Pouze požaduje, aby dítě dostalo příležitost být vyslechnuto. Tato podmínka tedy může být splněna, jestliže dítě bylo vyslechnuto soudními orgány jiného členského státu, jak potvrzuje dvacátý bod odůvodnění uvedeného nařízení, podle kterého může výslech dítěte v jiném členském státě proběhnout způsoby stanovenými nařízením č. 1206/2001 ze dne 28. května 2001 o spolupráci soudů členských států při dokazování v občanských nebo obchodních věcech.

95. Jestliže dotčené dítě bylo vyslechnuto soudem členského státu výkonu, a to nikoli na žádost soudu členského státu původu na základě nařízení č. 1206/2001, ale v rámci řízení, v němž bylo vydáno rozhodnutí o nenavrácení, nedomnívám se s ohledem na systém stanovený nařízením č. 2201/2003, že soud členského státu původu je na základě čl. 42 odst. 2 písm. a) uvedeného nařízení povinen provést nový výslech.

96. Hlavní rys systému stanoveného uvedeným nařízením v případě únosu dítěte spočívá ve skutečnosti, že řízení před soudem členského státu výkonu, jež vedlo k vydání rozhodnutí o nenavrácení, a řízení před soudem členského státu původu, jež má přijmout konečné rozhodnutí o navrácení, nepředstavují uzavřená řízení v konkurenčním vztahu. Jsou doplňujícími prvky jednoho a téhož řízení, jež se týká situace dítěte, jehož rodiče vedou spor o právo péče, a v jehož rámci mají dva soudy různých členských států na základě nařízení č. 2201/2003 neodkladnou povinnost spolupracovat za účelem dosažení řešení, jež nejlépe zachová zájem dotčeného dítěte.

97. Podle daného systému, jestliže rodič dítěte protiprávně přemístěného nebo zadržovaného v jiném členském státě požádal o jeho navrácení, je soudu členského státu výkonu a soudu členského státu původu postupně položena tatáž otázka. Jde o to, zda existuje legitimní a naléhavý důvod bránící navrácení dítěte. Jak Soudní dvůr uvedl ve výše uvedeném rozsudku Povse, daný systém zahrnuje dvojí přezkum otázky navrácení dítěte, čímž zaručuje, že rozhodnutí bude lépe podloženo a že zájmy dítěte budou chráněny ve vyšší míře( ).

98. Důvěra a vzájemné uznávání, jimiž se řídí nařízení č. 2201/2003, tak směřují k tomu, aby byl v evropském soudním prostoru vytvořen systém co nejpodobnější situaci panující v jediném členském státě, když jeden rodič odmítne podřídit se předběžným opatřením týkajícím se péče o společné dítě. V rámci čistě vnitrostátního řízení se soudní řešení takového odmítnutí řeší jako součást hlavního rozvodového řízení.

99. Proto se domnívám, že když zákonodárce Společenství nejdříve v čl. 11 odst. 2 nařízení č. 2201/2003 a poté v čl. 42 odst. 2 písm. a) téhož nařízení stanovil, že dítě musí dostat příležitost být vyslechnuto, nezamýšlel učinit z výslechu dítěte formální požadavek kladený v každé fázi řízení o navrácení. Chtěl, aby dítě, jehož se takové řízení týká, mělo skutečnou možnost vyjádřit se v celkovém rámci řízení, a to od fáze zahájení v dožádaném členském státě. Nestanovil, že dotčené dítě musí být systematicky znovu vyslechnuto soudem členského státu původu, který má vydat rozhodnutí na základě čl. 11 odst. 8 nařízení č. 2201/2003.

100. Daný soud musí mít možnost spolehnout se na výslech provedený soudem členského státu výkonu, neboť v něm nalezne skutečnosti nezbytné pro přijetí vlastního rozhodnutí.

101. Svoji analýzu zakládám na čl. 11 odst. 6 nařízení č. 2201/2003, podle kterého musí být všechny skutečnosti získané soudem členského státu výkonu, jež daný soud zohlednil při přijetí rozhodnutí o nenavrácení, a zejména přepis výslechů, předány soudu členského státu původu, který je příslušný k přijetí konečného rozhodnutí ohledně navrácení( ).

102. Dále se moje analýza opírá o skutečnost, že podle čl. 42 odst. 2 písm. c) nařízení č. 2201/2003 musí soud členského státu původu přihlédnout k důvodům a důkazům, na jejichž základě soud dožádaného členského státu vydal rozhodnutí o nenavrácení.

103. Přepis výslechu dítěte, k němuž musel soud členského státu výkonu přistoupit v rámci řízení, v němž bylo vydáno rozhodnutí o nenavrácení, je tedy nedílnou součástí skutečností, které musí být předány územně příslušnému soudu členského státu původu a které musí daný soud zohlednit.

104. Konečně se mi zdá, že moji analýzu potvrzuje požadavek rychlosti, jemuž toto řízení podléhá. Navrácení protiprávně přemístěného nebo zadržovaného dítěte obecně implikuje, že dotčené dítě dosud nemělo čas se zcela integrovat do nového prostředí. Proto nařízení č. 2201/2003 ukládá soudům, které žádost o navrácení projednávají, aby rozhodly rychle a využily nejrychlejších postupů stanovených jejich vnitrostátním právem, a to nejpozději šest týdnů po zahájení řízení( ). Tento požadavek rychlosti logicky platí také pro soud členského státu původu, který má přijmout konečné rozhodnutí ohledně navrácení.

105. Je pravda, že daný soud může považovat za užitečné nebo vhodné před přijetím konečného rozhodnutí vyslechnout dítě znovu. Poznamenávám, že v projednávané věci Juzgado de Primera Instancia e Instrucción n° 5 de Bilbao po vydání rozhodnutí Amtsgericht – Familiengericht – Celle o nenavrácení pozval dítě a jeho matku k výslechu do Španělska.

106. Nicméně skutečnost, že poté, co se Andrea a její matka k výslechu nedostavily, vydal soudce konečné rozhodnutí nařizující navrácení dítěte, aniž provedl výslech dítěte prostřednictvím videokonference a aniž se pokusil zorganizovat výslech v Německu, kam mohl přijet nebo zmocnit k tomu účelu německé soudní služby, spadá do jeho svrchované posuzovací pravomoci a nelze ji analyzovat jako porušení základního práva dítěte dostat příležitost být vyslechnuto.

107. Nedomnívám se ani, že skutečnost, že v rozsudku ze dne 16. prosince 2009 Juzgado de Primera Instancia e Instrucción n° 5 de Bilbao nenařídil pouze navrácení Andrey, ale rozhodl o péči o ni, když právo péče přiznal otci, by umožnila dospět k jinému závěru.

108. Nařízení č. 2201/2003, jak uvedl Soudní dvůr ve výše uvedeném rozsudku Povse, umožňuje soudu členského státu původu nařídit navrácení dítěte po vydání rozhodnutí o nenavrácení, aniž musí předtím vydat konečné rozhodnutí o právu péče o dané dítě( ). Nicméně mu rovněž umožňuje obě rozhodnutí spojit a vydat konečné rozhodnutí o právu péče, jak jasně plyne z čl. 11 odst. 7 uvedeného nařízení, takže rozhodnutí o navrácení dítěte se pak zdá být důsledkem přiznání práva péče.

109. Tento postup skýtá výhodu předejití obousměrného pohybu dítěte mezi dotčenými členskými státy, pokud by soud členského státu původu měl za to, že právo péče má být nakonec přiznáno rodiči, který dítě protiprávně přemístil, nebo jej protiprávně zadržuje. Nicméně předpokládá, že daný soud disponuje důkazy dostačujícími k rozhodnutí o přiznání práva péče, včetně vyslechnutí dítěte, jestliže má dítě dostačující rozlišovací schopnost.

110. Na rozdíl od německé vlády a Komise se nedomnívám, že v tomto případě je výslech dítěte provedený soudem členského státu výkonu v rámci řízení, v němž bylo vydáno rozhodnutí o nenavrácení, nezbytně nedostačující pro učinění závěru, že právo dítěte být vyslechnuto bylo dodrženo, protože výslech měl mnohem užší předmět omezený na navrácení.

111. Otázka navrácení a otázka konečného práva péče si nejsou navzájem cizí. To platí ještě více v projednávané věci, neboť Andrea prohlásila, že nesouhlasí se svým navrácením do Španělska, což a fortiori implikuje její nesouhlas s přiznáním práva péče otci. Možnost, aby soud členského státu původu měl za to, že dítě mohlo být vyslechnuto ohledně přiznání práva péče, tedy závisí na okolnostech a obsahu výslechu daného dítěte provedeného ve členském státě výkonu. Podle mého názoru je důležité nechat v této otázce na posuzovací pravomoci vnitrostátního soudu, zda ve výslechu dítěte najde skutečnosti dostačující k rozhodnutí o konečném právu péče o dítě v rámci rozhodnutí přijatého na základě čl. 11 odst. 8 nařízení č. 2201/2003.

112. Ještě je třeba dodat, jak uvedla španělská vláda na jednání, že rozhodnutí o péči o dítě, jako je rozhodnutí Juzgado de Primera Instancia e Instrucción n° 5 de Bilbao ze dne 16. prosince 2009, se nazývá „konečné“ pouze za účelem odlišení od předběžných opatření přijatých v průběhu rozvodového řízení, a že v zásadě takové rozhodnutí může být kdykoli přezkoumáno, buď v případě dohody rodičů, nebo v případě nových skutečností.

113. Konečně Komise tvrdí, že v projednávané věci se Juzgado de Primera Instancia e Instrucción n° 5 de Bilbao nemůže platně domnívat, že podmínka stanovená v čl. 42 odst. 2 písm. a) nařízení č. 2201/2003 byla splněna, z důvodu doby uplynulé od výslechu dítěte v Německu, tedy téměř devíti měsíců.

114. Taková lhůta se sice může zdát dlouhá v rámci řízení o navrácení, ale znovu opakuji, že mi není jasné, k čemu by mohl sloužit nový výslech dítěte poté, co prohlásilo, že je proti svému navrácení do Španělska.

115. S ohledem na všechny uvedené úvahy tedy navrhuji, aby Soudní dvůr rozhodl, že čl. 42 odst. 2 písm. a) nařízení č. 2201/2003 musí být vykládán v tom smyslu, že podmínka uvedená v daném ustanovení je splněna, jestliže bylo dítě vyslechnuto soudními orgány členského státu výkonu v rámci řízení vedoucího k vydání rozhodnutí o nenavrácení, a jestliže soud příslušného členského státu tento výslech zohlednil v rozhodnutí nařizujícím navrácení přijatém na základě čl. 11 odst. 8 téhož nařízení.

B – Přezkum předběžných otázek

116. S ohledem na můj názor ohledně předpokladu, na němž se zakládají předběžné otázky položené Oberlandesgericht Celle, přezkoumám předběžné otázky pouze podpůrně.

117. Podstatou uvedených otázek daného soudu, které navrhuji přezkoumat společně, je, zda musí být nařízení č. 2201/2003 vykládáno v tom smyslu, že soud dožádaného členského státu může bránit výkonu osvědčeného rozhodnutí, které nařizuje navrácení dítěte a které bylo přijato po rozhodnutí o nenavrácení, jestliže se zdá, že dotčené dítě v rozporu s tím, co je uvedeno v osvědčení vydaném na základě článku 42 uvedeného nařízení, nedostalo příležitost být vyslechnuto, a to v rozporu s ustanoveními uvedeného článku a v rozporu se základním právem stanoveným v č. 24 odst. 1 Listiny základních práv.

118. Při analýze této otázky je tedy třeba považovat za prokázanou skutečnost, že dítě dotčené rozhodnutím přijatým na základě čl. 11 odst. 8 nařízení č. 2201/2003 nedostalo příležitost být vyslechnuto, v rozporu s tím, co je uvedeno v osvědčení daného rozhodnutí.

119. Jsem toho názoru, stejně jako Komise a na rozdíl od německé vlády, že ani v takové situaci by soud členského státu výkonu neměl mít právo bránit výkonu dotčeného rozhodnutí. Tento názor zakládám na systému stanoveném nařízením č. 2201/2003, jak jej vykládá judikatura.

120. Jak jsem ukázal, uvedené nařízení, stejně jako Haagská úmluva z roku 1980, vychází z postulátu, podle kterého protiprávní přemístění nebo zadržení dítěte v rozporu se soudním rozhodnutím závažně porušuje zájmy daného dítěte, takže k jeho navrácení do místa původního bydliště musí dojít v nejkratší možné lhůtě.

121. Rovněž jsem uvedl, že přidaná hodnota uvedeného nařízení ve srovnání s uvedenou úmluvou spočívá v tom, že zavedlo systém, podle kterého je v případech rozdílů v posouzeních soudem v místě obvyklého bydliště dítěte a soudem místa, kde se dítě protiprávně nachází, stále příslušný první soud a lze říci, že má „poslední slovo“ v rozhodování, zda se dané dítě musí skutečně vrátit do místa původního bydliště, či nikoli.

122. Tato pravomoc soudu členského státu původu spočívá na postulátu, že daný soud je v lepším postavení k přijetí konečného rozhodnutí ohledně navrácení dítěte, neboť od osob blízkých dítěti a od všech osob, s nimiž dítě přišlo do styku, může získat veškeré informace umožňující posoudit, zda existuje legitimní důvod pro nesouhlas s navrácením dítěte.

123. Struktura a účel uvedeného systému byly velmi jasně vyloženy Soudním dvorem ve výše uvedeném rozsudku Povse v odpovědi na otázku, zda rozhodnutí přiznávající prozatímní právo péče vydané později soudem členského státu výkonu a považované za vykonatelné podle práva daného státu, brání výkonu dřívějšího rozhodnutí nařizujícího navrácení dítěte přijatého na základě čl. 11 odst. 8 nařízení č. 2201/2003 a osvědčeného v souladu s článkem 42 téhož nařízení.

124. Soudní dvůr rozhodl takto:

„73. Z [čl. 42 odst. 1 a čl. 43 odst. 1 a 2 nařízení č. 2201/2003, které] zavádějí jasnou dělbu příslušnosti mezi soudy členského státu původu a členského státu výkonu a směřují k rychlému navracení dítěte, plyne, že osvědčení vystavené na základě článku 42 [uvedeného] nařízení, které takto osvědčené rozhodnutí nadává zvláštní vykonatelností, nemůže být předmětem žádného opravného prostředku. Dožádaný soud může pouze konstatovat vykonatelnost takového rozhodnutí, přičemž jedinými prostředky ochrany práv, kterých se lze dovolat ve vztahu k osvědčení, jsou návrh na opravu nebo pochybnosti o jeho pravosti, a to podle právních norem členského státu původu (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Rinau, body 85, 88 a 89). Jedinými právními normami dožádaného členského státu, které se použijí, jsou normy, jimiž se řídí procesní otázky.

74. Naopak otázky opodstatněnosti rozhodnutí jako takové, zejména otázka, zda jsou splněny podmínky vyžadované k tomu, aby mohl příslušný soud toto rozhodnutí vydat, včetně případných sporů o příslušnost, musejí být předloženy soudům členského státu původu v souladu s normami jeho právního řádu. Stejně tak lze žádost o odklad výkonu osvědčeného rozhodnutí podat pouze u příslušného soudu členského státu původu v souladu s normami jeho právního řádu.

75. Před soudy členského státu, do něhož bylo dítě přemístěno, tak nelze proti výkonu takového rozhodnutí uplatnit žádný prostředek ochrany práv, přičemž právními normami tohoto státu se řídí výlučně procesní otázky ve smyslu čl. 47 odst. 1 [uvedeného] nařízení, totiž způsob výkonu rozhodnutí. Řízení, jako je to, které je předmětem této otázky, se přitom netýká formálních ani procesních otázek, nýbrž řeší otázky hmotněprávní.

76. Neslučitelnost osvědčeného rozhodnutí s pozdějším vykonatelným rozhodnutím ve smyslu čl. 47 odst. 2 druhého pododstavce nařízení [č. 2201/2003] lze tudíž ověřovat jen v poměru k případným rozhodnutím vydaným následně příslušnými soudy členského státu původu.“

125. Souhrnem, soud členského státu výkonu tedy nemůže bránit výkonu osvědčeného rozhodnutí přijatého na základě čl. 11 odst. 8 nařízení č. 2201/2003.

126. Jsem toho názoru, že tento výklad uvedeného nařízení musí platit rovněž v případě, kdy osvědčení bylo mimořádně vydáno neprávem v tom smyslu, že dítě nedostalo příležitost být vyslechnuto.

127. V uvedeném nařízení se totiž zákonodárce Společenství poučil z nedostatků systému Haagské úmluvy z roku 1980, v níž rozdíly v posouzeních mezi soudy smluvních států ohledně nejvlastnějšího zájmu dítěte, je-li tento zájem měřen s ohledem na veřejný pořádek vlastní jednotlivým státům, vedly k legalizaci únosu dítěte.

128. Stanovil tedy, že v rámci článku 42 nařízení č. 2201/2003 musí mít tato základní práva autonomní obsah, jednotný ve všech členských státech, tedy obsah stanovený Listinou základních práv. Dále měl za to, že úroveň vzájemné důvěry členských států ve schopnost soudů ostatních členských států zajistit skutečnou ochranu uvedených práv umožňuje uplatnit tuto logiku do všech důsledků a svěřit konečnému rozhodnutí vydanému územně příslušným soudem zvláštní vykonatelnost nezpochybnitelnou v ostatních členských státech.

129. V tomto ohledu postačí srovnat znění ustanovení oddílu 4 kapitoly III nařízení č. 2201/2003, jež tuto zvláštní vykonatelnost stanoví, se zněním článků rámcového rozhodnutí Rady 2002/584/JAI( ) o evropském zatýkacím rozkazu. Dané rámcové rozhodnutí výslovně stanoví, že předání osoby dotčené evropským zatýkacím rozkazem musí vycházet z rozhodnutí soudu členského státu výkonu, a uvádí důvody, na jejichž základě daný soud může nebo musí předání osoby odmítnout( ). V rámcovém rozhodnutí tedy zákonodárce Unie chtěl, aby dodržování základních práv bylo předmětem dvojí kontroly, a to prostřednictvím soudů žádajícího členského státu a soudů dožádaného členského státu.

130. Naproti tomu v nařízení č. 2201/2003 zákonodárce Společenství učinil krok navíc ve prospěch vzájemného uznávání, neboť nestanovil uvedenou dvojí kontrolu. Nicméně tento dodatečný krok nemůže mít za následek menší ochranu základních práv dítěte. Již jsem uvedl, že ve třicátém třetím bodě odůvodnění uvedeného nařízení zákonodárce Společenství připomněl význam dodržování uvedených práv. Měl nicméně za to, že jejich dodržení může být zajištěno soudy členského státu původu.

131. Přísluší tedy rodiči, který má za to, že rozhodnutí nařizující navrácení dítěte bylo přijato, aniž dítě dostalo příležitost být vyslechnuto, v rozporu s jeho základním právem, a že osvědčení bylo tudíž chybné, aby napadl uvedené rozhodnutí před příslušným soudem členského státu původu, aniž by uplatnění takového opravného prostředku mohlo samo o sobě odůvodnit přerušení výkonu uvedeného rozhodnutí v členském státě výkonu.

132. Německá vláda vyzývá Soudní dvůr, aby rozšířil svoji úvahu a zabýval se i případem, kdy by příslušné soudy dožádaného členského státu nedostály svým povinnostem a nezměnily rozhodnutí stižené zjevným porušením základních práv.

133. Německá vláda tvrdí, že by soud dožádaného členského státu měl mít možnost bránit výkonu takového rozhodnutí, jestliže opravný prostředek podaný před soudy v členském státě původu nebyl úspěšný, přestože základní právo dítěte bylo zjevně porušeno. Uvedená vláda tvrdí, že v takové situaci nemůže nařízení č. 2201/2003 uložit výkon rozhodnutí, které zjevně porušuje základní práva. Zakládá svoji argumentaci na skutečnosti, že v projednávané věci opravný prostředek podaný matkou Andrey ve Španělsku proti rozsudku ze dne 16. prosince 2009 nebyl úspěšný.

134. Jsem toho názoru, že v projednávané věci nelze k takovému případu zaujmout stanovisko. Pokud totiž Soudní dvůr bude následovat moji analýzu předpokladu, na kterém jsou založeny předběžné otázky, základní právo dítěte být vyslechnuto nebylo předmětem zjevného porušení. Dané právo bylo dodrženo. Navíc španělská vláda na jednání zpochybnila tvrzení, podle kterého matka dítěte vyčerpala všechny opravné prostředky, které má ve Španělsku k dispozici. Krom toho daná vláda uvedla, že ve španělském právním řádu existuje opravný prostředek zvláště pro případy, kdy účastník tvrdí porušení svých základních práv.

135. V tomto ohledu jsem toho názoru, že skutečnost, že v právním řádu členského státu původu existují opravné prostředky, jež mají zúčastněným osobám umožnit napadnout opodstatněnost rozhodnutí osvědčeného na základě článku 42 nařízení č. 2201/2003, a tudíž dodržení základních práv ze strany soudu, který dané rozhodnutí vydal, je nezbytným protikladem neexistence jakékoli možnosti zpochybnění takového rozhodnutí v členském státě výkonu.

136. V každém případě by zásadně nemělo dojít k situaci uvedené německou vládou. Vnitrostátním soudům přísluší uplatnit právo Unie v souladu se základními právy a dotázat se v případě jakýchkoli pochybností ohledně rozsahu základních práv Soudního dvora prostřednictvím žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce. Členským státům rovněž přísluší, aby ve svých právních řádech stanovily dostačující opravné prostředky k zajištění účinného dodržování základních práv. Konečně dodržování uvedených povinností podléhá kontrole Komise, která může zejména stíhat členský stát za nesplnění povinnosti, pokud jeho soudy, a zejména jeho nejvyšší soud, tyto povinnosti poruší( ).

137. Projednávaná věc neodůvodňuje pochyby ohledně schopnosti právních řádů jednotlivých členských států zajistit uplatňování nařízení č. 2201/2003, při němž budou dodržována základní práva dítěte.

138. Naopak prokazuje, že přiznat soudům členského státu výkonu právo na nesouhlas by znovu vytvořilo možnost neodůvodněných blokování či zpoždění výkonu rozhodnutí nařizujících navrácení dítěte přijatých na základě čl. 11 odst. 8 nařízení č. 2201/2003. Jak jsem již uvedl, v konkrétní a velmi citlivé oblasti únosů dětí činí každý měsíc zpoždění výkonu rozhodnutí o navrácení toto navrácení složitějším, a tak situaci zhoršuje. Užitečný účinek nařízení č. 2201/2003 by tedy byl vážně ohrožen, pokud by výkon takového rozhodnutí mohl být nějakým způsobem zpochybněn před soudními orgány členského státu výkonu, a závisel by tak na výsledku řízení před danými soudy.

139. S ohledem na uvedené úvahy navrhuji, aby Soudní dvůr doplnil předchozí odpověď a dodal, že i za předpokladu, že dítě nedostalo příležitost být vyslechnuto, v rozporu s tím, co je uvedeno v osvědčení vydaném na základě článku 42 nařízení č. 2201/2003 a v rozporu s ustanoveními daného článku, jakož i se základním právem uvedeným v čl. 24 odst. 1 Listiny základních práv, musí být uvedené nařízení vykládáno v tom smyslu, že soud dožádaného členského státu nemůže bránit výkonu osvědčeného rozhodnutí nařizujícího navrácení dítěte přijatého na základě čl. 11 odst. 8 uvedeného nařízení.

IV – Závěry

140. S ohledem na výše uvedené úvahy navrhuji na otázky položené Oberlandesgericht Celle odpovědět takto:

„Článek 42 odst. 2 písm. a) nařízení Rady (ES) č. 2201/2003 ze dne 27. listopadu 2003 o příslušnosti a uznávání a výkonu rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti a o zrušení nařízení (ES) č. 1347/2000 musí být vykládáno v tom smyslu, že podmínka stanovená v uvedeném ustanovení je splněna, pokud bylo dítě vyslechnuto soudními orgány členského státu výkonu v rámci řízení, jež vedlo k vydání rozhodnutí o nenavrácení, a pokud soud příslušného členského státu tento výslech zohlednil v rozhodnutí nařizujícím navrácení přijatém na základě čl. 11 odst. 8 téhož nařízení.

I za předpokladu, že dítě nedostalo příležitost být vyslechnuto, v rozporu s tím, co je uvedeno v osvědčení vydaném na základě článku 42 nařízení č. 2201/2003 a v rozporu s ustanoveními daného článku, jakož i se základním právem uvedeným v čl. 24 odst. 1 Listiny základních práv Evropské unie, musí být dané nařízení vykládáno v tomto smyslu, že soud dožádaného členského státu nemůže bránit výkonu osvědčeného rozhodnutí nařizujícího navrácení dítěte přijatého na základě čl. 11 odst. 8 uvedeného nařízení.“

NÁZOR GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA

YVESE BOTA

ze dne 7. prosince 2010 1( )

Věc C‑491/10 PPU

Joseba Andoni Aguirre Zarraga

proti

Simone Pelz

[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Oberlandesgericht Celle (Německo)]

„Naléhavé řízení o předběžné otázce – Soudní spolupráce v občanských věcech –Nařízení (ES) č. 2201/2003 – Prozatímní právo péče o dítě – Únos dítěte – Osvědčené rozhodnutí, které nařizuje navrácení dítěte a které bylo přijato po rozhodnutí o nenavrácení – Podmínky vydání osvědčení – Možnost dítěte být vyslechnuto – Listina základních práv – Výslech dítěte soudními orgány členského státu výkonu v rámci řízení, jež vedlo k rozhodnutí o nenavrácení – Pravomoc soudu členského státu výkonu bránit výkonu rozhodnutí, které nařizuje navrácení dítěte a které bylo přijato po rozhodnutí o nenavrácení“





1. Konflikty rozvádějícího se páru ohledně osudu společných dětí mohou pro tyto děti představovat bolestnou či dokonce traumatizující zkoušku. Tato zkouška může být ještě náročnější v případě smíšeného páru, pokud jeden z rodičů, jež nesouhlasí s opatřeními přijatými ve vztahu k dětem soudy členského státu, kde měl pár bydliště, odjede s dítětem do státu svého původu a snaží se od soudů tohoto státu získat opačné rozhodnutí. Dojde-li k tomu, je situace dětí upravena protichůdnými soudními rozhodnutími, přičemž následkem toho jsou velmi často více či méně dlouhodobě narušeny jakékoli běžné vztahy s druhým rodičem.

2. Význam újmy způsobené dětem takovým jednáním vedl státy k tomu, aby nejdříve smluvně, prostřednictvím Haagské úmluvy ze dne 25. října 1980( ), dále smluvně v rámci Evropské unie a poté prostřednictvím nařízení zavedly systémy spolupráce mezi soudy jednotlivých států určené v případě protiprávního přemístění či zadržování dítěte jedním z rodičů k zajištění navrácení dítěte do místa obvyklého bydliště v nejkratší možné lhůtě.

3. Nařízení Rady (ES) č. 2201/2003( ), které je v projednávané věci relevantní, zavádí systém, podle kterého v případě, kdy soud členského státu, kam bylo dítě protiprávně přemístěno, vydá rozhodnutí bránící návratu dítěte, má soud místa obvyklého bydliště dítěte vždy poslední slovo a může nařídit navrácení dítěte rozhodnutím, které je bez dalšího vykonatelné a nelze je napadnout opravnými prostředky v ostatních členských státech.

4. Tato posílená vykonatelnost podléhá podmínce, že soud, který rozhodnutí vydal, musí vystavit osvědčení potvrzující zejména to, že dítě dostalo příležitost být vyslechnuto, s výjimkou případu, kdy jeho věk nebo stupeň zralosti výslech neumožňují, a že daný soud zohlednil skutečnosti, s ohledem na něž soud místa, kam bylo dítě protiprávně přemístěno, přijal rozhodnutí o nenavrácení.

5. Při výkonu takto osvědčených rozhodnutí již nastala řada výkladových obtíží, jež umožnily Soudnímu dvoru potvrdit a upřesnit rozsah jejich zvláštní vykonatelnosti( ). V rozsudku Povse Soudní dvůr rozhodl, že na základě rozdělení příslušnosti mezi soud členského státu původu a soud členského státu výkonu může posledně uvedený soud pouze konstatovat vykonatelnost takového rozhodnutí, neboť opravné prostředky proti osvědčení mohou být podány pouze v členském státu původu( ).

6. V projednávané věci se Oberlandesgericht Celle (Německo) táže, zda může navzdory zvláštní vykonatelnosti osvědčeného rozhodnutí odmítnout jeho výkon v případě zvláště závažného porušení základního práva dítěte, když dítě nebylo vyslechnuto v rozporu s ustanoveními nařízení č. 2201/2003 vykládanými v souladu s Listinou základních práv Evropské unie (dále jen „listina základních práv“). Podpůrně se táže, v jakém rozsahu je povinen takové rozhodnutí vykonat, jestliže osvědčené rozhodnutí obsahuje zjevně nesprávné prohlášení ohledně vyslechnutí dítěte.

7. Předkládající soud dále uvedl, že nepožaduje projednání předběžné otázky v naléhavém řízení, protože jeho dvě otázky jsou zásadní a jejich přezkum by měl být proveden v rámci řízení o předběžné otázce, které umožní se jimi důkladně zabývat.

8. Soudní dvůr však měl v souladu s pravomocí, která je mu svěřena čl. 104b odst. 1 třetím a posledním pododstavcem jeho jednacího řádu, za to, že podmínky pro použití naléhavého řízení byly splněny, a rozhodl tuto věc projednat v naléhavém řízení.

9. V tomto názoru navrhnu Soudnímu dvoru, aby ještě před přezkumem předběžných otázek rozhodl o opodstatněnosti předpokladu, na kterém se uvedené otázky zakládají. Uvedené otázky totiž spočívají na předpokladu, podle kterého dítě nedostalo v rozporu s tím, co je uvedeno na osvědčení připojeném k rozhodnutí o nařízení navrácení dítěte, příležitost být vyslechnuto, a tudíž nebyly splněny podmínky, kterým podléhá vydání takového osvědčení soudem členského státu původu.

10. Nicméně ačkoli ze spisu skutečně vyplývá, že dítě nemohlo být daným soudem vyslechnuto, rovněž z něj vyplývá, že k výslechu dítěte bylo přistoupeno na žádost soudů členského státu výkonu v rámci řízení, jež vedlo k vydání rozhodnutí o nenavrácení, a že názor vyjádřený dítětem při uvedeném výslechu byl uveden ve sporném osvědčeném rozhodnutí.

11. Proto zde navrhuji, aby Soudní dvůr nejdříve přezkoumal opodstatněnost předpokladu předkládajícího soudu a rozhodl, zda za takových okolností byla splněna podmínka, podle níž lze vydat osvědčení rozhodnutí nařizujícího navrácení dítěte, pouze pokud dítě dostalo příležitost být vyslechnuto.

12. Uvádím důvody, proč je podle mého názoru třeba rozhodnout, že daná podmínka byla splněna.

13. Dále podpůrně uvádím, že i za předpokladu, že uvedená podmínka nebyla splněna, nemůže soud dožádaného členského státu bránit výkonu osvědčeného rozhodnutí. Připomínám, že z důvodu přísného oddělení pravomocí mezi soudy dotčených členských států spadají námitky proti takovému rozhodnutí a osvědčení vydanému na základě článku 42 nařízení č. 2201/2003 do výhradní pravomoci soudů členského státu původu.

I – Právní rámec

14. Relevantními předpisy jsou Haagská úmluva z roku 1980, nařízení č. 2201/2003, jakož i Listina základních práv.

15. Haagská úmluva z roku 1980 vstoupila v platnost dne 1. prosince 1983 a byla ratifikována všemi členskými státy. Členské státy ji nadále uplatňují, ale její ustanovení jsou doplněna ustanoveními nařízení č. 2201/2003. Ustanovení uvedeného nařízení mají ve vztazích mezi členskými sáty přednost před ustanoveními úmluvy( ).

A – Haagská úmluva z roku 1980

16. Haagská úmluva z roku 1980 vychází z postulátu, že jakékoli násilné přemístění nezletilého z místa jeho obvyklého bydliště bez souhlasu držitele práva péče závažně porušuje zájem dítěte a představuje situaci, kterou je třeba v co nejkratší lhůtě ukončit bez meritorního přezkumu sporu mezi rodiči.

17. Podle jejího článku 1 je předmětem úmluvy zajistit, aby práva týkající se péče o dítě podle právního řádu jednoho smluvního státu byla účinně respektována v ostatních smluvních státech, a zajistit bezodkladný návrat dětí protiprávně přemístěných nebo zadržovaných v některém smluvním státě.

18. Podle článku 3 uvedené úmluvy se přemístění dítěte považuje za protiprávní, jestliže bylo porušeno právo péče o dítě, které má osoba podle právního řádu státu, v němž dítě mělo své obvyklé bydliště bezprostředně před přemístěním.

19. Ve všech otázkách týkající se péče o dítě má přednost „zájem dítěte“. Dítě má právo na stabilitu, na možnost pobývat v místě svého obvyklého bydliště, což se považuje za jeden z hlavních základů rovnováhy a vývoje dítěte. Dítě není předmět, který by rodiče v případě konfliktu mohli instrumentalizovat.

20. Jakmile je za těchto podmínek konstatováno neoprávněné přemístění, je nařízeno bezodkladné navrácení dítěte do místa jeho obvyklého bydliště. Rozhodnutí o navrácení je tedy oddělené od přiznání práva péče o dítě, k jehož posouzení se nejlépe hodí soud v místě obvyklého bydliště.

21. Článek 12 Haagské úmluvy z roku 1980 stanoví, že:

„Jestliže dítě bylo protiprávně přemístěno nebo zadrženo podle článku 3 a v den zahájení řízení před soudním nebo správním orgánem smluvního státu, v němž dítě je, uplynulo období kratší jednoho roku ode dne protiprávního přemístění nebo zadržení, nařídí příslušný orgán bezodkladné navrácení dítěte.

Neprokáže-li se, že dítě se sžilo se svým novým prostředím, soudní nebo správní orgán nařídí navrácení dítěte, i když řízení začalo po uplynutí období jednoho roku uvedeného v předcházejícím odstavci.

[…]“

22. Autoři uvedené úmluvy si však přáli zmírnit téměř automatický mechanismus navrácení prostřednictvím výjimek, které umožňují zohlednit zájem dítěte a konkrétní okolnosti. Článek 13 uvedené úmluvy stanoví, že soudní nebo správní orgán dožádaného státu není povinen nařídit navrácení dítěte, jestliže osoba, instituce nebo jiný orgán, který nesouhlasí s jeho navrácením, prokáže:

– že osoba, instituce nebo jiný orgán, který měl pečovat o osobu dítěte, ve skutečnosti nevykonával právo péče o dítě v době přemístění nebo zadržení nebo souhlasil či později se smířil s přemístěním nebo zadržením, nebo

– že je vážné nebezpečí, že návrat by dítě vystavil fyzické nebo duševní újmě nebo je jinak dostal do nesnesitelné situace, nebo také

– že dítě nesouhlasí s návratem a dosáhlo věku a stupně vyspělosti, v němž je vhodné přihlížet k jeho stanoviskům.

23. Haagská úmluva z roku 1980 se na základě svého článku 4 nepoužije, pokud dítě dosáhlo věku šestnácti let. Krom toho podle článku 20 uvedené úmluvy může být návrat dítěte podle ustanovení článku 12 uvedené úmluvy odmítnut, kdyby to nedovolovaly základní zásady dožádaného státu o ochraně lidských práv a základních svobod.

B – Nařízení č. 2201/2003

24. Nařízení č. 2201/2003, stejně jako Haagská úmluva z roku 1980, směřuje k odrazení od únosů dětí a zajišťuje rychlé navrácení uneseného dítěte do členského státu původu. Patří do prostoru svobody, bezpečnosti a práva, jehož základním kamenem, jak připomíná jeho druhý bod odůvodnění, je vzájemné uznávání soudních rozhodnutí.

25. Za tím účelem chtěl zákonodárce Společenství zavést následující systém:

– soudy členského státu původu zůstávají příslušné. Protiprávní přemístění dítěte neznamená samo o sobě přenos příslušnosti;

– soudy dožádaného členského státu musí zajistit rychlé navrácení dítěte;

– pokud se soud dožádaného členského státu rozhodne nenařídit navrácení dítěte, musí předat své rozhodnutí, jakož i důkazy, na kterých je rozhodnutí založeno, příslušnému soudu členského soudu původu a oba soudy musí spolupracovat;

– pokud soud členského státu původu nařídí navrácení dítěte, jeho rozhodnutí, je-li tímto soudem osvědčeno, je vykonatelné v dožádaném členském státě a nemůže být v daném státě předmětem žádného opravného prostředku.

26. Sedmnáctý bod odůvodnění nařízení č. 2201/2003 zní takto:

„V případech neoprávněného odebrání nebo zadržení dítěte by mělo být neprodleně zajištěno navrácení dítěte, proto by se měla nadále používat [Haagská úmluva z roku 1980], doplněná ustanoveními tohoto nařízení, zejména článkem 11. Soudy členského státu, do kterého bylo dítě neoprávněně odebráno [protiprávně přemístěno] nebo ve kterém bylo neoprávněně [protiprávně] zadrženo, by měly mít možnost odmítnout jeho navrácení ve zvláštních, řádně odůvodněných případech. Takové rozhodnutí by však mělo být nahrazeno pozdějším rozhodnutím soudu členského státu, ve kterém mělo dítě bydliště před neoprávněným přemístěním [protiprávním přemístěním] nebo zadržením. Pokud by takové rozhodnutí ukládalo navrácení dítěte, mělo by navrácení proběhnout bez zvláštního řízení o uznání a výkonu tohoto rozhodnutí v členském státě, do kterého bylo dítě neoprávněně odebráno [protiprávně přemístěno] nebo ve kterém bylo neoprávněně [protiprávně] zadrženo.“

27. Podle dvacátého prvního bodu odůvodnění uvedeného nařízení „[u]znání a výkon rozhodnutí vydaných v členském státě by měly být založeny na zásadě vzájemné důvěry a důvody pro neuznání by měly být omezeny na nezbytné minimum“.

28. Podle dvacátého třetího bodu odůvodnění uvedeného nařízení „rozhodnutí o právu na styk s dítětem a rozhodnutí o navrácení osvědčená v členském státě původu v souladu s tímto nařízením měla být uznávána a vykonatelná ve všech ostatních členských státech, aniž by bylo vyžadováno další řízení. Opatření pro výkon těchto rozhodnutí se nadále řídí vnitrostátním právem“. Dvacátý čtvrtý bod odůvodnění nařízení č. 2201/2003 pokračuje zmínkou, že „proti osvědčení vystavenému pro usnadnění výkonu rozhodnutí by nemělo být možné podat opravný prostředek. Opravný prostředek by měl být přípustný pouze v případech věcné chyby, tj. pokud osvědčení nevyjadřuje přesně obsah rozhodnutí“.

29. Krom toho uvedené nařízení uznává význam výslechu dítěte. Podle devatenáctého bodu jeho odůvodnění „výslech dítěte má významnou úlohu při používání tohoto nařízení, ačkoli tento nástroj nemá měnit platné vnitrostátní postupy“.

30. Podle dvacátého bodu odůvodnění uvedeného nařízení „výslech dítěte v jiném členském státě může proběhnout způsoby stanovenými nařízením Rady (ES) č. 1206/2001 ze dne 28. května 2001 o spolupráci soudů členských států při dokazování v občanských nebo obchodních věcech[( )]“.

31. Konečně ve třicátém třetím bodě odůvodnění nařízení č. 2201/2003 se uvádí, že „toto nařízení ctí základní práva a zachovává zásady Listiny základních […]. Zejména se snaží zajistit dodržování základních práv dítěte stanovených v článku 24 Listiny základních práv“.

32. Tyto jednotlivé úmysly zákonodárce byly do článků nařízení č. 2201/2003 provedeny následujícím způsobem.

33. Podle čl. 2 odst. 11 uvedeného nařízení, jež v zásadě přebírá tutéž definici jako Haagská úmluva z roku 1980, se „neoprávněným odebráním [protiprávním přemístěním] nebo zadržením“ rozumí přemístění nebo zadržení dítěte, kterým je porušováno právo péče o dítě vyplývající ze soudního rozhodnutí podle právních předpisů členského státu, ve kterém mělo dítě své obvyklé bydliště bezprostředně před přemístěním nebo zadržením, pokud bylo právo péče o dítě skutečně vykonáváno.

34. Článek 11 nařízení, nazvaný „Navrácení dítěte“, stanoví:

„1. V případě, že osoba, orgán nebo jiný subjekt mající právo péče o dítě požádá příslušné orgány v členském státě o vydání rozhodnutí na základě [Haagské úmluvy z roku 1980], aby dosáhl navrácení dítěte, které bylo neoprávněně odebráno nebo zadrženo v jiném členském státě než v členském státě, ve kterém mělo dítě obvyklé bydliště bezprostředně před neoprávněným odebráním nebo zadržením, použijí se odstavce 2 až 8.

2. Při použití článků 12 a 13 Haagské úmluvy z roku 1980 se zajistí dítěti během řízení příležitost být vyslechnuto, pokud se to nejeví jako nevhodné s vzhledem k jeho věku nebo stupni vyspělosti.

3. Soud, u kterého je podána žádost o navrácení dítěte uvedená v odstavci 1, jedná v řízení o žádosti rychle, přičemž využívá nejrychlejší postupy, které vnitrostátní právo umožňuje.

Aniž je dotčen první pododstavec, vydá soud s výjimkou případů, kdy to neumožňují mimořádné okolnosti, rozhodnutí do šesti týdnů od podání žádosti.

4. Soud nemůže zamítnout žádost o navrácení dítěte na základě čl. 13 písm. b) Haagské úmluvy z roku 1980, pokud se prokáže, že byla přijata vhodná opatření k zajištění ochrany dítěte po jeho navrácení.

[…]

6. Pokud soud vydá rozhodnutí o nenavrácení na základě článku 13 Haagské úmluvy z roku 1980, musí ihned, přímo či prostřednictvím svého ústředního orgánu, zaslat opis soudního rozhodnutí o nenavrácení a příslušných písemností, zejména přepisu výslechů učiněných před soudem, příslušnému soudu nebo ústřednímu orgánu členského státu, ve kterém mělo dítě obvyklé bydliště bezprostředně před svým neoprávněným odebráním nebo zadržením, a to v souladu s vnitrostátním právem. Soud musí obdržet všechny uvedené písemnosti do jednoho měsíce ode dne rozhodnutí o nenavrácení.

7. Pokud již před soudy v členském státě, ve kterém mělo dítě obvyklé bydliště bezprostředně před neoprávněným odebráním nebo zadržením, nebylo řízení jednou ze stran zahájeno, musí soud nebo ústřední orgán, který obdrží hlášení podle odstavce 6, informace takto získané oznámit stranám a vyzvat je, aby v souladu s vnitrostátním právem do tří měsíců od tohoto oznámení doručily svá podání soudu, aby soud mohl prošetřit otázku práva péče o dítě.

Soud věc uzavře, pokud v dané lhůtě neobdrží žádné podání, aniž jsou dotčena pravidla pro soudní příslušnost uvedená v tomto nařízení.

8. Bez ohledu na rozhodnutí o nenavrácení vydané na základě článku 13 Haagské úmluvy z roku 1980 je za účelem zajištění navrácení dítěte vykonatelné v souladu s oddílem 4 kapitoly III každé následné rozhodnutí nařizující navrácení dítěte, které vydal soud příslušný podle tohoto nařízení.“

35. Článek 42 nařízení č. 2201/2003, který je součástí tohoto oddílu 4 kapitoly III, stanoví:

„1. Vykonatelné rozhodnutí stanovící navrácení dítěte, uvedené v čl. 40 odst. 1 písm. b), vydané v jednom členském státě se uznává a je vykonatelné v jiném členském státě bez nutnosti prohlášení vykonatelnosti a bez možnosti námitky proti uznání rozhodnutí, pokud bylo rozhodnutí osvědčeno v členském státě původu v souladu s odstavcem 2.

I v případě, že vnitrostátní právo nestanoví vykonatelnost rozhodnutí požadujícího navrácení dítěte podle čl. 11 odst. 8 ze zákona, může původní soud prohlásit rozhodnutí za vykonatelné bez ohledu na případný opravný prostředek.

2. Původní soudce, který vydal rozhodnutí uvedené v čl. 40 odst. 1 písm. b), vystaví osvědčení uvedené v odstavci 1, pouze pokud

a) dítě dostalo příležitost být vyslechnuto, pokud nebyl výslech považován za nevhodný s přihlédnutím k jeho věku nebo stupni vyspělosti;

b) strany dostaly příležitost být vyslechnuty a

c) soud při vydání svého rozhodnutí přihlédl k důvodům a důkazům, na jejichž základě bylo vydáno rozhodnutí podle článku 13 Haagské úmluvy z roku 1980.

V případě, že soud nebo jiný orgán přijme opatření k zajištění ochrany dítěte po jeho navrácení do státu jeho obvyklého bydliště, obsahuje osvědčení údaje o těchto opatřeních.

Původní soudce bez návrhu vystaví osvědčení na jednotném formuláři obsaženém v příloze IV (osvědčení týkající se navrácení dítěte).

Osvědčení se vyhotovuje v jazyce rozhodnutí.“

36. Na základě čl. 47 odst. 2 nařízení č. 2201/2003 „[k]aždé rozhodnutí vydané soudem jiného členského státu a prohlášené za vykonatelné […] nebo osvědčené v souladu s […] čl. 42 odst. 1 se vykoná v členském státě výkonu za stejných podmínek, za jakých by bylo v tomto členském státě vykonáno, kdyby v něm bylo i vydáno“.

C – Listina základních práv

37. Listina základních práv, jež má podle článku 6 SEU stejnou právní sílu jako Smlouvy, ve svém článku 24 uvádí práva dítěte takto:

„1. Děti mají právo na ochranu a péči nezbytnou pro jejich blaho. Mohou svobodně vyjadřovat své názory. V záležitostech, které se jich dotýkají, se k těmto názorům musí přihlížet s ohledem na jejich věk a vyspělost.

2. Při všech činnostech týkajících se dětí, ať už uskutečňovaných veřejnými orgány nebo soukromými institucemi, musí být prvořadým hlediskem nejvlastnější zájem dítěte.

3. Každé dítě má právo udržovat pravidelné osobní vztahy a přímý styk s oběma rodiči, ledaže by to bylo v rozporu s jeho zájmy.“

II – Spor v původním řízení a předběžné otázky

38. Skutkový základ sporu v původním řízení, jak jej uvádí předkládající soud, lze shrnout takto.

39. J. A. Aguirre Zarraga a S. Pelz uzavřeli dne 25. září 1998 v Erandio (Španělsko) manželství. Z tohoto manželství se dne 31. ledna 2000 narodila dcera Andrea. Společné bydliště rodičů dítěte bylo v Sondika (Španělsko).

40. Na konci roku 2007 došlo k odloučení rodičů dítěte. Každý z nich podal návrh na rozvod a navrhl, aby mu bylo přiznáno výhradní právo péče o Andreu.

41. Rozhodnutím ze dne 12. května 2008 přiznal Juzgado de Primera Instancia e Instrucción n° 5 de Bilbao (Španělsko) předběžně právo péče otci dítěte. Andrea poté přešla do domácnosti otce. V červnu 2008 se matka Andrey přestěhovala do Německa. Po letních prázdninách v roce 2008, kdy Andrea navštívila svoji matku, si matka ponechala Andreu u sebe. Od 15. srpna 2008 tedy žije Andrea v domácnosti své matky v Německu. V tentýž den vydal Juzgado de Primera Instancia e Instrucción Número 5 de Bilbao rozhodnutí, kterým zakázal vycestování Andrey mimo španělské území.

42. Otec Andrey podal návrh na navrácení dcery do Španělska na základě Haagské úmluvy z roku 1980. Daný návrh byl zamítnut rozhodnutím ze dne 1. července 2009, které bylo přijato na základě čl. 13 odst. 2 uvedené úmluvy. Tehdejší výslech Andrey ukázal, že Andrea trvale a kategoricky nesouhlasila se svým navrácením do Španělska. Znalec přizvaný soudem po uvedeném výslechu dospěl k závěru, že názor Andrey musí být s ohledem na její věk a vyspělost zohledněn.

43. Německé ministerstvo spravedlnosti zaslalo uvedený rozsudek ústřednímu orgánu Španělska dopisem ze dne 8. července 2009.

44. V tomtéž měsíci Juzgado de Primera Instancia e Instrucción n° 5 de Bilbao pokračoval v řízení týkajícím se přiznání práva péče o dítě. Daný soud měl za to, že je nezbytné vypracovat nový znalecký posudek, jakož i osobně vyslechnout Andreu, a stanovil příslušná data jednání pro znalce a pro Andreu v Bilbau. K těmto jednáním se ani Andrea, ani její matka nedostavily. Španělský soud nevyhověl žádosti o zaručení volného opuštění španělského území po vypracování posudku znalcem a po soudním výslechu, kterou podala matka dítěte pro sebe a Andreu. Nevyhověl ani výslovnému návrhu matky, aby provedl výslech Andrey prostřednictvím videokonference.

45. Rozsudkem ze dne 16. prosince 2009 přiznal Juzgado de Primera Instancia e Instrucción n° 5 de Bilbao výhradní právo péče o Andreu otci.

46. Matka dítěte se proti tomuto rozsudku odvolala a uváděla zejména to, že je nezbytné Andreu vyslechnout. Audiencia Provincial de Biscaya (Španělsko) rozsudkem ze dne 21. dubna 2010 zamítl tento návrh na zorganizování výslechu dítěte.

47. Dne 5. února 2010 vydal Juzgado de Primera Instancia e Instrucción n° 5 de Bilbao podle článku 42 nařízení č. 2201/2003 osvědčení rozsudku ze dne 19. prosince 2009.

48. Matka dítěte podala žádost, aby nebyl nařízen výkon rozhodnutí a aby uvedený rozsudek nebyl uznán.

49. Rozhodnutím ze dne 28. dubna 2010 Amtsgericht – Familiengericht – Celle (okresní soud Celle, senát pro rodinné právo, Německo) vyhověl uvedené žádosti z důvodu, že Juzgado de Primera Instancia e Instrucción n° 5 de Bilbao před vydáním rozhodnutí Andreu nevyslechl.

50. Dne 18. června 2010 podal otec dítěte proti uvedenému rozsudku opravný prostředek.

51. Oberlandesgericht Celle, k němuž byl opravný prostředek podán, uvádí, že má následující pochybnosti.

52. Ačkoli je rozsudek ze dne 16. prosince 2009 rozhodnutím nařizujícím navrácení dítěte po vydání rozhodnutí o nenavrácení, ve vztahu k němuž je soud členského státu výkonu v zásadě zbaven pravomoci přezkumu, jak plyne z výše uvedených rozsudků Rinau a Povse, Oberlandesgericht Celle má za to, že v případě obzvláště závažného porušení základních práv musí mít vlastní pravomoc přezkumu, aby mohl zabránit výkonu takového rozhodnutí.

53. Oberlandesgericht Celle se totiž domnívá, že ve sporu v původním řízení představuje nevyslechnutí Andrey soudem členského státu původu porušení čl. 24 odst. 1 Listiny základních práv. Jde o porušení takového významu, že odůvodňuje uznání pravomoci přezkumu soudu členského státu výkonu na základě výkladu čl. 42 odst. 1 nařízení č. 2201/2003 v souladu s Listinou základních práv.

54. Krom toho se Oberlandesgericht Celle táže, zda v případě, že navzdory danému porušení základních práv by soud členského státu výkonu neměl žádnou pravomoc přezkumu, může být vázán osvědčením vydaným na základě článku 42 nařízení č. 2201/2003, jehož obsah je zjevně nesprávný. Tak je tomu v projednávané věci, v níž osvědčení obsahuje zjevně nesprávné prohlášení, tedy, že dítě bylo vyslechnuto Juzgado de Primera Instancia e Instrucción n° 5 de Bilbao.

55. Oberlandesgericht Celle se tedy rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:

„1) Má soud členského státu výkonu – v případech závažných porušení základních práv v rozhodnutí členského státu původu, které je třeba vykonat – při výkladu článku 42 nařízení [č. 2201/2003] v souladu s Listinou základních práv výjimečně vlastní pravomoc k přezkumu?

2) Je soud členského státu výkonu povinen provést výkon rozhodnutí členského státu původu, i když ze spisu vyplývá, že osvědčení vydané podle článku 42 nařízení [č. 2201/2003] soudem členského státu původu obsahuje zjevně nesprávné prohlášení?“

III – Analýza

56. Svými otázkami se předkládající soud především táže, zda nařízení č. 2201/2003 musí být vykládáno v tom smyslu, že soud dožádaného členského státu může bránit výkonu rozhodnutí nařizujícího navrácení dítěte přijatého na základě čl. 11 odst. 8 uvedeného nařízení, jestliže se zdá, že dotčené dítě nebylo vyslechnuto v rozporu s ustanovením článku 42 uvedeného nařízení, vykládaným v souladu se základním právem uvedeným v článku 24 Listiny základních práv. Dále se táže, zda má v případě záporné odpovědi na první otázku uvedený soud povinnost přistoupit k výkonu rozhodnutí, ačkoli se zdá, že osvědčení dotčeného rozhodnutí je zjevně nesprávné, neboť nesprávně uvádí, že dítě bylo vyslechnuto.

57. Tyto dvě otázky spočívají na předpokladu, podle kterého dítě ve věci v původním řízení nemělo příležitost být vyslechnuto v rozporu s článkem 42 nařízení č. 2201/2003 ve spojení s článkem 24 Listiny základních práv.

58. Avšak z údajů poskytnutých předkládajícím soudem a z údajů ve spisu plyne, že výslech dítěte byl proveden Amtsgericht – Familiengericht – Celle na jednání konaném dne 20. března 2009 v rámci řízení, jež vedlo k rozhodnutí o nenavrácení, které daný soud vydal dne 1. července 2009.

59. Z přezkumu rozsudku vydaného Juzgado de Primera Instancia e Instrucción n° 5 de Bilbao dne 16. prosince 2009, kterým bylo nařízeno navrácení dítěte po vydání uvedeného rozhodnutí o nenavrácení, rovněž vyplývá, že daný soud zohlednil uvedený výslech a uvedl důvody, proč měl navzdory tomu, že dítě odmítlo žít opět ve Španělsku, za to, že navrácení dítěte představuje řešení, které je nejvíce v souladu s jeho zájmy.

60. Podle předkládajícího soudu uvedený výslech dítěte a odkaz na něj v rozsudku ze dne 16. prosince 2009 neumožňují mít za to, že bylo dodrženo základní právo dítěte, zavedené čl. 42 odst. 2 písm. a) nařízení č. 2201/2003. Připomínám, že dané ustanovení stanoví, že soud členského státu původu, který se rozhodne nařídit navrácení dítěte navzdory rozhodnutí o nenavrácení, vystaví osvědčení svého rozhodnutí, a tím jej učiní vykonatelným, pouze pokud dítě dostalo příležitost být vyslechnuto, pokud nebyl výslech považován za nevhodný s přihlédnutím k jeho věku nebo stupni vyspělosti.

61. Předpoklad předkládajícího soudu tedy spočívá na výkladu článku 42 nařízení č. 2201/2003, podle kterého se soud členského státu původu nemůže spokojit s odkazem na výslech dítěte provedený soudními orgány dožádaného státu v rámci řízení, jež vedlo k vydání rozhodnutí o nenavrácení, ale musí sám provést nový výslech dítěte, protože jinak by mohl vážně porušit základní právo dítěte stanovené v článku 24 Listiny základních práv.

62. Podle mého názoru je důležité, aby Soudní dvůr před přezkumem otázek položených předkládajícím soudem rozhodl o platnosti takového předpokladu, neboť podmiňuje relevanci uvedených otázek a týká se významného bodu systému a záruk stanových nařízením č. 2201/2003.

A – Opodstatněnost předpokladu, na němž spočívají předběžné otázky

63. Navrhuji, aby Soudní dvůr úvodem rozhodl o následující otázce:

„Umožňuje výslech dítěte provedený soudními orgány členského státu výkonu v rámci řízení vedoucího k vydání rozhodnutí o nenavrácení, který soud členského státu původu zohlednil v rozhodnutí nařizujícím navrácení dítěte přijatém na základě čl. 11 odst. 8 nařízení č. 2201/2003, domnívat se, že byla splněna podmínka uvedená v čl. 42 odst. 2 písm. a) daného nařízení, podle které dítě musí dostat příležitost být vyslechnuto?“

64. Za účelem dodržení zásady kontradiktornosti byly strany sporu v původním řízení, jakož i další zúčastnění oprávnění přednést písemně, nebo během ústního jednání vyjádření před Soudním dvorem vyzváni, aby se vyjádřili k této otázce.

65. Německá vláda, jakož i Evropská komise tvrdí, že na uvedenou otázku je třeba odpovědět záporně. Své stanovisko zakládají na několika argumentech, jež lze shrnout následovně:

– Výslech před soudem členského státu výkonu a výslech uvedený v čl. 42 odst. 2 písm. a) nařízení č. 2201/2003 mají odlišný předmět, neboť první z nich se týká navrácení dítěte, zatímco předmětem druhého je umožnit konečné rozhodnutí o právu péče o dítě, a má tedy širší rozsah.

– Přiznat, že podmínka uvedená v čl. 42 odst. 2 písm. a) nařízení č. 2201/2003 je splněna, pokud bylo dítě vyslechnuto soudem členského státu výkonu, by mělo za následek systematické osvobození soudu členského státu původu od povinnosti vyslechnout dítě, a umožnilo by to tedy uvedené ustanovení obejít. To by bylo rovněž v rozporu se strukturou uvedeného ustanovení, jež v písmeni a) stanoví povinnost vyslechnout dítě, a nikoli pouze v písmeni c) povinnost zohlednit prvky, na kterých bylo založeno rozhodnutí o nenavrácení dítěte.

– Podle Komise v projednávané věci čas, který uplynul mezi výslechem dítěte soudem dožádaného členského státu a přijetím rozhodnutí, kterým bylo nařízeno jeho navrácení, tedy téměř devět měsíců, neumožňuje domnívat se, že podmínka uvedená v čl. 42 odst. 2 písm. a) nařízení č. 2201/2003 byla splněna.

66. Na jednání konaném dne 6. prosince 2010 S. Pelz, jakož i řecká, francouzská a lotyšská vláda rovněž podpořily uvedené stanovisko.

67. Na rozdíl od těchto zúčastněných a předkládajícího soudu mám za to, stejně jako J. A. Aguirre Zarraga a španělská vláda, že je třeba na přezkoumávanou otázku odpovědět kladně. Své stanovisko zakládám na obsahu základního práva dítěte být vyslechnuto, jež bylo zavedeno čl. 42 odst. 2 písm. a) nařízení č. 2201/2003, a na systému spolupráce mezi soudy jednotlivých členských států, který dané nařízení zavádí.

1. Obsah základního práva dítěte být vyslechnuto

68. Pokud jde o základní právo dítěte být vyslechnuto, jak je zavedeno čl. 42 odst. 2 písm. a) nařízení č. 2201/2003, tvrdím, že zaprvé musí být předmětem autonomního výkladu, zadruhé je jeho cílem, aby se dítěti, které má dostatečnou rozlišovací schopnost, dostalo příležitosti vyjádřit názor ohledně svého navrácení, a zatřetí není tento názor pro soud závazný, ale představuje skutečnost, která soudu umožňuje posoudit, zda nejvlastnější zájem dítěte brání jeho navrácení.

a) Autonomní výklad

69. Je nesporné, že nařízení č. 2201/2003, jako všechny právní akty Unie, musí být prováděno v souladu se základními právy. Jak stojí v jeho třicátém třetím bodě odůvodnění, uvedené nařízení zachovává zásady Listiny základních práv, a zejména se snaží zajistit dodržování základních práv dítěte stanovených v jejím článku 24. Jak uvádí devatenáctý bod uvedeného nařízení, má krom toho výslech dítěte významnou úlohu při používání tohoto nařízení.

70. Nařízení č. 2201/2003 tak obsahuje čtyři ustanovení o tom, že dítě má dostat příležitost být vyslechnuto, tedy čl. 11 odst. 2 a 42 odst. 2 písm. a) týkající se navrácení protiprávně přemístěného nebo zadrženého dítěte, čl. 23 písm. b) týkající se důvodů pro neuznání rozhodnutí ve věcech rodičovské odpovědnosti, a čl. 41 odst. 2 písm. c) týkající se uznání rozhodnutí o právu na styk s dítětem.

71. Je pravda, že uvedená ustanovení nestanoví procesní podmínky daného vyslechnutí. Procesní podmínky, jak naznačuje devatenáctý bod odůvodnění nařízení č. 2201/2003, určují jednotlivé členské státy v souladu se zásadou procesní autonomie. To však podle mého názoru neznamená, že otázka, zda byla při plnění podmínky požadované čl. 42 odst. 2 písm. a) uvedeného nařízení dodržena základní práva dítěte, má být posuzována s ohledem na veřejný pořádek jednotlivých členských států.

72. Přezkum jednotlivých článků nařízení č. 2201/2003, jež stanoví výslech dítěte, totiž vede ke konstatování, že pouze článek 23 uvedeného nařízení odkazuje na veřejný pořádek členského státu výkonu. Daný článek totiž stanoví, že rozhodnutí ve věci rodičovské zodpovědnosti se neuzná, jestliže bylo rozhodnutí, s výjimkou naléhavých případů, vydáno, aniž mohlo dítě využít práva být vyslechnuto, „a tím byly porušeny základní procesní zásady platné v členském státě, v němž se o uznání žádá“.

73. Takový odkaz naopak není uveden v čl. 42 odst. 2 písm. a) nařízení č. 2201/2003 ani v dalších dvou výše uvedených článcích. Tento rozdíl ve znění podle mého názoru prokazuje, že dodržení podmínky uvedené v daném ustanovení, podle níž má dítě dostat příležitost být vyslechnuto, nezávisí na dodržení základních práv dítěte, jak jsou stanovena v právním řádu členského státu výkonu. Splnění požadavku uvedeného v čl. 42 odst. 2 písm. a) nařízení č. 2201/2003 nepodléhá podmínce, aby dítě dostalo příležitost být vyslechnuto v souladu se základním zákonem členského státu, do kterého bylo protiprávně přemístěno nebo v němž je protiprávně zadržováno.

74. Ustanovení práva Společenství, které neodkazuje na právo členských států za účelem vymezení svého smyslu a dosahu, totiž podle ustálené judikatury musí být vykládáno autonomním způsobem( ). Soudní dvůr již tuto judikaturu uplatnil na nařízení č. 2201/2003 ohledně pojmu „občanské věci“ uvedeného v čl. 1 odst. 1( ) a pojmu „obvyklé bydliště“ uvedeného v čl. 8 odst. 1 daného nařízení( ).

75. Krom toho autonomní povaha obsahu podmínky uvedené v čl. 42 odst. 2 písm. a) nařízení č. 2201/2003 je podle mého názoru rovněž potvrzena procesní autonomií vykonatelnosti rozhodnutí, které nařizuje navrácení dítěte a které bylo přijato po rozhodnutí o nenavrácení( ). Za účelem zajištění skutečného a rychlého navrácení dítěte je totiž takové rozhodnutí na základě čl. 11 odst. 8 uvedeného nařízení vykonatelné v souladu s kapitolou III oddílem 4 uvedeného nařízení, což znamená, že se uznává a je vykonatelné v členském státě, do kterého bylo dítě protiprávně přemístěno, nebo ve kterém je protiprávně zadržováno, bez nutnosti prohlášení o uznání jeho vykonatelnosti v daném státě a bez možnosti námitky proti jeho uznání( ).

76. Nařízení č. 2201/2003 se tak liší od Haagské úmluvy z roku 1980, jež v článku 20 stanoví, že návrat dítěte může být odmítnut, kdyby to nedovolovaly základní zásady dožádaného státu. „Přidaná hodnota“ nařízení č. 2201/2003 ve srovnání s uvedenou úmluvou tedy spočívá v tom, že umožňuje řešení bezvýchodných situací, jež by mohly vést k odchylnému posouzení nejvlastnějšího zájmu dítěte, je-li soudem původu a dožádaným soudem provedeno s ohledem na jejich vlastní základní práva.

77. Užitečný účinek uvedeného nařízení by tedy byl ohrožen, pokud by soud členského státu původu musel ověřovat dodržení podmínek pro vydání osvědčení, jež rozhodnutí propůjčuje vykonatelnost, s ohledem na základní práva ve členském státě, do kterého bylo dítě protiprávně přemístěno, nebo ve kterém je protiprávně zadržováno.

78. Z toho podle mého názoru plyne, že základní právo dítěte být vyslechnuto, jak bylo zavedeno v článku 42 nařízení č. 2201/2003, musí mít autonomní obsah. To v projednávané věci znamená, že otázka, zda byl dodržen čl. 42 odst. 2 písm. a) uvedeného nařízení, musí být posouzena nikoli s ohledem na požadavky německého základního zákona, ale s ohledem na obsah uvedené podmínky, jež musí být jednotně chápán ve všech členských státech, podle výkladu provedeného Soudním dvorem. V tomto ohledu uvádím, že německá vláda tuto analýzu sdílí.

b) Obsah práva dítěte být vyslechnuto

79. Článek 42 odst. 2 písm. a) nařízení č. 2201/2003 stanoví, že soud členského státu původu může vystavit osvědčení svého rozhodnutí, které nařizuje navrácení dítěte a které bylo přijato po rozhodnutí o nenavrácení, pouze po