ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
31.

Naproti tomu nelze ztratit ze zřetele skutečnost, že ačkoli nevyřazení povolenek v řádné lhůtě nepochybně představuje narušení systému, a to z důvodů přísnosti účetní logiky, na které je systém založen, uvedené společnosti se nedopustily žádného nadměrného znečištění a navíc nebylo prokázáno, že by v případě obou jmenovaných společností bylo opožděné vyřazení odůvodněno snahou narušit systém, spekulovat na trhu, nebo dosáhnout zisku způsobem, který by mohl narušit hospodářskou soutěž ( 48 ), a to tím spíše, že podle žalobkyň v původním řízení byly jejich účty rychle zablokovány orgánem pověřeným správou registru ( 49 ). Podle čl. 16 odst. 2 směrnice 2003/87 je přitom pokuta doprovázena zveřejněním jmen „provozovatelů, kteří porušují požadavky na vyřazení dostačujícího množství povolenek“. Tato metoda inspirovaná technikou „name and shame“, používanou v kontextu uvedené směrnice, má smysl, pouze pokud se týká provozovatelů, kteří se dopustí překročení emisí nad rámec povoleného množství a neúčastní se tržního mechanismu, tedy neopatří si chybějící povolenky na trhu a tím ohrožují dosažení cíle sledovaného uvedenou směrnicí. Je zřejmé, že zveřejnění jmen obou společností-žalobkyň v původním řízení, které doprovází sankci stanovenou v čl. 16 odst. 3 a 4 směrnice 2003/87, bylo z výše uvedených důvodů zjevně nezasloužené.
Během diskusí před Soudním dvorem se probírala zvláště otázka, zda bylo rozhodnutí zákonodárce zvolit biometrickou metodu porovnávání otisků prstů opodstatněné. Podle žalobce v původním řízení zákonodárce nerozvedl a nevysvětlil zejména ze statistického hlediska důvody, proč v okamžiku přijímání nařízení č. 2252/2004 a č. 444/2009 považoval za nezbytné uložit členským státům povinnost zahrnout do cestovních pasů dva otisky prstů. Žalobce v původním řízení v konečném důsledku zpochybňuje použití biometrické metody jako takové, kromě zobrazení obličeje, resp. i samotnou potřebu zjišťovat tak přesným způsobem totožnost občanů Unie na jejích vnějších hranicích ( 43 ). Pobouřilo jej zejména to, že existují možnosti, jak bez vědomí dotčených osob získat zobrazení jejich otisků prstů, a že se tak z nich nakonec stávají poměrně málo zabezpečené údaje ( 44 ), protože při čemkoli, co v běžném životě děláme, po sobě můžeme zanechat otisky prstů. Podle žalobce dále nedostatečná úroveň zabezpečení čipu pro uchovávání údajů nedokáže zaručit, že budou biometrické údaje čteny pouze oprávněnými orgány. Úroveň zásahu do základního práva zaručeného článkem 8 Listiny je podle něj konečně nepřípustná, protože se zaprvé týká všech občanů Unie po dobu 10 let, tj. po celou dobu platnosti jejich cestovních pasů, zadruhé protože k zásahům dochází opakovaně při každé kontrole na vnějších hranicích, zatřetí protože existuje reálné riziko, že budou biometrické údaje ponechány v databázích, a začtvrté protože by z identifikace pomocí otisků prstů mohly vznikat odvozeniny a hrozila by stigmatizace určitých kategorií osob. Michael Schwarz se ze všech těchto důvodů domnívá, že zásah do základního práva nesouvisí s obtížemi, k nimž ve skutečnosti dochází při kontrolách na vnějších hranicích Unie, ať již jde o zjišťování totožnosti občanů Unie či o boj proti pokusům o nedovolený vstup na území Unie s použitím padělaného cestovního pasu.
16.

Mám tedy za to, že aby se Tribunale Amministrativo Regionale per le Marche poskytla užitečná odpověď pro původní řízení, mělo by se rozhodnutí Soudního dvora o předběžné otázce soustředit na výklad čl. 47 odst. 2 a čl. 48 odst. 3 směrnice 2004/18.
59.

V projednávané věci si můžeme ušetřit potíže spojené s otázkou, zda prasečí hnůj objektivně „je“, nebo „není“ odpad, neboť je jasné, že to odpad je. Podle čl. 1 písm. a) směrnice 75/442 se totiž „odpadem“ rozumí „jakákoli látka nebo předmět spadající do kategorií uvedených v příloze I, kterých se držitel zbavuje nebo se od něho požaduje, aby se jich zbavil“. Nicméně konkrétně ohledně prasečího hnoje není třeba ověřovat, zda je obsažen v dotčené příloze, jelikož sama směrnice 75/442 mu přiděluje postavení „odpadu“, jelikož podle čl. 2 odst. 1 písm. b) jsou z působnosti této směrnice vyňaty oblasti „již upravené jinými předpisy“, „iii) […] tyto zemědělské odpady: exkrementy […]“. Je zjevné, že pokud zákonodárce považoval za nutné výslovně vyloučit exkrementy z působnosti směrnice 75/442, je to proto, že pokud by tak neučinil – a z důvodu obsahu a struktury samotné směrnice – bylo by jejich zahrnutí do této oblasti nevyhnutelné, jelikož se jedná o materiál, který per se představuje „odpad“.
40.

Předkládající soud zvažuje možnost snížení kupní ceny i bez návrhu. V tomto ohledu se jedná bezpochyby o možnost zajistit spotřebiteli ochranu jeho práv. Toto by však vedlo i k tomu, že by byla značně omezena dispoziční zásada a tím byla ohrožena jedna z hlavních zásad řízení členských států. Pokud není zohledněn požadavek konkrétního návrhového žádání, mohl by spotřebitel jednat v řízení pasivně a čekat, že soud mu přizná to, na co má z hmotněprávního hlediska nárok. To překračuje rámec toho, co je nezbytné k ochraně spotřebitele.
54.

Pokud by se navíc použitelnost pravidel směrnice lišila podle povahy režimu, v němž obchodník působí, a úkolů, které má plnit, došlo by k zavedení proměnlivé ochrany spotřebitele v rámci Unie, což by mohlo vést k ohrožení harmonizace, o kterou usiluje unijní zákonodárce. Způsob, jakým jsou provozovány služby v obecném zájmu, se totiž v jednotlivých členských státech liší a členské státy mohou svěřit jejich provozování veřejnému podniku nebo delegovat jejich správu na soukromý podnik. I oblast činností, které spadají do veřejného zájmu, se kromě toho může v jednotlivých členských státech lišit a tyto rozdíly mohou být ještě výraznější v důsledku otevírání služeb v obecném zájmu hospodářské soutěži a v důsledku rychlosti, s jakou členské státy v tomto ohledu postupují. Hranice mezi činnostmi, které spadají do obecného zájmu v užším smyslu, a přidruženými činnostmi prováděnými ve volné soutěži je tedy pohyblivá a proměnlivá, takže zjevně nemůže být posuzovacím kritériem.
30.

Správně se však jedná kromě zásady právní jistoty také a především o zásadu ochrany legitimního očekávání, neboť zemědělci se mohli spoléhat na to, že z důvodu své účasti na časově omezených agroenvironmentálních opatřeních nebudou nijak znevýhodněni při poskytování budoucích podpor v rámci Unie ( 19 ). Kromě toho by mohla být porušena zásada rovnosti, pokud by bylo s podniky, které se účastnily agroenvironmentálních opatření, zacházeno stejně jako s podniky, které produkovaly normálně. A konečně by byli zemědělci odrazeni od toho, aby se v budoucnu podíleli na agroenvironmentálních opatřeních, pokud by byla snížena podpora po uplynutí opatření. Bylo by to v rozporu cílem Unie zabezpečit podle článku 191 SFEU a článku 37 Listiny základních práv vysokou úroveň ochrany životního prostředí. Tento cíl musí být zohledněn podle článku 11 SFEU ( 20 ) v rámci všech politik Unie, tedy i v rámci společné zemědělské politiky.
71.

Ve stanovisku, které jsem přednesla v již citované věci New Yorker SHK Jeans v. OHIM, jsem dospěla k závěru, že podle druhé věty pravidla 22 odst. 2 prováděcího nařízení musí námitkové oddělení zamítnout námitky, pokud v okamžiku uplynutí lhůty stanovené OHIM nebyl předložen žádný důkaz o skutečném užívání ochranné známky ( 24 ). Uvedla jsem rovněž, že výjimka ze všeobecného pravidla uvedeného v čl. 74 odst. 2 nařízení č. 40/94 se již nepoužije, pokud osoba podávající námitky, jež byla požádána o prokázání skutečného užívání své ochranné známky, v dobré víře předložila hodnověrné základní důkazy prokazující toto užívání ( 25 ). Ačkoli pravidlo 22 odst. 3 popisuje, co je třeba prokázat, a pravidlo 22 odst. 4 vymezuje, jak to lze prokázat, neexistuje žádný taxativní seznam nezbytných listinných důkazů, které je nutno předložit k unesení důkazního břemene při prokazování skutečného užívání. V závislosti na okolnostech, jimiž jsou druh ochranné známky, a trh, na němž se ochranná známka užívá, se kvalita a množství důkazů může lišit a přihlašovatel může v průběhu řízení inter partes oprávněně zpochybnit dostatečnost předložených základních důkazů.
44.

Nařízení nezasahuje do procesní autonomie členských států, včetně zásady překážky věci rozsouzené. Nemělo by být vykládáno v tom smyslu, že soud členského státu, v němž se o výkon žádá, smí nezohlednit výkon cizího soudního rozhodnutí, které lze v každém případě napadnout podle vnitrostátních pravidel z toho důvodu, že je údajně neslučitelné s dřívějším soudním rozhodnutím vydaným v témže členském státě. Proto se čl. 34 odst. 4 nařízení použije pouze v rozsahu, v němž strany nemohou – z důvodu zapojení více než jednoho soudu z různých členských států – zpochybnit soudní rozhodnutí na základě jeho neslučitelnosti s jiným rozhodnutím. Jak uznal právní zástupce společnosti Salzgitter v odpověď na mou otázku při jednání, společnost Salzgitter měla dostatečný prostor k tomu, aby zpochybnila druhý rozsudek v Rumunsku. Pokud by byl čl. 34 odst. 4 vykládán tak, že zahrnuje „vnitrostátní kolize“, znamenalo by to, že společnosti Salzgitter bude poskytnuta ještě další příležitost ke zrušení druhého rozsudku při obcházení vnitrostátního procesního práva. Kromě toho by to mělo stejný účinek jako uznání, že došlo k porušení práva společnosti Salzgitter na přípravu na jednání před soudem podle čl. 34 odst. 2, což bylo – správně – odmítnuto předkládajícím soudem.
14.

Článek 4 této směrnice, nadepsaný „Režimy podpor“, uvádí: „1. Aniž jsou dotčeny články [107 SFEU] a [108 SFEU], vyhodnotí Komise uplatňování systémů užívaných v členských státech, podle nichž výrobce elektřiny dostává přímou nebo nepřímou podporu na základě nařízení vydaných orgány veřejné moci, a jež by mohly mít za následek omezení obchodu, přičemž se má za to, že tyto systémy přispívají k cílům stanoveným v článcích [11 SFEU] a [191 SFEU]. 2. Komise nejpozději do 27. října 2005 předloží podrobně dokumentovanou zprávu o zkušenostech získaných při uplatňování a současné existenci různých systémů uvedených v odstavci 1. Zpráva posoudí úspěch programů podpory uvedených v odstavci 1, včetně účinnosti nákladů, při podpoře spotřeby elektřiny vyrobené z obnovitelných zdrojů energie v souladu se státními směrnými cíli uvedenými v čl. 3 odst. 2. Tato zpráva je případně doprovázena návrhem na rámec Společenství s ohledem na programy podpory pro elektřinu vyrobenou z obnovitelných zdrojů energie. Návrh na rámec by měl: a) přispět k dosažení státních směrných cílů; b) být slučitelný se zásadami vnitřního trhu s elektřinou; c) zohlednit povahu různých obnovitelných zdrojů energie, společně s různými technologiemi a zeměpisnými rozdíly; d) podporovat využívání obnovitelných zdrojů energie účinným způsobem, být jednoduchý a současně co nejúčinnější, zejména pokud jde o náklady; e) zahrnovat dostatečná přechodná období pro vnitrostátní programy podpory v délce nejméně sedmi let a zachovat si důvěru investorů.“
Při rozvinutí předchozích úvah se zdá na první pohled obtížné pochopit, jak se jediná osoba může stát nepřiměřenou zátěží pro finanční systém členského státu. Pravidla směrnice 2004/38 by však byla zbavena smyslu, kdyby to nebylo možné. Naproti tomu, pokud by se jednalo o jedinou platbu ve výši 326,82 eur, nedalo by se hovořit o „nepřiměřené zátěži“. Nepřiměřenost spočívá ve skutečnosti, že vyplácení vyrovnávacího příspěvku je událost opakovaná po blíže neurčenou dobu, a P. Brey přitom nemůže prokázat žádné předchozí vazby k rakouské společnosti, které by takové vyplácení odůvodnily. Pokud by měl k rakouské společnosti vytvořenou vazbu například tím, že by dříve v Rakousku pracoval, bydlel a platil daně, byla by situace odlišná.
48.

Co se týče zásady efektivity, ACICL tvrdí, že vzhledem k jeho velikosti, územní působnosti a rozpočtu by mu podáním žaloby na zdržení se jednání k soudu, v jehož obvodě se nachází sídlo podnikatele, vznikly náklady, které by nebylo s to unést, takže by muselo od žaloby upustit. Taková situace podle něj podstatně narušuje naplnění účelu sledovaného uvedeným sdružením, jelikož fakticky omezuje jeho aktivní legitimaci k podání žaloby na zdržení se jednání, a to zejména v případech údajných zneužívajících klauzulí. Úprava místní příslušnosti použitelná na ACICL v rámci takových žalob, by měla být ta úprava, která se použije na všechny žaloby podávané spotřebiteli proti podnikatelům, tj. zásadně příslušnost soudu, v jehož obvodě se nachází bydliště žalobce.
42.

Nejprve je tudíž třeba objasnit, které z příslušných ustanovení směrnice o DPH bylo nesprávně provedeno do vnitrostátního práva (k tomu viz část 1), dále zda a do jaké míry je toto ustanovení z hlediska svého obsahu bezpodmínečné a dostatečně přesné (k tomu viz část 2), a nakonec, jaké právní následky vyvstanou v projednávané věci, pokud se osoba povinná k dani dovolá tohoto ustanovení (k tomu viz část 3).
129.

Žalobce proto může chtít zhodnotit svou situaci až po skončení řízení v prvním stupni. Domnívám se, že GSD v tomto případě zaujala tento přístup. Pokud by to žalobci nemohli učinit, protože by byli povinni vznést tuto otázku v prvním stupni (aby se vyhnuli tomu, že ji nebudou moci vznést v rámci kasačního opravného prostředku), nezbytně by nemusely disponovat všemi relevantními informacemi k tomu, aby mohli přijmout takové rozhodnutí. Tím by mohlo být omezeno jejich právo na obhajobu. Žalobce by tedy měl mít právo rozhodnout se, zda chce uplatnit tento důvod v prvním stupni, nebo ho poprvé uvést až v řízení o kasačním opravném prostředku.
55.

Začtvrté Kala Naft připomíná bod 25 odůvodnění rozhodnutí 2010/413, podle něhož „[t]oto rozhodnutí dodržuje základní práva a ctí zásady uznané zejména v Listině […], a především právo na účinnou právní ochranu a spravedlivý proces, právo na vlastnictví a právo na ochranu osobních údajů. Toto rozhodnutí by mělo být uplatňováno v souladu s těmito právy“, jakož i výňatek dopisu Rady ze dne 29. července 2010, jímž byla společnost Kala Naft informována o svém zařazení na seznam, který upřesňoval: „[…] your attention is also drawn to the possibility of challenging the Council’s decision before the General Court of the European Union, in accordance with the conditions laid down in Article 275, 2nd paragraph, and Article 263, 4th and 6th paragraphs, of the Treaty on the Functioning of the European Union.“
54.

Proto se nedomnívám, že lze přijmout výklad navrhovaný Komisí. Kdyby definice pojmu „soud, který je příslušný též v trestních věcech“ zahrnovala pouze ty soudy, které projednávají „trestní věci“, jak jsou definovány podle práva vydávajícího státu, vedlo by to k nezamýšlenému omezení oblasti působnosti rámcového rozhodnutí. Členské státy, v nichž některé z deliktů vyjmenovaných v článku 5 nejsou kvalifikovány jako „trestné“ a jejichž soudní soustava je taková, že správní rozhodnutí týkající se těchto deliktů jsou přezkoumávána soudy, které jsou oddělené od soudů projednávajících trestní věci, jak je definuje vnitrostátní právo, by nemohly využít postupu vzájemného uznávání v souvislosti s rozhodnutími o uložení peněžitého trestu za takové delikty. To je podle mého názoru v rozporu se záměrem zákonodárce deklarovaným zařazením takových deliktů do seznamu v článku 5, a tudíž s cílem rámcového rozhodnutí.
70.

Pro lepší pochopení si představme, že turecký státní příslušník, pan Y, v roce 2013 vstoupí na území Nizozemska za účelem výkonu zaměstnání. Už jsem vysvětlil, proč se domnívám, že by se měl článek 13 rozhodnutí č. 1/80 vztahovat na turecké státní příslušníky, kteří vstoupí na území hostitelského členského státu po vstupu v platnost vnitrostátní právní úpravy, která spadá do věcné působnosti uvedeného ustanovení. Proto by měl být pan Y oprávněn dovolávat se článku 13, pokud jde o pravidla, o která se jedná ve věci v původním řízení. Jinými slovy, jeho žádost o povolení k pobytu by se měla posuzovat podle pravidel platných ke dni 1. prosince 1980 – nebo v případě, že tato pravidla byla po tomto datu zmírněna, podle nejpříznivějších pravidel platných po tomto datu ( 36 ) – bez ohledu na to, že nemá dočasné povolení k pobytu. Kdyby se však kritériu legálního pobytu v této souvislosti přikládal význam a kdyby pan Y neměl dočasné povolení k pobytu v době, kdy vstoupil na území Nizozemska, nebyl by oprávněn dovolávat se klauzule „standstill“ podle článku 13 ve vztahu k Vw 2000. Je tomu tak proto, že by jeho postavení, stejně jako postavení pana Demira, bylo formálně nelegální, a to jak podle starých, tak nových pravidel.
15.

V Sieře Leone je homosexuální jednání trestné podle článku 61 Offences against the Person Act (zákon o trestných činech proti fyzickým osobám) z roku 1861 a je trestáno odnětím svobody v délce od deseti let do doživotí. V Ugandě je osoba, která je shledána vinnou z trestného činu popsaného jako „pohlavní styk proti řádu přírody“ podle článku 145 Penal Code Act (trestní zákoník) z roku 1950, trestána odnětím svobody. Horní hranicí trestu je doživotí. Také v Senegalu je homosexuální jednání trestné. Podle článku 319 třetího pododstavce Code Pénale (trestní zákoník) se některá homosexuální jednání trestají odnětím svobody od jednoho roku do pěti let a pokutou od 100000 XOF ( 15 ) do 1500000 XOF (přibližně 150 až 2000 EUR).
39.

Je nepochybné, že k dosažení těchto cílů musí být mimo jiné harmonizovány právní předpisy smluvních stran úmluvy (článek 1 úmluvy). Sporné je však mezi účastnicemi řízení to, zda se při tomto – z unijního hlediska – jedná o harmonizaci, která má v první řadě sloužit vytvoření a fungování evropského vnitřního trhu, a proto musí být založena na článku 114 SFEU (k tomu viz následující bod 1), anebo o harmonizaci, jejímž jádrem jsou zahraničně-obchodní vztahy Unie se třetími zeměmi, která by tudíž měla být provedena na základě článku 207 SFEU (k tomu viz níže bod 2).
5.

Výtky Komise se týkají pouze povodí uvnitř společenství. Výhrady spadají do tří skupin: nejprve je nutné přezkoumat tvrzení, že ustanovení uváděná Španělskem pro účely provedení čl. 4 odst. 8, čl. 7 odst. 2, čl. 10 odst. 1 a 2, jakož i bodu 1.3 přílohy V rámcové směrnice o vodě, nebyla pro povodí uvnitř společenství, s výjimkou Katalánska, přijata včas (viz níže oddíl II). Naproti tomu byla ustanovení uváděná Španělskem k provedení bodu 1.4 přílohy V pro tato povodí přijata sice včas, nicméně je sporné, zda skutečně zaručují účinné provedení směrnice (viz níže oddíl III). Nakonec je nutné provést přezkum katalánského provedení uvedených ustanovení ve vztahu k povodím, která se nacházejí výlučně uvnitř tohoto společenství (viz níže oddíl IV).
59.

Pokud by ovšem vnitrostátní soud dospěl k závěru, že Nintendo sledovala jakýkoli jiný cíl, který by nebyl v kontextu této směrnice odůvodněný, bylo by nutné při posuzování, zda jsou technologické prostředky způsobilé dosáhnout legitimního cíle spočívajícího v zabraňování neoprávněným úkonům nebo takové úkony omezit, zohlednit míru, do jaké byla povaha těchto prostředků determinována shora zmíněným jiným cílem.
29.

Určení, který soud je příslušný, musí být provedeno co nejdříve, aby bylo možné podniknout kroky k ochraně dlužníkova majetku pro jeho věřitele, a byla tedy zajištěna účinnost a efektivita řízení ( 13 ). Soudní dvůr ve věci Staubitz-Schreiber ( 14 ) jasně konstatoval, že pro účely určení, který soud je příslušný zahájit úpadkové řízení, je nutné určit středisko hlavních zájmů dlužníka k okamžiku, kdy byl podán návrh na zahájení úpadkového řízení, a nikoli ke dni, kdy bylo řízení skutečně zahájeno. V raném stadiu může být existence jakéhokoli přeshraničního prvku neznámá. Určení příslušného soudu nicméně nemůže být odloženo až do doby, kdy kromě střediska zájmů dlužníka bude známo místo různých skutečností relevantních pro řízení (jako například bydliště potenciálních odpůrců adhezních žalob nebo místo, kde se nachází všechny části dlužníkova majetku). Čekání až do doby, kdy toto bude zcela známo, by bylo v rozporu s cíli účinnosti a efektivity úpadkového řízení, jichž se nařízení snaží dosáhnout, a vedlo by k právní nejistotě.
67.

Je pravda, že nelze popřít, že přiznání práva pobytu rodinným příslušníkům uvedeným v čl. 2 bodu 2 písm. c) směrnice 2004/38 má za následek, jak unijní zákonodárce výslovně stanovil, přístup na trh práce v hostitelském členském státě. Okruh osob, které požívají práv nepřímo přiznaných směrnicí 2004/38, je však vymezen spíše restriktivně, a pokud jde konkrétně o tento čl. 2 bod 2 písm. c), příbuzní v přímé linii starší 21 let musí být v každém případě orgány hostitelského členského státu uznáni za vyživované osoby. Na podnět Rady ( 45 ) proto unijní zákonodárce stanovil bezpečnostní mechanismus a pamatoval přitom na ochranu samotné podstaty sloučení rodiny v případě dotyčných občanů Unie. Připomínám, že posouzení postavení rodinného příslušníka vyživovaného občanem Unie, je-li prováděno podle mého návrhu obsaženého v bodě 61 tohoto stanoviska, by mělo zaručit zjištění uměle vytvořených situací, a uklidnit tak členské státy v otázce rizik, kterým podle jejich názoru vystavují své trhy práce, a to tím spíše že právo vstupu na trh práce je přiznáváno pouze takovým členům tvořícím jádro rodiny, kteří jsou popsáni výše.
13.

Společnost Ibero Tours nejprve odvedla DPH (v uvedeném příkladu 32 eur) připadající na celkovou částku provize zaplacené organizátorem turistických zájezdů, tedy v tomto příkladu 232 eur, aniž by od této částky odečetla DPH ve výši 8,28 eur, která byla součástí slevy poskytnuté konečnému spotřebiteli, jež v uvedeném příkladu činila 60 eur. Tato společnost měla za to, že z tohoto důvodu odvedla daň z částky vyšší, než je částka, která nakonec činila její obrat. Usuzovala rovněž, že tento postup umožnil daňovým orgánům vybrat částku přesahující DPH skutečně zaplacenou konečným spotřebitelem. Domnívá se, že v rámci uvedeného příkladu má nárok na vrácení 8,28 eur, což představuje rozdíl mezi DPH vypočtenou z provize, kterou by obdržela v případě nezohlednění slevy z ceny zájezdu (v tomto případě by činila DPH 32 eur), a DPH vypočtenou z provize, která jí zbývá poté, co se do výpočtu zahrne sleva poskytnutá zákazníkovi (v tomto případě činí DPH 23,72 eur).
41.

Nebo by se mohlo jednat o případ, že nebyly sděleny pouze informace týkající se práva na odstoupení od smlouvy a podmínek pro jeho výkon a že v ostatních ohledech byla osoba, která si sjednává životní pojištění, řádně informována. Za takových okolností by tato osoba nebyla informována pouze o rozšířené ochraně, na kterou jí právo na odstoupení od smlouvy přiznávalo nárok. Zdá se nepravděpodobné, že by osoba, která se rozhodla uzavřít smlouvu o životním pojištění, byla od uzavření této smlouvy odrazena, pokud by věděla, že měla širší ochranu přiznanou právem na odstoupení od smlouvy. Členský stát by mohl rozhodnout, že vhodnou nápravou je za takových okolností poskytnout pojistníkovi lhůtu od okamžiku, kdy byl řádně informován o svém právu na odstoupení od smlouvy, aby toto právo mohl vykonat. Členský stát by případně mohl rozhodnout, že poskytne pojistníkovi větší ochranu nebo že zohlední, zda pojistník požaduje, aby byla smlouva prohlášena za neplatnou ( 13 ).
15.

Žalobce v původním řízení podal proti tomuto prvnímu rozhodnutí námitky mimo jiné s poukazem na to, že si přeje navštívit svého bratra, který v Německu požívá azylu, a nemůže tedy vycestovat do Íránu, a na základě těchto námitek bylo uvedené rozhodnutí nahrazeno novým zamítavým rozhodnutím ze dne 5. ledna 2011, které se tentokrát zakládalo na existenci převažující pochybnosti o úmyslu žalobce vrátit se zpět. Navzdory prohlášením žadatele a předloženým podpůrným dokladům totiž z posouzení, jež provedlo uvedené velvyslanectví, nevyplynulo dostatečné ekonomické zakořenění žadatele, jež by zaručilo, že má v úmyslu vrátit se do Íránu.
119.

S druhými z výše jmenovaných osob by podle mého názoru nemělo být nakládáno stejným způsobem. Za „orgány veřejné správy“ mohou být tyto osoby považovány pouze do té míry, do jaké vykonávají činnost týkající se životního prostředí takovým způsobem, že mohou být kvalifikovány jakožto „orgán“ ve smyslu čl. 2 odst. 2 písm. c) směrnice 2003/4/ES, tedy pokud jsou „řízeny“ veřejnou mocí. Mimo tuto oblast jednají pouze jako soukromé osoby, takže se vymykají ustanovení čl. 3 odst. 1 této směrnice.